Feihtvangers Lions

Jūdu karš

Lions Feihtvangers

Jūdu karš

.

.

Pirmā grāmata ROMA

Seši tilti veda pāri Tibrai. Ja palika labajā krastā, tad varēja justies drošībā; šeit ielas bija pilnas vīriem, kuru bārdas vien jau liecināja, ka tie ir jūdi; visur bija redzami jūdu un aramiešu uzraksti, un, ja drusku prata grieķiski, varēja tikt cauri itin viegli. Bet tas, kurš pārgāja pār vienu no tiltiem un uzdrīkstējās spert kāju Tib-ras kreisajā krastā, tūlīt nokļuva pašā lielajā, mutuļojošajā Romas pilsētā un jutās kā svešinieks, bezcerīgi viens.

Tomēr, pārgājis pār Emīlijas tiltu, Josefs zēnu Kor-nelu, savu centīgo mazo ceļvedi, sūtīja atpakaļ; viņš beidzot gribēja tikt galā pats — kaut vai tāpēc, lai sev pierādītu savu izveicību un spēju piemēroties. Mazais Kornels labprāt būtu pavadījis svešzemnieku vēl tālāk. Josefs noskatījās zēnam pakaļ, kā viņš vilcinādamies soļoja atpakaļ pa tiltu, un pēkšņi ar ķircinoši laipnu smaidu viņš, jūds Josefs, izstiepa roku ar atvērtu plaukstu un sveicināja zēnu pēc romiešu paražas, un, par spīti tēva aizliegumam, jūdu zēns Kornels arī smaidīdams atņēma sveicienu kā romietis. Tad viņš iegriezās pa kreisi aiz augstās mājas, un nu viņš pazuda, un nu Josefs bija viens, un nu būs redzams, cik tālu viņš tiks ar savu latīņu valodu.

Tik daudz viņš zina: šeit, viņa priekšā, ir liellopu tirgus, un tur pa labi ir Lielais cirks, un kaut kur tur uz Palatīna un aiz tā, kur ņudz cilvēku pūlis, valdnieks būvē savu jauno namu, un šeit pa kreisi, pa Etrusku ielu, var tikt uz Forumu, un Palatīns un Forums ir pasaules sirds.

Viņš ir daudz lasījis par Romu, bet tas viņam noder maz. Ugunsgrēks, kas plosījies pirms trīs mēnešiem, ļoti pārvērtis pilsētu. Tas izpostījis četrus kvartālus tieši centrā: vairāk nekā trīssimt sabiedrisku celtņu, apmēram sešsimt piļu un savrupmāju, vairākus tūkstošus īres namu. Apbrīnojami, cik daudz romieši tik īsā laikā jau uzcēluši no jauna! Viņš neieredz viņus, šos romiešus, viņš tos gandrīz vai ienīst, bet tas viņam jāatzīst: viņiem ir organizatoru talants, viņiem ir tehnika. «Tehnika» — viņš domās izrunā šo svešo vārdu, izrunā to vairākkārt, izrunā svešajā valodā. Viņš nav muļķis, viņš kaut ko no šo romiešu tehnikas noskatīsies.

Viņš enerģiski soļo uz priekšu. Ziņkāri un satraukti Josefs osta gaisu, kas apņem svešos namus un cilvēkus, kuru varā ir viņu paaugstināt vai atstāt bez ievērības. Viņa mājās, Jeruzalemē, pat šāmēneša tieši pēdējā nedēļa ir ļoti karsta, bet šeit Romā to sauc par septembri, un šodien visādā ziņā gaiss ir svaigs un tīkams. Viegls vējiņš jauc viņa matus, tie ir mazliet garāki, nekā pieņemts Romā. Patiesībā viņam būtu jānēsā cepure, jo viņa kārtas jūdam atšķirībā no romiešiem pieklājas rādīties atklātībā tikai ar segtu galvu. Bet ko tur, šeit Romā lielākā daļa jūdu vismaz tad, kad tie pārgājuši pāri Tibras tiltiem, staigā tikpat kailām galvām kā pārējie. Josefa jūdiskā pārliecība nekļūs mazāka arī tad, ja viņš nenēsās cepuri.

Tagad viņš ir nonācis pie Lielā cirka. Te viss drupu pilns, no šejienes sākās ugunsgrēks. Tomēr celtnes akmens pamatdaļas ir neskartas. īsts milzenis šis Lielais cirks. Vajag apmēram desmit minūšu, lai šķērsotu to gareniskā virzienā. Jeruzalemes un Cēzarejas stadioni tik tiešām nav mazi, bet salīdzinājumā ar šo celtni tie liekas kā rotaļu klucīši.

Cirka iekšienē cits uz cita rindojas akmeņi un kokmateriāli, tur kūsā darbs. Apkārt slaistās ziņkārīgie, bērni, dīkdieņi. Josefs vēl nav gluži piemērojis savu apģērbu galvaspilsētas modei, tomēr, kad viņš tā pastaigājas jauns, slaids, stalts, visu alkatīgi aplūkodams, viņš izskatās elegants, devīgs, īsts kungs. Ap viņu drūzmējas ļaudis, piedāvā viņam amuletus, piemiņlietiņas, kopiju no obeliska, kas svešādi un svinīgi slienas cirka vidū. Kāds profesionāls gids piedāvājas parādīt viņam visas ievērojamākās vietas — valdnieka ložu, jaunceltnes maketu. Bet Josefs ar mākslotu nevērību viņu noraida. Viņš viens pats klejo starp akmens soliem, it kā būtu pastāvīgs sacīkšu apmeklētājs.

Lejā acīmredzot ir augstākās aristokrātijas — senāta — sēdvietas. Neviens viņam neliedz atlaisties kādā no šiem daudzu kārotajiem sēdekļiem. Ir jauki pasēdēt šeit saulītē. Viņš atslābina augumu, atbalsta galvu rokā, skatās, neko neredzēdams, uz obelisku laukuma vidū.

Viņš nebūtu varējis izvēlēties saviem nodomiem izdevīgāku laiku par šiem mēnešiem pēc lielā ugunsgrēka. Ļaudis ir labā omā, iejūtīgi. Enerģija, ar kādu ķeizars ķēries pie pilsētas atjaunošanas, visus pacilājusi. Visur rosība, visapkārt paļāvība un darbs, dzidrs, svaigs gaiss — pavisam citāds nekā smagā, smacīgā Jeruzalemes atmosfēra, kurā viņš netika uz augšu.

Lielajā cirkā uz senāta sola šās laiskās agrīnās pēcpusdienas tīkamajā saulē atkal atdzimstošās Romas trokšņa vidū Josefs kaismi un tomēr mierīgi pārvērtē savas izredzes. Viņš ir divdesmit sešus gadus vecs, viņam ir visi priekšnoteikumi spožai karjerai: dižciltīga izcelsme, pamatīga izglītība, politiķa izveicība, nevaldāma godkāre. Nē, viņš negrib Jeruzalemē ierūsēt. Josefs ir pateicīgs savam tēvam, ka tas viņam tic un ir panācis, ka viņš atsūtīts uz Romu.

Šeit viņa misija visādā ziņā ir stipri apšaubāma. No juridiskā viedokļa raugoties, Jeruzalemes Lielajai padomei nav ne pamata, ne tiesību sūtīt šinī lietā uz Romu īpašu pārstāvi. Arī Josefam nācās no visiem savu smadzeņu stūrīšiem sagrābstīt argumentus, iekams kungi Jeruzalemē vilcinādamies padevās.

Proti: trīs Lielās padomes locekļi, kurus gubernators Antons Fēlikss jau pirms diviem gadiem nosūtīja uz Romu ķeizariskajam tribunālam kā dumpiniekus, ir netaisni notiesāti uz spaidu darbiem. Protams, šie trīs kungi atradās Cēzarejā, kad jūdi tur vēlēšanu nemieru laikā norāva no gubernatora rezidences ķeizara insigni-jas un tās salauza; bet viņi paši šajā dumpīgajā aktā nepiedalījās. Tas, ka gubernators izvēlējās tieši šos trīs augsti stāvošos sirmgalvjus, bija patvara pret nevainīgajiem, skandalozs pārkāpums, visas jūdu tautas apvainojums. Josefs šeit saskatīja ilgoto lielo izdevību izcelties. Viņš bija sadabūjis jaunas liecības par triju notiesāto nevainību, viņš cerēja ķeizara galmā panākt viņu reabilitāciju vai vismaz viņu apžēlošanu.

Protams, Romas jūdi, to jau viņš bija manījis, pārāk nepūlēsies, lai palīdzētu viņam veikt šo misiju. Mēbeļu rūpnieks Kajs Barcārone, agripīniešu draudzes priekšsēdētājs, pie kura viņš apmeties un kuram atdevis ieteikumus no sava tēva, viņam ar mājieniem viltīgi, labvēlīgi un piesardzīgi izskaidrojis situāciju. Simttūkstoš Romā dzīvojošiem jūdiem neklājas slikti. Viņi labi satiek ar pārējiem iedzīvotājiem. Viņi neapmierināti vēro, kā Jeruzalemē nacionālā, Romai naidīgā partija «Izraēla atriebēji» gūst aizvien lielāku ietekmi. Viņiem nenāk ne prātā apdraudēt savu ērto stāvokli, iejaucoties mūžīgajās Jeruzalemes kungu nesaskaņās ar Romu un ķeizara varu. Nē, galvenais būs jāpaveic Josefam pašam.

Viņš noskatās, kā celtni veido akmeņi un koki, ķieģeļi, pīlāri, visādu krāsu marmors. Tā slienas uz augšu gandrīz acīm redzami. Kad viņš pēc pusstundas vai stundas ies no šejienes projām, ēka būs izaugusi ne jau daudz, varbūt par vienu tūkstošdaļu no sava paredzētā apmēra, taču tieši precīzais, šai stundai noteiktais mērs būs nācis klāt. Bet arī viņš pa šo laiku ir kaut ko sasniedzis. Viņa tieksme tikt uz augšu ir kļuvusi kvēlāka, dedzīgāka, neatvairāmāka. Ar katru cirtienu, katru āmura sitienu un zāģa vilcienu celtnieki cērt, naglo, zāģē viņu, kamēr viņš, šķietami tāds pats dīkdienis kā daudzi citi, mierīgi dirn saulē. Viņam būs daudz ko darīt, kamēr viņš atbrīvos no cietuma savus trīs nevainīgos, bet viņš to izdarīs.

Viņš vairs neliekas sev tik sīks un nabags kā tūlīt pēc ierašanās Romā. Viņa respekts pret šejienes ļaužu masīvajām, noslēgtajām sejām mazinājies. Viņš ir ievērojis, ka romieši augumā ir mazāki par viņu. Josefs staigā starp tiem smuidrs un garš, un Romā sievietes atskatās uz viņu ne retāk kā Jeruzalemē un Cēzarejā. Droši vien Irēna, draudzes priekšsēdētāja Kaja meita, savu tēvu traucēdama, atgriezās istabā tikai tāpēc, ka tur bija viņš. Viņš ir labi noaudzis, viņam ir attapīga, vērīga galva. Divdesmit viena gada vecumā viņš Jeruzalemē tempļa augstskolā ieguvis nozīmīgo rakstumācītāja grādu, viņš pārvalda visu plašo juridisko un teoloģisko rakstu skaidrošanas nozari. Un vai viņš nav pat divus gadus nodzīvojis kā eremīts tuksnesī pie esēna Banus, lai tur apgūtu skaidro uztveres spēju, iemācītos iedziļināties sevī, attīstītu intuīciju? Viņam trūkst tikai apakšējā kāpņu pakāpiena, labvēlīga mirkļa. Bet tas nāks, tam jānāk.

Jaunais literāts un sabiedriskais darbinieks Josefs ben Matatija saknieba lūpas. «Pagaidiet vien jūs, mani kungi no Lielās padomes, mani augstprātīgie kungi no tempļa Kvadru zāles. Jūs mani apspiedāt, jūs neļāvāt man izvirzīties. Ja mans tēvs nebūtu vēl pielicis savu daļu pie summas, ko man piešķīra jūsu tempļa fonds, es nevarētu uz šejieni atbraukt. Bet tagad es atrodos šeit Romā kā jūsu delegāts. Un jūs varat būt droši, es to izmantošu. Es jums to pierādīšu, mani rakstumācītāji un kungi.»

Ļaudis Lielajā cirkā cits citam kaut ko sauca, cēlās kājās, skatījās visi vienā virzienā. No Palatīna mirdzēdams nāca lejup liels gājiens ar heroldiem, pāžiem, pavadoņu svītu, nestuvēm. Arī Josefs piecēlās kājas, gribēja redzēt. Viņam pie sāniem tūdaļ atkal uzradās gids, un šoreiz Josefs viņu nenoraidīja. Tas nebija ķeizars, pat ne gvardes komandants, tas bija senators vai cits kāds liels kungs, kurš vēlējās, lai arhitekts Cēlers izrāda viņam cirka jaunbūvi.

Ziņkārīgie spiedās tuvāk, viņus atturēja policija, arhitekta kalpotāji un viņa pavadoņi. Veiklajam gidam izdevās kopā ar Josefu izspraukties pašā priekšā. Jā, kā viņš bija nopratis jau no pāžu, heroldu un sulaiņu livrejām, tas bija senators Marulls, kurš lika sev izrādīt cirku. Pats Josefs aptuveni zināja, kas tas par vīru; jo, tāpat kā visās provincēs, arī Jeruzalemē par šo Marullu stāstīja trakas lietas: viņš esot viens no lielākajiem galma uzdzīvotājiem, kurš ķeizaram dodot padomus visos izsmalcinātu izpriecu jautājumos. Bez tam viņš laikam esot arī dažu tautisku humoresku autors, piemēram, viņš it kā sacerējis nekaunīgās izrādes, ko uzveda lielais komiķis Dēmetrijs Libāns. Josefs ziņkārīgi aplūkoja bieži daudzināto kungu, kurš, savās nestuvēs sēdēdams, nevērīgi klausījās arhitekta paskaidrojumus un, lai labāk redzētu, reizēm pielika pie acs lorneti no smaragda.

Josefs ievēroja kādu citu kungu, pret kuru visi izturējās īpaši godbijīgi. Bet vai tas vispār bija kungs? Viņš bija izkāpis no savām nestuvēm; nabadzīgi un nevīžīgi ģērbies, viņš lodāja starp sakrautajiem būvmateriāliem, drukns, ar nekārtīgi noskūtu, masīvu galvu, smagnējs, ar miegainām acīm zem izliektās pieres. Viņš tikai aF vienu ausi klausījās arhitekta paskaidrojumos, pacēla gabalu marmora, pagrozīja to savos strupajos pirkstos, pielika pavisam tuvu acīm, paoda, aizsvieda atkal projām, izņēma kādam mūrniekam no rokas darbarīku un aptaustīja to. Galu galā viņš apsēdās uz kāda bluķa, stenēdams sasēja savu atrisušo kurpi, īgni noraidīdams pieskrējušā sulaiņa palīdzību. Jā, gids pazina arī viņu: tas esot Klaudijs Regīns. — Vai izdevējs? — Josefs jautāja. Iespējams, ka viņš tirgojoties arī ar grāmatām, bet par to gids neko nezinot. Viņš pazina to kā ķeizara galma juvelieri. Katrā ziņā Joti ietekmīgs kungs, izcils finansists, kaut gan bija ģērbies tiešām nabadzīgi un piešķīra visai maz nozīmes savas svītas skaitam un greznībai. Ļoti dīvaini; it īpaši tāpēc, ka viņš bija dzimis vēl kā vergs, viņa tēvs bija sicīlietis un māte jūdiete, un šie uz augšu tikušie kungi parasti mīlēja ārēju spožumu. Klaudijs Regīns bija taisījis pasakainu karjeru četrdesmit divu gadu vecumā, tas bija skaidrs. Pašreizējā ķeizara uzņēmīgajā vadībā notika daudz darījumu, ienesīgu darījumu, un Klaudijs Regīns visos tajos piedalījās. Viņam piederēja lielākā daja no Ēģiptes un Lībijas labības pārvadājumu flotes, viņa noliktavas Puteolās un Osti jā bija ievērības cienīgas.

Senators Marulls un galma juvelieris Klaudijs Regīns sarunājās skaļi un brīvi, tā ka ziņkārīgo priekšējā rindā, kur stāvēja Josefs, varēja dzirdēt ik vārdu. Josefs cerēja, ka abi vīri, kuru vārdi tika minēti ar cieņu visas pasaules literārajās aprindās, jo Klaudijs Regīns bija Romā ievērojamākais izdevējs, izteiks nozīmīgus estētiskus uzskatus par cirka jaunbūvi. Viņš saspringti klausījās. Viņš netika līdzi abu vīru raitajai latīņu mēlei, bet tik daudz gan noprata, ka viņi nerunāja par estētiku vai pasaules uzskatu, runa bija par cenām, naudas kursiem, darījumiem. Josefs skaidri dzirdēja senatora dzidro, nazālo balsi, kad viņš no savām nestuvēm jautri zobgalīgā tonī jautāja tik skaļi, ka to varēja saklausīt tālu visapkārt: — Vai jūs saņemat ienākumus arī no Lielā cirka, Klaudij Regīn?

Juvelieris, kurš sēdēja saulē uz akmens bluķa, rokas ērti uz resnajiem gurniem atspiedis, savukārt bezrūpīgi atbildēja: — Diemžēl ne, senator Marull, man likās, ka cirku mūsu arhitekts uzticējis jums.

Josefs būtu dzirdējis no abu kungu sarunas vēl vairāk, ja trūcīgās valodas un sarunas temata zināšanas nekavētu viņam visu saprast. Gids mēģināja palīdzēt, nebūdams pats īsti informēts. Acīmredzot Klaudijs Regīns, tāpat kā senators Marulls, bija īstajā brīdī lēti iegādājies lielus zemes gabalus mazapbūvētajos ārpilsētas rajonos, tagad, pēc lielā ugunsgrēka, ķeizars iekšpilsētā atbrīvoja vietu savām sabiedriskajām celtnēm un atspieda īres mājas uz ārpilsētu; nebija nemaz iespējams pilnīgi aprēķināt, kādu vērtību ieguvušas ārpilsētas teritorijas.

— Kā, vai tad nav aizliegts senāta locekļiem noņemties ar darījumiem? — Josefs pēkšņi jautāja gidam. Gids apjucis uzlūkoja svešinieku. Daži no apkārtstāvošajiem, to izdzirduši, iesmējās, citi smējās līdzi, provinciāļa jautājumu pateica cits citam, un pēkšņi atskanēja skaļi smiekli, izplatīdamies pa visu milzīgo cirku.

Senators Marulls jautāja pēc iemesla. Ap Josefu atbrīvojās mazs laukumiņš, viņš stāvēja tieši aci pret aci ar abiem diženajiem kungiem. — Vai jums kaut kas nepatīk, jaunais cilvēk? — resnais jautāja agresīvi, taču ar humoru; viņš sēdēja uz akmens bluķa, nolicis apakšdelmus uz masīvajām ciskām, kā ēģiptiešu valdnieka statuja. Spožā saule pārāk nekarsēja, pūta liegs vējiņš, valdīja priecīgs noskaņojums. Lielā svīta ar patiku klausījās abu kungu un provinciāļa sarunā.

Josefs izturējās vienkārši, bet nekādā ziņā nebija apjucis. — Es esmu Romā tikai kopš trim dienām, — viņš sacīja mazliet lauzītā grieķu valodā. — Vai tad tas tik savādi, ka es vēl neorientējos šās lielās pilsētas īres attiecībās?

— No kurienes jūs esat? — senators no nestuvēm pajautāja.

— Vai no Ēģiptes? — jautāja Klaudijs Regīns.

— Es esmu no Jeruzalemes, — Josefs atbildēja, un viņš nosauca savu pilno vārdu: Josefs ben Matatija, pirmās pakāpes priesteris.

— Jeruzalemē tas nozīmē daudz, — senators sprieda, un nevarēja īsti saprast, vai tā bija nopietnība vai joks.

Arhitekts Cēlers kļuva nepacietīgs, viņš gribēja izskaidrot kungiem savus projektus, tie bija vareni projekti, izdomas un drosmes pārpilni, un viņš negribēja pieļaut, ka viņu traucē neaptēstais provinciālis. Taču finansists Klaudijs Regīns bija ziņkāras dabas, viņš ērti sēdēja uz siltā akmens bluķa un iztaujāja jauno jūdu. Josefs labprāt atbildēja. Viņš centās stāstīt pēc iespējas nedzirdētus un interesantus notikumus, izcelt sevi un savu tautu. Viņš jautāja, vai arī šeit Romā gadoties, ka kādai mājai uzbrūkot spitālība. Nē, viņam atbildēja, tādas lietas nenotiekot. Bet Jūdejā, Josefs stāstīja, tas šad un tad gadoties. Tad mūros parādoties sīki sārti vai zaļi padziļinājumi. Reizēm aizejot tik tālu, ka māja jānojaucot. Reizēm varot palīdzēt priesteris, bet ceremonija neesot vienkārša. Priesteris liekot izlauzt slimos akmeņus, tad viņš ņemot divus putnus, ciedras šķilu, šarlakkrāsas vilnu un izopu. Ar viena putna asinīm septiņas reizes jāapslakot māja, bet otrs putns jāpalaižot brīvē ārpus pilsētas, klajā laukā. Tad māja tikšot glābta un būšot tīra. Apkārtstāvošie ļaudis klausījās šo stāstu ar interesi un lielākā daļa bez izsmiekla: viņus valdzināja dīvainības, un viņiem patika baismas.

Juvelieris Klaudijs Regīns ar miegainām acīm nopietni aplūkoja dedzīgo, kalseno jauno vīrieti. — Vai jums šeit ir darīšanas, rakstumācītāj Josef? — viņš jautāja.

— Vai jūs vēlaties tāpat vien paskatīties, kā atjauno mūsu pilsētu?

— Es esmu šeit darīšanās, — Josefs atbildēja, — man jāatbrīvo trīs nevainīgie. Vilcināties nedrīkst.

— Es tikai baidos, — drusku nožāvādamies, sacīja senators, — mēs pašlaik esam tik ļoti aizņemti ar atjaunošanu, ka mums nebūs laika iedziļināties trīs nevainīgajo procesā.

Arhitekts nepacietīgi skaidroja: — Ķeizara ložas margām es izmantošu šo zaļi un melni lāsaino serpentīnu. Man no Spartas ir atsūtīts īpaši skaists gabals.

— Surpceļā es redzēju jaunbūves Aleksandri jā, — Josefs piebilda, viņš negribēja pieļaut, ka viņu izslēdz no sarunas. — Ielas tur ir platas, gaišas un taisnas.

Arhitekts nievājoši attrauca: — Aleksandriju var uzbūvēt katrs akmeņkalis. Viņiem tur ir diezgan telpas, līdzena vieta.

— Nomierinieties, meistar, — Klaudijs Regīns sacīja savā augstajā, tusnajā balsī. — Ka Roma ir kaut kas cits nekā Aleksandrija, to redz pat aklais.

— Ļaujiet man jaunajam kungam paskaidrot, — smaidot sacīja senators Marulls. Viņš jutās pacilāts, viņam patika parādīt savas spējas tāpat kā ķeizaram Neronam un daudziem lieliem galma kungiem. Viņš lika atvilkt savu nestuvju aizkaru vairāk vaļā, lai visi viņu varētu redzēt, ievērotu viņa kalseno, kopto seju un apģērba se-natorisko purpura strēli. Caur lornetes smaragdu viņš aplūkoja jauno vīrieti no provinces. — Jā, jaunais kungs, — viņš sacīja savā nazālajā, ironiskajā balsī,

— mēs pašlaik vēl būvējamies un neesam gluži visu nobeiguši. Tomēr jūs arī bez īpašas fantāzijas varat jau tagad apjēgt, kāda būs mūsu pilsēta vēl pirms šīgada beigām.

Viņš izslējās mazliet augstāk, izstiepa uz priekšu kāju, kas bija ieauta sarkanajā, augstākajai aristokrātijai paredzētajā kurpē ar biezo zoli, un, drusku parodēdams, runāja tirguspreču ieteicēja tonī: — Es varu bez pārspīlējuma sacīt: kurš nepazīst zelta Romu, nevar teikt, ka viņš patiesi ir dzīvojis. Lai jūs, kungs, atrastos Romā kur atrazdamies, jūs vienmēr esat centrā, jo mums nav robežu, mēs aprijam aizvien vairāk no apkārtējiem ciematiem. Jūs šeit dzirdat simt valodu. Jūs varat šeit iepazīties ar visu tautu īpatnībām. Mums šeit ir vairāk grieķu nekā Atēnās, vairāk afrikāņu nekā Kartāgā. Arī neapceļodams pasauli, jūs varat šeit dabūt visus pasaules ražojumus. No Indijas un Arābijas preču daudzuma jums radīsies pārliecība, ka turpmāk zeme tur būs uz visiem laikiem noplicināta, un, ja šīs tautas gribēs apmierināt vajadzības pēc saviem ražojumiem, tām būs jādodas pie mums. Ko vēlaties, mans kungs, — spāņu vilnu, Ķīnas zīdu, Alpu sierus, arābu smaržas, dziedniecības zāles no Sudānas? Jūs saņemsiet prēmiju, ja kaut ko neatradīsiet. Vai varbūt vēlaties jaunākās ziņas? Forumā un Marsa laukumā ir precīza informācija, kad Augšēģiptē kritušās labības cenas, kad kāds ģenerālis pie Reinas uzstājies ar muļķīgu runu, kad mūsu sūtnis Partas karaJa galmā, pārāk skaļi šķaudīdams, pievērsis sev nevēlamu uzmanību. Neviens zinātnieks nevar strādāt bez mūsu bibliotēkām. Mums ir tikpat daudz skulptūru, cik iedzīvotāju. Mēs maksājam visaugstākās cenas par tikumu un netikumu. Ko vien var izdomāt jūsu fantāzija, to jūs pie mums atradīsiet; bet jūs atradīsiet vēl daudz vairāk — to, ko jūsu fantāzija nevar izdomāt.

Senators bija izliecies no nestuvēm; apkārt pulcējās plašs klausītāju loks. Marulls saglabāja līdz galam ironisko pozu, imitēdams advokātu vai tirgus balamuti, taču viņa vārdos varēja jaust siltumu, un visi juta, ka šī lielā slavas dziesma pilsētai nebija vienīgi parodija. Viņi aizgrābti klausījās, kā daudzināja pilsētu, viņu pilsētu ar tās svētītajiem tikumiem un svētītajiem netikumiem, pašu bagātāko un pašu nabadzīgāko ļaužu pilsētu, pasaules visdzīvāko pilsētu. Viņi uzgavilēja senatoram, kad viņš apklusa, kā iemīļotam aktierim teātrī. Bet senators Marulls vairs neklausījās, arī Josefam vairs nevienu skatienu neveltīdams. Viņš ierāvās dziļāk savās nestuvēs, ar mājienu pasauca arhitektu, lika izskaidrot jaunbūves maketu. Arī juvelieris Regīns vairs nerunāja ar Josefu. Tomēr, kad Josefu rāva sev līdzi izklīstošā pūļa mutulis, viņš tam ironiski uzmundrinoši pamirkšķināja ar aci, pie kam viņa masīvā seja kļuva neparasti viltīga.

Domīgi, apkārt neskatīdamies, stumdīts un grūstīts Josefs spraucās cauri pilsētas burzmai. Viņš nebija latīņu valodā teikto senatora runu sapratis visā pilnībā, bet arī viņam tā sildīja sirdi un deva domām lidojumu. Viņš kāpa augšā Kapitolijā, uzsūkdams sevī tempļu, ielu, pieminekļu un piļu ainavu. Tajā zeltītajā namā, ko tur atjauno, Romas ķeizars ir valdījis pār pasauli, un no Kapitolija senāts un Romas tauta pasludināja lēmumus, kas pārvērta pasauli, un tur arhīvos, atlieta bronzā, gulēja pasaules kārtība, kādu to noteikusi Roma. Roma nozīmēja spēku, viņš klusām izrunāja šo vārdu: — Roma, Roma, — un tad to pārtulkoja ebrejiski, tad tā saucās «Gevurā», un šis vārds neskanēja tik briesmīgi, un tad viņš pārtulkoja to aramiski, tad tā saucās «Kohbā» un bija zaudējusi visu savu draudīgumu. Nē, viņš, Josefs, Matatijas dēls no Jeruzalemes, pirmās pakāpes priesteris, nebaidījās no Romas.

Viņš skatījās pāri pilsētai, tā aizvien vairāk atdzīvojās, bija pienācis pēcpusdienas lielās burzmas bridis. Kliedzieni, drūzma, rosība. Josefs uzņēma sevī pilsētas ainavu, bet aiz tās īstenāku par šo īsteno Romu redzēja savu dzimto pilsētu, tempļa Kvadru zāli, kurā noturēja sēdes Lielā padome, un skaidrāk nekā Foruma troksni viņš dzirdēja milzīgo sirēnu, kas ausmā un rietā pāri Jeruzalemei līdz pat Jērikai ziņoja, ka tagad uz Jahves altāra tiek nests dienišķais dedzināmais upuris. Josefs smaidīja. Tikai tas, kurš dzimis Romā, var kļūt par senatoru. Šis kungs Marulls skatās no savām nestuvēm lepni kā no lieliem augstumiem un izbāž kāju četrsimt senatoru sarkanajā kurpē ar melnajām siksnām un biezo zoli. Bet viņam, Josefam, labāk patīk, ka viņš dzimis Jeruzalemē, kaut gan viņam nav pat otrās pakāpes dižciltīgo gredzena. Šie romieši par viņu smīnēja, bet viņš sirds dziļumos smīnēja par viņiem. To, ko var dot viņi, šie rietumu vīri, — viņu tehniku, viņu loģiku —, to varēja iemācīties. Bet austrumu uzskatu spēku, to svētumu iemācīties nevarēja. Tauta un dievs, cilvēks un dievs tur bija vienoti. Taču tas bija neredzamais dievs, to ne-

U varēja skatīt ar acīm un iemācīties. Vai nu viņš kādam bija, vai nebija. Viņam, Josefam, šis neiemācāmais piederēja. Un, ka viņš apgūs visu pārējo, rietumu tehniku un loģiku, par to viņš nešaubījās.

Viņš kāpa lejā no Kapitolija. Viņa iegarenās, kvēlās acis dega blāvi brūnajā, kalsenajā sejā. Romieši zināja, ka daudzi austrumu cilvēki ir sava dieva apsēsti. Viņam nolūkojās pakaļ — daži mazliet zobgalīgi, daži arīdzan ar skaudību; taču lielākajai daļai, it sevišķi sievietēm, viņš patika tāds — sapņu un godkārības pārņemts.

Kajs Barcārone, agripīniešu draudzes priekšsēdētājs, pie kura Joscfs dzīvoja, bija pašas ziedošākās mākslas mēbeļu fabrikas īpašnieks Romā. Viņa galvenās noliktavas atradās Tibras otrā krastā, pašā pilsētā, kāda tirgotava sīkpilsoņiem Suburā, abi lielie luksusa veikali Marsa laukuma arkādēs; darbdienās arī Barcārones plašā privātmāja jūdu kvartālā Trijielu vārtu tuvumā bija piebāzta ar viņa uzņēmuma ražojumiem. Bet šodien, sabata priekšvakarā, no tiem nebija ne vēsts. Visa māja, it īpaši plašā ēdamistaba, Josefam tagad likās pārvērtusies. Parasti šī telpa bija pret pagalmu atvērta, šodien tā bija nodalīta ar biezu aizkaru, un Josefs, patīkami aizkustināts, pazina dzimtenes tradīciju, Jeruzalemes paradumu. Viņš zināja: kamēr šis aizkars ir aizvilkts, ikviens ēdamistabā tiek sveikts kā viesis. Kad aizkaru atvilka, lai ieplūstu svaigs gaiss, tad sākās mielasts, un, kurš nāks tad, tas būs nosebojies. Arī telpa šodien bija apgaismota nevis pēc romiešu modes, bet gan pēc Jūdejas paraduma: no griestiem nokarājās ar vijolīšu vītnēm greznotas sudraba lampas. Uz bufetes, uz ēdamtraukiem, uz kausiem, sālnīcām, eļļas, etiķa un garšvielu pudelītēm mirgoja Izraēla emblēma — vīnogu ķekars. Bet vairāk par visu mirdzumu Josefa sirdi aizkustināja tas, ka starp daudzajiem galda piederumiem stāvēja salmos ievīstītas siltumkastes, jo sabatā nedrīkstēja vārīt, tālab ēdieni bija jau gatavi, un to smarža pildīja telpu.

Par spīti šai dzimtenē ierastajai videi, Josefs jutās neapmierināts. Viņš klusībā bija cerējis, ka viņam kā pirmās pakāpes priesterim un augstā Jeruzalemes rakstu -mācītāja titula nesējam piedāvās vietu uz viena no zviļņiem pie galda. Taču šis uzpūtīgais romietis bija iedomības apsēsts, jo tagad, pēc lielā ugunsgrēka, mēbeļu tirdzniecība veicās tik labi, un viņam nenāca ne prātā piedāvāt Josefam kādu no savām goda vietām. Gluži otrādi — Josefam acīmredzot vajadzēja sēdēt ar sievietēm un neievērojamākajiem viesiem pie lielā, kopīgā galda.

Kāpēc gan visi stāv, kāpēc netiek pacelts aizkars un nesākas mielasts? Kajs jau sen uzlicis saviem bērniem roku uz galvas, viņus ar sensenajiem vārdiem svētīdams, zēnus: — Lai dievs palīdz tev kļūt tādam kā Ēfraims un Manase, — meitenes: — Lai dievs dara tevi tādu kā Rā-hele un Lea. Visi ir nepacietīgi un izsalkuši: ko vēl gaida?

Tad no pagalma aiz priekškara atskan pazīstama balss, un nu aizkaru pašķir kāds resns kungs, kuru Josefs ir jau redzējis: finansists Klaudijs Regīns. Viņš jokodamies sveicina saimnieku un tā veco tēvu Aronu pēc romiešu paraduma, viņš pasaka ari dažus laipnus vārdus nenozīmīgākajiem viesiem, un, raugi, Josefs jūtas ļoti lepns: Klaudijs Regīns pazīst viņu, viņš ar smagajām, miegainajām acīm pamirkšķina Josefam un saka savā augstajā, tusnajā balsī, un visi to dzird: — Labdien, miers ar tevi, Josef ben Matatija, pirmās pakāpes priesteri!

Tūdaļ paceļas priekškars. Klaudijs Regīns nevilcinādamies atlaižas goda vietā uz vidējā zviļņa. Kajs aizņem otru, vecais Arons — trešo zvilni. Tad Kajs saka sabata priekšvakara lūgšanu pie Jūdejas vīna, pie Eškolas vīna kausa, viņš svētī dzērienu, un lielais kauss iet no mutes pie mutes, un tad viņš svētī maizi, salauž un sadala to, un visi saka «āmen» un tad beidzot sāk ēst. Josefs sēž starp patuklo namamāti un glīto sešpadsmitgadīgo saimnieka meitu Irēnu, kuras maigās acis neatlaidīgi lūkojas viņā. Pie lielā galda ir daudz ļaužu, zēns Kornels un otrs Kaja pusaugu dēls, arī divi pazemīgi, neievērojami teoloģijas studenti, kuri cer šovakar šeit kārtīgi pieēsties, bet pirmkārt kāds jauns kungs ar brūngandzeltenu seju un asiem vaibstiem: viņš sēž pretim Josefam un neslēpdamies viņu šad un tad uzlūko. Noskaidrojas, ka ari šis kungs ieradies no Jūdejas, taču no daļēji grieķiskās pilsētas Tiberiadas un ka viņu sauc par Justu, jā, par Tibe-riadas Justu, un ka viņa stāvoklis visādā ziņā stipri līdzinās Josefa stāvoklim. Tāpat kā Josefs, viņš ir studējis teoloģiju, jurisprudenci un literatūru. Viņš nodarbojas galvenokārt, ar politiku, uzturēdamies šeit kā titulkaraļa Agripas pilnvarotais, un, kaut arī izcelsmes ziņā nav tik dižciltīgs kā Josefs, toties jau kopš bērna kājas labāk pārvalda grieķu un latīņu valodu; bez tam viņš šeit ir jau trīs gadus. Jaunie kungi viens otru pēta — ziņkāri, pieklājīgi un stipri neuzticīgi.

Viņā pusē uz zviļņiem rit skaļa, nepiespiesta saruna. Abas krāšņās sinagogas pašā Romas pilsētā ir nodegušas, bet trīs lielie dievnami šeit, labajā Tibras krastā, palikuši neskarti. Tas patiesi bija sāpīgs piemeklējums, ka abas sinagogas nodegušas, tomēr Tibras labā krasta draudzes priekšsēdētājs drusku par to priecājās. Piecām jūdu draudzēm Romā katrai bija savs priekšsēdētājs, starp viņiem notika skaudra sacensība, galvenokārt starp ļoti nepieejamo Vēlijas sinagogu kreisajā krastā un kuplo, bet pavisam neizvēlīgo Ka ja agripīniešu draudzi. Vispirms jau Kaja vecais tēvs, bezzobainais Arons, šķendējās par otrā krasta augstprātīgajiem muļķiem. Vai tas nebija likums un sena tradīcija, ka sinagogas vienmēr cēla pašā augstākajā vietā, Jeruzalemes templis taču arī valdīja pār pilsētu no pakalna? Bet Jūliāns Alfs, Vēlijas draudzes priekšsēdētājs, protams, gribēja, lai viņa sinagoga būtu tieši pie Palatīna, kaut arī tāpēc viņam vajadzēja to būvēt krietni vien zemāk. Tas bija dieva sods, ka viņš ļāvis ņodegt saviem namiem, pirmkārt sods par to, ka pretējā krasta jūdi pirka sāli pie romiešiem, kaut gan ikviens zināja, ka šis romiešu sāls, lai skaistāk izskatītos, apziests ar cūku taukiem. Tā sirmgalvis pukojās par visu un visiem. Cik Josefs varēja saprast no viņa diezgan nesakarīgās, niknās murmināšanas, viņš pašlaik ņēma priekšā tos, kuri modes un darījumu dēļ mainījuši savus svētos ebrejiskos vārdus pret grieķu un latīņu vārdiem. Viņa dēls Kajs, kurš pats sākotnē bija saucies par Haimu, labsirdīgi un saprotoši smaidīja; patiesībā bērniem to nevajadzēja dzirdēt. Bet Klaudijs Regīns iesmējās, uzsita vecajam uz pleca, sacīja, ka viņš jau, kopš nācis pasaulē, saucoties par Regīnu, jo esot dzimis verdzībā un tā viņu nosaucis viņa kungs. Bet patiesībā viņa īstais vārds esot Meleks, tā viņu reizēm uzrunājusi māte, un viņam neesot nekas pretim, ja ari sirmgalvis viņu gribētu saukt par Meleku.

Brūndzeltenais Tiberiadas Justs bija tikmēr pievirzījies Josefam tuvāk. Josefs jau visu laiku juta, ka tas viņu novēro. Viņam šķita, ka šis Justs klusībā par viņu uzjautrinās, par viņa runas veidu, par viņa izrunu, par viņa provinciālajām ēšanas manierēm, piemēram, par to,

kā viņš liek pie mutes sasmaržoto sandalkoka zobu bakstāmo, starp īkšķi un trešo pirkstu turēdams. Nu pēkšņi šis Justs viņam jautā, un tas atkal skan ar tādu pārākumu un lielpilsētnieciskumu: — Jūs droši vien šeit esat ieradies, lai kārtotu politiskus jautājumus, mans rakstu-mācītāj un kungs Josef ben Matatija?

Un tad Josefs nespēj atturēties, viņam jāapliecina šim zobgalīgajam jaunajam romietim, ka tas patiesi ir kaut kas liels un nozīmīgs, kālab viņš atsūtīts šurp, un viņš izstāsta par saviem trim nevainīgajiem. Viņš iekaist, viņa runa skan pārāk patētiski šīs skeptiskās romiešu sabiedrības ausīs; tomēr abās telpas pusēs iestājas klusums, gan uz zviļņiem, gan pie lielā galda visi klausās daiļrunīgajā, sevis un sava uzdevuma aizgrābtajā jaunajā cilvēkā. Josefs labi redz, cik sapņaini uz viņu skatās Irēna, kā dusmojas viņa kolēģis Justs, kā labvēlīgi smīkņā pat Klaudijs Regīns. Tas viņu spārno, viņa vārdi kļūst spēcīgāki, viņa ticība savai sūtībai kvēlāka, viņa runa pacilātāka. Bet tad sirmgalvis viņu īdzīgi pārtrauc: sabatā neklājoties runāt par darbu. Josefs tūdaļ apklust, pazemīgi iztrūcies. Bet iekšēji viņš ir apmierināts, viņš jūt: viņa runa atstājusi iespaidu.

Beidzot mielasts ir galā, Kajs norunā garo galda lūgsnu, visi izklīst, paliek tikai nopietnākie vīri. Tagad Kajs aicina arī Josefu un Justu atlaisties uz zviļņiem. Uz galda novieto sarežģītu aparātu dzērienu maisīšanai. Kad bargais sirmgalvis aizgājis, vīrieši noņem tradicionālās segas, atvēsinās.

Tā šie četri vīri zviln un sēž pie galda ar vīnu, saldumiem un augļiem — paēduši, apmierināti, nolēmuši aprunāties. Telpā valda jauka dzeltenīga gaisma, aizkars ir pacelts, no tumšā pagalma plūst šurp tīkams vēsums. Abi vecākie kungi tērzē ar Josefu par Jūdeju, izjautā viņu. Kajs diemžēl bijis Jūdejā tikai vienreiz, vēl jaunībā, tas ir ļoti sen, kopā ar svētceļnieku simttūkstošiem viņš Passā svētkos nesis templim savu upurjēru. Kopš tā laika viņš esot daudz pieredzējis — gan triumfa gājienus, gan krāšņus uzvedumus Lielā cirka arēnā, bet baltzeltainā tempļa tēls Jeruzalemē un jūsmīgie simttūk-stoši, kuri pildījuši milzīgo ēku, esot pats diženākais, ko viņš savā mūžā skatījis. Vai gan Romas jūdiem Jeruzalemē neesot pašiem sava svētceļnieku sinagoga? Vai viņi nesūtot nodevas un dāvanas templim? Vai viņi nekrājot naudu, lai nogādātu savu līķi Jūdejā, lai viņus apbedītu senajā zemē? Bet Jeruzalemes kungi darot visu, lai sagandētu cilvēkam sentēvu dzimteni. Kāpēc, sasodīts, jūs nesatiekat ar Romas pārvaldi? Ar ķeizara ierēdņiem var tikt galā pa labam, viņi ir iecietīgi ļaudis, mēs par to esam bieži pārliecinājušies. Bet nē, jūs Jūdejā nekad neatkāpjaties no savas stūrgalvības, cīņa par taisnību jums ir asinīs, kādā jaukā dienā vadzis lūzīs. Jūs paliksiet tukšā, viņš smaidīdams pārtulkoja sacīto aramiski, taču būtībā runāja ļoti nopietni.

Juvelieris Klaudijs Regīns smīnēdams konstatē, ka Josefs pēc stingrās Jeruzalemes etiķetes neiztukšo savu kausu vienā paņēmienā, bet to pastarpām divas reizes noliek. Klaudijs Regīns pazīst Jūdejas apstākļus ļoti labi, viņš bijis tur tikai pirms diviem gadiem. Romas ierēdņi nav vainīgi, ka Jūdejā nevar nodibināt mieru, nav vainīgi arī augstmaņi Jeruzalemē: vainojami vienīgi sīkie sludinātāji «Izraēla atriebēji». Tikai tālab, ka viņi neredz citu ceļu kā taisīt politisku karjeru, viņi kūda uz bezcerīgu bruņotu sacelšanos. Nekad jūdiem neesot klājies tik labi kā tagad šā svētītā ķeizara Nerona laikā. Viņiem esot ietekme visās jomās, un šī ietekme augšot, ja vien viņi būšot pietiekami gudri un to pārāk neizrādīšot. Kas esot svarīgāk: turēt varu savās rokās vai to izrādīt? — viņš nobeidza un izskaloja muti ar remdenu vīnu.

Josefs uzskatīja, ka pienācis īstais brīdis aizlikt kādu vārdu par «Izraēla atriebējiem». Romas kungiem, viņš teica, nevajagot aizmirst, ka Jūdejā valdot ne tikai auksts saprāts, bet katrā ziņā runājot līdzi arī sirds. Tur uz katra soļa jāuzduroties Romas varas simboliem. Kungs Kajs Barcārone esot ar sirds siltumu atcerējies Passā svētkus templī. Bet, ja, piemēram, jānoskatoties, cik brutāli un ciniski šinī templī izturoties romiešu policija, kurai tur Passā svētku laikā jāgādājot par mieru un kārtību, tad arī lēnprātīgam cilvēkam asinis sakāpjot galvā. Neesot viegli svinēt atbrīvi no Ēģiptes, ja pie katra vārda jā jūtot virs skausta romiešu dūre. Izturēties rāmi šeit Romā neesot nekāda māksla, šeit arī viņam tas droši vien nebūšot grūti; bet neizsakāmi grūti tas esot zemē, ko dievs izredzējis, kur atrodoties dieva mājoklis, — Izraēla zemē.

— Dievs nav vairs Izraēla zemē, dievs tagad ir Itālijā, — teica kāda skarba balss. Visi paskatījās uz dzel-tenbrūno vīru, kurš bija izrunājis šos vārdus. Viņš turēja rokā savu kausu, viņš neskatījās ne uz vienu, šie vārdi bija domāti tikai viņam pašam. Tajos nebija ne nicības, ne izsmiekla, viņš tikai konstatēja faktu, un nu viņš klusēja. Visi klusēja. Par šiem vārdiem nebija ko teikt. Pat Josefs negribot juta, ka tajos ir patiesība. — Dievs tagad ir Itālijā, — viņš pārtulkoja šo teikumu aramiski. Tas viņu dziji satrauca.

— Tur jums droši vien ir taisnība, jaunais kungs, — finansists Klaudijs Regīns pēc brītiņa piebilda. — Jums jāzina, — viņš vērsās pie Josefa, — es nemaz neesmu jūds, esmu Sicīlijas verga un jūdietes dēls, mans kungs savā laikā nav gribējis, ka mani apgraiza, kālab es viņam, taisnību sakot, esmu vēl šodien pateicīgs. Esmu komersants, izvairos no visām ēnas pusēm, kur vien varu, toties es izmantoju visas priekšrocības, kur vien spēju. Jūsu dievs Jahve man ir saprotamāks nekā viņa konkurenti. Es simpatizēju jūdiem.

Lielais finansists bija omulīgi izstiepies ar remdena vīna kausu rokā, viltīgās, miegainās acis pret tumšo pagalmu pagriezis. Uz trešā pirksta viņš nēsāja lielu, blāvu pērli, no kuras Josefs nevarēja atraut skatienu. — Jā, rakstumācītāj Josef, — sacīja Kajs Barcārone, — tā ir četru jūru skaistākā pērle.

— Es nēsāju to tikai sabatā, — Klaudijs Regīns piemetināja.

Ja viņš neizmantos šo vakaru, Josefs prātoja, ja viņš tagad negūs nekādu labumu no varenā vīra sāta labvēlības, no deserta galda sentimentalitātes, tad viņš ir nejēga un nekad nespēs laimīgi atrisināt savu trīs nevainīgo likteņus.

— Tā kā jūs piederat pie tiem, kuri simpatizē jūdiem, kungs Klaudij Regīn, — viņš griezās pie finansista pazemīgi un tomēr uzstājīgi, — vai jūs nevēlētos palīdzēt trim nevainīgajiem no Cēzarejas?

Juvelieris dusmīgi nolika kausu. — Cēzareja, — viņš teica, un viņa parasti tik miegainās acis kļuva skadras un viņa augstā balss draudīga, — ir laba pilsēta ar brīnišķīgu ostu, eksports tur ievērojams, zivju tirgus lielisks. Milzīgas iespējas. Bet jūs paši ar jūsu muļķīgajām prasībām būsiet vainīgi, ja jums tās atņems. Vīns man kļūst skābs, līdzko es dzirdu par jūsu «Izraēla atriebējiem».

Josefs, izbijies no parasti tik mierīgā kunga pēkšņajām dusmām, atbildēja divtik pazemīgi, ka trīs nevainīgo atbrīvošana esot tīri ētisks, humāns jautājums, nevis po-liiikas intriga. — Mēs negribam minēt ne politiskus, ne juridiskus argumentus, — viņš sacīja. — Mēs zinām, ka galmā kaut ko var panākt tikai ar personiskiem sakariem. — Un viņš skatījās uz Klaudiju Regīnu pazemīgi lūdzoši.

— Vai šie jūsu trīs nevainīgie īstenībā ir tiešām tik nevainīgi? — finansists beidzot, acis mirkšķinādams, jautāja. Josefs tūdaļ kaismīgi apgalvoja, ka trīs nevainīgie nemieru izcelšanās brīdī bijuši otrā pilsētas galā. Taču Klaudijs viņu pārtrauca — to viņš nevēloties zināt. Viņš gribot zināt, pie kādas politiskās partijas tie trīs piederējuši.

— Vai viņi ir uzstājušies Zilajā zālē? — viņš jautāja. Zilā zāle bija «Izraēla atriebēju» sanāksmes vieta.

— Jā gan, — Josefam vajadzēja atzīties.

— Redziet nu, — Klaudijs Regīns sacīja, un līdz ar to viņu šis jautājums acīmredzot vairs neinteresēja.

Tiberiadas Justs skatījās uz Josefa skaisto, enerģisko, alkatīgo seju. Josefs acīm redzami bija cietis neveiksmi, un Justs viņam to novēlēja. Viņš aplūkoja savu jauno kolēģi, kurš viņu gan atstūma, gan pievilka. Josefs vēlējās būt. tas pats, kas Justs: ievērojams, politiski ietekmīgs rakstnieks. Viņš lietoja tos pašus līdzekļus, viņam bija tas pats ceļš, tas pats mērķis. Augstprātīgā Roma bija nobriedusi senajai Austrumu kultūrai, tāpat kā pirms simt piecdesmit gadiem tā bija nobriedusi grieķu kultūrai. Tā kā Austrumu kultūra Romu ārdīs no iekšienes, piedalīties šajā darbā bija vilinoši, tā bija brīnišķīga misija. To nojauzdams, viņš pirms trim gadiem bija ieradies Romā tāpat kā tagad šis Josefs. Bet viņam, Justam, bija vieglāk un reizē grūtāk. Viņa griba bija mērķtiecīgāka, dotības izteiktākas. Taču viņš savu līdzekļu izvēlē bija pārāk prasīgs, pārāk izvēlīgs. Viņš bija dziļi iepazinis galvaspilsētas politisko un literāro dzīvi, viņam bija pretīgi kompromisi, lēti efekti. Šis Josefs acīmredzot nebija tik izvēlīgs. Viņu neatbaidīja paši banālākie līdzekļi, viņš par katru cenu gribēja tikt uz augšu, viņš tēloja, glaimoja, izdabāja, tā ka lietpratējam bija interesanti vērot tik nekautrīgu rīcību. Justam tautiskuma apziņa bija cildenāka nekā Josefam, droši vien tas radīs sadursmes. Tā būs skaudra sacensība, ne vienmēr būs viegli palikt godīgam, bet viņš paliks godīgs. Viņš Jaus Josefam izmantot katru izdevību, kas tam gadīsies ceļā.

— Es jums ieteiktu, Josef ben Matatija, — viņš sacīja, — griezties pie aktiera Dēmetrija Libāna.

Un atkal visi paskatījās uz jauno kungu ar dzeltenīgo seju. Kā gan citiem tas nebija ienācis prātā? Dēmet-rijs Libāns, galvaspilsētas populārākais komiķis, izlutināts galma mīlulis, jūds, kurš uzsvēra savu tautību pie katras izdevības, — jā, tas bija īstais vīrs, kurš varētu palīdzēt Josefam. Ķeizariene labprāt ar viņu tikās, ik nedēļu ielūdza viņu pie sevis. Abi pārējie piebalsoja: Dē-metrijs esot tas, kurš Josefam vajadzīgs.

Pēc maza brītiņa visi šķīrās. Josefs devās augšā uz savu istabu. Viņš drīz iemiga ļoti apmierināts. Tiberi-adas Justs gāja mājās viens, ar grūtībām pa tumšo nakti taustīdamies. Viņš smaidīja; draudzes priekšsēdētājs Kajs Barcārone nebija turējis par vajadzīgu dot viņam līdzi lāpas nesēju.

Pavisam drīz pēc rītausmas Josefs draudzes priekšsēdētāja Kaja Barcārones verga pavadībā ieradās pie Tibu-ras vārtiem, kur viņu gaidīja zemesceļu satiksmes uzņēmuma važonis. Rati bija mazi, ar diviem riteņiem, diezgan šauri un neērti. Lija. īdzīgais važonis aprēķināja, ka brauciens ilgs apmēram trīs stundas. Josefs drebinājās. Vergs, kuru Kajs bija devis viņam līdzi par tulku, bija mazrunīgs un drīz vien iesnaudās. Josefs ietinās ciešāk savā mētelī. Jūdejā vēl vajadzētu būt diezgan siltam laikam. Tomēr ir labāk, ka viņš atrodas šeit. Šoreiz jāpaveicas, viņš tic savai laimei.

Jūdi Romā vienmēr saista viņa trīs nevainīgos ar «Izraēla atriebēju» politiku, ar Cēzarejas jautājumu. Protams, visai valstij ir svarīgi, vai jūdiem ar viltu neatņems varu Cēzarejā; bet viņš negrib, ka šo jautājumu saista ar viņa trīs nevainīgajiem. Viņš domā, ka tas ir ciniski. Viņam tas ir tikai ētisks princips. Palīdzēt cietumniekiem ir viena no svarīgākajām jūdu mācības prasībām.

Ja runā godīgi, tad droši vien trīs nevainīgie nav bijuši Cēzarejā tieši vēlēšanu laikā gluži nejauši. Toreizējam gubernatoram Antonam Fēliksam, no sava viedokļa skatoties, bijis pamats šos .trīs vīrus apcietināt. Tomēr viņam, Josefam, nav nekādas vajadzības nodarboties ar tagad laimīgā kārtā atceltā gubernatora pamatojumiem.

Viņam trīs apcietinātie liekas nevainīgi. Japalīdz cietumniekiem.

Rati kratās. Ceļš ir šausmīgi slikts. Raugi, viņi ir jau nonākuši ķieģeļcepļa tuvumā. Pelēkdzeltens tuksnesis, apkārt stabi un mietu žogs. Vārtu priekšā neuzticīgi un ziņkārīgi uz viņu glūn sargkareivji, priecādamies par pārmaiņu. Vergs ar viņiem sarunājas, rāda izziņas. Jo-sefs, neomulīgi juzdamies, stāv blakus.

Viņus ved pie pārvaldnieka pa drūmu, nomācošu ceļu. Apkārt skan dobja, monotona melodija; strādājot jādzied — tāds ir priekšraksts. Uzraugiem ir rungas un pātagas, viņi izbrīnā noskatās uz svešiniekiem.

Pārvaldnieks jūtas nepatīkami pārsteigts. Parasti, ja ierodas apmeklētāji, viņam mēdz savlaicīgi paziņot. Viņš nojauš kontroli, nepatikšanas, nesaprot Josefa latīņu valodu vai negrib to saprast, viņš pats grieķu valodā runā vāji. Lai saprastos, visu laiku jāaicina palīgos vergs. Tad ierodas kāds zemāks ierēdnis, sačukstas ar pārvaldnieku, un šā vīra izturēšanās tūdaļ pārvēršas. Viņš arī atklāti paskaidro, kāpēc. Trīs cietumnieku veselības stāvoklis nav spožs, viņš baidījies, vai tie nav aizsūtīti strādāt, tagad viņš uzzinājis, ka tie humānā kārtā atstāti kamerā. Viņš priecājas, ka viss iznācis tik labi, atplaukst, viņš tagad saprot Josefa latīņu valodu daudz labāk, arī viņa paša grieķu valoda skan raitāk, viņš kļūst runīgs.

Šeit ir akti par trīs notiesātajiem. Viņi sākumā tikuši nodarbināti Sardīnijā, kalnraktuvēs, bet to viņi nav varējuši izturēt. Parasti spaidu darbos notiesātos nodarbina arī pie ceļu būves, pie kloāku tīrīšanas, pie dzinēj rata griešanas un ūdens sūknēšanas sabiedriskajās pirtīs. Darbs ķieģeļcepļos ir pats vieglākais. Fabriku pārvaldnieki lāgā negrib spaidu darbos notiesātos jūdus. Rodas grūtības viņu uztura dēļ, viņi atsakās sabatā strādāt. Pārvaldnieks izturējies pret šiem trīs notiesātajiem īpaši humāni, to viņš pats var apliecināt. Bet arī humanitātei diemžēl ir robežas. Sakarā ar pilsētas atjaunošanu tieši valsts ķieģeļcepļiem uzstādītas milzīgas prasības. Tāpēc jāstrādā katram. Pieprasītais daudzums ķieģeļu visādā ziņā jāsagādā, un jūs, kungs, varat iedomāties, ka romiešu namdari nav pieticīgi. Piecdesmit darba stundas tagad ir oficiālais minimums. No viņa astoņsimt līdz tūkstoš ļaudīm nedēļā caurmērā četri atstiepj kājas. Viņš priecājas, ka trīs jūdi līdz šim nav starp tiem.

Tad pārvaldnieks uztic Josefu kādam zemākam ierēdnim. Atkal jāiet caur ķieģeļcepli, garām uzraugiem ar nūjām un pātagām, jānoklausās dobjā, vienmulīgā dziedāšanā, jāiet pa māliem un svelmi, garām salīkušiem, uz ceļiem tupošiem, zem smaguma stenošiem strādniekiem. Josefs atceras rindas, kas rakstītas par faraonu, kurš Izraēlu verdzinājis Ēģiptē: «Un ēģiptieši nežēlīgi apspieda Izraēla bērnus. Un padarīja viņiem dzīvi grūtu ar smagu darbu māla raktuvēs un ķieģejcepļos. Un iecēla darba uzraugus, kuri viņiem uzvēla grūtus pienākumus, un viņi uzcēla faraonam Pitomas un Ramzesas pilsētu.» Kāpēc svinēt Passā svētkus ar gavilēm un lielu spožumu, ja šeit vēl vienmēr Izraēla bērni stiepj ķieģeļus, lai viņu ienaidnieki būvētu pilsētas? Māls smagi līp pie Josefa apaviem, spiežas starp kāju pirkstiem. Un visu laiku apkārt skan vienmulīgā, dobjā dziedāšana.

Beidzot viņi nonāk pie spaidu darbu strādnieku kamerām. Kareivis aiziet pēc cietuma priekšnieka. Josefs gaida priekštelpā, lasa uzrakstu pie durvīm — slavenā laikabiedra, rakstnieka Senekas, izteicienu: «Vai tie nav vergi? Bet arī cilvēki. Vai tie nav vergi? Bet arī mājinieki. Vai tie nav vergi? Bet arī zemākie draugi.» Turpat redzama maza grāmatiņa — rakstnieka Kolumella, lielrūpniecības lietpratēja, vadošie norādījumi. Josefs lasa: «Katru dienu jāizdara cietumnieku pārbaude. Bez tam katru dienu jāpārliecinās, vai važas ir veselas un kameru sienas stipras. Vislietderīgāk ierīkot kameras ik piecpadsmit cietumniekiem.»

Viņu aizved pie trijiem nevainīgajiem. Kamera atrodas zem zemes, šaurie lodziņi ierīkoti ļoti augstu, lai tos nevarētu aizsniegt ar rokām. Cieši cita pie citas stāv piecpadsmit salmiem klātas lāvas, bet telpa jau tagad, kad viņi tur ir tikai pieci — viņš, uzraugs un trīs notiesātie —, liekas neciešami šaura.

Trīs cietumnieki tup cits pie cita. Viņi ir puskaili, no pleciem lejup nokarājas drēbju skrandas, viņu āda blāva kā svins. Virs kāju potītēm viņi nēsā riņķus važām, uz pieres zīmogs — iededzināts burts «E». Viņu galvas noskūtas pavisam kailas, tāpēc jocīgi izceļas milzīgās bārdas, kas ir savēlušās, salipušas šķipsnās, dzeltenbaltas. Josefs zina visu trīs vārdus: Nātāns, Gads, Jehuda. Gadu un Jehudu viņš redzējis reti un pavirši, nav brīnums, ka viņš tos nevar sazīmēt; bet Nātāns ben Baruhs, rakstu-mācītājs un dižvīrs, Lielās padomes loceklis, ir viņa skolotājs, četrus gadus viņš diendienā bijis ar to kopā vairākas stundas, viņu no šiem trim Josefam vajadzētu pazīt. Taču viņš to nepazīst. Nātāns senāk bijis paresns, vidēja auguma; tagad tur tup divi vidēji lieli un viens ļoti liels ģindenis. Un viņš nevar sazīmēt, kurš no abiem vidēji lielajiem ģindeņiem varētu būt viņa skolotājs Nātāns.

Viņš sveicina trīs nevainīgos. Nožēlojamā telpā savādi skan viņa veselīgā, ar pūlēm pieklusinātā balss: «Miers ar jums, mani rakstumācītāji un kungi.» Trīs cietumnieki paceļ acis, un tagad viņš pēc biezajām uzacīm pazīst savu veco skolotāju. Viņš atceras, kādas bailes un dusmas viņam iedvesušas niknās acis zem šīm biezajām uzacīm, jo Nātāns ļoti mocīja deviņus vai desmit gadus veco Josefu, kurš nevarēja sekot viņa sarežģītajām izskaidrošanas metodēm, viņš zēnu pazemoja un izsmēja, dzēlīgi un mērķtiecīgi samina viņa pašapziņu. Viņš bija toreiz — ak, cik bieži! — vēlējis šim drūmajam, nelaipnajam vīram visas nelaimes; tagad, kad iekritušo acu nedzīvais skatiens pievēršas viņam, Josefam sirds kļūst smaga kā akmens un līdzjūtība aizžņaudz viņam elpu.

Viņam jārunā ilgi un saudzīgi, kamēr viņš izlaužas cauri trīs cietumnieku trulajam pagurumam līdz viņu saprātam. Beidzot viņi atbild — klepodami, stostīdamies. Viņiem ir beigas. Jo, ja arī viņus neviens nav varējis piespiest pārkāpt Jahves bauslību, viņiem tomēr nav bijis iespējams bauslību ievērot. Tātad viņi ir zaudējuši gan šo, gan nākamo dzīvi. Tāpēc nav svarīgi, vai viņus pātagos, kamēr viņi sabruks uz mālainās zemes, vai viņus sitīs nolādētajā krustā, kā šie romiešu salašņas mēdz nonāvēt cilvēkus: tas kungs ir devis, tas kungs ņems, jo ātrāk pienāks gals, jo labāk, lai slavēts tā kunga vārds!

Nelielajā, pustumšajā telpā ir smacīgs gaiss, mitrs aukstums, pa šaurajām logu atverēm iekšā sitas lietus, stiprā smirdoņa neizklīst, no āra, no tālienes skan dobja dziedāšana. Josefam kauns, ka viņam ir veselas drēbes un veselas miesas, ka viņš ir jauns un pilns enerģijas, ka viņš pēc stundas var tikt projām no šejienes, projām no šiem māliem un šausmām. Trīs apcietinātie nespēj domāt ne par ko, kas atrodas ārpus viņu baismīgās ikdienas šaurā loka. Nav jēgas stāstīt viņiem par savu sūtību, par to, ko viņš nolēmis darīt viņu labad, par politiku, par viņiem labvēlīgāku situāciju galmā. Viņiem pats Jaunākais ir tas, ka viņi nevar ievērot tīrības likumus, rituālās mazgāšanās stingros noteikumus. Viņiem bijuši dažādi uzraugi un sargi, daži izturējušies bargāk, tie atņēmuši viņiem lūgšanu siksnas, lai viņi tajās nepakārtos, daži izturējušies pieļāvīgāk, tie atstājuši siksnas viņiem, bet visi tie bijuši neapgraizītie, dieva zaimotāji un nolādētie. Šiem sirmgalvjiem bija vienalga, vai cietumniekus baro labāk vai sliktāk: jo viņi neēda gaļu, ja dzīvnieks nebija kauts pēc noteikuma. Tātad viņiem nācās pārtikt no augļu un sakņu atkritumiem. Viņi bija par to nikni strīdējušies. Rakstumācītājs Gads sākumā ar daudziem argumentiem pierādīja, ka gaļu ēst esot atļauts. Bet galu galā viņš piekrita abiem pārējiem, ka tas esot atļauts vienīgi kā glābiņš tieši pirms nāves. Bet kurš var zināt, vai tas kungs, viņa vārds lai ir slavēts, nolicis viņu nāvi uz šo vai tikai uz nākamo mēnesi? Tātad tāpēc gaļu ēst nav atļauts. Kad viņi nav pārāk truli un gurdi, tad vienmēr strīdas, pamatodamies uz teoloģiskiem argumentiem, kas ir un kas nav atļauts, un tad viņi atceras tempļa Kvadru zāli. Josefam rodas iespaids, ka šīs pārrunas bieži vien ir diezgan niknas un pārvēršas par neapvaldītu zākāšanos, bet acīmredzot tas ir vienīgais, kas šos trīs cilvēkus vēl tur pie dzīves. Nē, nav iespējams sarunāties ar viņiem kaut cik saprātīgi. Kad viņš stāstīja par ķeizarienes jaunības draudzību, tad viņi atbildēja, ka neesot skaidrs, vai vispār atļauts lūgt dievu šādā pazemē un netīrībā; viņi arī nekad nezinot kalendāru, tālab viņi varbūt apgrēkojoties pret sabatu, uzlikdami lūgšanas siksnas, un pret darbadienu, tās neuzlikdami.

Josefs padevās. Viņš tos uzklausīja, un, kad viens no tiem citēja svētos rakstus, Josefs ielaidās diskusijā un citēja pavisam pretrunīgu vietu, un, raugi, viņi pēkšņi sarosījās, sāka strīdēties, no viņu nespēcīgajām rīklēm ar grūtībām izlauzās argumenti, un viņš piedalījās strīdā, un tā viņiem bija ievērojama diena. Bet viņi neizturēja un ļoti drīz atkal ieslīga savā trulumā.

Josefs redzēja viņus tupam sava cietuma nespodrajā gaismā. Šie trīs nežēlojamie stāvi netīrumos un galējā postā reiz bija Izraēla varenie, viņu vārdi bija mirdzējuši starp Kvadru zāles likumdevēju vārdiem. Jāpalīdz apcietinātajiem. Nē, pats svarīgākais nebija, vai jūdiem Cēzarejā piederēs vai nepiederēs vara, tas bija smieklīgi un bezjēdzīgi. Pats svarīgākais bija palīdzēt šiem nelaimīgajiem. Viņu izskats Josefam lika nodrebēt, uzkurināja viņā darbošanās tieksmi. Viņu pārņēma bijīga līdzjūtība, kas viņu gandrīz saplosīja. Josefu aizkustināja un pacilāja stūrgalvība, ar kuru viņi savā postā turējās pie bauslības, viņi bija tā pieķērušies bauslībai, ka vienīgi tā deva viņiem elpu, un viņi palika dzīvi. Viņš atcerējās laiku, kad pats mita tuksnesī un, uzņēmies svēto atteikšanos, dzīvoja pie esēniem, pie sava skolotāja Banus, un toreiz viņa labākajos brīžos atklāsme nāca pār viņu nevis no saprāta, bet no iedziļināšanās sevī, no apceres, no dieva.

Jāatbrīvo cietumnieki. Viņš saknieba lūpas ciešā apņēmībā šo trīs nelaimīgo labad izdzēst katru domu par sevi. Cauri cietumnieku žēlajai dziedāšanai Josefs dzirdēja dižos ebreju bauslības vārdus. Nē, viņš nav šeit aiz tukšas patmīlības, viņu ir sūtījis Jahve. Viņš gāja atpakaļ pa pelēko lietu, viņš nejuta ne lāses, ne mālus, kas lipa pie viņa zolēm. Jāatbrīvo cietumnieki.

Jūdejā cilvēks ar tādiem politiskiem uzskatiem kā Josefs nedrīkstēja apmeklēt skriešanās sacīkstes vai teātri. Vienu vienīgo reizi viņš slepeni un ar sliktu sirdsapziņu bija apmeklējis kādu uzvedumu Cēzarejā. Bet cik tas bija nenozīmīgi, ja to salīdzināja ar šodien Marcella teātrī redzēto! Viņam reiba galva no dejām, no jokiem, no baleta, no lielās patētiskās pantomīmas, no krāšņuma un pastāvīgās ainu maiņas uz plašās skatuves, kas pa šīm garajām stundām nekad nebija tukša. Justs, kurš sēdēja viņam līdzās, atmeta tam visam ar roku. Viņš uz skatuves atzina tikai humoristisku izrādi, tādu, kas pelnīti patika tautai, un bija samierinājies ar visām līdzšinējām blēņām, lai saglabātu sev sēdvietu komiķa Dēmetrija Libāna izrādei.

Jā, šis komiķis Dēmetrijs Libāns, kaut gan ar viņu saistījās tik daudz nepatīkama, bija un palika cilvēcisks mākslinieks. Dzimis vēl kā ķeizara nama vergs, valdnieka Klaudija brīvlaists, viņš, teātri spēlēdams, bija ticis pie milzīga īpašuma un titula — «Laikmeta labākais aktieris». Viņu mīlēja ķeizars Nerons, kuram viņš mācīja runas un aktiera mākslu. Sarežģīts kungs bija šis Libāns — savas jūdu tautības pacilāts un nomākts. Nelīdzēja pat ķeizara lūgumi un pavēles, lai piedabūtu viņu uzstāties sabatā vai augstos jūdu svētkos. Viņš pastāvīgi debatēja ar jūdu augstskolu rakstumācītājiem, vai viņš patiesi esot dieva atstumtais, tālab ka spēlējot teātri. Viņam uznāca histērijas lēkme, kad viņš bija uzstājies sieviešu apģērbā un tātad pārkāpis svēto rakstu noteikumu: vīrietis nedrīkst nēsāt sieviešu apģērbu.

Marcella teātra vienpadsmittūkstoš skatītāju, noguruši no vairāku stundu garajiem pirmās daļas priekšnesumiem, tagad plosīdamies un aurodami pieprasīja sākt joku lugu. Teātra vadība vilcinājās acīmredzot tāpēc, ka gaidīja ķeizaru vai ķeizarieni, kuru ložā bija veikti visi sagatavošanās darbi. Taču publika bija nosēdējusies jau piecas stundas, tā bija radusi teātrī paturēt savas tiesības, arī ar galmu nerēķinoties; tā draudēja, tā kliedza, vajadzēja sākt.

Aizkars saritinājās un nolaidās. Komēdija, kurā piedalījās Dēmetrijs Libāns, sākās. Tā saucās «Ugunsgrēks»; runāja, ka tās sacerētājs esot senators Marulls. Galvenais varonis, kuru tēloja Libāns, bija Isidors, ēģiptiešu pilsētas Ptolemajas vergs, pārāks par savu kungu un visiem apkārtējiem. Viņš tēloja gandrīz bez kādiem palīglīdzekļiem, bez maskas, bez dārgiem tērpiem, bez apaviem ar biezo zoli; viņš bija vienkārši vergs Isidors no Ēģiptes provinces — miegains, skumjš, jocīgs puisietis, kuram neko nevar padarīt, kurš katrā situācijā rod izeju. Viņš palīdz savam neizdarīgajam un neveiksmīgajam kungam viņa neskaitāmajās ķezās, viņš sagādā kungam naudu un stāvokli sabiedrībā, viņš guļ ar sava kunga sievu. Reiz, kad kungs iesit viņam pļauku, Isidors skumji un noteikti paziņo, ka viņam diemžēl kungs tagad jāpametot un viņš neatgriezīšoties, kamēr kungs visās sabiedriskās vietās neizlikšot viņam lūgumu un atvainošanos. Kungs ieslēdz vergu Isi-doru važās, paziņo policijai, bet Isidoram, protams, izdodas aizbēgt, un, publikai nevaldāmi gavilējot, viņš atkal un atkal vazā policiju aiz deguna. Diemžēl pašā saistošākā vietā, kad šķita nenovēršami, ka Isidoru nu beidzot notvers, spēle bija jāpārtrauc, jo ieradās ķeizariene. Visa publika piecēlās, vienpadsmittūkstoš balsu sveicināja trauslo, gaišmataino dāmu, kura ar izstieptu roku, pavērsusi pret publiku plaukstu, pateicās. Starp citu, viņas parādīšanās radīja divkāršu sensāciju, jo viņu pavadīja vestāliešu priekšniece, un līdz šim nebija parasts, ka aristokrātiskās mūķenes noskatītos tautiskās komēdijas Marcella teātrī.

Spēle bija jāsāk no gala. Josefam tas patika, spēles nedzirdētā, nekaunīgā realitāte bija viņam kaut kas pilnīgi jauns, un viņš, atkārtojumā skatīdamies, saprata to daudz labāk. Josefa mirdzošās acis neatlaidīgi sekoja aktierim

Libānam, viņa pārgalvīgajai un skumjajai mutei, viņa daiļrunīgajām rokām, visam viņa kustīgajam, izteiksmīgajam augumam. Tad tika nodziedāta kupleja, slavenā kupleja no dziesmuspēles «Ugunsgrēks», ko Josefs īsajā Romā pavadītajā laikā bija simtiem reižu dzirdējis dziedam, aurojam, dūcam, svilpojam. Aktieris stāvēja pie rampas starp vienpadsmit klaniem, sitamie instrumenti rībēja, trompetes dūca, flautas spiedza, un viņš dziedāja kupleju: «Kurš gan ir kungs šeit? Kurš maksā par sviestu? Kurš maksā par meičām un Sīrijas smaržām?» Publika bija pielēkusi kājās, dziedāja līdzi, pat dzintaraindzeltenā ķeizariene savā ložā kustināja lūpas un svinīgā klostera priekšniece plati smaidīja. Tagad beidzot vergs Isidors bija ielenkts, vairs nebija iespējams izbēgt, viņam cieši apkārt stāvēja policisti, viņš apgalvoja, ka neesot vergs Isidors, bet kā lai to pierāda policistiem? Ar deju. Jā. Un tad sākās deja. Isidoram pie kājas vēl bija važa. Vajadzēja dejot un pie tam slēpt važu, tas bija šausmīgi grūti, bija komiski un reizē aizkustinoši skatīties uz cilvēku, kurš dejoja, lai glābtu savu brīvību un dzīvību. Josefs bija aizgrābts, publika bija aizgrābta. Katra aktiera Libāna kustība vilka sev līdzi skatītāju galvas tāpat kā viņa kāja — važu. Josefs jutās kā īsts aristokrāts, viņš nedomādams lāva, lai vergi veic viņam vispazemojošākos pakalpojumus; lielākajai daļai ļaužu šeit teātrī šinī ziņā nebija nekādu šaubu, viņi ar vairākiem desmit tūkstošiem nogalinātu vergu bija dažu labu reizi ļoti skaidri pierādījuši, ka negrib izdzēst atšķirību starp kungiem un vergiem. Bet tagad, kad viņi redzēja šo vīru dejojam ar savu važu un viņš uzdevās par kungu, visi bija viņa pusē un pret viņa saimnieku, un visi — romieši un viņu ķeizariene — uzgavilēja nekaunīgajam puisietim, kad viņš jau atkal bija apvedis ap stūri policistus un sāka klusām un šķelmīgi dūkt: «Kurš gan ir kungs šeit? Kurš maksā par sviestu?»

Un tagad spēle kļuva pavisam nekaunīga. Isidora saimnieks tiešām klaji pasludināja, ka atvainojas, viņš izlīga ar savu vergu. Bet starplaikā viņš bija pastrādājis muļķības, viņš bija sanīdies ar saviem īrniekiem, tāpēc tie viņam nemaksāja. Taču izlikt no dzīvokļiem viņš tos zināmu iemeslu pēc nedrīkstēja, viņa dārgie nami bija zaudējuši vērtību. Tur varēja palīdzēt vienīgi slīpētais Isidors, un viņš palīdzēja. Viņš palīdzēja tāpat, kā, pēc laužu domām, līdzīgā gadījumā bija izlīdzējies ķeizars un daži augsti kungi: viņš aizdedzināja pilsētas kvartālu ar vērtību zaudējušām mājām. Dēmetrijs Libāns to notēloja nekaunīgi un lieliski, katrs teikums bija mājiens uz apbūves gabalu spekulantiem, uz tiem, kuri guva milzīgu peļņu no pilsētas atjaunošanas darbiem. Netika saudzēts neviens — ne arhitekti Cēlers un Severs, ne slavenais vecais politiķis un literāts Seneka, kurš teorētiski slavināja nabadzību un praktiski dzīvoja bagātībā, ne finansists Klaudijs Regīns, kurš nēsāja uz trešā pirksta milzīgu pērli, bet kuram diemžēl trūka naudas, lai nopirktu sev piemērotas kurpju siksnas, ne pats ķeizars. Katrs vārds trāpīja mērķī, teātris gavilēja, skatītājiem aiz smiekliem trūka elpas, un, kad beigās aktieris Libāns aicināja publiku izlaupīt uz skatuves degošo māju, izcēlās tāds jandāliņš, kādu Josefs vēl nekad nebija redzējis. Degošās mājas vilinošo iekšpusi sarežģītā mašinērija bija pagriezusi pret publiku. Tūkstošiem skatītāju traucās uz skatuvi, metās uz mēbelēm, traukiem, ēdieniem. Kliedza. Samina, saspieda cits citu. Un cauri teātrim, pāri laukumam tā priekšā, cauri milzīgajai, elegantajai kolonādei, pāri visam plašajam Marsa laukumam pūlis dziedāja un auroja: «Kurš gan ir kungs šeit? Kurš maksā par sviestu?»

Kad Dēmetrijs Libāns, Justa ierosināts, ielūdza uz vakariņām Josefu, viņam bija baigi. Viņš pēc dabas bija drošs. Kad viņu stādīja priekšā augstākajam priesterim, ķēniņam Agripam, romiešu gubernatoram, viņš nebija apjucis. Taču pret aktieri viņš juta dziļāku bijību. Viņa komēdija bija Josefu aizrāvusi. Viņš apbrīnoja, kā viens vienīgs cilvēks, jūds Dēmetrijs Libāns, varēja piespiest daudzus tūkstošus — zemus un augstus, romiešus un sveštautiešus — domāt un just tāpat kā viņš.

Josefs atrada aktieri guļam uz zviļņa ērtā zaļā mājas tērpā, viņš nevērīgi pastiepa viesim savu roku ar daudzajiem gredzeniem. Josefs, apmulsis un izbrīnīts, redzēja, cik maza auguma ir šis vīrs, kurš bija turējis savā varā visu milzīgo Marcella teātri.

Mielasts notika šaurā sabiedrībā. Tajā piedalījās senatora dēls, jaunais Antons Marulls, kāds cits tikko izkūņojies aristokrāts, vēl kāds jūdu kungs no Vēlijas sinagogas pārvaldes, rakstumācītājs Licīnijs — ļoti samākslots un Josefam tūdaļ nepatīkams.

Josefs, pirmo reizi atrazdamies vērienīgi iekārtotā romiešu mājā, pārsteidzoši labi iejutās neparastajā vidē. Mulsinoša bija trauku, zivju mērču un garšvielu lietošana. Bet viņš drīz vien svarīgāko noskatījās no nepatīkamā rakstumācītāja Licīnija, kurš gulēja uz zviļņa viņam iepretim; jau pēc pusstundas viņš sūtīja atpakaļ to, kas viņam nepatika, ar tādu pašu augstprātīgi elegantu galvas kustību un ar mazā pirkstiņa mājienu pavēlēja atnest šurp to, kas viņam likās garšīgs.

Aktieris Libāns ēda maz. Viņš žēlojās par diētu, ko viņam uzliekot viņa nolādētais amats, ak — arī attiecībā uz sievietēm, un viņš izteica pāris nekautrīgu piezīmju par to, kā daži aktieru īpašnieki ar asprātīgas pie ķermeņa piestiprinātas ierīces palīdzību piespiežot savus vergus, māksliniekus, ievērot atturību. Bet par labu naudu viņi piekāpjoties zināmām augstākās sabiedrības dāmām un uz dažām naktīm saviem nabaga aktieriem šo ierīci noņemot. Tad viņš pēkšņi uzjautrinājās par dažiem kolēģiem, cita stila piekritējiem, par tradīcijas, maskas, koturnu smieklīgumu. Viņš pielēca kājās: parodēdams aktieri Stratoklu, soļoja pa istabu, zaļais mājas tērps plīvoja, viņam kājās bija sandales bez papēžiem, bet klātesošie varēja skaidri just augstās kurpes un samāksloto tēlojumu.

Josefs iesāka sarunu, apvaldīti slavēdams, cik diskrēti un tomēr skaidri bijuši Dēmetrija Libāna mājieni par finansistu Regīnu. Aktieris pacēla acis.

— Tātad šī vieta jums patika? Tas mani iepriecina; jo tā neizdevās, kā es cerēju.

Josefs kvēli, taču vēl aizvien apvaldīti attēloja, kā viņu saviļņojis viss uzvedums. Viņš esot redzējis miljoniem vergu, bet tagad pirmo reizi uzzinājis un izjutis, kas ir vergs. Aktieris pastiepa Josefam savu gredzenoto roku. Tas viņam esot liels gandarījums, viņš sacīja, ka cilvēku, kurš nākot tieši no Jūdejas, tā saviļņojusi viņa spēle. Josefam vajadzēja izsmeļoši attēlot, kādu iespaidu uz viņu atstājis katrs sīkums. Aktieris domīgi klausījās, lēnām ēzdams kādus diētiskus salātus.

— Jūs nākat no Jūdejas, rakstumācītāj Josef, — Dē-metrijs Libāns beidzot mainīja tēmu. — Ak, mani mīļie jūdi, — viņš sacīja apsūdzoši un skumji. — Viņi sagādā man vislielāko sarūgtinājumu šai pasaulē. Ebreju sinagogā viņi nolād manu vārdu tikai tālab, ka es lieku lietā, ko man devis dievs tas kungs, un biedē ar mani bērnus. Reizēm man asinis sakāpj galvā — tik ļoti mani kaitina viņu aprobežotība. Bet, kad viņiem ir kāds lūgums ķeizara rezidencē, tad viņi skrien šurp un piedzied man pilnas ausis. Tad Dēmetrijs Libāns ir labs diezgan.

— Mans dievs, — sacīja jaunais Marulls, — jūdiem vienmēr patīk činkstēt, to visi zina.

— Es aizliedzu! — aktieris pēkšņi iesaucās un saniknots izslējās. — Es aizliedzu, ka manā mājā nozākā jūdus. Es esmu jūds.

Antons Marulls pietvīka, viņš mēģināja pasmaidīt, bet tas neizdevās, viņš murmināja atvainošanos. Dēmetrijs Libāns viņā nemaz neklausījās. — Jūdeja, — viņš sacīja, — Izraēla zeme, Jeruzaleme. Es tur nekad neesmu bijis, es nekad neesmu redzējis templi. Bet reiz es tomēr aizbraukšu un upurēšu uz altāra savu jēru. — Viņa pelēkzilās, skumjās acis lūkojās no bālās, drusku uzblīdušās sejas, pilnas ilgu un apmātības.

— Es varu vairāk nekā to, ko jūs redzējāt, — viņš griezās tieši pie Josefa svarīgi un noslēpumaini. — Man ir kāda ideja. Ja man izdosies to realizēt, tad es patiešām attaisnošu savu titulu un būšu «Laikmeta labākais aktieris». Es skaidri zinu, kā man vajadzētu rīkoties. Tas ir tikai drosmes jautājums. Lūdziet jūs, mans kungs un rakstumācītāj Josef ben Matatija, lai man šī drosme rastos.

Antons Marulls draudzīgi un maigi aplika roku ap aktiera kaklu. — Pastāsti mums par savu ideju, mīļais Dē-metrij, — viņš lūdza. — Tagad tu piemini to mums jau trešo reizi.

Bet Dēmetrijs Libāns bija atturīgs. — Arī ķeizariene uzstājas, — viņš sacīja, — lai es atklāju savu ideju. Esmu pārliecināts, viņa dotu man daudz, ja es šo ideju īstenotu. — Un viņš pasmaidīja ārkārtīgi nekaunīgi. — Bet es nedomāju to darīt, — viņš beigās noteica.

— Pastāstiet man par Jūdeju, — viņš atkal griezās pie Josefa. Josefs stāstīja par Passā svētkiem, par malkas nešanas svētkiem, par dievkalpojumu salīdzināšanās dienā, kad augstākais priesteris vienīgo reizi gadā piesauc Jahvi viņa īstajā vārdā, un kā visi ļaudis, lielo un briesmīgo vārdu dzirdēdami, metas ceļos neredzamā dieva priekšā un piecdesmittūkstoš pieru skar tempļa flīzes. Aktieris klausījās, acis pievēris. — Jā, reiz arī es dzirdēšu šo vārdu, — viņš teica. — Gadu no gada es atlieku ceļojumu uz Jeruzalemi, aktierim nav daudz spēka gadu, viņam ar šiem gadiem jāapietas taupīgi. Taču reiz

es kāpšu kuģī. Un, kad es būšu vecs, nopirkšu māju un nelielu īpašumu Jeruzalemes apkaimē.

Kamēr aktieris runāja, Josefs saspringti un ātri pārlika. pašlaik klātesošie ir iejūtīgi un īstajā noskaņojumā.

— Vai es drīkstu jums pastāstīt par Jūdeju vēl kaut ko, kungs Dēmetrij? — viņš lūdza. Un viņš stāstīja par saviem trīs nevainīgajiem. Viņš atcerējās ķieģeļcepli, drēgni mitrās pazemes telpas, trīs skeletus un to, kā nebija pazinis savu veco skolotāju Nātānu. Aktieris iespieda pieri delnā, aizvēra acis. Josefs runāja, un viņa runa bija spilgta un raita.

Kad viņš bija beidzis, visi klusēja. Tad rakstumācītājs Licīnijs no Vēlijas sinagogas sacīja: — Ļoti interesanti.

Bet aktieris viņam dusmīgi uzkliedza: viņš bija aizkustināts un ticēja. Licīnijs aizstāvējās. Kur gan esot pierādījums, ka šie trīs vīri patiešām nevainīgi? Protams, rakstumācītājs un kungs Josefs ben Matatija runājot pēc tīrākās sirdsapziņas, bet kālab viņa liecībām būtu jābūt labākām par gubernatora Antona Fēliksa liecībām, ko ķeizariskā romiešu tiesa atzinusi par patiesām? Taču Josefs, skatīdamies uz aktieri paļāvīgi un nopietni, atbildēja vienkārši:

— Paskatieties pats uz šiem trim vīriem. Viņi atrodas Tiburas ķieģeļceplī. Parunājiet ar viņiem. Ja jūs tad vēl ticēsiet viņu vainai, no manām lūpām nenāks vairs ne vārds.

Aktieris staigāja šurp un turp, viņa acis vairs nebija nespodras, viss gurdenums bija pazudis. — Tas ir labs priekšlikums! — viņš iesaucās. — Es priecājos, rakstu-mācītāj Josef, ka jūs esat ieradies pie manis. Mēs aizbrauksim uz Tiburu. Es gribu redzēt šos trīs nevainīgos. Es palīdzēšu jums, mans rakstumācītāj un kungs Josef ben Matatija. — Viņš stāvēja Josefa priekšā, viņš bija mazāks par Josefu, bet likās daudz lielāks. — Vai zināt, — viņš sacīja, — ka šis brauciens atbilst manai idejai?

Viņš bija satraukts, mundrs, pats sagatavoja maisām-traukā dzērienu, pateica katram kaut ko patīkamu. Tika dzerts daudz. Vēlāk kāds lika priekšā spēli. Meta četrus ziloņkaula kauliņus. Dēmetrijam Libānam iešāvās kaut kas prātā. Viņam vēl no bērnības bija saglabājušies ebreju spēļu kauliņi — tādi jocīgi, ar asi vidū un rokturi augšējā daļā, tos varēja uzvilkt kā vilciņus. Kauliņus meklēja un atrada. Tie bija neveikli, primitīvi, uzvilkti jocīgi griezās. Visiem spēle patika. Viņi nespēlēja uz augstām summām, taču Josefam likmes likās milzīgas. Viņš uzelpoja, kad bija laimējis trijos pirmajos gājienos.

Kauliņi bija četri. Katrs apzīmēts ar burtiem «gimel», «he», «nun», «šin». «Šin» bija pats sliktākais, «nun» pats labākais burts. Ticīgie jūdi šo spēli neatzina, viņi teica, ka burts «šin» esot sens dieva Saturna simbols, burts «nun» simbolizējot dievieti Noga-Istaru, kuru romieši saucot par Veneru. Pēc katra gājiena kauliņus atkal sameta kopā, katrs spēlētājs varēja savam metienam izvēlēties vienu no šiem četriem vilciņiem. Spēles gaitā Jo-sefs ļoti bieži uzmeta laimīgo burtu «nun». Drīz viņa asais skatiens ievēroja, ka bija viens kauliņš, kas pēc katras uzvilkšanas deva burtu «nun», jo vienā stūrītī bija nemanāmi apdauzīts.

Kad Josefs to pamanīja, viņam kļuva neomulīgi. Ja citi pamanīs, ka tas bijis kauliņš ar nodauzītu stūri, kas devis viņam daudzos «nun», vai tad nebūs apdraudēts viss šāvakara iznākums, lielā vīra labvēlība? Viņš kļuva ļoti piesardzīgs, mazināja savu laimestu skaitu. Ar to, kas viņam palika, pietika, lai turpmāk Romā varētu dzīvot neskopodamies.

— Vai tas būtu ļoti nekautrīgi, kungs Dēmetrij, — viņš jautāja, kad spēle bija beigusies, — ja es jūs lūgtu uzdāvināt man šos kauliņus par atmiņu? — Aktieris iesmējās. Neveikli viņš ieskrāpēja vienā no kauliņiem sava vārda sākuma burtus.

— Kad mēs brauksim pie trīs nevainīgajiem? — viņš jautāja Josefam.

— Pēc piecām dienām, — Josefs vilcinādamies ieminējās.

— Parīt, — noteica aktieris.

Ķieģeļceplī Dēmetriju Libānu sagaidīja ar vērienu. Ieročus šķindinādama, sargkareivju vienība parādīja laikmeta labākajam aktierim godu, kāds bija paredzēts pašiem augstākajiem vīriem. Uzraugi un sargi spiedās pie vārtiem, sveicinādami stiepa viņam pretim labo roku ar atvērtu plaukstu. No visām pusēm skanēja saucieni: — Sveiks, Dēmetrij Libān!

Debesis bija starojošas, māli un sakumpušie spaidu darbu strādnieki neizskatījās tik bezcerīgi, visur cauri viņu monotonajai dziedāšanai skanēja populārā kupleja: «Kurš gan ir kungs šeit? Kurš maksā par sviestu?» Jo-sefs gāja apmulsis blakus aktierim; nupat redzētā godināšana, ko Dēmetrijam Libānam izrādīja pat šajā visdziļākā posta vietā, aizkustināja Josefu gandrīz vairāk nekā daudzo tūkstošu gaviles teātrī.

Taču pazemes drēgni aukstajās telpās tūdaļ izgaisa svētku šķietamais spožums, kas šodien rotāja ķieģeļcepli. Augsti, šauri logi, smirdoņa, monotona dziedāšana. Trīs cietumnieki tupēja tāpat kā toreiz — izģinduši, ar priekšrakstos paredzēto dzelzs riņķi ap kāju, iededzinātais «E» uz pieres, pinkainās bārdas groteski atkārušās no pusnoskūtajām galvām.

Josefs mēģināja ievilkt viņus sarunā. Ar tām pašām mīlestības pilnajām pūlēm kā pagājušā reizē viņš izdabūja no tiem posta un bezcerīgas padevības vārdus.

Aktieris, mazliet uztraucies, rija asaras. Viņa acis neatlaidīgi raudzījās uz sirmgalvjiem, kā viņi izdiluši, salauzti, gāmuriem smagi cilājoties, murmināja savus nožēlojamos teicienus. Viņa ausis kāri tvēra sirmgalvju aizsmakušo, saraustīto vervelēšanu. Viņš labprāt būtu pagājies šurp un turp, taču tas bija grūti šajā šaurajā, zemajā telpā, tāpēc viņš, nemiera plosīts, nekustīgi stāvēja savā vietā. Dēmetrija Libāna dzīvā fantāzija rādīja viņam, cik šie vīri bija augstu tikuši — baltās drēbēs, svinīgajā tempļa Kvadru zālē, Izraēla likumdevēji. Viņam acīs sariesās asaras, viņš tās nenoslaucīja, tās ritēja pār viņa mazliet uzblīdušajiem vaigiem. Viņš stāvēja dīvaini sastindzis, nekustēdamies, tad sakostiem zobiem pavisam lēnām pacēla gredzenoto roku un pārplēsa savu tērpu, kā jūdi dara par zīmi lielām bēdām. Pēc tam viņš notupās līdzās trim nelaimīgajiem, piespiedās pavisam tuvu viņu smirdīgajām skrandām, tā ka sejā sitās viņu nelabā elpa un viņu netīrās bārdas kutināja ādu. Un viņš sāka runāt ar sirmgalvjiem aramiski, runāja stostīdamies, ar pūlēm vārdus atcerēdamies, viņam trūka prakses. Bet tie bija vārdi, ko šie cietumnieki saprata, labāk piederīgi viņu dvēseles noskaņai un viņu stāvoklim nekā Josefa teiktais; aktieris juta līdzi viņu sīkajai, nožēlojamajai ikdienai, runāja ļoti cilvēciski, un sirmgalvji raudāja un svētīja Dēmetriju, kad viņš gāja projām.

Lielu daļu atpakaļbrauciena Dēmetrijs Libāns klusēja, iekams izteica savas pārdomas. Kas gan esot pēkšņas nelaimes lielais patoss, degošā Herakla, ievainotā Aga-memnona ciešanas salīdzinājumā ar šo trīs vīru postu, kas lēnām saēd miesu un dvēseli? Kāds nebeidzams, Jauns cels, iekams šie Cionas dižvīri, kas bija nesuši tālās svētās mācības lāpu, kļuvuši par trīs trulām, sabrukušām nelaimes čupiņām.

Nonācis pilsētā, pie Tiburas vārtiem aktieris, no Jo-sefa šķirdamies, vēl piebilda: — Vai jūs zināt, kas ir pats briesmīgākais? Ne tas, ko viņi teica, bet dīvainais veids, kādā viņi visu laiku vienmērīgi šūpoja ķermeņa augšdaļu šurp un turp. Tā var darīt tikai tādi ļaudis, kuri pastāvīgi tup uz grīdas un bieži tiek turēti tumsā. Vārdi var melot, bet šīs kustības ir šaušalīgi patiesas. Man jāpārdomā. Tas var noderēt spēcīgam efektam.

Šinī naktī Josefs negāja gulēt, viņš sēdēja savā istabā un rakstīja ziņojumu par trīs nevainīgajiem. Eļļa viņa lampā izbeidzās, dakts kļuva par īsu, viņš pielēja eļļu, ielika jaunu dakti un rakstīja. Viņš rakstīja ļoti maz par Cēzarejas jautājumu, vairāk par trīs sirmgalvju postu un ļoti daudz par taisnīgumu. Taisnīgums, viņš rakstīja, jūdiem kopš vissenākajiem laikiem ir galvenais tikums. Viņi var panest trūkumu un apspiestību, bet nepanes netaisnību, viņi cildina ikvienu, pat savu apspiedēju, ja viņš atjauno taisnību. «Lai taisnība tiesā plūst kā straume,» teicis kāds no jūdu praviešiem, «un taisnīga rīcība sadzīvē kā mūžīgs strauts.» — «Zelta laikmets iestāsies tad,» teicis kāds cits, «kad taisnība dzīvos arī tuksnesī.» Josefs bija iekaisis. Sentēvu gudrību viņš kveldēja pats savā ugunī. Viņš sēdēja un rakstīja. Lampas dakts kūpēja: viņš rakstīja. No vārtu puses šurp rībēja preču rati, kam pa dienu bija aizliegts braukāt pa ielām: viņš to neievēroja, viņš rakstīja un slīpēja savu sacerējumu.

Pēc trīs dienām Dēmetrija Libāna ziņnesis atnesa Jo-sefam vēstuli, kurā aktieris, viņu strupi un sausi lūdza būt gatavam, lai parīt pulksten desmitos kopā ar viņu ierastos vizītē pie ķeizarienes.

Ķeizariene. Josefam aizrāvās elpa. Visur, visās ielās stāvēja viņas dievišķīgi godinātie krūšutēli. Ko viņš viņai sacīs? Kā viņš atradīs vārdus šai svešajai sievietei, kuras dzīve un domas stāv tik augstu pāri visiem citiem cilvēkiem, vārdus, kas aizkļūtu līdz viņas dvēselei? Kamēr viņš tā prātoja, viņš jau zināja, ka pratīs pateikt īstos vārdus, jo viņa bija sieviete, un viņš klusībā mazliet nicināja visas sievietes un zināja, ka tieši tāpēc viņš to pieveiks.

Viņš pārlasīja savu rokrakstu. Lasīja sev priekšā skaļi, kaismīgi žestikulēdams, kā viņš būtu to lasījis Jeruzalemē. Viņš bija rakstījis aramiski, tagad viņš savu sacerējumu ar pūlēm pārtulkoja grieķiski. Josefs zināja, ka viņa grieķu valoda ir neveikla, kļūdaina. Vai nav nepiedienīgi iet pie ķeizarienes ar slikti sagatavotu, kļūdainu rakstu? Bet varbūt tieši viņa kļūdas atstās naivu, patīkamu iespaidu?

Viņš vairās ar kādu runāt par gaidāmo audienci. Viņš klīst pa ielām. Paziņas ieraudzījis, viņš aizgriežas, steidzas pie friziera, pērk jaunas smaržas, no visaugstākās pašpaļāvības krīt visdziļākā depresijā.

Krūšutēlos ķeizarienei ir zema, skaidra un smalka piere, iegarenas acis, diezgan prāva mute. Pat viņas ienaidnieki atzīst, ka viņa ir skaista, un daudzi saka, ka viņa samulsinot ikvienu, kurš viņu redzot pirmo reizi. Kā viņš, neievērojams provinciālis, varēs saglabāt pašcieņu viņas priekšā? Viņam vajag kāda cilvēka, ar kuru viņš visu to varētu pārrunāt. Viņš drāžas uz mājām. Runā ar meiteni Irēnu, piekodina viņu, šo starojošo, cienījamo jaunavu, neizpaust noslēpumu, viņam vajagot uzticēt viņai kaut ko ļoti svarīgu, un tad Josefs vairs nespēj savaldīties: viņš stāsta, kā iedomājies tikšanos ar ķeizarieni un ko viņš tai teiks. Viņš izmēģina, kādu iespaidu uz Irēnu atstās viņa vārdi un žesti.

Nākamajā dienā Josefu Dēmetrija Libāna greznajās nestuvēs svinīgi nes uz valdnieka pili. Pa priekšu iet ceļa atbrīvotāji, heroldi, seko liela svīta. Kur nestuves nes garām, tur ļaudis paliek stāvam, sumina aktieri. Josefs gar ielām redz ķeizarienes krūšutēlus — gan baltus, gan izkrāsotus. Mati dzelteni kā dzintars, bāla, smalka seja, ļoti sarkanas lūpas. «Popeja,» viņš domā. «Popeja» nozīmē lellīte. «Popeja» nozīmē mazulīte. Viņš atceras jūdu vārdu «janiki».*Tā kādreiz saukts arī viņš. Nebūs grūti pievārēt ķeizarieni.

Spriežot pēc nostāstiem, ko ,Jos§fs bija dzirdējis par ķeizarieni, viņš gaidīja, ka atradīs Popeju pēc aus-trumu valdnieču parauga starp krāšņiem zviļņiem un spilveniem, dārgās drānās tērptu, ka viņu aplenks vē-dek]nesēji un istabenes ar smaržām. Bet viņa gluži vienkārši sēdēja ērtā krēslā, bija ģērbusies visnotaļ neuzkrītoši, gandrīz kā matrona, garā stolā; protams, stola bija no Jūdejā neatzīta auduma, no ārkārtīgi plāna Koas šķidrauta. Arī krāsojusies ķeizariene nebija gandrīz nemaz, mati sakārtoti gludi, pāršķirti ar celiņu, sasieti mezglā, nebija ne vēsts no augstajiem, dārgakmeņiem nosētajiem matu veidojumiem, kas parasti raksturīgi augstākās kārtas dāmām. Ķeizariene sēdēja graciozi kā jauna meitene, ar sārto, lielo muti viņa uzsmaidīja kungiem, pastiepa viņiem balto bērna rociņu. Jā, viņai bija tiesības saukties par Popeju — mazulīti, janiki, bet viņa nudien bija mulsinoša, un Josefs vairs nezināja, ko viņam vajadzētu viņai teikt.

Viņa sacīja: — Lūdzu, mani kungi. — Un, tā kā aktieris apsēdās, arī Josefs apsēdās, un iestājās mazs klusuma brīdis. Ķeizarienes mati tiešām bija dzintara dzeltenumā, kā teikts ķeizara dzejoļos, bet viņas zaļo acu skropstas un uzacis bija tumšas. Josefs drudžaini domāja: viņa ir pavisam citāda nekā savos krūšutēlos, viņa ir bērns, bet tāds bērns, kas, daudz nedomājot, var likt nogalināt cilvēku. Ko lai runā ar tādu bērnu? Turklāt viņa esot sasodīti gudra.

Ķeizariene skatījās uz viņu cieši un nekautrīgi, Josefs ar lielām pūlēm, drusku svīzdams, centās saglabāt sejā īpaši pazemīgu izteiksmi. Ķeizarienes mute pavisam lēnām tikai mazliet savilkās, un nu viņa pēkšņi vairs neizskatījās bērnišķīga, bet neparasti piedzīvojusi un zobgalīga.

— Jūs nupat esat ieradies no Jūdejas? — viņa jauta ja Josefam, viņa runāja grieķiski, viņas balss skanēja mazliet augstprātīgi, ļoti dzidri. — Pastāstiet man, — viņa lūdza, — ko Jeruzalemē domā par Armēniju? — Tas tiešām bija pārsteidzošs jautājums; kaut arī Romas Austrumu politika bija atkarīga no Armēnijas jautājuma izlemšanas, Josefs tomēr bija turējis savu Jūdeju par tik svarīgu, ka par to jārunā atsevišķi, nevis sakarā ar šo barbarisko Armēniju. Patiesībā Jeruzalemē neviens vai vismaz viņš nedomāja par Armēniju, un viņam neienāca prātā, ko viņš varētu atbildēt uz šādu jautājumu. — Jūdiem Armēnijā klājas labi, — viņš pēc garāka klusuma brīža sacīja diezgan neveikli.

— Vai tiešām? — ķeizariene brīnījās, un tagad viņa plati smaidīja ar neslēptu zobgalību. Viņa jautāja tālāk tādā pašā garā, viņu uzjautrināja šis jaunais kungs ar iegarenajām dedzīgajām acīm, kuram laikam nebija ne jausmas, kas vērpās ap viņa dzimteni.

— Pateicos, — viņa izmeta, kad Josefs ar pūlēm pabeidza izsmeļošu paskaidrojumu par stratēģisko stāvokli uz partiešu robežām, — tagad esmu daudz labāk informēta, — viņa sacīja. Ķeizariene apmierināti uzsmaidīja Dēmetrijam Libānam; kas tas par jocīgu austrumzemju putnu, kuru viņš bija pie tās atvedis? — Es gandrīz ticu, — viņa ar izbrīnu un atzinību griezās pie aktiera, — viņš patiesi no tīras sirds aizstāv savus trīs nevainīgos. — Un viņa ļoti labvēlīgi un ļoti pieklājīgi pievērsās Josefam: — Lūdzu, pastāstiet man par saviem aizbilstamajiem. — Viņa ērti sēdēja savā krēslā; viņas kakls bija nespodri balts, kājas un rokas spīdēja caur vienkāršā tērpa plāno audumu.

Josefs izvilka savu rakstu. Bet, līdzko viņš iesāka grieķiski lasīt, ķeizariene tūdaļ sacīja: — Kas jums nāk prātā? Runājiet taču aramiski.

— Bet vai jūs visu sapratīsiet? — Josefs neattapīgi jautāja.

— Kurš jums saka, ka es visu sapratīšu? — ķeizariene atbildēja. Josefs paraustīja plecus — drīzāk augstprātīgi nekā aizvainoti, tad viņš sāka runāt aramiski tā, kā bija savu ziņojumu iecerējis sākumā, un citātus no svētajiem rakstiem, daudz nedomādams, nobēra ebrejiski. Taču viņš nespēja koncentrēties, juta, ka runā bez pacēluma, viņš cieši skatījās uz ķeizarieni, sākumā pazemīgi, tad drusku kautrīgi, tad ieinteresēti un beidzot gandrīz nekaunīgi. Viņš nezināja, vai viņa klausās, nezināja, vai viņa kaut ko saprot. Kad viņš bija beidzis, gandrīz tieši pēc viņa pēdējā vārda viņa jautāja: — Vai jūs pazīstat Kleo, mana gubernatora sievu Jūdejā? — Josefs ievēroja šo vārdiņu «mana». Kā tas skanēja: «mans gubernators Jūdejā»! Viņš bija domājis, ka tādiem vārdiem jābūt kā akmenī kaltiem, smagiem, bet šeit sēdēja bērns un smaidīdams sacīja: «Mans gubernators Jūdejā,» — un tas izklausījās pats par sevi saprotami, jā, tā tas bija: Gesijs Flors bija viņas gubernators Jūdejā. Tomēr Josefs negribēja pieļaut, ka tas atstātu uz viņu iespaidu.

— Es nepazīstu gubernatora sievu, — viņš sacīja un pārdroši piebilda: — Vai es drīkstu gaidīt atbildi uz savu ziņoj urnu?

— Es esmu jūsu ziņojumu pieņēmusi, — ķeizariene sacīja. Vai kāds zināja, ko tas nozīmē?

Aktierim likās, ka pienācis īstais brīdis iejaukties sarunā. — Rakstumācītājam Josefam atliek maz laika sabiedriskai dzīvei, — viņš palīdzēja savam aizbilstamajam. — Viņš nodarbojas ar literatūru.

— O, — Popeja sacīja un kļuva pavisam nopietna un domīga, — ebreju literatūra. Es to maz pazīstu. Tas, ko es zinu, ir skaisti, bet ļoti sarežģīti. — Josefs saspringa, sakoncentrējās. Viņam vajadzēja, vajadzēja atkausēt sirdi dāmai, kura šeit sēdēja tik mierīgi un zobgalīgi. Viņš stāstīja, ka viņa vienīgā vēlēšanās esot iepazīstināt romiešus ar diženo ebreju literatūru.

— Jūs vedat no Austrumiem pērles un garšvielas, zeltu un retus dzīvniekus, — Josefs klāstīja. — Bet Austrumu lielākos dārgumus — to grāmatas — atstājat novārtā.

Popeja jautāja, kādā veidā vi^š domājot iepazīstināt romiešus ar jūdu literatūru. — Iepazīstiniet mani ar kādu sacerējumu, — viņa sacīja un vērīgi ar savām zaļajām acīm skatījās uz Josefu.

Josefs aizvēra plakstus, kā bija redzējis darām pasaku stāstītājus dzimtenē, un sāka stāstīt. Viņš runāja par to, kas pirmais iekrita prātā, un stāstīja par Salamanu, Izraēla ķēniņu, par viņa gudrību un varu, par viņa celtnēm, par viņa templi, sievām un elkdievību, par to, kā viņu apciemojusi Etiopijas ķēniņiene, cik gudri viņš izšķīra divu sievu strīdu bērna dēļ, kā viņš uzrakstīja divas visnotaļ dziļas grāmatas: vienu par gudrību, sauktu «Salamans mācītājs», un otru par mīlestību, sauktu «Augstā dziesma». Josefs mēģināja nocitēt dažas vārsmas no «Augstās dziesmas» jauktā grieķu un aramiešu valodā. Tas nebija viegli. Tagad viņš vairs neturēja acis aizvērtas, viņš arī tulkoja nevis ar muti, viņš pūlējās kvēlās vārsmas padarīt saprotamas galvenokāit ar žestiem, nopūtām un visu ķermeni. Ķeizariene savā krēslā paliecās mazliet uz priekšu. Rokas viņa turēja uz atzveltņa malām, mute bija puspavērta.

— Tās ir skaistas dziesmas! — viņa sacīja, kad Josefs apklusa, smagi elpodams aiz piepūles. Viņa griezās pie aktiera. — Jūsu draugs ir patīkams jauneklis, — viņa sacīja.

Dēmetrijs Libāns, kurš jutās drusku atstumts, nelaida garām izdevību atkal izvirzīties uzmanības centrā. Jūdu literatūras dārgumi esot neizsmeļami, viņš piebilda. Arī viņš tos bieži izmantojot, lai atsvaidzinātu savu mākslu.

— Jūs bijāt ārkārtīgi vulgārs, Dēmetrij, — ķeizariene atzinīgi sacīja, — kad pēdējo reizi tēlojāt vergu Isidoru. Es tā izsmējos, — viņa piebilda.

Dēmetrijs Libāns sēdēja, mazliet seju saviebis. Ķeizariene labi zināja, ka tās bija piezīmes, ko viņš nekādā ziņā no viņas negribēja dzirdēt. Jaunais, nekaunīgais un neaptēstais cilvēks no Jeruzalemes nenesa viņam laimi. Šī audience bija kļūda, viņam nevajadzēja to uzņemties.

— Jūs, starp citu, esat man vēl atbildi parādā, Dēmet-rij, — ķeizariene turpināja. — Jūs vienmēr stāstāt par lielu, revolucionāru ideju, ko jūs perināt savā galvā. Vai jūs man to beidzot neatklāsiet? Patiesību sakot, es tai vairs īsti neticu.

Aktieris sēdēja drūms un pikts. — Man vairs nav iemesla šo ideju slēpt, — viņš beidzot izaicinoši sacīja. — Tā saistīta ar to, par ko mēs visu laiku runājam. — Viņš īsu brītiņu zīmīgi klusēja un tad pavisam nevērīgi izmeta: — Es gribētu tēlot jūdu Apellu.

Josefs izbijās. Jūds Apella — tas bija tāds jūda tēls, kādu to atveidoja romiešu tautas dzēlīgā satīra: ļoti pretīgs tips, māņticīgs, smirdīgs, riebīgi ākstīgs, — lielais dzejnieks Horācijs bija pirms pusgadsimta ieviesis šo tēlu literatūrā. Un tagad Dēmetrijs Libāns gribēja... Josefs izbijās.

Vēl vairāk viņš izbijās, vērodams ķeizarieni. Viņas blāvā seja bija pietvīkusi. Viņas daudzveidība bija apbrīnojama un bīstama.

Aktieris izbaudīja savu iespaidu. — Uz mūsu skatuvēm, — viņš skaidroja, — ir tēloti grieķi un romieši, ēģiptieši un barbari, bet nekad nav tēlots jūds.

— Jā, — ķeizariene lēni un ar piepūli sacīja, — tā ir laba un bīstama ideja.

Visi trīs sēdēja klusi, domīgi.

— Pārāk bīstama ideja, — aktieris beidzot ieminējās skumji un jau ar nožēlu. — Baidos, ka es to nekad nevarēšu realizēt. Man nevajadzēja sākt par to runāt. Būtu skaisti tēlot jūdu Apellu — ne jau to muļķīgo ākstu, ko atveido tauta, bet gan īstenu ar visām viņa skumjām un komiku, ar viņa gavēšanu un viņa neredzamo dievu. Es droši vien esmu pasaulē vienīgais, kurš to spētu. Tas būtu vareni! Bet tas ir pārāk bīstami. Jūs, majestāt, kaut cik saprotat mūs, jūdus, bet cik Romā tādu ir maz. Visi smiesies, tikai smiesies, un mans labākais nodoms kļūs par ļaunu apsmieklu. Tas nāktu par Jaunu visiem jūdiem. — Un, brītiņu klusējis, viņš nobeidza: — Un tas būtu bīstami man pašam mana neredzamā dieva priekšā.

Josefs sēdēja kā sastindzis. Tās bija trakas un pavisam apšaubāmas lietas, kurās viņš bija iepinies. Viņš pats uz savas ādas bija izjutis, cik spēcīgi varēja iedarboties tāds teātra uzvedums. Savā dzīvajā fantāzijā viņš redzēja, kā aktieris Dēmetrijs Libāns stāvēja uz skatuves un, dejodams, lēkādams, dievu lūgdams, ar sava izteiksmīgā auguma tūkstoš mēlēm runādams, iedvesa atbaidošu dzīvību jūdam Apellam. Visa pasaule zināja, cik untumains ir Romas teātra publikas noskaņojums. Neviens nevarēja paredzēt, kādu iespaidu līdz pat partiešu robežām atstās tāds uzvedums.

Ķeizariene bija piecēlusies kājās. Ar savādu žestu viņa sakrustoja rokas zem matu mezgla, tā ka piedurknes atšļuka, viņa soļoja pa visu telpu šurp un turp, viņas vienkāršā tērpa šlepe vilkās pa grīdu. Ķeizarienei pieceļoties, abi vīrieši bija pietrūkušies kājās.

— Nerunājiet, nerunājiet, — ķeizariene sacīja aktierim, viņa bija ļoti iekaisusi. — Neesiet gļēvs, ja jums reiz radusies tiešām laba- ideja. — Viņa apstājās līdzās aktierim, gandrīz maigi uzlika viņam roku uz pleca. — Romiešu teātris ir garlaicīgs, — viņa žēlojās. — Vai nu rupjš un prasts, vai pilnīgi iestidzis nedzīvās tradīcijās. Notēlojiet man jūdu Apellu, mīļais Dēmetrij, — viņa lūdza.

— Pierunājiet viņu, jaunais kungs, — viņa griezās pie Josefa. — Ticiet man, jums visiem būs ko mācīties, ja viņš tēlos jūdu Apellu.

Josefs stāvēja klusēdams mokošā neziņā. Viņa smulgā seja sarka un bālēja. Vai viņam pierunāt Dēmetriju? Viņš zināja, ka aktiera dvēsele bija iztvīkusi parādīt diženās Romas priekšā jūdu nacionālo īpatnību visā kailumā. Viņam vajadzēja teikt tikai vienu vārdu, un akmens sāktu velties. Kurp tas veltos, neviens nezināja. — Jūs esat garlaicīgi, — ķeizariene īgni noteica. Viņa bija atkal apsēdusies. Abi vīrieši vēl stāvēja, aktieris, radis savu ķermeni kontrolēt, tagad stāvēja neglīti un bezpalīdzīgi. — Runājiet taču, runājiet, — ķeizariene uzstāja Josefam.

— Dievs tagad ir Itālijā, — Josefs sacīja. Aktieris pacēla acis, varēja redzēt, kā viņu ietekmēja šie daudznozīmīgie vārdi, kā tie aizslaucīja no viņa biezu šaubu mur-skuli. Šie vārdi atstāja iespaidu ari uz ķeizarieni.

— Lielisks teiciens, — viņa atzina un sasita plaukstas.

— Jūs esat gudrs cilvēks, — viņa piebilda un atzīmēja Josefa vārdu.

Josefs bija nomākts un aplaimots. Viņš nezināja, kurš viņam pateicis priekšā šos vārdus. Vai viņš pats bija šo teicienu izdomājis? Vai viņš to bija lietojis jau kādreiz agrāk? Visādā ziņā tas bija īstais teiciens īstajā brīdī. Un ir taču gluži vienalga, vai to izdomājis viņš vai kāds cits: viss atkarīgs no tā, kādos apstākjos tas tiek pateikts. Šis teikums: «Dievs tagad ir Itālijā,» — bija kļuvis dzīvs tikai tagad, šinī savas lielās ietekmes mirklī.

Bet vai tas vispār bija ko ietekmējis? Aktieris vēl vienmēr stāvēja neapņēmīgi vai vismaz tēloja neapņēmīgo.

— Dodiet piekrišanu, Dēmetrij, — sacīja ķeizariene. — Ja jūs panāksiet, ka viņš piekrīt, — viņa griezās pie Josefa, — jūsu trīs nevainīgie tiks atbrīvoti.

Josefa dedzīgajās acīs uzmirdzēja spoža liesma. Viņš zemu noliecās, maigi nocēla ķeizarienes balto roku no krēsla paroces un ilgi to skūpstīja.

— Kad jūs man tēlosiet jūdu? — ķeizariene tikmēr jautāja aktierim.

— Es neko neesmu apsolījis, — ātri un bailīgi iebilda Dēmetrijs.

— Dodiet viņam rakstisku solījumu atbrīvot mūsu aizbilstamos, — Josefs lūdza. Ķeizariene atzinīgi smaidīja par šo «viņam» un «mūsu». Viņa pasauca savu sekretāru.

— Ja aktieris Dēmetrijs Libāns, — viņa diktēja, — tēlos jūdu Apellu, tad es panākšu, ka atbrīvo trīs jūdu cietumniekus, kas notiesāti ar spaidu darbiem Tiburas ķie-ģeļceplī. — Viņa lika pasniegt sev dēlīti. Parakstīja apakšā savu «P». Pasniedza to Josefam. Ar zaļām, skaidrām, zobgalīgām acīm skatījās uz viņu. Un viņš atbildēja šim skatienam pazemīgi, taču tik cieši un ilgi, ka pamazām zobgalība no viņas acīm pazuda un to dzidrums apmācās.

Pēc audiences Josefs lidinājās kā pa mākoņiem. Citi godināja ķeizarienes krūšutēlus, kuros atveidota diženā, dievišķīgā sieviete, kas smaidot pavēlējusi nogalināt savu vareno pretinieci, ķeizarieni — māti — un tāpat smaidīdama nospiedusi uz ceļiem Romas senātu un tautu. Bet viņš pats bija runājis ar šo ievērojamāko dāmu pasaulē kā ar parastu meiteni parastā ikdienā. Jildi, janiki. Viņam tikai vajadzēja ilgāk ieskatīties viņai acīs, un viņa jau apsolīja Josefam trīs vīru atbrīvošanu, ko Jeruzalemes Lielā padome nebija varējusi panākt ar visu savu gudrību un politisko izmaņu.

Kā spārnots viņš klaiņoja starp jūdiem pa Tibras labā krasta kvartāliem. Viņam noskatījās pakaļ ar cieņu. Ļaudis aiz muguras sačukstējās: — Tas ir rakstumācītājs Jo-sefs ben Matatija no Jeruzalemes, pirmās pakāpes priesteris, ķeizarienes mīlulis.

Meitene Irēna noklāja viņam zem kājām savu goddevību kā paklāju. Tas laiks bija pagājis, kad Josefam sabata priekšvakarā vajadzēja sēdēt starp mazāk cienījamiem viesiem. Tagad Kajs Barcārone jutās pagodināts, ja Josefs ieņēma goda vietu uz viņa zviļņa. Vēl vairāk. Viņš, šis vecais, viltīgais kungs, nebija vairs tik piesardzīgi atturīgs, viņš ļāva Josefam iepazīt zināmas grūtības, ko viņš no citiem rūpīgi slēpa.

Viņa lielā mēbeļu fabrika, tāpat kā senāk, strādāja priekšzīmīgi. Bet aizvien vairāk draudēja briesmas, ko viņš bija nojautis jau sen. Starp romiešiem vairāk un vairāk nāca modē ar dzīvnieku figūrām rotātas istablietas — gan galda kājas, gan reljefi, gan simtiem citu priekšmetu. Bet rakstos bija teikts: «Netaisi sev tēlus,» — un jūdiem bija aizliegts atveidot dzīvas būtnes. Tālab Kajs Barcārone līdz šim bija atturējies rotāt mēbeles ar attēliem. Taču viņa konkurenti izmantoja šo atteikšanos aizvien nekaunīgāk, viņi sauca viņa ražojumus par novecojušiem, un viņam bija sāpīgi, ka daudzi pircēji novērsās. Atteikšanās no dzīvnieku ornamentiem tagad, pēc lielā ugunsgrēka, Kajam Barcāronem izmaksāja simtiem tūkstošu. Viņš meklēja izeju, apkārtceļus. Viņš uzsvēra, ka pats nelietojot sava veikala mēbeles, bet pārdodot tās tālāk. Viņš dabūja atsauksmes no vairākiem teologiem; ievērojami rakstumācītāji Jeruzalemē, Aleksandri jā un Babilonā atzina, ka šinī gadījumā apšaubāmo rotājumu darināšana esot piedodams grēks vai pat atļauta rīcība. Tomēr Kajs Barcārone vilcinājās. Viņš nevienam par šīm atsauksmēm nestāstīja. Viņš skaidri zināja: ja viņš, uz tām balstīdamies, neņems vērā ticīgo iebildumus, viņa stāvoklis agri-pīniešu_draudzē būs nopietni apdraudēts. Bet viņa tēvs, vecais Arons, aiz sarūgtinājuma par tādu vaļību, dievs pasargi, vēl nomirs. Šis pēc izskata tik pašpārliecinātais cilvēks bija šaubu un rūpju pārņemts.

Josefs nedomāja, ka tik cieši būtu jāpilda visi baznīcas rituāli. Bet «netaisi sev tēlus» bija vairāk nekā likums, tā bija viena no jūdaisma pamatpatiesībām. Jēdzieni «vārds» un «tēls» viens otru izslēdza. Josefs bija literāts līdz matu galiem. Viņš turējās pie neredzamā vārda. Pasaulē nebija nekā brīnumaināka par vārdu, būdams netverams, tas iedarbojās stiprāk par visu tveramo. Dieva svētais, neredzamais vārds vārēja patiesi piederēt tikai tam, kurš to neaptraipīja ar jutekliskiem priekšstatiem, kurš no visas sirds novērsās no tverama tēla tukšās niecības. Viņš uzklausīja Ka ja Barcārones paskaidrojumu ar atturīgu sejas izteiksmi, noraidoši. Bet tieši tas veco vilināja. Jā, Jo-sefam palika iespaids, ka Kajs Barcārone viņu labprāt redzētu kā znotu.

Tikmēr pamazām izplatījās baumas, ka trīs nevainīgo atbrīvošana esot saistīta ar kādu noteikumu. Kad jūdi uzzināja, kāds ir šis noteikums, viņu prieks pēkšņi apdzisa. Ko? Aktierim Dēmetrijam Libānam jātēlo jūds Apella, varbūt Pompeju teātrī, četrdesmittūkstoš skatītāju priekšā? Jūds Apella. Jūdiem pārskrēja drebuļi, kad viņi dzirdēja šo ļauno palamu, kurā Roma bija ietvērusi savu riebumu pret Tibras labā krasta ieceļotājiem. Šī palama bija atnesusi daudz ļauna, kad notika jūdu grautiņi ķeizara Ti-berija un Klaudija laikos, tā nozīmēja slaktiņu un laupīšanu. Vai naids, kas pašlaik snauda, nevarēja kuru katru brīdi atkal pamosties? Vai nav tikpat muļķīgi, cik noziedzīgi aiztikt guļošo? Netrūka ļaunu piemēru, uz ko bija spējīga Romas teātra publika afekta stāvoklī. Tā būtu milzīga pārdrošība, ja Dēmetrijs Libāns uzdrīkstētos atdzīvināt uz skatuves jūdu Apellu.

No jauna, ar vēl lielāku niknumu stingrākie no jūdu rakstumācītājiem uzstājās pret aktieri. Vai tad tas vien jau nebija grēks — kāpt uz skatuves, ielīst cita cilvēka ādā un apģērbā? Vai dievs, lai slavēts viņa vārds, nebija katram devis savu seju un savu ādu? Vai vēlēšanās to mainīt nebija sacelšanās? Bet tēlot jūdu, kurš cēlies no Ābrahama sēklas, kurš ir izredzētais, tālab vien, lai uzjautrinātu neapgraizītos, bija nāves grēks, tā bija augstprātība, kas sēs postu pār visu galvām. Un viņi prasīja Dēmetrija Libāna izslēgšanu no sabiedrības un izsludināšanu ārpus likuma.

Liberālākie no rakstumācītājiem aktieri dedzīgi aizstāvēja. Vai tas, ko viņš bija iecerējis, nebija trīs nevainīgo labā? Vai tas nebija vienīgais līdzeklis, kā glābt trīs nelaimīgos? Vai palīdzēt cietumniekiem nav viens no galvenajiem svēto rakstu likumiem? Vai drīkst aktierim sacīt, nedari to, lai viņi satrun, kā satrunējuši tūkstošiem senču Ēģiptes ķieģeļcepļos?

Notika dedzīgi strīdi. Teoloģijas studentu semināros bībeles citāti asprātīgi noliedza cits citu. Šo interesanto jautājumu apsprieda visas jūdu augstskolas, par to strīdējās gan Jeruzalemē, gan Aleksandrijā, gan ievērojamās Babilonas rakstumācītāju aprindās, gan Tālajos Austrumos. Šis gadījums bija kā radīts, lai teologi un juristi varētu asināt savu atjautību.

Bet pats aktieris staigāja apkārt un nevienam neslēpa konfliktu starp savu reliģisko un māksliniecisko sirdsapziņu. Klusībā viņš jau sen bija izlēmis tēlot jūdu Apellu, lai tas maksātu ko maksādams. Viņš arī skaidri zināja, kā viņš to darīs. Viņa libretisti, galvenokārt smalkais, dzēlīgais senators Marulls, jau bija sacerējuši aizraujošu sižetu, iedarbīgas situācijas. Dažu labu grotesku, baismu radošu ieceri aktieris bija guvis, izmantodams dīvaini mehānisko un bezcerīgo šūpošanos, ko redzējis cietumā pie trīs nevainīgajiem. Viņš gribēja radīt drosmīgu traģiskā un komiskā apvienojumu. Tirdzniecības, noliktavu un baraku kvartāla iecienītajos krodziņos viņš piesardzīgi notēloja atsevišķas ainas, lai pārbaudītu to iespaidu. Bet tad viņš atkal iegrima grūtsirdībā, jo laikam gan nevarēšot šo lugu parādīt, viņam to liegšot sirdsapziņa. Viņš apmierināts vēroja, ka pamazām visa Roma sāka runāt: vai aktieris Dēmetrijs Libāns tēlos jūdu Apellu? Kur vien parādījās viņa nestuves, atskanēja priecīgi saucieni, tauta aplaudēja un kliedza: — Sveiks, Dēmetrij Libān, nospēlē mums jūdu Apellu!

Viņš runāja arī ar ķeizarieni, kādā nelabā, riskantā pasākumā viņam jāielaižoties un cik smagas esot viņa sirdsapziņas mokas. Ķeizariene tikai smējās, smiedamās viņa skatījās uz šaubu plosīto aktieri. Uz Tiburas ķieģeļcepli bija nosūtīts rīkojums apieties labi ar trīs jūdu cietumniekiem, lai viņi pa šo laiku nenomirtu. Bez tam Popeja gaidīja atbildi no lūgumu un sūdzību ministrijas. Trīs cietumnieku atbrīvošana nebija nekāda svarīgā lieta, tomēr Romas Austrumu politika bija sarežģīta, un Popeja bija pietiekamā mērā romiete, lai atteiktos no trīs cietumnieku amnestijas, līdzko rastos vismazākās politiskās šaubas. Ja būs nepieciešams, viņa smaidīdama atsauks savu solījumu.

Bet pagaidām viņai katrā ziņā bija uzjautrinoši aizvien no jauna uzspiest aktierim viņa nodoma īstenošanu. Viņa stāstīja Dēmetrijam Libānam, ka senātā augstākās aristokrātijas opozīcija jau uzstājoties pret amnestiju. Tātad viņam jāizšķiroties, esot netaisnīgi nevajadzīgi paildzināt trīs nabaga cilvēku ciešanas. Viņa smaidīja: — Kad jūs tēlosiet mums jūdu Apellu, Dēmetrij?

Ministrs Filips Talass, ķeizariskās kancelejas Austrumu nodaļas vadītājs, liek otro reizi nākt masierim, lai tas berzētu viņam rokas un kājas. Vēl ir agrs rudens, saule nupat kā nogājusi, nevienam vēl nesalst; bet ministrs nevar sasildīties. Viņš, šis mazais kungs ar līko degunu, guļ gultā, cieši ievīstīts spilvenos un segās, viņam priekšā divi ogļu trauki — viens rokām, otrs kājām. Otrā gultas pusē masieris, vergs, bailīgi pūlas rīvēt novecojušo, grumbaino ādu, caur kuru spīd zilas un sausas dzīslas. Ministrs lamājas, draud. Masieris pūlas pārslīdēt pāri rētainajām vietām uz sirmgalvja pleciem; šīs rētas, kā viņš zina, radušās no pātagas cirtieniem, ko ministrs Talass saņēmis toreiz, kad viņš vēl bijis vergs Smirnā. Ārsti darījuši visu iespējamo, lai likvidētu šīs rētas, mēģinājuši operēt, slavenais speciālists Skribons Largss pielietojis visas savas ziedes, bet tās nav izzudušas.

Šodien ir slikta diena, melna diena, to dabūjuši just jau visi ministra Talasa mājas kalpotāji. Sekretārs zina, kurš vainīgs pie šā nelāgā garastāvokļa. Tas pārņēma ministru, kad sekretārs nodeva viņam vēstuli no lūgumu un sūdzību ministrijas — mazu, formālu pieprasījumu. Šīs ministrijas kungi, vispirms jau resnais, viltīgais Jūnijs Trāķietis, labprāt būtu apgājuši ministru Talasu, viņi to nemīl; bet tagadējā ķeizara valdīšanas laikā Austrumu nodaļa kļuvusi par visas valsts politikas centru, un viņi zina, kādu briesmīgu brēku mēdz sacelt Filips Talass, kad viņu neuzklausa kādā lietā, kurai kaut neliels sakars ar viņa resoru. Un tā šie kungi nav galīgi izlēmuši, ko atbildēt uz kādu nelielu ķeizarienes kabineta pieprasījumu, kamēr viņš nav devis savu piekrišanu.

Pati par sevi tā nav svarīga lieta. Runa ir par pāris veciem jūdiem, kuri pirms vairākiem gadiem notiesāti uz spaidu darbiem sakarā ar nemieriem Cēzarejā. Ķeizarienei atkal uznācis kāds untums — jau kurš pēc skaita? Viņa grib amnestēt noziedzniekus. Viņas augstībai ir aizdomīga vājība pret jūdu salašņām. «Nolādētā padauza!» domā ministrs un iegrūž masierim ar elkoni sirdīgu dunku. Droši vien viņa pati cēlusies no sakara ar kādu jūdu — par spīti savam senajam, dižciltīgajam vārdam. Šie augstprātīgie Romas aristokrāti jau kopš laika gala ir saindēti ar visiem grēkiem un caurcaurēm samaitāti.

Tomēr pret ķeizarienes untumu neko daudz nedrīkst iebilst. Var izteikt tikai ļoti vispārīgu viedokli, ka stāvoklis Austrumos prasa visenerģiskāko rīcību arī šķietami nesvarīgās lietās un tā tālāk.

Mazais kungs, kuram ir plēsīga putna deguns, dusmojas. Viņš aizsūta masieri projām, šis muļķis taču nespēj viņam palīdzēt. Viņš atguļas uz sāniem, pievelk asos ceļgalus pie krūtīm, saspringti, īgni domā.

Vienmēr šie jūdi viņam aizšķērso ceļu.

Kopš feldmaršala Korbulona panākumiem pie partiešu robežām Austrumu politika kļuvusi ļoti rosīga. Ķeizaru tirda godkārība kļūt par jaunu Aleksandru, paplašināt valsts iespaida sfēru līdz pat Indai. Lielie, noslēpumainie karagājieni uz Tālajiem Austrumiem, par kuriem Roma sapņojusi jau kopš gadu simtiem un kuri pirms vienas paaudzes vēl bija muļķīgas bērnu iedomas, tagad tiek nopietni apsvērti. Pieredzējuši kara speciālisti izstrādājuši plānus, finansu ministrija pēc rūpīgas pārbaudes gatava atvēlēt nepieciešamos līdzekļus.

Šim jaunajam aleksandriskā karagājiena drosmīgajam projektam ir tikai viena vāja vieta: tieši Jūdejas province. Tā atrodas ceļā karaspēka izvēršanai, nevar ķerties pie lielā pasākuma, kamēr nav nostiprināta un nocietināta šī nedrošā vieta. Pārējie ķeizara kabineta kungi smaida, kad ministrs Talass sāk par to runāt, viņi uzskata viņa naidu pret jūdiem par uzmācīgu ideju. Bet viņš, Filips Talass, pazīst jūdus pēc savas aziātiskās pagātnes. Viņš zina, ar viņiem nevar noslēgt mieru, tā ir fanātiska, māņticīga, ārkārtīgi augstprātīga tauta, un viņi neliksies mierā, kamēr nebūs pilnīgi savaldīti, kamēr viņu nekaunīgā galvaspilsēta nebūs nolīdzināta līdz ar zemi. Gubernatorus atkal un atkal apmāna jūdu miermīlīgie solījumi, bet vēlāk aizvien no jauna pierādās, ka šie apgalvojumi bijuši meli. Nekad šī muļķīgā, mazā province nav padevīgi pakļāvusies Romas valsts virskundzībai kā daudzi citi lielāki un spēcīgāki novadi. Viņu dievs necieš citus dievus. Patiesību sakot, kopš pēdējā Jeruzalemē valdošā karaļa nāves Jūdejā visu laiku ir karš, un Jūdeja nenomierināsies, tur būs karš; sarīkot karagājienu Aleksandra garā nebūs iespējams, kamēr Jeruzalemi nenopostīs.

Ministrs Talass zina — šie apsvērumi ir pareizi. Bet viņš ari zina — vainīgi nav tikai jūdi vien, jaf kolīdz viņš dzird par tiem, viņam dedzina kuņģī un dur pakrūtē. Viņš atceras savu pagātni: kā viņš piedevām dārgam svečturim nonāca smalka grieķu kunga īpašumā, kā viņš ar ārkārtīgu neatlaidību, pateicoties savai atmiņai un talantam uz valodām, tika uz augšu, kā viņa kungs deva viņam izglītību, kā viņš nonāca tiešā konkurencē ar tiem, kurus vajadzēja izraudzīt ķeizara dienestam; kā tad, kad viņu eksaminēja ķeizara kancelejas priekšnieks Kajs, jūdu tulks Teodors Cahejs izsmēja viņa aramiešu valodu un ķeizara kanceleja viņu gandrīz noraidīja. Turklāt tā bija niecīga kļūda, varēja strīdēties, vai tā vispār bija kļūda. Bet šis smerdelis jūds pat nestrīdējās, viņš likai izlaboja. Talass bija sacījis «nablion», bet jūds izlaboja: «nabla» vai varbūt «nebel», bet nekādā ziņā «nablion» — un pie tam viņš tik ļauni, tik zemiski smīnēja. Un kas būtu noticis tad, ja pēc tādiem pūļu un izdevumu gadiem viņu nepārceltu uz Romu, ko tad ar viņu būtu iesācis viņa kungs? Viņš būtu licis viņu pātagot līdz nāvei. Kad ministrs domāja par to, kā jūds bija toreiz smīnējis, viņam aiz bailēm un dusmām sāka salt.

Taču tās patiesi nebija tikai ļaunas atmiņas, viņu pret jūdiem neiecietīgu darīja ari vieda politiska intuīcija. Pasaule bija pakļauta Romai, pasaulē valdīja miers, pateicoties romiešu-grieķu sistēmai. Tikai jūdi kurnēja, nevēlējās atzīt šās varenās, tautas vienojošās organizācijas svētību. Lielo tirdzniecības ceļu uz Indiju, kam vajadzētu izplatīt grieķu kultūru Tālajos Austrumos, nevarēja atklāt, kamēr nebija galīgi sabradāta šī iedomīgā, spītīgā tauta.

Diemžēl galmā nebija nevienas acs, kas saskatītu, cik bīstama ir Jūdeja. Ķeizara pilī pūta jūdiem sasodīti labvēlīgs vējš. Viņa resnais kolēģis, tieslietu ministrs Jūnijs Trāķietis, viņus visādi atbalstīja. Viņi bija ieperinājušies ari finansu pārvaldē. Tikai pēdējo triju gadu laikā divdesmit divi no viņiem bija ievesti dižciltīgo sarakstā. Viņi iespiedās teātri, literatūrā. Vai gandrīz taustāmi nebija jūtams, kā viņi ar savām muļķīgajām, māņticīgajām grāmatām grauj valsti? Klaudijs Regīns laida šīs blēņas tirgū veselām kuģu kravām. Atcerēdamies Regīna vārdu, vecais ministrs pavelk kājas vēl augstāk. J/iņš respektē šā vīra izmaņu, lai tas būtu viņam, cik pretīgs būdams. Bez tam šim Regīnām ir lādīte ar pērli — milzīgu, nevainojamu gaišsārtu pērli. Talass labprāt no viņa šo pērli atpirktu. Ja viņš to nēsātu uz sava pirksta, domā ministrs, viņa āda nebūtu tik sausa. Varbūt pērle iedarbotos labvēlīgi arī uz sarētojumiem plecos, bet šis smerde-lis jūds ir bagāts; nauda viņu nevilina, viņš pērli neatdod.

Ministrs Talass domā par šo un to. Nemieri Cēzarejā. Regīns un viņa gredzens. Vai negriezties pie senāta? Varētu pieminēt Partas karu. Un tomēr to sauc «nablion».

Pēkšņi viņš apmetas uz muguras, izstiepjas visā garumā, ar savām apsarkušajām, sausajām acīm stingi skatās griestos. Kuņģa sāpes rimušas, arī aukstuma sajūta pārgājusi. Viņam radusies ideja, lieliska ideja. Nē, viņš nenoņemas ar sīkumiem. Ko gan viņš panāks, ja šie trīs suņi Tiburas ķieģeļceplī nosprāgs? Lai jūdu kungi pievāc savus mīluļus. Lai viņi ietaisa tos ar ķiplokiem vai tur savās sabata siltumkastēs. Viņš zina ko labāku. Viņš uzrakstīs jūdiem par šo trīs cietumnieku atbrīvošanu sālītāku rēķinu, nekā varētu izkalkulēt kāds kungs no finansu ministrijas. Edikts, edikts par Cēzareju. Viņš savērps Cēzarejas jautājumu ar šo trīs cietumnieku amnestiju. Rīt viņš ķeizaram no jauna liks priekšā ediktu par Cēzareju. Kopš septiņiem mēnešiem viņš gaida parakstu. šinī gadījumā viņš to dabūs. Nevar jūdiem atjaut visu. Nevar jūdiem atdot trīs noziedzniekus un piedevām arī Cēzarejas pilsētu. Vai nu viens, vai otrs. Tā kā ķeizariene to vēlas, viņas dārgos mocekļus atbrīvos. Bet no savām prasībām Cēzarejas jautājumā jūdiem tad jāatsakās uz visiem laikiem.

Viņš pasauc sekretāru, liek atnest savu ziņojumu par Cēzareju. Cik viņš atceras, tas ir īss un pārliecinošs. Tā patīk ķeizaram; jo viņš negrib ilgi mocīties ar politiku, viņu interesē citas lietas. Starp citu, ķeizars ir apķērīgs, viņam ir attapīgs, ass prāts. Ja tikai varētu viņu piedabūt, lai viņš ziņojumu patiešām izlasa, viņš parakstītu arī ediktu. Un pie šo trīs cietumnieku amnestijas nemaz nevar ķerties, galīgi neizlemjot visu Cēzarejas jautājumu.

Jā, šoreiz ķeizaram jāizlemj. Cik labi, ka Popejai ienāca prātā prasīt trīs apcietināto atbrīvošanu!

Atnāk sekretārs, atnes viņam ziņojumu. Talass pārlaiž tam acis. Jā, viņš izklāstījis apstākļus skaidri un pārliecinoši.

No Cēzarejas brīvajiem iedzīvotājiem četrdesmit procentu ir jūdi, sešdesmit procentu — grieķi un romieši. Taču pilsētas pārvaldē jūdiem ir vairākums. Viņi ir bagāti, vēlēšanu nolikums dod balsstiesības pēc ekonomiskiem principiem. Uz šādiem principiem balstītas vēlēšanu tiesības vispār izrādījušās vispiemērotākās Sīrijas un Jūdejas provincēs. Kāpēc gan tiem, kuri maksā lielāko daļu no visiem nodokļiem, nenoteikt arī to, kā šos nodokļus izmantot? Bet Cēzarejā šīs vēlēšanu tiesības lielākai daļai pilsoņu ir visai bargas. Jo jūdi izmanto savu varu pilsētas pārvaldē nedzirdēti patvaļīgi. Viņi tērē sabiedrības naudu nevis iedzīvotāju vajadzībām, bet sūta nesamērīgi lielas summas uz Jeruzalemi templim un reliģiskām vajadzībām. Nav brīnums, ka vēlēšanu laikā vienmēr notiek asiņainas sadursmes. Cēzarejas grieķi un romieši ar sarūgtinājumu domā par to, ka viņi toreiz, kad Hēroda laikā tika dibināta šī pilsēta, bija tās pirmie iedzīvotāji, viņi ir izbūvējuši ostu, no kuras ienākumiem pilsēta pārtiek. Bez tam Cēzarejā ir arī Romas gubernatora rezidence, un jūdu uzkundzēšanās grieķiem un romiešiem provinces oficiālajā galvaspilsētā šķiet divkārt nepanesama. Patiešām — jūdu jūtība ņemta vērā pietiekami, dodot viņiem Jeruzalemē pilnīgu autonomiju. Nav pieļaujams, ka šai mūžīgi neapmierinātajai tautai piekāptos vēl vairāk. Cēzarejas vēsture, iedzīvotāju lielākās daļas izcelsme un reliģija, tās sākotne un spēks nav jū-diski. Cēzareja, uz kuras balstās visas provinces miers un drošība, nekādi nesapratīs to, ka tās pilsoņu lojālākajai, valstij uzticamākajai daļai uz ilgāku laiku atraus pelnītās vēlēšanu tiesības.

Ministrs Filips Talass savā gudrajā un viltīgajā atsauksmē nekādā ziņā nav noklusējis jūdu argumentus. Viņš norādījis uz to, ka, mainot vēlēšanu nolikumu, grieķu un romiešu tautības iedzīvotāji gūtu tiesības rīkoties ar visiem jūdu maksātajiem nodokļiem, kas praktiski nozīmētu ievērojamu līdzekļu atsavināšanu jūdu kapitālistiem. Bet viņš ļoti veikli pierādījis, cik tā būtu maza nelaime salīdzinājumā ar milzīgo netaisnību, kas pastāvošās vēlēšanu tiesības oficiālo, visai Austrumu politikai tik svarīgās Jūdejas provinces galvaspilsētu padara atkarīgu no neliela skaita bagātu jūdu.

Viņš pārlasīja vēlreiz. Rūpīgi pārbaudīja savu rakstu: viņa argumenti bija neapgāžami. Viņš bija apņēmības pilns, smaidīja. Jā, viņš ziedos nesvarīgāko — trīs cietumniekus —, lai atņemtu jūdiem svarīgāko — skaisto ostas pilsētu Cēzareju.

Viņš pasauca kalpotājus, lamājās. Lika iznest ogļu traukus, spilvenus, pēļus. Kas šiem muļķiem nāca prātā, vai viņi gribēja nosmacēt viņu karstumā? Ar savām izdilušajām kājām viņš tipināja šurp un turp, viņa kaulainās rokas k]uva kustīgas. Viņš uzstājīgi pieprasīja nākamā rītā audienci pie ķeizara. Viņš tagad pārredzēja savu ceļu, viņa nodomam noteikti vajadzēja izdoties.

Viņam taču nebija jāsteidzas, viņš varēja baudīt savu atriebību ari ar vēsu prātu. Bija pagājuši vairāki gadu desmiti kopš jūdu tulka Teodora Caheja smaida. «Nablion», tieši tā un uz visiem laikiem: «nablion». Viņš var pagaidīt. Ja edikts, kas jūdiem Cēzarejā atraus viņu piesavināto varu, tiks parakstīts, tad tas nekādā ziņā nav tūdaļ atklāti jāpaziņo. Edikts var mierīgi pagaidīt vēl dažus mēnešus vai pat gadu, līdz būs skaidri zināms lielā, alek-sandriskā karagājiena sākums. Jā, šādi viņš rīt ieteiks ķeizaram Cēzarejas jautājuma atrisinājumu. Viņš ir pārliecināts, ka tā viņš to panāks. Viņš smaida. Vēl pirms vakariņām Talass nodiktē atbildi lūgumu un sūdzību ministrijai, kas atsūtījusi ķeizarienes kabineta iesniegumu amnestēt trīs jūdu cietumniekus Tiburas ķieģejceplī. Resnais Jūnijs Trāķietis brīnīsies, kad redzēs, ka ministrs Talass neiebilst pret trīs cietumnieku atbrīvošanu neko, pilnīgi neko.

Vakariņu laikā ministra viesi domīgi vēro, cik priecīgs var būt šis vecais, saīgušais kungs.

Dēmetrijam Libānam Josefs iepatikās aizvien vairāk. Aktieris nebija vairs gluži jauns, dzīve un māksla prasīja no viņa daudz spēku, un viņam likās, ka šis jauneklis no Jeruzalemes ar savu kvēli viņu no jauna iedvesmo. Vai Josefs nebija iemesls tam, ka viņš beidzot cēla gaismā savu lielo un bīstamo ideju, bija ar mieru tēlot jūdu Apellu? Viņš aizvien biežāk aicināja Josefu pie sevis. Josefs atbrīvojās no provinciālajām manierēm, ar savu gaišo prātu viņš ātri piesavinājās rosīgo un spraigo galvaspilsētas dzīves veidu, kļuva sabiedrības cilvēks. No daudzajiem literātiem, ar kuriem viņu iepazīstināja aktieris, viņš noskatījās tehniku, pat viņu amata žargonu. Viņš sarunājās par politiku un filozofiju ar ievērojamiem vīriem. Josefam bija mīlestības sakari ar viņam tīkamām sievietēm — gan ar jaunām verdzenēm, gan ar aristokrātiskām dāmām.

Tātad Josefs dzīvoja cienījamu un patīkamu dzīvi. Tomēr, kad viņš bija viens, viņu bieži vien pārņēma urdošs nemiers. Viņš, protams, zināja, ka trīs nevainīgos nevar atbrīvot vienā dienā. Bet pagāja nedēļas un mēneši, un viņš gaidīja un gaidīja, tāpat kā bija gaidījis Jūdejā. Tas viņu kremta, viņam bija jāsaņemas, lai neizkristu no pašpaļāvīga cilvēka lomas.

Klaudijs Regīns lūdza, lai Josefs atsūtot viņam savu ziņojumu, kas atstājis tādu iespaidu uz ķeizarieni. Josefs aizsūtīja manuskriptu, saspringti gaidīja lielā izdevēja atsauksmi. Bet Klaudijs Regīns klusēja. Josefs gaidīja četras garas nedēļas; Regīns klusēja. Josefam kļuva neomulīgi, kad viņš atcerējās savu vēso, dzēlīgo kolēģi Justu.

Beidzot Regīns viņu ielūdza uz mielastu. Bez Josefa tur bija vēl viens vienīgs viesis — Tiberiadas Justs. Josefs saspringa, viņš nojauta izskaidrošanos. Un nebija ilgi jāgaida. Jau pēc uzkodām namatēvs ieminējās, ka esot izlasījis Josefa ziņojumu. Formas ziņā tas uzrakstīts talantīgi, bet saturs un argumentācija vāja. Arī Justs savukārt esot karaļa Agripas uzdevumā izteicies par trīs notiesātajiem. Būtu ļoti laipni, ja Justs dalītos ar viņiem savās domās. Josefam drebēja ceļi. Pēkšņi viņam likās nesvarīgs visas Romas viedoklis salīdzinājumā ar viņa kolēģa Tiberiadas Justa domām.

Justs nelika sevi lūgties. Trīs apcietināto likteni nevarot aplūkot atrauti no Cēzarejas jautājuma. Bet Cēza-rejas jautājumu nevarot aplūkot atrauti no visas Romas Austrumu politikas. Kopš Austrumos komandējot^ ģene-rālfeldmaršals Korbulons, Roma esot dažreiz piekāpusies formāli, bet faktiski nekad. Lai cik talantīga butu Josefa raksta forma, viņš neticot, ka viņa memorands izšķiroši ietekmēšot ķeizara kanceleju, drīzāk gan to panākšot finansu ministrijas un ģenerālštāba ziņojumi un apsvērumi. Memorandā, ko pats Justs karaļa Agripas uzdevumā iesniedzis kancelejas Austrumu nodaļai, viņš vispirms esot uzsvēris Cēzarejas jautājuma juridisko pusi. Viņš esot pieminējis Aleksandriju, kur Roma neesot atbalstījusi jūdu ienaidnieku mahinācijas. Bet viņš baidoties, ka ministrs Talass, kurš turklāt esot antisemīts un droši vien Cēzarejas grieķu uzpirkts, par spīti visiem juridiskiem argumentiem, atbalstīšot cittautiešu viltīgo cīņu pret jūdiem. No vispārējā Romas Austrumu politikas viedokļa šādai Talasa rīcībai diemžēl esot labs pamats.

Justs bija uzslējies no sava zviļņa; viņš runāja asi, loģiski, pārliecinoši. Josefs klausījās gulēdams, rokas aiz galvas sakrustojis. Pēkšņi viņš piecēlās un, pārliecies pār galdu uz Justa pusi, naidīgi sacīja:

— Nav tiesa, ka Tiburas mocekļu atbrīvošana ir politisks pasākums. Tas ir taisnīguma un cilvēcības jautājums. Es esmu šeit tikai taisnīguma vārdā. Taisnīgums! Kopš esmu Itālijā, es visiem to metu acīs. Es pārliecināju ķeizarieni ar savām taisnīguma alkām.

Regīns grozīja masīvo galvu šurp un turp. Viņš redzēja gan bālbrūngano, kalseno Josefa seju, gan dzeltenbrūn-gano, kalseno Justa seju. — Vai zināt, mani kungi, — viņš sacīja, un viņa augstā, tusnā balss skanēja aizkustināti, — ka jūs izskatāties līdzīgi?

Viņi bija pārsteigti. Viņi aplūkoja viens otru: juvelierim bija taisnība. Viņi viens otru ienīda.

— Starp citu, mani kungi, es varu jums uzticēt noslēpumu, — Regīns turpināja, — jūs strīdaties par jautājumu, kas jau nokārtots. Jā, — viņš sacīja, viņu apjukušajās sejās skatīdamies, — Cēzarejas liktenis ir izlemts. Var paiet kāds laiks, kamēr ediktu pasludinās; bet tas ir parakstīts un nosūtīts Sīrijas gubernatoram. Jums taisnība, rakstumācītāj Just. Cēzarejas liktenis izlemts jūdiem nelabvēlīgi.

Abi jaunie cilvēki stingi blenza uz Klaudiju Regīnu, kurš miegaini skatījās lejup. Viņi bija tik satriekti, ka aizmirsa viens otru un savu strīdu.

— Tas ir pats ļaunākais trieciens Jūdejai kopš vairāk nekā simt gadiem! — Josefs iesaucās.

— Es baidos, ka šā edikta dēl vēl daudz Jaužu lies asinis, — Justs sacīja.

Viņi klusēja. Viņi dzēra.

— Pielūkojiet, rakstumācītāj Josef, — Regīns sacīja, — lai jūsu jūdi izturas prātīgi.

— Šeit Romā viegli dot tādu padomu, — Josefs atbildēja, un viņa balsī bija neviltots sarūgtinājums. Viņš sēdēja salīcis, noguris, kā iztukšots. Sā pretīgā, resnā vīra paziņojums uzdzina viņam tādas skumjas, ka viņa sirdī vairs nebija vietas pazemojošajai apziņai, cik patlaban smieklīgs viņš pats un viņa sūtība. Protams, viņa sāncensim bijusi taisnība, viņš visu paredzējis, un tas, ko Josefs sadzejojis, izkūpēja kā dūmi, un viņa panākumi nebija ne graša vērti.

Klaudijs Regīns sacīja. — Starp citu, es tieši tagad, kamēr edikts nav pasludināts, publicēšu jūsu memorandu, rakstumācītāj Just. Jums vajag to noklausīties, — viņš neparasti dedzīgi griezās pie Josefa, — tas ir mazs šedevrs.

Un viņš lūdza Justu nolasīt vienu nodaļu. Josefs jutās nomākts, tomēr raksts viņu savaldzināja. Jā, viņa nožēlojamo, patētisko pļāpāšanu nevarēja salīdzināt ar šiem skaidrajiem, labajiem vārdiem.

Viņš padevās. Viņš atteicās no cīņas. Viņš nolēma atgriezties Jeruzalemē un kļūt par pieticīgu tempļa kalpotāju. Šinī nakti viņš gulēja slikti un arī nākamā dienā staigāja apkārt sadrūmis. Viņš ēda maz un bez baudas, negāja pie meitenes Lucillas, ar kuru bija norunāts šodien tikties. Viņš vēlējās, kaut nekad nebūtu ieradies Romā, bet palicis Jeruzalemē, nezinādams neko par Jaunajām un draudzīgajām intrigām, ko šeit vērpa pret Jūdeju. Viņš labi pazina Cēzareju, tās ostu, tās lielo noliktavu kvartālu, rēderejas, sinagogas, veikalus, atklātos namus. Pat tās jūdu nozākātās celtnes un tēli, ko tur uzcēluši romieši, tādas kā gubernatora rezidence, milzīgās dievietes Romas un pirmā ķeizara statujas, vairoja Jūdejas slavu, kamēr pār pilsētu valdīja jūdi. Bet, ja varu Cēzarejā iegūs grieķi un romieši, ja galvaspilsēta kļūs romiska, tad viss būs otrādi, tad visas Jūdejas, pat Jeruzalemes jūdi savā zemē kļūs par tiem, kurus turpmāk tikai pacieš. Kad Josefs par to domāja, viņš juta, kā zeme zem viņa kājām grīļojas. Skumjas un dusmas pildīja viņa sirdi un visu viņa būtni līdz pēdējai šūniņai, tā ka viņš gandrīz saslima.

Kad Dēmetrijs Libāns svinīgā apņēmībā paziņoja, ka viņš tagad tēlošot jūdu Apellu, lai atbrīvotu trīs Tiburas mocekļus, Josefs atkal staroja savu panākumu pirmajā, neaptumšotajā spožumā. Romas jūdi uzņēma aktiera lēmumu mierīgāk, nekā varēja gaidīt pēc viņu sākotnējā uzbudinājuma; jo bija ziema, un uzvedums pagaidām nenotiks atklāti, bet mazā galma teātrī, kas atrodas ķeizara parkos. Taisnību sakot, vēl lamājās vienīgi vecais Arons;

viņš ietiepīgi murmināja savus lāstus bezdievīgajam aktiera nodomam un visai ķecerīgajai jaunajai paaudzei.

«Jūds Apella» bija pirmā tautiskā dziesmuspēle, ko uzveda ķeizara privātajā teātri. Zālē bija apmēram tūkstoš vietu, Romas plašā sabiedrība apskauda tos, kuri saņēma ielūgumus uz šo pirmizrādi. Bija ieradušies visi ministri, gan izkāmējušais Talass, gan lūgumu un sūdzību ministrs — resnais, labsirdīgais Jūnijs Trāķietis, gan gvardes komandants Tigellīns. Bez tam ziņkārā, dzīvespriecīgā vestāliešu priekšniece. Protams, Klaudijs Regīns nebija aizmirsts. No jūdiem tur nebija daudz: elegantais Jūliāns Alfs, Vēlijas draudzes priekšnieks, un viņa dēls; Josefs ar pūlēm bija izgādājis ielūgumu ari Kajam Bar-cāronem un meitenei Irēnai.

Aizkars saritinās, nolaižas. Uz skatuves stāv jūds Apella, vīrs vidējos gados ar garu, smailu bārdu, kas sāk jau sirmot. Viņš dzīvo Jūdejā, mazā pilsētiņā, viņa māja ir šaura, viņš, viņa sieva un viņa daudzie ’bērni mitinās vienā telpā. Pusi no viņa trūcīgajiem ienākumiem atņem augstie kungi Jeruzalemē; no atlikušā pusi piesavinās romieši Cēzarejā. Kad viņa sieva nomirst, viņš dodas projām. Viņš paņem sev līdzi mazu tīstoklīti ar ticības apliecinājumu, lai to pienaglotu pie sava mājokļa durvīm, bez tam viņš paņem savas lūgšanu siksnas, savu siltumkasti sabata ēdieniem, savus sabata svečturus, savus daudzos bērnus un savu neredzamo dievu. Viņš dodas uz Austrumiem, uz Partu. Viņš uzceļ sev mājiņu, pienaglo pie durvīm mazo tīstokli ar ticības apliecinājumu, apsien ap galvu un ap roku lūgšanu siksnas, nostājas ar seju pret rietumiem, pret Jeruzalemi, kur atrodas templis, un lūdz. Viņš pārtiek no mazumiņa, dzīvo pusbadā, bet ir apmierināts, jā, viņš vēl atlicina, ko sūtīt Jeruzalemes templim. Bet tad uzrodas svešinieki, vienpadsmit klauni, tie ir par-tieši, viņi to izsmej. Viņi noplēš no durvīm mazo tīstokli un atņem lūgšanu siksnas, viņi grib redzēt, kas tur iekšā, viņi atrod aprakstītu pergamentu un smejas par šā vīra jocīgajiem dieviem. Viņi grib piespiest Apellu pielūgt viņu dievus, gaišo Ormuzdu un tumšo Arimanu, un, kad viņš atsakās, klauni plūkā viņa bārdu un matus un nerimstas tikmēr, kamēr viņš nokrīt ceļos, un tas izskatās ļoti jocīgi. Viņš neatzīst viņu redzamos dievus, un svešinieki neatzīst viņa neredzamo dievu. Bet katram gadījumam viņi atņem Apellam savu dievu altāru labad to naudas mazumiņu, ko viņš sakrājis, un nosit trīs no viņa bērniem. Viņš aprok savus trīs bērnus, staigā starp trīs mazajiem kapiņiem, apsēžas un dzied senu dziesmu: «Pie Bābeles upēm mēs sēdējām un raudājām», un viņš savādi šūpojas, šīs kustības ir smieklīgas un skumjas. Tad viņš nomazgā rokas un dodas atkal projām, šoreiz uz dienvidiem, uz Bģipti. Viņš pamet mazo mājiņu, ko sev uzcēlis, bet paņem līdzi tīstokli ar ticības apliecinājumiem, lūgšanu siksnas, siltumkasti, svečturus, atlikušos bērnus un savu neredzamo dievu. Viņš uzceļ sev jaunu mājiņu, apņem jaunu sievu, gadi nāk un iet, viņš atkal nopelna naudu un trīs nosisto bērnu vietā rada četrus jaunus. Tagad, skaitīdams lūgsnas, viņš pagriežas ar seju pret ziemeļiem, kur atrodas Jeruzaleme un templis, un neaizmirst katru gadu sūtīt savu nodevu uz Izraēla zemi. Bet arī dienvidos viņam nedod mieru viņa ienaidnieki. Atkal ierodas vienpadsmit klauni, šoreiz tie ir ēģiptieši, un prasa, lai viņš pielūdz viņu dievus: Izīdu un Ozīrisu, Vērsi, Aunu un Vanagu. Bet tad uzrodas romiešu gubernators un pavēl, lai viņi neaiztiek jūdu Apellu. Vienpadsmit klauni izskatās ļoti komiski, kad vīlušies aiziet. Bet viņš pats, jūds Apella, savā uzvaras priekā ir vēl komiskāks. Atkal viņš dīvaini šūpo izkāmējušo augumu; šoreiz viņš dejo savam dievam par godu, viņš dejo ap tīni ar svētajām grāmatām. Viņš jocīgi cilā kājas līdz pat krāsotajai bārdai, viņa skrandainais tērps plīvo, ar kaulainu, netīru roku viņš sit pa tamburīnu. Viņš šūpojas, visi viņa kauli slavē neredzamo dievu. Tā viņš dejo derības šķirsta priekšā. Augstie romiešu kungi skatītāju telpā skaļi iesmejas, cauri kopīgajiem smiekliem var skaidri dzirdēt ministra Talasa drebeklīgo smējienu. Bet lielākā daļa jūtas drusku neērti, un nedaudzie jūdi blenž apjukuši, gandrīz izbijušies uz vīru, kurš lēkā, dejo, grīļojas pa skatuvi. Viņi atceras Ievītus, kuri ar sudraba trompetēm svinīgi stāv uz tempļa augstajām kāpnēm, un virspriesteri, kas stalts un cienīgs, tērpies izmeklētās drānās un izgreznojies ar tempļa dārglietām, dodas lūgt dievu, un vai tā nav dieva zaimošana, ko dara šis vīrs uz skatuves?

Bet galu galā arī romiešu gubernators nespēj vairs jūdu aizstāvēt. Ēģiptiešu ir pārāk daudz, vienpadsmit klauni pārvērtušies par vienpadsmitreiz vienpadsmit klauniem, un viņi pilina ķeizaram ausī indīgus apmelojumus, un viņi smieklīgi danco, un viņi dursta un knaiba, un šauda ar mazām, nāvējošām bultām, un atkal viņi

nogalina trīs Apellas bērnus un viņa sievu ari. Un galu galā jūds Apella atkal dodas projām, paņēmis līdzi tīstokli, lūgšanu siksnas, siltumkasti un svečturus, bērnus un savu neredzamo dievu, un šoreiz viņš nonāk Romā. Bet tagad luga kļūst pavisam pārdroša un nekaunīga. Klauni neuzdrīkstas aizskart Apellu tieši, viņi turas skatuves malā. Tomēr, lēkādami kā pērtiķi, viņi uzrāpjas uz Apellas mājas jumta, ielien arī iekšā, skatās, kas ir tīstoklī, kas — siltumkastē. Viņi ķēmojas pakaļ jūdam, kad viņš taisās lūgt dievu, šoreiz pagriezies pret austrumiem, kur atrodas Jeruzaleme un templis. Vienpadsmit galvenajiem klauniem tagad ir ļoti pārdrošas maskas, portret-maskas, bez pūlēm var pazīt ministru Talasu, ievērojamo senāta juristu Kasiju Longinu, filozofu Seneku un citus ļoti ietekmīgus jūdu ienaidniekus. Taču šoreiz viņi neko nevar jūdam Apellam padarīt, viņu sargā ķeizars un ķeizariene. Tomēr viņi visi gaida, kad jūdam Apellam radīsies kāda vāja vieta. Un, raugi, šī vājā vieta rodas. Viņš apprec vietējo iedzīvotāju, kādu brīvlaisto. Nu klauni paslēpjas aiz viņa sievas un salej viņai sirdī visu savu izsmieklu. Viņi dzied dažas īpaši dzēlīgas kuplejas par apgraizīto jūdu, par viņā ķiplokiem, viņa smirdoņu, viņa gavēņa dvaku, viņa siltumkasti. Nonāk tik tālu, ka sieva bērnu klātbūtnē izsmej Apellu par to, ka viņš ir apgraizīts. Tad Apella sievu padzen un paliek viens ar saviem bērniem un savu neredzamo dievu Romas ķeizara aizsardzībā. Skumji, aiz nevaldāmām ilgām ķermeni šūpodams, viņš dzied savu seno dziesmu: «Pie Bābeles upēm mēs sēdējām un raudājām»; iztālēm viņu pavisam klusu parodē vienpadsmit klauni.

Skatītāji vēro cits citu un īsti nezina, vai rādīt jautras vai skumjas sejas. Visi šķielē uz ķeizara ložu. Ķeizariene savā dzidrajā, tālu dzirdamajā bērna balsī skaidri pavēsta, ka gandrīz neviena no tagadējām lugām neesot viņu interesējusi tā kā šī. Viņa izsaka komplimentus senatoram Marullam, kurš ar liekuļotu pieticību atsakās no teksta autora goda. Ķeizars ir atturīgs; viņa literatūras skolotājs Seneka ir viņam tik daudz sprediķojis par tradīcijām, ka viņš pagaidām nezina, kā novērtēt šās lugas neierasto tehniku. Ķeizars ir jauns, gaišmatains, viņa inteliģentā seja ir drusku uzblīdusi; viņa acis mazliet izklaidīgi vēro skatītājus, kuri nedrīkst atstāt teātri, kamēr viņš nav aizgājis. Jūdu kungi skatītāju zālē ir apjukuši. Klaudijs Regīns stenēdams sien savu kurpju saites un,

kad viņam jautā, noburkšķ kaut ko nesaprotamu. Josefs svārstās starp dusmām un atzinību. Viņam sāp acis no spilgtās dzīves patiesības, ko uz skatuves parādījis šis jūds Apella. Taču viņam tanī pašā laikā ir nepatīkami, ka visu šā jūda smieklīgumu kāds tik nesaudzīgi piedēvējis viņa traģiskajam liktenim. Patiesību sakot, tā jūtas lielākā daļa skatītāju. Viņi ir šaubu pārņemti un neapmierināti, jūdu kungi pat apbēdināti. Patiesi apmierināts ir vienīgi ministrs Talass.

Ķeizars pasauc viņu un tieslietu ministru Jūniju Trā-ķieti ložā un domīgi saka, ka viņu interesējot, kā jūdi uzņemšot kādu zināmu lēmumu. Ķeizariene tieši pirms aiziešanas paziņo Josefam, ka jau nākamajā dienā viņa trīs nevainīgos atbrīvošot.

Nākamajā dienā tūdaļ pēc saullēkta trīs mocekļus atbrīvoja. Tiburas vasarnīcu rajonā, Vēlijas draudzes priekšsēdētāja Jūliāna Alfa savrupmājā viņus ārstu uzraudzībā nomazgāja, paēdināja, ietērpa dārgās drēbēs. Tad viņus iesēdināja Jūliāna Alfa skaistajos ceļojumra-tos. Gar ceļu, kurš veda no Tiburas uz Romu, visur stāvēja jūdu bariņi un, kad garām brauca rati, kam skrēja pa priekšu heroldi un aizmugurē sekoja liela svīta, skandēja svētīšanas vārdus, kas jāsaka pēc izglābšanās no lielām briesmām; jūdi saņēma trīs sirmgalvjus ar saucieniem: «Lai svētīti atnācēji! Miers ar jums, rakstumācī-tāji un kungi.»

Bet pie Tiburas vārtiem bija milzīga burzma. Šeit, policijas un karaspēka aplenktā laukumā, mocekļus sagaidīja gan piecu jūdu draudžu priekšsēdētāji, gan valsts sekretārs Polībijs, lūgumu un sūdzību ministrijas pārstāvis, gan viens no ķeizarienes ceremonijmeistariem, bet pirmkārt — rakstnieks Josefs ben Matatija, Jeruzalemes Lielās padomes delegāts, un aktieris Dēmetrijs Libāns. Protams, aktieris arī šeit guva vislielāko ievērību; taču visi bez izņēmuma — kā romiešu kungi, tā jūdi — norādīja cits citam uz slaido, jauno vīrieti ar kalseno, fanātisko seju, lepni izliekto degunu un dedzīgajām acīm: tas bija rakstumācītājs Josefs ben Matatija, kurš izcīnījis trīs mocekļu amnestiju. Bija pienācis Josefa lielais bridis. Viņš izskatījās jauns, nopietns, satraukts un cienīgs, viņ izskatījās labi pat līdzās aktierim.

Beidzot parādījās rati ar trīs sirmgalvjiem. Mocekļi tika izcelti no ekipāžas. Viņi bija loti vārgi, viņu stāvi dīvaini, mehāniski šūpojās šurp un turp. Kā akli viņi skatījās uz daudzajām sejām, uz daudzajiem svinīgi baltajiem apģērbiem, truli klausījās cildinošajās uzrunās. Ļaudis aizkustināti rādīja cits citam sirmgalvju pusno-skūtās galvas ar iededzināto «E» un važu pēdas virs potītēm. Daudzi raudāja. Bet aktieris Dēmetrijs Libāns nometās ceļos, nolieca galvu ielas putekļos un skūpstīja kājas tiem vīriem, kuri bija cietuši Jahves un Izraēla zemes vārdā. Bija pierasts redzēt viņu komiķa lomā, tauta smējās, kur vien viņš parādījās, bet nevienam nelikās smieklīgi, ka viņš gulēja putekļos trīs sirmgalvju priekšā, skūpstīja viņu kājas un raudāja.

Nākamajā sabatā notika liels dievkalpojums agripī-niešu sinagogā. Vecākais no trijiem sirmgalvjiem nolasīja pirmās rindas no sabatam izraudzītās svēto rakstu nodaļas: ar pūlēm viņš izgrūda vārdus no pašiem rīkles dziļumiem, plašais dievnams līdz pat pēdējam stūrītim bija pilns cilvēku, arī gar ielu ļaudis stāvēja cieši cits pie cita klusi un aizgrābti. Bet Josefam bija uzticēts pēc lasījuma pacelt toras tīstokli. Viņš stāvēja uz paaugstinājuma slaiks un nopietns, ar abām rokām augstu pacēla tīstokli, pagriezās tā, lai visi to redzētu, ar savām dedzīgajām acīm raudzījās pāri neskaitāmajām galvām. Un Romas jūdi cieši skatījās uz jauno, dedzīgo cilvēku, kurš viņu priekšā turēja paceltu svēto rakstu tīstokli.

Tajā ziemā trīs mocekļus ļoti godināja. Viņi pamazām atlaba, viņu izkāmējušās miesas atkopās, viņu noskūtās galvas pārklājās ar paretiem, jauniem matiņiem. Skri-bona Largsa ziedes palīdzēja sadziedēt važu brūces virs potītēm. Viņus veda no draudzes uz draudzi, no viena ietekmīga jūdu kunga pie otra. Viņi pieņēma pagodinājumus diezgan truli — kā nodevu, kas tiem pienākas.

Lēnām atgriežoties spēkiem, viņi sāka vairāk runāt. Izrādījās, ka trīs mocekļi ir ķildīgi, ietiepīgi, pikti sirmgalvji. Nekas viņiem nebija pietiekami dievbijīgi un priekšrakstiem atbilstoši. Viņi strīdējās savā starpā un ar visiem citiem, viņi staigāja starp Romas jūdiem, it kā atrastos Jeruzalemē un visi jūdi būtu viņiem padoti, viņi rīkoja un aizliedza. Beidzot Jūliāns Alfs sirmgalvjiem pieklājīgi, bet noteikti aizrādīja, ka Vēlijas sinagoga neatrodoties viņu tempļa pakļautībā. Tad sirmgalvji viņu nolādēja un gribēja pasludināt Alfam lielo izraidījumu un vispārējo boikotu. Visi galu galā bija priecīgi, kad atkal sākās kuģošana un trīs sirmgalvjus varēja aizvest uz Puteolām un nogādāt uz kuģa, kas gāja uz Jūdeju.

Josefa uzdevums Romā bija paveikts. Taču viņš te palika. Viņa acu priekšā atkal skaidri stāvēja mērķis, kura dēļ viņš bija atbraucis uz Romu. iekarot šo pilsētu. Viņš aizvien skaidrāk saprata, ka viņam ir viens vienīgs ceļš: literatūra. Viņu saistīja kāds ievērojams notikums no viņa zemes vēstures. No sākta gala Josefu viņa tautas senajās grāmatās visvairāk bija saviļņojis vēstījums par makabeju brīvības cīņu pret grieķiem. Tikai tagad viņš saprata, kas viņu bija vilinājis šurp. Roma bija nobriedusi Austrumu gudrībai un noslēpumam. Viņa uzdevums bija attēlot pasaulei šo patētiski varonīgo Izraēla sen-vēstures posmu, lai visi saprastu: Izraēla zeme ir izredzētā zeme, tajā dzīvo dievs.

Viņš nevienam nestāstīja par savu nodomu. Arēji viņš dzīvoja kā jauns kungs no labākās sabiedrības. Bet visu, ko Josefs redzēja, dzirdēja, piedzīvoja, viņš izmantoja savā darbā. Vajadzēja rast ceļu, kā saprast abas puses: Austrumus un Rietumus. Vajadzēja parādīt makabeju vēsturi, viņu ticību un viņu brīnumus stingrā, skaidrā formā, kā to prasīja jaunākā prozas teorija. Senajās grāmatās viņu aizkustināja senču mocības, ko tie bija uzņēmušies, lai nepārkāptu Jahves bauslību; forumā, Līvijas kolonādēs, Marsa laukumā, sabiedriskajās pirtīs, teātrī viņš spraigi un vērīgi dzīvoja līdzi Romai, kura savus iedzīvotājus tā apbūra, ka tie visi viņu lādēja un visi viņu mīlēja.

Josefs izbaudīja uz savas ādas pilsētas lielo kārdinājumu, kad radās iespēja palikt tajā uz visiem laikiem. Viņš noprata, ka Kajs Barcārone grib izprecināt savu meitu Irēnu. Pēc mātes vēlēšanās viņš bija izraudzījis par znotu jauno rakstumācītāju Licīniju no Vēlijas sinagogas, bet viņa sirds nevēlējās šīs precības, un meitenes Irēnas acis lūkojās Josefa kalsenajā, fanātiskajā sejā ar to pašu sapņaino sajūsmu kā pirmajā dienā. Ar laulībām vilcinājās, Josefam vajadzētu teikt tikai vienu vardu, un viņš varētu palikt Romā uz visiem laikiem kā šā bagātā vīra znots. Tas bija vilinoši, tas nozīmēja mierīgu, plašu dzīvi, cieņu un pārpilnību. Bet tas nozīmēja arī apsīkumu un pašapmierinātību. Vai tas nebija pājāk sīks mērķis?

Josefs ķērās pie grāmatām ar divkāršu dedzību. Ar nebeidzamu atbildības sajūtu viņš gatavoja savu «Maka-beju vēsturi». Viņš nekaunējās kā skolnieks iekalt latīņu nn grieķu gramatiku. Pilnveidoja savu meistarību, strādādams pie sarežģītām detaļām. Viņš noņēmās ar šo pieticīgo un mokošo sagatavošanos visu pavasari, līdz juta, ka var sākt pašu darbu.

Tad nāca kāds notikums, kas pilnīgi izmainīja viņa stāvokli.

Proti, vasaras sākumā pavisam pēkšņi un pavisam jauna nomira ķeizariene Pope ja. Viņa bija vēlējusies mirt jauna, nenovītusi, viņa bieži runāja par nāvi, un nu viņas vēlēšanās bija piepildījusies. Pat pēc nāves viņa apliecināja savas simpātijas Austrumiem; savā testamentā viņa bija noteikusi, lai viņas līķi nesadedzina, bet iebalzamē pēc Austrumu paraduma.

Savas sēras un savu mīlestību ķeizars pārvērta par milzīgu izrādi. Neaptveramais bēru gājiens devās caur pilsētu. orķestri, apraudātājas, runas kori. Bezgalīgā senču procesija tagad uzņēma ķeizarieni savā rindā kā pēdējo. Šinī nolūkā priekšteču vaska maskas bija izņemtas no svētajiem skapjiem. Tās bija uzlikuši aktieri, tērpušies mirušo konsulu, prezidentu, ministru krāšņajos amata tērpos; katram nelaiķim pa priekšu gāja viņa liktors ar cirvi un rīkšu saišķi. Šai procesijai vēlreiz sekoja visa priekšteču rinda — dejotāji un aktieri groteski parodēja tos, kuri gāja pa priekšu. Starp viņiem bija arī mirusī ķeizariene. Dēmetrijs Libāns bija paturējis tiesības uz pēdējo baiso uzmanības apliecinājumu savai aizstāvei, un jūdi, kam garām gāja šis viņu varenās labvēles lēkājošais, dejojošais, skumji smieklīgais atveids, kauca no smiekliem un bēdām. Sekoja nelaiķes kalpotāji, milzīgs viņas ierēdņu, vergu, brīvlaisto gājiens, aiz viņiem — miesassardzes virsnieki, beidzot pati nelaiķe, kuru nesa četri senatori; viņa pēc sava paraduma sēdēja atzveltnes krēslā, tērpta vienā no vienkārši piegrieztajiem, taču sasodīti caurspīdīgajiem tērpiem, kādus viņa mēdza nēsāt; ķeizariene bija jūdu ārstu prasmīgi iebalzamēta, smaržu mākoņa apņemta. Aiz viņas soļoja ķeizars ar segtu galvu, vienkāršā melnā tērpā, bez savas varas zīmēm. Un aiz ķeizara — senāts un Romas iedzīvotāji.

Gājiens apstājās Foruma runātāju tribīnes priekšā. Priekšteči izkāpa no ratiem, apsēdās uz ziloņkaula krēs-liēm, un ķeizars teica bēru runu. Josefs redzēja Popeju, viņa sēdēja savā krēslā tāpat, kā bija sēdējusi toreiz; mati dzintara krāsā, pati mazliet zobgalīga; nu ķeizars beidza runu, un Roma pēdējo reizi sveica savu ķeizarieni. Desmitiem tūkstošu cilvēku stāvēja izstiepuši roku ar atvērtu plaukstu, arī priekšteči piecēlās no saviem krēsliem un izstiepa roku ar atvērtu plaukstu, un tā viņi, sveicienu Popejai atdodami, stāvēja nekustīgi veselu minūti, un tikai nelaiķe sēdēja.

Josefs bija visu laiku vairījies no sava kolēģa Justa. Tagad viņš to uzmeklēja. Abi jaunie kungi pastaigājās starp Marsa laukuma kolonādēm. Justs domāja, ka tagad, pēc Popejas nāves, Talass un viņa biedri vairs ilgāk nevilcināšoties un publicēšot ediktu. Josefs paraustīja plecus. Klusēdami viņi staigāja starp elegantajiem kolonāžu dīkdieņiem. Tad tieši Kaja Barcārones skaistā veikala priekšā Justs apstājās un sacīja: — Ja tagad Cēzarejas jūdiem izkrāps viņu tiesības, neviens cilvēks tam nepiegriezīs vērību. Ikviens domās, ka jūdiem šajā gadījumā nav taisnība. Ja viņu sūdzības ir kaut cik pamatotas, tad Roma viņus uzklausa un palīdz. Vai tad viņu trīs nevainīgie nav apžēloti? Roma ir augstsirdīga. Roma izturas pret Jūdeju iecietīgi, iecietīgāk nekā pret citām provincēm.

Josefs nobālēja. Vai šim cilvēkam bija taisnība? Vai viņa panākumi, vai trīs nevainīgo atbrīvošana bija kaitējusi Jūdejas vispārējam politiskajam stāvoklim, jo Roma tādā kārtā, izrādīdama piekāpību kādā mazāk nozīmīgā jautājumā, gribēja melīgi mīkstināt galvenā lēmuma bardzību? Viņš akli skatījās uz mēbelēm, kas bija izliktas pārdošanai Kaja Barcārones veikala priekšā.

Viņš neko neatbildēja, drīz atvadījās. No Justa teiktā viņš jutās gluži slims. Tā nedrīkstēja būt taisnība. Reizēm viņš bijis iedomīgs, kuram tas negadās? Bet trīs nevainīgo lietā viņš rīkojās no tīras sirds, viņš nebija personisku, sīku panākumu dēj kaitējis savas tautas interesēm.

Ar jaunu, niknu dedzību viņš metās savā darbā. Gavēja, mērdēja miesu, zvērēja nepieskarties nevienai sievietei, iekams nebūs pabeidzis darbu. Strādāja. Aizvēra acis, lai redzētu savas grāmatas notikumus, atvēra tās, lai grāmatas notikumus attēlotu pareizā gaismā. Viņš stāstīja pasaulei par savas tautas apbrīnojamo brīvības cīņu vēsturi. Viņš cieta līdzi grāmatas mocekļiem, viņš uzvarēja līdz ar viņiem. Viņš ar Jūdu Makabeju iesvētīja no jauna templi. Ticība apņēma viņu maigi un pār-varīgi. Viņš pārkausēja savā darbā ticību, atbrīvošanos, uzvaru, visas cildenās jūtas, ko viņam bija iedvesušas senās grāmatas. Kamēr viņš rakstīja, viņš bija Jahves izredzētais cīnītājs.

Viņš aizmirsa Cēzareju.

Bet tad Josefs atsāka savu senāko dzīvi, gāja sabiedrībā, satikās ar sievietēm, izturējās dižmanīgi. Viņš nolasīja savu makabeju grāmatu izmeklētam jaunu literātu lokam. Viņu apsveica. Viņš nosūtīja to izdevējam Klaudijam Regīnām. Klaudijs Regīns tūdaļ paziņoja, ka grāmatu izdošot.

Bet tanī pašā laikā arī Klaudija Regīna izdevniecībā iznāca Justa darbs — «Par jūdaisma idejām». Josefs uzskatīja, ka tā ir sazvērestība, jo ne Regīns, ne Justs nebija viņam iepriekš neko teikuši. Viņš pēla Justa grāmatu, ka tā esot sausa un neizteiksmīga. Bet sirds dziļumos Josefam šķita, ka tas, ko viņš pats sacerējis, ir neveikls pārspīlējums salīdzinājumā ar sāncenša neparastajām, blīvajām un pārliecinošajām domu virknēm. Viņš salīdzināja Justa portretu, kas bija iezīmēts grāmatas sākumā, ar savējo. Izlasīja Justa mazo sacerējumu divas trīs reizes. Viņa paša rakstības veids viņam sāka likties bērnišķīgs, bezcerīgs.

Bet, raugi, ne tikai meitene Irēna, tagad rakstumācītāja Licīnija sieva, un labvēlīgie lasītāji Tibras labajā krastā, ari literāti un jaunie snobi kreisā krasta elegantajās pirtīs sprieda, ka makabeju grāmata esot laba. Josefa slava auga, viņa grāmata par jūdu karu tika vērtēta kā interesanta un veiksmīga varoņeposa atdzimšana. Viņam pieslējās iesācēji literāti, viņam bija savi sekotāji, sava skola. Augstmaņi lūdza Josefu lasīt grāmatu viņu mājas lokā. Labajā Tibras krastā bērnus mācīja no viņa grāmatas. Bet Tiberiadas Justa grāmatu neviens nepazina, neviens nelasīja. Klaudija Regīna izdevniecības grāmatvedis pastāstīja Josefam, ka no Justa grāmatām esot pārdoti tikai simt deviņdesmit eksemplāru, bet no Josefa grāmatas — četri tūkstoši divi simti eksemplāru un pieprasījums no visām provincēm, sevišķi no Austrumiem, visu laiku

augot. Pats Justs Romas sabiedrībā nerādījās; vismaz Josefs šajos savu literāro panākumu mēnešos viņu nekur nesatika.

Ziema pagāja, un agrais pavasaris atnesa iespaidīgu Romas varas pierādījumu, ilgi gatavoto Romas triumfu pār Austrumiem, lepno jaunā aleksandriskā karagājiena sākumu. Austrumu kaimiņvalsts Parta, kur valdīja karalis Vologess, vienīgā jau apgūtās pasaules lielvalsts, ja neskaita Romu, bija nogurusi no ilgstošā kara un atdeva Romai Armēniju, šo sen apstrīdēto teritoriju. Ķeizars pats svinīgi aizslēdza Jānusa templi par zīmi, ka uz zemes iestājies miers. Pēc tam viņš ar krāšņu uzvedumu svinēja šo pirmo lielo uzvaru pār Austrumiem, ko taisījās no jauna iekarot. Armēņu karalim Tiridatam vajadzēja ierasties pie viņa un saņemt no viņa rokām kroni, tā kļūstot par vasali. Vairākus mēnešus Austrumu valdnieks ar milzīgu svītu, ar jātniekiem un bagātām dāvanām, zeltu un mirrēm ceļoja uz Rietumiem, lai godinātu Romas ķeizaru. Visgarām Austrumos izplatījās leģenda par trīs ķēniņiem no Austrumzemes, kuri devušies ceļā, lai pielūgtu Rietumos uzlēkušo zvaigzni. Starp citu, finansu ministrijai Romā bija daudz rūpju, kā apmaksāt visus šos izdevumus, kas, protams, gāja uz ķeizara kases rēķina.

Kad beidzot karaļa Tiridata gājiens bija nonācis Itālijā, īpašs uzsaukums aicināja senātu un Romas tautu piedalīties svinībās, kurās Austrumi godinās ķeizaru. Visās ielās drūzmējās ziņkārīgie. Ķeizara gvardes vienības stāvēja špalerās. Caur viņu rindām soļoja Austrumu karalis savā nacionālajā apģērbā, ar tiāru galvā, ar īso persiešu zobenu pie jostas: taču ierocis bija ienaglots makstī, nekaitīgs. Tā viņš šķērsoja Forumu, uzkāpa estrādē, kur sēdēja Romas ķeizars, nolieca pieri līdz zemei. Bet ķeizars noņēma viņa tiāru un uzlika tās vietā diadēmu. Tad karaspēka vienības sita šķēpus pret vairogiem un vienā balsī skaļi sauca, kā bija jau labu laiku vingrinājušās: — Sveiks, ķeizar, valdniek, imperator, dievs!

Tribīnē pie Svētās ielas, kas gāja pāri Forumam, svinībās noskatījās goda viesi no provincēm un starp viņiem Josefs. Dziļi satraukts viņš vēroja, kā zemojas Ti-ridats. Cīņa starp Austrumiem un Rietumiem bija mūžsena. Savā laikā persieši bija likuši tālu atkāpties

Rietumiem, bet tad Aleksandrs uz gadu simteņiem atvirzīja atpakaļ Austrumus. Pēdējos gadu desmitos, it īpaši — kopš partieši pirms simt gadiem bija iznīcinājuši lielu romiešu armiju, Austrumi atkal sāka lauzties uz priekšu. Katrā ziņā Austrumi juta savu garīgo pārākumu, jūdus spārnoja jauna cerība, ka Austrumos radīšoties pestītājs, kā sludināja senie pareģojumi, lai padarītu Jeruzalemi par pasaules galvaspilsētu. Un tagad Josefam nācās skaidri un gaiši, ar paša acīm noskatīties, kā Tiri-dats, varenā Austrumu valdnieka brālis, Romas priekšā nolieca pieri putekļos. Partiešu valsts bija tālu, militāri pasākumi pret to saistīti ar milzīgām grūtībām, tur vēl vienmēr dzīvoja to karavīru mazbērni, kas bija sakāvuši slaveno romiešu ģenerāli Krasu un iznīcinājuši viņa vīrus un zirgus. Tomēr partieši noslēdza šo nožēlojamo kompromisu. Un viņš, šis partiešu princis, bija pieļāvis, ka viņa zobenu ienaglo makstī. Tā viņš vismaz saglabāja zināmu autonomiju un savu diadēmu, kaut ari kļuva vasalis. Ja ar to samierinājās varenais partietis, vai gan nebija tīrais neprāts mazās Jūdejas pārliecība, ka tā varot stāties pretī Romas varai? Jūdeja bija viegli aizsniedzama, to apņēma romanizētas provinces, kopš vairāk nekā simt gadiem Roma bija tajās ieviesusi savu pārvaldi un militāro tehniku. Tas, ko «Izraēla atriebēji» samuldēja Jeruzalemes Zilajā zālē, bija tīrais ārprāts. Jūdejai bija jāiekļaujas pasaulē tāpat kā citām zemēm; dievs tagad bija Itālijā, pasaule bija Romas varā.

Pēkšņi viņam blakus uzradās Justs. — Līdzās jūsu ma-kabejiem karalis Tiridats izskatās bēdīgi, rakstumācītāj Josef, — viņš sacīja.

Josefs paskatījās uz viņu, Justa seja bija dzeltenīga, skeptiska, mazliet sarūgtināta, un viņš likās daudz vecāks par Josefu, kaut gan tā nebija. Vai viņš izsmēja Josef u, ko īsti nozīmēja šie vārdi?

— Es katrā ziņā domāju, — Josefs sacīja, — ka makstī ienaglots zobens nav tik tīkams kā atkailināts.

— Bet daudzos gadījumos tā ir gudrāk un dažkārt varbūt pat varonīgāk, — Justs atbildēja. — Tiešām žēl, — viņš piebilda, — ka tik apdāvināts cilvēks kā jūs pārvēršas par tādu kaitētāju.

— Vai tad es esmu kaitētājs? — Josefs sašuta. Viņam asinis sakāpa galvā, tālab ka Justs tik skaidri un tieši izteica vārdos miglainos pārmetumus, kas viņu reizēm mocīja naktīs. — Mana grāmata par makabejiem,

viņš sacīja, — parādīja Romai, ka mēs esam un paliekam jūdi, nevis romieši. Vai tas ir kaitīgi?

— Vai tad tāpēc ķeizars tagad atsauks savu parakstu zem edikta par Cēzareju? — Justs maigi jautāja.

— Edikts vēl nav pasludināts, — Josefs sapīcis atbildēja. — Ir ļaudis, — viņš citēja, — kuri zina, ko Jupiters iečukstējis ausī Junonai.

— Es baidos, — Justs sprieda, — līdzko Roma būs nokārtojusi savas attiecības ar partiešiem, jums uz edikta spēkā stāšanos nebūs vairs ilgi jāgaida.

Viņi sēdēja tribīnē, lejā garām jāja kavalērija parādes tērpos, taču jātnieki sēdēja brīvi un ērti, pūlis aplaudēja, virsnieki augstprātīgi skatījās tieši uz priekšu — ne pa labi, ne pa kreisi.

— Jums nevajadzētu pūst sev miglu acīs, — Justs sacīja gandrīz nicīgi. — Jūs esat uzrakstījis klasisku darbu par mūsu brīvības cīņām, jūs esat jūdu Tits Līvijs. Bet redziet, ja mūsu šodien dzīvojošie grieķi lasa par mirušo Leonīdu, tad tā viņiem ir nevainīga, tīri akadēmiska izklaidēšanās. Bet, kad mūsu «Izraēla atriebēji» Jeruzalemē lasa jūsu vēsturisko stāstu par Jūdu Makabeju, tad viņu acis sāk kvēlot un viņi skatās pēc ieročiem. Vai jūs atzīstat, ka tas būtu vēlami?

Tagad lejā garām jāja vīrs ar makstī ienagloto zobenu. Tribīnē visi piecēlās kājās. Tauta sagaidīja viņu vētrainiem-saucieniem.

Justs teica: — Cēzareja ir mums atņemta pavisam. Jūs romiešiem to savā ziņā atvieglinājāt. Vai jūs sagādāsiet viņiem vēl daudz ieganstu, lai arī Jeruzalemi padarītu par romiešu pilsētu?

— Ko šodien iespēj .jūdu rakstnieks? Es negribu, ka Roma uzsūc Jūdeju, — Josefs sacīja.

— Jūdu rakstniekam, — Justs atbildēja, — reizi par visām reizēm jāsaprot, ka šodien pasauli nevar pārveidot ne dzelzs, ne zelts.

— Arī dzelzs un zelts kļūst par gara ieroci, ja tos lieto garīgiem mērķiem, — Josefs iebilda.

— Skaists teikums jūsu grāmatām, kungs Līvij, ja jūs nevarat pateikt neko lietišķu, — Justs iedzēla.

— Ko lai dara Jūdeja, lai izbēgtu no bojāejas? — Josefs atjautāja. — Makabeji uzvarēja, tālab ka bija gatavi mirt par savu pārliecību un par savām atziņām.

— Es tur neredzu nekādu jēgu, — Justs atbildēja, — mirt par kaut kādām atziņām. Karavīra misija ir mirt par pārliecību. Rakstnieka aicinājums ir nest šo pārliecību tālāk. Es neticu, — viņš turpināja, — ka neredzamais Jeruzalemes dievs šodien ir tikpat mazprasīgs kā jūsu makabeju dievs. Es neticu, ka ir liela nozīme mirt viņa vārdā. Viņš prasa vairāk. Ir ārkārtīgi grūti celt neredzamo namu neredzamajam dievam. Katrā ziņā tas noteikti nav tik vienkārši, kā jūs, rakstujnācītāj Josef, esat iedomājies. Jūsu grāmata varbūt nesīs kaut ko no Romas gara Jūdejai, bet noteikti nenesīs neko no jūdu gara Romai.

Josefam bija jādomā par šo sarunu ar Justu vairāk, nekā viņš gribēja. Veltīgi viņš mēģināja sev iestāstīt, ka ar Justa muti runā tikai skaudība, jo viņa grāmatām esot panākumi, bet Justa grāmatām to neesot. Justa iebildumi bija trāpījuši mērķī, viņš nevarēja tikt no tiem vaļā. Viņš lasīja makabeju grāmatu, piesauca palīgā visas cildenās jūtas, ko bija pārdzīvojis vientuļajās naktīs, kad rakstīja šo grāmatu. Velti. Viņam bija jātiek galā ar Justu. Citādi viņš nespēja dzīvot tālāk.

Josefs nolēma uzskatīt par pierādījuma zīmi Cēzarejas jautājumu. Jau veselu gadu viņi biedē Josefu ar šo muļķīgo ediktu. Tikai Cēzarejas jautājums ir tas, kas apliecinās Justa taisnību. Ja šo jautājumu tiešām izšķirs par ļaunu jūdiem, tad viņš padosies, tad viņš būs maldījies, tad viņa makabeju grāmatā nav īsta jūdu gara, tad Justs ir ievērojams vīrs un viņš — sīks, tukšs iznirelis.

Vairākas garas dienas Josefs staigā apkārt mokošās gaidās. Beidzot viņš nespēj sasprindzinājumu izturēt. Viņš sameklē spēļu kauliņus. Ja tie izkritīs laimīgi, lēmums nāks par labu jūdiem. Viņš uzgriež kauliņus kā vilciņus. Tie krīt nelabvēlīgi. Viņš uzgriež vēlreiz. Tie atkal krīt nelabvēlīgi. Viņš griež trešo reizi. Šoreiz kauliņi krīt laimīgi. Viņš iztrūkstas. Viņš gluži neapzināti ir paņēmis apdauzīto kauliņu.

Kā vienmēr — viņam gribas doties atpakaļ uz Jūdeju. Šajos astoņpadsmit Romā pavadītajos mēnešos viņš daudz ko par Jūdeju aizmirsis, viņš vairs to neredz, viņam vajag atgriezties, lai Jūdejā atgūtu spēkus.

Lielā steigā viņš gatavojas aizceļošanai. Apmēram puse no jūdu tautības iedzīvotājiem stāv pie Trijielu vārtiem, no kurienes aizbrauc ekipāža, kas viņu ved uz kuģi Ostijā. Trīs cilvēki pavada viņu tālāk: rakstumācī-tāja Licīnija sieva Irēna, aktieris Dēmetrijs Libāns, rakstnieks Tiberiadas Justs.

Ceļā Dēmetrijs stāsta, ka ari viņš reiz ceļošot uz Ci-onu — un tad uz visiem laikiem. Nē, pārāk ilgi viņam vairs nevajadzēšot gaidīt. Viņš netic, ka varēšot spēlēt ilgāk par septiņiem vai astoņiem gadiem. Tad beidzot viņš redzēšot Jeruzalemi. Viņš sapņo par templi, kā tas starodams paceļas pār pilsētu ar savām milzīgajām terasēm, ar savām baltzeltainajām zālēm. Viņš sapņo par blāvi vizošo priekškaru, kas nodala pašu svētāko vietu, par šo visā pasaulē vismeistarīgāk darināto audumu. Viņš pazīst svētnīcu sīki jo sīki, droši vien labāk par dažu labu, kurš to skatījis pats savām acīm, — tik bieži viņš licis par to stāstīt.

Viņi nonākuši Ostijas ostā. Saulespulkstenis rāda astoto stundu. Josefs rēķina bērnišķīgi, nogurdinoši, neatlaidīgi. Pagājis gads, septiņi mēneši, divpadsmit dienas un četras stundas, kopš viņš atstājis Jūdeju. Pēkšņi viņu pārņem gluži fiziskas alkas pēc Jeruzalemes, viņam gribētos pūst arī savu elpu kuģa burās, lai tas brauktu ātrāk.

Josefa trīs draugi stāv krastmalā. Irēna — nopietna un klusa, Justs — zobgalīgs un skumjš, bet Dēmetrijs ar plašu žestu izstiepj roku ar atvērtu plaukstu, pats saliecies uz priekšu. Tas ir vairāk nekā atvadu sveiciens Jo-sefam, tas ir sveiciens tālajai, karsti ilgotajai zemei.

Cilvēki pazūd skatienam. Pazūd Ostija, Roma, Itālija. Josefs atrodas atklātā jūrā. Viņš brauc uz Jūdeju.

Ar to pašu kuģi brauc slepcnkurjers, kas ved Jūdejas gubernatoram pavēli paziņot Cēzarejas pilsētai ķeizara lēmumu par vēlēšanu nolikumu.

Otrā grāmata GALILEJA

Trīspadsmitajā maijā ap pulksten deviņiem no rīta gubernators Gesijs Flors pieņēma Cēzarejas pilsētas maģistrātu un paziņoja tam ķeizara lēmumu par vēlēšanu nolikumu, kas atņēma jūdiem varu pār viņu valsts oficiālo galvaspilsētu. Ap pulksten desmitiem ediktu pasludināja valdības vēstītājs no lielā Foruma runātāju tribīnes. Brāļu Zakintu darbnīcā jau gatavoja edikta teksta nolējumu bronzā, lai tādā veidā tas uzglabātos pilsētas arhīvos uz laiku laikiem.

Grieķu un romiešu tautības iedzīvotāji vētraini uzgavilēja. Milzīgās statujas pie ostas ieejas, dievietes Romas un monarhijas dibinātāja tēli un valdošā ķeizara bistes ielu stūros tika svinīgi apvītas ziediem. Pa ielām soļoja orķestri, runas kori, ostā bez maksas dalīja vīnu, vergi dabūja brīvdienu.

Bet jūdu kvartālos parasti tik skaļās mājas stāvēja baltas un izmirušas, tirgotavas bija slēgtas, saules kveldētās ielas žņaudza stindzinošas bailes no grautiņa.

Nākamajā dienā, sabatā, kad jūdi devās uz savu galveno sinagogu, viņi durvju priekšā ieraudzīja kādas grieķu triecienvienības vadoni un viņa ļaudis upurējam putnu. Tādus upurus mēdza nest spitālīgie, un izplatīts jūdu_zaimošanas veids Mazāzijā bija viņu pasludināšana par Ēģiptes spitālīgo pēctečiem. Sinagogas kalpotāji uzaicināja grieķus izvēlēties savam upurim citu vietu. Grieķi atbildēja ar izsmieklu, tie laiki esot pagājuši, kad jūdi Cēzarejā drīkstējuši lietot lielu muti. Kāds jūdu kalpotājs griezās pie policijas. Policija paskaidroja, ka tai vispirms jāsaņemot norādījumi. Daži jūdu karstgalvji negribēja ilgāk noskatīties grieķu nekaunīgajā ceremonijā un mēģināja upurtrauku atņemt ar varu. Gaisā no-zibsnīja dunči un naži. Beidzot, kad bija jau mirušie un ievainotie, iejaucās romiešu karaspēka vienības. Viņi aizturēja veselu baru nemiera cēlāju jūdu, grieķiem viņi atsavināja upurtrauku. Kurš jūds varēja, tas tagad bēga ar savu kustamo mantu prom no Cēzarejas; svēto, rakstu tīstokļi tika nogādāti drošā vietā.

Cēzarejas notikumi, edikts un tā sekas panāca, ka sīkās bruņotās sadursmes ar romiešu vietējo karaspēku, kas Jūdejā notika jau kopš vairāk nekā simt gadiem, visā zemē uzliesmoja ar jaunu, mežonīgu niknumu. Līdz šim vismaz Jeruzalemē abiem vadošajiem spēkiem — aristokrātiskajai «Nelokāmi taisnīgo» un buržuāziskajai «īsteni pareizticīgo» partijām — bija izdevies aizkavēt vardarbību pret romiešiem: tagad pēc Cēzarejai uzspiestā edikta virsroku guva trešā partija — «Izraēla atriebēji».

Viņiem pievienojās aizvien vairāk ļaužu no «īsteni pareizticīgo» partijas, un pat tempļa pārvaldes priekšnieks, rakstumācītājs un kungs Ēleāzars ben Simons, atklāti pārgāja viņu pusē. Visur redzēja viņu zīmi — vārdu «makabeji», sākuma burtus no ebreju teikuma: «Kungs, kas ir tāds kā tu!» r— sacelšanās paroli. Galilejā pēkšņi uzradās sludinātājs Nahums, romiešu nogalinātā patriotu vadoņa Jūdas dēls. Gandrīz desmit gadu no viņa nebija ne vēsts, domāja, ka viņš gājis bojā, un pēkšņi viņš parādījās ziemeļu provinces pilsētās un ciemos, visur viņam pakaļ skrēja pūlis. — Uz ko jūs vēl gaidāt? — viņš dedzīgi un fanātiski pārliecināja drūmos un saniknotos klausītājus. — Neapgraizītie ar savu klātieni vien apgāna jūsu zemi. Viņu kareivji nekaunīgi bradā pa tempļa flīzēm, viņu trompetes ar pretīgu rēkoņu pārkliedz svēto mūziku. Jūs esat izredzēti kalpot Jahvem: jūs nevarat pielūgt ķeizaru, cūkgaļas ēdāju. Atcerieties lielos tā kunga cīnītājus: Pinehasu, Eliju, Jūdu Makabeju. Vai jūsu pašu kungi jūs diezgan neapspiež? Vai jums vēl vajag Jaut svešiniekiem nolaupīt svētību, ko jums lēmis Jahve, lai viņi varētu rīkot gladiatoru cīņas un rīdīt uz jums plēsīgus zvērus? Neļaujiet sevi iebiedēt «īsteni pareizticīgo» partijas gļēvumam! Nepakļaujieties «Nelokāmi taisnīgo» partijas pašlabuma meklētājiem, kuri laiza apspiedējiem roku, jo tā apsargā viņu naudasmaisu. Tas laiks ir pienācis. Debesu valstība ir tuvu. Tajā nabags ir tikpat vērts kā resnvēderis. Mesija ir piedzimis, viņš gaida tikai, lai jūs sarosītos, tad viņš parādīsies.

Sitiet nost Jeruzalemes Lielās padomes gļēvuļus! Sitiet nost romiešus!

No jauna visā zemē uzradās «Izraēla atriebēju» bruņotās vienības, kas šķita izskaustas. Jeruzalemē notika vētrainas demonstrācijas. Provincē romieši, kuri uzdrošinājās pārvietoties pa zemesceļiem bez militāras apsardzes, tika sagūstīti, paturēti par ķīlniekiem. Tā kā tieši šai laikā ķeizara finansu pārvalde stingri piedzina dažus nenomaksātos nodokļus, radās jauni «Izraēla atriebēju» piekritēji, kuri ar ziedojumu vākšanas traukiem staigāja pa ielām un ubagoja no garāmgājējiem:

— Dodiet žēlsirdības dāvanu nabaga nelaimīgajam gubernatoram!

Gesijs Flors nolēma rīkoties stingri, pieprasīja, lai viņam izdodot kūdītājus. Vietējās iestādes paskaidroja, ka neesot iespējams viņus dabūt rokā. Gubernators pavēlēja karaspēka vienībām pārmeklēt ik māju Augšējā tirgū un apkārtējās ielās, kur, kā likās, atradās «Izraēla atriebēju» galvenā mītne. Māju pārmeklēšana izvērtās par laupīšanu. Jūdi aizstāvējās, no dažu māju jumtiem šāva. Arī starp romiešiem bija kritušie. Gubernators pavēlēja sodīt vainīgos pēc karalaika likumiem. Saniknotie kareivji vilka uz tiesu vainīgos un nevainīgos: pietika ar nepierādītu apsūdzību par piederību pie «Izraēla atriebējiem». Nāves spriedumi bira kā krusa. Likums atļāva tiesāt Romas pilsoņus tikai ar zobenu. Gesijs Flors pavēlēja sodīt jūdus ar kaunpilno nāvi pie krusta — pat ja tiem bija bruņinieka tituls un Romas otrās pakāpes aristokrātijas zelta gredzens. Kad tiesas priekšā vajadzēja stāties diviem Lielās padomes locekļiem, pie kara-tiesas virsniekiem mēma, aizkustināta pūņa pavadībā ieradās princese Berenīke, titulkaraļa Agripas māsa. Viņa bija atveseļojusies no kādas slimības un uzņēmusies īpaši smagu pārbaudījumu: īsi apgriezt matus un nenēsāt nekādas rotas. Viņa bija skaista sieviete, Jeruzalemē viņu ļoti mīlēja un labprāt uzņēma arī Romas galmā. Viņas gaita bija slavena visā pasaulē. No vācu robežas līdz Sudānai, no Anglijas līdz īndai sievietei vispatīkamāk bija dzirdēt komplimentu, ka viņai tāda gaita kā princesei Berenīkei. Tagad šī ievērojamā dāma gāja pazemīgi — kā lūdzēja —, basām kājām, melnā tērpā, ko saturēja tikai virve, noliekusi galvu ar īsi apgrieztajiem matiem. Viņa paklanījās tiesas priekšsēdētājam un lūdza apžēlot abus priesterņs. Virsnieki bija sākumā pieklājīgi, galanti pajokoja. Bet, kad princese neatlaidās, viņi kļuva vēsi un strupi, beidzot gandrīz rupji, un Be-renīkei nācās aiziet ļauni pazemotai.

Šajās piecās dienās — no divdesmit pirmā līdz divdesmit sestajam maijam — Jeruzalemē zaudēja dzīvību vairāk nekā trīstūkstoš cilvēku, starp tiem ap tūkstoš sieviešu un bērnu.

Pilsēta kūsāja klusā sašutumā. Līdz šim «Izraēla atriebējiem» bija vairāk pieslējušies zemnieki un proletārieši, tagad viņiem pievienojās aizvien vairāk pilsoņu. Ļaudis visur sačukstējās un pat skaļi daudzināja, ka parīt, nē, jau rīt, visa zeme sacelšoties pret Romas varu. Vietējā valdība, virspriestera kolēģija un Lielā padome norūpējušās vēroja, kā ievirzīsies notikumi. Augstākās aprindas vēlējās saprasties ar Romu, baidījās no kara. «Nelokāmi taisnīgie», kuri pa lielākai daļai bija aristokrāti un bagātnieki un ieņēma svarīgākos valsts amatus, baidījās, ka pret Romu sāktais karš nenovēršami izvērtīsies revolūcijā pret viņu pašu kundzību, jo viņi kopš laika gala bija stūrgalvīgi un augstprātīgi noraidījuši zemes nomnieku, sīkpilsoņu un proletariāta pieticīgās prasības. Bet «īsteni pareizticīgie», Jeruzalemes tempļa rakstumācītāju, zinātnieku un demokrātu partija, ko atbalstīja lielas tautas masas, ticēja, ka senā valsts neatkarība jāatjauno dievam, un brīdināja no ikvienas varmācības, kamēr romieši lika mierā ticību, sešsimt trīspadsmit Mozus likumus.

Abu partiju vadītāji neatlaidīgi griezās pie karaļa Ag-ripas, kurš uzturējās Ēģiptē, un lūdza viņu uzņemties miera sarunas starp dumpiniekiem un Romas valdību. Romieši bija šim karalim atstājuši faktisko varu tikai Transjordānijā un dažās Galilejas pilsētās, Jūdejā romieši bija viņam uzticējuši vienīgi tempļa virsuzraudzības pilnvaras. Bet viņam vēl bija karaļa tituls, viņš skaitījās pats ievērojamākais jūds, tauta viņu mīlēja. Pēc jūdu valdības lūguma viņš steidzīgi devās ceļā uz Jeruzalemi, vēlēdamies pats runāt ar tautu.

Desmittūkstoš ļaužu pulcējās lielajā laukumā, Makabeju pils priekšā, lai noklausītos viņa runu. Cilvēki stāvēja cieši cits pie cita, aiz viņiem bija vecais pilsētas mūris un gravas sašaurinājums, kam pāri veda mazs tiltiņš, un aiz gravas atradās baltzeltītā tempļa Rietumu zāle. Pūlis apsveica karali drūmi, saspringti, mazliet neuzticīgi. Un tad pa pils vārtiem cauri virsniekiem, kuri noliecās viņas priekšā, nāca princese Berenīke, atkal tērpusies melnā, taču šoreiz tas nebija lūdzējas apģērbs, bet gan smags brokāts. īso matu apņemta, viņas iegarenā, dižciltīgā seja izskatījās īpaši drosmīga. Kad viņa iznāca no pils, visi apklusa, kā jaunmēness laikā apklust dievlūdzēji, kuri gaida parādāmies jauno mēnesi: tas neredzami paslēpies starp mākoņiem, bet tad tas pēkšņi iemirdzas, un ļaudis priecājas. Princese lēnām kāpa lejup pa kāpnēm, devās pie sava brāļa, brokāts smagās krokās viļņoja ap kluso gājēju. Un, kad viņa izstiepa abas rokas ar atvērtajām plaukstām pret tautu, ļaudis atņēma sveicienu dedzīgi un vētraini:

— Esi sveicināta, Berenīke, valdniece, kura nāk tā kunga vārdā!

Tad karalis sāka savu runu. Pārliecinošos vārdos viņš skaidroja, cik bezcerīga būtu sacelšanās pret Romas pro-tektorātu. Viņš, šis elegantais kungs, uzrāva plecus un atkal tos nolaida, pat ar savu stāvu viņš centās izteikt šāda pasākuma bezjēdzību. Vai visas pasaules tautas nerēķinājās ar reālajiem apstākļiem? Vai grieķi, kas savā laikā spēja noturēties pret visu Āziju, un vai maķedonieši, kuru Aleksandrs reiz izsēja pasaules lielvalsts diženo sēklu, šodien nepakļāvās divi tūkstoši lielam romiešu garnizonam, kas valdīja pār abām šīm zemēm? Gallijā dzīvoja trīssimt piecas dažādas ciltis, tur bija lieliski dabiskie nocietinājumi, tur visas izejvielas ieguva' pašu zemē, un vai nepietika ar tūkstoš divsimt vīriem — proti, ar tik, cik šajā zemē bija pilsētu, lai apspiestu katru vismazāko domu par sacelšanos? Nevajadzēja vairāk kā divus leģionus, lai nodrošinātu Romas varu milzīgajā, bagātajā, senajā kultūras zemē — Ēģiptē. Bet, lai apvaldītu ģermāņus, kuri pēc rakstura bija niknāki par plēsīgiem zvēriem, bija diezgan ar četriem leģioniem, un visā novadā šaipus Reinas un Donavas varēja ceļot tikpat mierīgi kā pašā Itālijā.

— Vai tiešām jums nav nekādas jēgas, — karalis noraizējies pakratīja galvu, — par jūsu vājumu un Romas spēku? Sakiet man — kur ir jūsu flote, jūsu artilērija, jūsu finansu avoti? Pasaule ir romanizēta: kur jūs ņemsiet sabiedrotos un palīdzību? Varbūt neapdzīvotā tuksnesī?

Karalis Agripa runāja ar saviem jūdiem kā ar nesaprātīgiem bērniem. Patiesību sakot, nodokļi, ko prasot Roma, neesot nemaz tik pārmērīgi augsti.

— Padomājiet tikai — Aleksandri ja viena pati mēnesi maksā vairāk nodokļu nekā visa Jūdeja veselā gadā. Un vai Roma par šiem nodokļiem arī daudz ko nedara? Vai nav ierīkoti lieliski celi, moderni ūdensvadi, vai nav izdarīga, labi organizēta pārvalde? — Ar plašu, uzstājīgu žestu viņš lika ļaudīm pie sirds: — Kuģis vēl ir ostā. Esiet prātīgi! Nebrauciet briesmīgajā negaisā, nemetieties drošā nāvē.

Karaļa runa atstāja iespaidu. Daudzi sauca, ka viņi neesot pret Romu, viņi esot tikai pret gubernatoru, pret Gesiju Floru. Bet tad veikli iejaucās «Izraēla atriebēji». Galvenokārt jaunais, elegantais rakstumācītājs Eleāzars ietekmīgos vārdos uzstāja, lai karalis pirmais parakstot Romai ultimātu, kurā būtu prasīta tūlītēja gubernatora atsaukšana. Agripa atkāpās, mēģināja vilcināties, izvairīties. Eleāzars prasīja skaidru atbildi, karalis atteicās. Aizvien vairāk laužu sauca: — Parakstu! Ultimātu! Nost ar Gesiju Floru!

Noskaņojums mainījās. Atskanēja balsis, ka gubernators un karalis esot uz vienu roku, viņi tikai izmantojot tautu. Daži apņēmīgi puiši jau spiedās uz karaJa pusi. Viņš vēl paguva savu kungu apsardzībā sveiks un vesels nokjūt pilī. Nākamajā dienā viņš atstāja pilsētu loti sarūgtināts, viņš devās uz savām drošajām provincēm aiz Jordānas.

Pēc šīs feodālo kungu un valdības sakāves radikāli ar visiem līdzekļiem saasināja stāvokli. Kopš monarhijas nodibināšanas, kopš simt gadiem Romas ķeizars un senāts katru nedēju sūtīja upuri Jahvem un viņa templim. Tagad rakstumācītājs Eleāzars, tempļa pārvaldes priekšnieks, deva dežurējošiem priesteriem rīkojumu šo upuri vairs nepieņemt. Velti virspriesteris un viņa kolēģija lūgtirl lūdza Eleāzaru tik nedzirdētā veidā neizaicināt Romas varu. Rakstumācītājs Eleāzars ar izsmieklu aizsūtīja ķeizara upuri atpakaļ.

Tā bija zīme jūdu sīkpilsoņiem, zemniekiem un proletāriešiem atklāti sacelties pret romiešiem un pret saviem muižniekiem. Romiešu garnizons bija vājš. Drīz «Izraēla atriebēju» rokās bija visi stratēģiski svarīgie pilsētas punkti. Viņi aizdedzināja finansu pārvaldi, skaļi gavilēdami, iznīcināja nodokļu sarakstus un aizdevumu dokumentus. Viņi izpostīja un izlaupīja daudzu neieredzētu aristokrātu namus, aplenca romiešu karaspēka vienības Makabeju pilī. Romieši turējās šajā pēdējā, stipri nocietinātajā atbalsta punktā ļoti varonīgi. Bet viņu stāvoklis bija bezcerīgs, un, kad jūdi viņiem apsolīja dot brīvu ceļu, ja viņi noliks ieročus, viņi šo piedāvājumu ar prieku pieņēma. Abas puses apstiprināja vienošanos ar zvērestu un rokasspiedienu. Bet, līdzko ielenktie bija nolikuši ieročus, «Izraēla atriebēji» metās virsū neapbruņotajiem un viņus apkāva. Romieši nepretojās, viņi ari nelūdza apžēlošanu, viņi kliedza: — Zvērests! Nolīgums!

Sākumā viņi kliedza korī, beidzot kliedza viens vienīgais: — Zvērests! Nolīgums! — un tad apklusa arī viņš. Tas notika septītajā septembrī, divdesmitajā elulā pēc jūdu rēķina, sabatā.

Kolīdz dumpja reibums pārgāja, visu pilsētu pārņēma dziļa nomāktība. Kā apstiprinājums šīm ļaunajām nojautām jau ļoti drīz pienāca ziņas, ka daudzās pilsētās ar jauktu iedzīvotāju sastāvu grieķi uzbrukuši jūdiem. Cē-zarejā vien šajā melnajā sabatā nokauti divdesmit tūkstoši jūdu, pārējos gubernators sadzinis dokos un pasludinājis par vergiem. Tajās pilsētās, kur vairākums bija jūdi, tika izpostīti grieķu kvartāli. Jau kopš gadsimtiem grieķi un jūdi, kuri kopīgi dzīvoja pilsētās gar piekrasti, Samarijā un Galilejas pierobežā, cits citu ienīda un nicināja. Jūdi bija lepni uz savu neredzamo dievu Jahvi, viņi bija pārliecināti, ka mesija nāks tikai viņu dēļ, viņi augstprātīgi staigāja apkārt, juzdamies kā izredzētie. Grieķi zobojās par viņu tukšo pārliecību, par smirdīgo māņticību, par smieklīgajām, barbariskajām jūdu paražām, un ikviens kaitēja savam kaimiņam, cik vien varēja. Kopš laiku laikiem starp viņiem notika asiņainas sadursmes. Tagad tālu pāri Jūdejas robežām plosījās laupīšanas, slepkavības, ugunsgrēki un zeme pārklājās ar neapbedītiem līķiem.

Kad apstākļi bija tā sarežģījušies, Gesija Flora priekšnieks Cestijs Galls, Sīrijas ģenerālgubernators, nolēma beidzot savaldīt Jūdeju. Viņš bija vecs, skeptisks kungs, pārliecināts, ka nedarīto nožēlo retāk un mazāk nekā padarīto. Bet pēc tam, kad stāvoklis kļuva tik ļauns, nevarēja pieļaut šķietamu vājumu: Jeruzalemi vajadzēja enerģiski pārmācīt.

Cestijs Galls mobilizēja visu Divpadsmito leģionu un vēl astoņus pulkus sīriešu kājnieku. Viņš pieprasīja arī no vasaļvalstīm ievērojamus karaspēka kontingentus. Jūdu titulkaralis Agripa, vēlēdamies pierādīt Romai savu uzticību, viens pats piedāvāja divtūkstoš kavalēristu un vēl trīs pulkus strēlnieku un personiski uzņēmās to vadību. Cestijs Galls pamatīgi, līdz vissīkākajai detaļai, izstrādāja soda ekspedīcijas programmu. Viņš neaizmirsa sagatavot arī signālugunskurus, lai paziņotu par uzvaru, Līdzko viņš kā tiesnesis ieies Jeruzalemē, Romai par to jāuzzina tajā pašā dienā.

Ar lielu sparu viņš no ziemeļiem ielauzās dumpīgajā zemē. Ieņēma saskaņā ar programmu skaisto Zebulona pēcnācēju pilsētu, izlaupīja un nodedzināja. Saskaņā ar programmu ieņēma piekrastes pilsētu Jafu, izlaupīja un nodedzināja. Viņa ceļu iezīmēja izlaupītas, nodedzinātas pilsētas, nogalināti cilvēki, līdz viņš, kā programmā paredzēts, divdesmit septītajā septembri nonāca pie Jeruzalemes.

Bet šeit viņš palika stāvam. Viņš bija aprēķinājis, ka devītajā oktobrī ieņems Antonija fortu un desmitajā oktobrī — templi. Tagad bija jau četrpadsmitais, bet Antonija forts vēl vienmēr turējās. «Izraēla atriebēji» nevilcinādamies apbruņoja neskaitāmos svētceļniekus, kuri bija ieradušies uz būdiņu svētkiem, pilsēta bija pārpildīta ar brīvprātīgo vienībām. Pienāca divdesmit septītais oktobris, Cestijs Galls nu jau veselu mēnesi stāvēja pie Jeruzalemes, un vēl aizvien ziņotāji pie rūpīgi sagatavotajiem signālugunskuriem gaidīja veltīgi, jau bažīdamies, ka signalizācija vairs nedarbosies, kā nākas, un viņus sodīs. Cestijs pieprasīja jaunus papildspēkus, par spīti lieliem zaudējumiem, lika pievirzīt tarānus pie mūriem, gatavojās otrajā novembrī sākt izšķirošo triecienu ar tādiem līdzekļiem, ka pēc cilvēka sajēgas tas nevarēja neizdoties.

Jūdi turējās drošsirdīgi. Bet ko gan spēja individuāla drosme pret daudz pārāko romiešu organizētību? Kāda jēga, piemēram, bija aizkustinošajam tiīs sirmgalvju pasākumam, kuri pirmajā novembrī, dienu pirms uzbrukuma, vieni paši izgāja ārpus mūriem, lai aizdedzinātu romiešu artilēriju? Gaišā dienas laikā viņi, trīs gaužām veci jūdi ar «Izraēla atriebēju» pazīšanās zīmi, ar kaujas apsēju, uz kura bija makabeju burti — ebreju vārdu iniciāļi: «Kungs, kas ir tāds kā tu?» — pēkšņi parādījās romiešu posteņu priekšā. Sākumā viņus noturēja par parlamentāriem, kuri atnesuši ziņu no ielenktajiem, bet viņi nebija nekādi parlamentāri, vēl vairāk — ar savām drebošajām sirmgalvju rokām viņi šāva uz karamašīnām degošas bultas. Tas bija skaidrs ārprāts, un romieši 1— ko gan citu lai iesāk ar vājprātīgajiem? — nogalināja viņus izbrīnījušies, labsirdīgi jokodamies, gandrīz vai līdzcietīgi. Vēl tajā pašā dienā noskaidrojās, ka tie bijuši trīs Lielās padomes locekļi: Gads, Jehuda un Nātāns, ko ķeizara tiesa savā laikā nosodīja ar spaidu darbiem un pēc tam ļoti žēlīgi atbrīvoja. Romieši aizvien no jauna pieminēja šo apžēlošanu kā pārliecinošu savas labestības piemēru un gribēja ar to pierādīt, ka nevis romiešu bardzība, bet jūdu stūrgalvība esot nemieru galvenais iemesls. Arī «Nelokāmi taisnīgo» un «īsteni pareizticīgo» runās šai amnestijai bija liela nozīme kā romiešu augstsirdības apliecinājumam. Trīs mocekļi vairs nevēlējās vēl ilgāk staigāt pa savu pilsētu kā dzīvs mūžseno ienaidnieku cēlsirdības pierādījums. Viņu sirdis piederēja «Izraēla atriebējiem». Un tā trīs fanātiskie audzinātāji izšķīrās par šo iedvesmojošo, dievbijīgo un varonīgo rīcību.

Protams, makabeju vadoņi ļoti labi zināja, ka ar pārliecību vien ir par maz, lai stātos pretim romiešu aplenkuma mašīnām. Un, nevēlēdamies pilsētu atdot, taču necerēdami to noturēt, viņi noskatījās, kā tiek gatavots pēdējais trieciens, kam vajadzēja notikt nākamajā dienā.

Bet tas nenotika. Naktī Cestijs Galls deva pavēli izbeigt aplenkumu, sākt atkāpšanos. Viņš izskatījās slims un apjucis. Kas bija noticis? Neviens to nezināja. Visi izjautāja pulkvedi Paulīnu, Cestija Gaiļa adjutantu. Viņš raustīja plecus. Ģenerāļi šūpoja galvas. Pārsteidzošo pavēli Cestijs nekādi nepamatoja, un disciplīna liedza izjautāt. Armija sakustējās, atkāpās.

Sākumā iztrūkušies, neticēdami, tad uzelpodami, ar milzīgām gavilēm jūdi noskatījās, kā aiziet aplencēji Vilcinādamies, vēl vienmēr baidīdamies no taktiska manevra, bet tad ar augošu sparu viņi sāka vajāšanu. Romiešiem tā bija grūta atkāpšanās. No Jeruzalemes viņiem cieši pa pēdām sekoja dumpinieki. Ziemeļu ap gabalos, ko vajadzēja šķērsot romiešiem, kāds Simons bar Giora, galilejiešu nemiernieku vadonis, bija uzsācis niknu partizānu karu. Tagad šis Simons bar Giora ar saviem galvenajiem spēkiem pēc ātra pārgājiena ieņēma Bet-Horonas aizu. Šīs aizas vārds jūdu nemiernieku ausīs skanēja visai tīksmi. Šeit tas kungs bija apstādinājis sauli, lai ģenerālis Jozua izcīnītu Izraēlam uzvaru, šeit Jūda Makabejs bija pārliecinoši sakāvis grieķus. Arī Simona bar Gioras manevrs izdevās: romieši cieta tādu neveiksmi, kādu viņi Āzijā nebija pieredzējuši kopš kariem ar partiešiem. Jūdiem nebija pat tūkstoš kritušo, romieši zaudēja piectūkstoš sešsimt astoņdesmit kājnieku un trīssimt astoņdesmit jātnieku. Starp kritušajiem bija gubernators Gesijs Flors. Jūdu rokās krita artilērija, visi citi kara materiāli, leģiona zelta ērglis, turklāt vēl bagātā karakase. Tas notika trešajā novembri pēc romiešu, astotajā diosā pēc grieķu, desmitajā marhešvanā pēc jūdu rēķina, ķeizara Nerona divpadsmitajā valdīšanas gadā.

Levīti ar saviem mūzikas instrumentiem svinīgi stāvēja uz svētās telpas kāpnēm, aiz viņiem pašā svētajā telpā atradās visu divdesmit četru pakāpju priesteri. Pēc pārsteidzošās uzvaras pār Cestiju Gailu virspriesterim Ana-nijam, kaut gan viņš vadīja «Nelokāmi taisnīgo» partiju, vajadzēja rīkot pateicības dievkalpojumu, un tagad tauta svinīgi piedalījās lielajā svētku dievlūgšanā. Pēdējo dienu notikumi bija saplūdinājuši visās pilsētas ielās pulka svešinieku, viņi aizgrābti skatījās uz bargo krāšņumu. Kā paisums cauri milzīgajām baltajām, ar zeltu rotātajām zālēm brāzmoja vārdi:

— Šī ir tā kunga diena! Gavilēsim un būsim līksmi!

Un atkal un atkal visās simt divdesmit trijās priekšrakstos paredzētajās variācijās skanēja: — Slavējiet to kungu!

Josefs stāvēja pašā priekšā baltā amata tērpā, ap vidukli zila josta ar ieaustām puķēm. Saviļņots tāpat kā citi — viņš noteiktā ritmā šūpoja ķermeņa augšdaju. Dziļāk par viņu neviens neizjuta, cik brīnumaina bija šī uzvara, ko neapmācītie partizāni bija guvuši pār romiešu leģionu, pār šo tehnikas un precizitātes meistardarbu, kas, kaut gan sastāvēja no daudziem tūkstošiem, kustējās uz priekšu kā viens veselums, vienu smadzeņu vadīts. Bet-Horona, Jozua, brīnums. Tas bija lielisks pierādījums viņa nojautai, ka -tagadējo Jeruzalemi nav iespējams uzveikt ar prātu vien. Pašus lielākos darbus nevar paveikt ar prātu, tie rodas tikai no dievišķas iedvesmas. Ļaužu tūkstoši kāpņu priekšā aizgrābti noskatījās, cik aizrautīgi šis jaunais, dedzīgais priesteris dziedāja līdzi pateicības himnas.

Tomēr, par spīti svētsvinīgajai pacilātībai, viņš nespēja nedomāt par to, kādas sekas šai negaidītajai makabeju uzvarai būs viņa paša dzīvē.

Jeruzalemei nebija daudz laika, lai godinātu viņu par trīs nevainīgo atbrīvošanu. Jau nedēļu pēc viņa atgriešanās sākās nemieri. Tomēr pēc saviem panākumiem Romā viņš bija kļuvis populārs, mēreni noskaņotā valdība nevarēja ilgāk ignorēt jauno aristokrātu, kaut gan viņš bieži tika redzēts «Izraēla atriebēju» Zilajā zālē: viņš dabūja tempļa kalpotāja amatu un slepensekretāra titulu. Pārāk maz. Tagad, pēc lielās uzvaras, viņa izredzes bija krietni augušas. Vara jāpārdala no jauna. Tautas noskaņojums piespiedīs valdību laist pie vārda arī dažus mals abējus. Jau rīt vai parīt jānotiek trīs likumdevēj orgānu sanāksmei. Nevar būt, ka šajā sadalē viņu neņems vērā.

— Slavējiet to kungu! — ļaudis dziedāja. — Slavējiet to kungu! — Josefs saprata, kāpēc valdība līdz šim ar visiem līdzekļiem mēģinājusi izvairīties no kara ar Romu. Vēl vakar pēc lielās uzvaras daži visai gudri cilvēki lielā steigā bēga no pilsētas pakaļ ģenerālgubemato ram Cestijam Gailam, lai, par spīti viņa sakāvei, apliecinātu, ka tiem neesot nekas kopīgs ar dumpinieku viltīgo uzbrukumu ķeizara armijai. No pilsētas aizlavījās vecais, bagātais Hananja, kuram piederēja lielās preču noliktavas Eļļas kalnā, valsts sekretārs Zebulons pameta savu māju un laidās lapās, priesteri Cefanija un Hērods aizbēga uz otru Jordānas krastu, karaļa Agripas daļā. Arī daudzi esēni tūdaļ pēc uzvaras pār Cestiju devās projām, un sekta, kas sevi dēvēja par kristiešiem, pilnīgi pameta Jeruzalemi. Josefam bija vienaldzīga gan vienu sausā dievbijība, gan otru kailais saprāts.

Dievkalpojums bija galā. Josefs spraucās caur pūli, kas pildīja milzīgo tempļa teritoriju. Lielākā daļa nēsāja saites ar «Izraēla atriebēju» zīmi — ar vārdu «maka-bejs». Daudz ļaužu drūzmējās ap ienaidniekam atņemtajām karamašīnām, viņi aptaustīja mūru grāvējus tarānus, vieglās katapultas, smagās ballistas, kas varēja tālu raidīt savus spēcīgos šāviņus. Tīkamajā novembra saulē visapkārt skanēja priecīga, labsirdīga kaulēšanās par romiešiem atņemto laupījumu: apģērbiem, ieročiem, teltīm, zirgiem, mūļiem, iedzīves priekšmetiem, rotām, visādām piemiņlietām, rīkšu saišķiem, liktoru cirvjiem. Ziņkāri. Jaunpriecīgi ļaudis rādīja cits citam siksnas, ko katrs romiešu kareivis nes sev līdzi, lai sasietu gūstekņus. Tempļa naudasmijējiem bija darba pilnas rokas, lai samainītu svešo naudu, kas atņemta kritušajiem.

Josefs apstājās pie kādas satrauktas, dedzīgā strīdā iegrimušas grupas: karavīri, pilsoņi, priesteri. Runa bija par zelta ērgli ar ķeizara attēlu, Divpadsmitā leģiona kaujas standartu, kas kritis par karalaupījumu. Partizānu virsnieki vēlējās, lai ērgli piestiprina pie tempļa ārējā mūra līdzās Jūdas Makabeja un Hēroda trofejām, pašā redzamākajā vietā, kā uzvaras pierādījumu pilsētai un visai zemei. Bet «īsteni pareizticīgie» negribēja to pieļaut; dzīvnieku attēli visos gadījumos bija ar likumu aizliegti. Tika ieteikts vidusceļš; ērglis jānodod tempļa mantu krātuvē rakstumācītājam Eleāzaram, kurš bija tempļa pārvaldes priekšnieks un pats piederēja-pie «Izraēla atriebējiem». Nē, virsnieki tam nepiekrita. Vīri, kuri atnesuši ērgli, minstinājās; ari viņiem labāk būtu paticis, ja šī trofeja nepazustu tempļa mantnīcā. Armijas standarts, kas bija iedvesis šausmas, tuvumā izskatījās neveikls un smags, arī ķeizara attēls medaljonā zem ērgļa bija rupjš un nepievilcīgs, bet nekādā ziņā iebiedējošs. Vīrieši dedzīgi strīdējās. Tad pār Josefu nāca iedvesma, cauri kņadai viņa jaunā balss skanēja spēcīgi, pavēloši. Ērglis nav jāsprauž ne pie mūra, ne jāglabā tempļa mantnīcā. Tas jāsadauza, jāsacērt gabalos. Tam jāpazūd. Sis priekšlikums gāja pie sirds visiem. To īstenot nebija nemaz tik vienkārši. Ērglis bija pamatīgs, pagāja vesela stunda, kamēr tas bija pilnīgi sadauzīts un katrs varēja aiznest sev līdzi gabaliņu zelta. Josefs, varonis, kurš atsvabinājis trīs nevainīgos no Cēzarejas, ieguva jaunas simpātijas.

Josefs ir noguris, bet viņš patlaban nevar iet uz mājām, viņu kaut kas dzen tālāk pa tempļa apkaimi. Kas ir tas, kurš viņam tuvojas, kura priekšā pūlis vēlīgi pašķiras? Jauns neliela auguma virsnieks, virs īsās, koptās bārdas spēcīgs, taisns deguns, pierē spīd šauras brūnas acis. Tas ir Simons bar Giora, Galilejas nemiernieku vadonis, uzvarētājs. Viņam pa priekšu tiek vests skaists dzīvnieks, balts kā sniegs, acīmredzot — pateicības upuris. Bet Josefs ar nepatīkamu izbrīnu vēro, ka Simons bar Giora ir apbruņots. Vai viņš tā grib iet pie altāra, ko nekad nav skārusi dzelzs nedz ciešanu laikā, nedz vēlāk? To viņš nedrīkst. Josefs aizšķērso viņam ceļu.

— Mani sauc Josefs ben Matatija, — viņš saka.

Jaunais virsnieks zina, kas viņš ir, viņš sasveicinās ar

Josefu godbijīgi, sirsnīgi.

— Vai jūs ejat upurēt? — Josefs jauta.

Simons to apstiprina. Viņš pasmaida, nezaudēdams nopietnību, no viņa izstaro dziļa apmierinātība un pašpaļāvība. Taču Josefs jautā vēl: — Nenolicis ieročus?

Simons nosarkst.

— Jums taisnība, — viņš atzīst. Viņš pavēl ļaudīm ar dzīvnieku uzgaidīt, viņš grib noņemt ieročus. Bet tad viņš vēlreiz griežas pie Josefa. Sirsnīgi, vaļsirdīgi, tā, ka dzird visi, viņš saka: — Jūs, rakstumācītāj Josef, bijāt sācējs. Kad jūs atsvabinājāt no romiešu cietuma trīs nevainīgos, es jutu, ka neiespējamais ir iespējams. Dievs ir ar mums, rakstumācītāj Josef. — Viņš sveicina Josefu, pielikdams roku pie pieres; no viņa acīm staro dievbijība, drosme, laime.

Josefs soļoja pa lēzeni kalnup kāpjošām jaunpilsētas ielām, gar apģērbu veikaliem, cauri Kalēju tirgum, pa Podnieku ielu. Atkal viņš ar labpatiku vēroja, kā jaun-pilsētā attīstās tirdzniecība, rūpniecība, dzīve. Josefam šeit piederēja zemes gabali, ko no viņa labprāt atpirktu stikla ražotājs Nahums ben Nahums. Josefs jau bija izlēmis tos viņam pārdot. Tagad, pēc lielās uzvaras, viņš to vairs negribēja. Stikla ražotājs Nahums gaidīja atbildi. Josefs ies pie viņa un atsacīs. Viņš pats cels sev māju šeit, jaunpilsētā.

Stikla ražotājs Nahums ben Nahums tupēja, kājas sakrustojis, savas darbnīcas priekšā uz spilveniem. Viņam virs galvas pie ieejas karājās liels vīnogu ķekars no daudzkrāsaina stikla — Izraēla emblēma. Viņš piecēlās, lai sasveicinātos ar Josefu, aicināja viņu apsēsties. Josefs nometās uz spilvena ar nelielu piepūli, viņš bija atradinājies tā sēdēt.

Nahums ben Nahums bija stalts, drukns kungs ap gadiem piecdesmit. Viņam bija skaistas, spriganas acis, kādas mēdz būt Jeruzalemes iedzīvotājiem, viņa svaigo seju apņēma bieza, četrstūraina, melna bārda, ko caurauda tikai daži sirmi pavedieni. Viņš gribēja zināt Josefa atbildi, bet nejāva savu ziņkāri manīt, sākdams rāmu sarunu par politiku. Laikam esot labi, ka pie stūres reiz nākot arī jaunie ļaudis. Kad «Atriebēji» izcīnījuši uzvaru, Kvadru zāles vadošajiem kungiem nācies ar viņiem vienoties. Viņš runāja sparīgi, bet tanī pašā laikā cienīgi un noteikti.

Josefs viņu uzmanīgi uzklausīja. Bija interesanti uzzināt, ko pēc lielās uzvaras pie Bet-Horonas domāja Na-hums ben Nahums. Viņš droši vien izteica Jeruzalemes lielākās daļas iedzīvotāju domas. Vēl pirms astoņām dienām viņi visi bija noskaņoti pret «Izraēla atriebējiem»; tagad viņi to bija aizmirsuši, tagad viņi bija pārliecināti, ka makabeju pārstāvjus sen vajadzējis laist pie varas.

No mājas iznāca rakstumācītājs Nitajs — pavecs, īgns kungs, tāls Josefa radinieks no mātes puses. Rakstumācītājs Nitajs bija rados arī ar stikla ražotāju, un tas bija iesaistījis viņu savā uzņēmumā. Rakstumācītājs Nitajs gan neko no šā uzņēmuma nesaprata; bet katras firmas prestižu cēla tas, ka pie tās piederēja kāds zinātnieks, un tā dalījās ar viņu savos ieņēmumos, «deva viņam dienišķo maizi», kā mēdza sacīt dievbijīgi un mazliet nicīgi. Tā mazrunīgais un nīgrais rakstumācītājs un kungs Nitajs dzīvoja stiklapūtēja mājā. Viņš turēja to par lielu labdarību, ka neliedza rūpniekam vadīt firmu rakstumācī-tāja Nitaja un Nahuma vārdā un ka ļāva rūpniekam sevi uzturēt. Ja viņš nepiedalījās diskusijās tempļa universitātē, tad šūpodamies sēdēja saulē mājas priekšā, turēdams uz ceļiem svēto rakstu tīstokli un dziedošā balsī apsvērdams kāda iztulkojuma apstiprinājumus un noliegumus. Tādās reizēs neviens nedrīkstēja viņu traucēt; jo katrs, kurš pārtrauc svēto rakstu studēšanu, lai pateiktu: «Paskaties, cik skaists koks,» — ir apgrēkojies.

Bet šoreiz viņš nebija aizņemts ar rakstu pētīšanu, tālab Nahums viņam jautāja, vai arī viņš nevēlētos, ka «Izraēla atriebējus» uzņemtu valdībā. Rakstumācītājs Nitajs sarauca pieri.

— Nepadariet reliģiju par lāpstu, — viņš nelaipni sacīja, — lai ar to raktu. Svētie raksti nepastāv tāpēc, lai no tiem taisītu politiku.

Nahuma tirgotava un darbnīca zēla. Romiešu kara-laupījums ieplūdināja pilsētā daudz naudas, un ļaudis labprāt pirka Nahuma izslavēto stiklu. Nahums cienīgi sasveicinājās ar pircējiem, piedāvāja viņiem sniegā atvēsinātus dzērienus, drusku saldumu. Liela, brīnišķīga uzvara, vai ne? Darījumi vedās lieliski, lai slavēts dievs. Ja tā turpināsies, varēs drīz vien ierīkot tikpat lielu noliktavu kā brāļu Hananju noliktava zem Eļļas kalna ciedriem. — Tas, kurš pārtiek no savu roku darba, stāv augstāk nekā dievbijīgais, — viņš citēja ne gluži vietā. Tomēr viņš savu panāca: rakstumācītājs Nitajs sadusmojās.

Viņš zināja daudz citātu, kas pierādīja pretējo, bet tos viņš noklusēja, jo, kad viņš uztraucās, tad kļuva manāms viņa babiloniskais akcents, un Josefs mēdza viņu par to visai godbijīgi pazobot.

— Jūs, babilonieši, nopostījāt templi, — viņš mēdza sacīt, un rakstumācītājs Nitajs necieta nekādu zobgalību. Viņš nepiedalījās sarunā, viņš nepētīja arī rakstus, viņš dirnēja tīkamajā saulē un- savā nodabā sapņoja. Bieži vien, kopš viņš bija pārcēlies no savas dzimtās pilsētas Nehardejas Babilonā uz Jeruzalemi, astotajai priesteru pakāpei, Abi ja pakāpei, pie kuras viņš piederēja, krita loze vadīt dievkalpojumus templī. Bieži vien viņam nācās nest upurdzīvnieka gabalus uz altāra. Bet viņa kvēlākais sapnis — izbērt no zelta bļodas uz altāra vīraku — nekad nebija piepildījies. Vienmēr, kad atskanēja Magrefa simtbalsīgā hidrauliskā sirēna, kas ziņoja, ka tūlīt notiks vīraka kvēpināšana, viņu sagrāba dziļa skaudība uz priesteri, kuram lemts šis gods. Viņam bija visas dotības, viņam nepiemita neviena no simt četrdesmit septiņām miesaskaitēm, kas darīja priesteri dievkalpojumam nederīgu. Tikai viņš vairs nebija jauns. Vai Jahve iekārtos tā, ka viņam vēl kritīs loze nest kvēpināmo upuri?

Josefs tikām bija pateicis stiklapūtējam, ka nolēmis pats paturēt zemes gabalus. Nahums uzņēma šo ziņu, neizrādīdams nekādas sašutuma zīmes.

— Lai jūsu lēmums nes mums abiem laimi, mans rak-stumācītāj un kungs, — viņš pieklājīgi sacīja.

Atnāca četrpadsmit gadu vecais zēns Ēfraims, Nahuma jaunākais dēls. Viņš nēsāja nozīmi ar makabeju iniciāļiem. Viņš bija skaists, veselīgs pusaudzis, un šobrīd dzīvības liesma dega viņā divtik spoži. Viņš bija redzējis Simonu bar Gioru, varoni. No kvēlās, melnīgsnējās sejas apgaroti staroja viņa iegarenās acis. Varbūt nebija pareizi, ka viņš šodien aizskrējis no darbnīcas. Taču viņš nespēja palaist garām lielo pateicības dievkalpojumu templī. Un viņš arī tika atalgots, viņš dabūja redzēt Simonu bar Gioru.

Josefs jau bija sataisījies iet projām, kad ieradās arī Nahuma vecākais dēls Alekss. Viņš izskatījās tikpat stalts un drukns kā tēvs, viņam bija tikpat bieza, četrstūraina bārda un svaiga sejas krāsa; bet viņa acis raudzījās drūmāk, viņš bieži šūpoja galvu, bieži braucīja bārdu ar raupjo, no karstās stikla masas saplaisājušo roku.

Viņš nebija tik mierīgs kā tēvs, izskatījās vienmēr norūpējies, aizņemts. Ieraudzījis Josefu, viņš atplauka. Jo-sefs nedrīkstēja aiziet. Viņam vajadzēja palīdzēt Aleksam pārliecināt tēvu, ka tagad, kamēr vēl laiks, jāatstāj Jeruzaleme.

— Jūs bijāt Romā, — Alekss viņu tincināja. — Jūs pazīstat Romu. Sakiet pats — vai tas, ko patlaban uzsākuši makabeji, nenovedīs pie sabrukuma? Man ir lieliski sakari, man ir draudzīgi uzņēmēji gan Nehardejā, gan Antiohijā, gan Batnā. Es zvēru pie savu bērnu dzīvībām jebkurā ārzemju pilsētā trīs gados izveidot uzņēmumu, kas neatpaliks no mūsējā. Pierunājiet manu tēvu, lai viņš taisās prom no šīs bīstamās vietas.

Zēns Efraims uzbruka brālim, viņa skaistās £cis aiz niknuma satumsa.

— Tu neesi cienīgs dzīvot šajā laikā. Visi uz mani skatās šķībi, tālab ka man ir tāds brālis. Jahve ir tevi no savas mutes izspļāvis.

Nahums apsauca zēnu, bet visai maigi._ Viņš pats nelabprāt klausījās sava dēla Alekša runās. Viņam gan reizēm bija bail no mežonīgās «Izraēla atriebēju» izrīcības, un viņš, tāpat kā citi «īsteni pareizticīgie», bija no viņiem novērsies; bet, tā kā pašreiz gandrīz visa Jeruzaleme attaisnoja makabejus, Alekša runas šķita nevietā.

— Neklausieties, ko saka mans dēls Alekss, rakstumācī-tāj Josef, — viņš teica. — Viņš ir labs dēls, bet viņam vienmēr viss liekas citādi nekā pārējiem. Vienmēr viņš ir pārpilns stūrgalvīgām iedomām.

Josefs zināja, ka tieši Alekša stūrgalvīgajām iedomām jāpateicas par Nahuma darbnīcas uzplaukumu. Nahums ben Nahums vadīja savu darbnīcu tāpat, kā to bija vadījis viņa tēvs un vectēvs. Viņš gatavoja visu laiku vienu un to pašu, pārdeva vienmēr vienu un to pašu. Viņš aprobežojās ar Jeruzalemes tirgu. Viņš gāja uz biržu, uz «kipu», ar pieredzējušu notāru palīdzību noslēdza tradicionālus, sīki izstrādātus tirdzniecības līgumus un rūpējās, lai tie glabātos pilsētas arhīvā. Darīt kaut ko vairāk viņam likās kaitīgi. Kad Jeruzalemē nodibinājās otra stikla rūpnīca, viņš ar saviem vienkāršajiem paņēmieniem nebūtu spējis turēties pretim rosīgajai konkurencei. Tad pie šā darba ķērās Alekss. Līdz šim Nahuma darbnīcā strādāja galvenokārt ar rokām, Alekss uzņēmumu modernizēja, un tagad lietoja vienīgi garo stiklapūšamo pīpi un ar to pūta skaistus apaļus traukus, gluži kā dievs bija pūtis dvašu cilvēka miesā. Bez tam Alekss palielināja pulverī samalta kvarca piemaisījumu, ierīkoja ļoti ienesīgu tirgotavu augšpilsētā, kur pārdeva vienīgi grez-numstiklu un luksusstiklu. Viņš sūtīja preces uz lielajiem tirgiem Gazā, Cēzarejā un uz gadskārtējām tirdzniecības mesām Batnā, Mezopotāmijā. Visi šie jauninājumi viņam, tikko trīsdesmit gadu vecam, bija jāieved, nerimti cīnoties pret tēvu.

Arī šodien Nahums dusmojās uz dēlu, uz viņa pārāk piesardzīgajām, pārāk prātīgajām runām. Pēc tādas neveiksmes romieši vairs nekad nenākšot uz Jeruzalemi. Un, ja* viņi nākšot, viņus aiztriekšot pāri jūrai. Katrā ziņā viņš, lieltirgotājs Nahums ben Nahums, nekad neatstāšot savu stikla rūpnīcu un neiešot prom no Jeruzalemes. Stikls esot veidots ar rokām, stikls esot pūsts ar pīpi — un Jahve viņa uzņēmumu svētījis.

— Gadu simteņiem mēs esam bijuši stiklaputēji Jeruzalemē, un mēs paliksim stiklapūtēji Jeruzalemē, — noteica Nahums.

Tēvs un dēls tupēja uz spilveniem, ārēji saglabādami mieru, bet abi bija satraukti, un abi dusmīgi braucīja savas četrstūrainās, melnās bārdas. Zēns Ēfraims raudzījās brālī ar zvērojošām acīm; skaidrs, ka tikai godbijība pret tēvu viņu kavēja brālim uzbrukt. Josefs skatījās no viena uz otru. Alekss sēdēja mierīgi un apvaldīti, viņš pat smaidīja, bet Josefs labi redzēja, cik viņš bija sarūgtināts un noskumis. Protams, Aleksam bija taisnība, bet viņa piesardzība izskatījās sīkumaina un nožēlojama salīdzinājumā ar tēva nelokāmību un brāļa paļāvību.

Alekss atkal prātīgi ierunājās: — Ja romieši vairs neļaus pievest smiltis no Belus upes, tad mums sava stikla rūpnīca jāslēdz. Zināms, jūs, rakstumācītāj Josef, esat politiķis, jums jāpaliek Jeruzalemē. Bet mēs, vienkāršie tirgotāji

— Lieltirgotāji, — Nahums viņu lēnprātīgi pārtrauca, noglaudīdams bārdu, — vai mēs nedarītu prātīgāk, steidzīgi atstādami Jeruzalemi?

Taču Nahums negribēja dzirdēt par to vairs ne vārda. Viņš pēkšņi mainīja tēmu.

— Mūsu ģimene, — viņš skaidroja Josefam, — ir visnotaļ izturīga. Kad mans vectēvs — lai miers viņa pīšļiem — mira, viņam bija vēl divdesmit astoņi zobi, un, kad mans tēvs — lai miers viņa pīšļiem — mira, viņam vēl bija trīsdesmit zobu. Man šodien ir pāri piecdesmit, un man vēl ir visi trīsdesmit divi zobi, un mani mati ir vēl gandrīz melni un nekrīt ārā.

Kad Josefs taisījās iet projām, Nahums aicināja viņu līdzi uz darbnīcu, lai izvēlētos sev dāvanu. Jo vēl esot pie Bet-Horonas uzvaras svētki un kas tie par svētkiem bez dāvanām.

No krāsns nāca nepanesams karstums, un darbnīcā bija dūmu, ka biezs. Nahums gribēja Josefam par katru cenu uzspiest krāšņu lietu, lielu ovālu kausu, kura ārpuse bija izstrādāta ažūra tehnikā, tālab viss kauss izskatījās kā ar stikla tīklu apņemts. Nahums nodziedāja pantu no senas dziesmiņas: «Ja man kaut reizi, ja man kaut šodien šo krāšņo kausu par savu saukt, tad rīt lai plīst tas.» Taču Josefs noraidīja dārgo dāvanu, kā prasīja pieklājība, un izvēlējās kaut ko vienkāršāku.

Zēns Efraims nespēja savaldīties un iesāka ar savu brāli Alekšu darbnīcas karstumā un dūmos jaunu niknu politisku strīdu.

— Vai tu piedalījies lielajā pateicības dievkalpojumā? — viņš uzbruka Aleksam. — Protams, nepiedalījies. Jahve tevi sodījis ar aklumu. Bet tagad es vairs neļaušu sev neko iestāstīt. Es iestāšos pilsoņu karaspēkā. — Alekss savilka muti. Viņš atbildēja dedzīgajam zēnam ar klusēšanu un apjukušu smaidu. Viņš tik labprāt būtu ar savu sievu un diviem mazajiem bērniem atstājis Jeruzalemi. Bet viņš no visas sirds bija pieķēries savai ģimenei, skaistajam, neprātīgajam tēvam Nahumam un skaistajam, neprātīgajam brālim Efraijnam. Viņš bija vienīgais saprātīgais ģimenē. Viņam vajadzēja palikt, lai pasargātu viņus no visļaunākā.

Beidzot Josefs varēja iet projām. Viņš atstāja aiz sevis durvis ar lielo stikla vīnogķekaru un pēc darbnīcas karstuma un dūmiem ar baudu ieelpoja jauko, svaigo gaisu. Alekss viņu gabaliņu pavadīja. — Jūs redzat, — viņš sacīja, — cik neprāts ir aizraujošs. Vēl pirms nedēļas mans tēvs bija pārliecināts makabeju pretinieks. Palieciet vismaz jūs prātīgs, rakstumācītāj Josef. Jums ir savas aizraušanās. Riskējiet ar dažām no tām un saglabājiet savu skaidro saprātu. Jūs esat mūsu lielā cerība. Es no sirds novēlu, lai rīt jūs Kvadru zālē uzņemtu valdības sastāvā.

Josefs klusībā nodomāja: «Viņš grib, lai es būtu tikpat vēss kā viņš pats.»

Kad viņi šķīrās, Alekss drūmi sacīja: — Es vēlētos, kaut šī uzvara mums būtu aiztaupīta.

Pusstundu pirms noliktā sanāksmes sākuma Josefs iegā ja Kvadru zālē. Bet gandrīz visi likumdevēj korporāciju kungi bija jau ieradušies. Augstākā priestera kolēģijas kungi bija tērpušies zilajos amata tērpos, Lielās padomes locekli — baltajās un zilajās svētku drēbēs, Augstākās tiesas vīri — baltos un sarkanos apģērbos. No viņiem savādi atšķīrās apbruņotais Simons bar Giora un daži viņa virsnieki.

Līdzko Josefs bija ienācis, viņa draugs Amrams steidzās pie viņa. Senāk viņš bija fanātisks «Nelokāmi taisnīgo» piekritējs, bet kopš kāda laika pieslējies «Izraēla atriebējiem». Pēc tam kad Josefs bija panācis trīs mocekļu atbrīvošanu, Amrams pieķērās draugam divtik sirsnīgi.

Tam, ko viņš gribēja atklāt tagad, vajadzēja sagādāt Josefam lielu gandarījumu. Galilejas partizāni bija notvēruši romiešu kurjeru un atņēmuši viņam visai nozīmīgu vēstuli. Simons bar Giora bija iedevis šo vēstuli rakstumācītājam Amramam, kuru viņš cienīja. Šajā vēstulē pulkvedis Paulīns, Cestija adjutants, steidzīgi un atklāti ziņoja kādam draugam par Divpadsmitā leģiona sakāvi. Viņš rakstīja, ka nelaimīgajai atkāpšanās pavēlei neesot bijis nekāda saprātīga pamata. Viņa priekšniekam vienkārši nav izturējuši nervi. Un šai nervu krīzei, šim dīvainajam un rūgtajam likteņa untumam par iemeslu bijis tīrais sīkums: trīs prātā jukušo Tiburas cietumnieku pašnāvība. Vecais kungs visu mūžu paļāvies tikai uz saprātu. Trīs sirmgalvju bezjēdzīgā un varonīgā nāve izsitusi viņu no segliem. Viņam licies, ka sūtīt pret tādu fanātiķu un vājprātīgo tautu regulāro armiju nav jēgas. Viņš pārtraucis cīņu. Viņš atmetis ar roku.

Josefs lasīja Paulīna vēstījumu, un viņam zem priestera cepures kļuva karsti, kaut gan bija dzedra novembra diena. Vēstule bija varens, brīnumains viņa rīcības attaisnojums. Ne reizi vien viņu šinī laikā mocīja šaubas, vai viņa darbība Romā bijusi pareiza. Kad romieši, kad pat «Nelokāmi taisnīgie» vienmēr no jauna pieminēja trīs cietumnieku amnestiju kā ķeizara varas iestāžu iejūtības pierādījumu, viņam šķita, ka Justam ar viņa sauso matemātiku patiešām bijusi taisnība. Bet tagad noskaidrojās, ka viņa rīcība tomēr atnesusi svētību. — Jā, mans kungs un rakstumācītāj, Tiberiadas Just, mana izturēšanās varbūt bija neprātīga, bet vai sekas to nav brīnumaini attaisnojušas?

Virspriesteris Ananijs atklāja sēdi. Viņam šodien nebija viegli. Viņš stāvēja «Nelokāmi taisnīgo» priekšgalā, vadīja galēji labējo aristokrātu spārnu, kas romiešu ieroču apsardzībā bargi un augstprātīgi atteicās no jebkādiem atvieglojumiem sīkpilsoņu, zemnieku un proletāriešu labā. Viņa tēvs un trīs brāli cits pēc cita bija virspriesteri, ieņēma šo augstāko tempļa un valsts amatu. Viņš bija gudrs, aukstasinīgs un godīgs, īstais vīrs sadarbībai ar romiešiem: tagad viņa sadarbības politika bija cietusi apkaunojošu neveiksmi, tūdaļ varēja sākties karš, — vai tas jau nebija sācies? Un ko tagad darīs un teiks augstākais priesteris Ananijs? Kā aizvien, viņš mierīgi stāvēja savā hiacinta krāsas tērpā, viņš nepacēla dobjo balsi, līdzko viņš sāka runāt, tūdaļ visi apklusa. Viņš bija patiesi drosmīgs vīrs. Viņš teica tā, it kā nekas nebūtu noticis:

— Man šķiet savādi redzēt šeit Kvadru zālē kungu Simonu bar Gioru. Manuprāt, karavīrs var lemt tikai kaujas laukā. Kā tālāk rīkoties ar templi un Izraēla zemi, pagaidām vēl nosaka Virspriestera kolēģija, Lielā padome un Augstākā tiesa. Tāpēc es lūdzu kungu Simonu bar Gioru un viņa virsniekus šo telpu atstāt.

No visām pusēm atskanēja protesta saucieni. Partizānu vadonis skatījās apkārt, it kā nebūtu sapratis. Bet Ananijs turpināja vēl vienmēr tajā pašā ne visai skaļajā, bet dobjajā balsī:

— Bet, tā kā kungs Simbns bar Giora ir šeit, es gribētu viņam jautāt: kādai iestādei viņš nodevis romiešiem atņemto naudu?

Sā jautājuma lietišķums iedarbojās atvēsinoši. Virsnieks, tumši pietvīcis, strupi atbildēja: — Nauda atrodas tempļa pārvaldes priekšnieka rokās.

Visas galvas pagriezās pret jauno, eleganto rakstu-mācītāju Eleāzaru, kurš vienaldzīgi skatījās lejup. Tadf īsi atsveicinājies, Simons bar Giora aizgāja.

Līdzko viņš bija aizgājis, rakstumācītājs Ēleāzars satraukti iesmējās. Neviens no tautas nesapratīšot, kā virspriesteris varējis tik augstprātīgi izraidīt no sēdes Bet-Horonas varoni. «Izraēla atriebēji» vairs neesot ar mieru vēl ilgāk paciest šo kungu pliekano racionālismu, kuri vienmēr esot mazticīgi un sīkumaini apgalvojuši, ka nenesot iespējams stāties pretim romiešu karaspēkam. Bet kur tagad esot Divpadsmitais leģions? Dievs nepārprotami nostājies to pusē, kuri negribējuši ilgāk gaidīt; viņš licis notikt brīnumam.

— Romai ir divdesmit seši leģioni! — iesaucās kāds no jaunajiem aristokrātiem. — Vai jūs ticat, ka dievs liks notikt vēl divdesmit pieciem brīnumiem?

— Nesakiet neko tādu ārpus šim sienām, — draudēja Ēleāzars. — Tautai prāts vairs nenesas uz tik nodrāztiem jokiem. Stāvoklis prasa, lai varu pārdala no jauna. Jūs tiksiet aizslaucīti, jūs visi, kas nepiederat pie «Izraēla atriebējiem», ja nepiedāvāsiet Simonām bar Gioram vietu un balsi jaunajā nacionālās aizsardzības valdībā.

— Es nedomāju piedāvāt kungam Simonām vietu valdībā, — virspriesteris Ananijs sacīja. — Vai kāds no rakstumācītājiem un kungiem domā, ka tas jādara? — Viņš lēnām aplaida apkārt savas pelēkās acis, šaurā seja ar augsto pieri zem zilā, ar zeltu izšūtā virspriestera galvas apsēja šķita vienaldzīga. Neviens nebilda ne vārda. — Kā jūs domājat izlietot naudu, ko jums uzticējis kungs Simons? — Ananijs jautāja tempļa pārvaldes priekšniekam.

— Nauda tiks izlietota vienīgi nacionālās aizsardzības vajadzībām, — rakstumācītājs Ēleāzars sacīja.

— Un kā būs ar citām valdības vajadzībām? — Ananijs vaicāja.

— Es nezinu citus valdības uzdevumus, — rakstumācītājs Ēleāzars atbildēja.

— Jūsu drauga pārdrošās rīcības rezultātā, — virspriesteris turpināja, — radušies apstākļi, kas liek mums uzskatīt par nepieciešamu dažas mūsu pilnvaras uzticēt tempļa pārvaldei. Bet jums jāsaprot, ka mēs, ja jūs mūsu uzdevumus uztverat tik šauri, nevaram savās kompetencēs dalīties ar jums.

— Tauta prasa nacionālās aizsardzības valdību, — jaunais Ēleāzars stūrgalvīgi palika pie sava.

— Tādu valdību mēs izveidosim, rakstumācitāj Ele-āzar, — virspriesteris atteicaL — bet es baidos, ka tai būs jāiztiek bez rakstumācītāja Eleāzara ben Simona līdzdalības. Izraēlam grūtos laikos bijušas valdības, — viņš piemetināja, — kurās neietilpa ne finansisti, ne karavīri, tikai priesteri un valstsvīri. Tās nebija pašas sliktākās

Izraēla valdības. — Viņš griezās pie sapulces: — Likums nosaka, kā rakstumācītājs Eleāzars ben Simons var patstāvīgi lemt par tempļa pārvaldes naudas līdzekļiem. Valdības kases ir tukšas, pie Bet-Horonas iegūtais kara-laupījums rakstumācītāja Eleāzara naudas līdzekļus pavairojis vismaz par desmit miljoniem sesterciju. Vai jūs, mani kungi un rakstumācītāji, vēlaties, lai mēs uzņemam rakstumācītāju Eleāzaru valdības sastāvā?

Daudzi pietrūkās kājās, īgni brīdināja, draudīgi prasīja savaldību.

— Man nav nekā, ko atsaukt, un nekā, ko piebilst, — paklusām atskanēja virspriestera dobjā balss. — Sājos grūtajos laikos nauda ir ļoti svarīga lieta, bet karstgalvīgā Simona uzņemšanu valdībā es uzskatu par apgrūtinājumu. Visi «par» un «pret» ir skaidri. Balsosim.

— Balsošana nav vajadzīga, — rakstumācītājs Ele-āzars attrauca gluži pelēks no uzbudinājuma. — Es atsakos no līdzdalības valdībā. — Viņš piecēlās un neatsvei-cinājies pameta klusējošo sapulci.

— Mums nav ne naudas, ne karavīru, — domīgi sacīja rakstumācītājs Jannajs, Lielās padomes finansu pārvaldnieks.

— Toties ar mums ir dievs, taisnība un saprāts, — virspriesteris iebilda.

Tika sastādīta valdības darbības programma tuvākajām nedēļām. Priesteru kolēģija un Augstākā tiesa pēc pamatīgas stāvokļa izpētes nonāca pie secinājuma: Jūdeja nav karastāvoklī ar Romu. Dumpīgos izlēcienus sarīkojušas atsevišķas personas, varas iestādes par tiem nav atbildīgas. Pašreizējo apstākļu dēļ jūdu centrālajai valdībai, kas atrodas Jeruzalemē, jāizsludina mobilizācija. Bet šī valdība respektē romiešu varai tieši pakļauto apgabalu Samariju un piekrastes joslu. Valdība stingri aizliedz katru rīcību, ko varētu iztulkot kā uzbrukumu. Tās programma ir šāda: bruņots miers.

Pret veco kungu vēso, mierīgo izturēšanos bija grūti kaut ko iebilst. Tūdaļ kļuva skaidrs, ka, par spīti uzvarai pie Bet-Horonas, «Nelokāmi taisnīgie» un «īsteni pareizticīgie» noturēsies pie varas. Josefs bija nācis uz šo sēdi ar tādu paļāvību! Viņš bija pārliecināts, ka zeme tiks pārdalīta, ka viņam katrā ziņā no tās atkritīs kāds gabals, šoreiz viņš noteikti būs paēdušo, taču rijīgo augstmaņu pulkā un varēs izraut sev kādu kumosu. Viņam uz to deva tiesības kaut vai viņa milzīgā alkatība. Bet patlaban, kad notika debates par darbības programmu, ik cerība iztecēja no viņa kā vīns no caura maisa. Josefa galva bija tukša. Kad viņš nāca šurp, viņš nešaubījās, ka pateiks kaut ko nozīmīgu, kas šos vīrus pamudinās uzticēt viņam kādu vadošu amatu. Tagad viņam bija skaidrs: arī šī diena, arī šī lielā izdevība ies viņam garām un viņš, tāpat kā līdz šim, paliks neievērots, būs tikai rosīgs censonis.

Lai realizētu bruņoto mieru, valdība izraudzījās katram no septiņiem valsts apgabaliem divus komisārus, kuriem būtu diktatoru pilnvaras. Josefs sakumpis sēdēja savā vietā aizmugurējās rindās. Kāda viņam tur daļa? Ieteikt viņu nevienam nenāks ne prātā.

Jeruzaleme un tās apkārtne bija jau atdota. Tāpat atdeva Idūmēju, Tamnu, Gofnu. Tagad runa bija par ziemeļu pierobežas apgabalu, par bagāto zemkopības novadu Galileju. Tur «Izraēla atriebējiem» bija visvairāk piekritēju. Atbrīvošanās kustība bija sākusies no turienes, tur atradās visspēcīgākās nemiernieku daļas. Kāds ieteica sūtīt uz šo provinci veco rakstumācītāju Jannaju, apdomīgu, lietišķu kungu, Lielās padomes labāko finansistu. Tas Josefu izrāva no viņa vienaldzības. Kāda brīnišķīga zeme ar savām bagātībām, ar lēnīgajiem, domīgajiem cilvēkiem! Kāda brīnišķīga, grūti apvaldāma, sarežģīta province! Un to gribēja atdot vecajam Janna-jam? Protams, viņš bija izcils teorētiķis, ievērojams polit-ekonomists; taču viņš nebija piemērots Galilejai. Josefs gribēja kliegt «nē», viņš piecēlās, paliecās uz priekšu, blakussēdētāji paskatījās uz viņu, bet viņš neteica neko, tas taču būtu veltīgi, viņš tikai elpu aizturējis nopūtās, it kā viņam būtu daudz, ko teikt, bet viņš visu norītu.

Tie, kuri sēdēja viņa tuvumā, pasmaidīja par neapvaldīto jauno kungu. Bet vēl viens bija ievērojis Josefu, viņa sašutumu un viņa iekšējo cīņu. Viņš nesmaidīja. Viņš sēdēja Josefanr tālu priekšā. Tā bija nejaušība, ka viņš pamanīja jaunā cilvēka dusmu uzliesmojumu; jo viņš aiz ieraduma gandrīz visu laiku turēja dzeltenos grumbainos plakstus nolaistus pār acīm. Tas bija maza auguma, ļoti vecs, savītis kungs, Jūdejas augstākais tiesnesis, augstākais rakstumācītājs Johanans ben Zakajs. Tempļa universitātes rektors. Kad pēc vienbalsīgas komisāra Jannaja ievēlēšanas sēdes dalībnieki, nespēdami izšķirties, gaidīja otru priekšlikumu, viņš piecēlās. Sīkajā, tūkstoš grumbu izvagotajā sejā viņa acis mirdzēja neparasti spoži un dzīvi. Viņš sacīja: — Es iesaku par otro Galilejas komisāru rakstumācītāju Josefu ben Ma-tatiju.

Josefs, uz kuru tagad visi skatījās, sēdēja dīvaini sastindzis. Sājā dienā viņš jau reižu desmit bija pārdzīvojis cerības un to sabrukumu, savā iztēlē līdz galam izgaršojis ilgu piepildīšanos un vilšanos: tagad viņu vairs neskāra tas, ka tika nosaukts viņa vārds. Viņš sēdēja kā iztukšots, it kā runa būtu par kādu citu. Visiem šis priekšlikums nāca negaidīts. Kāpēc gan lēnīgais un kalsenais augstākais rakstumācītājs Johanans ben Zakajs, ievērojamais likumdevējs, ieteica šo jauno cilvēku? Viņš pagaidām nebija parādījis spējas nevienā atbildīgā amatā, gluži otrādi, kopš viņš pēc sava nenozīmīgā panākuma — pēc trīs nevainīgo atbrīvošanas — bija guvis masu simpātijas, viņš plātīdamies koķetēja ar Zilo zāli. Vai augstākais rakstumācītājs domāja, ka būtu vēlami dot līdzi vecajam Jannajam kādu jaunāku kungu, kurš baudītu arī «Izraēla atriebēju» uzticību? Jā, tāda laikam bija kopsakarība. Priekšlikums bija labs. Makabeju dedzība, līdzko viņi tiek pie varas un goda, ātri noplok. Jaunais karstgalvis Josefs ben Matatija droši vien Gali-lejā būs rāmāks nekā Romā un Jeruzalemē, un sirmā finansu teorētiķa Jannaja lietišķi ūdeņainajai gudrībai labi noderēs neliels piejaukums Josefa dedzības un aizrautības.

Josefs tikmēr bija attapies no sava stinguma. Vai kāds nupat nebija nosaucis viņa vārdu? Kurš? Johanans ben Zakajs, augstākais rakstumācītājs. Bērnībā viņš reizēm bija bikli jutis uz savas galvas lēnprātīgā vīra vieglo, svētījošo roku. Romā viņš uzzināja, ka šo sirmgalvi pat tur uzskata par vienu no visgudrākajiem cilvēkiem pasaulē. Johanans to bija sasniedzis bez paša pūlēm, vienīgi ar savas personības iespaidu. Šāda pasīva izturēšanās, šāds godkāres trūkums Josefam bija svešs, tas viņu aizskāra un nomāca, viņš labprāt izvairījās no tikšanās ar augstāko rakstumācītāju. Un nu Johanans bija ieteicis viņu.

Viņš bija saviļņots, kad sapulce priekšlikumu pieņēma. Vīri, kuri viņam uzticējās, bija gudri un cildeni. Arī viņš būs gudrs un cildens. Viņš neieradīsies Galilejā kā «Izraēla atriebēju» pārstāvis, viņš nebūs godkārīgs. Viņš izturēsies lēnprātīgi un pazemīgi un ļaus, lai viņu vada augstākā griba.

Kopā ar sirmgalvi Jannaju viņš atvadījās no virspriestera. Ananijs stāv viņa priekšā kā vienmēr vēss un vieds. Viņa vadošie norādījumi ir nepārprotami. Galilejā stāvoklis ir visbīstamākais. Šajā provincē par katru cenu jāsaglabā miers.

— Šaubu gadījumos labāk nedariet neko, nerīkojieties pārdroši. Gaidiet norādījumus no Jeruzalemes. Skatieties vienmēr uz Jeruzalemi. Galilejā ir stipras civiliedzīvotāju bruņotās vienības. Jūsu uzdevums, mani rakstumā-cītāji un kungi, — turēt šos spēkus Jeruzalemes rīcībā. — Un, Josefu bez īpašas labvēlības aplūkodams, viņš vēl piebilda: — Jums ir uzticēts atbildīgs amats. Es ceru, jūs uzticību attaisnosiet.

Josefs pieklājīgi, gandrīz pazemīgi noklausījās virspriestera norādījumus. Bet tie aizsniedza tikai viņa ausis. Protams, kamēr viņš atrodas Jeruzalemē, viņam jāuzklausa virspriesteris. Bet, līdzko tiks pāri Galilejas robežām, viņš būs atbildīgs vienīgi pats sev.

Vakarā Ananijs sacīja Johananam ben Zakajam:

— Cerēsim, ka neesam pasteigušies, sūtīdami uz Galileju šo Josefu ben Matatiju. Viņu vada vienīgi godkāre.

— Var jau būt, — Johanans ben Zakajs atbildēja,

— ka ir uzticamāki cilvēki par viņu. Droši vien vēl ilgus gadus liksies, ka viņš domā tikai par sevi. Bet, kamēr viņš nebūs miris, es ticēšu, ka viņš £alu galā tomēr darbojies mūsu labā.

Jaunais komisārs Josefs ben Matatija braukāja pa savu provinci krustām šķērsām. Šajā gadā bija ražens lietus periods, Jahve deva savu svētību, ūdenstvertnes pildījās, Augšgalilejas kalnus klāja sniegs, kalnu strauti līksmi urdza lejup. Līdzenumā zemkopji tupēja uz lauka, ošņādami zemi, lai noteiktu, kāds būs laiks. Jā, tā bija bagāta, auglīga, daudzveidīga zeme ar ielejām, pauguriem, kalniem, ar Ģenecaretes ezeru, Jordā-nas upi, ar jūras piekrasti, ar divsimt pilsētām. Tas bija īsts dieva dārzs, ko apņēma brīnumaini dzidrs gaiss. Josefs izrieza krūtis. Viņš ir to sasniedzis, viņš ticis ļoti augstu, cik lieliski būt par šīs provinces valdnieku. Tam, kurš ierodas šajā zemē ar tādām pilnvarām kā viņš, jāpadara savs vārds tālu un uz visiem laikiem zināms, citādi viņš ir nejēga.

Bet jau pēc neilga laika viņu sāka grauzt dziļa neapmierinātība un grauza ar katru dienu skaudrāk. Viņš pētīja aktus, arhīvus, lika ierasties lauku novadu priekš-stāvjiem, sarunājās ar pilsētgalvām, priesteriem, sinagogu un skolu priekšniekiem. Viņš mēģināja organizēt, deva norādījumus, viņam pieklājīgi piekrita, viņa norādījumus izpildīja; bet viņš skaidri juta, ka tas tika darīts bez ticības, viņa pasākumiem nebija panākumu. Vienas un tās pašas lietas Jeruzalemē izskatījās citādi nekā Ga-lilejā. Kad Jeruzalemē aizvien no jauna pienāca sūdzības, ka zemes ļoti ciešot no pārmērīgajiem nodokļiem, tad tur paraustīja plecus, atsaucās uz skaitļiem, pasmaidīja par Galilejas grūtībām kā par tukšu vaimanāšanu un piedzina nodokļus tāpat kā līdz šim — ar romiešu ieroču palīdzību.

Tagad Josefs, lūpas sakniebis, salīdzina Galilejas īstenību ar Jeruzalemes skaitļiem. Ar satumsušām acīm viņš redz: Galilejas zemkopju, zvejnieku, amatnieku, ostas un rūpnīcu strādnieku sūdzības nav tukša vaimanāšana. Viņi dzīvo apsolītā zemē, bet šīs zemes vīnogas viņi nedabū. Galilejas tauki aizplūst uz Cēzareju romiešiem, un tās eļļu paņem Jeruzaleme — saviem augstmaņiem. Zemkopības nodokļi ir šādi: trešā daļa labības, puse vīna un eļļas, ceturtā daļa augļu. Tad vēl tempļa desmitdaļa, ikgadējā galvasnauda templim, svētceļojuma nodokļi. Tad ūtrupes nodevas, sāls nodoklis, ceļu un tiltu nauda. Nodokļi te, nodokļi tur, visur nodokļi.

Nu lai, šīs finansu lietas ir viņa kolēģa Jannaja pārziņā. Bet Josefs nespēj ņemt ļaunā Galilejas iedzīvotājiem, ka viņi nelabvēlīgi skatās uz Kvadru zāles rakstu-mācītājiem, kuri ar viltīgu un sarežģītu svēto rakstu iztulkojumu atņem viņu labumu un neieredz arī viņu, Josefu, Jeruzalemes rakstumācītāju pārstāvi. Viņš ir gan Romā, gan Jeruzalemē mācījies, kā nomierināt neapmierinātos ar nelieliem atvieglinājumiem, ar nopietnām un lēnprātīgām runām, ar svinīgiem paziņojumiem un lētu godināšanu. Bet ar šiem līdzekļiem viņš šeit neko nevar panākt.

Jeruzalemes kungi runā par galilejiešiem, augstprātīgi lūpas uzmetuši: tie ir lauķi, neizglītoti provinciāļi ar rupjām manierēm. Jau pirmajā nedēļā Josefam jāatsakās no šās lētās augstmanības. Protams, šejienes iedzīvotāji nolaidīgi pilda bauslības noteikumus, zinātniskais bībe-les izskaidrojums viņus maz interesē. Bet citādi viņi ir neparasti stingri un fanātiski. Viņi nekādā ziņā negrib samierināties ar pašreizējo stāvokli. Viņi saka, ka valstij un dzīvei jāmainoties pašos pamatos; tikai tad varēšot piepildīties bībeles vārdi. Visi šejienieši no galvas zina pravieša Jesajas grāmatu. Lopu dzinēji runā par mūžīgo mieru, ostas strādnieki — par dieva valstību zemes virsū, nesen kāds vadmalas audējs viņu pārlaboja, kad viņš nebija burtiski pateicis kādu Ecēhiēla citātu. Pēc savas ārējās izturēšanās galilejieši ir lēnīgi ļaudis, smagnēji, rāmi un mierīgi, bet dvēseles dziļumos viņi nekādā ziņā nav miermīlīgi, viņi ir varmācīgi, uz visu cer un uz visu gatavi. Josefs skaidri jūt: tie ir viņa ļaudis. Viņu apvaldītā, patvaļīgā ticība ir daudz drošāks pamats cilvēkam, kuram padomā liels pasākums, nekā Jeruzalemes sausais zinātniskums un glumā skepse.

Viņš dedzīgi pūlas saprasties ar Galilejas iedzīvotājiem. Viņš grib būt šeit nevis Jeruzalemes, bet viņu dēļ. Viņa kolēģis, sirmais komisārs rakstumācītājs Jannajs, viņu neierobežo, nekad nestājas viņam ceļā. Viņu interesē vienīgi viņa finansu pārvalde. Viņš ieracies milzīgā aktu kaudzē Sepforijā, Galilejas plašajā un mierīgajā galvaspilsētā, un ar prieku, taču sīksti un neatlaidīgi noņemas ar finansu pārkārtojumiem. Visu pārējo viņš atstāj sava jaunākā kolēģa ziņā. Un, kaut gan Josefs var rīkoties, kā viņam tīk, viņš neko nespēj panākt. Viņš atmet visu mācīta cilvēka augstprātību, atsakās no aristokrāta un priestera lepnības; viņš sarunājas ar zvejniekiem, kuģu būvētavu strādniekiem, zemniekiem, amatniekiem kā ar sev līdzīgiem. Cilvēki ir laipni, godbijīgi, bet viņu vārdos un uzvedībā viņš jūt slepenu neuzticību.

Galilejai ir citi vadoņi. Josefs negrib ar to rēķināties, viņš negrib ar šiem vīriem sadarboties, bet viņš labi zina viņu vārdus. Tie ir aizsardzības vienību vadoņi, kurus Jeruzaleme neatzīst, — zemnieku vadonis Giskalas Jo-hanans un kāds Zapita no Tiberiadas. Josefs redz, cik gaišas kļūst ļaužu acis, kad piemin šos vārdus. Viņš vēlētos ar šiem abiem vīriem satikties, uzklausīt viņus, uzzināt, kā viņi sākuši. Bet viņš jūtas nepieredzējis, nevarīgs, neietekmīgs. Viņam ir amats un augsts tituls, varbūt arī vara, bet spēks pieder citiem.

Viņš strādā līdz pagurumam. Vienmēr spēcīgāk viņu tirda vēlēšanās pakļaut sev tieši Galileju. Bet zeme no viņa norobežojas. Viņš atrodas šeit jau piecas nedēļas, bet nav ticis tālāk kā pirmajā dienā.

Reiz ziemas vakarā Josefs pastaigājās pa ielām nelielajā pilsētiņā Kapernaumā, kas ir viena no «Izraēla atriebēju» centriem. Pie kādas nabadzīgas, nolaistas mājas viņš redz izkārtu karogu — krodziņa saimnieka zīmi, ka atvests jauns vīns. Josefs ir pietiekami bieži redzējis savus galilej iešūs padomes sanāksmēs, komisiju sēdēs, sinagogās, skolās. Viņš gribētu tos redzēt pie vīna, viņš iet iekšā.

Zema, trūcīga telpa, ko primitīvi apsilda vienkārša, ar mēsliem kurināma krāsns. Smirdīgajos dūmos Josefs saskata vairāk nekā duci vīru. Kad ienāk labi ģērbtais kungs, viņi paceļ galvas, aplūko viņu atturīgi, bez naida. Parādās krodzinieks, jautā, ko Josefs vēloties, piebilst, ka šodien kungs esot ieradies īstā brīdī. Cauri pilsētiņai gājis tirgotājs ar karavānu, viņš vēlējies bagātīgi pamieloties, vēl palicis pāri drusku pienā sautēta putna. Ēst gaļu ar pienu ir stingri aizliegts; bet Galilejas lauku ļaudis ir pārliecināti, ka putni nav nekāda gaļa, un neparko neatmet savu paradumu putnu vārīt un gatavot pienā. Atskan labsirdīgas zobgalības, kad Josefs šo gardumu pieklājīgi noraida. Vīri viņam jautā, kas viņš esot, pie kā viņš pārnakšņošot, pēc viņa dialekta pasaka, ka viņš ieradies no Jeruzalemes. Josefs atbild laipni, bet drusku nenoteikti, viņš nezina, vai viņu pazīst.

Pie viņa atsēžas runīgais saimnieks. Viņa vārds esot Teofils, bet tagad viņu saucot par Gioru, tas nozīmē — svešinieks, jo viņš esot jūdu piekritējs un gribot pāriet jūdu ticībā. Starp Galilejas iedzīvotājiem ir daudz sveštautiešu, daudz jūdu piekritēju, kurus saista neredzamais dievs Jahve. Arī šo Teofilu—Gioru rakstumācītāji, kā paredzēts priekšrakstos, mēģinājuši atrunāt no pāriešanas jūdu ticībā, jo, kamēr viņš to neesot izdarījis, viņam netikšot atrauta pestīšana arī tad, ja viņš nepildīšot visus sešsimt trīspadsmit noteikumus. Bet, ja viņš būšot uzņēmies šo pienākumu un nepildīšot likumu, tad viņa dvēsele tikšot apdraudēta, bet likums esot grūts un bargs. Teofils—Giora vēl nebija apgraizīts, viņu bija iespaidojuši rakstumācītāju vārdi; bet viņu valdzināja tieši šī stingrība.

Pārējie vīri, kurus satraukusi Jeruzalemes kunga klātiene, savā platajā, lēnajā, mazliet neveiklajā valodā atkal sāk runāt par galvenajām rūpēm, par valdības nežēlīgo slogu. Galdniekam Halaftam jāpārdod savs pēdējais vīnakalns. Viņš gribējis atvest kazas no Jordanas viņa krasta; romieši prasījuši augstu muitu, viņš mēģinājis kazas dabūt pāri ar viltu, bet viņu pieķēruši. Šā vai tā ar muitniekiem vienmēr iznākot nepatikšanas. Slikti tam, kurš mantas uzrāda, slikti tam, kurš tās neuzrāda. Tagad viņi uzlikuši galdniekam desmitkārtīgu sodanaudu, jo viņš pieķerts otro reizi, un viņam jāpārdodot vīnakalns. Vadmalas audējam Azarjam nācies ieķīlāt Magdalas tirgus uzraugam savas trešās stelles, jo viņš neesot nomaksājis amatniecības nodokli. Šinī bagātajā zemē visi vīri izskatījās noskranduši, dzīvoja trūcīgi. Galilejā bija daudz mājputnu, kazas piens maksāja lēti; bet viņi kāri rija siekalas, kad krodzinieks Giora stāstīja par savu pienā sautēto putnu. Viņi tādu atļāvās tikai augstos svētkos. Ļaudis strādāja un plēsās ne jau savam vēderam, bet vienīgi lai piepildītu Cēzarejas un Jeruzalemes kuņģi. Bija grūti laiki.

Vai nav vēl pienācis īstais brīdis? To šeit Galilejā bija vēstījis jau sludinātājs Jūda, viņš nodibināja «Izraēla atriebēju» partiju, bet romieši sita viņu krustā. Tagad pa zemi ceļoja viņa dēls Nahums ar to pašu vēsti. Galilejā parādījās arī pravietis Teuda, brīnumdaris, tad viņu aizsauca uz Jeruzalemi, un viņš tur teica, ka varot pārdalu Jordānas ūdeņus. Bet romieši sita viņu krustā, un Lielās padomes kungi tam piekrita.

Olīvkoku audzētājs Teradjons iebilda, ka šis pravietis Teuda varbūt tiešām bijis krāpnieks. Galdnieks Halafta smagi un bēdīgi pašūpoja galvu. — Krāpnieks? Krāpnieks? Varbūt Jordāna patiesi nebūtu pārdalījusies pēc šā vīra pavēles. Bet arī tad viņš nebūtu krāpnieks. Tad viņš būtu priekšvēstnesis. Jo kad gan būs īstais laiks, ja ne tagad, kad Gogs un Magogs no jauna taisās uzbrukt Izraēlam, kā rakstīts Ecēhiēla grāmatā un Jonatāna Tar-gumā?

Vadmalas audējs Azarja viltīgi piebilda; šis Teuda nekādā ziņā neesot bijis īstais mesija; jo, kā viņš no drošiem avotiem zinot, Teuda esot ēģiptietis, un ēģiptietis nekādā ziņā nevarot būt mesija.

Vīns bija labs, tā bija daudz. Vīri aizmirsa Jeruzalemes kungu un, krāsniņā degošo mēslu smirdīgo dūmu apņemti, runāja lēnām, dedzīgi un nopietni par mesiju, kuram bija jānāk šodien vai rīt, katrā ziņā vēl šogad. Protams, mesija varot būt ēģiptietis, truli un stūrgalvīgi apgalvoja galdnieks Halafta. Jo vai tad nestāvot rakstīts par dzelzs slotu, kas izslaucīšot puvi no Izraēla un visas pasaules? Un vai pestītājs neesot šī dzelzs slota? Bet, ja viņš tas esot, vai tad gan Jahve sūtīšot jūdu, lai pārmācītu jūdus, vai viņš labāk nesūtīšot kādu neapgraizīto? Tātad kāpēc gan mesija nevarētu būt kāds neapgraizītais?

Bet sīkumtirgotājs Tarfons vaimanāja savā neskaidrajā, smagajā, gārdzošajā dialektā:

— Oi, oi, protams, viņš būs jūds. Jo vai tad rakstumā-cītājs Dossa ben Nātāns nemāca, ka mesija savāks kopā visus izkaisītos un ka viņš tad, oi, oi, gulēs nosists un neaprakts Jeruzalemes ielās, un ka viņa vārds būs mesija ben Josefs? Un kā sveštautis var saukties mesija ben Josefs?

Bet tagad sarunā iejaucās saimnieks Teofils—Giora, un viņš piebalsoja galdniekam Halaftam. Viņu apbēdināja tas, ka sveštautietis nevar būt mesija. Drūmi un stūrgalvīgi viņš pastāvēja uz savu. pestītājs varot būt tikai sveštautietis. Jo vai svētajos rakstos nestāvot rakstīts, ka viņš sarotīšot debesis kā rakstu rituli un ka par noziedzīgo pilsētu vispirms nākšot sods — lielais slaktiņš un ugunsgrēks?

Daži viņam piebalsoja, citi iebilda. Viņi visi bija uzbudināti. Viņi centās cits citu pārliecināt nesteidzīgi, drūmi, žēlabaini, nikni, dedzīgi, viņi spriedelēja par noslēpumainajiem, pretrunīgajiem pravietojumiem. Gali-lejas vīri nesatricināmi ticēja pestītājam. Tikai katram par to bija cits priekšstats, un katrs aizstāvēja savu priekšstatu, katrs skaidri redzēja, katrs zināja, ka viņam ir taisnība un ka otrs maldās, un katrs cītīgi meklēja savam priekšstatam pierādījumus rakstos.

Josefs vērīgi klausījās. Viņa acis un deguns bija jutīgi, bet viņš nelikās zinis par kodīgajiem, pretīgi smirdošajiem dūmiem. Viņš vēroja vīrus, kā viņi savos cietajos pauros nopūlējās atrast argumentus. Bija skaidri redzams, kā viņi tos sameklēja un ar pūlēm pārk ausēja, vārdos. Kādreiz, kad viņš dzīvoja tuksnesī pie vientuļnieka Banus, šie diženie praviešu pareģojumi bija vienmēr viņam līdzās, viņš bija tos ieelpojis ar gaisu, kas viņu apņēma. Bet Jeruzalemē pareģojumi izbālēja, un no svēto rakstu teikumiem viņam kļuva visnepārliecinošākie un svešākie tie, kas runāja par pestītāju. Kvadru zāles rakstumācītājiem nepatika, ka šos pravietojumus attiecina uz tagadni, daudzi pievienojās lielā likumu skolotāja Hillela domām, ka mesija jau sen esot atnācis karaļa Hiskijas izskatā, viņi izsvītroja no astoņpadsmit lūgsnām to, kas runāja par pestītāja atnākšanu, un, kad Josefs sevi pārbaudīja, tad atrada, ka jau kopš daudziem gadiem cerībai uz pestītāju nebija vietas ne viņa domās, ne darbos; tagad, šajā vakarā, tumšajā, dūmainajā krodziņā viņam pestītāja gaidas atkal kļuva par kaut ko konkrētu, par laimi un mokām, par dzīves stūrakmeni. Vērīgi un saviļņoti viņš klausījās, ko runāja vīri, un vienkāršo cilvēku, vadmalas vēlēju, sīkumtirgotāju, galdnieku, eļļaskoku audzētāju ieskati viņam likās nozīmīgāki nekā Jeruzalemes rakstumācītāju asprātīgie komentāri. Vai pestītājs nesīs olīvkoka zaru vai zobenu? Viņš labi saprata, ka vīri iekaisa aizvien vairāk no savas neiecietīgās ticības pretrunām, un, par spīti visai dievbijībai, strīds kļuva aizvien draudīgāks.

Beidzot nonāca tik tālu, ka galdnieks Halafta gribēja ar dūrēm gāzties virsū sīkumtirgotājam Tarfonam. Tad pēkšņi kāds pajauns cilvēks sacīja nepacietīgi un steidzīgi.

— Rimstieties, pagaidiet taču, esiet uzmanīgi, viņš «redz».

Tad viņi visi palūkojās uz sēdekli pie krāsniņas. Tur kvernēja kāds bāls un izkāmējis kupris, kurš, kā likās, bija arī tuvredzīgs. Līdz šim viņš tikpat kā nebija atdarījis muti. Pašlaik viņš saspringti raudzījās dūmos, samiedza acis, it kā gribētu kaut ko saskatīt pie sava redzeslauka robežas, tad atkal atplēta tās un mirkšķināja.

Vīri viņu neatlaidīgi iztaujāja: — Vai tu redzi, Akavja? Saki mums — ko tu redzi?

Sandaļtaisītājs Akavja, lūkodamies aizvien sasprin-gtāk, no vīna un dūmiem aizsmakušā balsī attrauca sausi, ļoti stiprā izloksnē:

— Jā, es viņu redzu.

— Kāds viņš izskatās? — vīri jautāja.

— Viņš nav liels, — gaišreģis stāstīja, — bet plecīgs.

— Vai viņš ir jūds? — viņi taujāja.

— Man liekas, ka nē, — Akavja atbildēja. — Viņam nav bārdas. Bet kurš var pēc ģīmja nolasīt, vai kāds cilvēks ir jūds?

— Vai viņš ir apbruņots?

— Zobenu es neredzu, — gaišreģis vēstīja, — bet liekas, ka viņam ir bruņas.

— Kā viņš runā? — Josefs vaicāja.

— Viņš kustina muti, — saildaļtaisītājs Akavja atteica, — bet es nevaru viņu sadzirdēt. Man liekas, viņš smejas, — viņš svarīgi piebilda.

— Kā viņš var smieties, ja viņš ir mesija? — galdnieks Halafta neapmierināts prasīja.

Gaišreģis iebilda: — Viņš smejas un tomēr ir briesmīgs.

Tad viņš pārlaida roku pār acīm un paskaidroja, ka tagad viņš vairs neko neredzot. Viņš jutās noguris un izsalcis, izturējās nelaipni, dzēra daudz vīna, lika atnest arī pienā gatavotos putnus. Krodzinieks stāstīja Josefam par sandaļtaisītāju Akavju. Viņš esot loti trūcīgs, tomēr katru gadu dodoties svētceļojumā uz Jeruzalemi un vedot uz templi savu jēru. Iekšējos pagalmos viņš sava kropluma dēļ nedrīkstot spert kāju. Bet viņš templim esot pieķēries ar sirdi un dvēseli, un viņš zinot par iekšējiem pagalmiem daudz vairāk nekā dažs labs, kurš tajos bijis. Varbūt tieši tāpēc, ka viņš nedrīkstot redzēt templi, Jahve devis viņam citu redzi.

Vīri vēl ilgi palika kopā, bet viņi vairs nerunāja par pestītāju. Viņi vairāk sprieda par to, cik ļoti pieaudzis makabeju skaits, par viņu organizētību un apbruņojumu. Izšķirīgā diena esot tuvu. Sandaļtaisītājs Akavja, atkal kļuvis mundrs, zoboja neapgraizīto krodzinieku, ka viņam, kad šī lielā šķīstīšanas diena atnākšot, arī būšot tai jātic. Pēc tam viņi no jauna pievērsās Jeruzalemes kungam un ķircināja to pēc sava paraduma neveikli, taču labsirdīgi. Josefs neņēma to ļaunā un smējās viņiem līdzi. Galu galā viņi uzstāja, lai viņš uzskatot sevi par viņu viesi un nogaršojot pienā vārītos putnus. Visvairāk to prasīja sandaļtaisītājs, gaišreģis Akavja. Viņš stūrgalvīgi un neatlaidīgi purpināja: — Ēdiet, kungs, jums jāēd. — Romā Josefs nebija daudz prātojis par paražu ievērošanu, Jeruzalemē viņš bija stingri turējies pie likumiem un aizliegumiem. Šeit bija Galileja. Viņš kādu brīdi apdomājās. Tad viņš ēda.

Josefs ir izvēlējies sev par galveno rezidenci Magdalu, jauku lielu apdzīvotu vietu pie Ģenecaretes ezera. Dodamies mazliet pavizināties pa ezeru, viņš dienvidos redz baltu un krāšņu pilsētu, skaistāko pilsētu visā valstī, bet tā nav viņa daļā, tā ir padota karalim Agripam. To sauc par Tiberiadu. Un tajā karalis par gubernatoru iecēlis Justu. Šo pilsētu pārvaldīt nav viegli, vairāk nekā trešdaļa tās iedzīvotāju ir grieķi un romieši, kurus karalis izlutinājis, bet rakstumācītājs Justs, tiesa kas tiesa, uztur labu kārtību. Kad Josefs ieradās Galilejā, viņš pieklājīgi atbildēja viņa pirmajai vizītei. Bet par politiku viņš nerunāja ne vārda. Acīmredzot Justs Jeruzalemes pilnvaroto neņem visai nopietni. Josefu tas klusībā grauž. Viņu pārņēmušas rūgtas alkas apliecināt sevi Justa priekšā.

No pakalna pāri Tiberiadai plaši un lepni laistās karaļa Agripas pils, kurā mīt Justs. Gar krastmalu redzamas greznas villas un veikali. Bet Tiberiadā ir arī daudz nabagu: zvejnieki un jūrnieki, nesēji un fabriku strādnieki. Tiberiadā grieķi un romieši ir bagātnieki un jūdi — proletārieši. Jāstrādā daudz, nodokļi augsti, pilsētā nabags vēl skaudrāk nekā laukos jūt, kā viņam trūkst. Tiberiadā ir daudz neapmierināto. Visos krodziņos var dzirdēt dumpīgas runas, vērstas pret romiešiem, pret ķēniņu Agripu, kas soļo viņu pavadā. Šo nemiernieku runasvīrs un vadonis ir kāds Zapita, zvejnieku apvienības sekretārs. Viņš atsaucas uz Jesaju. «Bēdas tiem, kuri ceļ namu pēc nama un iegūst tīrumu pēc tīruma.»

Justs ar visiem līdzekļiem mēģina kustību apspiest, bet viņa vara aiz Tiberiadas pilsētas robežām beidzas, un viņš nevar aizkavēt, ka Zapitas aizsardzības vienības ierīko sev atbalsta punktus pārējā Galilejā un ka no šiem novadiem tam pievienojas aizvien vairāk ļaužu.

Josefam nav nekas pretim, ka Zapitas piekritēju spēki aug un ka viņa bandas savairojas arī Jeruzalemes valdībai tieši pakļautajā teritorijā. Zapitas ļaudis pieprasa no draudzēm, kas padotas Josefam, nodevas nacionālajai kustībai, atteikšanās gadījumā rīko soda ekspedīcijas, kuras stipri vien atgādina laupīšanu un postīšanu. Josefa policija iejaucas reti, viņa tiesas izturas pret notvertajiem iecietīgi.

Josefs ārkārtīgi priecājas, kad pie viņa ierodas Zapita. Galileja sāk viņam uzticēties, Galileja nāk pie viņa. Tagad, kā viņš jūt, nebūs vairs ilgi jāgaida, lai izvilinātu arī Justu no viņa augstprātīgās atturības. Bet viņš savu prieku gudri slēpj. Viņš vēro Zapitu. Tas ir spēcīgs, drukns vīrs, kuram viens plecs zemāks par otru. Viņam ir plāna, divdaļīga bārda, mazas, apsēstībā degošas acis. Josefs ar viņu tērzē un vienojas pusvārdos. Ar viņu var vieglāk saprasties nekā ar Justu. Nekas netiek pierakstīts; bet, kad Zapita iet projām, abi zina, ka panākta vienošanās, kas būs daudz iedarbīgāka nekā sīki izstrādāts līgums. Kurš no Zapitas ļaudīm nejūtas vairs droši Tiberiadā, var mierīgi bēgt uz Josefa daļu: tur pret viņu izturēsies iecietīgi. Un Josefam turpmāk vairs nevajadzēs tik daudz pūlēties, lai izspiestu naudu saviem armijas fondiem no skopulīgā rakstumācitāja Jannaja; to, ko atteiksies dot Jannajs, Josefs dabūs no Zapitas.

Tā arī tiek darīts. Un tagad Josefs patiešām ir novedis Justu tik tālu, ka tas runā par politiku. Kādā vēstulē viņš uzstājīgi prasa, lai Jeruzalemes kungi vairs ilgāk neliekot ceļā šķēršļus viņa pūlēm apspiest bandītismu Gali-lejā. Vecais rakstumācītājs Jannajs uzdod Josefam dažus nepatīkamus jautājumus. Bet Josefs tēlo izbrīnu, Justam acīmredzot rādoties halucinācijas. Tiklīdz viņš paliek viens, viņš apmierināti pasmaida. Viņš priecājas par gaidāmo cīņu.

Justs aicina Jeruzalemes kungus uz sarunu. Līdzās sirmajam rakstumācītājam Jannajam Josefs jāj uz sava skaistā arābu zirga, ko sauc par Bultu, pa koptajām Ti-beriadas ielām, iedzīvotāju ziņkārīgo skatienu pavadīts. Josefs zina, ka zirgā viņš izskatās labi, vienaldzīgi, drusku augstprātīgi viņš raugās tieši uz priekšu. Viņi jāj kalnup uz karaļa Agripas pili. Balta un krāšņa ieejas priekšā dižojas milzīga ķeizara Tiberija statuja, viņa vārdā nosaukta pilsēta. Arī arkādē pie ieejas daudz statuju. Josefu tas kaitina. Viņš neturas pie vecajām paražām, bet viņa sirdi pilda neredzamais dievs Jahve, viņu līdz sirds dziļumiem aizskar, ka Jahves zemē jāredz aizliegtie tēli. Veidot tēlu ir tiesības tikai radītājam. Cilvēkam viņš atļāvis dot šiem tēliem vārdus: pašam tos taisīt ir pārdrošība un noziegums. Šīs statujas pie pils zaimo neredzamo dievu. Klusā vainas apziņa un nemiers, ko Josefs juta, sākdams ceļu pie Justa, pazūd; tagad viņš ir cildena sašutuma pārņemts, jūtas pārāks par Justu. Justs pārstāv bezkaislīgu, apdomīgu politiku: viņš, Josefs, nāk kā Jahves kareivis.

Justs, kurš pazīstams kā ikvienas ārišķības pretinieks, pūlas padarīt šo sarunu neoficiālu. Visi trīs kungi zviln cits citam iepretim, ieturēdami brokastis. Justs sākumā runā grieķiski, bet tad pieklājīgi pāriet uz aramiešu valodu, kaut gan runāt aramiski viņam ir daudz grūtāk. Lēnām viņi ieslīd sarunā par politiku. Rakstumācītājs Jannajs ir laipns un jautrs kā vienmēr. Josefs aizstāv savu politiku, viņš iekaist vairāk, nekā vēlētos. Tieši tāpēc, lai atturētu kara partiju no neapdomātiem izlēcieniem, vajagot nākt tai pretim.

— Jūs domājat, ka vajag aktivizēt mieru? — Justs jautāja, un tas skanēja nepatīkami dzēlīgi. — Es gribu teikt makabeju grāmatas autoram, ka praktiskajā politikā man makabeju paņēmieni, lai tie kalpotu kādam mērķim kalpodami, arī šodien šķiet nepieņemami.

— Vai viskrasākie makabeji nedzīvo šeit, jūsu Tiberi-adā? — rakstumācītājs Jannajs omulīgi vaicāja.

— Diemžēl man nav tiesību apcietināt savu Zapitu, — Justs vaļsirdīgi atzinās. — Jūs to varat drīzāk, mani kungi. Bet, kā es jums jau rakstīju, tieši jūsu tiesu iecietība tik ļoti pavairo manu «Izraēla atriebēju» skaitu.

— Arī mums tas nav nemaz tik vienkārši, — rakstumācītājs Jannajs taisnojās. — Galu galā šie ļaudis nav vienkārši laupītāji.

Josefs iejaucās sarunā: — Šie ļaudis atsaucas uz Je-saju. Viņi ir pārliecināti, — viņš piemetināja asi un izaicinoši, — ka īstais laiks ir pienācis un ka ļoti drīz nāks mesija.

— Jesaja māca, — klusu, taču nikni atbildēja Justs, — izturieties iecietīgi pret varu. Izturieties iecietīgi un uzticieties, tā māca Jesaja.

Josefu kaitināja šis citāts. Vai Justs gribēja viņu atsēdināt?

— Nemieru perēklis ir jūsu Tiberiada, — viņš asi sacīja.

— Nemieru perēklis ir jūsu Magdala, raksturnācītāj Josef, — Justs laipni iebilda. — Es neko nevaru darīt, ka jūsu tiesas attaisno manus zagļus. Bet, ja jūs arī turpmāk papildināsiet savus kara fondus no šo laupījumu ienākumiem, raksturnācītāj Josef, — tagad viņš runāja īpaši pieklājīgi, — tad es negalvoju, vai mans karalis šos ienākumus jums kādā dienā ar varu neatņems.

Rakstumācītājs Jannajs salēcās. — Vai jūsu kasē ir Zapitas nauda, raksturnācītāj Josef?

Josefs aiz dusmām vai plīsa. Šim nolādētajam Justam droši vien ir lielisks spiegu tīkls; naudas sūtījumi bija rūpīgi maskēti. Viņš atbildēja izvairīgi, ka patiešām saņēmis no Tiberiadas naudu Galilejas zemessargiem, bet viņš nedomājot, ka tā varētu nākt no Zapitas bandu laupījuma.

— Ticiet man, tā nāk no turienes, — Justs draudzīgi paskaidroja. — Man jūs ļoti jālūdz turpmāk šos salašņas līdzīgā veidā nepabalstīt. Esmu pārliecināts, ka tas neatbilst maniem dienesta pienākumiem, ja es ļaušu jums vēl ilgāk musināt manu Tiberiadu.

Viņš vēl vienmēr runāja ļoti pieklājīgi; vienīgi tas, ka viņš atkal pārgāja uz grieķu valodu, liecināja par satraukumu. Bet vecajam rakstumācītājam Jannajam pēkšņi izgaisa visa laipnība. Viņš uzlēca kājās un metās virsū Josefam.

— Vai jums ir Zapitas nauda? — viņš kliedza. — Vai jums ir Zapitas nauda? — Un, nenogaidījis Josefa atbildi, viņš griezās pie Justa. — Ja gadījumā būs ienākusi kāda nauda no Tiberiadas, šie līdzekļi jums tiks atdoti, — viņš apsolīja.

Līdzko pilsēta palika aiz muguras, abi komisāri šķīrās.

— Es lieku jums pie sirds, — Jannajs sacīja, un viņa balss bija ledaina, — ka jūs neatrodaties Magdalā kā «Izraēla atriebējs», bet gan kā Jeruzalemes komisārs. Es protestēju pret jūsu ekstravagancēm un apšaubāmajām dēkām! — viņš kliedza.

Josefs, bāls no niknuma, nevarēja neko iebilst. Viņš skaidri redzēja, ka bija savus spēkus pārvērtējis. Rakstu-mācītājs Jannajs labi saoda, kas ir drošs un kas nedrošs. Ja viņš uzdrīkstējās rāt Josefu kā mazu skolas zēnu, tad viņa stāvoklis bija sasodīti šaubīgs. Viņam vajadzēja vēl nogaidīt, viņš vēl nedrīkstēja ielaisties cīņā ar Justu. Pie pirmās izdevības Jeruzaleme viņu atsauks, un Justs smaidīs, viņš atkal smaidīs šo nekrietno smaidu, ko Josefs tik labi pazīst.

Nē, viņš nesmaidīs. Gan Josefs pratīs panākt, lai viņš nesmaida. Ko Justs saprot no Galilejas? Bet Josefs tagad jūtas pietiekami pieredzējis. Viņam vairs nav baiļu un bikluma Galilejas vadoņu priekšā. Zapita pats pie viņa atnācis, to otru, Giskalas Johananu, viņš ataicinās. Un tad kļūs skaidrs, ka nevis Jeruzaleme, bet šis triumvi-rāts — Johanans, Zapita un Josefs — ir īstā valsts vara Galilejā. Tad var viņus saukāt par laupītāju bandām vai salašņām, vai vienalga, kā. Viņš pat nedomā atsacīties no savienības ar Zapitu. Nē, gluži otrādi, viņš apvienos visas bruņotās organizācijas, atzītās vai neatzītās, Jeruzalemes valdības teritorijā un ārpus tās par vienu vienotu spēku. Nevis kā Jeruzalemes komisārs, bet kā «Izraēla atriebēju» partijas vadonis.

Giskalas Johanans, labi apbruņoto Galilejas zemnieku vienību vadonis, neslēpa savu prieku, kad Josefs viņu uzaicināja pie sevis. Netālu no viņa dzimtās pilsētas, mazās apdzīvotās kalnu vietiņas Giskalas, kuras vārdu viņš bija piesavinājies, — dokumentos viņš saucās Johanans ben Levijs — viņam piederēja ne visai ienesīga muižiņa, kas galvenokārt ražoja eļļu un vīģes. Viņš bija plecīgs, gauss, labsirdīgs, ļoti slīpēts — kā radīts galile-jiešiem. Cestija karagājiena laikā viņš Augšgalilejā bija organizējis pret romiešiem viltīgu, sīvu partizānu karu. Viņš daudz ceļoja, pazina katru savas zemes stūrīti. Kad Johanans beidzot bija ieradies pie viņa, Josefs nesaprata, kāpēc viņš jau agrāk nav ar Johananu sadarbojiēs. Neliela auguma, bet lokans un spēcīgs Johanans sēdēja viņa priekšā, seja viņam bija brūna, plata, ar īsu ķīļ-bārdu, deguns saplacināts, acis pelēkas, šķelmīgas. Kaut arī viltīgs, tomēr labsirdīgs un atklāts vīrs.

Viņš tūdaļ izteica nepārprotamu priekšlikumu. Karalis Agripa pa visu valsti izvietojis labības krājumus, bez šaubām, tie domāti romiešiem. Johanans gribēja rekvizēt šo labību savām aizsardzības apvienībām, tas bija nedzirdēts pasākums, kam viņš lūdza Josefa piekrišanu. Viņš sūdzējās, ka naudasmaisu un aristokrātijas ietekmē Jeruzaleme atsakoties sadarboties ar viņa aizsardzības apvienībām. Viņam liekoties, ka Josefs neesot tāds kā glumie tempļa kungi.

— Jūs, rakstumācītāj Josef, sirds dziļumos piederat pie «Izraēla atriebējiem». To var saost jau trīs jūdžu attālumā. Jums es varētu uzticēt savas aizsardzības apvienības, — viņš sacīja vaļsirdīgi un pasniedza Josefam precīzu savas organizācijas sarakstu. Tā sastāvēja no astoņpadsmittūkstoš vīriem. Josefs piekrita labības rekvizīcijai.

Viņš nebaidījās no vētras, ko sacels šī atsavināšana. Ja viņš izmantos savu stāvokli, nerēķinoties ne ar ko, ja viņš sagrābs savās rokās reālo varu Galilejā, iespējams, ka tad Jeruzaleme vairs neuzdrošināsies viņu atsaukt. Un, ja arī atsauks, tad tas būs viņa ziņā, vai viņš sevi Jaus atsaukt. Gandrīz priecīgā satraukumā viņš gaidīja, kas notiks.

Arī Giskalas Johananu apmierināja saruna ar Josefu. Viņš bija drosmīgs vīrs, kuram netrūka humora izjūtas. Visa Galileja zināja, ka viņš ir tas, kurš atsavina karaļa Agripas labību. Viņš tēloja nevainīgo, neko nezinošo. Atsavināšana notiekot pēc Jeruzalemes komisāra pavēles. Pavisam atklāti viņš devās uz ienaidnieka daļu, uz Tibe-riadu, lai ārstētu savu reimatismu turienes karstajos avotos. Viņš zināja, ja Justs kaut ko pret viņu pasāks, viņa ļaudis uzbruks Tiberiadai. Justs smējās. Lai arī šā zemnieku vadoņa darbi viņam liktos, cik kaitīgi likdamies, viņa izturēšanās Justam patika.

Bet uz Jeruzalemi un Sepforiju viņš aizsūtīja sašutuma pilnu ziņojumu. Saniknots, aiz dusmām gaisu kampstī-dams, vecais rakstumācītājs Jannajs ieradās pie Josefa. Labība, protams, tūdaļ jāatdodot. Josefs sagaidīja saniknoto rakstumācītāju ļoti pieklājīgi. Diemžēl labību nevarot atdot, viņš esot to pārdevis tālāk. Neko nepanākušam Jannajam nācās pamest Josefu, kurš pieklājīgi raustīja plecus. Palika mazs mierinājums: ievērojamu daļu no ienākumiem Josefs nosūtīja uz Jeruzalemi.

Viens no iecienītākajiem «Izraēla atriebēju» aģitācijas līdzekļiem Tiberiadā bija cīņa pret valdošās kārtas bezdievību, pret tās tieksmi asimilēties ar romiešiem un grieķiem. Kad Zapita atkal ieradās, Josefs izmeta, ka arī viņš ar vislielāko sarūgtinājumu noskatījies uz statujām, kas tik izaicinoši dižojoties saulē karaļa pils priekšā. Drūmais, druknais vīrs uzrāva vienu plecu vēl vairāk, viņa mazās acis paskatījās augšup, tad atkal lejup, viņš nervozi raustīja savas divdaļīgās bārdas šķipsnu. Josefs gribēja viņu pamudināt. Viņš citēja pravieti: «Valstī pielūdz teļu, Jahve to neatzīst. To taisījusi cilvēka roka, un tas nevar būt dievs.»

Viņš gaidīja, ka Zapita turpinās šo pazīstamo citātu: «Tāpēc šā teļa tēls jāsagrauj pīšļos.» Bet Zapita tikai smaidīja, viņš pārlēca pāri šim bībeles pantam un citēja ļoti klusu — vairāk pats sev nekā Josefam — tālāko teikumu: «Jo viņi sēj vēju un pļaus vētru.»

Tad viņš lietišķi konstatēja: — Mēs pastāvīgi protestējam pret šo noziedzīgo nejēdzību. Mēs būtu pateicīgi Jeruzalemes komisāram, ja arī viņš izteiktu Tiberiadai savas prasības.

Zapita nebija tik atklāts kā Giskalas Johanans, bet uz viņa klusajiem mājieniem varēja paļauties. Jo viņi sēj vēju un pļaus vētru. Neapspriedies ar rakstumācītāju Jannaju, Josefs lūdza Justam otru tikšanos.

Šoreiz Josefs ieradās Tiberiadā pieticīgi, viena paša kalpa pavadīts. Justs pēc romiešu paraduma pastiepa viņam pretim roku ar atvērtu plaukstu, bet tad to atkal smaidīdams, it kā savu kļūdu izlabodams, nolaida un pateica ebrejisko sveicienu «Miers». Tad abi kungi apsēdās viens otram pretim bez lieciniekiem, viens par otru daudz zinādami un viens otru no sirds ienīzdami. Kopš savas šķiršanās Romā viņi abi bija kaut ko sasnieguši, viņiem piederēja vara pār cilvēkiem un likteņiem, viņi bija kļuvuši vecāki, viņu vaibsti skaudrāki, bet viņi vēl vienmēr izskatījās līdzīgi — gan brūnganbālais Josefs, gan dzeltenbrūnais Justs.

— Kad mēs nesen apspriedāmies, jūs citējāt pravieti Jesaju, — Josefs sacīja.

— Jā, — Justs atbildēja. — Jesaja mācīja, ka mazā Jūdeja nedrīkst ielaisties cīņā ar savu pretinieku, kam pieder vara pār pasauli.

— To viņš mācīja, — Josefs sacīja, — un sava mūža beigās paslēpās dobā ciedrā un tika pārzāģēts.

— Labāk lai tiek pārzāģēts viens vīrs nekā visa zeme, — Justs attrauca. — Ko jūs galu galā gribat, rak-stumācītāj Josef? Es pūlos atrast saprātīgu sakarību starp jūsu pasākumiem. Bet vai nu es esmu par neattīstītu, lai jūs saprastu, vai' arī tiem visiem ir tikai viens mērķis: Jūdeja piesaka karu Romai jaunā makabeja Josefa ben Matatijas vadībā.

Josefs savaldījās. Viņš diemžēl jau no Romas laikiem zinot, ka Justs nepamatoti turot viņu par kara kurinātāju. Viņš tas neesot. Viņš karu negribot. Bet viņš no tā arī nebaidoties. Vispār, pat ņemot vērā Justa viedokli, Josefam viņa metodes liekoties nepareizas. Pastāvīga miera piesaukšana novedot pie kara tikpat neatvairāmi kā pastāvīga kara piesaukšana. Ar gudru pretimnākšanu kara partijai jāatņemot visi tās iegansti.

— Vai tad mēs Tiberiadā to nedarām? — Justs jautāja.

— Nē, — Josefs atbildēja, — jūs Tiberiadā to nedarāt.

— Es klausos, — Justs pieklājīgi sacīja.

— Jūs Tiberiadā, — Josefs paskaidroja, — piemēra pēc, paciešat šo karaļa pili ar tās cilvēku un dzīvnieku tēliem, kas pastāvīgi kaitina visu provinci, pastāvīgi kūda uz karu.

Justs paskatījās uz viņu, tad sāka plati smaidīt. — Vai jūs esat ieradies, lai man to paziņotu? — viņš jautāja.

Josefs sakopoja visu savu niknumu pret bezdievīgajiem tēliem.

— Jā, — viņš sacīja.

Tad Justs aicināja viņu sev līdzi. Viņš veda to cauri pilij. Bet šī pils ne velti tika dēvēta par skaistāko Galile-jas celtni. Justs veda viņu caur zālēm, pagalmiem, hallēm, dārziem. Jā, visur bija tēli, tie bija saauguši ar pašu ēku. Karalis Agripa, viņa priekštecis un priekšteča priekštecis bija ar pūlēm, naudu un gaumi šeit savākuši un novietojuši skaistas lietas no visas pasaules, labu daļu senus un slavenus mākslas darbus. Kādā pagalmā, kas bija izklāts ar brūngana akmens plāksnēm, Justs palika stāvam neliela bareljefa priekšā, tas bija nobružājies un sens ēģiptiešu darbs, kas attēloja zaru un putnu uz tā. Šis darbs bija ļoti izturēts, pat mazliet stings, taču, kaut gan mazais putns vēl mierīgi sēdēja, tajā jau varēja samanīt svētlaimīgo lidojuma vieglumu, kas cels viņa spārnus. Justs, sevī iegrimis, brīdi pastāvēja šā attēla priekšā. Tad kā pamozdamies maigi vaicāja:

— Vai man tas jāaizvāc? — un, apkārt rādīdams: — Un tas? Un tas? Tad visa celtne zaudē jēgu.

— Nu tad noplēsiet šo celtni, — Josefs sacīja, un viņa balsī skanēja tik bezgalīgs naids, ka Justs neko vairs neteica.

Jau nākamā dienā Josefs ataicināja pie sevis nemiernieku vadoni Zapitu. Tas jautāja, vai Josefs esot kaut ko panācis pie Tiberiadas priekšniekiem. Nē, atbildēja Josefs, to sirdis esot nocietinātas. Taču viņa vara diemžēl pie pilsētas robežām beidzoties. Zapita nikni paraustīja vienu savas bārdas šķipsnu. Šoreiz viņš skaļi izrunāja teikumu, ko pagājušā reizē bija pieminējis tikai domās: «Tāpēc tas kungs sagraus pīšļos Samarijas teļa tēlu.»

Ja Tiberiadas iedzīvotāji, Josefs atbildēja, aizvākšot šo nešķīstību, viņš šos ļaudis sapratīšot.

— Vai viņi var cerēt arī uz patvērumu? — Zapita jautāja.

— Jā, varbūt arī uz patvērumu, — Josefs sacīja.

Kad Zapita bija aizgājis, Josefā pamodās dalītas jūtas.

Par spīti saviem šķībajiem pleciem, šis Zapita ir spēcīgs

vīrs, viņš ar mākslas darbiem neapiesies pārāk maigi. Kad viņš ar saviem ļaudīm ielauzīsies pilī, tad droši vien tiks aizvāktas ne tikai statujas. Pils ir skaista celtne, tās griesti ir no ciedrakoka un zelta, tā ir dārgumu pilna. Tā katrā ziņā pieder karalim Agripam, katrā ziņā atrodas romiešu aizsardzībā. Tagad kādu laiku zemē ir valdījis miers, un Jeruzaleme cer vienoties ar Romu. Sandaļtai-sītājs Akavja dūmainajā Kapernaumas krodziņā redzēja mesiju: un mesija bija bez zobena. Daži ļaudis Romā gaida tikai uz to, lai Jeruzalemes valdība uzsāk kaut ko tādu, ko varētu uzskatīt par uzbrukumu. Tas, ko viņš nupat teicis, var iekustināt smagu akmeni, ko daudzas rokas līdz šim ar lielām pūlēm turējušas ciet.

Nākamajā naktī notika iebrukums karaļa Agripas pilī. Tā bija plaša, ļoti pamatīgi būvēta celtne, un nebija viegli nolīdzināt to līdz ar zemi. Tas arī pilnībā neizdevās. Viss norisinājās blāvā mēnesnīcā un savādā kārtā bez kliedzieniem. Daudzie iebrucēji nikni cirta nepadevīgos akmeņus, plēsa tos ar rokām, spārdīja kājām. Viņi izmīņāja arī puķu dobes dārzā. Ar sevišķu niknumu iebrucēji postīja strūklakas. Viņi manīgi skraidīja šurp un turp, lai pievāktu dārgos paklājus un audumus, griestu zelta apšuvumu, izmeklētos traukus, viss norisinājās klusām. Justs drīz saprata, ka viņa karaspēka daļas ir par vājām, lai sekmīgi cīnītos, un aizliedza jebkuru pretestību. Taču «Izraēla atriebēji» bija jau nogalinājuši ap simt karavīru un grieķu tautības iedzīvotāju, kuri, kad sākās iebrukums, gribēja aizkavēt laupīšanu. Pati ēka vēl dega gandrīz visu dienu.

Pēc iebrukuma Tiberiadas pilī visa Galileja sastinga. Magdalas varas iestādes bailīgi prasīja Josefam vadošos norādījumus, rīkojumus. Josefs nikni klusēja. Tad pēkšņi lielā steigā tūlīt otrā dienā pēc ugunsgrēka viņš devās uz Tiberiadu, lai izteiktu Justam Jeruzalemes valdības līdzjūtību lielajā nelaimē un piedāvātu savu palīdzību. Viņš atrada Justu truli un bezpalīdzīgi klīstam starp drupām. Viņš nebija prasījis savam karalim karaspēku, nebija neko pasācis pret Zapitu un viņa ļaudīm. Parasti tik darbīgais vīrs bija nolaidis rokas nevarībā un izmisumā. Arī tagad, Josefu ieraudzīdams, viņš iztika bez izsmiekla, neizteica viņam nevienu kodīgu piezīmi. Viņa seja bija ļoti bāla un balss uztraukuma un bēdu aizmākta: — Jūs pat nezināt, ko esat izdarījis. Tik briesmīga nebija ne tempļa upura noraidīšana, ne uzbrukums Cestijam, pat ne Cēzarejas edikts. Tas, kas noticis šeit, nozīmē nenovēršamu karu. — No dusmām un bēdām viņam acīs bija asaras. — Jūs esat akls aiz godkārības, — viņš sacīja Josefam.

Lielu daļu no pilī iegūtā laupījuma Zapita nogādāja Josefam. Zelts, dārgs koks, statuju gabali. Josefs neviļus meklēja, vai neatradīs zaru ar putnu — brūnganā akmens bareljefu, bet viņš to neatrada; tas droši vien bijis no nevērtīga materiāla un viegli sadauzāms.

Ziņas no Tiberiadas Jeruzalemes kungus ķēra kā zibens no skaidrām debesīm. Ar miermīlīgā pulkveža Pau-līna starpniecību viņi bija panākuši daļēju samierināšanos ar ķeizara valdību. Ja Jūdeja izturēšoties mierīgi, paskaidroja Roma, tad pietikšot ar dažu vadoņu izdošanu — tādu kā Simons bar Giora, kā rakstumācītājs Ēleāzars. Jeruzaleme labprāt vēlējās tikt vaļā no šiem dumpiniekiem. Tagad sakarā ar šo bezprātīgo rīcību Ti-beriadā viss bija zaudēts.

«Izraēla atriebēji», kas bija jau piespiesti pie sienas, uzelpoja brīvāk. Viņu pulcēšanās vieta — Zilā zāle — kļuva par Jūdejas centru. Viņi panāca, ka viņu rakstu-mācītāju Ēleāzaru uzņēma valdībā. Augstprātīgi, pilnīgi izbaudīdams citu pazemojumu, jaunais, elegantais kungs lika sevi lūgt, pirms pieņēma šo piedāvājumu. Dumpīgo Galilejas gubernatoru, kurš bija tik atklāti rīkojies pret savas valdības rīkojumiem, protams, amatā paturēt nevarēja arī Zilā zāle. Rakstumācītājs Jannajs personiski bija atsūtījis ziņojumu Lielajai padomei, kurā nikni prasīja šo noziedznieku Josefu ben Matatiju atcelt un sodīt. «Izraēla atriebēji» neuzdrošinājās viņu aizstāvēt: viņi atturējās no balsošanas. Starp valdības kungiem atradās viens vienīgais, kurš teica kādu vārdu par labu Josefam, — tas bija vecais, labsirdīgais augstākais rakstumācītājs Johanans ben Zakajs. Viņš sacīja:

— Netiesājiet nevienu, kamēr viņš nav sava ceļa galā.

Josefa vecais tēvs, kalsnais sangviniķis Matatija, bija tagad tikpat izmisis, cik laimīgs jutās toreiz, kad viņa dēlu iecēla augstajā amatā. Viņš uzstājīgi prasīja, lai dēls vēl pirms atsaukuma nonākšanas Galilejā ierodoties Jeruzalemē, piesakoties pats, attaisnojoties. Ja viņš palikšot Galilejā, tas nozīmēšot visiem drošu bojāeju. Viņa sirds esot līdz nāvei noskumusi. Viņš negribot gulties kapā, savu dēlu Josefu vēlreiz neredzējis.

Saņēmis šo vēstuli, Josefs pasmaidīja. Viņa tēvs bija vecs kungs, kuru viņš ļoti mīlēja, bet kurš visu uztvēra pārāk bailīgi un drūmi. Viņa paša sirdī valdīja paļāvība. Bez tam Galilejā viss izskatījās citādi nekā Jeruzalemē. Kopš skulptūru sadauzīšanas Tiberiadā Galileja viņam uzgavilēja, visā zemē zināja, ka bez viņa piekrišanas tas nekad nebūtu varējis notikt. Viņš ir noārdījis sienu, kas bija starp viņu un Galilejas tautu, tagad viņš tiešām šai zemei kļuvis par otru Jūdu Makabeju, kā Justs viņu izsmēja. Bruņotās apvienības klausa Josefam. Viņš nav atkarīgs no Jeruzalemes, Jeruzaleme atkarīga no viņa. Viņš tagad var Jeruzalemes pavēli par savu atsaukšanu vienkārši saplēst.

Šinī naktī viņu mocīja smags sapnis. Pa visiem ceļiem nāca romiešu leģioni, viņš redzēja tos tuvojamies lēnām, neizbēgami, stingrā kārtībā, pa sešiem cilvēkiem rindā; daudzi tūkstoši, bet kā viena vienīga būtne. Tas bija pats karš, kas nāca šurp, tā bija «tehnika», liela, varena mašīna, kurai piemita akla precizitāte, nebija jēgas stāties tai pretim. Viņš redzēja leģionu saskanīgo soli, viņš redzēja to pavisam skaidri, bet, kas bija pats briesmīgākais, viņš to nedzirdēja. Viņš iestenējās. Tā bija viena vienīga milzīga kāja bezmērīgā karavīra zābakā, tā cēlās un spēra soli, cēlās un spēra soli, tai nevarēja pretoties, pēc piecām minūtēm, pēc trim minūtēm tā ikvienu samīs. Josefs jāja uz savas Bultas, Giskalas Johanans, Zapita — visi skatījās uz viņu drūmi un prasīgi un gaidīja, kad viņš izvilks zobenu no maksts. Viņš tvēra pēc zobena, bet tas nenāca ārā, tas bija ienaglots makstī, viņš iestenējās, Tiberiadas Justs smīnēja, Zapita mežonīgi un nikni plūkāja savas divdaļīgās bārdas vienu šķipsnu, galdnieks Halafta pacēla milzīgās dūres. Josefs pūlējās izraut zobenu, tas vilkās veselu mūžību, viņš rāva un rāva un nevarēja dabūt zobenu ārā. Sandaļtaisī-tājs Akavja murkšķēja: — Jāēd, kungs, jums jāēd, — un kāja bezmērīgajā karavīra zābakā cēlās, spēra soli, nāca aizvien tuvāk.

Bet, kad Josefs pamodās, apkārt staroja dzidrs ziemas rīts un šausminošais, nenovēršamais karavīra zābaks bija projām. Viss, kas noticis, bija uz labu. Ne Jeruzaleme, pats dievs nolicis viņu šajā vietā. Dievs grib karu.

Ar lielu dedzību viņš sāka gatavot svēto karu. Kā tas varēja gadīties, ka viņš Romā bija ēdis ar svešiniekiem pie viena galda, gulējis ar viņiem vienā gulta? Tagad viņam, tāpat kā citiem, riebās viņu ādas izgarojumi, viņi apgānīja zemi. Varbūt romiešu pārvalde bija laba — tāpat kā viņu ceļi, viņu ūdensvadi, bet šī svētā zeme Jūdeja kļūs spitālīga, ja tajā nedzīvos pēc jūdu paražām. Viņu pārņēma apsēstība, kas viņam reiz bija likusi uzrakstīt grāmatu par makabejiem. Nojausmas vadīts, viņš bija rakstījis pats par savu likteni. Viņa spēki auga. Viņš strādāja nenoguris dienām un naktīm. Sodīja pārvaldes ierēdņus, gādāja par krājumiem, disciplinēja bruņotās vienības, nestiprināja cietokšņus. Viņš jāja caur Gali-lejas pilsētām, caur tās plašajiem, klusajiem laukiem, pāri kalniem un ielejām, pa upju un ezeru krastiem, starp vīnogulājiem, olīvkokiem un zīdakokiem. Viņš jāja uz savas Bultas jauns, spēcīgs, no viņa staroja kvēls dzīvesprieks un paļāvība, viņam pa priekšu plīvoja karogi ar makabeju burtiem: «Kungs, kas ir tāds kā tu?» — un viņa parādīšanās, viņa vārds un karogi iekvēlināja Galilejas jaunatni.

Daudzi, dzirdēdami Josefa dedzīgi paļāvīgās runas, kas aicināja uz Edomas iznīcināšanu un lauzās no viņa kā akmeņi un uguns no vulkāna, sauca, ka Izraēlam radies jauns pravietis. — Marin, marin, mūsu kungs, mūsu kungs, — viņu pamanījuši, ļaudis kaislīgā aizgrābtībā kliedza un skūpstīja viņa rokas un mēteli.

Viņš jāja uz Meronu Augšgalilejā. Tā bija neievērojama pilsētiņa, slavena vienīgi ar saviem olīvkokiem, universitāti un vecajiem kapiem. Šeit gulēja senie likumdevēji, stingrais rakstumācītājs Šammajs un labsirdīgais rakstumācītājs Hillels. Meronās iedzīvotāji bija ļoti ticīgi. Mēdza teikt, ka no likumskolotāju kapiem viņi gūstot dziļāku dieva izpratni. Varbūt tāpēc Josefs devās uz Meronu. Viņš runāja vecajā sinagogā; ļaudis uzklausīja viņu klusēdami, lielākā daļa no tiem bija rakstumācītāji un studenti, viņi šeit bija rimtāki nekā citur, saspringti klausīdamies, viņi drusku šūpojās un satraukti elpoja. Un pēkšņi, kad Josefs pabeidza garu, grūtu teikumu, klusumā kāds pavisam jauns, bāls cilvēks nočukstēja īsi, strupi: — Tas ir viņš.

— Kas es esmu? — Josefs dusmīgi jautāja.

Un jaunais cilvēks ar suniski padevīgām, drusku pa-naivām acīm vēl un vēlreiz atkārtoja:

— Tas esi tu, jā, tas esi tu.

Noskaidrojās, ka mazās pilsētiņas iedzīvotāji uzskata šo cilvēku par Jahves pravieti un ka viņi pirms nedēļas visu nakti atstājuši savas durvis va]ā, jo viņš pareģojis, ka šinī naktī pie viņiem ieradīšoties pestītājs.

Kad Josefs to dzirdēja, viņam pārskrēja šermuli. Viņš skaļi dusmojās un nikni uzkliedza jaunajam cilvēkam. Pat savas sirds dziļumos viņš nekādā ziņā nepieļāva domu, ka pats varētu būt mesija, tā viņam likās dieva zaimošana. Taču viņu aizvien vairāk pārņēma ticība savas sūtības dievišķībai. Tie, kuri viņu sauca par pestītāju, bija bērni un nejēgas. Tomēr viņš bija aicināts sagatavot pestītāja valstību.

Meronas iedzīvotāji bija pārliecināti, ka redzējuši mesiju. Viņi lika aizliet ar varu viņa zirga pakavu nospiedumus, un šī vieta viņiem šķita svētāka par likumskolo-tāju kapiem. Josefs dusmojās, smējās un lamājās par šiem nejēgām. Bet viņš pats jutās aizvien ciešāk saistīts ar to, kam jānāk, un aizvien kvēlāk, gandrīz alkaini gaidīja, kad redzēs to pats savām acīm.

Kad no Jeruzalemes ieradās komisija, kas atveda dekrētu par viņa atsaukšanu, Josefs smaidīdams paskaidroja, ka tā esot kjūda un, kamēr no Jeruzalemes nepienākšot drošs lēmums, viņam jāņemot kungi savā aizsardzībā, lai pasargātu zemi no nemieriem. Jeruzalemieši jautāja Jo-sefam, kurš viņam devis tiesības pieteikt karu Romai. Viņš atbildēja, ka viņa uzdevums nākot no dieva. Jeruzalemes kungi citēja likumu: «Kurš uzdrošināsies kaut ko bilst manā vārdā, un es viņam nebūšu licis runāt, tam jāmirst.» Vēl vienmēr laipni un augstprātīgi smaidīdams, Josefs paraustīja plecus, vajagot nogaidīt, lai redzētu, kurš runā tā kunga vārdā un kurš ne. Viņš staroja, viņš bija drošs par sevi un savu dievu.

Viņš apvienoja savas vienības ar Giskalas Johanana vīriem un soļoja uz Tiberiadu. Justs atdeva viņam pilsētu bez aizstāvēšanās. Atkal viņi sēdēja viens otram pretim, bet šoreiz vecā Jannaja vietā bija labsirdīgi viltīgais Giskalas Johanans.

— Ejiet mierīgi pie sava karaja Agripas, — viņš teica Justam, — jūs esat prātīgs kungs, atbrīvošanās karam jūs esat par prātīgu. Tam vajadzīga ticība un ausis, kas dzird iekšējo aicinājumu.

— Jūs varat ņemt visu sev līdzi, rakstumācītāj Just, — Josefs draudzīgi piebilda, — visu naudu un vērtspapīrus, kas pieder karalim. Es lūdzu jūs atstāt šeit tikai valdības aktus. Jūs varat netraucēti doties projām.

— Man nav nekas pret jums, kungs Johanan, — Justs paskaidroja. — Es ticu, ka jūs klausāt iekšējai balsij. Bet jūsu lieta ir zaudēta, pat ja neņem vērā visus saprāta pamatojumus, jau tālab vien, ka jūsu vadonis ir šis vīrs.

Viņš neskatījās uz Josefu, bet viņa balss bija nicinājuma pilna.

— Mūsu rakstumācītājs Josefs, — Giskalas Johanans smaidīdams sacīja, — liekas, nav jūsu gaumē. Bet viņš ir spožs organizators, brīnišķīgs runātājs, dzimis vadonis.

— Jūsu rakstumācītājs Josefs ir nelietis, — izmeta Ti-beriadas Justs. Josefs neko neatbildēja. Uzveiktais vīrs bija sarūgtināts un netaisns, nebija vērts ar viņu strīdēties, viņam iebilst.

Šajā Galilejas ziemā Josefs jutās spārnots un laimīgs. Jeruzaleme neuzdrīkstējās lietot pret viņu varu, jā, klusējot tika pieļauts, ka viņš pēc dažām nedēļām atkal sevi dēvēja par centrālās valdības komisāru. Bez pūlēm viņš aizsargāja savas robežas pret romiešiem, pat paplašināja tās uz romiešu daļas rēķina, piesavinājās no karaļa Ag-ripas Ģenecaretes ezera rietumu krastu, ieņēma un nocietināja viņa pilsētas. Viņš gatavojās uz karu. No šās zemes svētā gaisa viņam uzvēdīja negaidītas, dižas idejas.

Roma klusēja, no Romas nenāca nekādas ziņas. Pulkvedis Paulīns pārtrauca visus sakarus ar saviem Jeruzalemes draugiem. Pirmo uzvaru Josefs bija guvis ļoti viegli. Romieši iztika ar Samariju un piekrastes pilsētām, kur viņi, uz grieķu tautības iedzīvotāju vairākuma balstīdamies, turēja varu droši savās rokās. Arī karaļa Ag-ripas vienības vairījās no ikvienas sadursmes. Zemē valdīja klusums.

Tie, kam piederēja kustamā manta un kas nebija «Izraēla atriebēju» piekritēji, mēģināja kopā ar savu īpašumu tikt romiešu teritorijas patvērumā. Tādas bēgšanas laikā Josefa ļaudis notvēra kādu sievieti, karaļa Agripas intendanta Ptolemaja sievu. Tas notika Dabe-ratas ciemata tuvumā. Dāmai bija daudz mantu, vērtīgas lietas, acīmredzot arī no karaļa īpašuma, labs laupījums, un tie, kuri bija viņu notvēruši, priecājās, ka dabūs savu daļu. .Viņi smagi vīlās. Josefs lika nogādāt mantas kopā ar pieklājīgu vēstuli romiešu teritorijā pulkveža Paulīna drošajās rokās.

Tā nebija pirmā reize, kad viņš tā rīkojās, un viņa ļaudis kurnēja. Viņi sūdzējās Giskalas Johananam. Starp Johananu, Zapitu un Josefu notika asa saruna. Josefs aizrādīja, ka iepriekšējos karos romieši un grieķi bieži vien izturējušies tikpat bruņnieciski. Tomēr Johanans plosījās. Viņa pelēkās, asinīm pieriesušās acis Jauni dzirkstīja, ķīļbārda slējās uz augšu, viņš bija kā kalns, kas sācis kustēties. Viņš kliedza: — Vai jūs esat zaudējis prātu, kungs? Vai jūs domājat, ka mēs šeit rīkojam olimpiskās spēles? Kā jūs uzdrīkstaties muldēt par bruņnieciskumu, kad jācīnās pret romiešiem? Šeit ir karš, mans kungs, nevis sporta sarīkojums. Šeit necīnās par ozollapu vainagu. Šeit ir seši miljoni cilvēku, kuri nespēj vairs elpot romiešu piegānīto gaisu, kuri tajā slāpst nost. Vai jūs saprotat, kungs?

Josefs uz šā vīra mežonīgo niknumu neatbildēja, viņš bija izbrīnījies, jutās nepatiesi apvainots. Viņš skatījās uz Zapitu. Taču tas drūmi stāvēja līdzās, viņš neteica neko, bet bija skaidrs: Johanans izteica vārdos to, ko viņš pats juta.

Bet vispār visi trīs vīri bija pārāk prātīgi, lai kaitētu savam mērķim ar domstarpībām. Viņi izmantoja ziemu, lai pēc iespējas labāk nostiprinātu Galileju. Zemē valdīja miers, bet šis miers sāka kļūt nomācošs. Josefu nepameta veiksme un pašpaļāvība. Taču dažreiz viņš cauri šai priecīgajai pašpaļāvībai dzirdēja Justa naidīgos vārdus. Kaut gan viņš aizpildīja dienas līdz malām ar darbu, viņš aizvien biežāk cauri savu ierēdņu un virsnieku teikumiem, cauri savu tautas sapulču troksnim saklausīja skaidru, klusu un skarbu teikumu: — «Jūsu rakstumācī-tājs Josefs ir nelietis,» — un viņš glabāja savā sirdī šos vārdus, to intonāciju, nicinājumu, rūgtumu, lauzīto ara-misko izrunu.

Pasaules centrā atradās Izraēla zeme, Jeruzaleme atradās šīs zemes vidū, templis — Jeruzalemes vidū, vissvētākā vieta, pasaules naba — tempļa vidū. Līdz ķēniņa Dāvida laikiem Jahve bija ceļojis, mitis teltī vai uz ātru roku saslietā būdiņā. Ķēniņš Dāvids nolēma celt viņam namu. Viņš nopirka Aravna klonu, mūžsvēto Cionas kalnu. Bet viņš drīkstēja ielikt tikai pamatus; templi

būvēt viņam bija aizliegts, jo viņš savās daudzajās kaujās bija izlējis pulka asiņu. Tikai viņa dēls Salamans drīkstēja paveikt šo svēto darbu līdz galam. Viņš cēla septiņus gadus. Neviens no strādniekiem šajā laikā nenomira, neviens pat nesaslima, neviens darbarīks nesalūza. Tā kā, svēto celtni būvējot, nedrīkstēja lietot dzelzi, dievs atsūtīja ķēniņam brīnumainu tārpu — akmens grauzēju, sauktu par Samiru, kurš sašķēla akmeņus. Bieži vien akmeņi paši nogūlās savā vietā — bez cilvēka piepalīdzības. Bargi un svēti spīdēja upuraltā-ris un līdzās tam mazgājamā bjoda priesteriem, vara jūra, ko balstīja divpadsmit vēršu. Priekštelpā pret debesīm slējās divi dīvaini bronzas stabi, ko sauca par Ja-hinu un Boāsu. Sienas no iekšpuses bija apšūtas ar cied-rakoku, grīdu klāja ciprešu dēlīši, mūri un akmeņi bija pilnīgi segti. Pie katras sienas stāvēja pieci zelta svečturi un galdi skatāmām maizēm. Bet vissvētākajā vietā, ko no visu acīm slēpa aizkars, atradās milzīgas spārnotas būtnes, ķerubi, kas bija darināti no savvaļas olīvkoka, tiem bija drausmas, augšup izslietas putnu galvas. Ar milzīgajiem, apzeltītajiem spārniem viņi sargājoši sedza Jahves šķirstu, kas jūdus bija pavadījis cauri tuksnesim. Sis nams stāvēja vairāk nekā simt gadu, kamēr to nenopostīja ķēniņš Nebukaduecars un neaizveda svētās relikvijas uz Bābeli. Atgriezušies no Bābeles gūsta, jūdi cēla jaunu templi. Bet tas bija trūcīgs salīdzinājumā ar pirmo. Kamēr pie varas nāca kāds liels ķēniņš, vārdā Hērods, un savas valdīšanas astoņpadsmitā gadā sāka atjaunot templi. Ar tūkstošiem strādnieku viņš paplašināja pakalnu, uz kura stāvēja celtne, apjoza to ar trejkāršu terasi, šajā būvē viņš ielika tik daudz darba un mākslas, ka templis nepārstrīdami tika uzskatīts par skaistāko celtni Āzijā un daudzi to turēja arī par skaistāko celtni pasaulē. Ļaudis Jeruzalemē sacīja: «Pasaule ir acs ābols, jūra tajā ir baltums, zeme — varavīksne, Jeruzaleme ir zīlīte, bet atspīdums, kas redzams zīlītē, — templis.»

Templi negreznoja ne gleznotāja ota, ne tēlnieka kalts, tas ietekmēja vienīgi ar savu lielo izmēru harmoniju un izmeklētajiem materiāliem. To no visām pusēm apņēma varenas dubultzāles, tās deva patvērumu no lietus un paēnu no saules, pa tām pastaigājās tauta. Skaistākā no šīm zālēm bija Kvadru zāle, kur noturēja sēdes Lielā padome. Turpat atradās arī sinagoga, daudz veikalu,

upurdzīvnieku, svētu un nesvētu smaržu tirgotavas, liels kautuves pagalms, naudasmijēju kases.

Akmens sēta atdalīja šīs laicīgās telpas no svētajām telpām. Grieķiski un latīniski uzraksti nepārprotami draudēja, ka katru cittautieti, kurš ies tālāk, gaida nāvessods. Aizvien mazāks kļuva to skaits, kuri drīkstēja iet uz priekšu. Slimniekiem, kropļiem un tādiem, kas uzturējušies līķa tuvumā, bija aizliegts ieiet svētajos pagalmos. Sievietēm bija atvēlēta viena vienīga liela telpa; arī tajā viņas nedrīkstēja spert kāju menstruāciju laikā. Iekšējie pagalmi bija domāti priesteriem, turklāt tikai tiem, kam nebija nekādu fizisku trūkumu.

Balts un zeltains templis ar savām terasēm slējās pāri pilsētai; no tālienes tas izskatījās pēc sniegaina pakalna. Uz tā jumtiem rēgojās asas zelta smailes, lai to neaptraipītu putni. Pagalmi un zāles bija mākslinieciski izliktas ar mozaīku. Visur terases, vārti, pīlāri — pa lielākai daļai no marmora, daudzi klāti ar zeltu un sudrabu vai ar viscēlāko metālu — Korintas bronzu, šo vienreizējo materiālu, kas Korintas degšanas laikā radies, sakūstot dārgiem metāliem. Virs vārtiem, kas veda uz svēto telpu, Hērods bija licis novietot Izraēla emblēmu — vīnogu ķekaru. Tas krāšņi laistījās tīrā zeltā, tā ogas bija cilvēka lielumā. Tempļa iekštelpas greznoja visā pasaulē slaveni mākslas darbi: lukturis ar septiņiem žuburiem, kura ugunis simbolizēja septiņas planētas: Sauli, Mēnesi, Mer-kuru, Veneru, Marsu, Jupiteru un Saturnu, galds ar divpadsmit skatāmām maizēm, kuras simbolizēja gadu un zodiaka zīmes, trauks ar trīspadsmit dažādām kvēpināmām zālēm, kas saņemtas no jūras, no neapdzīvotiem tuksnešiem, no apdzīvotas zemes un liecināja, ka viss nāk no dieva un viss pieder dievam.

Dziji iekšienē, pašā drošākajā vietā, pazemē atradās tempļa mantnīcas, kur gabājās valsts bagātības — ievērojama daļa no pasaules zelta un dārglietām. Šeit glabājās arī virspriestera tērps, svētais krūšu apsējs, tempļa dārglietas, zelta diadēma ar Jahves vārdu. Tērpa dēļ starp Romu un Jeruzalemi iedegās ilgstošs strīds, iekams templis drīkstēja to pavisam paturēt, un šajā strīdā izlēja pulka asiņu.

Pašā tempļa sirdī, savukārt ar purpura aizkaru atdalīta, atradās vissvētākā vieta. Tur bija tukšs un tumšs, tikai kails akmens, klints gabals Seti ja, rēgojās uz plikās grīdas. Jūdi apgalvoja, ka šeit dzīvojot Jahve. Neviens

neuzdrīkstējās šajā telpā spert kāju. Vienīgi reizi gadā, tajā dienā, kad Jahve izlīdzinājās ar savu tautu, virspriesteris iegāja vissvētākajā vietā. Visas pasaules jūdi šajā dienā gavēja, tempļa zāles un pagalmi bija kā piebāzti ar cilvēkiem. Viņi gaidīja, kad virspriesteris sauks Jahvi viņa vārdā. Jo Jahves vārdu nedrīkstēja pieminēt, pat mēģinājums to darīt bija sodāms ar nāvi. Taču šajā dienā virspriesteris nosauca dievu viņa vārdā. Ne jau daudzi varēja sadzirdēt šo vārdu, kad tas atskanēja no virspriestera mutes, bet visi ticēja, ka dzird to, un simttūkstoš ceļgalu nobūkšķēja pret tempļa flīzēm. Pasaulē klīda daudz valodu par noslēpumu, kas mājojot aiz vissvētākās vietas aizkara. Jūdi skaidroja, ka Jahve esot neredzams, tātad ari viņa attēla tur neesot. Taču pasaule negribēja ticēt, ka šī telpa ir vienkārši tukša. Ja tiek upurēts dievam, tad tur jābūt dievam, redzamam dieva attēlam. Katrā ziņā ari dievs Jahve bija tur, tikai patmīlīgie jūdi viņu slēpa, lai citi to viņiem neatņemtu un ne-piesavinātos. Jūdu ienaidnieki, pirmkārt jau zobgalīgie, izglītotie grieķi, ņirgājās, ka patiesībā tā esot ēzeļa galva, kas tiekot godināta vissvētākajā vietā. Bet zobgalības neatstāja nekādu iespaidu. Gan apgaismotie, gudrie romieši, gan drūmie, nezinošie barbari kļuva klusi un domīgi, kad runa bija par jūdu dievu, un tas šaušalīgais un neredzamais, kas atradās vissvētākajā vietā, palika pasaulei noslēpums un biedinājums.

Visas pasaules jūdi uzskatīja templi par savu īsto dzimteni, par neizsīkstošu spēka avotu. Gan pie Ebro, gan Indas, gan pie britu jūras, gan Nīlas augštecē viņi vienmēr, dievu lūgdami, pavērsa seju pret Jeruzalemi, kur atradās templis. Visi labprāt maksāja templim nodevas, visi devās uz to svētceļojumos vai arī bija cieši apņēmušies reiz lieldienās aiznest savu jēru uz templi. Ja viņiem kāds pasākums izdevās, viņi pateicās neredzamajam dievam templī, ja viņi bija nespēcīgi un nelaimīgi, tad viņi gaidīja palīdzību no tā. Tikai ap templi zeme bija tīra, un tie, kuri dzīvoja ārzemēs, sūtīja šurp savus mirušos, lai viņi atgrieztos mājās vismaz pēc nāves. Viņi dzīvoja izkaisīti pa visu pasauli, bet šeit viņiem bija kopīga dzimtene.

Kad Romā pienāca ziņa par iebrukumu Tiberiadas pilī, ķeizars atradās mākslas studijās Grieķijā. Prombūtnes

laikā viņš bija uzticējis kārtot valdības lietas savam nama pārvaldniekam Klaudijam Helam. Tas tūlīt sasauca kabineta apspriedi. Bija ieradušies visi trīsdesmit septiņi kungi, kas ieņēma vadošos galma amatus. Ziņa, ka Jūdejā no jauna uzliesmojusi sacelšanās, viņus dziļi satrauca. Pirms desmit gadiem šī depeša būtu nesvarīgs ziņojums no nesvarīgas provinces. Tagad tas valdību ķēra visvārīgākajā vietā, apdraudēja tās svarīgo projektu, jauno aleksandrisko karagājienu.

Viņi, šie trīsdesmit septiņi kungi, bija tie, kuri nostādījuši šo vareno projektu uz stingriem pamatiem. Viņi bija nodrošinājuši atbalsta punktus jūras ceļam uz Indiju Dienvidarābijā, sagādājuši naudas līdzekļus karagājienam uz Etiopiju un vēl drosmīgākam karagājienam uz Kaspijas vārtiem. Lai realizētu šo kara plānu, maršali Korbulans un Tiberijs Aleksandrs un viņu karapulki jau bija ceļā. Divdesmit otrais leģions, tāpat kā visas daļas, bez kurām varēja iztikt Vācijā, Anglijā, Dalmā-cijā, devās uz Austrumiem, Piecpadsmitais leģions — uz Ēģipti. Un nu šo grandiozo plānu izjauca nemieri, kas vienmēr no jauna uzliesmoja tieši izejas pozīcijās. Ak, viņi labprāt būtu ticējuši vietējo varas iestāžu apgalvojumiem, ka province drīz pati no sevis nomierināšoties. Bet tagad bija skaidrs, ka tas nenotiks, ka sacelšanās apspiešanai vajadzēs ļoti daudz cilvēku un ļoti daudz vērtīgā laika.

Lielākā daļa no ministriem nebija romieši, bet dedzīgie grieķi; viņi alka, lai viņu Grieķija, viņu Austrumi kļūtu par valsts pamatu. Viņi, šie jaunā Aleksandra padomdevēji un karavadoņi, plīsa aiz dusmām, ka tagad viņu brīnišķīgo karagājienu šī muļķība stipri novilcinās vai pat uz visiem laikiem izjauks.

Taču ārēji viņi palika klusi un svinīgi. Daudzi no viņiem, pat lielākā daļa, bija vergu dēli vai mazdēli, tieši tāpēc, tagad pie varas nākuši, viņi tēloja seno romiešu senatoru nesatricināmo cieņu.

Klaudijs Hels izskaidroja no Jūdejas pienākušo nelaimes vēsti, tās nozīmi lielajā Austrumu projektā. Klaudijs Hels pats ir dzimis verdzībā. Viņš ir nevainojami noaudzis, smulgs un skaists, seja samērīga, enerģiska. Viņš nēsā ķeizara zīmoggredzenu. Ikviens cits viņa vietā būtu pavadījis ķeizaru uz Grieķiju, ir bīstami atstāt viņu tik ilgi svešu iespaidu varā. Bet Klaudijs Hels labāk palicis Romā. Gandrīz droši var teikt, ka no viņa pasākumiem ķeizaram kāds nepatiks. Iespējams, ka Klaudijs Hels mirs jauns, norīdams zelta plāksnītes vai atvērdams artērijas. Bet tā nav pārāk augsta cena tam, kurš ir valdījis pār pasauli.

Viņš runā mierīgi, strupi, bez izskaistinājumiem. Sacelšanās līdz šim vērtēta pārāk nenopietni, tagad tā jāvēr-tējot jo nopietnāk.

— Mēs visi esam maldījušies, — viņš saka bez aplinkiem. — Ar vienu vienīgu izņēmumu. Es lūdzu, lai šis vīrs, kurš nav maldījies, pasaka savas domas.

Kaut gan kungi necieš izkāmējušo vanagknābi Filipu Talasu, viņi skatās uz Austrumu nodaļas vadītāju ar cieņu. Viņš jau no paša sākuma bija brīdinājis, ka nevajag ieaijāt sevi ar Jeruzalemes viltīgajiem, saldenajiem miera solījumiem. Viņš bija licies mazliet smieklīgs ar savām mūžīgajām bailēm no jūdiem, ar savu sirmgalvju naidu. Tagad izrādījās, ka naida acis redzējušas labāk nekā pārējo kungu tolerantais skepticisms.

Ministrs Filips Talass neizrādīja ne mazāko gandarījumu. Viņš sēdēja kā parasti — sīks, salīcis, neredzams. Bet sirds dzijumos viņš bija lielas laimes pārņemts; viņam šķita, ka pat viņa verdzības laika rēta nav vairs tik redzama. Tagad, pēc šīs labvēlīgo dievu sūtītās Tiberi-adas pils izlaupīšanas, pēc šīs jaunās, neizmērojami pārdrošās visu solījumu laušanas, bija pienācis lielās atmaksas brīdis. Pat iecietīgai tiesai jāsoda ar nāvi vairāki tūkstoši dumpinieku un jāiekasē vairāki miljoni sodanaudas. Tas tagad jāatzīst arī pārējiem. Ministrs Filips Talass sacīja:

— Jeruzaleme jānoposta.

Viņa balss nekļuva skaļāka un arī nedrebēja. Bet tas bija viņa dzīves lielākais brīdis, un, vienalga, kad viņu aicinās nāve, tagad viņš var mirt apmierināts. Sirds dziļumos viņš gavilēja: «nablion», par spīti tulkam Cahe-jam: «nablion». Viņš sapņoja, kā karaspēks uzbruks nekaunīgajai Jeruzalemei, kā viņi vilks iedzīvotājus aiz bārdām un tos nositīs, kā aizdedzinās mājas, kā noārdīs mūrus, kā nolīdzinās ar zemi uzpūtīgo templi. Bet nekas no tā nebija dzirdams viņa balsī, kad viņš pašapzinīgi, gandrīz īgni konstatēja:

— Jeruzaleme jānoposta.

Iestājās klusums, un klusumā atskanēja nopūta. Klaudijs Hels pagrieza savu skaisto, tumšo seju pret Regīnu

un jautāja, vai ķeizara pērļu zvejniecības direktoram neesot kas sakāms. Klaudijam Regīnām nebija nekas sakāms. Sie galilejieši bija rīkojušies pārāk muļķīgi. Tagad neatliek nekas cits, jālaiž darbā armija.

Klaudijs Hels rezumēja. Tātad, ja visi kungi piekrīt, viņš lūgs ķeizaru pēc iespējas ātrāk sākt karagājienu uz Jūdeju. Līdz šim varēja, sūtot kurjerus uz Grieķiju, greznot viņu šķēpu ar laimi vēstošo lauru vainagu, šoreiz, lai parādītu viņa majestātei, cik nopietni Roma vērtē stāvokli, kurjeram pie šķēpa piestiprinās nelaimi vēstošo spalvu.

•

Pēc Klaudija Hela pavēles senāts lika atvērt Jānusa templi par zīmi tam, ka valstī sācies karš. Senators Ma-rulls ne bez ironijas izteica Klaudijam Helam nožēlu, ka viņš nevarot piedalīties šajā ceremonijā svarīgāku iemeslu pēc. Vienu gadu pasaulē bija valdījis miers. Romas pilsēta jutās pārsteigta, ka tagad čīkstēdamas atvērās smagās divsejainā dieva Jānusa tempļa durvis; sākums ir zināms, bet neviens nezina beigas. Daudzus pārņēma bailes, kad viņi uzzināja, ka tagad viņu Kapitolija labais un lielais Jupiters sācis karu pret briesmīgo, neredzamo dievu Austrumos.

Sīkpilsoņu kvartālos valdīja apmierinājums, ka ķeizars beidzot grib bargāk uzstāties pret jūdiem. Viņi ieperinājās visur, jau viss tirdzniecības kvartāls bija viņu pārņemts, ļaudis priecājās, ka naidam pret konkurentiem var piešķirt patriotisku nokrāsu. Krodziņos viņi stāstīja cits citam senos, labi zināmos nostāstus, ka jūdi savā vissvētākajā vietā pielūdzot ēzeļa galvu, savos Passā svētkos viņi upurējot šim svētajam ēzelim grieķu bērnus. Sinagogas tika aprakstītas ar neķītriem, draudīgiem uzrakstiem. Floras pirtī apgraizītos nopēra, izmeta ārā. Kādā ēdnīcā Suburas ielā dažiem jūdiem pavēlēja ēst cūkgaļu, nepaklausīgajiem ar varu atpleta mutes, bāza viņiem iekšā šausmīgo aizliegto ēdienu. Trijielu vārtu tuvumā ļaudis iebruka noliktavā, kur glabājās pēc noteikumiem gatavotās zivju mērces, sasita pudeles, iezieda ar to saturu jūdiem matus un bārdas. Taču policija šīs nekārtības drīz izbeidza.

Senāta kungiem, diplomātiem, finansistiem bija darba pilnas rokas. Vajadzēja ieviest neskaitāmus jaunus amatus un tos sadalīt, gaisā jautās laupījuma smaka. Vecie,

atvaļinātie ģenerāļi atplauka. Viņi ložņāja cits ap citu, cits citu uzmanīja, viņu acis gailēja. Forums skanēja no satrauktiem smiekliem, Līvijas kolonādēs, Marsa laukumā, pirtīs valdīja rosība. Katram bija savi kandidāti, savas personiskās intereses, pat vestāliešu priekšniece lika sevi katru dienu nest uz Palatīnu, lai izteiktu ministriem vēlmes.

Dēlas un Romas biržās krita zelta, dārgu audumu un vergu cenas, jo Jūdejā bija gaidāms liels laupījums. Labības cena cēlās, aktīvajam karaspēkam vajadzēs lielu pārtikas pievedumu. Rēderejās bija daudz darba, Raven-nas, Puteolu un Ostijas kuģu būvētavās tika drudžaini strādāts. Pa kungu Klaudija Regīna un Jūnija Trāķieša namiem, pa senatora Marulla pili skraidīja kurjeri. Šie augstmaņi bija patiesi sarūgtināti par karu Jūdejā. Bet, tā kā bija jāslēdz darījumi, kāpēc atstāt ienākumus citiem?

Jūdu starpā valdīja skumjas un apjukums. No Jeruzalemes pienāca izsmeļošas ziņas, viņi zināja par Josefa lomu. Vai to varēja iedomāties, ka šis cilvēks, rakstumā-cītājs Josefs ben Matatija, kurš bija dzīvojis kopā ar viņiem, kurš bija ģērbies tāpat kā viņi, runājis tāpat kā viņi, kurš zināja, kas ir Roma, uzņemsies vadīt tik bezcerīgu avantūru? Klaudijs Regīns visvairāk dusmojās uz Lielās padomes kungiem. Kā viņi varēja sūtīt šo sīko rakstnieķeli uz Galileju? Šādiem cilvēkiem jāļauj iztrakoties literatūrā, nevis lielajā politikā. Vairāki ievērojami Romas jūdi steidzās izteikt valdībai savu sašutumu par šo fanātiskā noziedznieka rīcību Galilejā. Sašutušajiem kungiem valdība deva mierinošus solījumus. Pieci miljoni jūdu, kas dzīvoja ārpus Jūdejas, pa visu valsti izkliesti, bija lojāli pilsoņi, maksāja savus augstos nodokļus. Valdība pat nedomāja viņus aiztikt.

Ziņas no Galilejas aktierim Dēmetrijam Libānam stipri ķērās pie sirds. Viņš bija drūms un pacilāts reizē. Viņš ielūdza pāris uzticamu jūdu draugu un aiz rūpīgi slēgtām durvīm nolasīja vairākas nodaļas no makabeju grāmatas. Viņš vienmēr bija zinājis, kāda liela iekšēja uguns deg jaunajā rakstumācītājā Josefa. Bet neviens nezināja labāk par viņu, cik muļķīga un bezcerīga bija cīņa pret Romu. Starp citu, viņš pagaidām Romā bija vienīgais, kuram radās nopietnas nepatikšanas nemieru dēļ Jūdejā. Jo tagad no jauna Romas ielās skanēja musinoša jūda Apellas palama. Ļaudis prasīja no Dēmetrija, lai viņš galu

galā spēlējot šo lomu arī atklāti. Atteikšanās gadījumā tie viņu tikpat kaislīgi nozākās, cik līdz šim bija apjūsmojuši.

Lielākā da Ja Romas jūdu jutās izbijušies, apjukuši, izmisuši. Viņi lasīja praviešu grāmatas: «Es dzirdu dzemdētājas kliedzienus, cietējas vaimanas. Tā ir Cionas meita, viņa kliedz un vaimanā, un lauza rokas: — Ak vai, man jāmirst no žņaudzēju rokas.»

Viņi lasīja, un viņu sirdis bija baiļu pilnas. Mājas tika aizslēgtas; sākās gavēņi, visās sinagogās lūdza dievu. Neviens no romiešiem dievlūgšanu netraucēja.

Starp Romas jūdiem bija ļoti maz tādu, kuri Jūdejas dumpī saskatīja glābiņu, seno pravietojumu piepildīšanos, pestītāja atnākšanu. Pie viņiem piederēja meitene Irēna, rakstumācītāja Licīnija sieva. Viņa mēmi klausījās, kad viņas vīrs izteica savu sašutumu par nolādētajiem noziedzniekiem, bet iekšēji viņa gavilēja. Viņa nebija ļāvusi vaļu necienīgām jūtām, viņa vienmēr bija zinājusi: Josefs ir Izraēla dižvīrs, viens no praviešu pulka, Jahves karavīrs.

Kurjers ar nelaimi vēstošo spalvu pie šķēpa nonāca pie ķeizara jautrajā, tagad svētku troksnī dunošajā Korintā, provinces Grieķijas galvaspilsētā.

Jaunais pasaules valdnieks nekad savā mūžā nebija juties tik laimīgs. Grieķija, šī viskulturālākā zeme pasaulē, uzgavilēja viņam, viņa mākslas, viņa laipnības, viņa sabiedriskuma patiesi aizgrābta. Turklāt viņš zināja, ka šis Grieķijas ceļojums ir tikai ievads daudz varenākam pasākumam. Tagad viņš pievienos savai pasaules pusei otru — cēlāko, gudrāko pusi. Viņš paveiks līdz galam darbu, ko uzsācis visdižākais vīrs, kāds jebkad dzīvojis. Un abas pasaules puses kļūs bagātas un laimīgas zem viņa ķeizariskā vārda zīmes.

Šodien viņš ir vainagojis Grieķijas ceļojumu ar lielu pasākumu. Viņš ar zelta lāpstu sācis rakt kanālu, kas ies cauri Korintas šaurumam. Rīt viņš rīkos svētku spēles «Kanāla celtniecība». Viņš pats uzrakstījis noslēguma vārsmas, kurās vareniem soļiem uznāk dievs un pavēl ērglim plest spārnus lielajam lidojumam.

Šajā dienā, līdzko ķeizars pēc kanāla pamatlikšanas atgriezās Korintas pilī, ieradās kurjers ar ziņām no Jūdejas. Ķeizars pārlasīja vēstījumu, nometa rakstu uz galda, tā ka tas daļēji aizsedza svētku spēļu manuskriptu. Viņa skatiens krita uz vārsmām:

Tas, kurš okeānam liek klausīt Un sauli vada pēc sava prāta.

Viņš piecēlās, apakšlūpu atšiepis. Tā ir dievu skaudība. Viņi nenovēl viņam atkārtot Aleksandra vēriena karagājienu.

Tas, kurš okeānam liek klausīt Un sauli vada pēc sava prāta.

Šīm noslēguma vārsmām ir jēga tikai kā aleksandriskā karagājiena prologam. Tagad tām nav nekādas nozīmes.

Gesijs Flors, Jūdejas gubernators, ticis cauri viegli. Viņš ir kritis. Cestiju Gailu viņš, protams, atsauks un sodīs. Šai nekaunīgajai Jūdejai neder tāds mīkstčaulis.

Ķeizars domā. Kuru lai viņš sūta uz Jūdeju? Jeruzaleme ir visu Austrumu stiprākais cietoksnis, turienes tauta, viņam to teikusi Popeja, ir fanātiska, stūrgalvīga. Karš tur jāved nesaudzīgi. Tas nedrīkst vilkties ilgi. Viņš nekādā ziņā neļaus atlikt aleksandrisko karagājienu ilgāk par gadu. Jūdejai vajag stingra un prātīga vīra. Un bez iztēles. Šim vīram jābūt tādam, ka viņš sev uzticēto varu izlietotu tikai pret Jeruzalemi un galu galā nevērstos pret ķeizaru.

Kur viņš ņems tādu cilvēku? Viņam min vārdus. Ļoti maz. Kad tos stingrāk pārbauda, paliek vēl mazāk. Beidzot paliek viens vienīgais: Muciāns. Ķeizars īgni aizmiedz acis. Arī senatoru Muciānu var izmantot tikai visai piesardzīgi. Ķeizars viņu labi atceras. Neliela auguma kungs, izkāmējis no visādām baudām, seja dziļu grumbu izvagota, ļoti kopts. Viņš mazliet klibo, balstās uz spieķa; bet parasti viņš tur to vienā rokā aiz muguras, kas ķeizaram krīt uz nerviem. Ķeizars nevar ciest arī viņa pastāvīgo sejas raustīšanos. Protams, Muciānam ir gaišs, ass prāts, viņš ātri tiks galā ar dumpīgo provinci. Šis neizmērojami godkārīgais cilvēks, kurš jau reiz kritis nežēlastībā un atkal ticis uz augšu, tagad stāv uz vecuma sliekšņa un, ja viņam dos varu, viegli padosies kārdinājumam izdarīt bīstamus eksperimentus.

Ķeizars neapmierināti nopūšas, atsēžas atkal pie svētku spēles manuskripta. īgni svītro to. «Kurš sauli vada.» Jāizsvītro pašas labākās vārsmas. Tagad viņš vairs

nevar beigas uzticēt aktierim, tagad dievs jāspēlē viņam pašam. Ir jau vēla nakts. Viņš nevar koncentrēties, lai aizlāpītu nesakarīgās vietas, ko svītrojumi radījuši dieva noslēguma vārsmās. Viņš atbīda manuskriptu pie malas. Naktstērpā viņš aizslīd uz savas draudzenes Kalvi jas istabu. Viņš ir saīdzis, uzblīdusī seja klāta ar sviedriem, viegli nopūzdamies, viņš atsēžas pie viņas gultas. Vēlreiz apsver visus «par» un «pret». Daudz kas runā par labu Muciānam. — Nu tad sūti viņu, — Kal vija saka. Daudz kas runā pret Muciānu. — Nu tad nesūti viņu. — Varbūt tomēr atradīsies kāds cits. Ķeizars negrib par to ilgāk domāt. Viņš ir argumentus diezgan apsvēris, tagad jāpaļaujas uz pēkšņu ideju, uz laimi, uz viņa laimi. Turpmāk viņš nodarbosies tikai ar svētku uzvedumu. Rīt pēc svētku uzveduma viņš izlems.

Romā saspringti gaida lēmumu.

Lēmums tiek pieņemts pirms svētku uzveduma beigām. Kamēr ķeizars smagajā dieva maskā un augstajās kurpēs sēž ģērbtuvē un gaida savu uznācienu, pār viņu nāk apgaismība. Jā, viņš nozīmēs Muciānu, bet viņš nenozīmēs to vienu pašu, viņš dos līdzi vēl otru vīru, lai tas Muciānu kontrolētu. Viņš jau zina, kuru. Visu laiku ap viņu grozās kāds vecs ģenerālis, kurš vienmēr tēmējis uz visaugstākajiem amatiem, lai, tajos iecelts, tūdaļ nokūleņotu lejā; pastāvīgo neveiksmju dēļ ap viņu jau vējo viegla komikas dvesma. Viņu sauc par Vespasiānu. Viņš drīzāk izskatās pēc lauku komersanta nekā pēc ģenerāļa; bet viņš izcēlies Anglijas karagājienā un tiek uzskatīts par lielisku karavīru. Šis tēvainis sagādājis ķeizaram visādas nepatikšanas. Viņš vienmēr tikai ar pūlēm slēpis, cik grūti viņam klausīties ķeizara deklamēšanā, un nesen, pirms trim dienām, viņš vienkārši iesnaudās; jā, kamēr ķeizars runāja skaistās Danajas vārsmas par vēja šūpotajām lapām, viņš nepārprotami krāca. Ķeizars sākumā gribēja viņu sodīt, bet patiesībā viņam bija žēl šā nabaga, kuram dievi nav devuši dzirdes orgānus. Nerons līdz šim nav neko pret viņu pasācis. Tikai viņš vairs nav lasījis šim tēvainim priekšā. Šodien un vakar ķeizars iztālēm redzējis viņu stāvam pie sava ceļa nomāktu un gatavu pakalpot. Jā, tas ir viņa cilvēks. Tas tik viegli nenāks uz pārāk pārdrošām domām. Viņu ķeizars sūtīs uz Jūdeju. Pirmkārt, viņam labu laiku nebūs jāredz šā tēvaiņa ģīmis, un, otrkārt, šis viltīgi neveiklais cilvēks ir tieši tas, kurš cieši skatīsies uz pirkstiem elegantajam Muciānam. Ķeizars sadalīs pilnvaras, iecels Muciānu par Sīrijas ģenerālgubernatoru un Vespasiānu par Jūdejas feldmaršalu. Vienam nebūs nekādu militāru, otram nekādu politisku pilnvaru, un viņi viens otru izspiegos.

Par spīti smagajai, karstajai dieva maskai, ķeizars smaida. Patiesi, tas ir lielisks atrisinājums, tā ir laba ideja. Viņš iziet uz skatuves, viņš runā dieva skanīgās vārsmas. Loma kļuvusi īsa, bet viņam liekas, ka viņš vēl nekad nav runājis tik labi kā šodien. Viņš ir savus aplausus pelnījis.

Ģenerālis T Fl. Vespasiāns pēc svētku uzveduma atgriezās priekšpilsētas namiņā, ko viņš pa savu uzturēšanās laiku Korintā bija noīrējis no tirgotāja Lahēta. Viņš nolika mēteli un izejamās drēbes, lādējās, ka kalps pietiekami uzmanīgi nesaloka rūpīgi glabāto apģērbu, uzvilka tīru, mazliet nonēsātu mājas tērpu un zem tā biezu veļu, jo bija samērā vēsa pirmspavasara diena un viņš piecdesmit astoņus gadus vecs jau atkal juta savu reimatismu.

Plato pieri drūmajā apaļajā zemnieka sejā īgni dziļās krokās savilkdams un, par spīti sakniebtajai, platajai mutei, skaļi un smagi elpodams, viņš staigāja šurp un turp. Svētku uzvedums viņam bija licies ļoti nomācošs. Lai viņš grieztos kurp griezdamies, visur bija dzelžaina klusēšana, viņa sveicienu tik tikko atņēma, un kambarkungs Gortins, šis nolaizītais maitasgabals, uz viņa jautājumu, vai viņam esot izredzes tuvākajās dienās dabūt audienci pie majestātes, savā nekaunīgajā provinciālajā grieķu izloksnē atbildēja: — Izstrebiet pats savu putru.

Kad viņš visu pārdomāja, viņam patiešām cits nekas neatlika. Ko lai dara, ka viņš pirms trim dienām iekūlās šajā muļķīgajā ķezā. Tagad viss dārgais Grieķijas ceļojums zaudējis jēgu. Pie tam notikums ķeizara deklamēšanas laikā nebija nemaz tik ļauns. Viņš bija iemidzis, to viņš nenoliedza, bet krācis viņš nebija, tas ir šā maitas-gabala kambarkunga nekaunīgs apmelojums. Viņam vienkārši dabā ir tāda skaļa elpošana.

Vecais ģenerālis sita rokas krusteniski ap sevi, lai sasildītos. Ko lai dara, pie ķeizara viņu katrā ziņā vairs nepielaidīs, to viņš šodien teātrī redzējis arī bez acenēm.

Viņš varēja priecāties, ka viņam par krākšanu nepiešuj majestātes apvainošanu. Pats labākais bija klusām doties atpakaļ uz savu īpašumu Itālijā.

Viņam nav nemaz tik nepatīkami, ka viņš tagad varēs nodzīvot savu mūžu mierā. Pats no sevis viņš nekad nebūtu iekustinājis savus vecos kaulus un devies pakaļ ķeizaram uz Grieķiju, lai mēģinātu pēdējo reizi. Tas notika tikai tāpēc, ka viņam nedeva mieru viņa draudzene dāma Ke-nīda. Nekad viņi nebija ļāvuši Vespasiānam baudīt labo zemnieka mieru. Vienmēr viņi bija Vespasiānu no jauna kūdījuši, kamēr viņš uzrāpās augšā un atkal laimīgi nokūleņoja lejā.

Tas bija sācies jau viņa jaunībā, un vainīga tur bija viņa mātes zemnieciskā māņticība. Kad viņš piedzima, vecais, svētais Marsa ozols izdzina jaunu, neticami kuplu atvasi, un sparīgā dāma to uzskatīja par drošu laimes zīmi. viņas dēls, tā lēmis liktenis, sasniegs vairāk nekā nodokļu ievācēji, provinces baņķieri un armijas virsnieki, no kuriem viņš bija cēlies. Viņam pašam no bērna kājas patika lauksaimniecība, viņš labprāt būtu visu mūžu nodzīvojis savu vecāku muižā, izmantodams šā īpašuma produkciju kā īsti praktisks zemturis. Bet Vespasiāna noteiktā māte neatlaidās, kamēr nebija iepotējusi arī viņam savu neizdeldējamo ticību lielajai nākotnei un pret paša gribu uzspiedusi politiski militāru karjeru.

Domādams par visiem maldiem, ko viņam sagādājusi šī karjera, vecais ģenerālis sāka sēkt stiprāk un saknieba ciešāk plato muti. Trīs reizes pēc kārtas viņš bija izgāzies. Beidzot viņš ar lielām pūlēm tika par Romas pilsētas galvu. Divus mēnešus viss gāja priekšzīmīgi. Viņa policija darbojās, drošības dienests sporta sarīkojumos un teātros strādāja lieliski, pārtikas pievedumi un tirgi bija labi noregulēti, Romas ielās valdīja paraugkārtība. Bet tieši ielu kārtība viņu iegāza. Ķeizaram Klaudijam tieši tad, kad viņš gribēja ārzemju sūtņiem parādīt savu galvaspilsētu, nez kāpēc iešāvās prātā izvēlēties vienu no nedaudzajām slikti koptajām sānielām, un viss svinīgais kortežs iestiga dubļos. Ķeizars nevilcinādamies, citiem par biedinājumu, lika no augšas līdz apakšai nosmērēt ar dubļiem un zirgāboliem pilsētas galvas Vespasiāna, savas svītas pavadoņa, parādes tērpu.

Ģenerālis Vespasiāns, šo gadījumu atcerēdamies, savieba viltīgo zemnieka seju, pasmīnēja. Tomēr šis negadījums toreiz beidzās labi. Laikam gan viņš ar savām mēsliem pildītajām piedurknēm bija atstājis nožēlojamu un smieklīgu iespaidu, un ķeizaram acīmredzot šis nošņurkušais komiskais tēls bija iespiedies smadzenēs kā kaut kas uzjautrinošs. Vismaz viņš, Vespasiāns, turpmāk nekādu nelabvēlību nemanīja, drīzāk gluži otrādi. Viņš nekad nepiegrieza lielu vērību pagodinājumiem, un no šā brīža viņš valsts augstākajā kolēģijā, senātā, tīšām izteica priekšlikumus ar nevainīgu sejas izteiksmi, bet tik jocīgi pade-> vīgā tonī, ka pat šī rūdītā korporācija nezināja, vai smieties vai raudāt. Tomēr viņa priekšlikumus pieņēma.

Kad viņš šodien pēc tik daudziem gadiem pārbaudīja, ko ir veicis un ko palaidis garām, viņš nevarēja pārmest sev konsekvences trūkumu. Viņš bija apprecējis Domi-tillu, bruņinieka Kapellas bijušo draudzeni, un, pateicoties šā Joti izveicīgā kunga rīcībai un sakariem, iepazinās ar ministru Narcišu, ķeizara Klaudija mīluli. Šis vīrs viņam patika. Ar viņu varēja viegli sarunāt. Viņš prasīja komisijas naudu, bet kārtīgam vīram ļāva arī nopelnīt. Tie bija labi laiki, kad Narciss viņu sūtīja kā ģenerāli uz nemierīgo Angliju. Ienaidnieki tur nebija izsmalcināti galminieki, kuri dzina tumšas intrigas, bet ļoti reāli mežoņi, kurus varēja šaut un cirst, un tās bija taustāmas lietas, zeme, krasti, meži, salas, ko vajadzēja iekarot un ko viņš iekaroja. Šajā laikā viņš nonāca svētā ozola pareģojumam vistuvāk. Kad viņš atgriezās, viņam piešķīra oficiālu triumfu un uz diviem mēnešiem visaugstāko goda amatu valstī.

Ģenerālis pūta sev uz pirkstiem, lai tos sasildītu, berzēja plaukstas. Protams, pēc šiem diviem mēnešiem, tā kā viņš bija uzrāpies ļoti augstu, viņš noripoja jo zemāk. Tāds bija viņa liktenis. Nāca jauns ķeizars, jauni ministri, viņš krita nežēlastībā. Pa to laiku bija mirusi arī viņa māte, un tagad, kad viņu vairs neiedvesmoja mātes enerģiskā ticība, viņš cerēja līdz mūža galam nodzīvot darbīgā klusumā. Viņš omulīgi ierīkojās laukos, neapskauzdams savu brāli Sabīņu, kurš bija sasniedzis ļoti daudz un prata savu izcilo stāvokli saglabāt.

Bet tad viņa dzīvē ienāca dāma Kenīda. Viņa bija no zemas kārtas, verga meita, ķeizara māte Antonija lika spējīgo meiteni izglītot un pieņēma par savu sekretāri. Viņa saprata, ko Vespasiāns grib no dzīves, saprata viņa stilu. Tāpat kā viņš, Kenīda nedeva ne plika graša par ceremonijām un pagodinājumiem, toties viņai, tāpat kā Vespasiānam, patika rupji joki, kareiviski tieša viltība;

tāpat kā viņš, viņa rēķināja ātri un skaidri, smējās tāpat kā viņš un pukojās par viņa manierīgo brāli Sabīņu. Taču arī Kenīdā, Vespasiāns to drīz vien nopūzdamies un aplaimots konstatēja, mita viņa mātes stiprā ticība viņa misijai daudz dziļāk nekā viņā pašā. Viņa kūdīja Vespasiānu, līdz viņš pukodamies un lādēdamies vēlreiz pameta mierīgo lauku dzīvi un iejaucās Romas trokšņainajā kņadā. Šoreiz viņš sev sagrāba Āfrikas provinces gubernatora posteni. Tas bija amats, kas atnesa viņam pašu ļaunāko no viņa dzīves daudzajiem ļaunajiem gadiem. Proti, šī bagātā province, tās iedzīvotāju masas, tāpat kā smalkie augstmaņi, vēlējās reprezentatīvu gubernatoru, nevis viņu, neveiklo lauki. Viņa pasākumus sabotēja. Visur, kur viņš parādījās, sākās skandāli. Hadrumētas pilsētā viņu apmētāja ar sapuvušiem rāceņiem. Viņš par sapuvušajiem rāceņiem neļaunojās vairāk kā par zirgāboliem ķeizara Klaudija laikā, taču šai demonstrācijai diemžēl bija ļoti jūtamas sekas: viņš tika atcelts. Tas bija smags sitiens, jo viņš visu savu īpašumu bija ieguldījis šajā provincē tumšos darījumos, no kuriem provinces gubernators būtu guvis ļoti daudz naudas, bet parasts pilsonis — pilnīgi neko. Tik tālu viņš bija ticis ar savu finansista talantu. Atgriezies muižās, kas viņam piederēja kopā ar brāli, viņš bija spiests lūgt no sava augstprātīgā brāļa Sabīna milzīgu aizdevumu, ieķīlājot viņam zemi, lai tiktu vaļā no visspiedīgākajām saistībām. Visā šajā gadā jautrajam Vespasiānam tikai vienu pašu reizi bija iemesls pasmieties. Āfrikas province atklāja viņam ironisku pieminekli: godīgajam gubernatoram. Viņš smīnēja vēl tagad, kad domāja par šo vienīgo savas Āfrikas darbības pozitīvo rezultātu.

Kopš tā laika viss bija gājis šķērsām. Viņš bija atvēris ekspedīcijas kantori un, stingrās Kenīdas atbalstīts, noņēmās ar starpniecību, pagādājot amatus un titulus. Taču viņu atkal pieķēra kādā šaubīgā darījumā, un viņš izbēga no smagāka soda, tikai pateicoties savam nepatīkamajam brālim. Tagad viņam bija piecdesmit astoņi gadi, neviens cilvēks vairs neatcerējās, ka viņš reiz triumfa ratos vests pa Forumu un bijis konsula godā. Lai viņš parādītos kur parādīdamies, visur smīnēja un runāja par sapuvušiem rāceņiem. Viņu sauca vienīgi par ekspeditoru. Viņa brālis Sabīns, kurš tagad bija Romā policijas priekšnieks, savieba ģīmi, kad atskanēja viņa vārds, un skābi sacīja: Klusējiet. Kad runā par šo ekspeditoru, smird pēc zirgāboliem.

Tagad — pēc šīs kļūmes Grieķijā — nav vairs laikam nekādu cerību. Patiesībā būtu labi, ja viņš vismaz atlikušo dzīvi varētu pavadīt pēc savas patikas. Jau rīt viņš dosies atpakaļ. Bet pirms tam viņš šeit Korintā norēķināsies ar tirgotāju Lahētu, kurš izīrējis viņam māju. Tas izturas tā, it kā izrādītu pagodinājumu, par bargu naudu paciezdams atvaļināto ģenerāli savā mājā. Vespasiāns priecājas, ka varēs rupjā romiešu veidā nokārtot rēķinus ar smalko, uzposto grieķi, kurš viņu krāpj, kā vien var. To izdarījis, viņš apmierināts brauks atpakaļ uz Itāliju, dzīvos pusi gada savā muižā Kozā un pusi gada savā muižā Nursijā, audzēs mūļus un kops olīvkokus, dzers ar kaimiņiem vīnu un jokosies, pēcpusdienā baudīs mīlestības priekus ar Ke-nīdu vai kādu kalponi. Un tad pēc pieciem vai desmit gadiem, kad sadedzinās viņa līķi, Kenīda raudās pulka godīgu asaru, Sabīns būs priecīgs, ka ticis vaļā no sava kompromitējošā brāļa, pārējie bēru viesi smīnot sačukstēsies par zirgāboliem un sapuvušiem rāceņiem, un svētā ozola kuplais jaunais dzinums būs pūlējies veltīgi.

Tits Flāvijs Vespasiāns, bijušais romiešu leģiona komandieris Anglijā, bijušais Romas konsuls, bijušais Āfrikas gubernators, atcelts, kritis galma nežēlastībā, vīrs ar vienu miljonu simttūkstoš sesterciju lielu parādu, vīrs, kuram kambarkungs Gortins ieteicis pašam izstrēbt savu putru, bija ticis ar savu bilanci galā. Viņš jutās apmierināts. Viņš tagad ies uz rēdereju un kaulēsies ar blēdīgajiem grieķiem par atceļa cenu. Pēc tam viņš uzsitīs Kenīdai pa pēcpusi un sacīs: «Nu, vecā grezele, tagad viss cauri. No šā brīža tu mani nekādā ziņā vairs neizvilināsi no aizkrāsns, lai tu grozītu savu dibenu kā grozīdama.»

Jā, sirds dziļumos viņš bija priecīgs. Apmierināti nosēcies, viņš apmeta mēteli.

Priekštelpā viņam klanīdamies nāca pretim tirgotājs Lahēts — gandrīz vai apjucis, neparasti pieklājīgs, laipns. Aiz viņa svarīgi soļoja svinīgs, oficiāls ķeizara kurjers ar laimi vēstošo lauru zaru pie zižļa.

Kurjers pastiepa uz priekšu šķēpu, atdeva godu. Viņš sacīja: — Viņa majestātes ziņa konsulam Vespasiānam.

Vespasiāns jau sen nebija dzirdējis savu putekļiem klāto titulu, pārsteigts viņš paņēma aizzīmogoto rakstu, vēlreiz paskatījās uz vēstneša zizli. Tas bija lauru zariņš, nevis spalva; runa nevarēja būt par nelaimīgo iemigšanu deklamācijas laikā. Pavisam nesvinīgi ziņkārīgā Lahēta un

kurjera klātbūtnē viņš atlauza zīmogu. Lielā mute kustējās, apaļā, platā zemnieka seja saraucās, viņš smīnēja. Viņš uzsita kurjeram rupji pa plecu un iesaucās: — Lahēt, vecais blēdi, dodiet šim puisim trīs drahmas dzeramnaudas. Nē, pagaidiet, pietiks ar divām.

Vēstuli vicinādams, viņš skrēja uz augšstāvu, iebelza savai draudzenei Kenīdai pa pēcpusi, rēca: — Kenīda, vecā grezele, mēs esam uzvarējuši!

Dāma Kenīda un viņš arī bez vārdiem mats matā saprata, ko otrs pašreiz domā un jūt. Taču šoreiz viņi ļāva mēlēm vaļu. Satvēra viens otru aiz pleciem, smējās viens otram sejā, atkal atbrīvojās, skraidīja pa istabu — gan katrs atsevišķi, gan abi kopā. Lai klausās, kas grib, viņi bezrūpīgi atklāja savas apslēptākās domas.

Pie Jupitera! Šis ceļojums nav bijis veltīgs. Dumpīgās provinces Jūdejas apspiešana ir reāls uzdevums, kā radīts Vespasiāna spējām. Ar tik utopiskām lietām kā aleksan-drislcais karagājiens lai nodarbojas ģeniālie stratēģi — Korbulons vai Tiberijs Aleksandrs. Viņš, Vespasiāns, aizsedza sev ausis ar mēteli, kad runa bija par tik nedrošiem lielvalstiskiem projektiem. Bet pret tādu svarīgu pasākumu kā karagājiens uz Jūdeju vecā ģenerāļa sirds nespēja palikt vienaldzīga. Tagad maršalu kungi varēja pagaidīt, viņš bija ticis seglos. Šie svētītie jūdi. Bravo viņiem, vēlreiz bravo! Viņiem jau sen vajadzēja sadumpoties.

Viņš ir ārkārtīgi apmierināts. Dāma Kenīda liek tirgotājam Lahētam sadabūt Vespasiāna mīļākos ēdienus, lai tie būtu cik dārgi būdami, un pēcpusdienā arī sevišķi valdzinošu, ne pārāk vāju meiteni, ar kuru Vespasiāns varētu papriecāties. Bet tā vien liekas, ka Vespasiāns pat nemana šos uzmanības pierādījumus, viņš ir ķēries pie darba. Viņš vairs nav vecs zemnieks, viņš ir ģenerālis, karavadonis, kurš risina savus uzdevumus ar skaidru prātu. Sīri-jas karaspēks ir cūcīgi izlaidies: gan viņš šiem puišiem parādīs, kas ir romiešu disciplīna. Varbūt viņam uzticēs Piecpadsmitā leģiona vadību, kas pašlaik ir pārmests uz Ēģipti. Vai varbūt Divdesmit otro leģionu, jo tas jau tāpat devies ceļā sakarā ar nereālo aleksandrisko karagājienu. Bet viņš neļaus sevi piemuļķot. Nāksies kaulēties ar kara kabinetu par katru cilvēku. Bet viņš nebaidīsies, ja būs nepieciešams uzsist uz galda un izteikt šiem kungiem savu lēmumu skaidri un saprotami. Mani kungi, viņš sacīs, šeit nav jākaro ar primitīviem mežoņiem kā Vācijā, šeit jākaro ar militāri labi organizētu tautu.

Jau šodien viņš pilī ievadīs sarunas. Smīnēdams viņš uzvelk uz saviem vecajiem kauliem parādes tērpu, ko vēl pirms trim stundām domājās novilcis uz visiem laikiem.

Ķeizara rezidencē viņu saņem kambarkungs Gortins. Viņš pastiepj Vespasiānam pretim roku ar atvērtu plaukstu, oficiāli sveicinādams. īsa, stīva saruna. Jā, kungs ģenerālis var satikt viņa majestāti apmēram pēc stundas. Un sardzes priekšnieku? Kungs sardzes priekšnieks ir viņa rīcībā tūlīt. Un, lai satiktu sardzes priekšnieku, Vespasiāns, kambarkungam Gortinam garām iedams, nevērīgi un mierīgi izmet: — Jā, manu zēn, kurš tagad strēbs pats savu putru?

Pārāk ātri pagāja ziema, Josefam labvēlīga ziema.

Viņš strādāja drudžaini. Viņš nicināja romiešu tehniku, bet nekaunējās to atdarināt. Romā viņš bija ar skaidru prātu uzkrājis pieredzi, viņam bija ieceres. Viņš izravēja no sirds visu sīko, viņu vadīja tikai viens mērķis: sagatavot aizsardzību. Viņa ticība auga. Bābele, Ēģipte, Selei-kidu karaļvalsts — vai tās nebija bijušas tikpat varenas valstis kā Roma? Un tomēr Jūdeja bija spējusi tām pretoties. Kas ir visstiprākā armija salīdzinājumā ar dieva elpu? Viņš aizpūš to pāri zemei kā tukšas pelavas un karamašī-nas iemet jūrā kā rieksta čaumalas.

Pilsētās, sinagogu zālēs, lielajās tautas sapulcēs, Tibe-riadas un Sepforijas cirkos vai arī zem klajas debess ap Josefu pulcējās ļaužu masas. — Marin, marin! Mūsu kungs, mūsu kungs, — viņi sauca tam.

Un viņš, vājš un smalks, stāvēja uz diženās ainavas fona, izslēja seju ar degošajām acīm, rokas uz augšu pacēlis, izgrūda no krūtīm noslēpumainus, spēcīgus paļāvības vārdus. Šī zeme ir pielūgusi Jahvi, tagad pār to nākusi romiešu spitālība un nešķīstība, kas jāsamin, jāiznīcina, jāiznīdē. Uz ko paļaujas romieši, izturēdamies tik nekaunīgi? Viņiem ir armija, viņiem ir viņu smieklīgā «tehnika». Viņus, viņu leģionus var precīzi saskaitīt, katrā no tiem ir desmittūkstoš vīru, desmit kohortu, sešdesmit rotu, turklāt sešdesmit piecas ballistas. Izraēlam ir viņa dievs Jahve. Tas ir netverams, to nevar izmērīt. Bet no viņa elpas pūtiena sairst pīšļos aplenkuma mašīnas, un leģioni izput vējā. Romai ir vara. Bet tās vara ir jau beigusies, jo tā ir izstiepusi savu pārdrošo roku pret Jahvi un viņa izredzētajiem, kuriem viņš tik ilgi dāvājis savu labvēlību,

pret Jahves pirmdzimtajiem, viņa mantiniekiem, pret Izraēlu. Laiks ir pienācis, Roma ir jau bijusi, bet mesijas valsts vēl būs, tā vēl dzimst. Tā nāks šodien, rīt, varbūt tā ir jau atnākusi. Tas ir neaptverami, ka jūs, kas esat noslēguši derību ar Jahvi, savā zemē esat tie, kurus pacieš, un cūkgaļas ēdāji ir kungi. Lai viņi ved šurp savus leģionus pāri jūrai un cauri tuksnesim. Ticiet un cīnieties. Viņiem ir viņu rotas un mašīnas: jums ir Jahve un viņa karapulki.

Ziema pagāja, pāri Galilejas vīna pakalniem, olīvkoku terasēm, zīdkoku birzēm staroja brīnišķīgs pavasaris. Ģe-necaretes ezera krasts ap Magdalas pilsētu, kur vēl aizvien bija Josefa galvenā mītne, smagi līka zem ziediem un smaržas. Ļaudis elpoja viegli un priecīgi. Šajās starojošās pavasara dienās ieradās romieši.

Vispirms zemē parādījās viņu izlūki, kuri nāca no ziemeļiem un no piekrastes pilsētām, tie vairs nevairījās no Josefa priekšposteņu apšaudes, bet pēc tam vēlās šurp veseli trīs leģioni ar zirgiem un ratiem, ar lielu skaitu karavīru no pakļautajām valstīm. Pa priekšu viegli apbruņotie, strēlnieki, izlūkrotas. Tad pirmās smagi bruņotās daļas. Tad sapieri, kuriem jānolīdzina ceļa grumbuļainās vietas, jāaizber iedobes, jānocērt krūmi, lai tie neaizkavētu karaspēka kustību. Viņiem sekoja maršala un ģenerālštāba svīta, karavadoņa apsardze un viņš pats. Aiz viņiem — kavalērija un artilērija, varenās aplenkšanas mašīnas, tarāni, apbrīnojamie šaujamrīki, ballistas un kata-pultas. Tad — kaujas emblēmas, dievišķīgi godinātie ērgļi. Tālāk nāca armijas galvenie spēki pa sešiem vīriem rindā. Beidzot milzīgā karaspēka bagāža, pārtikas vezumi, armijas juristi un kasieri. Un pašā galā bars civilo: diplomāti, baņķieri, neskaitāmi tirgotāji, galvenokārt juvelieri un vergu uzpircēji, karalaupījuma cenotāji, valsts diplomātu un lieltirgotāju personiskie kurjeri, sievietes.

Kad romieši tuvojās, zemē kļuva ļoti kluss. Daudzi brīvprātīgie dezertēja. Lēnām, nenovēršami armija kustējās uz priekšu. Vespasiāns plānveidīgi iztīrīja Galileju, zemi, tuksnesi un jūru.

Nomierināt Ģenecaretes ezera rietumu krastu patiesībā būtu vajadzējis karalim Agripam, jo šī zemes strēle ar Ti-beriadas un Magdalas pilsētām piederēja viņam. Taču elegantais karalis bija laiski labsirdīgs; viņam bija pretīgi

pašam rīkoties varmācīgi, kas būtu nepieciešams, lai savaldītu dumpiniekus. Tātad Vespasiāns izpildīja draudzīgā, Romai faktiski padevīgā valdnieka lūgumu un uzdeva savam karaspēkam soda ekspedīcijas pienākumus. Tibe-riada padevās bez pretošanās. Labi nocietinātā Magdalas pilsēta mēģināja aizstāvēties. Bet tā nevarēja ilgi cīnīties ar romiešu artilēriju; nodevība pašā pilsētā paveica pārējo, kad romieši nāca iekšā pilsētā, daudzi dumpinieki bēga projām pa plašo Ģenecaretes ezeru. Viņi izmantoja visu mazo zvejas flotili, tālab romieši bija spiesti vajāt viņus ar plostiem. Šajā dīvainajā kaujā uz ūdens romiešu pusē bija daudz smieklu, jūdu pusē ļoti daudz nogalināto, jo krasti visapkārt bija aplenkti. Romieši apgāza vieglās laiviņas, un sākās aizraujošas medības, ar smagajiem plostiem dzenoties pakaļ slīcējiem. Kareivji ar interesi nolūkojās, kā ķepurojas no laivām izkritušie, viņi slēdza derības, vai kāds no nelaimīgajiem dos priekšroku noslīkšanai vai ļaus, lai viņu nogalina. Un vai vajadzētu nogalināt slīcējus ar bultām vai nogaidīt, kamēr viņi pieķersies pie plosta, un tad nocirst viņiem rokas? Skaistais ezers, slavens ar savu vizmainumu, šajā dienā bija vienmuļi sarkans, tā krasti, slaveni ar savu patīkamo smaržu, daudzas nedēļas smirdēja pēc līķiem, ezera labais ūdens bija samaitāts, bet zivis nākamajos mēnešos kļuva treknas un labi garšoja romiešiem. Turpretim jūdi, arī karalis Agripa, gadiem ilgi neēda zivis no Ģenecaretes ezera. Vēlāk jūdi dziedāja arī kādu dziesmu, kas sākās tā: «Tālu ap Magdalu ezers ir sarkans no asinīm, tālu ap Magdalu krasts ir nosēts ar līķiem.» Eeidzot, sīki aprēķinot, noskaidrojās, ka šajā kaujā uz ūdens gājuši bojā četrtūkstoš divsimt jūdu. Tas ienesa pulkvedim Sulpicijam četrtūkstoš divsimt sesterciju. Jo viņš bija saderējis, ka nogalināto skaits būs lielāks par četriem tūkstošiem. Ja skaits būtu mazāks, tad viņam nāktos maksāt četrtūkstoš sesterciju un turklāt vēl tik daudz sesterciju, cik nogalināto trūktu no četriem tūkstošiem.

Divas dienas vēlāk Vespasiāns sasauca savus kungus uz kara padomi. Par pilsētas iedzīvotāju lielāko daļu varēja nepārprotami noskaidrot, vai viņi ir vai nav uzvedušies miermīlīgi. Bet ko lai iesāk ar daudzajiem sagūstītajiem bēgļiem, kas saradušies labi nocietinātajā pilsētā no ārpuses, no visām Galilejas malām? To bija apmēram trīsdesmit astoņi tūkstoši. Noskaidrot, cik katrs no tiem liels dumpinieks, bija pārāk sarežģīti. Viņi bija par daudz

aizdomīgi, lai tos vienkārši atbrīvotu. No otras puses, viņi bija padevušies romiešiem bez pretestības, paļaudamies uz to žēlastību, un Vespasiāns domāja, ka nebūtu godīgi viņus vienkārši iznīcināt.

Taču viņa kara padomes kungi pēc zināmas svārstīša-nās nonāca pie vienprātīgas pārliecības, ka attiecībā uz jūdiem viss atļauts, un, ja jāizvēlas starp derīgumu un godīgumu, tad derīgumam jādod priekšroka. Pēc nelielas vilcināšanās Vespasiāns šim uzskatam piekrita. Divdomīgās, grūti saprotamās grieķu frāzēs viņš apsolīja gūstekņiem saudzību, taču ļāva viņiem iziet no pilsētas tikai pa Tibe-riadas ceļu. Gūstekņi labprāt ticēja tam, kas tiem bija vēlams, un devās projām pa norādīto ceļu. Taču romieši bija Tiberiadas ceļu aplenkuši un neļāva nevienam novirzīties sāņus. Kad trīsdesmit astoņi tūkstoši sasniedza pilsētu, viņus sadzina Lielajā cirkā. Viņi satraukti tupēja un gaidīja, ko viņiem teiks romiešu karavadonis. Tad parādījās Vespasiāns. Viņš deva norādījumu tos, kam vairāk par piecdesmit gadiem, un arī slimniekus atdalīt atsevišķi. Daudzi centās iekļūt starp šiem atsevišķi atdalītajiem, jo viņi domāja, ka pārējie ies kājām, bet viņus vedīs uz dzimteni atpakaļ ar ratiem. Tas bija malds. Kad atlase bija beigusies, Vespasiāns pavēlēja viņus nogalināt; citam nolūkam viņi nederēja. No pārējiem viņš lika izmeklēt sešus tūkstošus spēcīgāko un kopā ar pieklājīgu vēstuli aizsūtīja ķeizaram uz Grieķiju Korintas kanāla rakšanas darbiem. Pārējos viņš lika pārdot verdzībā vairāksolīšanā un ienākumus atdot armijai. Dažus tūkstošus viņš uzdāvināja Ag-ripam.

Nemieru gaitā jau simt deviņi tūkstoši jūdu bija pārdoti par vergiem, un vergu cena sāka ievērojami kristies; austrumu provincēs tā noslīdēja no divtūkstoš sesterci-jām uz tūkstoš trīssimt sestercijām.

Stāvēdams mazā, stiprā kalnu cietokšņa Jotapatas mūru tornī, Josefs redzēja, ka tagad tuvojas arī Desmitais leģions. Kara topogrāfi jau mērīja vietu nometnei. Josefs pazina romiešu nometnes. Viņš zināja, ka leģioni gadu simteņu ilgā pieredzē iemācījušies katru dienu, lai viņi apstātos kur apstādamies, ierīkot sev nometnes. Viņš zināja, ka divas stundas pēc darba sākuma viss būs gatavs. Tūkstoš divsimt teltis katram leģionam, starp tām ejas, vaļņi, visapkārt vārti un torņi, labi nocietināta pilsētiņa.

Kaujas gatavībā Josefs drūmi noskatījās, kā romieši lēnām tuvojas izvērstā lokā, kā viņi ieņem apkārtējos kalnus, kā uzmanīgi virzās uz priekšu pa aizām un ielejām. Beidzot viņi bija loku noslēguši.

Izņemot šo Jotapatu, visā Galilejā jūdu rokās bija vairs tikai divas nocietinātas vietas: Tābora kalns un Giskala, kur komandēja Johanans. Ja romieši ieņems šīs trīs vietas, tad viņiem būs vaļā ceļš uz Jeruzalemi. Vadoņi bija nolēmuši noturēt šos cietokšņus, cik ilgi vien iespējams, bet paši pēdējā brīdī izlauzties uz galvaspilsētu: tur bija daudz zemessargu, bet maz vadoņu un organizatoru.

Redzēdams, ka tagad ari Desmitais leģions stāv viņa nometnes priekšā, Josefs juta tādu kā ļaunu prieku. Ģenerālis Vespasiāns nebija nervozais Cestijs Galls, viņam bija nevis viens, bet trīs leģioni, spēcīgais Piektais, Desmitais un Piecpadsmitais leģions, Josefam būs grūti iegūt vienu no trīs zelta ērgļiem, ko šie leģioni veda sev līdzi. Bet arī viņa cietoksnim Jotapatai ir labi mūri un torņi, tas atrodas augstā un ļoti stāvā vietā, viņš apgādāts ar milzīgiem pārtikas krājumiem, viņa ļaudis, vispirms jau Zapitas vienības, ir labā formā. Maršalam Vespasiānam nāksies krietni papūlēties, iekams viņš sagraus šā cietokšņa mūrus un varēs aizvest tā lūgšanu nama bauslības tīstokļus.

Vespasiāns uzbrukumu nesāka. Viņa karaspēks stāvēja nekustīgi kā bluķis un katrā ziņā arī stingri kā bluķis. Acīmredzot viņš gribēja nogaidīt, kamēr Josefs izmisis izlīdīs no savas alas vai nespēkā nosprāgs.

Pie Josefa aplinkus ceļā nonāca vēstule no Jeruzalemes. Galvaspilsēta, ziņoja viņa tēvs Matatija, nesūtīšot viņam nekādus papildspēkus. Rakstumācītājs Eleāzars ben Si-mons gan bija uzstājīgi pieprasījis papildspēku sūtīšanu. Bet Jeruzalemē bija ļaudis, kuri ar prieku būtu redzējuši Jotapatas krišanu, ja tikai arī Josefs ietu bojā līdzi ar to. Viņam jāatdodot cietoksnis, kas bez palīdzības no ārpuses nevarot noturēties pat divas nedēļas. Josefs spītīgi pārlika. Tagad bija maijs. Ja Jotapata varētu turēties vēl jūlija sākumā, tad varbūt romiešiem būtu par vēlu sākt uzbrukumu Jeruzalemei vēl šogad. Vai viņi Kvadru zālē to nesaprata? Tad viņš būs tas, kurš glābs apstulbušo pilsētu pret tās pašas gribu. Viņš rakstīja atbildi savam tēvam, ka gribot Jotapatu noturēt nevis divas nedēļas, bet septiņreiz septiņas dienas. Septiņreiz septiņas die’nas: šie vārdi viņam bija nākuši it kā paši no sevis. Ar tik aizredzīgu pārliecību laikam senāk pravieši sludinājuši savus

pravietojumus. Bet Josefa vēstule nenonāca pie viņa tēva. Romieši to notvēra, un ģenerālštāba kungi smējās par balamutīgo jūdu komandantu: bija neiespējami, ka Jota-pata varētu noturēties tik ilgi.

Pienāca otrā nedēja, bet romieši vēl vienmēr neuzbruka. Pilsēta bija labi apgādāta ar pārtikas produktiem, bet cisternās ūdens kjuva aizvien mazāk, Josefam vajadzēja stingri noteikt tā normas. Bija karsta vasara, ielenktie ar katru dienu vairāk cieta no slāpēm. Daudzi pa apakšzemes ceļiem zagās ārā no pilsētas, lai meklētu ūdeni, jo kalna virsotnei gāja cauri sarežģīta un juceklīga eju sistēma. Bet šādi meklējumi bija bezprātīgi. Kurš tādā kārtā krita romiešu rokās, to viņi sita krustā.

Šos sodus spriest vajadzēja pulkvedim Lukiānam. Sirds dziļumos Lukiāns bija labestīgs kungs, bet viņš ļoti cieta no karstuma un tālab bieži bija sliktā garastāvoklī. Tādā sliktā garastāvoklī viņš deva pavēli piesiet sodāmos pie krusta, kas nozīmēja lēnu, mokpilnu nāvi. Kad viņš bija labākā omā, viņš pieļāva, ka profosi piesit sodāmajiem rokas ar naglām, tad strauji iestājās asins saindēšanās un sekoja ātra nāve.

Katru vakaru drūmās procesijas kāpa augšup kalnos, sodītie nesa uz muguras savu krustu šķērsbaļķus, izstieptās rokas viņiem jau bija pie tiem piesietas. Nakts atvēsināja pakārtās miesas, bet naktis bija īsas, un, līdzko uzausa saule, ieradās mušas un citi kukaiņi. Apkārt salasījās putni un pamesti suņi un gaidīja barību. Vīri pie krusta teica pirmsnāves ticības apliecinājumu: «Klausies, Izraēl, Jahve ir mūsu dievs, Jahve ir vienīgais.» Viņi to teica tikmēr, kamēr vārdi nāca viņiem pār lūpām, viņi teica to no krusta uz krustu. Drīz šis ebreju teiciens bija labi zināms arī romiešu nometnē, tas bija teicams iemesls visādām zobgalībām. Kara ārsti sastādīja statistiku, cik ilgs laiks paiet, kamēr mirst tāds, kurš pienaglots, un cik ilgs — kamēr mirst tāds, kurš piesiets. Viņi izlūdzās novērojumiem sevišķi vārgus un sevišķi spēcīgus gūstekņus un konstatēja, cik ļoti vasaras saules kvēle paātrina letālo iznākumu. Apkārt uz visiem pakalniem stāvēja krusti, un tie, kuri pie krustiem karājās, tika ik vakaru mainīti. Romieši nevarēja katru apgādāt ar savu krustu, kaut gan apvidus bija mežains, viņiem vajadzēja kokmateriālus taupīt.

Viņiem tas bija nepieciešams, lai gatavotu mākslīgus vaļņus un ejas cīņai pret stūrgalvīgo pilsētu. Viņi no-

cirta visus apkārtējos mežus, lai celtu no tiem šos vaļņus. Viņus aizsargāja asprātīgas, no spalvainām un slapjām ādām taisītas konstrukcijas, kas padarīja nekaitīgus aplenkto liesmojošos šāviņus. Jotapatas iedzīvotāji ap-skauda romiešus, kas ūdeni varēja lietot šādiem mērķiem. Viņi rīkoja uzbrukumus, vairākas reizes viņiem izdevās aizdedzināt ienaidnieka ierīces. Bet postījumi drīz tika atjaunoti, un vaļņi un ejas līda aizvien tuvāk.

Kairu vakaru Josefs tos vēroja no mūra torņiem. Kad ierakumi sasniegs noteiktu punktu ziemeļos, Jotapata būs pagalam, pat ja Jeruzaleme vēl sūtītu papildspēkus. Jo-sefa skatiens lēnām slīdēja apkārt. Visur kalnu virsotnēs bija krusti, kalnu ceļus apņēma krusti. Sodīto galvas bija noliektas slīpi uz priekšu, mutes atkārušās. Josefs skatījās, neapzināti viņš mēģināja saskaitīt krustus. Viņa lūpas bija sausas un saplaisājušas. Viņa smaganas izžuvušas, acis iekaisušas; viņš sev neņēma lielāku ūdens devu kā pārējie.

Divdesmitajā jūnijā vai astoņpadsmitajā sivanā pēc jūdu kalendāra vaļņi ziemeļos sasniedza bīstamo punktu. Dienu iepriekš Josefs noturēja dievkalpojumu. Viņš lika sanākušajiem norunāt grēkos atzīšanās lūgsnu. Vīri stāvēja, ietinušies mēteļos ar purpurzilām bārkstīm, viņi mežonīgi sita sev pie krūtīm, dedzīgi kliegdami:

— Ak, Adonaj! Es esmu grēkojis, es esmu kļūdījies, es esmu tavās acīs noziedzies!

Josefs kā pirmās pakāpes priesteris stāvēja priekšā, tikpat dedzīgi kā citi viņš atzinās dievam: — Ak, Adonaj! Es esmu grēkojis, es esmu noziedznieks, — un viņš jutās netīrs, zemisks un salauzts. Bet tad, sākdams trešo grēkos atzīšanās teikumu, viņš pēkšņi pacēla galvu, viņš redzēja pēdējās rindās mazas, apsēstas acis, kas ļauni un cieši raudzījās viņā, un redzēja muti, kura nerunāja korī līdzi citiem: «Es esmu kļūdījies, es esmu grēkojis,» — bet skarbi un nikni izgrūda vārdus: «Tu esi grēkojis, tu esi kļūdījies.» Tā bija Zapitas mute. Un, kad Josefs dievkalpošanas beigās kopā ar citiem priesteriem svētīja tautu, kad vipš ar paceltām rokām, pirkstus izpletis, stāvēja ļaužu'ļpriekšā, kuri nolieca galvas, jo pār svētījošiem priesteriem lidinājās dieva gars, tad Josefs atkal redzēja acu pāri, kas nekaunīgi skatījās uz augšu un nikni un cieši vērsās pret viņu, un Zapitas sejā bija skaidrs izsmiekls: «Aiztaisi savu muti, Josef ben Matatija.

Mēs labāk nosprāgsim bez tavas svētības, Josef ben Matatija.»

Josefu pārņēma liels izbrīns. Viņš nebija vairījies ne no kādām briesmām, viņš uzņēmās slāpes un grūtības kā visparastākais kareivis, viņa pasākumi bija izrādījušies labi un iedarbīgi, dievs katrā ziņā bija ar viņu, viņš jau bija noturējis pilsētu ilgāk, nekā kāds būtu varējis iedomāties. Ko gribēja šis Zapita? Josefs uz viņu nedusmojās. Šis vīrs bija akls, viņš zaimoja dievu.

Uzbrukums, ko Josefs nākamā dienā vērsa pret ziemeļu valni, notika ar mežonīgu fanātismu. Mirt kaujā bija labāk nekā mirt pie krusta, un šīs drūmās ilgas pēc nāves kaujā palīdzēja jūdiem, par spīti biezajam šāviņu lietum, aizlauzties līdz bīstamajam punktam. Viņi nogalināja aizsardzības vienības, aizdedzināja vaļņus un mašīnas. Romieši atkāpās. Viņi atkāpās ne tikai šajā vietā, bet arī dienvidos, kur viņiem gandrīz nemaz neuzbruka. Drīz arī Jotapatas iedzīvotāji uzzināja iemeslu: Vespa-siānam trāpīts, romiešu maršals ievainots. Pilsētā skanēja gaviles, Josefs lika izdalīt dubultīgu ūdens devu. Tā bija piektā nedēļa. Ja viņam izdotos noturēties līdz septītajai nedēļai, tad vasara ietu jau uz galu, tad Jeruzaleme šogad būtu glābta.

Pagāja gandrīz nedēļa, kamēr romieši atkal nostiprināja ziemeļu pozīcijas. Bet tikmēr viņi trijās mūra pusēs uzstādīja savas aplenkuma mašīnas, tarānus. Tie bija vareni baļķi, līdzīgi kuģa mastiem, priekšgalā tiem bija masīvs dzelzs bluķis auna galvas veidā. Vidū šie masti bija ar virvēm piekārti pie horizontāla baļķa, kas balstījās uz stipriem stabiem. Liels skaits artilēristu atvilka baļķi ar auna galvu atpakaļ un ļāva tam atkal brāzties uz priekšu. Neviens, pat visbiezākais mūris, nevarēja ilgi izturēt tādas mašīnas triecienspēku.

Tikai tagad, kad tarāni bija kādu laiku strādājuši, Ves-pasiāns nolēma, ka pienācis laiks rīkot cietoksnim ģe-nerāluzbrukumu. Tas sākās agri no rīta. Debesis apmācās no šāviņiem, šausmīgi un neatlaidīgi rēca leģionu trompetes, no visām metamajām mašīnām reizē lidoja lielās akmens lodes; atbalsodamies kalnos, dobji dunēja tarāni. Uz vaļņiem darbojās trīs ar dzelzi apkalti torņi — katrs septiņpadsmit metru augsts, tajos atradās šķēpa metēji, loka šāvēji, lingotāji, arī vieglās katapultas. Aplenktie bija bezspēcīgi pret šiem bruņās tērptajiem nezvēriem. To aizsegā no ierakumiem izlīda baisi, milzīgi

bruņurupuči, katrs bruņurupucis sastāvēja no simt romiešu izlases karavīriem, kuri turēja savus vairogus virs galvas kā dakstiņus citu citā, tā ka viņus nevarēja ķert neviens šāviņš. Bruņutorņi darbojās precīzā saskaņā ar šiem bruņurupučiem, vērzdami savus šāviņus pret tām mūra vietām, kuras bija izvēlējušies bruņurupuči, un aizstāvjiem nācās atkāpties. Uzbrucēji jau bija piecās vietās vienlaicīgi nonākuši pie mūriem, pārmeta paceļamos tiltus. Taču šinī mirklī, kad romieši nevarēja šaut, lai neapdraudētu paši savējos, aizstāvji lēja uz iebrucējiem verdošu eļļu, kas iespiedās zem bruņu dzelžiem, un uz paceļamajiem tiltiem glumu grieķu zāles novārījumu, tā ka uzbrucēji slīdēja zemē.

Sāka tumst, taču romiešu uzbrukums neatslāba. Augu nakti dobji dunēja tarānu belzieni, vienmērīgi darbojās bruņutorņi, katapultas. Sašautie jocīgi kūleņoja lejā no mūriem. Skanēja kliedzieni, kunksti un vaidi. Nakts bija tik pilna šaušalīgu trokšņu, ka jūdu vadoņi pavēlēja karavīriem uz mūriem aizbāzt ausis ar vasku. Josefs pats klausījās šajā troksnī ar gandrīz mežonīgu apmierinājumu. Bija četrdesmit sestā diena; septiņreiz septiņas dienas viņš noturēs pilsētu. Tad nāks piecdesmitā diena, un iestāsies klusums. Varbūt šis klusums būs nāve. Lai būtu kā būdams, mežonīgā trokšņa vidū viņš jau iepriekš svētlaimīgi izbaudīja piecdesmitās dienas klusumu un domāja par svēto rakstu vārdiem: «Vispirms ir vētra un liels troksnis, bet tad klusumā nāk dievs.»

Kādam aizstāvim šinī naktī izdevās nomest no mūriem uz viena tarāna milzīgu bluķi ar tādu sparu, ka mašīnas dzelzs galva nolūza. Jūds nolēca no mūra zemē, iznesa tarāna galvu no ienaidnieku vidus, stiepa to pie savējiem, šāvienu pavadīts, uzrāpās uz mūra un, piecreiz ievainots, sarāvies čokurā, novēlās mūra iekšpusē. Šis vīrs bija Zapita.

Josefs noliecās pār mirēju. Zapita nedrīkstēja aiziet no dzīves, savā sirdī zaimošanu nenožēlojis. Apkārt stāvēja desmit vīru. Viņi sacīja mirējam priekšā, lai viņš ietu nāvē ar ticības apliecinājuma vārdiem: — Klausies, Izraēl, viens un mūžīgs ir mūsu dievs Jahve! — Zapita sāpēs plēsa vienu savas divdaļīgās bārdas šķipsnu. Viņš kustināja lūpas, bet Josefs labi redzēja, ka tie nav ticības apliecinājuma vārdi, ko viņš tur runāja. Josefs noliecās pie viņa. Mirēja mazās, apsēstās acis ļauni un sāpīgi mirkšķinājās, un viņš pūlējās kaut ko pateikt.

Josefs pielika ausi pavisam tuvu viņa sausajām lūpām, viņš nevarēja saprast, bet bija skaidrs, ka Zapita grib sacīt kaut ko nicinošu. Josefs bija izbrīnījies un apbēdināts, ka šim apstulbušajam tādā veidā jāšķiras no dzīves. Ātri izlēmis, viņš sacīja viņam klusi un kaismīgi:

— Paklausieties, Zapita, es panākšu, ka romieši šajā vasarā neaizies līdz Jeruzalemei. Es noturēšu pilsētu vēl trīs dienas. Un es pats neizlauzīšos uz Jeruzalemi, kā mēs bijām sarunājuši. Es palikšu pilsētā līdz ceturtajam rītam.

Lai aizsniegtu mirēja ausis, vīri korī ritmiski skandēja: — Klausies, Izraēl. — Josefs cieši, gandrīz lūdzoši skatījās uz Zapitu. Viņam vajadzēja atzīt savu netaisnību, pirms nāves izlīdzināties. Bet Zapitas asinīm pielijušās acis bija pārgrieztas, žoklis atkāries; Josefs bija devis savu solījumu mironim.

Sākot ar šo dienu, Josefs gandrīz vairs negulēja. Viņš visu laiku atradās uz mūriem. Viņa seja dega, plakstiņi sāpēja, smaganas bija uztūkušas, ausis kurlas no aplenkuma mašīnu trokšņa, balss rupja un aizsmakusi. Bet viņš sevi nesaudzēja, viņš sevi netaupīja. Tā viņš izturēja trīs dienas, kamēr pienāca četrdesmit devītās dienas pusnakts. Tad viņš iekrita nemanīgā miegā.

Pirmā jūlija rītausmā, piecdesmitā dienā pēc aplenkuma sākuma, romieši ieņēma Jotapatas cietoksni.

Nebija pagājušas pat divas stundas, kopš Josefs apgūlies, kad viņu uzrāva kājās un viņam uzkliedza: — Viņi ir klāt! — Viņš, no miega iztrūcināts, grīļojās, tvēra, kas pagadījās pie rokas: gaļu, maizi, puķēm izšūto priestera jostu, pavēli, kas viņu iecēla par komisāru, kauliņus, ko viņam reiz Romā bija dāvinājis Dēmetrijs Libāns. Viņš izmeimuroja uz ielas rītausmas mijkrēslī. Daži no viņa biedriem rāva viņu sev līdzi lejā, kādā apakšzemes ejā pie pamestas cisternas, kas paplašinādamās izveidoja samērā plašu alu.

Alā bija krietns ducis vīru, ari kāds smagi ievainotais, viņiem bija pārtikas produkti, bet tikai viens vienīgs mazs ūdens spainītis. Visu dienu viņi nezaudēja dūšu, taču naktī izrādījās, ka par izbēgšanu nav ko domāt. Apakšzemes eja bija zaraina un līkumota, taču tā aizvien no jauna izbeidzās šajā alā, un tai bija izeja tikai uz pilsētu, ko romieši modri apsargāja.

Otrā dienā nomira ievainotais. Trešā dienā viņiem izbeidzās ūdens, ceturtajā dienā ilgā aplenkuma novājinātie vīri bija slimi un sajukuši aiz slāpēm.

Piektajā dienā Josefs ben Matatija gulēja alas kaktā, viņš bija palicis zem galvas zilo priestera jostu, pārvilcis pār seju drēbes un gaidīja, kad ieradīsies romieši un viņu nositīs. Viņa iekšas dega, viņš aizvien no jauna mēģināja rit, kaut gan zināja, cik tas bija mokoši un neiespējami, viņa pulss kļuva neregulārs, kauli sāpēja un smeldza. Aizvērtie plaksti berza iekaisušās acis, tumsā dejoja punkti un apļi, kas patvaļīgi palielinājās, sarāvās, dzirksteļoja, saplūda kopā. Saldi un vilinoši būtu paātrināt nāvi, nogalināt sevi; taču palika viena cerība: varbūt pirms tam varēs padzerties. Varbūt, kad ieradīsies romieši, viņi iedos Josefam padzerties, iekams piekārs viņu pie krusta. Jeruzalemē ir labdarīgu dāmu biedrība, kuras ar krustu sodītajiem dod viņu ceļā līdzi dzērienu no vīna un mirrēm. Tā būtu laba nāve. Viņš atbīdīja drēbes nost no galvas un smaidīja ar savām sausajām lūpām.

Viņš skaidri redz savā priekšā lielo cisternu ar normēto ūdeni, daudz, daudz normētā ūdens. Tā kā tagad romieši ir klāt, ūdens vairs nav jātaupa. Kā viņam tas līdz šim nebija ienācis prātā. Viņš redz sevi ejam pie cisternas. Daudzi iet uz turieni. Bet viņš iet starp kliedzošajiem jūdiem un romiešiem, kuri taustās augšup pa ielu, viņš taču ir karavadonis, un ļaudis pašķiras viņa priekšā, viņš iet tieši uz cisternu — nemaldīgi, alkaini. Dzert! Pie cisternas vairs nav sardzes. Bet tur kāds stāv un negrib ļaut viņam nodzerties. Ejiet ar labu projām, Zapita. Es jūs nositīšu, ja jūs man neļausiet padzerties. Vai es esmu izturējies gļēvi? Vai es domāju par sevi, atrazdamies starp šķēpiem, lidojošiem dzelzs gabaliem, ugunsgrēkiem, starp vīriem, kuri krita no mūriem? Neceliet ar savu veselo roku tik muļķīgi tarāna galvu. Es zinu pavisam skaidri, ka jūs esat miris. Jūs esat nekrietns melis, Zapita, kaut arī jūs būtu miris tūkstoškārt. Jums jāiet projām.

Mokošā, veltīgā rīšana skrāpē Josefa uztūkušo rīkli, izrauj viņu no murgiem. Viņš atkal pārvelk drēbes pār seju. Viņš grib tikt no visa tā vaļā. Kad viņš bija tuksnesī pie esēna Banus un atteicās no visiem zemes priekiem, toreiz viņam bija vajadzīgi redzējumi, bet tagad viņš grib savās smadzenēs skaidrību. Viņš pat nedomā nosprāgt tālab, ka dažas dienas nav dzēris ūdeni.

Protams, ja dažas dienas nedabū dzert, tad jāmirst, tā ir zināma lieta. Bet viņš nemirs. Tie pārējie, jā, tie galu galā noslāps. Bet ar viņu tas nav iespējams. Viņam vēl tik daudz jādara, viņš ir pārāk daudz palaidis garām. Kur ir sievietes, kuras viņam nav piederējušas, vīns, ko viņš nav dzēris, pasaules krāšņums, ko viņš nav redzējis, grāmatas, ko viņš nav uzrakstījis? Kāpēc īsti viņš toreiz nenogrāba Popeju? Viņas tērps bija no Koas šķidrauta, viegls kā vēsma, tam cauri spīdēja matiņi. Protams, tie bija dzelteni kā dzintars. Bija tik daudz sieviešu, kuras viņš palaidis garām. Viņš redz gurnus, krūtis, sejas.

Bet tās nemaz nav sejas, tās ir augju kaudzes, ko pārdod tirgū; apaļi, sulīgi augļi, vīģes, āboli, milzīgas vīnogas. Viņš grib kost, košļāt, sūkt, bet, kad taisās tos satvert, katram no tiem ir tā pati ļaunā dzeltenpelēkā seja, ko viņš labi pazīst. Nē, jūs, nolādētais suns, es nemiršu, šo prieku es jums nesagādāšu. Vispār jūs esat nožēlojams pedants, gudrs mērkaķis ar savām statujām, savu simetriju un savu sistēmu. Un jūs gribat runāt par Jūdeju? Ko jūs no tās saprotat? Vai jūs esat kaut reizi piedalījies? Vai jūs esat kaut reizi cīnījies? Jums dzīslās nemaz nav asiņu, jūs blēdi. Kad Jūdeja nopostīja jūsu nolādēto elku pili, tad tā rīkojās pareizi, desmitkārt pareizi, un es darīšu tāpat.

Es nefantazēju, kungs. Es esmu ļoti izslāpis, bet es zinu pavisam noteikti: tā ir nekrietnība, sēžot Romā, uzjautrināties par makabejiem. Tas ir pliekani un pretīgi. Jūs esat nožēlojama parādība, Tiberiadas Just.

Viņam galvā dārdēja, daudzas balsis sauca: «Marin, marin.» Un starp tām vienmēr no jauna kāda smalka, neatlaidīgi padevīga: «Tas ir viņš.»

Nē, viņš nekad nav devis šai balsij varu pār sevi, viņš nekad nav kļuvis iedomīgs, viņš nekad nav uzklausījis zaimus. Tas ir kārdinātājs, kurš tagad izmanto viņa vājumu, lai atkal liktu viņam dzirdēt šo balsi. Jā, noteikti, nekaunīgie meli nāk no kārdinātāja, kurš grib novērst no viņa Jahves vaigu.

Ar lielām pūlēm viņš pieslējās uz ceļiem, ar mokām dauzīja pieri pret zemi, runāja grēksūdzi — runāja svinīgi un lepni:

— Ak, Adoņaj, es neesmu grēkojis, es neesmu kļūdījies. Tev jāļauj man padzerties, es esmu turējis svētu tavu vārdu. Es gribu ūdeni. Neļauj savam kalpam no-

beigties slāpēs, jo es esmu tev labi kalpojis, un tev jādod man ūdens.

Pēkšņi alā atskanēja balss, čerkstoša, Josefam pazīstama romiešu virsnieka balss. Citi viņu purināja. Tā bija ļoti reāla balss, tas bija skaidrs. Balss runāja grieķiski un sacīja: esot zināms, ka alā atrodoties Calilejas karavadonis, un, ja iesprostotie padošoties, tad viņus saudzēšot.

— Dodiet man dzert, — Josefs sacīja.

— Jūs varat stundu apdomāties, — balss atbildēja, — tad mēs alu izkvēpināsim.

Svētlaimīgs smaids izplūda pār Josefa seju. Viņš bija uzvarējis. Viņš bija apvedis ap stūri mirušo Zapitu un nekaunīgo dzīvo Justu, kurš negribēja viņu laist pie augļiem. Viņš taču tagad dabūs dzert un dzīvos.

Bet starp Josefa biedriem bija daži, kuri nevēlējās par padošanos ne dzirdēt. Viņi atcerējās Magdalas notikumus, viņiem likās — ja romieši viņus sagūstīšot,_ tad viņi labākā gadījumā pataupīšot Josefu triumfa gājienam, bet pārējos piesitīšot pie krusta vai pārdošot verdzībā. Viņi nolēma cīnīties. No slāpēm pa daļai prātu zaudējuši, viņi nostājās Josefam ceļā. Drīzāk viņi gribēja to nogalināt nekā pieļaut, ka viņš padodas romiešiem.

Josefs gribēja tikai vienu: dzert. Vai romieši viņus tiešām saudzēs vai nesaudzēs, to redzēs vēlāk. Katrā ziņā romieši dos viņiem padzerties, un šie muļķi to negribēja. Tie bija ārprātīgie, tie bija traki suņi. Tas būtu smieklīgi, ja viņš pēc tik daudzām mokām pats sevi iznīcinātu, nedabūdams padzerties. No visiem savu pārgurušo smadzeņu stūrīšiem viņš savāca spēkus, lai aizstāvētu savas tiesības, lai dzertu, lai dzīvotu.

Ilgi yiņš veltīgi centās tos pārliecināt. Josefa rupjā, aizsmakusi balss tik tikko vairs spēja izteikt viņiem pēdējo priekšlikumu: viņiem nevajagot pašiem sevi nogalināt, bet vismaz citam citu; tas esot mazāks grēks. Tam viņi piekrita, viņi priekšlikumu pieņēma, un tas bija glābiņš. Viņi nolēma lozēt, kuram kurš jānodur, meta kauliņus, ko Josefs bija saņēmis kā dāvanu no Dēmetrija Libāna. Viņi lūdza cits citam piedošanu un mira ar ticības apliecinājumu uz lūpām. Kad Josefs palika kopā ar pēdējo vīru, viņš vienkārši pameta alu un devās pie romiešiem. Viņa biedrs brīdi bezspēcīgi pastāvēja, tad vilkās viņam pakaļ.

Josefu pieņēma pulkvedis Paulīns. Viņš pastiepa viņam pretim roku ar atvērtu plaukstu, priecīgi sveicinādams kā sportists uzveiktu pretinieku. Josefs sveicienu neatņēma. Viņš sabruka un sacīja: — Ūdeni. — Viņi atnesa Josefam dzert, un viņš, tas bija viņa mūža visdievbijīgākais darbs, viņš pārvarēja sevi un norunāja svētīšanas vārdus:

— Esi slavēts tu, mūsu dievs Jahve, kurš visu radījis caur savu vārdu, — un tikai tad viņš dzēra. Svētlaimīgi viņš Jāva strūklai plūst pār lūpām, cauri mutei, iete-cēt rīklē, prasīja ūdeni vēl un vēl, nožēloja, ka jāpārtrauc dzeršana, lai ievilktu elpu, un dzēra atkal. Viņš smaidīja pār visu seju plati un muļķīgi un dzēra. Kareivji stāvēja apkārt, labsirdīgi smīnēja, vēroja.

Josefam atjāva drusku notīrīties, padeva ēst, ķēdēs ieslēgtu veda uz karavadoņa mitekli. Ceļš gāja cauri visai nometnei. Visur drūzmējās kareivji, visi gribēja redzēt ienaidnieka vadoni. Daudzi labvēlīgi ņirgājās: tātad tas bija vīrs, kas viņiem sagādājis darbu septiņas nedējas. Krietns puisis. Daži, sarūgtināti par biedru nāvi, draudēja un mežonīgi lamājās. Citi zobojās, jo viņš izskatījās tik jauns, tievs un vājš: — Nu, jūdeli, kad tu karāsies pie krusta, putniem un mušām būs maz, ko ēst.

Josefs, galīgi novārdzis, ar pinkainiem matiem, ar netīrām pūkām uz vaigiem gāja klusēdams cauri visai šai burzmai, draudi un zobgalības viņu neskāra, dažs labs nodūra skatienu, sastapies ar viņa skumjajām, iekaisušajām acīm. Kad viņam kāds pat uzspjāva, viņš apvainotājam neteica ne vārda, viņš, savažotais, tikai palūdza, lai pavadoņi noslauka slienas, jo esot nepiedienīgi tā stāties karavadoņa priekšā.

Taču ceļš caur nometni bija garš. Teltis, teltis, ziņkārīgi kareivji. Tad nometnes altāris. Tā priekšā neveiklie, zeltainie, naidīgie un varmācīgie triju leģionu ērgļi. Tad atkal teltis, teltis. Novārgušajam vīram bija krietni jānopūlas, lai turētos taisni, bet viņš saņēmās un visu garo kauna ceju nosoļoja stalti.

Kad beidzot maršala telts bija sasniegta, Josefs bez pulkveža Paulīna vispirms pamanīja tikai vienu jaunu kungu ar ģenerālštāba nozīmi; tas bija neliels, taču plecīgs un stiprs jauneklis ar apaļu, atklātu seju, īsais, stipri izvirzītais zods atgādināja asu trijstūri. Josefs tūdaļ zināja — tas ir Tits, karavadoņa dēls. Jaunais ģenerālis nāca viņam pretim. — Man-žēl, — viņš sacīja nepiespiesti, laipni, — ka jums neveicās. Jūs cīnījāties lieliski. Mēs esam vērtējuši jūs, jūdus, pārāk zemu, jūs esat lieliski karavīri.

Viņš redzēja, cik Josefs noguris, uzaicināja viņu atsēsties. — Jums šeit ir karstas vasaras, — viņš piebilda. — Bet teltī mums turas patīkams vēsums.

Pa to laiku, pašķirdams priekškaru, kas pārdalīja telti, bija ienācis pāls Vespasiāns, ļoti ērti ģērbies, viņš parādījās kopā ar staltu, stingru dāmu. Josefs piecēlās, mēģināja sveicināt pēc romiešu paraduma. Bet maršals labsirdīgi un noraidoši atmeta ar roku.

— Nepūlieties. Jūs izskatāties sasodīti jauns, mans jū-diņ. Cik jums gadu?

— Trīsdesmit, — Josefs atbildēja.

— Redzi nu, Kenīda, — Vespasiāns smīnēja, — cik tālu var tikt ar trīsdesmit gadiem.

Dāma Kenīda noskatījās uz Josefu nelabvēlīgi.

— Sis jūds man lāgā nepatīk, — viņa atklāti pateica.

— Viņa nevar jūs ciest, — Vespasiāns paskaidroja Jo-sefam, — jo viņa tik ļoti pārbijās, kad jūs man uzmetāt uz kājas akmens lodi. Tas, starp citu, bija veltīgs uztraukums, vairs jau neko nevar manīt.

Bet, kad viņš tagad tuvojās Josefam, varēja skaidri redzēt, ka viņš vēl drusku klibo.

— Ļaujiet sevi aptaustīt, — viņš sacīja un apčamdīja Josefu kā vergu. — Vājš, vājš, — viņš secināja, skaļi elpodams. — Jums nācās daudz ko izturēt. Jūs varējāt tikt cauri vieglāk. Jums vispār laikam ir drosmīga, enerģiska pagātne, jaunais kungs. Esmu par to dzirdējis. Šis notikums ar jūsu trīs tā sauktajiem nevainīgajiem, kuri pēc tam tik ļoti krita uz nerviem mūsu Cestijam Gailam: daudz kas, tā sakot.

Viņš bija apmierināts. Viņš domāja par to, ka bez šā slīpētā puiša trīs sirmgalvjiem gubernators Cestijs diez vai būtu atsaukts un ka tad viņš nestāvētu šeit.

— Kā jūs domājat, jaunais kungs, — viņš nopietni jautāja, — vai man tagadiņ doties uz Jeruzalemi? Man patiktos noskatīties lielo sabatu jūsu templī. Bet jūs ar savu Jotapatu esat mani pārāk ilgi aizkavējis. Ir jau vēls gadalaiks. Un, ja viņi Jeruzalemē būs tikpat stūrgalvīgi kā jūs šeit, tad tā būs garlaicīga padarīšana.

Tas bija pateikts starp citu, pa jokam. Bet Josefs redzēja šā vira gaišās, vērīgās acis platajā, grumbu izvagotajā zemnieka sejā, viņš dzirdēja viņa skaļo elpu, un pēkšņi viņu apgaismoja zibenīga intuīcija: šis romietis savos sirds dziļumos negrib doties uz Jeruzalemi, viņam nemaz nav vajadzīga ātra uzvara pār Jūdeju. Viņš neizskatās pēc tāda, kurš to, ko reiz dabūjis, atkal ātri izlaiž no rokām. Viņš grib paturēt savu armiju, savus trīs lieliskos, disciplinētos leģionus. Bet, ja karagājiens būs beidzies, tad tie katrā ziņā tiks viņam atņemti, tad viņa virspavēlniecība beigsies. Josefs skaidri redzēja: ģenerālis Vespasiāns negrib šogad doties uz Jeruzalemi. Šī atziņa deva Josefam jaunu ierosmi. Alā pārdzīvotais satraukums vēl nebija viņā rimis. Viņš zināja, vienīgi tagad viņam izšķirīgi jācīnās par savu dzīvību, un atziņa, ka romietis nemaz negrib iet uz Jeruzalemi, deva viņam šajā cīņā milzīgu priekšrocību. Viņš sacīja klusām, taču ļoti noteikti:

— Es saku jums, ģenerāli Vespasiān, ka šinī gadā jūs neiesiet uz Jeruzalemi. Iespējams, ka arī nākamajā ne. — Saspringti skatīdamies, vārdus ar pūlēm izgrūzdams, viņš piebilda: — Jums lemts diženāks uzdevums.

Visi bija pārsteigti par negaidīto atbildi: šis jūdu virsnieks, kurš bija tik nevainojami cīnījies, runāja pavisam dīvaini. Vespasiāns samiedza acis, aplūkoja savu gūstekni.

— Skaties vien, — viņš pazobojās, — tātad pravieši Jūdejā nav izmiruši?

Taču zobgalības viņa vecajā, čerkstošajā balsī bija maz, tajā drīzāk skanēja uzmundrinājums un labvēlība. Šajā Jūdejā bija daudz dīvainību. Ģenecaretes ezerā dzīvoja zivs, kura kliedza; viss, ko iedēstīja Sodomas laukos, kļuva melns un pārvērtās pelnos; Nāves jūra nesa katru, vai tas prata vai neprata peldēt. Viss šeit bija daudz savādāk nekā citur Kāpēc gan arī šis jaunais jūds, kaut gan viņš bija labs politiķis un karavīrs, nevarētu būt savā ziņā apmātais un priesteris?

Pa to laiku Josefa domas darbojās drudžainā ātrumā. Redzot romieti, kurš turēja viņa dzīvību savās rokās, viņam pēkšņi atmiņā atausa vārdi, kam viņš jau sen bija ļāvis nogrimt aizmirstībā, — smagnējo, vientiesīgo vīru vārdi Kapernaumas krodziņā. Viņš drudžaini saspringa, šeit runa bija par viņa dzīvību, un, ko šie vīri bija neskaidri nojautuši, to viņš pēkšņi redzēja žilbinoši skaidri un asi.

— Jūdejā nav daudz praviešu, — viņš atbildēja, — un viņu izteicieni ir miglaini. Viņi mums pareģojuši, ka mesija nākšot no Jūdejas. Mēs viņus nesapratām un sākām karu. Tagad, kad es stāvu jūsu priekšā, konsul Vespa-siān, šeit jūsu telti, es zinu īsto iztulkojumu. — Viņš paklanījās ar lielu cieņu, bet viņa balss skanēja apvaldīti un mierīgi. — Mesija nāks no Jūdejas, bet viņš nebūs jūds. Jūs tas esat, konsul Vespasiān.

Teltī visus apmulsināja šie avantūristiskie, nekaunīgie meli. Viņi bija dzirdējuši par mesiju, par to runāja visi Austrumi. Mesija — tas bija pusdievs, šī pasaules daļa sapņoja, ka viņš sacelsies, lai atriebtos Romai par apspiestajiem Austrumiem. Mīklaina būtne, noslēpumaina, pārcilvēciska, mazliet piezobojama kā visi Austrumu māņticības radītie tēli, tomēr vilinoša un draudīga.

Kenīda, muti pavērusi, piecēlās. Viņas Vespasiāns mesija? Viņa domāja par notikumu ar svētā ozola atvasi. Par to jūds laikam gan nevarēja zināt. Viņa blenza uz Josefu neuzticīgi, apmulsusi. Tas, ko viņš teica, bija lieliski un iepriecinoši un pilnīgi saskanēja ar viņas cerībām; taču šis Austrumu cilvēks likās viņai nepatīkams.

Jaunais ģenerālis Tits, precizitātes fanātiķis, mēdza sīki fiksēt visu, ko runāja ļaudis; viņam bija kļuvis par mehānisku paradumu stenografēt sarunas. Arī tagad viņš pierakstīja. Bet nu viņš izbrīnā pacēla acis. Viņš justos vīlies, ja šis jaunais, drošsirdīgais karavīrs izrādītos blēdis. Nē, viņš patiesi neizskatījās pēc blēža. Varbūt viņš, par spīti savai vienkāršajai un dabiskajai uzvedībai, bija apsēstais kā daudzi šeit Austrumos. Varbūt ilgais bads un slāpes laupījuši viņam prātu.

Vespasiāns raudzījās ar savām gaišajām, viltīgajām zemnieka acīm Josefa godbijīgajās acīs. Josefs izturēja viņa skatienu, izturēja ilgi. Viņš svīda, kaut gan teltī patiešām nebija pārāk karsti, važas spieda, drēbes grauza. Bet viņš skatienu izturēja. Viņš zināja, šis ir izšķirīgais brīdis. Varbūt romietis apgriezīsies, sadusmots vai pretīguma pārņemts, un liks viņu aizvest, piesist krustā vai pārdot vergu kuģim, kas ved darbaspēku Ēģiptes raktuvēm. Bet varbūt arī romietis viņam noticēs. Viņam jātie Josefam. Atbildi gaidīdams, viņš klusībā steigšus lūdza: «Dievs, dari tā, lai romietis man ticētu. Ja tu negribi to darīt manis dēļ, tad dari to sava tempļa dēļ. Jo, ja romietis noticēs, ja viņš šajā gadā patiešām vairs neuzbruks pilsētai, tad līdz nākamajam gadam tavu pilsētu un tavu templi varbūt vēl varēs glābt. Tev jādara, dievs, tā, lai romietis ticētu. Tev jādara, tev jādara.»

Tā viņš stāvēja, lūgdams dievu, baidīdamies par savu dzīvību, romieša skatienu izturēdams, milzīgā saspringumā romieša atbildi nogaidīdams.

Romietis sacīja tikai: — Nu, nu, nu. Ne tik strauji, jaunais kungs.

Josefs uzelpoja. Šis vīrs nebija novērsies, šis vīrs nebija licis aizvākt viņu projām, Josefs bija uzvarējis. Klusām, ātri, paļāvīgi un neatlaidīgi viņš turpināja:

— Lūdzu, ticiet man. Kaut vai tālab, ka biju izredzēts jums to pateikt, es neizlauzos uz Jeruzalemi, kā mums bija plānots, bet turējos līdz galam Jotapatā.

— Muļķības, — Vespasiāns rūca. — Jūs nekad nebūtu varējis izlauzties uz Jeruzalemi.

— Es saņēmu vēstules no Jeruzalemes un nosūtīju vēstules, — Josefs iebilda. — Tātad arī es pats būtu varējis tikt uz turieni.

Tits, pie galda sēdēdams, pasmaidīja: — Jūsu vēstules mēs notvērām, rakstumācītāj Josef.

Tagad lēnīgi iejaucās pulkvedis Paulīns: — Vienā no notvertajām vēstulēm bija rakstīts: «Es noturēšu Jotapa-tas cietoksni septiņreiz septiņas dienas.» Mēs par to smējāmies. Bet jūdi noturēja cietoksni septiņas nedējas.

Visi kļuva domīgi. Vespasiāns smīnēdams skatījās uz Kenīdu.

— Nu, Kenīda, — viņš sacīja. — Patiesību sakot, šis jaunais ziķeris ar saviem trīs nevainīgajiem panācis, ka dievs Marss ar ozola atvasi vēl pašā pēdējā brīdī nav pamatīgi izgāzies. Maršals ir izglītots cilvēks, taču kāpēc viņam neticēt zīmēm, ja tās netraucē viņa plānus? Dažreiz, šīs zīmes iztulkojot, gadījušās kļūdas, bet, no otras puses, ir droši pārbaudīti piemēri par dažu gaišreģu pārsteidzošajām spējām. Un kā izturēties pret neredzamo jūdu dievu, kurš dzīvo tumsā savā vissvētākajā vietā Jeruzalemē: kāpēc gan Vespasiānam laist gar ausīm to, ko jūdu dievs liek viņam paziņot un kas tik labi saskan ar viņa paša nodomiem? Līdz šim viņš pats nav skaidri zinājis, vai viņš grib vai negrib doties uz Jeruzalemi. Valdība uzstāj, ka viņam vēl vasarā jābeidz karagājiens. Bet tas tiešām būtu neizdevīgi ne tikai viņam, bet arī valstij, ja Austrumu armija, kuru viņš tagad tik labi apmācījis, pēc pārāk ātras uzvaras atkal izirtu un nonāktu apšaubāmās rokās. Patiesību sakot, šis puisis ar savu noturīgo Jota-patu izdarījis viņam labu pakalpojumu, un dievs, kurš runā ar viņa muti, nav slikts padomdevējs.

Bet Josefs atplauka kā izkaltis lauks pēc lietus. Dievs bijis žēlīgs: skaidri redzams, ka maršals viņam ticēja. Un kāpēc gan ne? Josefa priekšā patiešām atradās vīrs, par kuru teikts, ka viņš nākšot no Jūdejas, lai valdītu par pasauli. Vai rakstos nestāvēja: «Libāna kritīs kāda varenā rokā?» Ebreju vārds <adir» — «varenais» —, vai tas nenozīmēja to pašu, ko ķeizars, imperators? Vai šim plecīgajam, viltīgajam, prātīgajam vīram varēja atrast labāku vārdu? Viņš zemu nolieca galvu romieša priekšā, roku pie pieres pielicis. Mesijas gaidas un senais, drūmais pareģojums, ka Jahve šaustīšot Izraēlu, lai šķīstītu no grēkiem, bija viens un tas pats, un šis romietis bija ieradies, lai to piepildītu. Kā olīva atdod eļļu tikai pēc presēšanas, tā Izraēls atdod savu labāko daju, tikai pakļauts pārbaudījumiem, un tas, kas viņu spiež un pārbauda, saucas Ves-pasiāns. Jā, Josefs bija atradis pēdējo, galīgo argumentu. Viņu pārņēma dziļa drošības sajūta, viņš juta sevī spēku, lai aizstāvētu savu iztulkojumu pat visiebildīgākā tempļa augstskolas rakstumācītāja priekšā. Jotapatas ala bija krampju un kauna apsēsta, bet, kā cilvēka auglis tiek izgrūsts caur asinīm un mēsliem, tā arī no tās bija radies labs auglis. Viņš bija līdz matu galiem paļāvības pilns.

Taču Kenīda neapmierināti staigāja ap gūstekni.

— Tās ir bailes no krusta, — viņa sirdījās, — kas runā ar šā cilvēka muti. Es gan sūtītu viņu uz Romu vai Korintu. Lai viņu tiesā ķeizars.

— Nesūtiet mani uz Romu, — Josefs neatlaidīgi lūdza. — Jūs esat tas, kuram jālemj par manu un par visu mūsu likteņiem.

Viņš bija noguruma izsmelts; bet tas bija laimīgs nogurums, viņam vairs nebija bail. Jā, sirds dziļumos viņš jau jutās pārāks par romieti. Viņš stāvēja romieša priekšā, viņš runāja savus drosmīgos, glaimojošos vārdus, viņš noliecās Vespasiāna priekšā, bet viņu jau pārņēma sajūta, ka viņš vada otru. Romietis bija rīkste dieva rokā neapzināti: bet viņš, Josefs, kalpoja Jahvem par ieroci apzināti un bijīgi. Tas, ko viņš jautis, pirmo reizi no Kapitolija skatīdamies pāri Romai, dīvainā kārtā piepildījies. Viņš varēja ietekmēt Romas likteni. Vespasiāns ir vīrs, kuru izvēlējies dievs, bet viņš, Josefs, tas, karn maršals pēc dieva gribas jāvada.

Maršala čerkstošajā balsi skanēja klusi draudi, kad viņš sacīja: — Jūdiņ, esi uzmanīgs. Stenografē labi rūpīgi, mans dēls Tit. Varbūt mums kādreiz labpatiksies turēt šo kungu pie vārda. Vai jūs varat man pateikt, — viņš griezās pie Josefa, — kad nāks mana mesijas godība?

— To es nezinu, — Josefs atbildēja. Un pēkšņi negaidīti, brāzmaini piebilda: — Varat turēt mani važās līdz tam brīdim. Varat mani sodīt, ja tas jums vilksies pārāk ilgi. Bet tas nevilksies ilgi. Es biju labs «Izraēla atriebēju» kalps, kamēr ticēju, ka dievs ir Jeruzalemē un ka šie vīri darbojas viņa uzdevumā. Es būšu jums labs kalps, konsul Vespasiān, jo es tagad zinu, ka dievs ir Itālijā un jūs esat viņa izredzētais.

Vespasiāns sacīja: — Es jūs ņemu no karalaupījuma savā dienestā. — Un, redzēdams, ka Josefs grib runāt, piebilda: — Neapsveiciet sevi par agru, mans jūdiņ. Savu priestera jostu varat nēsāt arī turpmāk, bet jūs nēsāsiet arī važas, kamēr noskaidrosies, kas jūsu pareģojumā ir patiesība.

Karavadonis aizrakstīja ķeizaram un senātam, ka šajā gadā viņam jāsamierinoties ar iekarotā nostiprināšanu.

Telegrāfisti savos posteņos, ko bija licis ierīkot Cestijs Galls, vēl vienmēr gaidīja ziņu, ka Jeruzaleme kritusi. Vespasiāns posteņus atsauca.

Trešā grāmata CĒZAREJA

Josefu atstāja Vespasiāna tuvumā, viņš dzīvoja pieticīgi, taču ne slikti. Karavadonis uzklausīja viņa padomus jūdu paradumu un atsevišķos jūdu personisko attiecību jautājumos, viņš labprāt bija kopā ar Josefu. Taču viņš izrādīja, ka nekad pilnīgi neuzticas Josefa vārdiem, viņš bieži lika tos pārbaudīt, reizēm viņu diezgan sāpīgi izsmiedams un pazemodams. Josefs uzņēma izsmieklu un pazemojumu ar padevīgu lēnprātību un visādā veidā pūlējās būt noderīgs. Viņš rediģēja karavadoņa pavēles jūdu iedzīvotājiem, viņš kā lietpratējs piedalījās strīdos starp okupācijas iestādēm un vietējās varas pārstāvjiem, drīz viņa darbība kļuva nepieciešama.

Galilejas jūdiem Josefs, kaut gan viņš pūlējās darīt to labā visu, kas viņa spēkos, bija gļēvs pārbēdzējs. Jeruzalemē jūdi viņu droši vien nāvīgi ienīda. No galvaspilsētas līdz romiešu ieņemtajai teritorijai pienāca tikai neskaidras baumas; bet viens bija skaidrs: makabeji tur kļuvuši par neierobežotiem noteicējiem, viņi nodibinājuši terora režīmu un panākuši, ka Josefam piespriests «lielais izraidī-jums». Trompetēm pūšot, bija paziņots: «Lai nolādēts, pīšļos samalts, izraidīts Josefs ben Matatija, bijušais Jeruzalemes pirmās pakāpes priesteris. Lai neviens ar viņu nesaietas. Lai neviens neglābj viņu no uguns, nogruvuma, ūdens, no visa, kas var viņu iznīcināt. Lai katrs noraida viņa palīdzību. Lai viņa grāmatas tiek turētas par viltus pravieša grāmatām, viņa bērni par ārlaulībā dzimušiem. Lai katrs domā par viņu, kad no astoņpadsmit lūgsnām tiek runāta divpadsmitā lūgsna, nolādējuma lūgsna, un, ja viņš nāk pretim pa ceļu, tad katrs lai paliek no viņa septiņu soļu attālumā kā no spitālīgā.»

Sevišķi izteiksmīgi savu pretīgumu pret Josefu izrādīja Meronas draudze Augšgalilejā, kaut gan tā atradās romiešu okupētajā teritorijā un šāda izturēšanās bija bīstama. Šeit Meronā kāds reiz bija saucis: «Tas ir viņš!» — un Meronas Jaudis bija likuši aizliet viņa zirga nagu nospiedumus ar kausētu varu un turējuši šo vietu par svētu. Tagad viņi izvēlējās par galveno ceļu kādu apvedceļu, jo viņi reiz, Josefu apsveikdami, bija kaisījuši uz savas galvenās maģistrāles puķes un lapas. Svinīgā ceremonijā viņi iesēja zāli tur, kur reiz bijusi viņu galvenā iela, lai zāle augtu uz ceļa, pa kuru gājis nodevējs, un lai viņš pazūd no ļaužu piemiņas.

Josefs saknieba lūpas, samiedza acis. Apvainojumi tikai stiprināja viņa pašapziņu. Vespasiāna svītā viņš nonāca Tiberiadā. Šeit viņš bija spēris savas dzīves izšķirošo soli, pa šīm ielām viņš bija jājis dižens un kvēls, sēdēdams savā zirgā, ko sauca par Bultu, varonis, savas zemes vadonis. Viņš nocietinājās. Viņš lepni nesa savas važas pa Tiberiadas ielām, neņēma vērā cilvēkus, kuri viņa priekšā nospļāvās, kuri vairījās no viņa, aiz naida un pretīguma lielu loku mezdami. Viņš nekaunējās no likteņa, kas viņu no Galilejas diktatora bija padarījis par nicināmu, izsmejamu romiešu vergu.

Taču viena cilvēka priekšā viņa mākslotais lepnums neizturēja, viņš nespēja panest Justa aklo nicināšanu. Justs pārtrauca sarunu pusvārdā un, kad Josefs ienāca istaba, ar mokām novērsa pelēkdzelteno seju. Josefs vēlējās taisnoties. Šis vīrs zināja tik daudz par cilvēka sirdi, viņam vajadzēja Josefu saprast. Taču Justs nepieļāva, ka Josefs viņu uzrunātu.

Karalis Agripa bija ķēries pie nopostītās pils atjaunošanas. Josefs uzzināja, ka Justs gandrīz visu dienu klaiņojot pa plašo būvlaukumu. Vienmēr no jauna viņš uzkāpa pakalnā, uz kura tika celta jaunā pils, meklēja izdevību izskaidroties ar Justu. Beidzot viņš to satika vienu. Bija skaidra agrīnas ziemas diena. Justs sēdēja uz kāda mūra izciļņa, viņš paskatījās augšup, kad Josefs sāka runāt. Eet tūdaļ viņš uzrāva mēteli uz galvas, it kā viņam saltu, un Josefs nezināja, vai Justs viņu dzird. Viņš Justu uzrunāja, lūdza, zvērēja, mēģināja viņam visu izskaidrot. Vai gan dedzīgs malds nav labāks par pelēku īstenību? Vai nevajadzēja izbaudīt makabeju jūtas, lai drīkstētu tās atmest?

Taču Justs klusēja. Kad Josefs bija galā, viņš piecēlās steidzīgi, drusku neveikli. Mēmi viņš pagāja garām stāvošajam lūdzējam, devās cauri stiprajai kaļķu un svaiga koka smakai un pazuda. Pazemots, sarūgtināts Josefs noskatījās, kā viņš mazliet gurdi un ar pūlēm rāpās pār lielajiem akmeņiem, iedams projām no jaunbūves pa vistuvāko ceļu.

Tiberiadas pilsētā bija daudzi, kuri nevarēja Justu ciest. Prāts šajos karalaikos nebija iecienīts ne pie vietējiem Jūdejas grieķu-romiešu iedzīvotājiem, ne pie jūdiem. Bet Justs bija prātīgs. Kamēr viņš bija pilsētas komisārs, viņš ar dedzīgu saprātu centās uzturēt mieru starp jūdiem un cittautībniekiem. Bez panākumiem. Jūdiem viņš likās pārāk grieķisks, grieķiem — pārāk jūdisks. Grieķi ņēma viņam Jaunā, ka viņš nav izturējies bargāk pret Zapitu un nav aizkavējis pils nopostīšanu. Viņi zināja, ka karalis Agripa ļoti cienīja savu sekretāru, un, kad pilsētā atkal nodibinājās agrākā vara, viņi klusēja. Bet tagad, romiešu maršala klātbūtnes iedrošināti, viņi iesniedza sūdzības, jūds Justs esot galvenais vainīgais, ka nemieri viņu pilsētā un Galilejā sasnieguši tādus apmērus.

Karalis Agripa, kurš šajā juku laikā centās divtik, lai pierādītu romiešiem padevību, neuzdrīkstējās savu ierēdni aizstāvēt. No otras puses, pulkvedis Longīns, Ves-pasiāna armijas augstākais tiesnesis, uzskatīja, ka labāk notiesāt kādu nevainīgo nekā palaist brīvībā kādu vainīgo. Tātad Justa stāvoklis bija kļūmīgs. Pats Justs, nicinādams cilvēkus, augstprātīgs un sarūgtināts aizstāvējās visai negribīgi. Lai viņa karalis pamet viņu nelaimē. Viņš zināja, kurš vainīgs pie visām nelaimēm, kas notikušas Galilejā. Šim ārišķīgajam un tukšajam cilvēkam viss, ko viņš darīja, nesa laimi. Lai tagad viņu lutina romieši. Tas viss ir muļķības. Justs līdz pat matu galiem bija rūgta fa-tālisma pārņemts.

Aiz cieņas pret karali Agripu pulkvedis Longīns ķērās pie izmeklēšanas ļoti rūpīgi. Viņš uzaicināja Josefu par liecinieku. Kad nu Justa liktenis bija Josefa rokās, viņu sāka plosīt pretrunīgas jūtas. Justs bija redzējis viņa sirds dziļumos visnetīrāko vietu: tagad Josefa varā bija pazudināt šo vīru uz laiku laikiem. Visam un visiem Justam bija pamatots izskaidrojums, pamatots aizbildinājums. Tikai ne Josefam, Josefam viņš izrādīja tikai klusu nicinājumu. Josefs bija atmetis daudz no savas cienības, viņš bija iemācījies paciesties, viņš staigāja važās iekalts, bet nicinājums spiedās cauri pat bruņurupuča bruņām. Bija tik vienkārši pazudināt apvainotāju uz visiem laikiem. Josefam pat nevajadzētu melot, pietiktu, ja viņa liecība būtu mērena.

Viņa liecība bija dedzīga un Justam labvēlīga. Ar stingru pārliecību un labiem pamatojumiem viņš pierādīja, ka neviens neesot tik konsekventi aizstāvējis mieru un romiešus kā rakstumācītājs Justs. Un tie, kuri viņu apsūdzot, esot meļi vai muļķi.

Pulkvedis Longīns darīja zināmus šos izteicienus karavadonim. Vespasiāns nosēcās. Viņš cieši novēroja savu gūstekni un nojauta, ka starp Josefu un Justu ir tīri personiski rēķini. Bet līdz šim viņš nebija savu gudro jūdu pieķēris ne pie viena nepatiesa izteiciena. Starp citu, šis rakstumācītājs Justs bija tipisks literāts un filozofs un tātad nekaitīgs. Maršals pārtrauca izmeklēšanu, nodeva Justu viņa kunga, karaļa Agripas, rīcībā.

Karalis Agripa izturējās pret savu bargi pārbaudīto sekretāru pieklājīgi, savu vainu apzinādamies. Justs skaidri redzēja, cik viņš karalim netīkams. Viņš smīnēja, viņš pazina cilvēkus. Viņš lūdza atļauju sava kunga uzdevumā doties uz Jeruzalemi, aizstāvēt tur ziemā, kamēr karadarbība nenotiks, karaļa Agripas intereses, cīnīties tur par mieru. Tā kā tagad Jeruzalemē neierobežoti valdīja «Izraēla atriebēji», tas bija gan bezcerīgs, gan bīstams pasākums. Neviens neticēja, ka Agripas sekretārs atgriezīsies dzīvs.

Justs ceļoja ar viltotiem dokumentiem. Kad viņš devās projām, Josefs stāvēja ceļa malā. Justs pabrauca viņam garām, nepaskatīdamies tāpat kā līdz šim, klusēdams.

Cēzarejā, lielajā vasaras nogales tirgū, Josefs satika stiklapūtēju Alekšu, Nahuma dēlu no Jeruzalemes. Josefs bija pārliecināts, ka Alekss metīs ap viņu līkumu kā lielākā daļa jūdu. Bet, raugi, — Alekss viņam tuvojās, sveicināja viņu. Josefa važas un lielais izraidījums neatturēja Alekšu no sarunas ar viņu.

Alekss soļoja līdzās Josefam stalts un drukns kā vienmēr, bet viņa acis bija vēl drūmākas un raižpilnākas. Viņš tikai ar mokām bija aizzadzies projām no Jeruzalemes, jo makabeji ar ieročiem rokās uzmanīja, lai neviens neatstātu pilsētu un nepārietu pie romiešiem. Jā, tagad Jeruzalemē valdīja ārprāts un rupja vardarbība. Pēc tam kad «Izraēla atriebēji» bija dabūjuši pie malas gandrīz visus mērenos^ viņi plūcāssavā starpā. Simons bar Giora apkaroja Ēleāzaru un Eleāzars Giskalas Johananu, un Jo-hanans savukārt Simonu, un visi kopā viņi turējās tikai pret vienu: pret saprātu. Ja nolūkojās ar vēsu skatienu, tad šis ceļojums uz Cēzareju bija saistīts ar tādām briesmām, ka tas nekādi neatmaksājās. Jo viņš, Alekss, bija cieši apņēmies atkal atgriezties Jeruzalemē. Viņš gribēja arī turpmāk dzīvot šajā pilsētā, kas smaka nost aiz ma-kabeju aklā naida un neprāta. Tā no viņa puses bija muļķība. Bet viņš mīlēja savu tēvu un savu brāli, viņš nevarēja bez tiem iztikt, viņš negribēja tos pamest nelaimē. Taču pēdējās dienās viņš vairs nespēja panest pilsētas ārprātu. Viņam atkal vajadzēja ieelpot brīvu gaisu, redzēt ar savām acīm, ka pastāv vēl saprātīga pasaule.

Patiesībā bija aizliegts stāvēt šeit kopā ar Josefu un pļāpāt, un, ja par to dzirdēs Jeruzalemē, tad makabeji viņam atriebsies. Josefs taču stipri vainīgs pie tā, kas notiek tagad. Viņš Galilejā būtu varējis daudz ko novērst Bet Josefs ir daudz ko atkal vērsis par labu. Vismaz viņš, Alekss, uzskata to par lielu nopelnu, par saprāta uzvaru, ka Josefs nav kopā ar citiem Jotapatā nomiris, bet ar noliektu galvu pārgājis romiešu pusē. — Labāk dzīvs suns nekā beigts lauva, — viņš citē.

Jeruzalemē viņi, protams, domājot citādi, viņš sarūgtināts turpina, un viņš pastāsta Josefam, kā Jeruzalemē uzņemta Jotapatas cietokšņa krišana. Vispirms tur ticis paziņots, ka Josefs esot gājis bojā, ienaidniekam ienākot Jotapatā. Visa pilsēta piedalījusies vētrainajās un milzīgajās sēru svinībās, lai cildinātu varoni, kurš noturējis cietoksni tik neticami ilgi. Alekss sīki izstāstīja, kā vecā Matatijas mājā virspriestera un Lielās padomes locekļu klātbūtnē svinīgi apgāzta gulta, kurā kādreiz gulējis Josefs. Viņa paša tēvs Nahums ben Nahums saplēstā apģērbā un pelniem apkaisītu galvu pilsoņu uzdevumā aiznesis vecajam Matatijam noteikumos paredzēto kārklu klūdziņu grozu ar sēru ēdienu no lēcām. Un klāt bijusi visa Jeruzaleme, kad vecais Matatija pirmo reizi skaitījis kadišu, mirušo lūgšanu, pievienodams tos trīs vārdus, kurus drīkst teikt tikai tad, kad miris kāds Izraēla dižvīrs.

— Un pēc tam? — Josefs jautāja.

Alekss smaidīja savu fatālo smaidu. Protams, viņš stāstīja, kad uzzinājuši, ka Josefs esot dzīvs un padevies romiešiem, pavērsiens bijis jo spēcīgāks. Josefa jaunības draugs, rakstumācītājs Amrams, licis priekšā izraidījumu, un tikai ļoti nedaudzi kungi no Lielās padomes esot uzdrošinājušies izteikties pret to, starp viņiem pirmām kārtām augstākais rakstumācītājs Johanans ben Zakajs. Kad no svētās telpas pakāpieniem paziņots lāsts un izraidi jums Josefam, tempļa zāles bijušas tik pilnas kā Passā svētkos.

— Neņemiet to pie sirds, — viņš sacīja Josefam un draudzīgi uzsmaidīja, un Alekša baltie zobi, lieli un vese-līgi, spīdēja viņa melnajā bārdā. — Tam, kurš klausa saprātam, jācieš.

Viņš atvadījās no Josefa. Stalts, drukns, svaigā seja norūpējusies — tāds viņš aizsoļoja starp būdām. Vēlāk Josefs redzēja, kā viņš pie kāda tirgoņa iegādājās pulve-rizētu kvarcu un cik maigi viņš ar roku noglauda smalkos putekļus: viņam ilgi bija trūkusi mīļotās mākslas dārgā izejviela.

Josefs bieži ar dalītām jūtām domāja par šo sarunu. Jau Jeruzalemē viņš domāja, ka Alekss ir saprātīgāks par savu tēvu, bet viņa — Josefa — sirds piederēja neprātīgajam Nahumam, un viņš bija noskaņots pret gudro Alekšu. Tagad visi bija pret viņu un tikai gudrais Alekss viņa pusē. Važas, pie kurām viņš it kā bija pieradis, spieda, grauza. Protams, sprediķotājam bija taisnība, labāk dzīvs suns nekā beigts lauva. Bet reizēm viņš vēlējās, kaut būtu gājis bojā Jotapatā kopā ar visiem pārējiem.

Marks Licīnijs Krass Muciāns, Sīrijas ģenerālgubernators, nervozi skraidīja pa savas pils plašajām telpām An-tiohijā. Viņš bija turējies pie pārliecības, ka šoreiz Ves-pasiāns neatradīs nekādu atrunu, lai ilgāk novilcinātu karagājienu. Pēc tam kad «Izraēla atriebēju» terors bija Jeruzalemē iznīcinājis mērenos, dumpinieki plēsās paši savā starpā. Jeruzalemē plosījās pilsoņu karš, ziņas bija skaidras un drošas. Būtu bezjēdzīgi palaist šo izdevību garām neizmantotu. Tagad beidzot Vespasiānam vajadzēja doties uz pilsētu, to ieņemt, izbeigt karu. Ar degošu nepacietību Muciāns bija gaidījis ziņu par kara padomi, kam tagad ziemas beigās jāizlemj, kādiem jābūt galvenajiem pavasara pasākumiem. Nu šis ziņojums gulēja viņa priekšā. Lielākā daļa no kara padomes kungiem, pat Vespasiāna dēls, jaunais ģenerālis Tits, domāja, ka nekavējoties jāsāk uzbrukums Jeruzalemei. Bet šis ekspeditors, šis nekaunīgais, lempīgais zirgābolu lauķis, bija atradis jaunu ieganstu. Viņš pierādīja, ka visai drīzā laikā jūdu iekšējās nesaskaņas novedīšot pilsētu līdz tādam stāvoklim, ka to varēšot ieņemt ar daudz mazāk upuriem nekā tagad. Doties šobrīd uz Jeruzalemi nozīmētu veltīgi izliet labās romiešu leģionāru asinis, ko būtu iespējams pietaupīt. Viņam liekoties, ka jānogaida un vispirms jāokupē līdz šim neieņemtie dienvidi. Šis Vespasiāns bija viltīgs. Lai viņš būtu, cik skops būdams, ar atrunām viņš neskopojās. Viņš savu varu tik drīz neatdos.

Izkāmējušais Muciāns, aizlicis spieķi aiz muguras, kalseno galvu šķībi uz priekšu pastiepis, nikni skraidīja šurp un turp. Viņš nebija vairs jauns, viņam bija pāri piecdesmit, aiz viņa bija dzīve ar brīnišķīgiem, nekad nenožēlotiem netikumiem, ar studijām par nekad neizsmeļamām dabas dīvainībām, ar varu un krišanu nežēlastībā, ar bagātību un bankrotiem. Tagad, vēl savu spēku pilnbriedā atrazdamies, viņš bija valdnieks pār dziļi satraucošo, senseno Āziju, un viņš vārījās aiz dusmām, ka viltīgais jaunais ķeizars licis dalīt viņam lielisko kumosu tieši ar tādu pretīgu lauķi. Gandrīz veselu gadu viņam nācies paciest kā līdztiesīgu sev blakām blēdīgo ekspeditoru. Bet tagad pietika. Viņš, protams, izprata maršala nodomus tikpat labi kā ķeizara nodomus. Šis tēviņš nedrīkstēja viņam ilgāk stāties ceļā. JMuciānam vajadzēja dabūt Vespasiānu projām no savas Āzijas, lauķim vajadzēja, vajadzēja beidzot tikt galā ar nejēdzīgo jūdu karu.

Steigā un lielās dusmās Muciāns diktēja veselu kaudzi vēstuļu — ķeizaram, ministriem, draudzīgiem senatoriem. Neesot saprotams, kāpēc karavadonis arī šīsvasaras sākumā pēc tik daudziem sagatavošanās darbiem, kad pretinieku novājinājušas iekšējās nesaskaņas, vēl vienmēr neuzskatot, ka pienācis laiks ieņemt Jeruzalemes pilsētu. Viņš negribot izplūst rūgtās pārdomās, cik ļoti šī gausā kara vadība kaitējot aleksandriskā karagajiena plāniem. Bet tik daudz esot skaidrs — ja vilcināšanās taktika turpināšoties, ķeizara, senāta un armijas prestižs tikšot likts uz spēles visos Austrumos.

Brīdis, kad šīs vēstules nonāca Romā, bija Muciāna nodomiem visai nelabvēlīgs. Proti, no rietumu provincēm bija nupat pienākušas daudz svarīgākas un nepatīkamākas ziņas. Sacēlies Lionas gubernators Vindekss, likās, ka viņu atbalstīja visa Gallija un Spānija. Ziņojumi skanēja satraucoši. Tiešām, šajos apstākļos patiesu izpratni

Muciāna vēstule atrada tikai vienā vienīgā vietā — pie ministra Talasa. Vecais kungs uzskatīja par personisku apvainojumu no ģenerāļa Vespasiāna puses to, ka viņš tik ilgi vilcinās izpostīt Jeruzalemi. Viņš Muciānam saprotoši atbildēja, piekrizdams no visas sirds.

Ģenerālgubernators, šo atbildi saņēmis, nolēma pats izrunāties ar ekspeditoru un aizbrauca uz Vespasiāna galveno mītni — Cēzareju.

Maršals saņēma viņu ar smaidu, acīmredzot priecādamies, viņi zvilnēja pie galda trijatā — Vespasiāns, Tits, Muciāns —, sirsnīgi tērzēdami. Saruna pie deserta lēnām pārgāja uz politiku. Muciāns pasvītroja, ka viņš nedomājot iejaukties citu darīšanās; Roma un Romas ministri uzstājot, ka karagājiens ātrāk jābeidz. Viņš savukārt visnotaļ saprotot maršala motīvus, bet, no otras puses, viņam Romas vēlēšanās liekoties tik svarīga, ka viņš esot gatavs dot vienības no saviem Sīrijas leģioniem, ja Vespasiāns uzbrukšot Jeruzalemei. Jaunais ģenerālis Tits, kārodams beidzot parādīt savas karavīra spējas, dedzīgi piebalsoja:

— Dari to, tēvs, dari to! Mani virsnieki deg nepacietībā, visa armija deg nepacietībā ieņemt Jeruzalemi.

Vespasiāns apmierināts noskatījās, kā Muciāna gudrajā sejā, ko bija saēduši netikumi, nauda un godkāre, viedas pret viņa dēlu lielas simpātijas, kas pauda godīgu patiku un iekāri. Maršals smīnēja. Kaut gan Vespasiāns bija dēlam ļoti pieķēries, viņš nebija Titam stāstījis par saviem īstajiem motīviem. Sirds dziļumos viņš bija pārliecināts, ka jauneklis zina par tiem tikpat labi kā šis viltīgais Muciāns vai viņa jūds Josefs; bet viņš priecājās, ka Tits uzstājas tik dedzīgi. Jo vieglāk kļuva viņam pašam aizsegt savus personiskos argumentus ar lietišķību.

Vēlāk, kad viņi ar Muciānu bija vieni paši, viesis izvilka ministra Talasa vēstuli. Vespasiānu pārņēma gandrīz vai respekts viņa neatlaidības priekšā. Šis cilvēks bija pretīgs, bet gudrs: ar viņu varēja runāt atklāti. Vespasiāns pamāja noraidoši:

— Liecieties mierā, ekselence. Es zinu, jūs tagad gribat man pavēstīt kāda iespaidīga Romas draņķa domas, kurš jums iegalvo, ka Roma aizies bojā, ja es tūdaļ nedošos uz Jeruzalemi.

Viņš pievirzījās tuvāk Muciānam, pūta viņam sejā savu aso elpu, tā ka Muciānam nācās saņemt kopā visus spēkus, lai saglabātu pieklājību, lai nepavirzītos tālāk, un omulīgi sacīja:

— Un, kaut jūs man parādītu vēl desmit tādu vēstuļu, cienītais, man tas nenāk ne prātā.

Viņš izslējās, stenēdams paberzēja ar podagru slimo roku un, pievirzījies otram pavisam cieši klāt, paļāvīgi sacīja: — Paklausieties, Muciān, mēs abi esam gājuši caur uguni un ūdeni, mums nav jāizliekas. Man vīns kļūst skābs, kad es paskatos uz jums un redzu jūsu sejas raustīšanos un jūsu spieķi, kas aizlikts aiz muguras, un jums uznāk jūras slimība, kad jūs dzirdat manu skaļo sēkšanu un saožat manas ādas smaku. Vai tā nav?

Muciāns laipni atbildēja: — Lūdzu, turpiniet.

Vespasiāns turpināja: — Taču mēs tagad diemžēl esam iejūgti vienās ilksīs. Majestātes nolādēti viltīga ideja. Taču: vai mums nevajag būt tikpat viltīgiem? Drome-dārs un bifelis ir slikts pāris vienās ilksīs, grieķus un jūdus var veiksmīgi sakūdīt citu pret citu, bet ne divus tādus vecus bukus kā mēs — ko jūs par to domājat?

Muciāns nervozi un drudžaini mirkšķināja acis.

— Es uzmanīgi sekoju jūsu domu gaitai, konsul Ves-pasiān, — viņš sacīja.

— Vai jums ir ziņas no Rietumiem? — Vespasiāns tagad tieši jautāja, un viņa gaišās acis nelaida otru vaļā.

— Vai jūs domājat no Gailijas? — Muciāns atjautāja.

— Es redzu, jūs esat lietas kursā, — Vespasiāns smīnēja. — Jums patiesi nav man jārāda jūsu Romas intriganta vēstule. Romai tagad ir citas rūpes.

— Ar saviem trīs leģioniem jūs maz ko varat iesākt, — Muciāns ar nepatiku sacīja. Viņš bija nolicis spieķi pie malas, ar mazās, koptās rokas delnu slaucīja sviedrus no virslūpas.

— Patiešām, — Vespasiāns omulīgi piekrita. — Tālab es jums lieku priekšā vienošanos. Jūsu Sīrijas leģioni ir nožēlojami, bet kopā ar maniem trīs labajiem tomēr sanāk septiņi. Apvienosim savus septiņus leģionus, kamēr Rietumos stāvoklis kļūs skaidrāks.

Tā kā Muciāns klusēja, Vespasiāns viņu loģiski pārliecināja: — Kamēr Rietumos stāvoklis nenoskaidrosies, jūs tik un tā netiksiet no manis vaļā. Esiet prātīgs.

— Es pateicos jums par jūsu atklāto un konsekvento izskaidrojumu, — Muciāns atbildēja.

Acīmredzot aiz tīri zinātniskām interesēm Muciāns nākamajās nedēļās aizkavējās Jūdejā; viņš rakstīja lielu darbu, impērijas ģeogrāfiju un etnogrāfiju, un Jūdejā bija * daudz ievērojamu vietu. Jaunais Tits pavadīja guberna-

toru viņa izbraukumos ļoti cītīgi, bieži viņš piezīmēja stenogrammā, ko stāstīja vietējie iedzīvotāji. Tur bija Jē-rikas avots, kurš senos laikos iznīcinājis ne vien zemes un koku augļus, bet arī sievietes miesas augli un atnesis nāvi un iznīcību visam dzīvajam, līdz kāds pravietis Elija to attīrījis ar dievbijību un priestera māku, un tagad šis avots darbojās gluži pretēji. Muciāns aplūkoja arī Asfalta ezeru un Nāves jūru, kas notur virspusē pat vissmagākos priekšmetus un, ja tos iemērc ar varu, tūdaļ izgrūž augšā. Muciāns lika to parādīt, pavēlēja cilvēkiem, kas neprot peldēt, sasiet rokas uz muguras un iemesties dziļumā un ar interesi nolūkojās, kā viņi ķepurojās pa virsu. Tad viņš apceļoja Sodomas laukus, meklēja no debesīm sūtītās uguns pēdas, redzēja ezerā piecu nogrimušo pilsētu ēnainās aprises, plūca augļus, kas pēc krāsas un apveida līdzinājās ēdamajiem, bet kas, jau noplūcot, pārvērtās putekļos.

Viņš par visu jautāja, viņš bija ļoti ziņkārs, pierakstīja un lika pierakstīt. Kādu dienu viņš atrada šādas ar sava paša roku rakstītas piezīmes, kaut gan skaidri zināja, ka nav šīs piezīmes rakstījis. Noskaidrojās, ka tās nākušas no Tita. Jā, jaunajam kungam bija spējas iejusties cita rokrakstā ātri un tik dziļi, ka neviens nespēja atšķirt sava paša rokrakstu no atdarinājuma. Muciāns, domās iegrimis, palūdza Titu uzrakstīt dažas rindiņas sava tēva rokrakstā. Tits to izdarīja, un patiešām nebija iespējams pateikt, ka šīs rindiņas ir atdarinājums.

Bet pats brīnumainākais, ko Muciāns redzēja šajās Jūdejā pavadītajās nedēļās, bija un palika karagūsteknis ģenerālis Josefs ben Matatija. Jau pirmajā dienā Cēza-rejā gubernatoram bija dūries acīs šis sagūstītais jūds, cik pazemīgi un tomēr visnotaļ uzkrītoši viņš ar savām važām klaiņoja pa Cēzarejas ielām. Vespasiāns atbildēja uz viņa jautājumiem visai izvairīgi. Bet viņš nevarēja aizkavēt, ka ziņkārīgais Muciāns pamatīgi izrunājās ar priesteri Josefu. Viņš darīja to bieži un drīz pamanīja, ka Vespasiāns izmanto gūstekni savā ziņā kā orākulu, pēc kura izteikumiem rīkojas šaubu gadījumos, protams, neļaudams manīt gūsteknim, cik viņš nozīmīgs. Muciānam bija par to jādomā, jo viņš ieskatīja maršalu par sausa saprāta cilvēku. Viņš runāja ar Josefu par visām iespējamām lietām, kas atradās starp debesīm un zemi, un aizvien no jauna brīnījās, cik savādi Austrumu gudrība bija pārvērtusi šā jūda grieķisko pasaules uzskatu. Viņš pazina visādus priesterus, Mitras un Aumu priesterus, barbariskos angļu Sutis un vācu Rosmertas priesterus, bet šis Jahves priesteris, lai arī viņš ārīgi atšķirtos no romiešiem, cik maz atšķirdamies, saistīja viņu vairāk nekā pārējie.

Bez tam viņš nelaida garām izdevību, cik iespējams noskaidrot savas attiecības ar maršalu. Vespasiānam bija taisnība: kamēr Rietumos un Romā nebūs skaidrības, abiem Austrumu pavēlniekiem, Sīrijas gubernatoram un Jūdejas virspavēlniekam, ir pilnīgi vienas un tās pašas intereses. Vespasiāns ar savu rupjo atklātību noteica, cik tālu šai interešu kopībai jāizpaužas praksē. Neviens no viņiem neuzsāks svarīgus politiskus vai militārus pasākumus bez otra piekrišanas; taču savos oficiālajos ziņojumos Romai viņi, tāpat kā līdz šim, dzīs intrigas viens pret otru, tagad, protams, stingrā saskaņotībā.

Ne pārāk devīgais Vespasiāns baidījās, ko izšķērdīgais un mantkārīgais gubernators izlūgsies sev kā dāvanu atceļam. Muciāns lūdza tikai vienu: karagūstekni jūdu Jo-sefu. Maršals, sākumā pārsteigts par tik lielu pieticību, gribēja jau piekrist. Bet tad viņš izlēma citādi; nē, viņš savu jūdu neatdos.

— Jūs taču zināt, — viņš, omulīgi smiedamies, teica Muciānam, — ekspeditors ir skops.

Taču gubernators panāca vismaz tik daudz, ka Vespasiāns laida viņam līdzi uz Antiohiju Titu, lai tas pie viņa kādu laiciņu paciemotos. Maršals tūdaļ saprata, ka Tits savā ziņā būs ķīlnieks, lai Vespasiāns turētu dotos solījumus. Bet tas viņu neuztrauca. Viņš deva Muciānam pavadonību līdz kuģim, kurš gāja uz Antiohiju. Muciāns šķirdamies pieklājīgi sacīja:

— Jūsu dēlam Titam, konsul Vespasiān, ir visas jūsu labās īpašības bez jūsu sliktajām.

Vespasiāns skaļi nosēcās, tad atbildēja: — Jums diemžēl nav tāda Tita, ekselence.

Vespasiāns apskatīja Cēzarejas dokos karagūstekņus, kurus vajadzēja pārdot vairāksolīšanā. Kapteinis Frontons, šās novietnes priekšnieks, bija sastādījis aptuvenu gūstekņu sarakstu, to bija apmēram trīs tūkstoši. Katrs ap kaklu nēsāja dēlīti, uz kura bija rakstīts viņa numurs, vecums, svars, slimības un arī visas īpašās spējas. Tirgotāji staigāja apkārt, lika gūstekņiem piecelties, notupties, pacelt rokas, atvēra viņiem muti, aptaustīja tos. Tirgotāji smādēja: tā neesot laba prece, rīt vairāksolīšana būšot diezgan neinteresanta.

Vespasiānam bija līdzi daži virsnieki, arī Kenīda, bez tam viņa jūds Josefs, kuru viņš izmantoja, lai labāk saprastos ar gūstekņiem. Viņam no laupījuma pienācās desmit vergu, kurus viņš gribēja izvēlēties, kamēr kopējā prece nebija laista tirgū. Kenīdai vajadzēja frizieri un kādu izskatīgu jaunekli, kurš varētu apkalpot pie galda. Turpretim praktiskais Vespasiāns gribēja izmeklēt sev pāris spēcīgu puišu, lai izmantotu tos kā laukstrādniekus savos Itālijas īpašumos.

Viņš bija labā garastāvoklī, zobojās par jūdu vergiem.

— Viņi ir ļoti apgrūtinoši ar saviem sabatiem un svētku dienām, ar saviem sarežģītajiem ēšanas noteikumiem un visiem šiem niekiem. Ja pacieš, ka viņi pilda savus tā sauktos reliģiskos likumus, tad jānoskatās, ka viņi pusi no savas dzīves noslinko; ja to nepieļauj, tad viņi kļūst stūrgalvīgi. Patiesībā viņi* noder vienīgi tam, lai viņus pārdotu citiem jūdiem. Es esmu sev jautājis, — viņš pēkšņi griezās pie Josefa, — vai man nepārdot jūs jūsu tautiešiem. Bet viņi piedāvāja nožēlojamas cenas, viņiem acīmredzot ir praviešu pārpilnība.

Josefs smaidīja klusu un lēnprātīgi. Iekšēji viņš nekādā ziņā nesmaidīja. No dzirdētajiem sarunu fragmentiem viņš secināja, ka dāma Kenīda, kura viņu nevarēja ciest, bija mēģinājusi aiz Vespasiāna muguras pārdot viņu ģenerālgubernatoram Muciānam. Pieklājīgais literatūras cienītājs Muciāns, protams, neatļautos pret viņu tādus rupjus jokus kā maršals. Taču Josefs jutās saistīts ar Vespasiānu. Dievs bija Josefu piekalis pie viņa, šeit bija viņa lielā izdevība. Kad Vespasiāns jokoja, vai viņam nevajadzētu Josefu pārdot, gūsteknis tikko jaušami, greizi pasmaidīja.

Viņi nonāca sieviešu barā. Viņām nupat bija padots ēst; kāri un tomēr dīvaini truli viņas strēba lēcu viru, košļāja saldās pākstis. Šī bija pirmā pavisam karstā diena, visur svelme un smirdoņa. Vecākajām sievām, kuras derēja tikai darbam, bija atstātas drēbes, jaunākās sēdēja kailas. Starp viņām atradās kāda pavisam jauna meitenīte, slaika, taču ne vāja. Viņa neēda, viņa tupēja, kājas sakrustojusi, plecus sarāvusi, ar rokām aptvērusi kāju potītes, viņa noliecās ūz priekšu, lai apslēptu savu kailumu. Tā viņa tupēja ļoti kautrīgi un ar lielajām acīm skatījās uz vīriešiem uzmanīgi, nikni, pārmetoši.

Vespasiāns šo meitenīti ievēroja. Viņš gāja cauri sieviešu baram pie viņas, aiz karstuma smagi elsdams. Viņš satvēra tupošo aiz pleciem, atlieca viņas plecus atpakaļ. Šausmu pārņemta, briesmīgi izbijusies, viņa pacēla acis uz Vespasiānu.

— Piecelies! — kapteinis Frontons viņai pavēlēja.

— Ļaujiet, lai viņa tup, — Vespasiāns sacīja. Viņš noliecās, pacēla dēlīti, kas karājās viņai uz krūtīm, un skaļi lasīja: — Mara, Lakiša, Cēzarejas teātra kalpotāja, meita, četrpadsmitgadīga, jaunava. Nu jā, — viņš sacīja un stenēdams atkal izslējās.

— Vai tu necelsies augšā, kuce, — uzraugs šņāca. Viņa nesaprata — acīmredzot aiz bailēm.

— Man liekas, tev vajag piecelties, Mara, — Josefs maigi sacīja.

— Lieciet viņu mierā, — Vespasiāns piebilda pusbalsī.

— Vai neiesim tālāk? — dāma Kenīda jautāja. — Vai tu gribi viņu ņemt? Es nezinu, vai viņa būs piemērota govju meita. — Dāmai Kenīdai nebija nekādu iebildumu pret Vespasiāna izpriecām, bet viņai patika pašai izvēlēties prieka objektus. Meitene tagad bija piecēlusies, viņas seja, apaļa kā ola, maiga un skaidra, vizēja starp garajiem, ļoti melnajiem matiem, mute ar pilnīgajām lūpām, lielajiem zobiem bija pavirzīta drusku uz priekšu. Bezpalīdzīga, kaila, jauna, nožēlojama viņa stāvēja, grozīdama galvu šurp un turp.

— Pajautājiet viņai, vai viņa neprot kaut ko īpašu, — Vespasiāns griezās pie Josefa.

— Augstais kungs jautā, vai tu proti kādu īpašu mākslu, — Josefs sacīja meitenei laipni un saudzīgi. Mara elpoja strauji, aizgūdamās un cieši skatījās Josefā ar savām garenajām acīm. Pēkšņi viņa pielika roku pie pieres un dziļi paklanījās, bet neatbildēja.

— Vai neiesim tālāk? — dāma Kenīda jautāja.

— Es domāju, tev vajag mums atbildēt, Mara, — Josefs pārliecināja meiteni. — Augstais kungs jautā, vai tu proti kādu īpašu mākslu, — viņš pacietīgi atkārtoja.

— Es zinu no galvas ļoti daudz lūgsnu, — Mara sacīja. Viņa runāja bikli, viņas balss skanēja dīvaini dobji, patīkami.

— Ko viņa saka? — Vespasiāns apvaicājās.

•— Viņa prot lūgt dievu, — Josefs paskaidroja.

Kungi smējās. Vespasiāns nesmējās. — Nu jā, — viņš noteica.

— Vai es drīkstu jums šo meiteni nosūtīt? -7- kapteinis Frontons jautāja.

Vespasiāns vilcinājās. — Nē, — viņš beidzot atbildēja. — Man vajag strādnieku manām muižām.

Vakarā Vespasiāns jautāja Josefam: — Vai jūsu sievietes bieži lūdz dievu?

— Mūsu sievietēm nav paredzēts bieži lūgt dievu, — Josefs paskaidroja. — Viņām ir pienākums ievērot aizliegumus, bet ne noteikumus. Mums ir trīs simti sešdesmit pieci noteikumi — tikpat daudz, cik gadā dienu, — un divi simti četrdesmit astoņi aizliegumi — tikpat daudz, cik cilvēkam kaulu.

— Tas ir pulka, — Vespasiāns sacīja.

— Vai tu tiešām domā, ka viņa ir jaunava? — viņš pēc brītiņa jautāja.

— Sievietes nešķīstību mūsu likums soda ar nāvi, — Josefs paskaidroja.

— Ir nu gan likums, — Vespasiāns paraustīja plecus.

— Varbūt šī meitene domā par jūsu likumu, — viņš sprieda, — bet mani kareivji noteikti ne. Man jāteic, es daudz ko dotu, ja viņi arī šinī gadījumā būtu ievērojuši disciplīnu. Visa nelaime — viņas lielās govs acis. Tās izskatās tādas, it kā aiz tām slēptos viss iespējamais. Varbūt aiz tām nekas neslēpjas — kā parasti jūsu zemē. Tikai patētisks apmāns, un, kad apskata tuvāk, nekā nav. Kā ir ar jūsu pareģojumu, kungs pravieti? — viņš pēkšņi nez kāpēc kļuva dusmīgs. — Ja es būtu jūs aizsūtījis uz Romu, jūs droši vien jau sen būtu notiesāts un raktos kādās Sardīnijas raktuvēs, nevis sarunātos šeit ar glītām jūdu meitenēm.

Josefs maz bēdāja par maršala joku. Viņš kopš laba laika bija ievērojis, ka ne jau vienīgi viņš ir pakļautais.

— Ģenerālgubernators Muciāns, — viņš atbildēja ar pārgalvīgu pieklājību, — būtu samaksājis vismaz divu duču kalnraču cenu, ja jūs būtu atdevis mani viņam. Es nedomāju, ka man Antiohijā klātos slikti.

— Esmu pieļāvis tev kļūt ļoti nekaunīgam, mans jū-diņ, — Vespasiāns sacīja.

Josefs mainīja toni. — Mana dzīve būtu pagalam, — viņš teica dedzīgi, pazemīgi un pārliecināti, — ja jūs būtu mani aizsūtījis projām. Ticiet man, konsul Vespa-siān, jūs esat glābējs, un Jalive mani sūtījis pie jums, lai jums to atgādinātu vienmēr no jauna. Jūs esat glābējs, — viņš atkārtoja spītīgi, kaismi un neatlaidīgi.

Vespasiāns skatījās zobgalīgi, mazliet noraidoši. Viņš nespēja pretoties, ka šā cilvēka kvēlie apgalvojumi iespiežas viņa vecajās asinīs. Viņš dusmojās uz sevi, ka vienmēr no jauna izvilina no jūda šādus pareģojumus. Viņš bija pārāk pieradis pie noslēpumainās, paļāvīgās balss, bija pārāk cieši sapinies ar jūdu.

— Ja tavs dievs pārāk nesteigsies, mans jūdiņ, — viņš zobojās, — tad mesija būs diezgan nedrošs uz kājām, kad viņš beidzot ieradīsies.

Josefs, pats nezinādams, kur ņem drosmi, atbildēja klusi un nesatricināmi: — Ja pirms vasaras vidus nekas nemainīs jūsu stāvokli pašos pamatos, konsul Vespasiān, tad, lūdzu, pārdodiet mani Antiohijai.

Vespasiāns izgaršoja šos vārdus ar labpatiku. Bet viņš negribēja to parādīt un sacīja noraidoši:

— Jūsu karalis Dāvids pavēlēja likt savā gultā siltas, jaunas meitenes. Viņš nenicināja baudu. Man šķiet, neviens no jums nav baudas nicinātājs. Kā ir, mans jūdiņ, jūs varat man par to kaut ko pastāstīt?

— Pie mums mēdz teikt, — Josefs paskaidroja, — ja kāds vīrietis gulējis ar sievieti, tad dievs vairs no viņa nerunā septiņus mēnessgriežus. Kamēr es rakstīju grāmatu par makabejiem, es nepieskāros nevienai sievietei. Kopš es biju Galilejas virspavēlnieks, es nepieskāros nevienai sievietei.

— Tas jums ir maz palīdzējis, — Vespasiāns iebilda.

Nākamajā dienā maršals pavēlēja nopirkt viņam vairāksolīšanā meiteni Maru, Lakiša meitu. Viņu atveda pie Vespasiāna tajā pašā vakarā. Viņai vēl bija galvā vainags, kas pēc karalaika likuma jānēsā vairāksolīšanā pārdodamajiem, bet kapteinis Frontons bija pavēlējis viņu nomazgāt, ieziest ar smaržām un ietērpt caurspīdīgā Koas šķidrautā. Vespasiāns ar savām gaišajām, bargajām acīm aplūkoja viņu no galvas līdz kājām.

— Muļķi! — viņš lamājās. — Kāpostgalvas! Viņi saposuši viņu kā spāņu padauzu. Par tādu es nebūtu maksājis simt sesterciju.

Meitene nesaprata, ko šis vīrs sacīja. Pār viņas galvu bija gāzušies tik daudzi notikumi, ka tagad viņa stāvēja bikla un mēma. Josefs runāja ar meiteni viņas dzimtajā aramiešu valodā maigi, piesardzīgi, viņa savā dobjajā balsī atbildēja vilcinādamās. Vespasiāns pacietīgi klausījās abu svešādajā, gurdzošajā sarunā. Beidzot Josefs viņam paskaidroja: — Viņai kauns, jo viņa ir kaila. Kailums pie mums ir smags grēks. Sieviete nedrīkst rādīties kaila pat tad, ja tas viņai, pēc ārsta vārdiem, glābtu dzīvību.

— Muļķīgi, — Vespasiāns konstatēja.

Josefs turpināja: — Mara lūdz pavēlnieku, lai dod viņai tērpu no vesela četrstūraina gabala. Mara lūdz pavēlnieku, lai dod viņai matu tīklu un iesmaržotas sandales.

— Manuprāt, viņa smaržo pietiekami labi. Bet viņa var visu to dabūt.

Viņš aizsūtīja Maru projām, šodien viņai nevajadzēja atgriezties.

— Es varu pagaidīt, — viņš Josefam vaļsirdīgi sacīja.

— Es esmu iemācījies gaidīt. Patīkamu lietu nobaudī-šanu es labprāt uz laiku atlieku. Es nesteidzos ne ar ēdienu, ne ar gultu, ne citādā ziņā. Man nācās arī krietni vien pagaidīt, kamēr tiku pie šā amata. — Viņš stenēdams berzēja podagras samocītās rokas, kļuva vēl atklātāks:

— Kā tev liekas, vai šajā jūdu meitenē kaut kas slēpjas? Viņa ir bikla, viņa ir naiva, ar viņu sarunāties arī nevaru. Neatmodinātais ir jauks, bet šeit, pie velna, var atrast arī skaistākas sievietes. Grūti pateikt, kas saista pie tāda maza zvēriņa.

Arī Josefu saistīja meitene Mara. Josefs pazina viņas, šīs Galilejas sievietes, tās bija lēnīgas, biklas, arī skumjas, bet, ja tās atplauka, tad bija krāšņas un neizsmeļamas.

— Viņa teica, — viņš paskaidroja romietim ar neparastu atklātību, — viņa esot pārtikusi tikai no saldajām pākstīm. Un viņai laikam taisnība. Šai Marai, Lakiša meitai, nebūs daudz pamata pateikties dievam, ja viņa tagad dabūs savu jauno četrstūraino tērpu.

Vespasiāns dusmojās: — Vai jūs neesat sentimentāls, mans jūdiņ? Jūs sākat mani kaitināt. Jūs sevi pārvērtējat. Ja gribas dabūt gultā mazu meiteni, jūs prasāt gatavošanos kā uz karagājienu. Es tev kaut ko teikšu, mans pravieti. Iemāci viņai drusku latīniski. Runā ar viņu rīt no rīta. Bet skaties — neaizsteidzies man priekšā, lai nenodarītu ļaunu savai pravietībai.

Nākamajā dienā Maru atveda pie Josefa. Viņa valkāja šajā zemē parasto četrstūraino tērpu, kas darināts no viena gabala, — tumšbrūnā krāsā ar sarkanām svītrām. Maršalam bijusi laba nojausma. Vienkāršajā tērpā viņas apaļās sejas skaidrība, viņas zemā, starojošā piere, iegarenās acis, krāšņās pilnīgās lūpas izcēlās daudz spilgtāk nekā uzpostajā kailumā.

Josefs viņu piesardzīgi izvaicāja. Viņas tēvs, visa viņas ģimene bija gājusi bojā. Tas noticis tāpēc, domāja meitene Mara, ka viņš visu mūžu grēkojis, un arī viņu, viņa domāja, piemeklēšot tēva grēki. Lakišs ben Simons kalpojis Cēzarejas teātrī. Pirms šīs vietas pieņemšanas viņš vaicājis vairākiem priesteriem un rakstumācītājiem, vai drīkstot to darīt, un viņam, protams, vilcinoties atļauts pelnīt savu maizi šādā veidā. Bet citi pret viņu un viņa darbu vērsās ar dievbijīgu sašutumu. Mara ticēja šiem dievbijīgajiem, viņa bija dzirdējusi makabejus sakām, ka viņas tēva dienišķais darbs esot grēks, viņa bija izstumtā. Tagad viņa kaila stāvējusi neapgraizītā priekšā, romieši uzjautrinājušies par viņas kailumu. Kālab Jahve nav ļāvis viņai pirms tam nomirt? Viņa klusām žēlojās savā dobjajā balsī, no viņas krāšņās mutes nāca pazemīgi vārdi, jauna, salda un nobriedusi viņa sēdēja Jo-sefa priekšā. Viņas vīnakalns zied, viņš domāja. Viņš pēkšņi juta lielu iekāri, viņa ceļgali kļuva ļengani, bija tāpat kā toreiz, kad viņš gulēja Jotapatas alā. Viņš paskatījās uz meiteni, viņa nenovērsa savas iegarenās, neatlaidīgās acis no viņa skatiena, viņas mute drusku pavērās, viņas labā, svaigā elpa atplūda līdz viņam, viņš Maru ļoti iekāroja. Viņa turpināja: — Kas man jādara, mans rakstumācītāj un kungs? Tas ir liels mierinājums, liela žēlastība, ka dievs man ļauj dzirdēt jūsu balsi. — Un viņa pasmaidīja.

No šā smaida josefā pamodās mežonīgs, bezgalīgs niknums pret romiešiem. Viņš paraustīja savas važas, samierinājās, paraustīja, samierinājās. Viņam pašam vajadzēja palīdzēt, šo meiteni atdot rijīgajam, dzīvnieciskajam romietim.

Mara pēkšņi piecēlās. Pītajās, iesmaržotajās sandalēs viņa viegliem soļiem staigāja šurp un turp, vēl vienmēr smaidīdama.

— Sabatā es vienmēr nēsāju iesmaržotas sandales. Tas ir labs darbs, un dievs par to cilvēku atalgo, ja tas sabatā kārtīgi apģērbjas. Vai tas bija pareizi, ka es prasīju romietim iesmaržotās sandales?

Josefs sacīja: — Paklausies, Mara, Lakiša meita, jaunava, mana meitene. — Un viņš piesardzīgi mēģināja viņai izskaidrot, ka viņus abus dievs sūtījis pie šā romieša vienā uzdevumā. Viņš stāstīja viņai par meiteni Esteri, kurai dievs licis iet pie karaļa Ahasvera, lai tā glābtu savu tautu, un par meiteni Irēnu un karali Ptole-maju. — Tavs uzdevums, Mara, ir patikt šim romietim.

Bet Mara baidījās. Šis neapgraizītais, šis dieva zaimotājs, kurš tiks sodīts Hinoma ielejā, šis vecais vīrs viņai bija pretīgs, iedvesa šausmas. Josefs, juzdams sirdī naidu pats pret sevi un pret to otru, pierunāja Maru ar saudzīgiem, maigiem vārdiem, sagatavoja mielastu romietim.

Nākamajā rītā Vespasiāns rupji un atklāti attēloja, kā viņam gājis ar Maru. Mazliet baiļu un kauna viņam patīkot tīri labi, bet šī meitene trīcējusi pie visas miesas, viņa gandrīz zaudējusi samaņu, pēc tam viņa ilgu laiku gulējusi stinga un nekustīga. Viņš esot vecs kungs, drusku slims ar reimatismu, Mara esot viņam pārāk nogurdinoša.

— Liekas, ka viņa, — viņš sacīja, — ir pārpilna māņticīgām iedomām, kad es viņai pieskaros, viņai šķiet, ka viņu plosa dēmoni vai kaut kas tamlīdzīgs. Tev tas labāk jāzina, manu jūdiņ. Paklausies, pieradini tu viņu pie manis. Vai pieradināsi? Starp citu, kā būs aramiski: esi maiga, mana meitene, neesi muļķe, mana dūjiņa, vai kaut kas tāds?

Kad Josefs atkal ieraudzīja Maru, viņa patiešām bija stinga un noslēgta. Vārdi no viņas mutes nāca neapzināti, viņa izskatījās pēc izkrāsota līķa. Kad Josefs gribēja viņai tuvoties, viņa atrāvās atpakaļ un kliedza kā spitālīgā — bezpalīdzīgi un šausmu pārņemta:

— Netīra! Netīra!

Pirms vasara bija sasniegusi savu zenītu, no Romas pienāca svarīgas ziņas. Sacelšanās Rietumos bija izdevusies, senāts atcēla ķeizaru, Nerons, piektais Augusts, padarīja pats sev galu ar zināmu pašcieņu, sagādādams klātesošiem lielisku izrādi. Pasaules valdnieki tagad bija karavadoņi. Vespasiāns smaidīja. Viņam bija sveša patētika, tomēr viņš jutās varenāks. Cik labi, ka viņš klausījis savai iekšējai balsij un nesteidzies pabeigt karagājienu. Tagad viņa rīcībā bija trīs stipri leģioni un kopā ar Mu-ciānu — septiņi. Viņš satvēra Kenīdu aiz pleciem, viņš sacīja: — Nerons ir miris. Mans jūds nav nekāds muļķis, Kenīda.

Viņi viens otru uzlūkoja, viņu smagie stāvi šūpojas šurp un turp lēnām, ritmiski, abi smaidīja.

Kad Josefs dzirdēja ziņu par ķeizara Nerona nāvi, viņš pavisam lēnām piecēlās. Viņš bija vēl jauns vīrietis, trīsdesmit vienu gadu vecs, viņš bija piedzīvojis vairāk kāpumu un kritumu nekā parasts cilvēks trīsdesmit vienā gadā. Tagad viņš stāvēja, elpoja, tvēra sev pie krūtīm, viņa mute drusku pavērās. Viņš vienmēr paļāvās, ka Jahve ir viņā, viņš spēlēja ļoti augstu spēli, viņš nebija to zaudējis. Ar savažoto roku viņš nopūlējās uzlikt priestera cepuri, runāja pateicības vārdus: — Esi slavēts tu, Jahve, mūsu dievs, kurš ļāvis mums piedzīvot un sasniegt, un pieredzēt šo dienu.

Tad lēni un smagi viņš pacēla labo kāju, pēc tam kreiso kāju, viņš dejoja, tāpat kā tautas priekšā templī dejoja diženie valdnieki ūdenssmelšanas svētkos. Viņš piemina kāju, važa nožvadzēja, viņš lēca, lēkāja, piemina kāju, mēģināja sist plaukstas, dauzīt sev pa gurniem. Viņa teltī ienāca meitene Mara, viņa stāvēja ārkārtīgi apjukusi, izbijusies. Viņš nerimās, viņš dejoja tālāk, plosījās, kliedza: — Izsmej mani, Mara, Lakiša meita. Smejies, kā ienaidniece izsmēja dejojošo Dāvidu. Nebaidies. Pats pirmais dejotājs nav sātans, tas ir ķēniņš Dāvids, kurš dejo derības šķirsta priekšā.

Tā rakstumācītājs un kungs Josefs ben Matatija, pirmās pakāpes priesteris, godināja dievu par to, ka tas nebija apkaunojis viņa pravietojumus.

Vakarā Vespasiāns sacīja Josefam: — Jūs tagad varat noņemt važu, rakstumācītāj Josef.

josefs atbildēja: — Ja jūs atļausiet, konsul Vespasiān, es turpināšu nēsāt važu, kamēr man to nepārcirtīs ķeizars Vespasiāns.

Vespasiāns ņirdza.

— Jūs esat drosmīgs vīrs, mans jūd, — viņš sacīja.

Iedams uz māju, Josefs neskanīgi svilpoja caur zobiem. To viņš darīja ļoti reti, tikai tad, kad bija sevišķi labā omā. Viņš svilpoja verga Isidora kupleju: — Kurš gan ir kungs šeit? Kurš maksā par sviestu?

Kurjeri traucas no Antiohijas uz Cēzareju, no Cēzare-jas uz Antiohiju. Steidzamas vēstis pienāca no Itālijas, no

Ēģiptes. Senāts un gvarde pasludināja par ķeizaru ļoti veco ģenerāli Galbu — ar podagru slimu, īgnu, untumainu kungu. Galba ilgi nevaldīs. Kurš būs jaunais ķeizars, noteiks armijas — Reinas armija, Donavas armija, Austrumu armija. Ēģiptes ģenerālgubernators Tiberijs Aleksandrs ieteica nodibināt ciešāku savienību ar abiem Āzijas pavēlniekiem. Pat Vespasiāna īgnais brālis, policijas priekšnieks Sabīns, sarosījās, atgādināja par sevi, izteica neskaidrus priekšlikumus.

Bija daudz, ko darīt, un Vespasiānam nebija laika meitenes Maras dēļ mācīties aramiski. Velns lai parauj! Šai padauzai beidzot jāiemācās būt maigai latīniski. Bet Mara nemācījās. Gluži otrādi: tik tikko izdevās aizkavēt, lai viņa sevi nenodurtu ar matadatu.

Tāda neizpratne karavadoni saniknoja. Sirds dziļumos viņš jutās jūdu dieva parādnieks, viņš nevēlējās, ka meitene sanaidotu viņu ar dievu. Josefam viņš šinī gadījumā neuzticējās; viņš mēģināja ar citu starpnieku izdibināt, kas īsti Maru tā nomāc. Viņš bija pārsteigts, kad to uzzināja. Šī nenozīmīgā skuķe bija tikpat augstprātīga kā viņa jūds. Vespasiāns plati, mazliet dusmīgi pasmīnēja. Viņš zināja, kā palīdzēt sev, meitenei un Josefam.

— Jūs, jūdi, — viņš vēl tajā pašā dienā skaidroja Josefam dāmas Kenīdas klātbūtnē, — patiesi esat pārpilni ar nekaunīgu māņticību. Iedomājieties, rakstumācītāj Josef, šī mazā Mara ir cieši pārliecināta, ka viņa kļuvusi netīra, tālab ka esmu ar viņu gulējis. Vai jūs to saprotat?

— Jā, — Josefs sacīja.

— Tad jūs esat par mani gudrāks, — Vespasiāns iebilda. — Vai ir kāda iespēja padarīt viņu atkal tīru?

— Nē, — Josefs atbildēja.

Vespasiāns iedzēra labo Eškolas vīnu; tad viņš omulīgi paskaidroja: — Bet viņa zina līdzekli. Mara apgalvo, ka viņa atkal kļūtu tīra, ja viņu apprecētu kāds jūds.

— Tās ir bērna pļāpas, — Josefs sacīja.

— Tā nav sliktāka māņticība par pirmo, — Vespasiāns samierinoši piemetināja.

— Jums būs grūti, — Josefs teica, — atrast jūdu, kurš viņu prec. Likums to aizliedz.

— Gan es kādu atradīšu, — Vespasiāns mierīgi atbildēja.

Josefs jautājoši pacēla acis.

— Tevi, jūdiņ, — romietis smīnēja.

Josefs nobālēja. Vespasiāns viņam omulīgi aizrādīja:

— Jūs esat nepieklājīgs, mans pravieti. Vismaz «paldies!» varējāt pateikt.

— Es esmu pirmās pakāpes priesteris, — Josefs sacīja, viņa balss bija aizsmakusi, dīvaini neskanīga.

— Šie jūdi ir nolādēti izvēlīgi, — Vespasiāns sacīja Ke-nīdai. — Ko nobaudījis kāds no mūsējiem, tas viņiem vairs negaršo. Kaut gan ķeizars Nerons un arī es pats apprecējām citu mīļākās. Ko tu teiksi, Kenīda, vecā grezele?

— Es esmu cēlies no Hasmonejiem, mana cilts sākās no ķēniņa Dāvida. Ja es apprecēšu šo sievieti, tad es uz visiem laikiem zaudēšu savas priestera tiesības un bērni no šādas savienības būs nelikumīgi, beztiesīgi. Es esmu pirmās pakāpes priesteris, — viņš klusām stūrgalvīgi atkārtoja.

— Tu esi mēslu čupa, — Vespasiāns vienkārši noteica.

— Ja tev būs bērns, es pēc desmit gadiem gribu to redzēt. Tad mēs noskaidrosim, vai tas ir tavs vai mans dēls.

— Vai jūs viņu precēsiet? — dāma Kenīda ieinteresēta jautāja.

Josefs klusēja.

— Jā vai nē? — Vespasiāns pēkšņi sadusmojies jautāja.

— Es nesaku ne «jā», ne «nē», — Josefs atbildēja.

— Dievs, kurš nolēmis, ka karavadonim jākļūst par ķeizaru, iedvesis viņam šo vēlēšanos. Es paklausu dievam. — Un viņš dziļi paklanījās.

Nākamajā naktī Josefs gulēja slikti; viņu biedēja viņa važa. Cik augstu viņu pacēla viņa pareģojuma piepildīšanās, tik zemu viņu nogrūda romieša nekaunīgais joks. Viņš atcerējās esēna Banus mācības tuksnesī. Miesīga iekāre padzen dieva garu; viņam bija licies pats par sevi saprotams, ka viņam jāatturas no sievietēm, kamēr viņa pareģojums nebija piepildījies. Meitene Mara bija tīkama viņa sirdij un viņa miesai, par to viņam tagad jāsamaksā. Ja viņš precēs šo meiteni, kura kritusi gūstā un no mīlestības sakariem ar romieti kļuvusi par netikli, tad viņš kļūs par dieva atstumto un viņam būs jāizcieš publiska pāta-gošana. Viņš labi zināja noteikumus; šinī ziņā nebija izņēmumu, izlocīšanās un citu iztulkojumu. «Vīnstīgai nav jāvijas ap ērkšķu krūmu,» — tas bija pamatnoteikums. Un pie teikuma: «Nolādēts, kurš kopojas ar dzīvnieku,» — rakstumācitāju komentārs paskaidroja, ka priesteris, kurš ielaižas ar netikli, nav labāks par to, kurš kopojas ar jizīvnieku.

Taču Josefs norija visu šo indi. Augsta spēle prasa augstu likmi. Viņš ir saistīts ar šo romieti, viņš uzņemsies apkaunojumu.

Vespasiāns nežēloja ne laiku, ne spēku, lai šo joku papilnam izbaudītu. Viņš lika sev sīki izskaidrot sarežģītās jūdu laulību tiesības, arī saderināšanās un kāzu ceremonijas, kas Galilejā bija citādas nekā Jūdejā. Viņš raudzījās, lai viss notiktu stingri pēc rituāla.

Rituāls prasīja, lai mirušā tēva vietā ar līgavaini par līgavas pirkšanas cenu vienotos aizbildnis. Vespasiāns pasludināja sevi par aizbildni. Bija parasts, ka līgavainis maksāja divsimt zuzu, ja līgava bija jaunava, un simt zuzu, ja viņa bija atraitne. Vespasiāns lika par Maru, Lakiša meitu, ierakstīt dokumentos pirkšanas cenu simt piecdesmit zuzu un prasīja, lai Josefs viņam dod personisku parādzīmi par šo summu. Viņš saaicināja no Tiberiadas, Magdalas, Sepforijas skolām rakstumācītājus un studentus, un citus cienījamus ieņemtā apgabala pilsoņus par laulības lieciniekiem. Daudzi atteicās piedalīties tādā nejēdzībā. Karavadonis uzlika viņiem sodus, viņu draudzēm kontribūciju.

Heroldi aicināja piedalīties svētkos visu tautu. Kāzu dienai pagādāja Tiberiadas visdārgāko līgavas krēslu, ko lietoja, kad laulāja augstus kungus. Kad Mara atstāja Vespasiāna māju ar mirtēm apvītajā līgavas krēslā, viņš tēva vietā sacīja: — Lai dievs dod, ka tu šeit vairs neatgrieztos.

Tad Maru nesa cauri visai pilsētai; līgavas krēslu stiepa Galilejas dižciltīgākie jūdi, arī viņi bija greznoti ar mirtēm. Pa priekšu soļoja meitenes ar lāpām, tad studenti, kas šūpoja alabastra krūzes ar smaržām. Uz ceļa tika slacīts vīns un eļļa, bārstīti rieksti, grauzdētas vārpas. Visapkārt dziedāja*. — Tev nevajag smiņķa, ne ziežu, ne zāļu, tu, mīlīgā stirna. — Uz visām ielām dejoja; sešdesmitgadīgai matronai vajadzēja lēkāt dūdu pavadībā tāpat kā sešgadīgai meitenei, un pat vecajiem rakstumācītājiem bija jādejo ar mirtes zariem rokās, Vespasiāns gribēja, lai viņa jaunlauiājamos sumina pēc senajām paražām.

Tā Josefu veda cauri Cēzarejas pilsētai, ceļš likās garš, ne mazāk mokošs kā tas, kas gāja cauri romiešu nometnei, kad viņu pirmo r< n dzina pie Vespasiāna. Beidzot viņi ar Maru stāvēja līgavas teltī, hupā. Līgavas telts bija no balta, ar zeltu caurausta linaudekla, no griestiem karājās vīnogu ķekari, vīģes, olīvas. Vespasiāns, vairāki virsnieki un Galilejas ievērojamākie ļaudis bija liecinieki Josefa precībām ar meiteni Maru. Viņi klausījās, kā Josefs skaidri un nikni izrunāja formulu, kas viņa mutē bija noziedzīga: — Paziņoju, ka tu esi man pielaulāta pēc Mozus un Izraēla likuma.

Zeme neiegruva, kad priesteris izteica šos viņam aizliegtos vārdus. Augļi viegli šūpojās pie līgavas telts griestiem. Visapkārt skanēja dziesma: — Mana māsa, mana līgava, tu esi aizkorēts dārzs, tu aizslēgts avots, tu aizzīmogota aka.

Bet meitene Mara ar savām garajām, neatlaidīgajām acīm nekautrīgi un mīlīgi skatījās Josefa bālajā sejā un atbildēja ar vārsmām: — Lai mans draugs nāk savā dārzā un bauda no tā dižciltīgiem augļiem.

Vespasiāns lika sev visu pārtulkot, apmierināts smīnēja. — Vienu es gribētu tev izlūgties, mans mīļais, — viņš Josefam sacīja, — lai tu pārāk nesteigtos projām no šā dārza.

Princese Berenīke, pirmā karaļa Agripas meita, otrā karaļa Agripas māsa, meta mieru savām pārdomām tuksnesī, atgriezās Jūdejā. Kaislīgi katrai izjūtai atdodamās, fiziski ciezdama, kad romieši postīja Galilejas pilsētas, viņa aizbēga uz dienvidu tuksnesi. Viņa drebēja kā drudzī, ar pretīgumu noraidīja ēdienu un dzērienu, gavēja, ļāva matiem savelties, miesu saskrāpēt saru apģērbam, viņa nevairījās no pusdienas karstuma! un nakts aukstuma. Tā viņa dzīvoja nedēļām, mēnešiem — viena pati neremdināmās skumjās. Neviens viņu neredzēja, izņemot vientuļus, esēnu brāļus un māsas.

Taču, kad arī tuksnesī neizskaidrojamā kārtā nonāca baumas par briesmām, kas notikušas Romā, par Nerona nāvi un Galbas nemieriem, princese tikpat kaislīgi metās politikā, kā bija metusies grēku nožēlas neizmērojamajā jūrā. Visu mūžu viņas noskaņojumi krasi mainījās; te viņa iegrima svētajos rakstos, valdonīgi un vētraini meklēdama dievu, te pievērsa visu sava drosmīgā un atjautīgā gara spēku jukām valsts un provinču karaspēkā.

Jau ceļā viņa sāka strādāt, rakstīja, sūtīja un saņēma neskaitāmas vēstules, depešas. Vēl labu laiku pirms ierašanās Jūdejā viņa bija tikusi skaidrībā par pavedieniem, kas gāja no Austrumiem uz Rietumiem, par varas sadalījumu valstī, bija uzmetusi plānus, ieņēmusi noteiktu pozīciju. Nācās rēķināties ar daudziem faktoriem: Reinas armija, Donavas armija, Austrumu karaspēks; senāts, Romas un provinču bagātnieki; Anglijas, Gallijas, Spānijas, Āfrikas gubernatoru raksturs un vara, vadošie ierēdņi Grieķijā un pie Melnās jūras; skopā, īgnā, pārlieku vecā ķeizara personība; daudzie slepenie un arī atklātie troņa tīkotāji. Jo pasaulē lielāks juceklis, jo labāk. Šīs jukas jau panākušas, ka Jeruzaleme un templis ir sveiki un veseli. Varbūt laimēsies pasaules pārvaldes smagumpunktu atkal pārvietot uz Austrumiem, lai pasaule tiktu pārvaldīta nevis no Romas, bet gan no Jeruzalemes.

Princese apsver, rēķina, meklē vietu, kur viņa varētu iejaukties. Austrumos, viņas Austrumos vara pieder trīs vīriem. Ēģiptes pavēlniekam Tiberijam Aleksandram, Sī-rijas pavēlniekam Muciānam, Jūdejas feldmaršalam Ves-pasiānam. Tātad tagad viņa ieradusies viņa galvenajā mītnē, lai iepazītos ar šo feldmaršalu. Princesei ir daudz aizspriedumu pret viņu. Vespasiānu sauc par ekspeditoru, par zirgābolu lauķi, viņam jābūt ļauni viltīgam, izmanīgam zemniekam, rupjam un lempīgam, vismaz ar viņas Jūdeju viņš apgājies nesaudzīgi un asiņaini. Domādama par Vespasiānu, viņa aiz pretīguma sarauc garās, spēcīgās lūpas. Diemžēl nākas bieži par viņu domāt, viņš tagad kļuvis ļoti populārs, viņam laimējies. Visos Austrumos izplatījušās baumas par dievišķīgajām zīmēm un pareģojumiem, kas attiecoties uz viņu.

Vespasiāns vilcinās nepieklājīgi ilgi, iekams apmeklē princesi. Arī viņam ir pulka aizspriedumu. Arī viņš dzirdējis par šo pārsmalcināto dāmu, par viņas modernajiem untumiem, par viņas pārspīlētajiem mīlestības sakariem, par viņas nedabiskajām attiecībām ar brāli. Viņam ir pretīga šās Austrumu dāmas augstprātīgā un klīrīgā gražo-šanās. Bet būtu neprāts bez vajadzības padarīt viņu par savu ienaidnieci. Viņa ir cieši saistīta ar Romu, viņu uzskata par ļoti skaistu, viņa ir milzīgi bagāta. Pat viņas neapvaldītā tieksme uz celtniecību — Berenīke un viņas brālis nosējuši ar pilīm visus Austrumus — nav jūtami mazinājusi viņas bagātību.

Lai pieņemtu Vespasiānu, Berenīke ģērbusies nopietni un svinīgi. Viņas lielā, cēlā, vēl saulē iedegusī seja karaliski slienas no kupli krokotā tērpa, īsajos, spītīgajos matos nav nekādu rotu, brokāta piedurknes krīt pār skaistajām, garajām, vēl tuksnesī sasprēgājušām rokām. Jau pēc dažiem ievadvārdiem viņa sāk runāt par būtisko: — Es pateicos jums, konsul Vespasiān, ka jūs tik ilgi esat saudzējis Jeruzalemes pilsētu.

Viņas balss ir zema, dobja, bet tā vienmēr mazliet nervozi trīs, tā skan arī drusku aizlauzti, tajā jūtams neliels, satraucošs aizsmakums. Vēsi ar savām bargajām, gaišajām acīm Vespasiāns apskata šo sievieti no galvas līdz kājām, tad viņš saka sēcoši, atturīgi: — Vaļsirdīgi runājot, es nesaudzēju jūsu Jeruzalemi, bet savus kareivjus. Ja jūsu tautieši tā turpinās, tad es ceru, ka varēšu ieņemt pilsētu bez lieliem upuriem.

Berenīke atbild pieklājīgi: — Lūdzu, runājiet tālāk, konsul Vespasiān. Ir patīkami dzirdēt jūsu sabīniešu dialektu. — Viņa pati runā veiklā, pilnīgi pareizā latīņu valodā.

— Jā, — Vespasiāns saka, — es esmu vecs zemnieks. Tam ir savas priekšrocības, bet arī savi trūkumi. Es domāju — jūsu acīs.

Princese Berenīke piecēlās, viegli šūpodamās, viņa savā slavenajā gaitā piegāja pavisam tuvu feldmaršalam.

— Kāpēc gan jūs esat tik spurains? Laikam jums par mani sastāstītas visādas muļķības. Jums nevajag tam ticēt. Esmu jūdiete, Hēroda un Hasmoneju mazmeita. Tas rada mazliet neērtu situāciju, kamēr jūsu leģioni atrodas šajā zemē.

— Es saprotu, princese Berenīke, — Vespasiāns atbildēja, — ka jūs sapņojat piedalīties visādos vilinošos sarežģījumos, kamēr Romā ir ļoti vecs ķeizars, kurš nav izraudzījis troņmantnieku. Man būtu žēl, ja man vajadzētu uzlūkot jūs par ienaidnieci.

— Mans brālis Agripa atrodas Romā, lai godinātu ķeizaru Galbu.

— Mans dēls Tits ir devies uz Romu līdzīgā nolūkā.

— Es to zinu, — Berenīke mierīgi sacīja. — Jūsu dēls godina ķeizaru Galbu, kaut gan jūs no pārtvertām vēstulēm esat droši uzzinājis, ka ķeizars gribējis jūs nogalināt ar uzpirktu ļaužu rokām.

— Ja ļoti vecs valdnieks, — vēl mierīgāk atbildēja Vespasiāns, — sēž uz ļoti nedroša troņa, tad viņš mazliet plivina rokas, lai noturētu līdzsvaru. Tas ir dabiski. Kad mēs abi reiz būsim tik veci, droši vien darīsim tāpat. Kas jums īsti padomā, princese Berenīke?

— Un kas padomā jums, konsul Vespasiān?

— Jūs, austrumnieki, vienmēr gribat vispirms izvilināt otra nolūkus.

Princeses dzīvā, mainīgā seja pēkšņi iemirdzējās lielā, pārdrošā paļāvībā.

— Es gribētu, — viņa sacīja savā zemajā, satraucošajā balsī, — lai šie senie, svētie Austrumi iegūtu sev pienācīgo vietu pasaules pārvaldīšanā.

— Tas manam sabīniešu zemnieka paurim ir pārāk vispārīgi sacīts. Bet es baidos, ka ikkatrs no mums grib pretējo. Es, proti, vēlos, lai mitētos milzīgās nekārtības, kas no Austrumiem iespiedušās valstī. Es redzu, ka ķeizara Nerona Austrumu plāni un viņa pasvītroti austrumnieciskā domāšana sagādājuši valstij vairākus miljardus parādu. Es uzskatu, ka par seno svētumu ir drusku pārmaksāts.

— Ja ķeizars Galba mirs, vai tad Austrumu armija nemēģinās ietekmēt jaunā ķeizara izvēli? — Berenīke jautāja.

— Es esmu likuma un taisnības pusē, — Vespasiāns paskaidroja.

— Tāpat kā mēs visi, — Berenīke atbildēja, — bet domas par to, kas ir likums un taisnība, reizēm nesakrīt.

— Es būtu jums pateicīgs, cienījamā dāma, ja jūs man skaidri pateiktu, ko jūs īsti gribat.

Berenīke saņēmās; viņas seja kļuva pavisam mierīga. Ar klusu, niknu dedzību viņa sacīja: — Es gribu, lai nenoposta Jahves templi.

Vespasiāns bija atsūtīts uz šejieni un pilnvarots savaldīt Jūdeju ar visiem līdzekļiem, kas viņam liktos nepieciešami. īsu brīdi viņam gribējās atbildēt: «Pasaules virskundzības uzturēšana diemžēl neļauj rēķināties ar arhitektūru.» Bet viņš redzēja viņas stingo, dedzīgi saspringto seju un tikai noraidoši atrūca: — Mēs neesam nekādi barbari.

Viņa neko neatbildēja. Lēnām, skumju šaubu pārņemta, viņa iegremdēja savu gareno izteiksmīgo acu skatienu viņa acīs, un Vespasiānam kļuva neērti. Vai nebija pilnīgi vienalga, ka šī jūdiete viņu tur par barbaru? Viņam dīvainā kārtā nebija vienalga. Viņš juta viņas tuvumā to pašu mazo neveiklību, ko reizēm sava jūda Josefa klātienē. Viņš mēģināja to pārvarēt: — Jums nevajag aizskart manu godkāri. Es vairs neesmu tik jauns.

Berenīke redzēja, ka ekspeditors ir bargs smaga rakstura cilvēks, sasodīti viltīgs', par spīti šķietamajai atklā-tlbai. Viņa novirzīja sarunu uz citām lietām. — Parādiet man sava dēla Titā attēlu, — viņa lūdza. Viņš aizsūtīja kurjeru, lai tas atnestu attēlu. Viņa to aplūkoja ar interesi un sacīja daudz tāda, kas varētu iesildīt tēva sirdi. Bet Vespasiāns bija ve<;s, viņš pazina cilvēkus un labi redzēja, ka viņai attēls visnotaļ nepatika. Viņi šķīrās draudzīgi, un romietim un jūdietei bija skaidrs, ka viņi viens otru nevar ciest.

Kad Josefs ben Matatija, izpildīdams Berenīkes vēlēšanos, apmeklēja princesi, viņa atvairīgi izstiepa roku, iesaukdamās: — Nenāciet tuvāk. Palieciet stāvam. Starp jums un mani jābūt septiņiem soļiem.

Josefs nobālēja, jo viņa turējās no viņa pa gabalu kā no spitālīga.

Berenīke iesāka: — Esmu divreiz izlasījusi jūsu grāmatu.

Josefs atbildēja: — Kurš gan nerakstītu ar prieku un iedvesmu, ja jāstāsta par tādiem senčiem kā mūsējie?

Berenīke nikni atglauda īsos, spītīgos matus. Tik tiešām — šis cilvēks bija viņas radinieks.

— Es nožēloju, mans brālēn Josef, — viņa sacīja, — ka mēs esam radinieki. — Viņa runāja ļoti mierīgi, viņas balsī bija tikko jaušams, vibrējošs aizsmakums. — Es nesaprotu, kā jūs varējāt palikt dzīvs, kad krita Jotapata. Kopš tā laika Jūdejā nav neviena, kuram nebūtu pretīgi dzirdēt Josefa ben Matatijas vārdu.

Josefs atcerējās, kā Tiberiadas Justs bija sacījis: — Jūsu rakstumācītājs Josefs ir nelietis.

Bet sievietes vārdi nespēja viņu sarūgtināt.

— Par mani droši vien stāsta ļoti daudz slikta, — viņš iebilda, — bet es neticu, vai jums kāds būtu stāstījis, ka esmu bijis gļēvs. Padomājiet, lūdzu, ka reizēm mirt nav grūti. Mirt bija viegli, un tas bija liels vilinājums. Vajadzēja stipri saņemties, lai dzīvotu. Vajadzēja pulka drosmes. Es paliku dzīvs, jo es zināju, ka esmu Jahves ierocis.

Berenīkes garās lūpas savilkās, visa viņas seja pauda izsmieklu un nicinājumu.

— Austrumos klīst baumas, — viņa sacīja, — par kādu jūdu pravieti, kurš pavēstījis, ka šis romietis esot mesija.

Vai jūs neesat šis pravietis?

— Es zinu, — Josefs klusu attrauca, — ka Vespasiāns ir tas vīrs, par kuru runā raksti.

Berenīke pārliecās pāri septiņu soļu robežai, ko viņa bija nospraudusi. Starp viņiem bija visa istaba, arī ogļu trauks, jo bija auksta ziemas diena. Viņa aplūkoja šo vīrieti; viņš vēl aizvien nesa važu, bet izskatījās kopts.

— Man labi jāapskata viņš, šis pravietis, — viņa ņirgājās, — kurš labprāt norija romieša spļaudekli, kad viņam to lika. Man kļuva nelabi aiz nicinājuma, kad dzirdēju, kā Sepforijas rakstumācītājiem vajadzēja piedalīties jūsu «kāzās».

— Jā, — Josefs klusām sacīja, — es noriju arī to. — Viņš pēkšņi izskatījās mazs un nomākts. Vairāk nekā precības ar šo meiteni viņu nomāca un pazemoja kas cits. Toreiz līgavas teltī viņš bija zvērējis nepieskarties Ma-rai. Taču tad Mara atnāca pie viņa, sēdēja uz gultas jauna, glāsmaina, kvēla, gaidu pārņemta, viņš Maru paņēma, viņam bija meitene jāpaņem, tāpat kā toreiz viņam bija jādzer, kad viņš iznāca no alas. Kopš tā laika Mara bija viņa tuvumā. Viņas lielās acis skatījās Josefā, kad viņš ņēma viņu, tikpat kvēli kā tad, kad paņēmis nikni un nicinoši sūtīja projām. Berenīkei bija vairāk nekā taisnība. Viņš bija ne vien norijis romieša atkritalu, viņam tā pat garšoja.

Josefs uzelpoja, kad Berenīke pie šās tēmas neuzkavējās. Viņa runāja par politiku, viņa dusmojās uz maršalu: — Es negribu, ka šis lauķis iesēstos pasaules centrā. Es to negribu.

Viņas zemā balss pauda kvēli un kaislību. Josefs stāvēja klusi, apvaldīti. Bet viņš ironizēja par viņas bezspēcību. Viņa to labi redzēja.

— Ejiet, mans brālēn Josef, — viņa ņirgājās, — pasakiet viņam to. Nododiet mani viņam. Varbūt jums piešķirs vēl bagātāku atalgojumu nekā verdzeni Maru.

Viņus šķīra telpa, viņi abi bija jūdi, abi jauni, abi skaisti, abus dzina karstas alkas pēc sava mērķa. Viņi stāvēja aci pret aci, viens otru izsmiedami un tomēr sirds dziļumos radniecīgi.

— Ja es pateiktu karavadonim, — Josefs atcirta, — ka jūs esat viņa pretiniece, māsīca Berenīke, viņš smietos.

— Nu tad sasmīdiniet viņu, savu romiešu pavēlnieku, — Berenīke teica. — Droši vien viņš jūs šim nolūkam tur. Es, mans brālēn Josef, labi nomazgāšu rokas un ilgi šķīstīšos vannā, jo esmu bijusi kopā ar jums.

Iedams atpakaļ, Josefs smaidīja. No tādas sievietes kā Berenīke viņam labāk patika zaimi nekā vienaldzība.

Vespasiāna galvenajā mītnē Cēzarejā ieradās ļoti vecs, ļoti mazs, ļoti cienījams jūdu kungs — Johanans ben Zaķa js, tempļa universitātes rektors, Jūdejas virstiesnesis, Jeruzalemes augstākais rakstumācītājs, kuru romiešu iestādes uzņēma visai godbijīgi. Savā vārgajā balsī viņš Cēzarejas jūdu lokā stāstīja par šausmām, kas pārņēmušas jūdu galvaspilsētu. Esot nogalināti gandrīz visi mēreno partijas vadošie vīri, virspriesteris Ananijs, lielākā daļa aristokrātu un daudzi no «īsteni pareizticīgajiem»; tagad makabeji ar uguni un zobenu iznīcinot cits citu. Pat tempļa priekštelpā viņi ielauzušies ar ieročiem rokās, sašāvuši ļaudis, kas taisījušies nest pie altāra savu upuri. Reizēm sirmgalvis pēc sena paraduma piemetināja: — Esmu to redzējis pats savām acīm. — Arī viņš izza-dzies no Jeruzalemes, riskēdams ar dzīvību. Viņš licis izplatīt valodas, ka esot miris, viņa skolnieki iznesuši viņu no Jeruzalemes mūriem zārkā, lai it kā apglabatu.

Viņš lūdza maršalam sarunu, un Vespasiāns tūdaļ uzaicināja viņu pie sevis. Mūžvecais, sadzeltējušais jūdu augstākais rakstumācītājs stāvēja romieša priekšā; grumbainajā, mazās, bezkrāsainās bārdas apņemtajā sejā uzkrītoši sprigani dzirkstīja zilās acis. Viņš sacīja:

— Es esmu ieradies, konsul Vespasiān, lai runātu ar jums par mieru un padošanos. Es nepārstāvu nekādu varu. Vara Jeruzalemē pieder «Izraēla atriebējiem»; taču likums nav miris, un man līdzi ir virstiesneša zīmogs. Tas nav daudz. Bet neviens nezina labāk par Romu, ka lielu valsti ilgstoši var saturēt kopā tikai taisnība, likums un zīmogs, un tālab varbūt neesmu atnesis pārāk maz.

Vespasiāns atbildēja: — Es priecājos runāt ar vīru, kuram Jūdejā pieder viscienījamākais vārds. Taču es diemžēl esmu sūtīts turēt rokā zobenu. Vest sarunas par mieru var tikai ķeizars Romā un viņa senāts.

Johanans ben Zakajs pašūpoja veco, mazo galvu. Viņš runāja viltīgi, klusi, Austrumu dziedošajā un pamācīgajā tonī: — Ir vairāki, kuri sevi sauc par ķeizaru. Bet ir tikai viens, ar kuru es vēlētos pārmīt zīmogu un dokumentus. Vai Libānu iekarojis Galba? Tikai tas, kurš iekarojis Libānu, ir valdnieks, adirs. Libānu nav pakļāvis Galba.

Vespasiāns neuzticīgi paskatījās uz sirmgalvi. — Vai jūs esat runājis ar manu gūstekni Josefu ben Matatiju?

Johanans ben Zakajs to noliedza, mazliet izbrīnījies.

Vespasiāns sacīja ar nožēlu, neveikli: — Piedodiet, jūs patiesi neesat ar viņu runājis.

Viņš apsēdās, saguma, lai viņam nenāktos skatīties uz sirmgalvi no augšas. — Lūdzu, pasakiet man — ko jūs gribat saņemt un ko jūs gribat atdot?

Johanans, pastiepis savas savītušās rokas, piedāvāja:

— Es došu jums zīmogu un vēstuli, ka Jeruzalemes Lielā padome un rakstumācītāji pakļaujas Romas senātam un tautai. Es par to izlūdzos no jums vienu: dodiet man kādu mazu pilsētiņu, lai es tur varētu nodibināt universitāti, un dodiet man mācīšanas brīvību.

— Lai jūs man no jauna sabrūvētu pret Romu visdrūmākās receptes, — Vespasiāns smīnēja.

Johanans ben Zakajs saruka vēl mazāks un niecīgāks.

— Ko jūs vēlaties? Es iestādīšu mazu zariņu no varenā Jeruzalemes koka. Dodiet man, teiksim, Jamnijas pilsētiņu. Jamnija — tā būs pavisam maza universitāte. — Viņš laipni mēģināja pierunāt romieti, ar žestiem attēloja, cik niecīga būs viņa universitāte: ak, tā būs tik maziņa, un viņš aizvēra un atvēra savu sīko rociņu.

Vespasiāns atbildēja: — Labi, es par jūsu priekšlikumu ziņošu Romai.

— Neziņojiet, — Johanans lūdza. — Es gribētu to kārtot tikai ar jums, konsul Vespasiān. — Viņš spītīgi atkārtoja: — Jūs esat adirs.

Vespasiāns piecēlās, plati, zemnieciski stingri viņš stāvēja sēdošā augstākā rakstumācītāja priekšā. — Atklāti runājot, — viņš sacīja, — es to īsti nesaprotu, kādu ģeķi jūs tieši manī esat atraduši. Jūs esat vecs, gudrs un, kā liekas, relatīvi godīgs kungs. Vai jūs man to nepaskaidrotu? Vai tas nav nepanesami grūti, ka zemē, ko jums izredzējis jūsu dievs Jahve, tieši man jābūt adiram? Esmu dzirdējis, ka jūs vairāk par visām tautām baidāties no saskarsmes ar citiem.

Johanans aizvēra acis. — Kad dieva eņģeļi, — viņš citēja, — pēc ēģiptiešu bojāejas Niedru jūrā gribēja uzsākt gaviļu dziesmu, Jahve sacīja: «Manas radības slīkst, un jūs gribat dziedāt gaviļu dziesmu?»

Maršals pienāca sīkajam zinātniekam pavisam tuvu un, pieskāries viņam viegli, draudzīgi pie pleca, viltīgi jautāja: — Bet tas taču tā ir: .par īstiem, pilnvērtīgiem cilvēkiem jūs mūs neatzīstat?

Johanans, vēl vienmēr acis aizvēris, atbildēja klusām, it kā no tālienes: — Būdiņu svētkos mēs upurējam septiņdesmit vēršu, lai izlūgtos ne jūdiem dieva piedošanu.

Vespasiāns runāja neparasti pieklājīgi: — Ja jūs neesat pārāk noguris, mans rakstumācītāj un kungs Joha-nan, tad es izlūdzos no jums vēl vienu pamācību.

— Es jums labprāt atbildēšu, konsul Vespasiān, — rakstumācītājs teica.

Vespasiāns atbalstīja rokas uz galda. Viņš jautāja, saspringti pāri galdam pārliecies: — Vai nejūdam ir nemirstīga dvēsele?

Johanans atbildēja: — Ir seši simti trīspadsmit noteikumu, kas mums, jūdiem, jāievēro. Nejūdam jāievēro tikai septiņi noteikumi. Ja viņš tos ievēro, tad arī pār viņu nolaižas svētais gars.

— Kādi ir šie septiņi noteikumi? — romietis gribēja zināt.

Johanans sarauca uzacis, viņa zilās acis skatījās Ves-pasiāna pelēkajās acīs gaiši un ļoti jauneklīgi. — Ir viens «jā» un seši «nē», — viņš sacīja. — Jābūt taisnīgam, nedrīkst aizliegt dievu, nedrīkst kalpot elkiem, nedrīkst nokaut, nedrīkst zagt, nedrīkst nodoties netiklībai un mocīt dzīvniekus.

Vespasiāns drusku pārdomāja, tad sacīja ar nožēlu:

— Tad man diemžēl maz izredžu, ka svētais gars nolaidīsies pār mani.

Augstākais rakstumācītājs glaimīgi vaicāja: — Vai jus domājat, ka Romai tas būtu ļoti bīstami, ja mēs manā mazajā Jamnijas universitātē mācītu šādas lietas?

Vespasiāns atbildēja izaicinoši, drusku bravūrīgi.

— Bīstami vai nebīstami, lielā vai mazā, kāds man vispār pamats nākt jums pretim?

Sirmgalvis sataisīja viltīgu seju, pacēla sīko rociņu, pavicināja gaisā un atkal skandēja austrumnieku dziedošajā balsī: — Kamēr jūs neesat adirs, jums nav pamata iekarot Jeruzalemi; jo, lai kļūtu par adiru, jums droši vien būs vajadzīgs jūsu karaspēks. Bet, ja jūs izvēlēs, jums droši vien nebūs vairs laika Jeruzalemi iekarot. Varbūt tad jūsu interesēs būs aizvest sev līdzi uz Romu ja ne iekaroto Jeruzalemi, tad vismaz kādu tiesību apliecinājumu. Varbūt jums šis tiesību apliecinājums ir vērts t?S mazās piekāpšanās, ko es no jums lūdzu.

Viņš apklusa, viņš likās noguris. Vespasiāns bija ļoti vērīgi noklausījies viņa runu.

— Ja jūsu pārējie kungi būtu tikpat viltīgi kā jūs, — viņš smaidīdams izbeidza sarunu, — tad es droši vien nekad netiktu tik tālu, lai jūs mani sauktu par adiru.

Ir grēki, ko augstākais rakstumācītājs nepiedod, par spīti visai savai iecietībai, un Josefam strauji sita sirds, kad viņu uzaicināja pie sirmgalvja. Bet Johanans neievēroja septiņu soļu attālumu. Josefs zemu noliecās, roku pie pieres pielicis, un sirmgalvis svētīja savu mīļoto skolnieku.

Josefs sacīja: — Es pravieša vārdus esmu iztulkojis divdomīgi, mana mēle noziegusies. No tā radušās daudzas nelaimes.

Sirmgalvis atbildēja: — Jeruzaleme un templis bija nobrieduši krišanai pirms jūsu nodarījuma. Tempļa vārti atvērsies, kādam tikai jāuzpūš elpa. Jūs esat augstprātīgs pat savā vainas apziņā. Es gribu ar jums runāt, rakstu-mācītāj Josef, mans skolniek, — viņš turpināja.

— Jeruzalemē domā, ka jums ir nepastāvīga sirds un jums piespriests lielais izraidījums. Bet es jums ticu un gribu ar jums runāt.

Šie vārdi atspirdzināja Josefu kā rasa druvu īstajā gadalaikā un plaši atdarīja viņa sirdi.

— Valsts ir gājusi bojā, — Johanans turpināja. — Bet tā nav tā valsts, kas tur mūs kopā. Arī citi ir dibinājuši valstis, tās ir sabrukušas, nāks jaunas valstis, un arī tās sabruks. Valsts nav pats svarīgākais.

— Kas ir pats svarīgākais, mans tēvs?

— Ne tauta un ne valsts rada kopību. Mūsu kopības būtība nav valsts, mūsu kopības būtība ir likums. Kamēr pastāv mācība un likums, mums ir kopība, stiprāka, nekā var dot valsts. Likums pastāv, kamēr vien ir kāda balss, kas to var sludināt. Kamēr skanēs Jēkaba balss, Ezava rokas būs nespēcīgas.

Josefs vilcinādamies jautāja: — Vai man ir šī balss, mans tēvs?

— Citi domā, — Johanans atbildēja, — ka jūs esat zaudējis savu jūdu tautību, Josef ben Matatija. Bet, kaut arī sāls ūdenī izšķīst, tas tomēr tur ir, un, kad ūdens iztvaiko, sāls paliek.

Šie sirmgalvja vārdi Josefu pacēla un pazemoja tā, ka viņš labu brīdi nespēja parunāt. Tad viņš lēnām un bikli atgādināja savam skolotājam: — Vai jūs man nepateiksiet, kādi ir jūsu nodomi, mans tēvs?

— Jā, — Johanans atbildēja, — tagad es tev to pateikšu. Mēs atdosim templi. Mēs gribam redzamā dieva nama vietā dibināt neredzamu dieva namu, mēs gribam apņemt dzīvo dieva elpu ar vārdu mūriem granīta mūru vietā. Kas ir dzīvā dieva elpa? Mācība un likums. Mūs nevar atraut citu no cita, kamēr mums ir mēles vai papīrs, uz kā rakstīt likumu. Tālab es romietim lūdzu Jam-nijas pilsētu, lai varētu tur dibināt universitāti. Es domāju, viņš man atjaus.

— Jūsu iecere, mans tēvs, prasa vairāku paaudžu darbu.

— Mums ir laiks, — sirmgalvis atbildēja.

— Bet vai romieši mums neliks šķēršļus? — Josefs jautāja.

— Protams, viņi mēģinās tikt šķēršļus; vara vienmēr jūt neuzticību pret garu. Bet gars ir elastīgs. Neko nevar noslēgt tik cieši, lai tas tomēr netiktu cauri. Viņi mums sagraus valsti un templi, mēs tā vietā uzcelsim mācību un likumu. Viņi aizliegs mums vārdu, mēs sapratīsimies ar zīmēm. Viņi aizliegs mums rakstību, mēs sev izdomāsim ciparus. Viņi aizšķērsos mums taisno ceļu, bet dievs nekļūs sīkāks arī tad, ja viņa piekritējiem būs jāiet pie viņa pa viltīgiem apkārtceļiem.

Sirmgalvis aizvēra acis, atvēra tās un sacīja: — Mums nebūs lemts šo darbu nobeigt, bet mums ir uzdots no tā neatkāpties. Tas ir uzdevums, kam mēs esam izredzēti.

— Un mesija? — Josefs jautāja ar pēdējo cerību.

Runāšana sāka augstāko rakstumācītāju nogurdināt,

bet viņš saņēmās, bija svarīgi, lai viņš šīs zināšanas nodotu tālāk savam mīļajam skolniekam Josefam. Viņš pamāja, lai Josefs pieliecas tuvāk, un ar savītušajām lūpām čukstēja viņa jaunajā ausī: — Nav zināms, vai mesija vispār kādreiz atnāks. Bet ticēt vajag. Nekad nedrīkst ar to rēķināties, ka mesija nāks, bet vienmēr jātic, ka viņš nāks.

Atpakaļceļā Josefs jutās nomākts. Šā izcilā sirmgalvja ticība tātad nebija nekas starojošs, kas viņam palīdzētu, bet kaut kas rūpju pilns, viltīgs, vienmēr saistīts ar ķecerību, vienmēr karojošs pret ķecerību, tā bija nasta.

Kaut gan viņi izskatījās ļoti dažādi, nebija nemaz tik tāls ceļš no Johanana ben Zakaja līdz Tiberiadas Justam. Josefs jutās nomākts.

Augstākais rakstumācītājs bija dzirdējis daudz ļauna par Josefa laulībām. Viņš lika ierasties pie sevis Marai, La-kiša meitai, un runāja ar viņu. Viņš saoda viņas sandaļu smaržu. Viņa sacīja: — Kad es lūdzu dievu, es vienmēr uzauju šīs sandales. Es gribu stāties dieva priekšā, jauki smaržodama.

Viņa zināja no galvas daudz lūgšanu, nebija atļauts lūgsnas pierakstīt, tām bija jānāk no sirds, un tās bija jānes sirdī. Viņa sirmgalvim paļāvīgi sacīja: — Es esmu dzirdējusi, ka no zemes līdz debesīm esot piecsimt gadu un no vienām debesīm līdz otrām esot atkal piecsimt gadu, un katru debesu biezums esot piecsimt gadu. Un tomēr: kad es nostājos sinagogā aiz pīlāra un čukstu, man liekas, ka es čukstētu Jahvem ausī. Vai tā ir pārdrošība un grēks, mans rakstumācītāj un kungs, ja es ticu, ka Jahve man ir tik tuvu kā auss pie mutes?

Johanans ben Zakajs ar interesi uzklausīja Maras domas, kas rosījās aiz viņas zemās, bērnišķīgās pieres, un sarunājās ar viņu nopietni kā ar kādu rakstumācītāju no Kvadru zāles. Kad Mara gāja projām, viņš uzlika maigo, savītušo roku viņai uz galvas un svētīja viņu ar seno teicienu: lai Jahve dara tevi tādu kā Rāhele un Lea.

Viņš bija dzirdējis, ka Josefs, līdzko viņam vairs nebūšot jābaidās no Vespasiāna iebildumiem, gribot no Maras šķirties. Šķirties nebija grūti. Rakstos stāvēja skaidri un vienkārši: «Ja kāda sieva neatrod sava vīra acīs žēlastību, tālab ka viņš viņā atklājis kaut ko apkaunojošu, tad viņš var uzrakstīt šķiršanās vēstuli un sūtīt viņu projām no savas mājas.»

Johanans sacīja: — Ir divas lietas, to skaņu nedzird ar ausīm pat jūdzes attālumā, im tomēr to atbalss skan no viena pasaules gala līdz otram. Kad lūst koks, ko nocērt, kamēr tas nes augļus, un kad nopūšas sieviete, kuru sūta projām viņas vīrs, un viņa mīl viņu.

Josefs sacīja stūrgalvīgi. — Vai tad es neesmu atklājis viņā neko apkaunojošu?

Johanans sacīja: — Jūs neesat atklājis neko apkaunojošu: šis apkaunojošais bija, pirms jūs viņu ņēmāt. Pārbaudiet sevi, rakstu mācītāj Josef. Es neiešu par liecinieku, ja jūs šai sievietei dosiet šķiršanās vēstuli.

Attiecības starp Vespasiānu un ķeizaru Galbu nebija nemaz tik vienkāršas, kā viņš attēloja princesei Bere-nīkei. Tits bija aizbraucis uz Romu, ne tikai lai piedalītos godināšanā, bet galvenokārt lai tiktu pie kāda no svarīgajiem valsts amatiem, kas viņam līdz šim trūka. Patiesībā viņš mērķēja vēl augstāk. Vespasiāna brālis, aizspriedumainais, īgnais Sabīns, lika noprast, ka varbūt vecais bezbērnu ķeizars, lai piesaistītu sev Austrumu armijas, pieņemšot Titu par savu dēlu. Šī vēstule pagaidām izbeidza sarežģītās attiecības starp Vespasiānu un Muciānu. Viņi viens otram visu laiku augstsirdīgi aplfe-cināja, ka nedomājot iekarot varu; ja kāds no viņiem taisoties to darīt, tad šobrīd tas esot otrs, nevis viņš. Patiesībā abi skaidri zināja, ka neviens no viņiem nejūtas pietiekami stiprs, lai cīnītos ar otru, un tagad Sabīna vēstule bija parādījusi viņiem gaidīto atrisinājumu.

Taču vēl ziemas vidū pienāca ziņa, kas izjauca visus šos plānus. Uz Romas gvardi un senātu balstīdamies, varu bija sagrābis kāds, ar kuru Austrumi nebija rēķinājušies: tas bija Otons, Popejas pirmais vīrs. Vecais ķeizars bija nogalināts, jaunajam ķeizaram bija drosme, spējas, cieņa, daudz atbalstītāju. Vai Tits turpinās savu ceļojumu, lai godinātu jauno pavēlnieku, vai griezīsies atpakaļ, nebija zināms. Vismaz šeit Austrumos vēl nedomāja, ka varētu sekmīgi sacelties pret jauno ķeizaru, — un kurš gan lai būtu Austrumu izredzētais? Vecā Galbas nogalināšana bija notikusi pārāk ātri, vēl nebija panākta vienošanās: gan Vespasiāns, gan Muciāns lika savam karaspēkam zvērēt uzticību jaunajam ķeizaram Oto-nam.

Jaunās varas pastāvēšanai tomēr neviens neticēja. Otons varēja paļauties uz Itālijas karaspēku, bet viņam nebija nekādu sakaru ar provinču armijām. Jaunā ķeizara tronis nestāvēja drošāk par vecā ķeizara troni.

Princese Berenīke katru dienu saņēma no Romas sīkas ziņas. Pēc askētiskās dzīves tuksnesī viņa ar divkāršu kaisli metās politikā. Sarakstījās ar ķeizara ministriem, ar senatoriem, ar Austrumu gubernatoriem un^ ģenerāļiem. Austrumi nedrīkst otrreiz stāvēt notikušu faktu priekšā. Tagad, vēl šinī pavasarī, tiem jābūt kaujas gatavībā, lai iekarotu galvaspilsētu. Tie nedrīkst sašķelties, tiem jāpakļaujas vienam pavēlniekam, un šim pavēlniekam jābūt Muciānam. Vispirms bija nepieciešams nodrošināties ar skaidru Muciāna piekrišanu, ja viņu grib izvirzīt kā pretendentu, un atbīdīt maršalu.

Spoži, ar lielu svītu, Berenīke brauca uz Antiohiju. Piesardzīgi viņa tuvojās Muciānam. Pieredzējušais kungs spēja lietpratīgi novērtēt jūdu princeses priekšrocības — skaistumu, prātu, gaumi, bagātību, vētraino aizraušanos ar politiku. Abi mūžam tuvie cilvēki sapratās ļoti ātri. Bet Berenīke nespēja piedabūt Muciānu pie tā, ko vēlējās. Šis izkāmējušais kungs ļāva viņai ieskatīties savā dvēselē ļoti vaļsirdīgi. Jā, viņš ir godkārīgs. Viņš nav ari gļēvs, bet viņš ir drusku paguris. Iekarot Romu no Austrumiem ir sasodīti kutelīgs uzdevums. Viņš nav radīts šādam uzdevumam. Viņš var sadarboties ar diplomātiem, senatoriem, gubernatoriem, saimniecības vadītājiem. Bet šodien diemžēl visu izšķir karavīri, un viņam ir pretīgi rīkoties uz vienu roku ar šiem uz augšu tikušajiem feldfēbeļiem. Viņš pievērš savu gudro, skumjo, alkatīgo skatienu princesei.

— Vēlēšanās izdedzināt šiem polifēmiem viņu aci ar laiku zaudē pievilcību. Briesmas un ieguvums nav vienādās proporcijās. Pašreizējā situācijā īstais vīrs ir Vespasiāns. Viņam piemīt nepieciešamā rupjība un skarbums, lai mūsu laikos tiktu pie popularitātes. Es atzīstos, sirds dziļumos viņš man ir tikpat pretīgs kā jums, princese Berenīke. Bet viņš ir tik tīrs laika gara iemiesojums, ka kļūst gandrīz vai simpātisks. Padariet viņu par ķeizaru, princese Berenīke, un atļaujiet man mierīgi pabeigt impērijas dabas un vēstures aprakstu.

Berenīke neatlaidās. Viņa cīnījās ne tikai ar vārdiem, ar devīgu roku viņa kaisīja naudu, lai radītu savam kandidātam labvēlīgu noskaņojumu. Viņa aizvien dedzīgāk pierunāja Muciānu, bikstīja, glaimoja. Cilvēks ar tik dzīvu dvēseli kā viņš nedrīkstot izlocīties, nedrīkstot būt slinks. Viņš smaidīdams atbildēja: — Augstība, ja tāda dāma kā jūs patiesi būtu manā pusē, tad mani šī rupjā spēle, par spīti visām šaubām, varētu vilināt. Bet jūs nemaz neesat manā pusē, jūs esat tikai pret Vespasiānu.

Berenīke pietvīka, negribēja to atzīt, runāja daudz un veikli, lai piespiestu viņu mainīt savas domas. Viņš pieklājīgi klausījās, izlikās, ka Jautos sevi pārliecināt. Bet, kamēr viņš vaļsirdīgi un sirsnīgi turpināja sarunu ar viņu,

Berenīke redzēja, ka Muciāns ar savu spieķi raksta smiltīs vārdus, vārdus grieķu valodā, katrā ziņā ne jau viņai domātus, bet viņa spēja tos atminēt: «Vienam dievi ir devuši spējas, otram — laimi.» Viņa lasīja, un viņas mēle kļuva gurda.

Kad pat Josefs ben Matatija ieradās Antiohijā, Berenīke droši zināja, ka viņas ceļojums pie Muciāna negūs panākumus. Viņa tūdaļ tīri pamatoti nojauta, ka Josefu sūtījis Vespasiāns, lai samaitātu viņas pūliņus.

Josefs ķērās pie sava uzdevuma diezgan izveicīgi. Viņš no jauna sadraudzējās ar Muciānu. Muciāns priecājās atkal dzirdēt jūdu pravieša neparasto, kaismīgo, pārliecinošo balsi. Stundām ilgi viņš iztaujāja Josefu par viņa tautas tikumiem, paradumiem un senatni. Tādā kārtā viņi nonāca pie sarunas par jūdu ķēniņiem, un Josefs pastāstīja Muciānam par Sauļu un Dāvidu.

— Sauls bija pirmais Izraēla ķēniņš, — Josefs sacīja, — bet pie mums maz vīriešu saucas Saula vārdā, bet ļoti daudzi par Samuēliem. Mēs turam Samuēlu pārāku par Sauļu.

— Kāpēc? — Muciāns jautāja.

— Tas, kurš varu dod, ir dižāks par to, kam ir vara, — Josefs atbildēja. — Kurš ieceļ par ķēniņu, ir dižāks nekā ķēniņš.

Muciāns smaidīja: — Jūs esat augstprātīgi ļaudis.

— Varbūt mēs esam augstprātīgi, — Josefs labprāt piekrita, — bet vai arī jums neliekas, ka vara, kas vada netieši, palikdama apslēpta, ir smalkāka, garīgāka, valdzinošāka nekā tā vara, kura dižojas visas pasaules priekšā?

Muciāns neteica ne «jā», ne «nē». Josefs turpināja, un viņa vārdos bija atziņas, par kurām samaksāts ar daudziem Jauniem pārdzīvojumiem.

— Vara atņem sajēgu. Es nekad neesmu bijis aprobežotāks kā tanī laikā, kad man piederēja vara. Samuēls ir pārāks par Sauļu.

— Man šķiet, — Muciāns smaidīdams sacīja, — ka jūsu vēsturē pats simpātiskākais ir jaunais Dāvids. Žēl, — viņš nopūtās, — ka izjuka projekts par jauno Titu.

Ļoti drīz pēc Josefa ierašanās Antiohijā Berenīke atvadījās no Muciāna. Viņa atmeta savas cerības. Viņa brauca pretim brālim, kurš tuvākajā laikā tika gaidīts Galilejā. Līdz šim viņš bija uzturējies Romā, bet, būdams pārliecināts, ka Otona vara ilgs tikai dažas nedēļas, gribēja savlaicīgi un neuzkrītoši atstāt Romu, lai nevajadzētu uzņemties saistības ar jaunu ķeizaru. Berenīke uzelpoja, cerēdama uz tikšanos ar savu karsti mīļoto brāli; neveiksmes rūgtumu mazināja šis prieks. — Saldā princese, — Mūciāns šķiroties sacīja, — tagad, kad man jūs jāzaudē, es nesaprotu, kāpēc jūsu dēļ neesmu kļuvis par pretendentu.

— Arī man ir grūti to saprast, — Berenīke atbildēja.

Viņa satika savu brāli Tiberiadā. Pils atjaunošana bija pabeigta. Skaistāka nekā senāk tā staroja pār pilsētu un ezeru. Dažas zāles bija celtas bez logiem no tik caurspīdīga Kapadokijas akmens, ka telpas šķita gaišas arī tad, ja durvis nestāvēja vaļā. Viss likās viegls, gaisīgs, bez liekas greznības, kā tagad bija modē Romā. Savu meistarību arhitekti bija apliecinājuši, ceļot ēdamzāli. Tās kupols bija tik augsts, ka saspringtais skatiens ar grūtībām sniedzās līdz ziloņkaula griestu velvēm; šīs velves bija grozāmas, un mielasta dalībniekus varēja apbērt ar puķēm vai apslacināt ar smaržīgu lietu.

Masa un brālis gāja caur namu, rokās saķērušies, no sirds viens par otru priecādamies. Bija sācies pavasaris, dienas jau kļuva garākas, abi skaistie cilvēki, brīvi elpodami, soļoja cauri plašajām zālēm, viņi lietpratīgi priecājās par celtnes tīkamajiem samēriem, par tās izsmalcinātību. Agripa ar vieglu izsmieklu stāstīja par jaunajām pilīm, ko viņš redzējis Romā, par to bezjēdzīgi milzīgajiem izmēriem, par bezgaumīgi pārspīlēto greznību. Otons atvēlējis piecdesmit miljonus, lai uzceltu Nerona zelta namu; arī viņš diez vai piedzīvošot celtnes pabeigšanu. Berenīke sarauca lūpas. — Šie Romas barbari prot vienīgi raust. Viņuprāt, ja viņi iebūvēs kādu īpaši retu marmoru un noklās to ar labi daudz zelta, tad tā būs celtniecības mākslas virsotne. Viņiem nav nekāda talanta, izņemot talantu tikt pie varas.

— Katrā ziņā ļoti izdevīgs talants, — Agripa piebilda.

Berenīke palika stāvam. — Vai man patiešām jāpacieš

šis Vespasiāns? — viņa žēlojās. — Vai tu vari man uzlikt tādu nastu, mans brāli? Viņš ir tik neveikls un rupjš, viņš elš kā noskrējies suns.

Agripa drūmi stāstīja: — Kad es nupat biju pie viņa Cēzarejā, viņš man lika pasniegt zivis un aizvien no jauna pasvītroja, ka tās esot no Ģenecaretes ezera. Kad es šīs līķu zivis neēdu, viņš mani neganti izsmēja. Man būtu bijusi daža laba atbilde, bet es to noriju.

— Viņš man ir galīgi nepanesams, — Berenīke šķendējās. — Kad es dzirdu viņa pliekanās asprātības, es stāvu kā odu barā. Un mums jāpalīdz, lai šis vīrs tiktu par ķeizaru.

Agripa centās viņu pārliecināt: — Ķeizars, ko izvēlēsies Rietumi, mums šeit visu nesaudzīgi iznīcinās. Maršals ir gudrs un apvaldīts. Viņš ņems, ko viņam vajag, atlikumu viņš atstās mums. — Agripa paraustīja plecus. — Ķeizaru ieceļ armija, armija gatava zvērēt Vespasiā-nam. Esi gudra, mana māsa, — viņš lūdza.

Ziņas par Galbas nonāvēšanu sasniedza jauno Titu Korintā vēl pirms viņa ierašanās Romā. Nebūtu nekādas jēgas turpināt ceļu. Viņš bija lolojis pārliecību, ka Galba viņu adoptēs, tas viņam bija smags sitiens, ka ķeizars no-gaiināts pirms laika. Viņš nevēlējās godināt Otonu, kura vietā bija sapņojis būt pats. Viņš palika Korintā, pavadīja šajā vieglprātīgajā pilsētā četrpadsmit trakas dienas, uzdzīvodams ar sievietēm un zēniem un nododamies visādām citādām netiklībām. Tad viņš devās projām no turienes un, par spīti sliktajam gadalaikam, atgriezās Cezareja.

Uz kuģa Titu uzmācīgi vajāja atmiņas par vecmāmiņas godkārajiem sapņiem. Ģenerālis Tits bija jauns, bet daudz pieredzējis. Viņa tēva paaugstinājumi un krišana, viņa pazemināšana no konsula par ekspeditoru, pāreja no goda un greznības uz nomācošu nabadzību bija ietekmējusi arī viņa likteni. Viņš bija audzināts kopā ar princi Britanniku, bija zvilnējis pie viena galda ar šo jauno, starojošo troņmantnieku, bija ēdis to pašu ēdienu, ar ko ķeizars Ne-rons noindēja princi, un arī pats saslimis. Viņš pazina Pālā tīņa spožumu un sava tēva trūcīgo pilsētas māju, kluso dzīvi laukos un dēkainos karagājienus uz angļu un vācu robežām. Viņš mīlēja tēvu, viņa bezkaislīgo gudrību, viņa precizitāti, viņa veselo saprātu; bet bieži vien Tits viņu ienīda zemnieciskuma, apdomības, pašcieņas trūkuma dēļ. Tits varēja nedēļām un mēnešiem panest atteikšanos un trūkumu, tad piepeši viņam uznāca mežonīgas alkas pēc luksusa un pārmērībām. Viņam patika seno romiešu dižciltīgo ģimeņu mierīgā pašcieņa, un viņa sirdi pacilāja Austrumu seno karaļu dzimtu svinīgi krāšņā greznība. Paklausot savam tēvocim Sabīnam, viņš bija apprecējies ļoti jauns ar kalsnēju, stingru meiteni no ievērojamas ģimenes, ar Marciju Fumillu, tā bija dzemdējusi viņam meitu, bet tālab nebija kļuvusi Titam mīļāka; vientuļa un nomākta viņa dzīvoja Romā, viņš ar viņu nesatikās, viņš viņai nerakstīja.

Vecais Vespasiāns saņēma savu dēlu smīnēdams, ar līksmu nožēlu:

— Mums abiem acīmredzot, mans dēls Tit, ir vienāds liktenis — augšup, lejup. Mums jāraugās, lai nākamo reizi mēs pieceltos agrāk un rīkotos prātīgāk. Glābējs nāks no Jūdejas. Tu esi jauns, mans dēls, tu nedrīksti izmuļķot manu jūdu.

Agripa un viņa māsa aicināja viesus uz svētkiem, lai iesvētītu savu jauno pili Tiberiadā. Maršalam princese nepatika, viņš sūtīja savu dēlu. Titam šis uzdevums bija pa prātam. Viņš mīlēja Jūdejas zemi. Tauta bija sena un gudra, un, lai tā rīkotos, cik bezprātīgi rīkodamās, tai bija nojausma par viņsauli, par mūžību. Savādais, neredzamais dievs Jahve jauno romieti vilināja un nomāca. Viņam imponēja arī karalis Agripa, viņa elegance, viņa melanholiskais prāts. Tits labprāt devās uz Tiberiadu.

Cik ļoti viņam patika Agripa un viņa māja, tik ļoti viņš bija vīlies princesē. Viņus iepazīstināja tieši pirms mielasta. Viņš bija paradis ātri atrast kopīgu valodu ar sievietēm, viņa mierīgi un pieklājīgi uzklausīja viņa pirmos teikumus, bet ne vairāk. Titam likās, ka viņa ir auksta un augstprātīga, viņas zemā, mazliet aizsmakusi balss viņu atsvešināja. Mielasta laikā viņš Berenīkei veltīja maz uzmanības, toties jo vairāk pievērsās pārējai sabiedrībai. Viņš bija jautrs, amizants stāstītājs, viņu uzklausīja ar patiku un uzmanību. Viņš aizmirsa princesi, un garās maltītes laikā veltīja viņai tikai dažus vārdus.

Maltīte bija beigusies. Berenīke piecēlās, viņa bija īpatnēji ģērbusies, viņas dārgais, smagi krītošais brokāta tērps bija no viena gabala, kā šinī zemē parasts. Viņa pamāja Titam vienaldzīgi un draudzīgi, sāka kāpt augšup pa kāpnēm, roku viegli uz sava brāļa pleca balstīdama. Tits nevilšus noskatījās viņai pakaļ. Viņš bija iegrimis nenopietni dedzīgās debatēs par militāri tehniskiem jautājumiem. Pēkšņi viņš aprāvās teikuma vidū, viņa ziņkārās, šaudīgās acis kļuva vērīgas, neatlaidīgi ieurbās aizejošajā princesē. Mute ar mazajiem zobiem platajā sejā mazliet muļķīgi pavērās. Viņa ceļgali drebēja. Viņš nepieklājīgi pameta savus sarunu biedrus, steidzās pakaļ brālim un māsai.

Kā šī sieviete gāja! Nē, viņa negāja, tam bija tikai viens grieķisks, homērisks apzīmējums: viņa aizlīgoja. Protams,

bija smieklīgi dzejisko Homēra vārda lietot ikdienā, bet, lai raksturotu šīs sievietes gaitu, cita vārda nebija.

— Jūs esat steidzīgs, — viņa sacīja savā zemajā balsi. Līdz šim Berenīkes mazliet aizsmakusi balss bija viņu atsvešinājusi, gandrīz atgrūdusi, tagad tā viņam skanēja satraucoši un noslēpumaini vilinoši. Viņš pateica kaut ko par karavīram obligāto steigu, tas nebija pārāk pārliecinoši, viņš parasti zināja labākas atbildes. Viņš uzvedās puiciski, neveikli pieklājīgi. Berenīke labi ievēroja, kādu iespaidu uz viņu atstājusi, un viņai Tits likās patīkams, viņam piemita zināma stūraina pievilcība.

Viņi tērzēja par fiziognomiku, par grafoloģiju. Tas bija modē kā Austrumos, tā Rietumos. Berenīke vēlējās redzēt Tita rokrakstu. Tits izvelk savu ar zeltu apmaloto, vaskoto dēlīti, viltīgi pasmaida, raksta. Berenīke brīnās: tas ikvienā vilcienā ir Tita tēva rokraksts. Tits atzīstas, viņš pajokojis; patiesībā viņam vairs neesot pašam sava rokraksta — tik bieži viņš atdarinājis citu rokrakstus. Bet tagad Berenīkei jāparāda viņam savs rokraksts. Viņa pārlasa, ko viņš uzrakstījis. Tās ir vārsmas no kāda moderna eposa: «Leģionu ērgļi un leģionu sirdis izpleš spārnus lidojumam.» Viņa kļūst nopietna, kādu brīdi vilcinās, tad viņa izdzēš Tita burtus, raksta: «Ērgļa lidojums nevar aizsegt neredzamo vissvētākā vietā.» Jaunais ģenerālis aplūko rakstu; tas ir skolnieciski pareizs, samērā bērnišķīgs. Viņš padomā, teikumu nenodzēsis, viņš paraksta zem tā: «Tits gribētu redzēt šo neredzamo vissvētākajā vietā.»

Viņš sniedz viņai vaska dēlīti un grifeli. Viņa raksta: «Jeruzalemes templi nedrīkst nopostīt.» Viņš grib vaska dēlīti paņemt atpakaļ. Viņa lūdz, lai Tits viņai to atstājot. Viņa uzliek viņam roku uz pleca, jautā, kad galu galā beigšoties šis šausmīgais karš. Pats ļaunākais esot sirdi plosošā, bezcerīgā gaidīšana. Atrās beigas esot žēlsirdīgas beigas. Viņš taču varot visupēdīgi ieņemt Jeruzalemi. Tits glaimots vilcinās:

— Tas nav atkarīgs no manis.

Berenīke — ak, kā gan viņš varējis turēt viņu par aukstu un iedomīgu? — saka viņam lūdzoši un pārliecinoši: — Tomēr tas ir atkarīgs no jums.

Pēc Tita aiziešanas Agripa draudzīgi izvaicā māsu par viņas iespaidiem: — Viņam ir mīksta, nepatīkama mute, vai tev tā neliekas?

Berenīke atsmaida brālim: — Es šajā zēnā redzu daudz nepatīkama. Viņam ir zināma līdzība ar tēvu. Bet ir jau bijuši gadījumi, kad jūdu sievietes lieliski tiek galā ar barbariem. Piemēram, Estere ar Ahasveru. Vai Irēna ar septīto Ptolemaju.

Agripa ierunājās, un Berenīke labi saklausīja viņa jokā klusu brīdinājumu: — Bet, piemēram, mūsu vecvecmā-muļa Mariamne par šo spēli samaksāja ar savu galvu.

Berenīke piecēlās, aizlīgoja.

— Neraizējies, mīļais brāli, — Berenīke sacīja, viņas balss nekļuva skaļāka, bet viņa bija droši pārliecināta par savu uzvaru, — šis zēns Tits neliks man nocirst galvu.

Līdzko Tits bija atgriezies Cēzarejā, viņš pieprasīja savam tēvam, lai nu beidzot sākot Jeruzalemes aplenkšanu. Viņš bija neparasti iekaisis. Viņš to ilgāk vairs necietīšot. Viņam esot kauns no saviem virsniekiem. Tik ilga vilcināšanās nevarot tikt iztulkota citādi kā vājums. Romas prestižs Austrumos esot apdraudēts, Vespasiāna piesardzība robežojoties ar gļēvulību. Dāma Kēnīda to noklausījās cienīgi un nosodoši. — Ko jūs īsti gribat, Tit? Vai jūs esat tik muļķis vai par tādu izliekaties?

Tits atbildēja dusmīgi, ka dāmai Kenīdai nevarot ņemt ļaunā tik sīkumainu apdomību; no viņas nevarot prasīt izpratni par karavīra pašcieņu. Vespasiāns ar visu augumu tuvojās dēlam. — Bet no tevis, mans zēn, es prasu, lai tu mudīgi atvainojies Kenīdai.

Kenīda nezaudēja pašsavaldīšanos: — Viņam taisnība, man patiesi maz jēgas par pašcieņu. Pašcieņa jaunatnes vidū aizvien ir populārāka par saprātu. Bet viņam vajadzētu saprast: tikai nejēga tādā situācijā ziedos savu armiju.

Vespasiāns jautāja: — Vai viņi Tiberiadā tevi tā sakūdījuši, manu zēn? Viens nāks pēc otra. Man ir tikai sešdesmit. Tev vēl vajadzēs desmit gadu paciesties.

Kad Tits bija aizgājis, Kenīda nikni metās virsū Tibe-riadas bandai. Protams, aiz Tita slēpās jūdi. Lēnprātīgais Agripa, uzpūtīgā pāvaste Berenīke, netīrais, nepatīkamais Josefs. Labāk būtu, ja Vespasiāns izslēgtu no spēles visus Austrumu salašņas un romiešu garā atklāti sadarbotos ar Muciānu. Maršals uzmanīgi klausījās. Tad teica:

— Tu esi gudra un barga dāma, vecā grezele. Bet par Austrumiem tev trūkst sajēgas. Šajos Austrumos es netikšu uz priekšu bez savu jūdu naudas un izveicības. Šajos Austrumos vislīkumainākie ceļi ir paši taisnākie.

Pienāca ziņa, ka Ziemeļu armija ievēlējusi par ķeizaru savu vadoni Vitellu. Otons bija gāzts, senāts un Romas tauta atzina Vitellu par jauno ķeizaru. Pasaule saspringti skatījās uz Austrumiem, un jaunais imperators, plītnieks un flegmātiķis, sarāvās, līdzko tika pieminēts Austrumu virspavēlnieks. Bet Vespasiāns izlikās, it kā neko neredzētu. Mierīgi, bez kavēšanās viņš pavēlēja saviem leģioniem zvērēt uzticību jaunajam ķeizaram, un vilcinādamies, negribīgi viņa piemēram sekoja Ēģiptes gubernators Tiberijs Aleksandrs un Sīrijas gubernators Muciāns. No visām pusēm tika izdarīts spiediens uz Vespasiānu. Bet viņš tēloja neizpratni, palika lojāls ikvienā vārdā.

Lai sevi nodrošinātu, Rietumu ķeizaram vajadzēja pievilkt galvaspilsētai stipras karaspēka vienības, četrus Le-jasreinas un divus Maincas leģionus, turklāt četrdesmit sešus rezerves pulkus. Vespasiāns samiedza acis, glūnēja. Viņš bija labs stratēģis, viņš zināja, ka tādā pilsētā kā Roma grūti tikt galā ar simttūkstoš demoralizētiem algotņiem. Šie karavīri, kas bija pasludinājuši Vitellu par ķeizaru, gaidīja atlīdzību. Naudas bija maz, un ar naudu — Vespasiāns pazina armijas domāšanas veidu — viņi arī neapmierināsies. Viņiem aiz muguras bija grūtais dienests Vācijā, tagad viņi bija Romā, un tagad viņi gaidīja galvaspilsētas gvardes augstāko atalgojumu un īsāko dienesta laiku. Divdesmittūkstoš vīru, ja labi grib, Vitells vēl var ieskaitīt Romas garnizonā, bet ko viņš darīs ar pārējiem?

Austrumu armijā paklīda aizvien drošākas baumas, ka Vitells gribot savas karaspēka daļas, pateikdamies par viņu pakalpojumiem, pārcelt uz skaistajiem, siltajiem Austrumiem. Austrumu leģioni jau zvēresta laikā jaunajam valdniekam paredzētos suminājumus bija tik tikko dabūjuši pār lūpām: tagad viņi atklāti izrādīja savu sarūgtinājumu. Viņi noturēja sapulces, lamājās, gan viņi ko parādīšot, ja viņus mēģināšot sūtīt uz bargo Vāciju vai nolādēto Angliju. Austrumu pavēlnieki klausījās to ar patiku. Kad virsnieki viņiem uzstājīgi vaicāja, kas šajās baumās par armijas pārgrupēšanu esot patiess, viņi klusēja un divdomīgā nožēlā raustīja plecus. No Romas pienāca aizvien trakākas ziņas. Finanses bija neglābjamā stāvoklī, saimniecība sabrukusi, visā Itālijā, pat galvaspilsētā, notika laupīšanas, jaunais, slikti organizētais galms pļēguroja, bija slinks, izšķērdīgs, valstij draudēja bojāeja. Sašutums Austrumos auga. Tiberijs Aleksandrs, karalis Agripa uzkurināja nemierus ar naudu un baumām. Visa plašā zeme no Nīlas līdz Eifratai atbalsoja pravietojumus par Vespasiānu, visu mutēs bija brīnumainais paredzējums, kuru liecinieku klātbūtnē bija izteicis sagūstītais jūdu ģenerālis Josefs ben Matatija: «Glābējs nāks no Jūdejas.» Kad Josefs, vēl aizvien savas ķēdes vilkdams, gāja pa Cēzarejas ielām, viņu pavadīja godbijība un bikli čuksti.

Šinī pavasarī jūdu jūras krastā gaiss bija brīnumaini dzidrs un mīlīgs. Vespasiāns skatījās ar savām skaidrajām pelēkajām acīm pāri mirdzošajai jūrai, vēroja, nogaidīja. Sājā laikā viņš kjuva aizvien klusāks, viņa cietā seja tapa vēl cietāka, valdonīgāka, stīvais augums izslējās, viņš it kā izauga. Viņš studēja Romas depešas. Visā valstī notika jukas, finanses bija sašķobījušās, armija izlaidusies, pilsoniskā drošība apdraudēta. Glābējs nāks no Jūdejas. Vespasiāns saknieba plato muti, apvaldīja sevi. Apstākļiem jānobriest, lai tie paši viņam tuvojas.

Kenīda staigāja ap plecīgo vīru, aplūkoja viņu. Līdz šim viņam nekad nebija no viņas nekas slēpjams, tagad viņš bija noslēgts, neizprotams. Viņai trūka padoma, un viņa ļoti mīlēja Vespasiānu.

Viņa uzrakstīja Muciānam neveiklu vēstuli par savām sievišķīgajām rūpēm. Visa Itālija taču gaidot, lai Austrumu armija ķeroties pie stūres un glābjot dzimteni. Bet Vespasiāns neko nedarot, nebilstot neviena vārda, nekustinot ne pirkstu. Itālijā viņa noteikti būtu ar šo dīvaino flegmu cīnījusies, bet šajā nolādētajā, neizprotamajā Jūdejā neviens cilvēks nezinot, ko iesākt. Viņa ļoti lūdzot Muciānu kā romiete romieti, lai viņš ar savu prātu un enerģiju Vespasiānu uzmundrinot.

Šī vēstule bija rakstīta maija beigās. Jūnija sākumā Cēzarejā ieradās Muciāns. Arī viņš tūdaļ ievēroja maršalā pārmaiņas. Ar skaudīgu un mulsu respektu viņš manīja, kā šis vīrs kļuva jo diženāks, jo vairāk viņam tuvojās izšķirošie notikumi. Ar apbrīnu viņš uzjautrinājās par Vespasiāna nelokāmību, smagnējību, masīvo augumu.

— Jūs, mans draugs, filozofējat, — viņš sacīja. — Bet es jūs ļoti lūdzu — nefilozofējiet pārāk ilgi. — Viņš dūra ar savu spieķi kādam neredzamam pretiniekam.

Viņu vilināja vēlēšanās traucēt maršala drošo mieru ar intrigām. Viņu grauza senā greizsirdība. Bet tagad bija par vēlu. Tagad armija taisījās zvērēt tam otram, tagad viņam tikai atlika soļot otra ēnā. Viņš to saprata, savaldījās, palīdzēja otram. Viņš rūpējās, lai izplatītos baumas par Sī-rijas un Jūdejas karaspēku vienību apmaiņu pret Rietumu armiju. Jau tika minēti noteikti termiņi. Jūlija sākumā leģioniem vajadzēšot doties ceļā.

Jūnija vidū pie Vespasiāna ieradās Agripa. Viņš atkal bija ciemojies Aleksandrijā pie sava drauga un radinieka Tiberija Aleksandra. Viņš stāstīja maršalam, ka visi Austrumi esot noskaņoti pret Vitellu. Satrauktas par šausminošajām ziņām no Romas, Ēģipte un abas Āzijas nesavaldāmi, alkainā nepacietībā gaidot, ka dieva izredzētais glābējs beidzot ķeršoties pie darba. Vespasiāns neko neatbildēja, paskatījās uz Agripu, stūrgalvīgi klusēja. Tad Agripa turpināja runāt neparasti enerģiski: esot vīri, kuri cieši nolēmuši sekmēt šo dievišķīgo nodomu. Cik viņš zinot, Ēģiptes ģenerālgubernators Tibe-rijs Aleksandrs nolēmis pirmajā jūlijā likt savām karaspēka vienībām zvērēt uzticību Vespasiānam.

Vespasiāns valdījās, tomēr nespēja aizkavēt, ka viņa sēkšana kļuva biedējoši asa un ātra. Viņš pāris reižu pastaigāja šurp un turp; beidzot viņš izmeta vārdus, kas skanēja drīzāk kā pateicība nekā drauds: — Paklausieties, karali Agripa, man vajadzēs uzskatīt šo jūsu radinieku Tiberiju Aleksandru par valsts nodevēju.

Viņš piegāja karalim cieši klāt, uzlika viņam abas rokas uz pleciem, pūta sejā savu aso elpu un sacīja neparasti sirsnīgi. — Man žēl, karali Agripa, ka es jūs izzoboju tālab, ka jūs neēdāt zivis no Ģenecaretes ezera.

Agripa atbildēja: — Lūdzu, rēķinieties ar mums, ķeizar Vespasiān, ar mūsu karaspēku un mūsu iespējām.

Jūnijs gāja uz beigām. Pa visiem Austrumiem ķlīda baumas, ka ķeizars Otons pirms nonāvēšanās kādā rakstā piekodinājis Vespasiānam kļūt par viņa pēcnācēju, glābt valsti. Kādā dienā Vespasiāns patiesi atrada šo vēstuli pienākušajā pastā. Mirušais Otons cildenos un uzstājīgos vārdos griezās pie Austrumu karavadoņa, lai tas atriebjoties pļēguram Vitellam, nodibinot kārtību, neļaujot iet bojā Romai. Vespasiāns uzmanīgi izlasīja šo rakstu. Viņš teica savam dēlam Titam, ka tas patiesi esot liels mākslinieks; no viņa mākslas taisni vai jābaidoties. Viņš esot nobažījies, vai kādu rītu viņš pamodies neatradīšot dokumentu, kurā viņš Titu pasludinot par ķeizaru.

Pienāca jūnija ceturtā nedēļa. Saspīlējums kļuva nepanesams. Kenīda, Tits, Muciāns, Agripa, Berenīke — visi bija pagalam nomocījušies, viņi neatlaidīgi uzmācās Vespasiānam, lai viņš beidzot pasludinot sevi par ķeizaru. Masīvais vīrs nebija iekustināms. Viņš deva izvairīgas atbildes, smīnēja, jokoja, nogaidīja.

Naktī no divdesmit septītā uz divdesmit astoto jūniju Vespasiāns lielā slepenībā atsauca pie sevis Johananu ben Zakaju.

— Jūs esat ļoti izglītots kungs, — viņš sacīja. — Es jūs lūdzu man vēl tuvāk izskaidrot jūsu tautas garu un jūsu ticību. Vai jums ir ari kāds pamatlikums, kāds visbūtiskākais noteikums, no kura izriet jūsu briesmīgi daudzie baušļi?

Augstais rakstumācītājs pašūpoja galvu un, pievēris acis, stāstīja: — Pirms simt gadiem mums bija divi ievērojami rakstumācītāji — Šammajs un Hillels. Reiz kāds sveštautietis ieradās pie Sammaja un teica viņam, ka gribot pāriet mūsu ticībā, ja Šammajs viņam izskaidrošot mūsu ticības būtību tik ilgā laikā, kamēr viņš varot nostāvēt uz vienas kājas. Rakstumācītājs Šammajs sadusmojās un viņu aizdzina. Tad sveštautietis aizgāja pie Hillela. Rakstumācītājs doktors Hillels viņu uzklausīja. Viņš teica tam. «Ko tu negribi, lai tev dara, to nedari otram. Tas ir viss.»

Vespasiāns nopietni pārdomāja. Viņš sacīja: — Tādas maksimas ir labas, bet ar tām grūti nodrošināt kārtību lielā valstī. Tā kā jums ir tādas maksimas, jūs darītu prātīgāk, rakstīdams labas grāmatas un politiku atstādams mūsu ziņā.

— Jūs izsakāt domas, konsul Vespasiān, — jūds piekrita, — ko jūsu padotais Johanans ben Zakajs aizstāvējis no sākta gala.

— Esmu pārliecināts, mans rakstumācītāj un kungs, — romietis turpināja, — jūs esat pats labākais cilvēks šajā zemē. Man ir svarīgi, lai jūs saprastu manus nodomus. Ticiet man, esmu nelietis samērā reti, tikai tad, kad tas noteikti nepieciešams. Atļaujiet jums teikt, ka man nav nekādu aizspriedumu pret jūsu zemi. Tomēr: labs zemnieks taisa ap savu īpašumu žogu. Mums vajag žoga ap valsti. Jūdeja ir mūsu žogs pret arābiem, pret partiešiem. Diemžēl, savā vaļā atstāti, jūs esat slikts miets. Tātad mums jāstāv šeit pašiem. Tas ir viss. Bet, ko jūs vēl darāt, tas mūs neinteresē. Lieciet mūs mierā, un mēs liksim jūs mierā.

Johanana acis novītušajā, grumbainajā sejā spīdēja ļoti gaiši un sprigani.

— Nav patīkami, — viņš teica, — ka jūsu žogs iet tieši pāri mūsu teritorijai. Tas ir ļoti biezs žogs, un no mūsu zemes daudz nekas pāri nepaliek. Bet labi, taisiet savu žogu. Tikai: mums arī vajag žoga. Cita žoga, žoga ap likumu. Tas, ko es jums nesen lūdzu, konsul Vespa-siān, ir šis žogs. Ja to salīdzina ar jūsējo, tas ir vienkāršs un trūcīgs: pāris zinātnieku un maza universitāte. Mēs netraucēsim jūsu karavīrus, dodiet mums Jamnijas universitāti. Pavisam maziņu universitāti, — viņš pierunādams piemetināja un atkal ar savām sīkajām rociņām attēloja, cik tā būs maza.

— Es domāju, jūsu priekšlikums nav slikts, — Vespa-siāns lēnām piebilda. Pēkšņi viņš, ļoti pārvērties, piecēlās. Johanans ar savu nojausmu tūdaļ uztvēra šo pārmaiņu. Līdz šim vecs, saticīgs Sabīnijas zemnieks bija sarunājies ar vecu, saticīgu Jeruzalemes zinātnieku: tagad runāja Roma ar Jūdeju.

— Sagatavojieties, — maršals piebilda, — parīt saņemsiet no manis dokumentu, kas atzīs jūsu prasību. Esiet tad tik laipns, mans kungs un rakstumācītāj, un nododiet man precīzu padevības apliecinājumu un Lielās padomes zīmogu.

Nākamā dienā Vespasiāns sasauca svinīgo sanāksmi Cēzarejas Forumā. Tajā piedalījās Romas okupēto apgabalu iestāžu vadītāji un visu pulku delegācijas. Visi gaidīja, ka nu beidzot notikšot karaspēka daļu gaidītā Vespasiāna pasludināšana par ķeizaru. Bet runātāju tribīnē uzkāpa maršals kopā ar Johananu ben Zakaju. Runāja kāds augsts tieslietu ierēdnis, un kāds herolds skaļā balsī atkārtoja viņa vārdus: ka dumpīgā province esot sapratusi savus maldus un mierīgi atgriežoties Romas senāta un tautas aizsardzībā un virsvadībā. Tagad augstākais rakstumācītājs Johanans ben Zakajs tam par zīmi atdošot maršalam Jeruzalemes augstāko varas iestāžu dokumentus un zīmogu. Līdz ar to beidzies jūdu karš, ko valsts uzticējusi vest karavadonim Titam Flāvi-jam Vespasiānam. Vēl nepaveiktā Jeruzalemes pilsētas nomierināšana esot policijas uzdevums. Karavīri saskatījās izbrīnījušies, vīlušies. Viņi bija gaidījuši, ka varēs sveikt savu karavadoni kā ķeizaru, būt drošībā par savu turpmāko likteni un varbūt saņemt arī vienreizēju atlīdzību. Bet tagad viņiem bija jābūt juridiska akta lieciniekiem. Viņi bija romieši un zināja, ka dokumenti un likumi ir svarīga lieta, taču šīs ziņas jēgu viņi neizprata.

Tikai ļoti nedaudzi — Muciāns, Kenīda, Agripa — iztulkoja šo ceremoniju pareizi. Viņi atskārta, ka tik kārtīgam cilvēkam kā Vespasiāns, pirms viņš atgriezās Romā kā ķeizars, bija svarīgi saņemt no pretējās puses vēstuli un zīmogu, ka viņš savu uzdevumu izpildījis.

Kareivjiem kļuva garas sejas, neapmierinātība izpaudās skaļi. Bet Vespasiāns bija savas karaspēka vienības labi disciplinējis, un, ja tagad no viņiem prasīja, lai tie ļoti svinīgi apsveic miera līgumu, viņi pat rādīja priecīgas sejas, kādas militārais reglaments tādos gadījumos bija paredzējis. Armija defilēja par godu mazajam rakstu-mācītājam no Jeruzalemes. Viņam garām virzījās karaspēka karogi un standarti. Romiešu leģioni viņu sveica, izstiepuši roku ar atplestu plaukstu.

Vai Josefs jau kādreiz nebija ko līdzīgu redzējis? Tā Romā reiz godināja kādu Austrumu karali ķeizara Ne-rona priekšā, bet viņa zobens bija ienaglots makstī. Tagad romiešu armija godināja jūdu dieva gudrību, taču tikai pēc tam, kad tā bija salauzusi Jūdejas zobenu.

Josefs noskatījās šajā izrādē no kāda lielā laukuma stūra, stāvēdams pašā aizmugurē starp neievērojamiem ļaudīm un vergiem, viņu grūstīja, spaidīja, lamāja. Viņš raudzījās tieši uz priekšu, nekustējās.

Taču mazais sirmgalvis vēl aizvien stāvēja uz tribīnes; vēlāk, kad viņš manāmi nogura, viņam atnesa sēdekli. Vienmēr no jauna viņš lika roku pie pieres, pateicās, sveicināja. Viņš šūpoja šurp un turp veco galvu, tik tikko smaidīdams.

Kad ceremonija bija galā, armiju pārņēma niknums. Muciāns un Agripa bija pārliecināti, ka maršals ar nolūku sakāpinājis karaspēka vienību sašutumu. Viņi Ves-pasiānam uzplijās, ka situācija esot nobriedusi, viņam beidzot jāpasludinot sevi par pavēlnieku. Bet, kad arī šoreiz viņš izlikās naivs un piesardzīgs, viņi sūtīja pie Vespasiāna Josefu ben Matatiju.

Bija vēsa, patīkama nakts ar svaigu jūras vēju, bet Josefs jutās kvēla, dreboša satraukuma pārņemts. Lielais brīdis pienācis, viņa romietis kļūs par ķeizaru, un viņš būs darījis ļoti daudz, lai to veicinātu. Viņš nešaubījās, ka viņam izdosies Vespasiānu pārliecināt, lai nevilcinās. Protams, šī vilcināšanās nebija nekas cits kā gudra izlikšanās. Tāpat kā sacīkšu skrējēji desmit dienas pirms sacīkstēm nēsā svina kurpes, lai trenētu kājas, tā arī troņa tīkotājs ar izrunām un tēlotu vilcināšanos palēnina notikumu gaitu, lai beidzot jo ātrāk sasniegtu mērķi. Tālab Josefs Vespasiāna priekšā izplūda padevībā, paļāvībā un pārliecībā par viņa likteni ar tādu neatlaidību, ka maršals nevarēja neko citu kā paklausīt dievam un savam liktenim un sacīt «jā».

Taču izrādījās, ka Vespasiāns var citādi. Šis vīrs patiesi bija augstprātīgs un neiekustināms kā klinšu bluķis. Viņš pats nevēlējās spert ne vismazāko solīti, viņš gribēja, lai viņu līdz galam grūž un bīda.

— Jūs esat ģeķis, mans jūdiņ, — viņš sacīja. — Jūsu Austrumu valdnieķeļi var lipināt savus kroņus no asinīm un mēsliem, man tas neder Es esmu romiešu zemnieks, es par to nedomāju. Pie mums ķeizaru izvēl armija, senāts un tauta, nevis patvaļa. Ķeizaram Vitellam ir likumīgās pilnvaras. Es neesmu dumpinieks. Es esmu par likumu un kārtību.

Josefs sakoda zobus. Viņš bija runājis ar pilnu atdevi, viņa vārdi bija atlēkuši no stūrgalvīgā vīra. Vespasiāns patiešām gribēja neiespējamo, viņš gribēja vienlaikus gan likumīgo, gan nelikumīgo. Nebija jēgas turpināt viņa pierunāšanu, neatlika nekas cits kā samierināties.

Josefs nespēja saņemties un aiziet, un Vespasiāns nesūtīja viņu projām. Piecas garas minūtes abi vīri mēmi sēdēja tumsā. Josefs — iztukšots un rezignēts, Vespasiāns — pašpārliecināts, vienmērīgi elpodams.

Pēkšņi maršals atsāka sarunu, klusām, taču katru vārdu apsvērdams: — Jūs varat savam draugam Muciā-nam pateikt, ka es nepiekāpšos, ka es padošos tikai ārkārtējos apstākļos.

Josefs paskatījās uz augšu, paskatījās uz viņu, atviegloti uzelpodams.

Pārbaudīja vēlreiz: — Bet ārkārtējos apstākļos jūs padosieties?

Vespasiāns paraustīja plecus. — Protams, labprātīgi sevi nosist es neļaušu. Tādam rupjam zemniekam kā man sešdesmit gadu nav nekāds vecums.

Josefs atvadījās, cik ātri vien iespējams. Vespasiāns zināja, jūds tūdaļ ies pie Muciāna, viņš, sev par prieku, rīt tiks piespiests kļūt par ķeizaru. Viņš bija prātīgs kungs, viņš sev un Kenīdai stingri aizliedza nobaudīt mērķi, kamēr tas nav sasniegts. Tagad viņš to varēja izgaršot. Viņš spēji izpūta elpu caur nāsīm. Viņam bija trūcis laika padomāt par ērtībām, smagajos karavīra zā-baķos viņš sojoja pa istabas vēso akmens grīdu. «T F. Vespasiāns, ķeizars, pavēlnieks, dievs,» viņš pasmīnēja, plati atņirdza zobus, atkal sarauca bargu seju. — Nu jā, — viņš noteica. Viņš jauca latīņu un austrumu vārdus citu caur citu: cēzars, adirs, imperators, mesija. Patiesību sakot, bija komiski, ka jūds viņu bija pasludinājis pats pirmais. Tas viņu mazliet kaitināja: viņš jutās ar šo cilvēku saistīts stiprāk, nekā vēlētos.

Viņam gribējās pamodināt Kenīdu, sievieti, kura jau tik ilgi bija dalījusi ar viņu veiksmes un neveiksmes, un sacīt: «Jā, nu tas ir klāt.» Taču vēlēšanās ilga tikai īsu mirkli. Nē, viņam tagad bija jābūt vienam, viņš negribēja redzēt nevienu cilvēku.

Nē, tomēr vienu. Atkal viņa seju apmirdzēja plats, ļauns, laimīgs smaids. Nakts vidū viņš sūtīja kalpotāju uz Josefa māju un lika atnākt pie sevis Josefa sievai Marai, Cēzarejas Lakiša meitai.

Josefs nupat bija pārradies mājās pēc pārrunām ar Muciānu ļoti pacilātā noskaņojumā, apzinādamies, cik viņam lieli nopelni, ka jau rīt viņa romietis kjūs par ķeizaru. Tālab jo zemāk viņš krita tagad. Tas bija gruzdošs kauns un vilšanās, ka romietis tādā veidā pazemoja vīru, kurš viņam iedvesis šo lielo ideju. Neapgraizītais nekauņa nekad nepieļaus, ka viņš atkal tiktu ārā no šīs laulības dubļiem. Klusībā viņš atkārtoja visus tos izsmejošos vārdus, kādos tika dēvēts maršals: mēslu ekspeditors, zirgābolu lauķis! Pievienoja visneķītrākos aramiešu un grieķu lamu vārdus, kādi vien nāca prātā.

Meitene Mara, izbijusies ne mazāk kā viņš, klusām jautāja: — Josef, mans kungs, vai man jāmirst?

— Muļķe, — attrauca Josefs.

Viņa tupēja viņa priekšā izdzisusi, bāla, nožēlojama, tērpusies vienīgi plānā kreklā. Viņa sacīja: — Asinis, kam vajadzēja parādīties pirms trim nedēļām, neparādījās. Josef, mans vīrs, kuru man devis Jahve, klausies: Jahve ir svētījis manu miesu.

Un, tā kā Josefs nerunāja, viņa pavisam klusām piemetināja, pazemīgi, nogaidoši: — Vai tu negribi mani paturēt?

— Ej! — viņš sacīja. Viņa saļima. Pēc kāda brītiņa viņa izslējās, vilkās uz durvīm. Bet viņš, kad viņa gribēja iet tā, kā stāvēja, piebilda īgni, pavēloši: — Uzvelc savas labākās drēbes!

Viņa paklausīja, bikli vilcinādamās. .Viņš aplūkoja viņu un redzēja, ka kājās viņai vienkāršas kurpes. — Ari iesmaržotās sandales, — viņš pavēlēja.

Kamēr Mara bija pie Vespasiāna, maršals jutās ļoti apmierināts un baudīja viņu ar visiem jutekļiem. Viņš zināja, tas notiks rit, rīt viņu pasludinās par ķeizaru, un tad viņš uz visiem laikiem dosies projām no šiem Austrumiem uz turieni, kur viņš piederas, uz savu pilsētu Romu, lai nodibinātu tur kārtību un disciplīnu. Sirds dziļumos viņš nicināja Austrumus, bet savā ziņā juta pret tiem labvēlīgu mīlestību. Šī Jūdeja, bez šaubām, bija viņam pa prātam, šī svešādā, laimi nesošā, izvarotā zeme bija derīgs kāpslis viņa kājām, izrādījās, ka tā bijusi ļoti piemērota, lai to pakļautu un izmantotu, tāpat arī Mara, Lakiša meita, patika viņam tieši tāpēc, ka bija tik klusa un pilna nicināmas lēnprātības. Viņš apslāpēja savu čerkstošo balsi, uzlika viņas galvu, kas zaigoja kā mēness, uz savām spalvainajām krūtīm, ar savām poda griskajām rokām spēlējās viņas melnajos matos, maigi atkārtoja viņai tos pāris trūcīgos aramiešu vārdus, ko viņš zināja: — Esi maiga, mana meitene! Neesi muļķe, mana dūjiņa!

Viņš sacīja to vairākas reizes — pēc iespējas maigāk, taču mazliet atsvešināti un nicinoši. Viņš stenēja, viņš bija patīkami noguris, viņš lika, lai viņa nomazgājas un apģērbjas, pasauca savu kambarsulaini, pavēlēja viņu aizvest un jau pēc minūtes, viņu aizmirsis un apmierināts, iemiga, gaidīdams nākamo dienu.

Nakts bija ļoti īsa, un sāka svīst gaisma, kad Mara atgriezās pie Josefa. Viņa gāja smagi, it kā viņa katru kauliņu nestu par sevi, viņas seja bija izdzisusi, ļengana — kā no mitras, sliktas drēbes. Viņa vilka nost tērpu. Lēnām, ar pūlēm viņa sāka to ārdīt, izārdīja, ar pūlēm saplēsa sīkās driskās. Tad viņa paņēma sandales, iemīļotās, iesmaržotās sandales, plēsa tās ar nagiem, ar zobiem, visu viņa darīja klusām, lēnām. Josefs viņu ienīda, jo viņa nežēlojās, jo viņa Josefam neko nepārmeta. Viņā bija tikai viena doma: «Projām no viņas, projām no viņas! Es netikšu uz augšu, kamēr elpošu ar viņu vienu gaisu.»

Kad Vespasiāns atstāja savu guļamtelpu, sardzes kareivji apsveica viņu ar goda parādīšanu un sveicienu, kas paredzēts ķeizaram. Vespasiāns smīnēja: — Vai jūs esat prātu zaudējuši, zēni?

Bet bija jau klāt dežurējošais virsnieks un citi virsnieki, un viņi atkārtoja ķeizaram paredzēto sveicienu. Vespasiāns izlikās, ka dusmojas. Bet tagad ieradās arī daži pulkveži un ģenerāļi, viņu priekšgalā Muciāns. Pēkšņi visa ēka bija karavīru pilna, karavīri pildīja plašo laukumu tās priekšā, un aizvien no jauna un aizvien skaļāk viņi atkārtoja sveicienu ķeizaram, kamēr visa pilsēta nonāca vētrainā sajūsmā. Tikmēr Muciāns uzstājīgā un ārkārtīgi veiklā runā prasīja maršalam, lai neļaujot tēvijai nogrimt mēslos. Citi atbalstīja viņa vārdus ar vētrainiem saucieniem, viņi aizvien pārgalvīgāk spiedās uz priekšu, jā, beidzot viņi izvilka zobenus un draudēja, ka nogalināšot Vespasiānu, jo viņi esot dumpinieki un viņš atsakoties stāties viņu priekšgalā. Vespasiāns atbildēja ar savu ierasto izteicienu: — Nu, nu, nu, ne tik strauji, zēni. Ja jūs uz to tā pastāvat, tad es neteikšu nē.

Vienpadsmit kareivjiem, kuri bija stāvējuši sardzē, viņš nepiedienīgā sveiciena dēļ piesprieda trīsdesmit sitienus un septiņsimt sesterciju lielu apbalvojumu. Ja viņi gribēja, viņi varēja no šiem trīsdesmit sitieniem atpirkties par trīssimt sestercijām. Piecus karavīrus, kuri izvēlējās gan sitienus, gan sestercijas, viņš paaugstināja par feldfēbeļiem.

Josefam viņš sacīja: — Es domāju, mans jūdiņ, tagad jūs varat savu važu noņemt.

Josefs bez īpašas pateicības pacēla roku pie pieres, brūnganbālā seja pauda neslēptu īgnumu un protestu.

— Vai jūs gaidījāt vairāk? — Vespasiāns zobojās. Un, tā kā Josefs klusēja, viņš rupji piemetināja: — Veriet muti vaļā. Es taču neesmu pravietis.

Viņš, protams, sen bija uzminējis, ko gribēja Josefs, bet viņam patika piespiest, lai to izlūdzas pats jūds. Taču iejaucās labsirdīgais Tīts: — Rakstumācītājs Josefs taču gaida, lai viņam sacērt važu.

Tā atbrīvoja vīrus, kas bija netaisnīgi turēti gūstā.

— Nu labi, — Vespasiāns paraustīja plecus. Viņš pieļāva, ka važas saciršana notika ar lielu svinīgumu.

Josefs, kļuvis brīvs vīrs, dziļi paklanījies, jautāja:

— Vai drīkstu no šā brīža saukties ķeizara dzimtas vārdā?

— Ja jūs kaut ko no tā cerat, — Vespasiāns sacīja,

— man nekas nav pretim.

Un Josefs ben Matatija, pirmās pakāpes priesteris no Jeruzalemes, no šā brīža saucās par Josefu Flāviju.

Ceturtā grāmata ALEKSANDRIJA

Kā garš, šaurs taisnstūris gar jūru stiepās Austrumu galvaspilsēta, ēģiptiešu Aleksandrija, visā līdz šim pazīstamajā pasaulē lielākā pilsēta pēc Romas un katrā ziņā pati modernākā. Tās apkārtmērs bija divdesmit pieci kilometri. Gareniski to šķērsoja septiņi lieli prospekti, šķērsām gāja divpadsmit prospektu; mājas bija augstas un plašas, visas apgādātas ar tekošu ūdeni.

Aleksandrija atradās trīs pasaules daļu krustpunktā, tur, kur krustojās Austrumi un Rietumi, līdzās ceļam uz Indiju, un bija izaugusi par lielāko tirdzniecības centru pasaulē. Visā deviņsimt kilometru garajā Āzijas un Āfrikas piekrastē no Japas līdz Paraitonijai šīs pilsētas osta bija vienīgā pret vētru drošā. Šeit izkrāva zelta smiltis, ziloņkaulu, bruņurupuču bruņas, arābu garšvielas, persiešu jūras pērles, Indijas dārgakmeņus, ķīniešu zīdu. Ar vismodernāko tehniku apgādāta industrija auda slaveno linaudeklu, ko izveda līdz pat Anglijai, darināja dārgus paklājus un gobelēnus, ražoja arābu un indiešu ciltīm nacionālos apģērbus, taisīja smalku stiklu, slavenas smaržas, deva visai zemei papīru, sākot no visplānākā dāmu vēstuļpapīra līdz visrupjākajam ietinamajam papīram.

Aleksandrija bija strādīga pilsēta. Šeit pat aklajiem netrūka darba un izdēdējušie sirmgalvji neklaiņoja apkārt bezdarbībā. Darbs bija ražīgs, un pilsēta šā darba augļus neslēpa. Šaurajās Romas un paugurainajās Jeruzalemes ieliņās dienas laikā nedrīkstēja braukt ar pajūgiem, turpretī Aleksandrijas plašos bulvārus rībināja desmittūkstoš braucamrīku, un pa abām galvenajām ielām šurp un turp devās nebeidzama greznu ekipāžu

rinda. Plašu parku vidū atradās milzīgā seno karaļu rezidence, muzejs, lepnā bibliotēka, mauzolejs ar stikla zārku un ar Aleksandra Lielā mirstīgajām atliekām. Svešiniekam vajadzēja vairākas nedēļas, lai aplūkotu ievērojamākās vietas. Pie tām vēl piederēja Serapīda svētnīca, teātris, hipodroms, Faras sala, ko vainagoja baltā, slavenā bāka, milzīgās industrijas un ostas iekārtas, bazilika, birža, kas noteica pasaulē preču cenas, un ne jau pēdējā vietā minamais lielais izpriecu kvartāls, kas saplūda ar krāšņo peldvietu Kanopu.

Aleksandri jā bija viegli un labi dzīvot. Tur bija neskaitāmas ēdnīcas un krodziņi, kur no mucām lēja slaveno vietējo miežu alu. Katru dienu, kad to atļāva likums, teātros, sporta pilīs un arēnās notika spēles. Savās pilsētas pilīs, savās Eleusīnas un Kanopas vasarnīcās, uz savām izpriecu jahtām bagātnieki rīkoja izsmalcinātus, izdomas bagātus svētkus. Divdesmit kilometrus garais kanāla krasts, kas saistīja Aleksandriju ar Kanopas peldvietu, bija nosēts ar restorāniem. Pa kanālu augšup un lejup brauca liellaivas, kajītēs bija ierīces, kas ļāva tām viegli aizvilkt aizkarus; šādas laivas bija noenkurotas visgarām gar krastu ēģiptiešu pupu vītņu ēnā. Šeit Kanopā laikam bija atradušies Homēra Elizejas lauki, sīkpilsoņi visās provincēs sapņoja par Kanopas izpriecām, taupīja naudu ceļojumam uz Aleksandriju.

Pilsētas bagātība noderēja ari cēlākām baudām. Muzejs pārspēja Romas un Atēnu mākslas darbu kolekcijas, pasaulē plašākajā bibliotēkā strādāja deviņsimt pastāvīgu pārrakstītāju. Aleksandrijas mācību iestādes bija labākas par Romas skolām. Kara zinībās, arī jurisprudencē un tautsaimniecībā varbūt pārāka bija valsts galvaspilsēta, bet citās disciplīnās katrā ziņā vadošā bija Aleksandrijas akadēmija. Romiešu valdošās šķiras ģimenes deva priekšroku ārstiem, kuri bija studējuši medicīnu Aleksandrijā. Pēc mediķu prasības pilsētā bija ieviests humāns nāvessoda veids, šim mērķim lietoja īpaši audzētu indīgu čūsku ātri iedarbīgo kodienu.

Par spīti savam modernajam garam, aleksandriesi cienīja tradīcijas. Viņi piedēvēja saviem tempļiem un svētajām vietām īpašu svētumu un iedarbīgumu, neaizmirsa no tēviem mantoto senēģiptiešu maģiju, cieši ievēroja savu laiku pārdzīvojušos paradumus. Tāpat kā senatnē, viņi godināja savus svētos dzīvniekus; vērsi, vanagu, 2C6 kaķi. Ja kāds romiešu karavīrs nejauši nogalināja kaķi, viņu neviena vara nespēja glābt no nāvessoda.

Tā dzīvoja šie divpadsmitreiz simttūkstoš cilvēku, bez rimas mezdamies no darba baudā, no baudas — darbā, vienmēr alkdami pēc kaut kā jauna un stīvā godbijībā turēdamies pie vecmodīgā, ļoti nenosvērti, no visaugstākās sajūsmas krizdami visdziļākā nepatikā, naudaskāri, atjautīgi, apveltīti ar dzīvu, dzēlīgu asprātību, neapvaldīti rupji, mākslinieciski apdāvināti, ar politiku līdz matu galiem piesātināti. Viņi saplūda šinī pilsētā no visām pasaules malām, taču drīz vien aizmirsa savu dzimteni un tagad jutās kā aleksandrieši. Aleksandrija bija vienlaikus Austrumu un Rietumu zemju pilsēta, prātnieciskās filozofijas, jautrās mākslas, lietišķās tirdzniecības, nerimtā darba, pāri kūsājošās baudas, vissenāko tradīciju, vismodernākā dzīves veida pilsēta. Aleksandrieši uz savu pilsētu bija neizsakāmi lepni, un viņiem nebija nekādas daļas, ka viņu neizmērojamais, vīzdegunīgais lokālpatriotisms visur radīja nepatiku.

Sājā kopībā dzīvoja grupa cilvēku, kuri bija vēl senatnīgāki, vēl bagātāki, vēl izglītotāki, vēl iedomīgāki nekā citi. jūdi. Viņiem bija dēkaina vēsture. Viņi mita šajā zemē kopš septiņsimt gadiem, kad drosmīgie jūdu karakalpi bija izcīnījuši karalim Psametiham lielo uzvaru. Vēlāk Maķedonijas Aleksandrs un Ptolemaji viņus šeit nometināja simtiem tūkstošiem. Tagad viņu Aleksandri jā vien bija gandrīz pusmiljons. Viņu reliģiskā nošķirtība, viņu bagātība, viņu uzpūtība aizvien noveda pie jauniem mežonīgiem grautiņiem. Tikai pirms trim gadiem, kad Jūdejas provincē sākās dumpis, Aleksandri jā mežonīgā slaktiņā gāja bojā piecdesmittūkstoš jūdu. Vēl šodien pilsētas rajonā, ko sauca par Deltu un kas bija jūdu galvenā dzīvesvieta, plaši kvartāli stāv tukši. Daudzas drupas jūdi atstāja ar nolūku nenokoptas, viņi nenomazgāja no savu sinagogu sienām arī toreiz izlietās asinis. Viņi lepojās pat ar šiem uzbrukumiem, tie apliecināja jūdiem viņu varu. Jo patiesībā viņi bija noteicēji Ēģiptē tāpat kā toreiz, kad sava faraona pavēnī pār šo zemi bija valdījis Jāzeps, Jēkaba dēls. Feldmaršals Tiberijs Aleksandrs, Ēģiptes ģenerālgubernators, bija jūdu izcelsmes, un arī provinces vadošie vīri, advokāti, tekstilfabrikanti, nodokļu piedzinēji, ieroču pārdevēji, baņķieri, labības lieltirgotāji, rēderi, papīrrūpnieki, ārsti, akadēmijas mācību spēki, bija jūdi.

Centrālā Aleksandrijas sinagoga bija viens no pasaules brīnumiem. Tajā pietika vietas vairāk nekā simttūkstoš cilvēkiem; pēc Jeruzalemes temp]a tā bija lielākā ' jūdu celtne pasaulē. Tajā stāvēja septiņdesmit viens tīra zelta krēsls lielmestram un draudzes padomes priekšsēdētājiem. Neviena cilvēka balss, lai tā būtu, cik spēcīga būdama, nespēja pieskandināt milzīgo namu: vajadzēja norādīt ar karogiem, kad draudzei jāatbild priesterim «āmen».

Aleksandri jas jūdi lepni nolūkojās uz Romas, uz Rietumu jūdiem, kuri pa lielākai dajai dzīvoja trūcīgi un nespēja īsti izrauties no savas proletāriskās eksistences. Viņi, Aleksandrijas jūdi, bija savu jūdu nacionālo garu gudri un harmoniski saskaņojuši ar grieķu Orienta dzīves veidu un pasaules uzskatu. Jau pirms simt piecdesmit gadiem viņi bija pārtulkojuši bībeli grieķu valodā, un viņiem likās, ka bībele labi iederas grieķu pasaulē.

Par spīti tam visam un arī tam, ka viņiem Leontopolē bija pašiem savs templis, viņi uzskatīja Cionas kalnu par savu centru. Viņi mīlēja Jūdeju, viņi ar dziju līdzjūtību noskatījās, kā Jeruzalemes politiskās nevarības dēļ jūdu valsts draudēja sabrukt.

Viņus bija pārņēmusi viena liela rūpē: saglabāt kaut vai templi. Viņi maksāja templim nodevas tāpat kā visi pārējie jūdi, viņi devās svētcejojumos uz Jeruzalemi, viņiem tur bija savas viesnīcas, sinagogas, kapsētas. Daudzas pateicības dāvanas templim nāca no viņiem: vārti, pīlāri, zāles. Arī Aleksandrijas jūdi nevarēja iedomāties dzīvi bez Jeruzalemes tempļa.

Viņi staigāja, lepni izslējušies, viņi neļāva manīt, cik ļoti viņus saviļņoja notikumi Jūdejā. Veikali zēla, jaunais ķeizars viņus saprata. Dižodamies viņi brauca pa galveno ielu savās greznajās ekipāžās, viņi sēdēja kā valdnieki uz saviem augstajiem krēsliem bazilikā un biržā, viņi rīkoja savus lielos svētkus Kanopā, uz Faras salas. Bet, kad viņi palika vieni, tad bieži vien viņu augstprātīgās sejas apmācās. Viņu elpa aizžņaudzās, viņu lepnie pleci nošļuka.

Aleksandrijas jūdi uzņēma Josefu sirsnīgi un ar cieņu, kad viņš jaunā ķeizara svītas sastāvā nokāpa no kuģa. Liekas, ka viņi skaidri zināja, kāda loma viņam bijusi Vespasiāna pasludināšanā par ķeizaru, jā, viņi

pārvērtēja šo lomu. Josefa jaunība, apvaldītais spraigums, viņa kalsnējās, dedzīgās sejas nopietnais skaistums aizgrāba sirdis. Kā savā laikā Galilejā, tā tagad, kad viņš parādījās Aleksandrijas jūdu kvartālu ielās, Jaudis sauca: — Marin, marin, mūsu kungs, mūsu kungs.

Pēc Jūdejas drūmā fanātisma, pēc romiešu kara nometņu skarbuma viņš tagad ar baudu uzsūca pasaules pilsētas brīvo spožumu. Viņa iepriekšējā drūmā un mežonīgā dzīve, viņa sieva Mara bija palikuši Galilejā. Viņu nesaistīja ne aktuālās politikas intrigas, ne rupjie militārās organizācijas uzdevumi, viņa aicinājums bija garīgā dzīve. Viņš lepni nēsāja pie jostas zelta rakstāmlietas, ko viņam kā goda balvu bija uzdāvinājis jaunais ģenerālis Tits, kad viņi atstāja Jūdeju.

Līdzās lielmestram Teodoram bar Daniēlam viņš cēli vizinājās pa galveno ielu. Viņš apmeklēja bibliotēku, pirtis, Kanopas greznos restorānus. Jūds ar zelta rakstāmlietām drīz vien bija visur pazīstams. Dažās auditorijās, viņam ienākot, studenti un lektori piecēlās. Fabrikanti un tirgotāji lepojās, ja viņš apmeklēja viņu uzņēmumus, veikalus, noliktavas, literāti jutās pagodināti, ja viņš bija klāt viņu priekšlasījumos. Viņš dzīvoja kā liels kungs. Vīrieši viņu uzklausīja, sievietes viņu aplidoja.

Jā, viņa pravietojums bija piepildījies. Vespasiāns patiešām bija mesija. Tiesa gan, pestīšana, ko nesa šis mesija, bija citāda, nekā viņš bija domājis, tā realizējās lēnām, skaidri, ar vēsu prātu. Būtībā šis vīrs pāršķēla jūdu nacionālā gara čaumalu, lai tā saturs pludotu pāri zemei un grieķiskais sakustu ar jūdisko. Josefa dzīvē un pasaules uzskatā aizvien vairāk iespiedās šis gaišais, skeptiskais austrumu grieķu gars. Josefs vairs nesaprata, kā viņš senāk bija varējis just pretīgumu pret visu ne-jūdisko. Grieķu mītu varoņi un bībeles pravieši cits citu nenoliedza, nebija nekāda pretmeta starp Jahves debesīm un Homēra Olimpu. Josefs sāka ienīst robežas, kas viņam senāk nozīmēja pārākumu, izredzētību. Galvenais uzdevums bija savu cildenumu pārliet citos un svešo cildenumu iesūkt sevī.

Viņš bija pirmais cilvēks, kas pārstāvēja tādu pasaules uzskatu. Viņš bija jauna veida cilvēks, ne vairs jūds, ne grieķis, ne romietis: visas pasaules pilsonis, cik tālu šinī pasaulē valdīja kultūra.

No sākta gala Aleksandrijas pilsētā atradās jūdu

ienaidnieku centrs. Šeit Apions, Apollonijs Molons, Lī-simahs, ēģiptiešu virspriesteris Manetons bija mācījuši, ka jūdi cēlušies no spitālīgajiem, ka viņi savā vissvētākajā vietā godinot ēzeļa galvu, ka viņi savos tempļos nobarojot jaunus grieķus un noslaktējot tos savos lieldienu svētkos, un katru gadu, šo upuru asinis dzerdami, noslēdzot slepenu jūdu savienību pret visām citām tautām. Pirms trīsdesmit gadiem divi augstāko sporta skolu direktori, Dionīsijs un Lampons, lietpratīgi organizēja kustību pret jūdiem. Baltā augstākās sporta skolas kurpe bija pamazām kļuvusi par simbolu, un tagad visā Ēģiptes valstī jūdu ienaidnieki saucās par «baltkurpjiem».

Jūda Josefa personā baltkurpjiem Aleksandri jā bija uzradusies jauna nelaime. Kad Josefs augstprātīgi braukāja pa pilsētu un ļāva sevi godināt, viņš baltkurpjiem bija iemiesota jūdu uzpūtība. Savos klubos, savās saiešanās viņi dziedāja kuplejas, reizēm diezgan dzēlīgas, par jūdu brīvības cīņu varoni, kurš pārbēdzis pie romiešiem, par izveicīgo makabejieti, kurš visur iespiedās un mainīja krāsu kā hameleons.

Kādu dienu, kad Josefs gribēja apmeklēt Agripas pirti, viņam priekštelpā bija jāiet garām grupai jaunu kungu, grupai baltkurpju. Līdzko baltkurpji viņu ieraudzīja, viņi sāka pretīgi caur degunu kviekt un rukšķināt: — Marin, marin, — acīmredzot, lai parodētu jūdu jūsmīgos apsveikumus Josefam.

Josefa brūnganbālā seja nobālēja vēl vairāk. Bet viņš gāja taisni uz priekšu, nepagriezdams galvu ne pa labi, ne pa kreisi. Kad baltkurpji manīja, ka viņš tos neievēro, viņi kliedza divreiz skaļāk. Daži bļāva: — Neejiet viņam par tuvu, lai viņš jūs neaplipina. — Citi piebalsoja:—Kā jums garšo mūsu cūkgaļa, makabeja kungs? — Tagad no visām pusēm auroja: — Josefs Makabejs! Apgraizītais Līvijs! — un Josefs redzēja acu priekšā ļaunu, naida izķēmotu seju mūri.

— Vai jūs ko vēlaties? — viņš jautāja tuvākajai olīv-brūnajai sejai, un viņa balss bija ļoti mierīga.

Uzrunātais ar pārspīlēti nekaunīgu padevību sacīja:

— Es gribētu lūgt jums tikai vienu paskaidrojumu, makabeja kungs. Vai arī jūsu tēvs bija spitālīgais?

Josefs, paskatījies viņam acīs, neko nesacīja. Iejaucās otrs baltkurpis, uz viņa zelta rakstāmlietām norādīdams:

— Vai to nav aiznesis sev līdzi kāds no jūsu senčiem, kad viņus izdzina no Ēģiptes?

Josefs vēl vienmēr neko neteica. Pēkšņi ar bīstami spēju kustību viņš izrāva smagos rakstāmpiederumus no jostas un iesita jautātājam pa galvu. Tas saļima. Apkārt valdīja pilnīgs klusums. Josefs augstprātīgi, nepagriezdamies uz saļimušā pusi, iegāja pirtī. Baltkurpji metās viņam pakaļ, iejaucās pirts apkalpotāji un apmeklētāji.

Saļimušais, ko sauca par Haireju, piederēja pie ievērojamas ģimenes un bija nopietni ievainots. Pret Josefu sāka izmeklēšanu, bet to drīz pārtrauca. Ķeizars sacīja Josefam: — Nu, manu zēn, tīri jauki. Bet tādam nolūkam mēs gan neesam šīs rakstāmlietas dāvinājuši.

Katru gadu Aleksandrijas jūdi rīkoja uz Faras salas lielus svētkus par godu bībeles pārtulkošanai grieķu valodā. Svēto rakstu tulkošanu grieķu valodā pirms trīssimt gadiem bija ierosinājis Ptolemajs Otrais un viņa bibliotēkas pārzinis Falēras Dēmetrijs. Septiņdesmit divi jūdu rakstu-mācītāji, kas vienlīdz labi zināja ebreju un grieķu valodas, pabeidza šo grūto darbu, lai Ēģiptes jūdiem, kuri vairs nesaprata pirmtekstu, paustu dieva vārdu. Šie septiņdesmit divi rakstumācītāji strādāja vientulībā, cits no cita stingri atdalīti; taču beigās ikviena tulkotāja teksts vārds vārdā sakrita ar visu citu tekstiem. Šo brīnumu, ar ko Jahve apliecināja, ka viņš dod savu piekrišanu jūdu izlīgumam un kopdzīvei ar grieķiem, aleksandrieši katru gadu atzīmēja ar svētkiem.

Visi pilsētas ievērojamākie vīri un sievas, ari cittautieši, šajā dienā pulcējās Faras salā; neieradās vienīgi baltkurpji. Piedalījās ķeizars, princis Tits, daudz augstmaņu no Romas un visām provincēm, kurus uz Aleksandri ju bija atvilinājusi galma klātiene.

Josefam bija uzdots izteikt pateicību cittautiešiem, kuri ielūgti svētkos. Viņš to darīja līksmi, bet saturīgi, jūsmīgos izteicienos cildinādams tautas vienojošos svētos rakstus, tautas vienojošo pilsētu Aleksandri ju.

Lai runājot gūtu panākumus, viņam vajadzēja redzēt vārdu ietekmi klausītāju sejās, un viņš, lai šo ietekmi nolasītu, mēdza izmeklēt kādu seju no klausītāju pūļa. Šoreiz viņš izvēlējās masīvu, taču stingru un ļoti romisku galvu. Bet šī galva bija viņam nepieejama un visā viņa runas laikā palika nemainīga. īgni un dīvaini akli, ar neparasti trulu augstprātību, kas Josefu gandrīz izsita no sliedēm, romieša acis skatījās viņam cauri, viņam pāri.

Pabeidzis savu runu, Josefs apvaicājās, kas bija kungs, kuram piederēja šī galva. Izrādījās, ka tas bija Kajs Fa-bulls, ķeizara Nerona galma gleznotājs, kurš gleznojis zelta nama freskas. Josefs uzmanīgi aplūkoja vīru, kurš bija klausījies viņa runā ar tik nepieklājīgu vienaldzību. Uz drukna, resna, gandrīz bezveidīga ķermeņa balstījās spēcīga, barga galva. Vispār Kajs Fabulls bija sevišķi rūpīgi ģērbies, viņš turējās stīvi un ar cieņu un sava resnuma dēļ izskatījās drusku komisks.

Romā Josefs bija daudz dzirdējis par Kaja Fabulla dīvainībām. Šis gleznotājs, pārliecināts hellēnists, kura māksla pauda vieglumu un juteklisku prieku, izturējās pasvītroti cienīgi; viņš gleznoja tikai parādes tērpā, bija ārkārtīgi augstprātīgs, nerunāja ar saviem vergiem, deva tiem pavēles tikai ar zīmēm un mājieniem. Lai viņa māksla būtu, cik slavena un iecienīta būdama, — nebija pat nevienas mazas provinces pilsētiņas, kurā neatrastos viņa manierē gleznotas freskas un gleznas, — viņam tomēr nebija laimējies iekļūt ievērojamākajās romiešu ģimenēs. Beidzot viņš apprecēja kādu hellenizētu ēģiptieti un līdz ar to uz visiem laikiem zaudēja iespēju ietikt valdošajā kārtā.

Josefs brīnījās, ka Fabulls vispār bija šeit; viņam bija sacīts, ka viņš esot viens no dedzīgākajiem baltkurpju piekritējiem. Josefam visa glezniecība bija pretīga, tā viņam neko neizteica. Bauslis «Netaisi sev tēlus» bija dziļi ieēdies viņā. Arī Romā rakstnieks tika vērtēts ļoti augstu, bet gleznotājs kā zemākas kastas būtne; šo uzpūtīgo mākslinieku Fabullu Josefs uzlūkoja ar divkārt nicinošu nepatiku.

Josefu uzrunāja ķeizars. Kādā īpaši skaistā grieķu bī-beles eksemplārā, kas viņam pasniegts kā goda dāvana, Vespasiāns ar vērīgu skatienu bija atradis dažas erotiskas vietas un tagad čerkstošā balsī lūdza no Josefa izskaidrojumus.

— Jūs esat paspējis drusku aptaukoties, mans jūdiņ, — viņš piebilda ar neslēptu izbrīnu. Viņš griezās pie Fabulla, kurš stāvēja tuvumā. — Jums vajadzēja redzēt manu jūdu Galilejā, meistar Toreiz viņš bija nepārspējams. Ar bārdas rugājiem apaudzis, izkāmējis, panīcis, īsts pravietis, kā radīts gleznošanai.

Fabulls stāvēja stīvs, saīdzis; Josefs pieklājīgi smaidīja.

— Es šeit izvēlējos sev par ārstu Hekataju, — Vespasiāns turpināja. — Viņš liek man katru nedēļu vienu dienu

badoties. Tas man loti palīdz. Kā jūs domājat, Fabull? Ja mēs liksim šim puisim pagavēt vienu nedēļu, vai tad jūs viņu gleznosiet?

Fabulls stāvēja stīvs kā mietu norijis, mazliet saviebis seju.

Josefs sacīja pieklājīgi: — Es priecājos, majestāt, ka jūs šodien spējat tik bezbēdīgi pajokot par Jotapatu.

Ķeizars iesmējās: — Kad mainās laiks, man vēl vienmēr sāp kāja, uz kuras man jūsu ļaudis uzmeta akmens lodi.

Viņš norādīja uz dāmu, kura stāvēja līdzās gleznotājam: — Vai tā jūsu meita, Fabull?

— Jā, — gleznotājs strupi un atturīgi attrauca, — mana meita Dori ja.

Visi aplūkoja meiteni. Dorija bija samērā liela, slaika un trausla, āda dzeltenbrūna, seja gara, smalka, piere augsta un slīpa, acis jūras krāsā. Izteikti vaigu kauli, deguns strups, mazliet paplats, profils viegls un tīrs; no maigās, augstprātīgās sejas izdalījās lielā, izaicinošā mute.

— Jauka meitene, — ķeizars sacīja un atvadīdamies piebilda: — Nu, padomājiet, Fabull, vai jūs man neuzgleznotu manu jūdu. — Tad viņš devās projām.

Pārējie vēl kādu brītiņu stāvēja mēmi un apjukuši. Fabulls bija ieradies svētkos, tikai lai parādītu cieņu jaunajam režīmam. Ar pūlēm viņš pierunāja Doriju nākt sev līdzi. Tagad viņš nožēloja, ka atnācis. Viņam nenāca ne prātā gleznot slinko, uzpūtīgo jūdu literātu. Josefs savukārt nedomāja ļaut gleznot sevi augstprātīgajam, neko neizprotošajam gleznotājam. Tomēr nevarēja noliegt, ka meitene Dorija bija spilgta parādība. «Jauka meitene,» bija teicis ķeizars. Tas bija pliekani sacīts un turklāt neprecīzi. Viņa bija tik trausla, ka likās — salūzīs, tomēr stāvēja brīvi un stingri, ap lielo muti rotājās mazs, triumfējošs un nekaunīgs smaidiņš. Josefs pret savu gribu juta viņas drusku mežonīgo daiļumu.

— Nu jā, — meitene Dorija mazliet zobgalīgi atkārtoja ķeizara iemīļoto teicienu. — Vai neiesim, tēt?

Viņai bija augsta, smalka, dzēlīga balss. Josefs atvēra muti, lai viņu uzrunātu, bet viņam, kurš citkārt bija tik izveicīgs, nekas nenāca prātā. Sājā brīdī viņš juta, ka kaut kas glaužas pie viņa kājām. Viņš paskatījās lejup, tas bija liels, sarkanbrūns kaķis. Kaķi, svētie dzīvnieki, Ēģiptē tika visādi lutināti, romieši un jūdi viņus necieta.

Josefs mēģināja kaķi aizbaidīt. Kaķis palika, pinās viņam pa kājām. Viņš noliecās, satvēra dzīvnieku. Pēkšņi meitene viņam uzbrēca:

— Lieciet mierā kaķi! — balss bija spalga, nepatīkama. Dīvaini, cik tā tagad kļuva maiga, kad viņa griezās pie kaķa: — Nāc, manu dzīvnieciņ! Mana mīļotā, mana mazā dievībiņa! Šis vīrietis tevi nesaprot. Vai viņš tevi neizbiedēja? — Un viņa glāstīja kaķi. Pretīgais dzīvnieks murrāja.

— Atvainojiet, — Josefs sacīja, — es negribēju jūsu kaķi aiztikt. Kaķi ir derīgi dzīvnieki tajos gados, kad daudz peļu.

Dori ja labi sadzirdēja viņa zobgalību. Viņas māte un aukle bija bijušas ēģiptietes. Kaķis ir dievišķīgs, viņā iemiesota daļa no lauvu dievietes Bastetas, senlaiku spēks un vara. Jūds gribēja nopulgot viņas dievu, jūds bija pārāk neievērojams, lai viņam atbildētu. Nevajadzēja nākt uz šiem svētkiem. Viņas tēva māksla bija neatkārtojama, neviena valdība, neviens ķeizars nevarēja bez viņa iztikt, viņam nebija nepieciešams parādīt jaunajai valdībai savu cieņu. Viņa neko neteica, viņa stāvēja klusu, turēdama kaķi uz rokas, un izskatījās skaisti: uzposusies meitene, kura rotaļājas ar kaķi. Kamēr viņa, patikā trīsēdama, juta pievērstus sev daudzus skatienus, viņa domāja. «Jauka meitene,» bija teicis ķeizars. Viņas tēvam jāglezno jūds. Kāds neveikls, neasprātīgs joks. Ķeizars ir lempīgs, īsts romietis. Žēl, ka viņas tēvam trūka asprātības, lai atvairītu tādus jokus. Viņš nespēja likt tiem pretim neko citu kā vienīgi savu drusku nīgro cieņu. Tad jau jūds ar savu iztapīgo ironiju šādā situācijā bijis veiklāks. Viņa skaidri redzēja, ka, par spīti nekaunīgajai piezīmei par kaķi, viņa jūdam patika. Ja viņa tagad pateiks vienu teikumu, tad viņš noteikti atbildēs ar daudziem ļoti glaimojošiem un izlīdzinošiem teikumiem. Bet viņa nolēma neteikt neko. Ja viņš no jauna sāks runāt, tad varbūt viņai labpatiks atbildēt. Ja viņš nerunās, viņa aizies, un tā būs viņas pēdējā tikšanās ar jūdu.

Josefs savukārt pārlika: šī meitene Dori ja ir zobgalīga un iedomīga. Ja viņš ielaidīsies ar viņu, tad drīz vien sāksies sarežģījumi, būs nepatikšanas. Visprātīgākais būtu atstāt viņu stāvam ar viņas muļķīgo, pretīgo kaķi. Cik apbrīnojami daiļš ir viņas roku brūnums salīdzinājumā ar kaķa derdzīgo brūnumu, Viņai ir neparasti šauras, garas delnas. Viņa izskatās, it kā izkāpusi no senajiem, stūrainajiem, stingajiem attēliem, ar kuriem te viss apgleznots.

— Vai jums nešķiet pārspīlēti, ka man jākļūst vēl tievākam, lai jūsu tēvs varētu mani gleznot? — viņš jautā un, jau runādams, nožēlo, ka nav aizgājis.

— Es domāju, ka neliels gavēnis nav nekāda augstā cena, lai dzīvotu tālāk mūžībā, — Dorija saka savā augstajā bērna balsī.

— Es domāju, — Josefs atbild, — ja es dzīvošu tālāk, tad es dzīvošu savās grāmatās.

Dorija dusmojās par šo atbildi. Tā ir atkal slavenā jūdu pārākuma apziņa. Viņa meklēja atbildi, kas aizskartu šo vīrieti; bet, pirms viņa to atrada, Fabulls sausi sacīja latīņu valodā: — Iesim, mana meita. Vai es viņu gleznošu, tas nav atkarīgs ne no mums, ne no viņa. Ja ķeizars pavēlēs, tad es gleznošu arī nosprāgušas cūkas maitu.

Josefs noskatījās pakaļ abiem, kā viņi pazuda kolonādē uz dambja, kas savienoja salu ar cietzemi. Viņš nebija atbildējis visai labi, bet viņš nenožēloja, ka sācis sarunu.

Šajās dienās Josefs uzrakstīja psalmu, ko vēlāk nosauca par pasaules pilsoņu psalmu:

Ak, Jahve! Piešķir man vairāk acu un ausu,

Lai es dzirdētu un redzētu tavas pasaules plašumu.

Ak, Jahve, dari plašāku manu sirdi,

Lai tā aptvertu tavas pasaules daudzveidību.

Ak, Jahve, dod man spēcīgāku balsi,

Lai paustu tavas pasaules diženumu.

Lieciet vērā, tautas, un ieklausieties labi, nācijas. Neskopojieties, teic Jahve, ar garu, ko esmu pār jums izlējis.

Izšķiediet sevi, saka tā kunga balss,

Jo es izspļaušu tos, kuri būs sīkstulīgi.

Un, kurš aizslēgs savu sirdi un savu mantu,

No tā es novērsīšu savu vaigu.

Noraujies no sava enkura, saka Jahve.

Es nemīlu tos, kuri saglumē ostā.

Man pretīgi tie, kuri sapūst savā slinkuma smirdoņā. Es esmu devis cilvēkam gurnus, lai tie viņu nestu pār zemi, Un kājas, lai viņš skrietu,

Lai viņš nepaliktu stāvam kā koks, zemē iesakņojies.

Jo kokam ir tikai viena barība,

Bet cilvēku uztur viss,

Ko es esmu radījis zem debesjuma.

Koks zina tikai vienu,

Bet cilvēkam ir acis, lai viņš uzņemtu sevī svešo,

Un āda, lai sataustītu un nogaršotu neparasto.

Slavējiet dievu un izkaisieties pār zemēm.

Slavējiet dievu un nevairieties no jūrām.

Kalps ir tas, kurš sevi piesaista vienai vienīgai zemei. To zemi nesauc par Cionu, ko es jums esmu apsolījis, Tās vārds ir: zemeslode.

Tā Josefs kjuva no Jūdejas pilsoņa par pasaules pilsoni un no priestera Josefa ben Matatijas par rakstnieku Flā-viju Josefu.

Arī Aleksandrijā bija «Izraēla atriebēju» piekritēji. Par spīti ar to saistītajām briesmām, pat uz ielām cilvēki staigāja ar aizliegto apsēju, uz kura bija makabeju iniciāli: «Kungs, kas ir tāds kā tu?» Kopš Josefa ierašanās maka-beji viņam, savas lietas nodevējam, izrādīja nicināšanu visādā veidā. Pēc viņa sadursmes ar Haireju — vienu no baltkurpjiem — viņi bija kļuvuši drusku rāmāki. Bet tagad pēc «Pasaules pilsoņa psalma» viņi ar dubultotu niknumu uzstājās pret divkosīgo vīru, kurš sevi daudzreiz apkaunojis.

Josefs sākumā smējās. Taču drīz viņš manīja, kā «Izraēla atriebēju» aģitācija ietekmē mērenos, ka pat draudzes Lielās padomes kungi sāk no viņa vairīties. Kaut gan jūdu vadoņi Aleksandrijā sirds dziļumos domāja tāpat kā viņš, taču draudzes vairumam «Pasaules pilsoņa psalms» bija traka ķecerība, un jau divas nedēļas pēc šā psalma publicēšanas centrālajā sinagogā notika skandāls.

Ja kāds Aleksandrijas jūds bija pārliecināts, ka liel-mestrs un viņa kalpotāji aizstāv svarīgā lietā neparei/u viedokli, tad viņam sens paradums atjāva griezties pie visas draudzes, un proti — sabatā atvērta svēto rakstu tīstokļa priekšā. Sabata dievkalpošana un svēto rakstu lasīšana tika atlikta tik ilgi, kamēr visa draudze nebija nekavējoties izlēmusi sūdzību. Šādu spriedumu pieprasīt tomēr bija bīstami, jo, ja draudze, sūdzētāju neattaisnoja, tad viņš uz trim gadiem tika pakļauts lielajam izraidi jumam.

Tādas stingrības dēļ šo tiesību izmantoja ļoti reti: pēdējos divos gados tas bija noticis tikai trīs reizes.

Tagad, kad Josefs pēc savu vārsmu publicēšanas pirmo reizi ieradās lielajā centrālajā sinagogā, tas notika ceturto reizi. Bija sabats, kurā vajadzēja nolasīt nodaļu, kas sākās ar vārdiem: «Un viņam parādījās Jahve Mamres terebintu birzī.» Līdzko svēto rakstu tīstokli nolika uz lielās kanceles, no kuras vajadzēja notikt lasīšanai, līdzko no tīstokļa noņēma dārgo apvāku, tūdaļ makabeju vadonis ar dažiem saviem piekritējiem metās uz kanceli un aizliedza lasīšanu. Kaut gan draudzes juristi, balstoties uz visādām sarežģītām klauzulām, bija izskaidrojuši, ka Jeruzalemes lielais izraidījums Aleksandrijā neesot spēkā, lielākā daļa no Aleksandrijas jūdiem domāja citādi. Šis vīrs Josefs ben Matatija esot vainojams Galilejas un Jeruzalemes nelaimē, viņš esot divkāršs nodevējs. Pietiekot jau ar viņa apkaunojošo, pazemojošo laulību ar Vespasiāna piegulē-tāju, lai viņu izslēgtu no sinagogas draudzes. Atskanot vētrainai piekrišanai, runātājs prasīja, lai Josefu izraida no svētās telpas.

Josefs stāvēja pavisam klusu, lūpas cieši sakniebis. Šinī simttūkstotī šeit sinagogā ietilpa taču tie paši, kuri viņam pirms dažām nedēļām uzgavilēja: marin, marin.Vai tagad palicis tik maz tādu, kas gatavi aizstāvēt viņu? Viņš paskatījās uz lielmestru Teodoru bar Daniēlu un uz septiņdesmit kungiem zelta krēslos. Tie sēdēja bālāki par saviem lūgšanu mēteļiem un nevēra muti vaļā. Nē, tie nevarēja viņu aizstāvēt un neaizstāvēja viņu. Josefu nepasargāja arī tas, ka viņš bija ķeizara draugs. Viņu ar kaunu izraidīja no sinagogas.

Daudzi, kuri redzēja, kā viņš tik bezpalīdzīgi aiziet, nodomāja: «Tas ir tāpēc, ka pasaulē pastāv tāds kā ritenis. Tas ir ūdenssmēlējs ritenis, kas ceļas augšup un grimst lejup, un tukšie spaiņi piesmeļas un pilnie iztukšojas, un tagad pienākusi viņa kārta, jo vakar viņš vēl bija lepns, bet šodien viņš ir apkaunots.»

Šķita, ka pats Josefs neņemtu šo notikumu visai nopietni. Viņš, tāpat kā līdz šim, turpināja savu spožo dzīvi starp sievietēm, literātiem un aktieriem, bija augsti cienīts viesis Kanopas izšķērdīgajā sabiedrībā. Princis Tits veltīja viņam vēl vairāk uzmanības nekā līdz šim un gandrīz vienmēr parādījās atklātībā viņa sabiedrībā.

Bet, kad Josefs naktīs palika viens pats, viņš jutās slims aiz sarūgtinājuma un kauna. Viņa domas vērsās pret viņu pašu. Viņš bija netīrs, viņš bija spitālības pārņemts iekšēji un ārēji, nekāds Tits nevarēja noskrāpēt viņa kreveles. Viņa apkaunojums bija pilnīgi reāls, katrs to varēja redzēt. Tam bija savs vārds, tas saucās Mara. Viņam vajadzēja savas nelaimes avotu aizbērt un uz visiem laikiem.

Pēc dažām nedējām, nevienam padomu neprasījis, viņš devās pie draudzes virstiesneša rakstumācītāja Ba-silida. Kopš savas padzīšanas Josefs nebija rādījies ne pie viena augstāka jūdu kunga. Virstiesnesim šis apmeklējums bija nepatīkams. Viņš meklēja kaut kādus izvairīgus vārdus, izlocījās, pateica pāris nevarīgu frāžu. Bet Josefs, kā tādos gadījumos paredzēja rituāls, izvilka saplēsto priestera cepuri, nolika to virstiesnesim priekšā, pārplēsa apģērbu un sacīja:

— Mans rakstumācītāj un kungs, es esmu jūsu kalps un padotais Josefs ben Matatija, senāk pirmās pakāpes priesteris Jeruzalemē. Es esmu padevies ļaunā grēka vilinājumam. Esmu apprecējis sievu, kuru precēt man bija aizliegts, karagūstekni, kas gulējusi ar romiešiem. Mani vajag izdeldēt.

Doktors Basilids, virstiesnesis, nobālēja, kad Josefs izteica šos vārdus; viņš labi zināja, ko tie nozīmēja. Pagāja krietns brīdis, iekams viņš atbildēja tā, kā paredzēja priekšraksts:

— Par izdeldēšanu, grēciniek, spriež dievs, nevis cilvēki.

Tad Josefs turpināja un pēc priekšraksta jautāja:

•— Vai ir kāds līdzeklis, mans rakstumācītāj un kungs, ar kura palīdzību grēcinieks var novērst no sevis un savas dzimtas izdeldēšanas sodu?

Augstākais tiesnesis atbildēja:

— Ja grēcinieks uzņemas četrdesmit sitienu, tad Jahve apžēlojas. Taču grēciniekam šis sods jāizlūdzas.

Josefs sacīja: — Es lūdzu, mans rakstumācītāj un kungs, sodīt mani ar četrdesmit sitieniem.

Kad tika zināms, ka Josefs nolēmis uzņemties pātago-šanu, Aleksandrijas pilsētā sacēlās liels satraukums, pā-tagošana nenotika bieži, parasti pātagoja tikai vergus. Makabeji sarauca uzacis un apklusa, un dažs labs, kurš sinagogā Josefa izraidīšanas brīdī bija kliedzis visskaļāk, sirds dziļumos to nožēloja. Bet baltčurpji apsmērēja visas sienas ar Josefa pātagošanas karikatūrām un krodziņos dziedāja par viņu kuplejas.

Jūdu iestādes eksekūcijas dienu neizziņoja. Tomēr noliktajā dienā viss augustīniešu sinagogas pagalms bija pilns ar cilvēkiem un apkārtējās ielās ņudzēja ziņkārīgie. Brūnganbāls un vājš, ar degošajām acīm tieši uz priekšu skatīdamies, Josefs gāja pie virstiesneša. Viņš pielika roku pie pieres; viņš sacīja ļoti skaļi, tā, lai to dzirdētu līdz vistālākajam stūrim:

— Mans rakstumācītāj un kungs, es esmu padevies ļaunu dziņu vilinājumam. Es lūdzu sodīt mani ar četrdesmit sitieniem.

Augstākais tiesnesis atbildēja:

— Tad es tevi atdodu tiesas izpildītājiem, grēciniek.

Bende Ananijs bar Akašja pamāja abiem saviem palīgiem, un viņi norāva Josefam no miesām apģērbu. Pienāca ārsts, izmeklēja viņu, vai viņam būs pa spēkam izturēt tādu pātagošanu, lai soda laikā nenoplūstu urīns un neizdalītos izkārnījumi, jo tas bija apkaunojums un likums noteica: «Tavs brālis nedrīkst tavās acīs zaudēt cieņu.» Josefu izmeklēja draudzes vecākais ārsts Jūliāns. Viņš Josefu iztaustīja, īpaši pārbaudīja sirdi un plaušas. Daudzi no skatītājiem domāja, ārsts atradīs, ka Josefs nespēj izturēt visu pātagošanu, ka viņš var izciest tikai nedaudz pātagas cirtienu. Sirds dziļumos Josefs cerēja uz līdzīgu iznākumu. Bet ārsts nomazgāja rokas un paskaidroja: — Grēcinieks spēj izturēt četrdesmit sitienu.

Bende lika Josefam nomesties ceļos. Viņa palīgi piesēja Josefam abas rokas pie staba tā, lai viņa ceļgali būtu pa gabaliņu no staba, un visi redzēja, kā viņa muguras gludā, bālā āda iestiepās. Tad viņi piesēja Josefam pie krūtīm smagu akmeni, lai ķermeņa augšdaļu novilktu uz leju. Bende Ananijs bar Akašja satvēra pātagu. Kamēr ļaudis skatījās, kā Josefa sirds sitas pret ribām, bende pamatīgi piestiprināja plato vēršādas siksnu pie roktura, pārbaudīja to, atlaida vaļīgāk, savilka atkal ciešāk, palaida atkal vaļīgāk. Siksnas galam vajadzēja aizsniegt sodāmā vēderu. Tāds bija noteikums.

Virstiesnesis nolasīja no svētajiem rakstiem abus pantus par pātagošanu: «Tā tam jānotiek: ja grēcinieks pelnījis sitienus, tad soģis liek piesiet viņu un viņa klātbūtnē sist grēcinieku tik reižu, cik liels viņa grēks. Viņš drīkst saņemt četrdesmit sitienu, ne vairāk. Jāpielūko, lai sitienu nebūtu par daudz un lai tavs brālis netiktu apkaunots tavās acīs.»

Bende uzblieza Josefam pa muguru trīspadsmit sitienu. Otrais tiesnesis skaitīja, palīgi aplēja grēcinieku ar ūdeni. Tad trešais tiesnesis sacīja: — Sit! — un bende no jauna cirta trīspadsmit sitienu pa krūtīm. Tad palīgi atkal aplēja grēcinieku. Beidzot bende uzgāza trīspadsmit sitienu pa muguru. Kamēr viņš sita, bija loti klusu. Varēja dzirdēt, kā plīkšķēja asie sitieni, varēja dzirdēt Josefa smago, svelpjošo elpošanu, redzēt viņa strauji pukstošo sirdi.

Josefs gulēja piesiets un zem pātagas sitieniem cīnījās pēc elpas. Sitieni bija īsi un asi, bet sāpes kā nebeidzama, viļņojoša jūra; tās vēla augstus viļņus, aizrāva Josefu sev līdzi, aprima, ļāva Josefam uznirt virspusē, vēlās atkal šurp un sakļāvās pār viņu. Josefs sēca, stenēja, saoda asins smaku. Tas viss notika Maras dēļ, Lakiša meitas dēļ, viņš bija to iekārojis, viņš to ienīda, tagad viņš lika to sev no asinīm izpātagot. Viņš lūdza dievu: «No dziļumiem es saucu tevi, ak kungs.» Viņš skaitīja sitienus, bet skaitīšana sajuka, bija saņemti jau vairāki simti sitienu, un viņi turpināja Josefu sist. Likums noteica, ka nedrīkst būt četrdesmit sitienu, bet gan trīsdesmit deviņi, jo stāvēja rakstīts «līdz četrdesmit», un tas nozīmēja «apmēram», un tātad drīkstēja būt tikai trīsdesmit deviņi sitieni. Ak, cik briesmīgs bija rakstumācītāju likums. Ak, cik bargi bija svētie raksti! Ja viņi tūdaļ nemitēsies, viņš nomirs. Viņam likās, ka Johanans ben Zakajs teiks, lai pārtrauc. Bet augstākais rakstumācītājs atradās Jūdejā, Jeruzalemē vai Jamnijā, tomēr viņš būs šeit, viņš atdarīs savu muti. Svarīgi tikai, vai Josefs tik ilgi izturēs. Zeme un stabs viņa acu priekšā aizmiglojās, taču Josefs saņēmās. Viņam pavēlēts skaidri redzēt, skaidri saskatīt zemi un stabu, kamēr ieradīsies Johanans ben Zakajs. Bet Johanans ben Zakajs nenāca, un beidzot Josefs tomēr pārstāja redzēt un zaudēja samaņu. Jā, pie divdesmit ceturtā sitiena viņš paģība un gulēja virvēs kā nedzīvs. Bet, apliets ar ūdeni, viņš atkal atguvās, un ārsts sacīja:

— Viņš izturēs.

Un tiesnesis sacīja:

— Sit vēl.

Starp skatītājiem bija princese Berenīke. Nebija nekādu tribīņu, nekādu norobežotu vietu. Bet viņa jau iepriekšējā naktī bija atsūtījusi savu spēcīgāko Kapadokijas vergu, lai tas aizņemtu viņai vietu. Nu viņa stāvēja otrā rindā, iespiesta starp daudziem citiem, pavērusi lielo muti, smagi elpodama, tumšās acis neatlaidīgi pātagotajam pievērsusi. Pagalmā bija pavisam kluss. Varēja dzirdēt tikai virstiesneša balsi, kurš lasīja vārsmas no svētajiem rakstiem — ļoti lēnām, pavisam trīs reizes un no tālienes; no ielām atskanēja pūļa klaigas. Berenīke skatījās vērīgi jo vērīgi, kā šis augstprātīgais Josefs panesa sitienus, lai atbrīvotos no padauzas, pie kuras bija spiests saistīt savu vārdu. Jā, viņš patiesi bija viņas brālēns. Viņš nenoņēmās ar sīkiem grēciņiem un ar sīkiem tikumiņiem. Viņš dziļi pazemojās, lai pēc tam jo lepnāk izslietos, to viņa saprata. Viņa pati tuksnesī bija izbaudījusi šādu pazemojuma svētlaimi.

Viņa stāvēja pavisam bāla, nebija viegli noskatīties, bet viņa skatījās. Viņa neskanīgi kustināja lūpas, neapzināti skaitīdama līdzi. Viņa bija priecīga, kad nošvīkstēja pēdējais sitiens, bet viņa būtu varējusi stāvēt un noskatīties sodīšanā vēl ilgāk. Berenīkes zobi zem garajām lūpām bija kļuvuši sausi.

Josefu bez samaņas un asinīm noplūdušu ienesa draudzes namā. Viņu nomazgāja, ārsta Jūliāna uzraudzībā iezieda ar ziedēm, ielēja mutē dzērienu no vīna un mirrēm. Atguvis samaņu, viņš sacīja; — Iedodiet bendem divi simti sesterciju.

Mara, Lakiša meita, tikmēr dzīvoja laimīgi, priecādamās par bērnu, kurš viņai būs jādzemdē, viņu rūpīgi sargādama. Mara bija ļoti strādīga, bet tagad viņa negrieza rokasdzirnas, lai bērns neizaugtu par dzērāju. Viņa neēda nevienu negatavu dateli, lai bērnam nepūžņotu acis, nedzēra ne malka alus, lai bērnam nebūtu slikta ādas krāsa, neēda sinepes, lai pasargātu viņu no uzdzīves kāres. Toties viņa ēda olas, lai bērna acis kļūtu lielākas, jūras asarus, lai viņš patiktu cilvēkiem, iecukurotus citronus, lai bērns jauki smaržotu. Bailīgi viņa vairījās no visa pretīgā, lai viņai tas nebūtu jāredz, centīgi skatījās uz skaistiem cilvēkiem. Ar grūtībām viņa sadabūja brīnumdari ērgļ-akmeni, kurš ir ar tukšu vidu un ietver sevī mazāku akmeni, tādā kārtā simbolizēdams dzemdi, kas, kaut gan atvērta, tomēr neļauj auglim izkrist.

Kad laiks bija pienācis, Maru nosēdināja dzemdību krēslā, tā bija no klūdziņām darināta ierīce, kurā viņa varēja pa pusei sēdēt, pa pusei gulēt, un piesēja pie šīs ierīces vistu, lai putna spārnu plivināšana paātrinātu dzemdības. Dzemdības bija sāpīgas, vēl pēc vairākām dienām Mara juta gurnos nepatīkamu aukstumu. Vecmāte viņu apvārdoja, skaitīja, sauca vārdā, skaitīja.

Beidzot bērns bija klāt, un, raugi, tas bija zēns. Bērns bija zili melns, netīrs, viņa āda bija klāta ar gļotām un asinīm, bet viņš kliedza tā, ka siena atbalsoja viņa kliedzienu. Tā bija laba zīme, un arī tas, ka bērns piedzima sabatā, bija laba zīme. Par spīti sabatam, mazgāšanai ņēma siltu ūdeni, un mazgājamā ūdenī ielēja vīnu, dārgo vīnu no Eškolas. Uzmanīgi atlieca bērna rociņas un kājiņas un viņa mīksto galviņu apzieda ar negatavu vīnogu biezputru, lai pasargātu no insektiem. Bērnu ierīvēja ar siltu eļļu, apkaisīja ar saberztu mirru pulveri, ietina smalkā linaudeklā, Mara bija ietaupījusi naudu no sava apģērba, lai varētu iegādāties bērnam vislabāko audeklu.

— Janik, janiki, — vai ari, — jildi, mans bērns, mans bērniņš, mans mazulītis, — sacīja Mara, un nākamā dienā viņa lepni lika iestādīt ciedru, jo bērns bija zēns.

Visus deviņus mēnešus viņa bija domājusi, kādu vārdu vajadzētu dot zēnam. Bet tagad, nedēļu pirms apgraizīšanas, kad bija jāizšķiras, viņa ilgi svārstījās. Beidzot viņa izlēma. Viņa lika ierasties rakstvedim un diktēja tam vēstuli:

«Mara, Lakiša meita, sveicina savu kungu Josefu, Ma-tatijas dēlu, pirmās pakāpes priesteri, ķeizara draugu.

Ak, Josef, mans kungs, Jahve ir redzējis, ka tava kalpone tev nebija pa prātam, un viņš ir svētījis manu miesu un ir man atļāvis dzemdēt tev dēlu. Viņš ir dzimis sabatā, un viņš sver septiņus litrus un sešdesmit piecus zuzus, un viņš kliedz tā, ka sienas trīc. Es viņu nosaucu par Si-meonu, tas nozīmē «uzklausīšanas dēls», jo Jahve ir mani uzklausījis, kad es tev nebiju pa prātam. Josef, mans kungs, esi sveicināts un topi dižens ķeizara saulē, un lai tā kunga vaigs staro pār tevi. Un neēd palmu salātus, jo no tiem tev spiež pakrūtē.»

Ap to pašu laiku, vēl pirms vēstules saņemšanas, Jo-sefs stāvēja draudzes ceremoniju zālē Aleksandrijā. Viņš bija bāls un ļoti vārgs pēc pātagošanas, bet turējās taisni. Līdzās viņam kā liecinieki atradās lielmestrs Teodors bar Daniēls un augustīniešu draudzes priekšsēdētājs Nikodēms. Sēdi vadīja pats virstiesnesis Basilids, un trīs rakstumācī-tāji piedalījās kā tiesneši. Draudzes pirmais sekretārs atzīmēja, ko diktēja virstiesnesis, pēc noteikumiem viņš rakstīja uz teļādas pergamenta ar zoss spalvu un tumš-melnu tinti un raudzījās, lai dokuments būtu ietverts tieši divpadsmit rindiņās un atbilstu skaitliskajai izteiksmei no vārda «get», kas nozīmēja šķiršanās vēstuli.

Kamēr zoss spalva čirkstēja pār pergamentu, Josefs savā sirdī dzirdēja troksni, kas bija skaļāks par šo čirk-stoņu. Tas bija spalgais troksnis, ar kādu Mara, Lakiša meita, klusēdama plēsa sīkās driskās savu tērpu un savas sandales tajā pelēkajā rītā, kad viņa pārnāca no romieša Vespasiāna. Josefs bija pārliecināts, ka šo troksni ir aizmirsis, taču tagad to atkal saklausīja, un tas bija ļoti skaļš, skaļāks nekā spalvas čirkstoņa. Bet viņš padarīja savas ausis kurlas un savu sirdi nejūtīgu.

Sekretārs rakstīja: «Septiņpadsmitajā datumā, kisleva mēnesī, trīs tūkstoši astoņi simti trīsdesmitajā gadā pēc pasaules radīšanas, Aleksandrijas pilsētā pie Ēģiptes jūras.

Es, Josefs ben Matatija, saukts par Josefu Flāviju, jūds, kurš pašlaik atrodas Aleksandrijā pie Ēģiptes jūras, esmu brīvprātīgi un bez piespiešanas piekritis tevi atlaist un atsvabināt un no tevis šķirties, mana laulātā sieva, Mara, Lakiša meita, kura šodien dzīvo Cēzarejā pie Jūdu jūras. Līdz šim tu biji mana sieva. Bet tagad esi brīva, atlaista, no manis šķirta, tālab tev ir atļauts lemt par savu nākotni un tu vari atkal precēties.

Ar šo tu saņemsi no manis paziņojumu par atlaišanu un šķiršanās vēstuli pēc Mozus un Izraēla likumiem.»

Dokumentu iedeva īpašam pārstāvim līdz ar rakstisku uzdevumu nogādāt to Marai, Lakiša meitai, un pasniegt to viņai Cēzarejas draudzes priekšsēdētāja un deviņu citu pieaugušo jūdu klātbūtnē.

Maru aicināja ierasties vēl tajā pašā dienā, kad kurjers nonāca Cēzarejā. Viņai nebija ne jausmas, kas viņu gaida. Draudzes priekšsēdētāja klātienē Josefa sūtnis pasniedza viņai rakstu. Viņa neprata lasīt, viņa lūdza, lai nolasa priekšā. Viņai nolasīja, viņa nesaprata, viņai nolasīja vēlreiz, izskaidroja, viņa zaudēja samaņu. Draudzes sekretārs ieplēsa vēstuli par zīmi, ka tā pēc noteikumiem nodota un nolasīta, pievienoja to pie saviem aktiem un izsniedza kurjeram šķiršanās apliecību.

Mara pārgāja mājās. Viņa saprata, ka nav atradusi Josefa acīs žēlastību. Ja kāda sieva neatrod vīra acīs žēlastību, tad šim vīram ir tiesības sūtīt viņu projām. Viņa pat domās Josefam neko nepārmeta.

No šā brīža viņa ar baiļpilnām rūpēm veltīja savas dienas mazajam Simeonam, Josefa pirmdzimtajam. Viņa rūpīgi izvairījās no visa, kas varētu sabojāt viņas pienu, atsacījās no sālītām zivīm, no sīpoliem, no dažiem dārzeņiem. Viņa vairs nesauca savu bērnu par Simeonu, viņa sauca to sākumā par bar Meiru — mirdzošā dēlu, tad par bar Adiru — varenā dēlu, beidzot par bar Nifli — mākoņa dēlu. Bet draudzes priekšsēdētājs lika Marai ierasties otrreiz un aizliedza saukt savu bērnu tādos vārdos, jo mākonis, varenais un mirdzošais, bija mesijas pievārdi. Mara pielika savu roku pie zemās pieres, paklanījās, apsolījās paklausīt. Bet, kad viņa naktī bija viena, kad neviens viņu nedzirdēja, viņa atkal sauca mazo Simeonu šajos vārdos.

Uzticīgi viņa glabāja lietas, ko Josefs kādreiz bija aizskāris, autus, ar kuriem viņš bija slaucījies, šķīvi, no kura viņš bija ēdis. Viņa gribēja, lai dēls izaugtu tēva cienīgs. Viņa jau iepriekš paredzēja, ka tas būs ļoti grūti. Jo dēls, kurš dzimis priestera un karagūsteknes laulībā, netika atzīts, tas bija ārlaulības bērns, no sabiedrības izstumts. Tomēr viņai bija jāatrod kāds atrisinājums. Sabatā un svētku dienās viņa rādīja mazajam Simeonam sava tēva atstātās lietas un mudināja viņu kļūt par tādu pašu rak-stumācītāju un kungu kā viņa tēvs.

Pēc tam kad Josefs nodeva atbilstīgajam Aieksandrijas draudzes ierēdnim šķiršanās vēstuli, viņš svinīgi tika uzaicināts lasīt no svētajiem rakstiem centrālajā sinagogā. Saskaņā ar savu amata pakāpi viņš lasīja pirmais. Pēc ilgiem laikiem viņš atkal nēsāja priestera cepuri un zilo, ar puķēm izrakstīto pirmās pakāpes priestera jostu. Viņš uzkāpa lielajā kancelē, viņam priekšā bija atritināts svēto rakstu ritulis, kura lasīšanas laikā viņu pirms dažām nedēļām no tempļa padzina. Pilnīgā klusumā, kas valdīja pār simttūkstoš klātesošajiem, viņš izrunāja svētīšanas vārdus: «Lai slava tev, Jahve, mūsu dievs, tev, kurš esi mums devis patieso mācību un iedēstījis mūsos mūžīgo dzīvību.»

Tad viņš pats skaļā balsī nolasīja svēto rakstu nodaļu, kas bija paredzēta šim sabatam.

Ziemas vidū ap jauno gadu Vespasiāns juta, ka stingri tur valsts varu savās rokās. Karavīra darbs bija padarīts, tagad sākās pats grūtākais — pārvaldītāja darbs. Tas, kas pagaidām viņa vārdā notika Romā, bija draņķīgi un muļķīgi. Muciāns ar ledainu alkatību izspieda Itālijai visu

naudu, kas tur vēl bija atlikusi, un ķeizara jaunākais dēls Domiciāns, īsts slīmests, īsts dienaszaglis, kuru viņš nekad nebija varējis ciest, rīkodamies kā ķeizara vietnieks, dalīja bez izvēles gan žēlastību, gan bardzību. Vespasiāns aizrakstīja Muciānam, ka viņam nevajagot dot zemei pārāk daudz caurejas zāju, viens jau esot no caurejas nomiris. Slīmestam viņš rakstīja, vai slīmests nebūšot tik laipns un nākamajā gadā neatdošot savu vietu viņam. Tad viņš lika ierasties no Romas Aleksandrijā trīs vīriem: mūžvecajam finansu ministram Etruskam, galma juvelierim un ķeizara pērļu zvejniecības direktoram Klaudijam Regīnām un savu Sabīnijas muižu pārvaldniekam.

Trīs lietpratēji apmainījās ar saviem skaitļiem, pārbaudīja tos. Ķeizara Nerona imperiālistiskā Austrumu politika un jukas pēc viņa nāves izpostīja milzīgas vērtības, valsts parādu summa, kuru aprēķināja trīs vīri, bija liela. Regīns uzņēmās nepatīkamo uzdevumu nosaukt šo summu ķeizaram.

Vespasiāns un finansists nekad nebija redzējušies. Tagad viņi ērtos krēslos sēdēja viens otram iepretim. Regīns mirkšķināja acis, viņš izskatījās miegains, vienu resno kāju viņš bija pārlicis pāri otrai, viņa atrisušās kurpju saites šūpojās. Viņš bija ļoti sen pareizi novērtējis Ves-pasiāna spējas — jau toreiz, kad ar viņu varēja slēgt pavisam mazus darījumus. Viņš bija sadarbojies ar dāmu Kenīdu, bija maksājis viņai tolaik, kad sākās lielie piegādājumi Vespasiāna Jūdejas un Eiropas armijām, ievērojamu komisijas naudu. Vespasiāns zināja, ka finansists norēķinos uzvedies kā godavīrs. Ar savām gaišajām, bargajām acīm viņš lūkojās masīvajā, skumjajā, uzblīdušajā Regīna sejā. Abi vīri viens otru apošņāja, viņi viens otram patika.

Regīns nosauca ķeizaram savu skaitli. Četrdesmit miljardi. Vespasiāns neiztrūkās. Varbūt viņš sēca mazliet skaļāk, bet, kad viņš atbildēja, viņa balss skanēja mierīgi:

— Četrdesmit miljardi. Jūs esat drosmīgs vīrs, bet vai jūs vietām neesat paķēris pārāk augstu?

Klaudijs Regīns rāmi savā tusnajā balsī atkārtoja:

— Četrdesmit miljardi. Jāskatās skaitļiem acīs.

— Es skatos tiem acīs, — ķeizars, stipri sēkdams, sacīja.

Viņi apspriedās par nepieciešamajiem praktiskajiem pasākumiem. Varētu ieņemt milzīgu naudu, ja konfiscētu mantu tiem, kuri bija simpatizējuši iepriekšējam ķeizaram vēl pēc Vespasiāna kronēšanas. Šī bija tieši tā diena, kad ķeizars pēc ārsta Hekataja diētas priekšrakstiem gavēja, un šajā dienā viņš labprāt kārtoja darījumus. — Vai jūs esat jūds? — viņš tieši jautāja.

— Pa pusei, — Regīns atbildēja, — bet es ar katru gadu vairāk izskatos pēc jūda.

— Es zinu līdzekli, — Vespasiāns piemiedza acis, — kā ar vienu rāvienu dzēst pusi no četrdesmit miljardiem.

— Es esmu ziņkārīgs, — Klaudijs Regīns sacīja.

— Ja es pavēlētu, — Vespasiāns apsvēra, — ka šeit, centrālajā sinagogā, jāuzstāda mana skulptūra

— Tad ebreji sadumpotos, — Klaudijs Regīns papildināja.

— Tieši tā, — ķeizars sacīja. — Tad es varētu viņiem atņemt viņu naudu.

— Tieši tā, — Klaudijs Regīns sacīja. — Tas dotu apmēram divdesmit miljardus.

— Jūs protat ātri rēķināt, — ķeizars uzslavēja.

— Jūs tādā gadījumā varētu segt pusi no parāda, — Klaudijs Regīns turpināja. — Bet otru pusi jūs vairs nevarētu dzēst nekad, jo ekonomija un kredīts būtu izpostīts uz visiem laikiem un ne tikai Austrumos vien.

— Es baidos, ka jums ir taisnība, — Vespasiāns nopūtās. — Bet jums jāpiekrīt, ka šī doma ir vilinoša.

— Es piekrītu, — Klaudijs Regīns pasmaidīja. — Žēl, ka mēs abi šinī ziņā esam pārāk prātīgi.

Regīns nevarēja ciest Aleksandrijas jūdus. Viņi Regīnām likās pārāk lielīgi un eleganti. Viņu kaitināja arī tas, ka viņi skatījās uz Romas jūdiem no augšas kā uz kompromitējošiem nabaga radiniekiem. Tomēr ķeizara priekšlikums viņam likās pārāk radikāls. Gan viņš vēlāk izdomās, kā izspiest naudu Aleksandrijas jūdiem ne tādā mērā, ka viņi noasiņotu, taču tā, lai viņiem vajadzētu par Klaudiju Regīnu padomāt.

Pagaidām viņš ieteica ķeizaram kādu nodokli, kurš attiektos uz visiem un kuru ieviest Austrumos neviens vēl līdz šim nebija uzdrošinājies: nodokli sālītām zivīm un zivju konserviem. Viņš neslēpa, cik šis nodoklis bīstams. Aleksandriešiem bija tādi purni kā zobenzivīm, un ķeizars dabūs dzirdēt no viņiem daudz ko. Taču Vespasiānu kuplejas nebiedēja.

Līdzko paziņoja par sālīto zivju nodokli, aleksandriešu simpātijas pret ķeizaru nomainīja krasa nepatika. Viņi traki lādējās par šā iecienītā pārtikas produkta padārdzināšanu un reiz, kāda izbraukuma laikā, apmētāja ķeizaru ar sapuvušām zivīm. Ķeizars spalgi iesmējās. Dubli, zirg-āboli, rāceņi, tagad sapuvušas zivis. Viņu uzjautrināja tas, ka viņš, arī ķeizars būdams, nav ticis vaļā no šādiem atribūtiem. Viņš pavēlēja atgadījumu noskaidrot, un nemieru cēlājiem vajadzēja nodot viņa mantas pārvaldei tikpat daudz zelta zivju, cik daudz sapuvušu zivju atrada viņa ratos.

Vespasiāns šajās dienās Josefu redzēja reti. Viņš bija izaudzis reizē ar savu amatu, kļuvis savam jūdam tālāks, svešāks, rietumnieciskāks, īsts romietis. Viņš nejauši teica Josefam: — Esmu dzirdējis, ka jūs kaut kādas māņticības dēļ esot izcietis četrdesmit pātagas sitienu. Es vēlētos, — viņš nopūtās, — kaut arī es ar četrdesmit sitieniem varētu tikt vaļā no saviem četrdesmit miljardiem.

Josefs un Tits zvilnēja vaļējā ēdamzālē Kanopas villā, kur princis mēdza pavadīt lielu daļu sava laika. Viņi bija vieni. Bija mīlīga ziemas diena: kaut gan tuvojās jau vakars, vaļējo zāli vēl nebija nepieciešams atstāt. Jūra neviļņoja, cipreses nekustējās. Pa telpu lēnām soļoja prinča mīļākais pāvs, uzknābādams ēdiena atliekas.

Josefs no sava zviļņa pa plašo sienas atvērumu vasā ja redzēt terasi un dārzu, kas atradās zemāk.

— Vai jūs esat licis bukšu dzīvžogu pārveidot par burtu, mans princi? — Josefs jautāja un ar galvu norādīja uz zemāk strādājošiem dārzniekiem.

Tits košļāja gabaliņu konfektes. Viņš bija labā, vaļsirdīgā garastāvoklī, viņa platā zēna seja virs mazliet pa-strupā auguma smaidīja.

— Jā gan, mans jūd, — viņš sacīja. — Es esmu licis bukšu dzīvžogu pārveidot par burtu. Es likšu arī savas Aleksandrijas villas bukšus pārveidot par šo burtu un cipreses arī.

— Par burtu «B»? — Josefs pasmaidīja.

— Tu esi viltīgs, mans pravieti, — Tits atzina.

Viņš pievirzījās tuvāk, Josefs sēdēja, Tits gulēja, atmetis rokas aiz galvas, un skatījās augšup uz viņu.

— Viņai liekas, — Tits vaļsirdīgi sacīja, — ka es izskatoties līdzīgs savam tēvam. Viņa manu tēvu necieš. Es to varu saprast: bet man šķiet, ka es līdzinos viņam aizvien mazāk. Man nav viegli ar tēvu, — viņš žēlojās. — Viņš ir ievēro joms vīrs, viņš pazīst cilvēkus, un kurš, pazīdams cilvēkus, par viņiem neuzjautrināsies? Bet viņš dara to mazliet par daudz. Nesen pie galda, kad ģenerālis Prisks nepiekrita, ka viņš esot par resnu, tēvs lika viņam noģērbties un parādīt pliku dibenu. Bija vērts redzēt, kā princese nolaida acis. Viņa sēdēju klusu, neko neredzēja, neko nedzirdēja. Mēs tā neprotam, — Viņš nopūtās. — Mēs vai nu apjūkam, vai kļūstam rupji. Kā to var panākt, ka cilvēku tādas rupjības neskar?

— Tas nav grūti, — Josefs atbildēja, skatīdamies uz dārzniekiem, kuri apcirpa bukšus. — Vajag tikai trīssimt gadu valdīt pār valsti, tad tas rodas pats no sevis.

Tits sacīja: — Tu ļoti lepojies ar savu māsīcu, bet tev ir iemesls. Es taču tagad pazīstu sievietes no visām debespusēm. Būtībā viņas visas ir vienādas, un, ja ir mazliet pieredzes, tad no viņām itin drīz visu var panākt. No viņas es līdz šim neko nespēju panākt. Vai tu vari iedomāties, ka vīrietis manos gados un ar manu stāvokli var būt bikls. Pirms pāris dienām es viņai sacīju: «Patiesībā jūs vajadzētu pasludināt par karagūstekni, jo sirds dziļumos jūs esat «Izraēla atriebēju» pusē.» Viņa vienkārši pateica: «Jā.» Man būtu vajadzējis turpināt, man būtu vajadzējis sacīt: «Tā kā tu esi karagūstekne, tad es tevi paņemšu par*savu karalaupījumu.» Katrai citai sievietei es to būtu pateicis un būtu viņu paņēmis.

Tita slābanā un zēniskā seja izskatījās tīri vai noraizējusies.

Josefs sēdēdams nolūkojās lejup uz princi. Josefa vaigs bija kļuvis bargāks un bieži vien, kad neviens viņu neredzēja, pauda biedējoši drņmu augstprātību. Viņš tagad daudz labāk zināja, kas ir vara, kas pazemojums un pazemība, kas ir bauda, sāpes, nāve, panākumi, veiksme, neveiksme, brīva griba un varmācība. Tās bija ar grūtībām iegūtas zināšanas, par ko bija maksāta augsta čena. Josefam princis patika. Viņš tajā ātri nomanīja saprātu un jūtas, un viņš bija princim daudz pateicības parādā. Bet tagad, par spīti visām viņa simpātijām, viņš no savu dārgi pirkto zināšanu augstumiem noraudzījās uz princi ar pārākumu. Viņš, Josefs, prata apieties ar sievietēm, viņam Berenīke nekad nebūtu bijusi problēma, un viņš prinča vietā būtu sen ticis ar viņu galā. Bet bija labi tā, kā bija, un, kad nu princis zēniski, vaļsirdīgi un drusku kaunēdamies lūdza Josefam padomu, kā viņam izturēties pret Berenīki, lai viņai tuvotos, un prasīja, vai Josefs nevarētu ietekmēt princesi viņam par labu, tad Josefs, kādu brītiņu padomājis, piekrita un izlikās, it kā tas būtu grūts uzdevums.

Taču tas nebija nekāds grūtais uzdevums. Kopš viņa pcātagošanas Berenīke bija pārvērtusies. Agrākā mainīgā naida un simpātiju vietā starp viņiem tagad valdīja mierīga saskaņa, ko deva dvēseļu radniecība un kopīga mērķa apziņa.

Berenīke Josefa priekšā neizlikās; viņa vaļsirdīgi ļāva Josefam ielūkoties savā dzīvē. Ak, viņa nekad nebija ilgi turējusies pretī, ja viņai kāds vīrietis patika. Viņa bija gulējusi ar dažu labu, viņai bija pieredze. Bet šādi sakari nekad neturpinājās ilgi. Ir tikai divi vīrieši, kurus viņa nespēj aizgainīt no savas dzīves. Viens ir Tiberijs Aleksandrs — viņas radinieks. Viņš nav vairs nekāds jauneklis, vienos gados ar ķeizaru. Bet cik viņš ir apbrīnojami iejūtīgs, cik pieklājīgs un pakalpīgs, par spīti visai savai bardzībai un noteiktībai. Tikpat stingrs kā ķeizars, taču viņš nekad nav lempīgs un zemniecisks. Viņš ir lielisks karavīrs, viņa leģionos valda stingra disciplīna, un tomēr viņš spēj ievērot visus pieklājības un labas gaumes noteikumus. Otrs ir viņas brālis. Ēģiptieši ir gudri, prasīdami no saviem karaļiem, lai brālis precas ar māsu. Vai Agripa nav pats gudrākais vīrietis pasaulē, pats dižciltīgākais, maigs un stiprs kā vēlīno vīnogu vīns? Tikai domas vien viņu pieminot, ikviens kļūst gudrs un labs, un maigums pret viņu dara cilvēku bagātu. Ne jau pirmo reizi Josefs redz, kā Berenīkes drosmīgā seja atmaigst, kad runā par Agripu, kā viņas iegarenās acis satumst. Viņš pasmaida, viņš nav skaudīgs. Ir sievietes, kuras tāpat pārvēršas, kad atceras Josefu.

Piesardzīgi viņš novirza sarunu uz Titu. Viņa tūdaļ jautā: — Vai jums ir priekšnojauta, mans rakstumācītāj Josef? Tits var būt velnišķīgi gudrs; bet, kad viņam darīšana ar mani, viņš kļūst neveikls un viņa neveiklība pielīp pat tik izmanīgam cilvēkam kā jūs. Viņš ir lempīgs, mans Tits, gluži kā liels bērns. Viņu patiešām nevar saukt citādi kā par «janik». Es šo vārdu pieminu tik bieži, ka viņš tam izdomājis pats savu stenogrāfisko zīmi. Viņš gandrīz visu pieraksta, ko es runāju. Viņš cer atrast teikumus, ar kuru palīdzību varētu mani pieķert. Viņš ir romietis, labs jurists. Sakiet, lūdzu, — vai viņš patiesi ir labsirdīgs? Lielāko dienas daļu viņš ir labsirdīgs. Tad piepeši vienkārši aiz ziņkāres izdara eksperimentus, kuru dēj jāiet bojā tūkstošiem cilvēku, veselām pilsētām. Tad viņa acis kļūst nepatīkami ledainas un es neuzdrīkstos viņam kaut ko iebilst.

— Viņš man ļoti patīk, es esmu ar viņu iedraudzējies, — Josefs nopietni sacīja.

— Es bieži baidos tempļa dēļ, — Berenīke teica. — Ja dievs viņam iedvesis tieksmi pēc manis, sakiet jūs pats, Josef, — vai tad tas nav tikai tāpēc, lai glābtu Jahves pilsētu? Es esmu kļuvusi ļoti pieticīga. Es vairs nedomāju par to, ka no Jeruzalemes jāpārvalda visa pasaule. Bet pilsēta jāsaglabā. Viņi nedrīkst samīdīt Jahves mitekli.

Un klusām un bailīgi, ar vienkāršu, cēlu žestu plaukstas uz āru pagriezdama, viņa jautāja: — Vai arī tas ir par daudz?

, Josefs sadrūma. Viņš atcerējās Dēmetriju Libānu, viņš atcerējās Justu. Bet viņš domāja arī par Titu, kurš bija zvilnējis līdzās viņam, skatīdamies augšup uz viņu ar atklātām, draudzīgām zēna acīm. Nē, tas nebija iespējams, ka šis jaunais, draudzīgais cilvēks ar savu respektu pret senām, svētām lietām varētu pacelt roku pret templi.

— Ar Jeruzalemi Tits netaisīs nekādus nelabus eksperimentus, — viņš sacīja pavisam noteikti.

— Jūs esat ļoti paļāvīgs, — Berenīke piebilda. — Es tāda neesmu. Es nezinu, vai viņš jau nebūtu izslīdējis man no rokām, ja es būtu uzdrīkstējusies iebilst kaut vārdu pret viņa eksperimentiem. Viņš noskatās man pakaļ, kad es eju, viņam liekas, ka mana seja veidota labāk par citām sejām, jā gan, bet kuram tā neliekas?

Viņa pienāca Josefam cieši klāt, uzlika viņam uz pleca savu roku, baltu, koptu roku, un uz tās vairs nevarēja saskatīt neko no tuksnesī gūtajām skrambām un plaisi-ņām. — Mēs pazīstam pasauli, mans brālēn Josef. Mēs zinām, ka visur valda cilvēka dziņas, ka tās ir stipras un ka tas, kurš ir gudrs, var daudz sasniegt, ja viņš prot šīs dziņas izmantot. Es pateicos dievam, ka viņš iedvesis romietim iekāri. Bet, ticiet man, ja es šodien ar viņu gulēšu, tad viņš, kad viņam atkal uznāks vēlēšanās paeksperimentēt, mani katrā ziņā vairs neklausīs.

Viņa apsēdās; viņa pasmaidīja, un Josefs saprata, ka viņa pārredz savu ceļu ļoti tālu.

— Es viņu turēšu stingri,.— viņa vēsi un lietišķi noteica, — es viņu nelaidīšu sev par tuvu.

— Jūs esat gudra sieviete, — Josefs atzina.

— Es negribu, ka templi noposta, — Berenīke paskaidroja.

— Kas man jāsaka savam draugam Titam? — Josefs

skaļi apsvēra.

— Uzklausiet mani vērīgi, brālēn Josef, — Berenīke viņu lūdza. — Es gaidu kādu zīmi. Jūs taču zināt Tekoas ciemu pie Betlēmes. Pēc manas piedzimšanas tēvs tur iedēstīja pīniju birzi. Kaut gan pilsoņu karā ap Tekou notika niknas cīņas, birzs nav cietusi. Iegaumējiet labi. Ja birzs būs neskarta tanī laikā, kad romieši ieņems Jeruzalemi, Tits var likt, lai taisa no šīm pīnijām man līgavas gultu.

Josefs saspringti domāja. Vai tā būtu zīme, kas attiektos uz Tita raksturu vai uz jūdu valsts likteni? Vai viņa vēlas savu tuvību ar Titu padarīt atkarīgu no zemes saudzēšanas, vai viņa grib sevi nodrošināt pret šā vīrieša ziņkārīgo nežēlību? Un vai viņam Berenīkes sacītais jāatstāsta Titam? Ko viņa īstenībā vēlas?

Viņš taisījās viņai uzdot jautājumu. Taču princeses iegarenā, drosmīgā seja jau bija kļuvusi augstprātīgi atturīga, atklātības bridis bija garām, un Josefs saprata, ka nav jēgas vēl kaut ko jautāt.

Kādu ritu, kad Josefs ieradās ķeizara pilī agrīnā vizītē, Vespasiāna guļamistabā bija novietots dāmas Kenīdas portrets, ko ķeizara uzdevumā visā slepenībā darinājis gleznotājs Fabulls. Šī glezna bija domāta ķeizara mantas pārvaldes priekšnieka kabinetam. Sākumā Vespasiāns vēlējās, lai dāmai Kenīdai līdzās kā sargs stāvētu dievs Merkurs, bez tam laimes dieviete ar pārpilnības ragu rokās un varbūt arī trīs Parces, kuras vērpj zelta pavedienus. Bet gleznotājs Fabulls paskaidroja, ka viņš ar to netikšot galā, un attēloja dāmu Kenīdu ļoti reāli — viņa sēdēja pie sava rakstāmgalda, rēķinus pārbaudīdama. Viņas brūnās acis raudzījās no platās, masīvās sejas bargi un vērīgi. Viņa sēdēja nekustīgi, bet izskatījās ļoti dzīva, ķeizars jokoja, ka gleznu pa nakti vajagot piesiet, lai Kenīda viņam neaizbēgtu. Tā viņai vajadzēja sēdēt virs ķeizara galvenā kasiera rakstāmgalda, ar savām bargajām acīm nepārtraukti vērojot, lai nenotiktu nekādas paviršības un nelikumības. Ķeizars nožēloja, ka gleznā neesot viņa Merkura, taču portrets viņam patika. Arī dāma

Kenīda bija apmierināta; viņu kaitināja tikai viens — gleznotājs nebija atvēlējis viņai krāšņāku frizūru.

Katrs, kurš vērīgāk ieskatījās portretā, bez pūlēm pamanīja, ka to gleznojis meistars, nevis dāmas Kenīdas draugs. Viņa bija liela vēriena saimnieciska darbiniece, kura spēja pārzināt un kārtot visas valsts finanses un karsti mīlēja Vespasiānu un Romas tautu. Gleznotājs Fabulls bija viņu attēlojis kā taupīgu un skopulīgu mājsaimnieci. Un vai šīs sievietes stingrība un staltums nebija sakāpināti līdz lempības robežai? Kā redzams, gleznotājs Fabulls, veco senatoru cienītājs, bija iegleznojis šajā gleznā savu naidu pret iznireļiem no sīkpilsoņu kārtas.

No plašas pieņemšanas zāles varenas vaļējas durvis veda uz ķeizara guļamtelpu. Šeit viņš, ievērodams paradumu, lika sevi visu acu priekšā saģērbt. Un šeit uzgleznotajai Kenīdai līdzās sēdēja dzīvā Kenīda. Viņas draugs, vīrietis, kuram viņa ticējusi, kad viņš vēl bija pavisam neievērojams, tagad kļuvis par ķeizaru, un viņa sēdēja viņam līdzās. Glezna pauda viņas būtību, tāpēc tā viņai patika. Gaidītāji lēnām virzījās no pieņemšanas zāles guļamtelpā, drūzmējās gleznas priekšā, gāja tai garām — lēnām, nebeidzamā rindā, katrs atrada dažus samākslotus vārdus, lai izteiktu savu apbrīnu un cieņu. Dāma Kenīda tos stingri iegaumēja, un Vespasiāns smaidīja.

Josefs jutās gleznas priekšā neveikli. Viņš baidījās no dāmas Kenīdas, un viņš labi redzēja, ka gleznā ieglezno-tas īpašības, kas bija kā radītas, lai uzjundītu un attaisnotu viņa nepatiku. Bez tam viņš to uztvēra kā apgrēcību pret radīšanu, kā uzdrīkstēšanos radīt no jauna lietas, ko radījis neredzamais dievs. Jahve bija tas, kurš iedvesis šai sievietei viņas lempību, viņas kailo prakticismu, gleznotājs Fabulls rīkojās pārāk augstprātīgi, ja arī viņš gribēja piešķirt Kenīdai šīs īpašības. Ar lielu pretīgumu Josefs paskatījās uz gleznotāju. Tas stāvēja ķeizara tuvumā. Viņa masīvā, stingrā, ļoti romiskā galva skatījās pāri klātesošajiem; viņš stāvēja nīgrs, augstprātīgs, iegrimis sevī, uztverdams apmeklētāju glaimus.

Bija ieradusies arī meitene Dori ja. Viņas lielās mutes uzmestās, izliektās lūpas smaidīja, viņas maigajā, iedomīgajā sejā bija gaišs mirdzums. Viņas tēvam bija savi untumi, neviens to nezināja tik labi kā viņa, bet glezna bija meistardarbs, mākslas un pieredzes apdvesta, un šī dāma Kenīda tagad dzīvos mūžīgi tāda, kādu to gribējis attēlot viņas tēvs; viņas lempīgums, viņas negantā skopulība tagad bija izvilkti dienasgaismā, iedzīvināti redzamajā pasaulē uz mūžīgiem laikiem. Dori ja kaislīgi mīlēja gleznas, viņa saprata to tehniku līdz vissmalkākajai niansei. Varbūt viņas tēvs bija gleznojis talantīgākas gleznas, bet šis bija viņa labākais portrets; šeit viņš pilnīgi aizsniedza savas robežas, un tās bija plašas robežas.

Pieņemšanas zāle bija stāvgrūdām pilna. Dorija, gara, smuidra, trausla, atmetusi atpakaļ dzeltenbrūno, smalki veidoto galvu, balstījās pret kādu kolonnu. Viņa klusām elpoja caur strupo degunu, viņas mazie zobi bija atsegti, viņa baudīja gleznas ietekmi, viņa baudīja viesu mazliet biklo apjukumu tāpat kā viņu apbrīnu. Viņa priecājās, pamanījusi Josefu. Josefs atradās tālu no Dorijas, bet viņa ar sānisku, ašu skatienu redzēja, ka arī viņš bija ievērojis viņu, un zināja, ka tagad viņš mēģinās tikt viņai tuvāk.

Kopš svētkiem Faras salā viņa jauno jūdu nebija vairs redzējusi. Kad Dorijai stāstīja par viņa pātagošanu, viņa pateica pāris ļaunu un nepārdomātu joku, taču sirds dziļumos juta tādu kā šūpošanos, likās, ka šūpoles viņu uznesušas pašā augšā un tūlīt apmetīsies otrādi; viņa bija cieši pārliecināta, ka šis nekaunīgais, skaistais un apdāvinātais cilvēks uzņēmies pātagošanu tikai tālab, lai atbrīvotu sev ceļu pie viņas.

Gaidu satraukta, viņa skatījās, kā Josefs virzījās viņai tuvāk. Bet, kad viņš Doriju sveicināja, viņa izlikās, it kā vispirms vajadzētu atcerēties, kas viņš tāds ir Ak jā, tad viņa atcerējās; viņš ir tas jaunais jūdu kungs, kuru ķeizars gribēja likt uzgleznot viņas tēvam. Tagad ķeizara noteikumi būšot vieglāk izpildāmi, viņa esot dzirdējusi, ka Josefs pa šo laiku brīvprātīgi pakļāvis sevi visādiem bargiem pārbaudījumiem. Viņa seja katrā ziņā esot kļuvusi daudz vājāka, un viņa varot labi iedomāties, ka nevajadzēšot daudz pūlēties, lai saskatītu viņā to pravie-tiskumu, kurš trūcis ķeizaram. Ar rāmu, kaitinošu ziņkāri viņa nopētīja Josefu no galvas līdz kājām un aug^ stā, smalkā balsī jautāja, vai pātagošanas rētas vēl esot stipri redzamas.

Josefs paskatījās uz viņas tievajām, brūnajām rokām, paskatījās uz dāmas Kenīdas portretu, tad atkal uz Doriju, it kā abas salīdzinādams, un sacījat — Jūs un dāma Kenīda šeit Aleksandrijā esat vienīgās sievietes, kuras mani nevar ciest.

Dori ja, kā viņš to bija paredzējis, par šo salīdzinājumu dusmojās.

— Es domāju, — viņš turpināja, — ka mans portrets netiks gleznots. Jūsu tēvs mani nemīl vairāk par nosprāgušu cūku, un jums, Dorija, liekas, ka man nepieciešams gavēnis un pātagošana, lai kļūtu par cienīgu modeli. Man šķiet, ka pēcnācējiem neatliks nekas cits kā iepazīt mani no manām grāmatām, nevis no kāda Fabulla darba.

Bet, šos dzēlīgos vārdus runādams, viņš pieklusināja balsi, tā ka tie skanēja gandrīz kā glaimi, un meitenei Dorijai viņa runas tonis likās svarīgāks nekā tās saturs.

— Jā, jums taisnība, — viņa atbildēja, — mans tēvs jūs necieš. Bet jums vajag pacensties viņa antipātijas pārvarēt. Ticiet man, tas ir to vērts. Tādam vīram kā jūs, rakstumācītāj Josef, kurš izcietis četrdesmit pātagas sitienu, nevajadzētu pārāk ilgi ļaunoties par dažiem gleznotāja Fabulla dusmās teiktajiem vārdiem.

Viņas balss vairs neskanēja spalgi, tā kļuva tikpat maiga kā toreiz, kad viņa sarunājās ar kaķi.

Lielajā burzmā Josefs stāvēja viņai tik tuvu, ka gandrīz to aizskāra. Viņš runāja klusu, vaļsirdīgi, tā, lai citi nedzirdētu. Viņš kļuva nopietns. — Jūsu tēvs varbūt ir ievērojams cilvēks, Dorija, — viņš sacīja, — bet mēs, jūdi, ienīstam viņa mākslu. Tas nav nekāds aizspriedums, mums ir nopietns pamats.

Viņa ar savām jūras krāsas acīm zobgalīgi paskatījās uz viņu un sacīja tikpat klusu un vaļsirdīgi: — Jums nevajag būt tik gļēvam, rakstumācītāj Josef. Tas ir tikai tālab, ka jūs esat gļēvs. Jūs ļoti labi zināt, ka nav labāka, līdzekļa par mākslu, kā izdibināt lietu būtību. Jūs neuzdrīkstaties nostāties vaigu vaigā ar mākslu, tas ir viss.

Josefs no savas pārliecības augstumiem līdzjūtīgi pasmaidīja.

— Mēs esam aizlauzušies līdz neredzamajam, kas atrodas aiz redzamā. Tikai tālab mēs vairs neticam redzamajam, jo tas ir pārāk lēts.

Taču meitene Dorija no visas sirds mēģināja viņu pārliecināt, un viņas balss aiz dedzības kļuva pavisam spalga: — Māksla ir reizē gan redzamais, gan neredzamais. Īstenība tikai neveikli atdarina mākslu, tā ir tikai negatavs, kļūdains mākslas atdarinājums. Ticiet man, izcils mākslinieks raksta savus likumus īstenībai priekšā. Mans tēvs to ir darījis vairākkārt apzināti vai neapzināti.

Viņas lielā, bērnišķīgā galva pieliecās Josefam pavisam tuvu, viņa noslēpumaini čukstēja viņam gandrīz ausī: — Vai jūs atceraties, kā nomira senatore Druzilla? No dūriena caur kreiso plecu sirdī. Neviens nezina, kurš dūra. Gadu pirms tam mans tēvs gleznoja viņas portretu. Viņš uzgleznoja viņai uz atkailinātā pleca traipu, tādu kā rētu; tam bija tehnisks pamatojums, viņam šis traips bija nepieciešams. Un tieši caur šo vietu gāja dūriens.

Viņi stāvēja gaišajā, augstajā telpā, ap viņiem tērzēja labi ģērbti kungi un dāmas, bija parasta otrdiena, bet abus jaunos ļaudis apņēma plīvurs un noslēpums. Smaidīdama Dori ja izslīdēja no šā miglāja.

— Patiesību sakot, — viņa sacīja pieklājīgā, sabiedrībā pieņemtā tonī, — šādām lietām vajadzētu saistīt pravieti Josefu un gleznotāju Fabullu.

Bet Josefs tieši tādēļ, ka viņu bija skāruši meitenes argumenti, stūrgalvīgi aizstāvēja vārda pārākumu par attēlu, it īpaši dievišķīgā jūdu vārda pārākumu. Meitene Dorija uzmeta lūpas, pasmaidīja, tad iesmējās spalgi, stiepti, dzēlīgi. Tas, kas viņai par ebreju grāmatām zināms, viņa paskaidroja, viņai maz noderot; šīs grāmatas esot muļķīgas māņticības pilnas. Viņa esot lasījusi Jo-sefa makabeju grāmatu. Diemžēl tie esot tikai tukši, skanīgi vārdi. Ja arī pats Josefs būtu tik tukšs kā šī grāmata, viņa nemaz nevēlētos, lai tēvs glezno viņa portretu. Josefs pats pēdējā laikā bija makabeju grāmatu pilnīgi noliedzis. Tagad viņam likās, ka Dorijas spriedums ir nepārdomāts un aušīgs, tas viņu kaitināja. Viņš mainīja sarunas tēmu un laipni apvaicājās par viņas dieviem, par svētajiem dzīvniekiem, vai ari tie rūpīgi izlaizot šķīvi un zogot pienu. Viņa atbildēja dusmīgi, gandrīz rupji, viņu abu saruna droši vien bija pati nepieklājīgākā visā plašajā zālē.

Tā kā princis Tits bija pasūtījis Fabullam Berenīkes portretu, meitene Dorija iekļuva Kanopas villas izpriecu kārajā sabiedrībā. Tagad viņa gandrīz ik dienas tikās ar Josefu. Viņš redzēja, kā citi pret viņu izturējās: ļoti pieklājīgi, ļoti galanti, bet būtībā nicinoši, tieši tā, kā Aleksandri jas kungi mēdza izturēties pret skaistām sievietēm. Citos gadījumos viņš rīkojās gluži tāpat, bet ar Doriju viņam nevedās. Tas viņu kaitināja. Viņš bez apdoma atdevās savai kaislībai.

Cita klātbūtnē viņš to dzēlīgi izsmēja, lai tad viņu tikpat pārmērīgi citu priekšā pielūgtu. Ar gudra bērna nemaldību viņa izprata Josefu: viņa godkārību, viņa iedomību, viņa pašcieņas trūkumu. Viņa zināja, kas ir pašcieņa. Viņa vēroja, ka tēvu grauza aristokrātijas ne-atzinība, viņa vēroja, kā romieši uz ēģiptiešiem skatās no augšas. Viņas māte ēģiptiete un viņas aukle bija ieskaidrojušas, ka viņā rit senas, svētas asinis, ka viņas senči atdusas zem smailiem, augstiem, trīsstūrainiem kalniem. Un vai jūdi nebija visnicināmākie cilvēki, smieklīgi kā pērtiķi, gandrīz tikpat nožēlojami kā netīrie dzīvnieki? Un tagad viņa nespēja tikt vajā tieši no šā jūda, un viņu valdzināja tieši viņa pašcieņas trūkums, viņa bezgalīgā atdošanās tam, kas viņu pašlaik saistīja, spējās pārmaiņas, mešanās no vienas izjūtas otrā, nekaunība, ar kādu viņš izteica savas jūtas. Viņa glāstīja savu kaķi Immutfru: — Viņš ir truls salīdzinājumā ar tevi. Viņam nav sirds, viņš nezina, kas tu esi un kas ir gleznas, un kas ir Kemetas zeme. Immutfru, mans mazais dievs, skrāpē mani, lai iztek manas asinis, jo manas asinis laikam ir sliktas, tālab ka tās mani vilina pie viņa, un pieķeršanās viņam dara mani smieklīgu.

Kaķis sēdēja viņai klēpī, skatījās uz viņu ar savām apaļajām, mirdzošajām acīm.

Reiz kādā niknā strīdā ar Josefu viņa citu klātbūtnē, naida un uzvaras apziņas pārņemta, sacīja: — Ja jūs mani uzskatāt par tādu muļķi, kālab jūs likāt sevi pātagot, lai kļūtu manis labad brīvs?

Viņš apjuka, gribēja viņu izsmiet, bet tūdaļ atkal savaldījās, klusēja.

Kad viņš bija palicis viens, viņu plosīja pretrunas. Vai tas bija likteņa mājiens, vai tā bija zīme, ka šī ēģiptiete viņa pātagošanu iztulkoja šādi? Viņš bija izturējies pareizi, pieļaudams šādu iztulkojumu; pret sievieti, kuru grib iegūt, ir pieļaujami tādi klusi meli. Bet vai tie patiešām bija meli? Vienmēr viņš gribējis iegūt šo sievieti, un vai viņš kādreiz varēja iedomāties, ka viņa gulēs ar viņu bez upuriem un ceremonijām? Bija liels vilinājums apņemt viņu par sievu. Priesterim Josefam viņa bija aizliegta, pat ja viņa pārietu jūdu ticībā. Kālab viņš bija uzņēmies pātagošanu, ja tūdaļ pēc tās atkal pārkāpa likumu? Makabeji sacels brēku, vēl ļaunāk — viņi smiesies. Lai viņi smejas. Tas būs saldi, tā būs bauda — nest šīs ēģiptietes dēļ upuri. Apgrēcība, apprecot romiešu spļaudekli, bija pretīga, netīra. Bet šis grēks krāšņi mirdzēja! Tas bija ļoti liels grēks. «Tu nedrīksti precēties ar cittautiešu meitām,» bija teikts svētajos rakstos, un Pine-hass, redzēdams, ka viens no Izraēla draudzes guļ ar kādu midiānieti, paņēma šķēpu, devās šim vīram pakaļ uz padauzas midzeni un pārdūra abiem, gņn vīrietim, gan sievietei, vēderus ar šķēpu. Jā, tas bija ļoti liels grēks. No otras puses: viņa vārdabrālis Josefs neapprecēja ēģiptiešu priestera meitu, Mozus — midiānieti, Sala-mans — ēģiptieti? Mazajiem ļautiņiem maz atļauts, jo viņi, pakļauti briesmām guļot ar cittautiešu meitām, aizmirst savu dievu un pieņemt viņu dievus. Viņš, Josefs, pieder pie tiem, kuri ir diezgan stipri, lai uzsūktu sevī svešo ietekmi un neietu no tās bojā. «Atraujies no sava enkura,» Jahve saka. Pēkšņi viņš saprata šo noslēpumaino teicienu, dievs bija jāmīl ar abām dziņām, ar ļauno un labo dziņu.

Nākamo reizi ar Doriju tikdamies, viņš runāja par saderināšanos un precībām kā par senu, bieži pārcilātu lēmumu. Viņa tikai smējās savus spalgos, stieptos smieklus. Bet viņš izlikās, it kā to nedzirdētu, viņš bija sava nodoma apsēsts, sava grēka svētsvinības pārņemts. Viņš jau pārrunāja konkrētas lietas — gan datumu, gan formalitātes sakarā ar viņas pāriešanu jūdu ticībā. Vai Romā, tāpat kā Aleksandri jā, arī augstākās kārtas sievietes nebija bieži pārgājušas jūdu ticībā? Tas viss ir drusku sarežģīti, taču tas nevilksies pārāk ilgi. Viņa pat neiesmējās, viņa paskatījās uz viņu kā uz jukušu.

Varbūt viņu vilināja tieši Josefa nodoma bezprāts. Viņa domāja, kādu seju rādīs viņas tēvs, kuru viņa mīlēja un cienīja. Viņa domāja par savas mātes senčiem, kuri iebalzamēti gulēja zem smailajiem kalniem. Bet šis jūds ar jukušā fanātismu noraidīja visus iebildumus. Viņam neeksistēja nekādas grūtības, visi prāta pamatojumi viņam bija tukšs gaiss. Laimē starodams, ar degošām acīm viņš stāstīja Titam un villas viesiem par savu saderināšanos ar meiteni Doriju.

Meitene Dorija smējās. Meitene Dori ja sacīja: viņš ir traks. Bet Josefs par to nelikās ne zinis. Vai viss lielais un svarīgais sākumā netika turēts par traku? Pamazām, viņa dedzības, viņa stūrgalvīgās neatlaidības pārliecināta, viņa padevās. Dorija nepiekrita, kad citi nosauca šo lēmumu par ārprātīgu. Viņa minēja Josefa argumentus.

Viņa šo ideju vairs neuzskatīja par bezjēdzību. Viņa jau vērīgi klausījās, kā Josefs runā par atsevišķiem sīkumiem, sāka ar Josefu par šiem sīkumiem strīdēties.

Pāriešana jūdu ticībā nebija grūta. Sievietēm nevajadzēja ievērot daudzos baušļus, viņām bija jāievēro vienīgi aizliegumi. Josefs bija ar mieru piekāpties vēl vairāk. Viņš gribēja samierināties ar solījumu, ka viņa nepārkāps septiņus baušļus, kas paredzēti sveštautiešiem. Taču viņa tikai smējās. Ko, vai viņai jāatsakās no saviem dieviem, no īmmutfru, viņas mazā kaķu dievekļa? Josefs mēģināja viņu pierunāt. Viņš sev sacīja, ka tam, ko grib mīkstināt, iepriekš jāļauj pamatīgi sacietēt, tam, ko grib saspiest, iepriekš jāļauj pamatīgi izstiepties. Viņš palika pie sava, mācījās būt pacietīgs. Nenogurdams viņš runāja vienmēr par vienu un to pašu.

Bet divatā ar Titu viņš zaudēja savaldību, nikni žēlojās par meitenes stūrgalvību. Tits viņu labprāt uzklausīja. Viņš nejuta nekādu nepatiku pret jūdu mācībām un ieražām; sabiedrība, kas radījusi tādas sievietes kā Berenīke, katrā ziņā bija vērā ņemama. Bet vai tas nebija pārāk daudz prasīts, lai cilvēks, kurš kopš dzimšanas piederēja pie citas ticības, atteiktos no savu senču redzamajiem dieviem un pieņemtu neredzamo jūdu dievu? Princis meklēja savās stenogrāfiskajās piezīmēs, viņš bija pierakstījis dažus īpaši bezjēdzīgus jūdu rakstumā-cītāju teicienus un pamācības. Nē, no meitenes Dorijas nevarēja prasīt pieņemt tādu māņticību. Viņi zvilnēja pie galda trijatā — Josefs, princis un meitene Dorija —, dedzīgi un nopietni strīdēdamies, ko var vai nevar prasīt no pārgājēja citā reliģijā. Mazais dievs īmmutfru gulēja uz Dorijas pleca, mirkšķināja savas starojošās acis, žāvājās. Atteikties no īmmutfru — nē, arī Tits domāja, ka tas ir par daudz prasīts. Pēc daudziem «par» un «pret» Josefs piekrita, ka meitenes Dorijas pāriešana jūdu ticībā varētu aprobežoties ar formālu iesniegumu attiecīgajam draudzes ierēdnim.

Bet tam sekoja prasības no ēģiptietes puses. Tur viņa zvilnēja gara, lokana, ārkārtīgi trausla; zem strupā deguna izcēlās lielā mute. Viņa smaidīja, viņa neuztraucās, viņas balss palika smalka un pieklājīga, bet viņa no savām prasībām neatkāpās. Viņa atcerējās tēvu, viņa mūžilgo cīņu par vietu sabiedrībā un bērnišķīgi klusā un smalkā balsī stūrgalvīgi prasīja, lai Josefs iegūstot Romas pilsoņa tiesības.

Josefs, Tita atbalstīts, iebilda viņai, cik tas esot grūts un ilgstoš pasākums. Viņa paraustīja plecus.

— Tas ir neiespējami! — viņš beidzot izsaucās, gaužām sarūgtināts.

Viņa paraustīja plecus, viņa, kā vienmēr, nobālēja loti lēnām, vispirms ap muti, tad bālums pārņēma visu viņas seju. Un viņa palika pie sava:

— Es gribu būt Romas pilsoņa sieva. — Viņa ieskatījās Josefa drūmajās acīs un savā smalkajā, augstajā balsī noteica: — Es lūdzu jūs, rakstumācītāj Josef, desmit dienās kļūt par Romas pilsoni. Tad es esmu ar mieru iesniegt jūsu draudzes ierēdnim rakstu, ka vēlos pāriet jūdu ticībā. Bet, ja jūs desmit dienās nekļūsiet par Romas pilsoni, tad uzskatu, ka būs labāk, ja mēs vairs nesatiksimies.

Josefs vēroja viņas smalkās, brūnās rokas, kuras šķirstīja kaķa Immutfru garo pelēkmelno spalvu, viņš vēroja viņas slīpo bērnišķīgo pieri, viņas vieglo, tīro profilu. Viņš bija sarūgtināts, un viņš ļoti iekāroja viņu. Viņš pilnīgi droši zināja: jā, tā tas būs. Ja viņš desmit dienās nedabūs pilsoņa tiesības, tad viņš nekad vairs neredzēs šo dzelten-brūno meiteni, kas tik mierīgi un nevērīgi atlaidusies zvilnī.

Tad iejaucās Tits. Viņš uzskatīja, ka Dorijas prasības ir augstas, bet vai Josefa prasības bija zemas? Viņš lietišķi apsvēra Josefa izredzes, viņš uz to visu lūkojās kā uz sporta sacensībām, kā uz sava veida derībām. Nebija izslēgts, ka ķeizars, kurš bija labvēlīgs Josefam, dos viņam pilsoņa tiesības. Lēti tas, protams, nebūs. Iespējams, ka dāma Kenīda noteiks nodevas apmērus, un dāma Kenīda, to zina katrs, neko nedod lēti. Desmit dienas ir īss laiks.

— Tev pie šīs lietas jāķeras enerģiski, mans jūd, — viņš sacīja, — un sajozies ciešāk! Izmet svinu no zābakiem! — Viņš smaidīdams uzmudināja Josefu kā skrējēju sporta spēlēs.

Meitene Dorija noklausījās abu vīriešu apsvērumos. Viņas jūras krāsas acis skatījās te uz vienu, te uz otru.

— Viņam tas nedrīkst būt vieglāk nekā man, — viņa sacīja. — Es jūs ļoti lūdzu, princi Tit, palikt neitrālam un nedarboties ne par, ne pret viņu.

Josefs devās pie Klaudija Regīna. Desmit dienās iegūt pilsoņa tiesības, ja to vispār kāds varēja izdarīt, tad tas bija viņš.

Klaudijs Regīns Aleksandrijā kļuvis vēl klusāks, vēl nemanāmāks, vēl nolaidīgāks. Tikai nedaudzi zina, kāda ir viņa loma. Taču Josefs to zina. Viņš zina, ka, piemēram, tagad Aleksandrijas jūdu draudžu locekļi skatās uz Rietumu jūdiem ar gluži citām acīm, vienīgi pateicoties Regīnām. Viņš zina, kad neviens cits vairs nevar palīdzēt. Regīnām vēl vienmēr ienāk prātā kāds veikls gājiens. Cik viegli viņš panāca, ka Vespasiāns, kurš kopš sālīto zivju nodokļa ievešanas Aleksandrijā bija ļoti nepopulārs, pēkšņi no jauna kļuva par tautas mīluli. Viņš vienkārši lika imperatoram darīt brīnumus. Brīnumi un brīnumdari Austrumos vienmēr bijuši augstā cieņā, taču vispirms vajadzēja ierasties šim vīram no Rietumiem, lai ķertos pie sen pārbaudītā līdzekļa. Josefs pats bija klāt, kad ķeizars izdziedināja pilsētā pazīstamu paralītiķi un kādam aklajam atdeva redzi, uzlikdams viņiem savu roku. Kopš tā laika Josefs, sev par nepatiku, vēl vairāk pārliecinājās par Regīna spējām.

Aptaukojies, nosmulējies, ar miegainām acīm no sāniem skatīdamies, izdevējs klausījās, kā Josefs mazliet stīvi un neveikli skaidroja, ka viņam vajagot pilsoņa tiesību. Viņš kādu brītiņu klusēja, kad Josefs bija savu pateicis. Tad viņš īgni pārmeta, ka Josefam vienmēr esot tik dārgas iegribas. Maksa par pilsoņa tiesību piešķiršanu esot viens no visienesīgākajiem provinces ienākumu avotiem. Lai pilsoņa tiesības nepadarītu mazvērtīgas, ar tām vajagot apieties taupīgi un ņemt augstu nodevu. Josefs stūrgalvīgi atbildēja: — Man vajag pilsoņa tiesības iegūt ātri.

— Cik ātri? — Regīns jautāja.

— Deviņās dienās, — Josefs attrauca.

Regīns laiski sēdēja savā krēslā, viņa resnās rokas nokarājās gar atzveltni.

— Man vajag pilsoņa tiesību, jo es gribu precēties, — Josefs īgni atzinās.

— Ar ko? — Regīns prasīja.

— Ar Doriju Fabullu, ar gleznotāja meitu.

Regīns noraidoši papurināja galvu: — Ar ēģiptieti. Un tāda] precēties. Un tūdaļ vajadzīgas arī pilsoņa tiesības.

Josefs sēdēja augstprātīgs, ar atturīgu sejas izteiksmi.

— Vispirms jūs uzrakstījāt pasaules pilsoņa psalmu, — Regīns skaļi domāja, — tas bija labi. Tad jūs ar ļoti bargiem līdzekļiem atguvāt savu priestera jostu, tas bija vēl labāk. Tagad jūs to atkal gribat aizsviest. Jums, jaunais kungs, ir neapvaldīts raksturs, — viņš secināja.

— Es gribu iegūt šo sievieti, — Josefs sacīja.

— Jums vienmēr vajag visu iegūt, — Regīns savā tus-najā balsī nosodīja Josefu. — Jūs vienmēr gribat visu uzreiz, Jūdeju un pasauli, grāmatas un cietokšņus, likumu un baudu. Es jūs pieklājīgi brīdinu, ka jābūt ļoti maksātspējīgam, lai varētu par to atlīdzināt.

— Es gribu iegūt šo sievieti, — Josefs tiepās spīvi, nikni un neprātīgi. Viņš uzstāja Regīnām: — Palīdziet man, Klaudij Regīn. Sagādājiet man pilsoņa tiesības. Arī jūs man esat mazliet pateicības parādā. Vai tas nav par svētību mums visiem un it īpaši jums, ka šis vīrs kļuvis par ķeizaru? Vai es šinī gadījumā neesmu piepalīdzējis? Vai es biju viltus pravietis, kad nosaucu viņu par adiru?

Regīns aplūkoja savas plaukstas, apgrieza rokas otrādi, vēlreiz aplūkoja savas plaukstas. — Tas ir par svētību mums visiem, — viņš teica, — tiesa kas tiesa. Cits ķeizars droši vien vairāk klausītu ministram Talasam nekā vecajam Etruskam un man. Bet vai jūs esat pārliecināts, — un viņš uzmeta Josefam pārsteidzoši bargu skatienu, — ka tālab, ka viņš ir ķeizars, Jeruzaleme tiks saudzēta?

— Es esmu pārliecināts, — Josefs apliecināja.

— Es neesmu pārliecināts, — Klaudijs Regīns gurdi sacīja. — Ja es būtu pārliecināts, tad es jums nepalīdzētu apprecēt šo dāmu un aizsviest savu priestera jostu.

Josefs nodrebēja. — Ķeizars nav nekāds barbars, — viņš aizstāvējās.

— Ķeizars ir politiķis, — Klaudijs Regīns atbildēja. — Varbūt jums taisnība, — viņš turpināja, — varbūt tas tiešām ir mums visiem par svētību, ka viņš ir ķeizars. Varbūt viņam patiesi ir laba griba glābt Jeruzalemi. —

Tad viņš ar mājienu pieaicināja Josefu tuvāk, viņa tusnā balss kļuva pavisam klusa, viltīga, neizdibināma: — Es gribu jums uzticēt kādu noslēpumu. Patiesībā ir vienalga, kurš ir ķeizars. No desmit politiskiem lēmumiem, kas valstsvīram jāpieņem, tai viņš būtu kur būdams, deviņi lēmumi ir apstākļu noteikti. Jo kāds ieņem augstāku stāvokli, jo ierobežotāka ir viņa lemšanas brīvība. Tā ir tāda kā piramīda, ķeizars atrodas pašā smailē, un visa šī piramīda griežas, bet viņš nav tas, kurš to griež, piramīda griežas no pamatnes. Izskatās, ka ķeizars rīkotos patstāvīgi. Patiesībā viņa rīcību nosaka piecdesmit miljoni pavalstnieku. Deviņos gadījumos no desmit katram citam ķeizaram būtu jādara tieši tāpat kā Vespasiānam.

Josefs klausījās bez intereses. Viņš īgni jautāja: — Vai jūs man palīdzēsiet iegūt pilsoņa tiesības?

Mazliet vīlies, Regīns no viņa novērsās. — Žēl, ka jūs neesat noskaņots uz nopietnu vīriešu sarunu, — viņš sacīja. — Man ļoti trūkst jūsu kolēģa Tiberiadas Justa.

Tomēr viņš apsolīja sagatavot Vespasiānu sarunai ar Josefu.

Tagad, kad Vespasiāna vara šķita nostiprinājusies un tuvojās viņa aizceļošana uz Itāliju, viņš aizvien vairāk norobežojās no Austrumiem. Viņš bija liela vēriena Romas zemnieks, kurš no Romas ieviesīs romiešu kārtību visā pasaulē. Viņa saknes saucās Itālija, viņa sirdsapziņa — Ke-nīda. Viņš priecājās par atgriešanos. Viņš jutās spēcīgs, viņš stingri stāvēja uz savām kājām. No Romas nav tālu līdz viņa Sabīni jas īpašumiem. Drīz viņš jutīs labo Sabīni-jas zemes smaržu, aplūkos savus laukus, savus vīnogulājus un olīvas.

Vairāk nekā senāk ķeizars ievēroja kārtību savā personiskajā dzīvē. Viņš pedantiski pieturējās pie noteikta dienas režīma. Pēc ārsta Hekataja norādījumiem viņš katru pirmdienu gavēja. Trīs reizes nedēļā — svētdien, otrdien un piektdien — viņš vienmēr tieši pēc pusdienām lika atvest sev meiteni — katru reizi citu. Vairākas stundas pēc tam ķeizars bija labā garastāvoklī. Dāma Kenīda prasīja par audiencēm, kuras viņa nolika uz šo laiku, lielas komisijas naudas.

Bija tieši tāds brīdis un, proti, piektdienā, kad Josefs ar Regīna palīdzību dabūja atļauju ierasties pie Vespasiāna. Ķeizaram bija uzjautrinoši tikties ar savu jūdu. viņam patika visāda veida selekcijas eksperimenti. Viņš tagad^ piemēram, mēģinās kultivēt savos^ Sabīnijas īpašumos Āfrikas fazānu un flamingu sugas, Āzijas citronu un plūmju šķirnes. Kālab lai viņš savam jūdam nedotu pilsoņa tiesības? Bet šis puisis vispirms dabūs krietni pasvīst.

— Jums ir lielas pretenzijas, Josef Flāvij, — viņš domīgi pārmeta. — Jūs, jūdi, esat sasodīti noslēgti. Ja man, piemēram, būtu vēlēšanās upurēt jūsu templī vai ja es vienkārši gribētu šeit Aleksandrijā lasīt sinagogā jūsu svētos rakstus, jūs man sagādātu vislielākās grūtības. Man katrā ziņā būtu jāļauj sevi apgraizīt un, pie visiem velniem, nez kas vēl. Bet no manis jūs prasāt, lai es jums — viens, divi, trīs — dodu Romas pilsoņa tiesības. Vai jūs domājat, ka jūsu nopelni valsts labā patiesi ir tik lieli?

— Es domāju, — Josefs lēnprātīgi atbildēja, — tas ir mans nopelns — pašam pirmajam pasludināt, ka jūs esat tas vīrs, kam jāglābj valsts.

— Vai jūs pārāk daudz nepinaties ar sievietēm, mans jūdiņ? — ķeizars pasmīnēja. — Starp citu, ko dara maziņā? Esmu aizmirsis viņas vārdu. — Viņš mēģināja atcerēties aramiešu teicienus: — Esi salda, mana dūjiņ, esi maiga, mana meitenīt. Jūs taču kaut ko zināt. Vai viņai ir bērns?

— Jā, — Josefs sacīja.

— Vai zēns?

— Jā, — Josefs atbildēja.

— Četrdesmit sitienu, — ķeizars smīnēja. — Jūs, jūdi, esat ļoti nepieejami. Lēti jūs neko neatdodat.

Viņš sēdēja, ērti atlaidies, skatīdamies uz savu jūdu, kurš goddevīgi stāvēja viņa priekšā. — Jums īstenībā nav tiesību, — viņš sacīja, — atsaukties uz saviem agrākajiem nopelniem. Runā, ka jūs pārāk bieži ielaižoties ar sievietēm. Tātad, pēc jūsu paša teorijas, jūs esat savas dāvanas zaudējis.

Josefs klusēja.

— Mēs tūdaļ redzēsim, — Vespasiāns turpināja un apmierināti nosēcās, — vai no jūsu pravieša spējām vēl kaut kas ir atlicis. Nu! Pareģojiet taču, vai es jums došu vai nedošu pilsoņa tiesības.

Josefs vilcinājās pavisam īsu brītiņu, tad dziļi paklanījās:

— Es atsaukšos tikai uz prātu, nevis uz pravieša spējām, ja teikšu, ka gudram un labam valdniekam nav pamata liegt man pilsoņa tiesības.

— Tu izvairies no atbildes, tu glumais zuti, — ķeizars tiepās.

Josefs redzēja, ka ar to, ko viņš bija pateicis, nepietiek. Viņam vajadzēja atrast kaut ko labāku. Viņš drudžaini meklēja, beidzot atrada.

— Tagad, — viņš sacīja, — kad visi atzinuši, kurš ir glābējs, mana agrākā misija jau veikta. Man ir jauns uzdevums.

Ķeizars pacēla galvu. Josefs, lūkodamies viņā ar savām dedzīgajām, neatlaidīgajām acīm, turpināja drosmīgi, ar sīkstu apņēmību. — Mans uzdevums nav vairs pievērsties nākotnei, bet iemūžināt uz visiem laikiem pagātni. —

Viņš nobeidza pārliecinoši. — Es gribu rakstīt grāmatu par Vespasiāna darbiem Jūdejā.

Vespasiāns pārsteigts uzmeta lūdzējam skadru, skaidru skatienu. Viņš pievirzījās Josefam tuvāk, elpoja viņam sejā. — Hm, tā nav slikta ideja, manu zēn. Es, protams, savu Homēru biju iedomājies citādu.

Josefs, pielicis delnu pie pieres, sacīja pazemīgi, taču paļāvīgi; — Tā nebūs necienīga grāmata.

Viņš redzēja, ka ķeizaru šī ideja valdzināja. Viņš aizrautīgi turpināja, pārplēsa uz krūtīm apģērbu, neatlaidīgi lūdza: — Dodiet man pilsoņa tiesības. Tā būtu liela, neizmērojama žēlastība, kuras dēļ es līdz pat nāvei, uz ceļiem nometies, dziedātu majestātei pateicības dziesmas. — Un, sevi pilnīgi atklādams, viņš nevaldāmā un pazemīgā vaļsirdībā lūdza: — Man jāiegūst šī sieviete. Man nekas neveiksies, ja es viņu neiegūšu. Es nespēju ķerties pie darba. Es nespēju dzīvot.

Ķeizars smējās. Viņš labvēlīgi atbildēja: — Jūs rīkojaties vētraini, mans jūd. Jūs pie visa ķeraties ļoti enerģiski, to jau es esmu ievērojis. Dumpinieks, karavīrs, rakstnieks, aģitators, priesteris, grēkunožēlnieks, netiklis, pravietis: ko jūs darāt, to jūs darāt ar visiem spēkiem. Starp citu, sakiet — kā klājas tur? Vai jūs vismaz sūtāt mazajai uz Galileju pietiekami daudz naudas? Lai viņai nav jācieš trūkums, mans jūd. Es negribu, ka mans dēls badotos.

No Josefa pazemības pēkšņi vairs nebija ne vēsts. Viņš izaicinoši un muļķīgi atbildējai — Es neesmu skops.

Vespasiāns samiedza acis. Josefs baidījās, ka nākamā brīdī viņš sāks mežonīgi lamāties, bet nepadevās. Taču ķeizars jau atkal bija savaldījies. — Tu neesi skops, mans zēns? Tā ir kļūda, — viņš tēvišķīgi nopēla. — Tā ir kļūda, kas tūdaļ atriebsies. Proti, es esmu skops. Biju nodomājis prasīt no tevis par pilsoņtiesībām simttūkstoš sester-ciju. Tagad tu maksāsi man šos simt tūkstošus un bez tam aizsūtīsi mazajai piecdesmit tūkstošus uz Cēzareju.

— Tik daudz naudas es nekur nevaru dabūt, — Josefs sašļucis sacīja.

Vespasiāns - piegāja viņam tuvāk. — Jūs taču gribat rakstīt grāmatu. Daudzsološu grāmatu. Ieķīlājiet šo grāmatu, — viņš deva padomu.

Josefs stāvēja, zaudējis dūšu. Vespasiāns viņam viegli uzsita pa plecu, pasmīnēja: — Saņemieties, mans jūd. Pēc sešiem vai septiņiem gadiem mēs liksim zēnu atsūtīt no

Cēzarejas uz Romu un apskatīsim viņu. Ja viņš izskatīsies man līdzīgs, tu dabūsi atpakaļ savus piecdesmit tūkstošus.

Josefs nekad nebija daudz rūpējies par naudu. Viņa īpašumus Jeruzalemes jaunpilsētā makabeji, protams, bija konfiscējuši; bet, kad romieši būs apspieduši nemierus, viņš dabūs tos atpakaļ. Pagaidām viņš dzīvoja no algas, ko saņēma kā rakstumācītājs un ķeizariskā sekretariāta ierēdnis. Vienu daļu algas viņš lika sūtīt Marai. Tā kā viņš gandrīz vienmēr bija Tita viesis, Aleksandrijā viņš varēja dzīvot plaši un ērti arī bez lielas naudas. Bet sadabūt no paša līdzekļiem simt piecdesmit tūkstošus sester-ciju, ko ķeizars no viņa prasīja, par to nebija ko domāt.

Viņam acīmredzot vajadzētu aizņemties šo naudu no bagātajiem jūdu draudžu augstmaņiem, bet viņš baidījās no valodām, no mežonīgajiem, patētiskajiem makabeju lāstiem, no atjautīgajām, zemiskajām baltkurpju zobgalībām. Viņa dzīvā fantāzija jau redzēja uz māju sienām zīmējumus, kas viņu neķītrā veidā saistītu ar meiteni Do-riju. Nē, viņam bija jāmeklē cits ceļš.

Pēc nakts, kas pagāja rūgtās pārdomās, viņš nolēma doties pie Klaudija Regīna. Izdevējs šūpoja galvu. — Es nevaru iedomāties, — viņš stūrgalvīgi atkārtoja, — ka jūs sirds dziļumos vēl ticētu tempļa pastāvēšanai. Citādi jūs neaizmestu savu priestera jostu.

Josefs atbildēja: — Mana sirds tic tempļa pastāvēšanai, un mana sirds alkst pēc ēģiptietes.

— Esmu bijis Jūdejā sešas reizes, — Regīns sacīja. — Esmu bijis sešas reizes templī, protams, tikai priekšējā pagalmā, kas domāts cittautiešiem, un esmu stāvējis vārtu priekšā, pa kuriem nedrīkst ieiet neapgraizītais. Es neesmu jūds, bet es labprāt stāvētu šo vārtu priekšā septīto reizi.

— Jūs tur stāvēsiet, — Josefs sacīja.

— Es varbūt, — Regīns neticīgi ņirdza. — Bet vai vārti tad vēl stāvēs?

— Vai jūs man dosiet simt piecdesmit tūkstošus sester-ciju? — Josefs jautāja.

Regīns skatījās uz viņu ar savām nepatīkamajām, duļķainajām acīm. —- Izbrauksim abi kopā ārpus pilsētas, — viņš lika priekšā. — Tur es to pārdomāšu.

Abi vīrieši izbrauca ārpus pilsētas. Regīns atlaida ekipāžu, viņi devās tālāk kājām. Josefs sākumā nezināja, kur viņi atrodas. Tad viņš pamanīja kādu nelielu baltu ēku ar trīsstūrainu ģēveli. Viņš šeit nekad nebija bijis, bet no attēliem zināja, ka tas bija pravieša Jeremijas kaps. Žilbinošs, kails, nomācošs tas stāvēja spilgtajā saulē vientuļajā smilšu laukā. Priekšpusdienās lielā vīra kapu mēdza apmeklēt daudz svētceļnieku, lai pielūgtu pravieti, kurš pareģojis pirmā tempļa bojāeju un tik gauži to apraudājis Bet tagad bija pēcpusdiena, un abi vīrieši bija vieni paši Regīns devās tieši uz kapliču, un Josefs viņam ar nepatiku sekoja, brizdams pa smiltīm. Divdesmit soļu no kapličas Josefs palika stāvam; viņš kā priesteris nedrīkstēja iet tuvāk mirušajam. Bet Regīns gāja tālāk un, nonācis pie kapličas, notupās zemē sērotāja pozā. Josefs stāvēja divdesmit soļu attālumā un gaidīja, ko otrs darīs vai sacīs. Bet Regīns nerunāja, šis smagais vīrs neērtā pozā tupēja smiltīs un baltos putekļos un drusku šūpoja savu resno ķermeņa augšdaļu. Josefs pamazām saprata, ka viņš sēro par Jeruzalemi un tās templi. Tāpat kā šeit apraktais pravietis kopš vairāk nekā sešsimt gadiem, kad templis vēl laistījās visā godībā un Jūda zēla un ziedēja, bija sludinājis sakāvi un licis lasīt to rakstu tīstokli, kas pauda visdzi ļākās bēdas par nopostīto pilsētu, vēl starojošu visā spožumā, tā tagad lielais finansists tupēja smiltīs noskumis un nevarīgs un mēmi apraudāja pilsētu un templi. Saule rietēja, kļuva manāmi vēsāks, taču Regīns palika tupam. Josefs stāvēja un gaidīja. Viņš saknieba lūpas, viņš mīņājās no vienas kājas uz otru, viņš sala, viņš stāvēja un gaidīja. Tā no šā vīra puses bija nekaunība, ka viņš spieda viņu noskatīties savās bēdās. Acīmredzot tā bija apsūdzība. Josefs šo apsūdzību nepieņēma. Bet viņš stāvēja šeit naudas dēļ, viņš nedrīkstēja runāt. Pamazām viņa domas novērsās no Regīna un no naudas, un pret viņa gribu caur viņa sirdi plūda šeit apbedītā pravieša žēlabas, lūgumi, lāsti, tie bija paši pazīstamākie, vienmēr no jauna citētie, tie bija paši neapvaldītākie un mokošākie vārdi, kuros cilvēks jebkad izteicis savas bēdas. Aukstums aizvien pieņēmās, viņa domas kļuva aizvien rūgtākas. Aukstums un rūgtās domas viņu svēla, galīgi iztukšoja. Kad beidzot Regīns piecēlās, Josefam likās, ka viņam savi kauli jāvelk tālāk katrs atsevišķi. Regīns vēl vienmēr neko neteica. Josefs līda viņam nopakaļus kā suns, viņš jutās tik sīks un nicināms gan Regīnām, gan pats sev kā vēl nekad mūžā. Un, kad viņi bija nonākuši pie ekipāžas un Regīns viņu savā parastajā, tusnajā balsī aicināja sēsties līdzās, viņš piedāvājumu noraidīja un gāja viens pats pa garo, putekļaino ceļu atpakaļ uz pilsētu, sarūgtināts un moku pārņemts.

Nākamā dienā Regīns ielūdza viņu pie sevis. Izdevējs, kā parasti, bija loti laipns.

— Jūs sen neesat neko rakstījis, — viņš sacīja. — Es dzirdēju no ķeizara, ka jūs gatavojot grāmatu par karu Jūdejā. Es jums izsaku priekšlikumu, Josef Flāvij. Uzticiet šo grāmatu man.

Josefs izslējās. Regīna vārdi bija parastais izdošanas piedāvājums, bet, lai arī šis cilvēks viņam būtu, cik pretīgs būdams, viņš augstu vērtēja viņa spriedumus un lepojās ar šo piedāvājumu. Laime nebija viņu pametusi. Dievs bija ar viņu. Viņš visus nokaitināja: Johananu ben Zakaju, ķeizaru, Klaudiju Regīnu. Bet izšķirošos gadījumos viņi Josefam ticēja un viņu atbalstīja.

— Es šo grāmatu uzrakstīšu, — viņš sacīja. — Es jums pateicos.

— Nauda ir jūsu rīcībā, — Klaudijs Regīns dobji, mazliet īgni noteica.

Kad kļuva skaidrs, ka Josefs izpildīs meitenes Dorijas prasības, viņa savukārt neatteicās no sava lēmuma, lai šī laulība liktos, cik smieklīga un neiespējama likdamās. Ar nelokāmu enerģiju viņa ķērās pie nepieciešamiem sagatavošanās darbiem. Vispirms, un tas bija pats grūtākais, viņa paziņoja savu lēmumu tēvam. Viņa to pateica nenopietnā, mazliet aušīgā tonī, it kā viņa uzjautrinātos pati par sevi. Likās, ka gleznotājs Fabulls kādu sekundes daļiņu nesaprot, ko viņam saka. Tad viņš saprata. No viņa stingrās sejas biedējoši izspiedās apaļās acis; bet viņš palika sēžam, viņš saknieba lūpas, tās kjuva pavisam plānas. Dori ja viņu pazina, viņa negaidīja, ka viņš lamāsies vai lādēsies, bet viņa bija pārliecināta, ka tēvs pateiks kādu bargu, dzēlīgu piezīmi. Tas, ka viņš sēdēja un klusēja, lūpas cieši jo cieši sakniebis, bija ļaunāk, nekā viņa bija domājusi. Viņa lielā steigā izgāja no mājas, tā bija gandrīz vai bēgšana, viņa paņēma tikai savu kaķi Immutfru un devās pie Josefa.

Klusi un augstprātīgi Dori ja pārlaida ticības maiņas formalitātes un laulāšanu. Viņa aprobežojās ar to, ka savā smalkajā bērna balsī pateica «jā» un «nē» tur, kur tas bija nepieciešams. Ķeizaram nebija patikas sarīkot sava jūda kāzas ar ēģiptieti atkal tikpat plaši kā savā laikā ar Maru. Tits gan labprāt būtu sagādājis Josef am lepnas kāzas. Bet Josefs atteicās. Klusām un nemanīti viņi ieslēdzās mazajā, glītajā Kanopas mājiņā, ko Tits nodeva viņu rīcībā, kamēr viņi uzturēsies Aleksandrijā, viņi uzgāja augšējā stāvā. Tas bija iekārtots kā telts, un viņi gulēja šajā teltī, kad viņi pirmo reizi atradās kopā. Josefs loti skaudri izjuta, ka grēko, gulēdams ar šo sievieti. «Tu nedrīksti ar viņām laulāties.» Bet grēks bija viegls un ļoti salds. Sievietes āda smaržoja pēc sandalkoka, viņas elpa — pēc Galilejas pavasara. Bet savādā kārtā Josefs nezināja, kā viņu sauc. Viņš gulēja, acis aizvēris, un nespēja to atcerēties. Viņš ar pūlēm attaisīja acis. Viņa bija līdzās gara, slaika, dzeltenbrūna, viņas jūras krāsas acis mirgoja mazā spraudziņā starp plakstiem. Viņš mīlēja viņas acis, viņas krūtis, viņas klēpi, elpu, kas nāca no puspavērtās mutes, visu meiteni, bet viņš nespēja atcerēties viņas vārdu. Sega bija viegla, nakts vēsa, viņas āda gluda un diezgan dzedra. Viņš glāstīja viņu Joti maigi, viņa rokas Aleksandrijā bija kļuvušas mīkstas un gludas, un, tā kā viņš nezināja, kā viņu sauc, viņš čukstēja viņai dažādus mījvārdiņus gan ebrejiski, gan grieķiski, gan aramiski: mana mīļotā, mana aitugane, mana līgava, janiki.

Lejā skanēja viņu kalpotāju, ēģiptiešu, klusā, dobjā, vienmulīgā dziedāšana, tikai daži toņi — vienmēr vieni un tie paši. Šiem cilvēkiem nevajadzēja daudz miega, un bieži naktīs viņi tupēja nomodā un nenogura no savām pāris dziesmām. Viņi dziedāja: «Ak, mans mīļotais, cik saldi ir iet uz dīķi un peldēties tavu acu priekšā. Ļauj man parādīt savu skaistumu, kad mans krekls no vissmalkākā karaļa linaudekla kļūst slapjš un pielīp pie auguma.»

Josefs gulēja klusēdams, līdzās viņam gulēja sieviete, un viņš domājai «Ēģiptieši mūs piespieda uzcelt viņiem pilsētas Pitomu un Ramzesu. Ēģiptieši mūs piespieda iemūrēt mūsu pirmdzimtos dzīvus namu mūros. Bet. tad faraona meita izyilka Mozu no Nīlas, un, kad mēs devāmies projām no Ēģiptes, bērni izlauzās no sienām un bija dzīvi.» Un viņš glāstīja ēģiptietes ādu.

Dorija skūpstīja rētas uz viņa muguras un krūtīm. Viņš bija spēcīgs vīrietis, bet viņa āda bija gluda kā meitenei. Varbūt šīs rētas var izdziedēt pēc Skribona Larga receptes. Bet viņa negrib, ka viņš liktu sev šīs rētas izdziedēt. Viņš to nedrīkst nekad. Viņš šīs rētas ieguvis viņas dēļ, šīs rētas apliecina viņas vērtību, viņam tās jāpatur

Viņi nevienu pie sevis neielaida, nevienu kalpotāju, visu augu dienu nevienu. Viņi nemazgāja savu ādu, lai nezaudētu viens otra smaržu, viņi neko neēda, lai nezaudētu viens otra garšu. Viņi mīlēja viens otru, pasaulē ārpus viņiem nekas neeksistēja. Kas bija ārpus viņu ādas, tas pasaulē nepastāvēja.

Nākamajā naktī pirms rītausmas viņi gulēja nomodā, un viss šķita pārmainījies. Josefs bija kļuvis domīgs. Dori ja aizstāvēja sava tēva nīstamās gleznas un savu šķīvja laizītāju un piena zagli, savu dievekli, un viņa Josefam bija pilnīgi sveša. Mara bija atkritums, Mara bija romiešu kāju pamesls, bet sveša viņa nebija nekad. Viņa bija dzemdējusi Josefam dēlu, protams, bastardu. Bet, kad viņš apkampa Maru, tad viņš apkampa pukstošu sirdi. Un ko viņš apkampj, apkampdams šo ēģiptieti?

Dorija gulēja, pavērusi pilnīgās, alkatīgās lūpas; starp viņas vienādajiem zobiem elpa plūda svaiga un viegla. Apakšā klusām skanēja vienmulīgā, dobjā kalpotāju, ēģiptiešu, dziedāšana. Tagad viņi dziedāja: «Kad es skūpstu savu mīļoto un viņas lūpas ir pavērtas, tad mana sirds kļūst līksma arī bez vīna.» Dažreiz Dorija nevilšus dūca līdzi. Ko visu viņa nav upurējusi §ā vīrieša, šā jūda dēļ, un liels paldies jums, dievi, tas ir ļoti labi. Viņa ļāvusi sevi nopirkt pēc ļoti smieklīgā un ļoti nicināmā jūdu likuma, un liels paldies jums, dievi, tas ir ļoti labi. Viņa atteikusies no tēva, no laikmeta lielākā mākslinieka kāda vīrieša dēļ, kurš ir truls un akls un nespēj atšķirt gleznu no galda, un liels paldies jums, dievi, tas ir ļoti labi. Viņa devusi zvērestu muļķīgajam Jeruzalemes dēmonam, kura vissvētākajā vietā tiek pielūgta ēzeļa galva vai varbūt, kas ir vēl ļaunāk, itin nekas, un, ja viņa šim vīrietim prasītu, lai viņš upurē viņas mīļajam, mazajam dieveklim Immutfru, viņš vienkārši pasmietos, un tomēr liels paldies jums, dievi, tas ir ļoti labi.

Josefs redzēja, kā viņa gulēja — gluži kaila, pavisam mazas meitenītes pozā, dzeltenbrūnā seja gurdena pēc mīlestības sapringuma. Viņa bija bāla, viņas miesa vēsa, acis jūras krāsā, un viņa likās gaužām sveša.

Pienāca starojošs dienas vidus. Viņi bija vairākas stundas nogulējuši, viņi jutās atspirguši, viņi viens otru uzlūkoja, viņi viens otram patika, un viņi bija ļoti izsalkuši. Viņi krietni pabrokastoja, ēzdami vienkāršus ēdienus, ko gatavojuši kalpotāji pēc savas garšas: miltu un lēcu putru, pastēti no drusku sastāvējušas, pakasītas gaļas, klāt viņi piedzēra alu. Viņi bija apmierināti, saskaņā ar sevi un savu likteni.

Pēcpusdienā viņi izokšķerēja visu māju. Starp Josefa mantām Dori ja atrada pāris dīvainu metamo kauliņu, kas greznoti ar ebreju burtiem. Josefs kļuva domīgs, kad viņa rādīja metamos kauliņus. Viņš sacīja, ka tie esot laimi nesošs amulets, bet tagad, kad viņam piederot Do-rija, viņam šis amulets vairs neesot vajadzīgs. Klusībā viņš nolēma nekad vairs nespēlēt ar viltotiem kauliņiem. Vēl Dorijas dēļ viņš patiesībā bija spēlējis ar viltotiem kauliņiem, jo vai viņš nebija atstājis viņu pārliecībā, ka uzņēmies pātagošanu viņas dēļ? Viņas acu priekšā viņš smiedamies iemeta kauliņus jūrā.

Vespasiāns ļoti uzmanīgi novēroja savu dēlu, arī dāma Kenīda viņu visu laiku neizlaida no acīm. Daudzas rokas un mēles darbojās, lai jaunekli iebīdītu sirmgalvja vietā. Jauneklim bijā drosme un saprāts, Tita karaspēka daļas bija viņam pieķērušās. Bez tam viņu pastāvīgi tirdīja histēriskā jūdu princese, kura ar savu fanātismu cerēja panākt no jaunā, neprātīgi mīlošā prinča Jūdejas labā daudz vairāk nekā no vēsā Vespasiāna. Ķeizars visu to redzēja ļoti labi. Viņš uzskatīja, ka ir pareizi saukt lietas īstajos vārdos. Viņš bieži zoboja savu dēlu, rēķināja, cik ilgi viņam vēl jāgaida. Bieži notika asi strīdi. Tits, norādīdams, cik plašas pilnvaras ir viņa brālim Domiciānam, šim slīmestam, Romā, prasīja, lai viņam savukārt dodot šeit Austrumos lielāku rīcības brīvību. Viņi sarunājās enerģiskā, parupjā tonī. Nīgri, zobgalīgi, tēvišķīgi Vespasiāns brīdināja dēlu no jūdietes. Antonijs, kurš gulēja ar ēģiptieti un gāja bojā, bija vismaz pirms tam iekarojis Romu; viņš, Tits, esot līdz šim iekarojis tikai pāris kalnu ciematu Galilejā, un viņam vēl neesot tiesību gulēt ar Austrumu dāmām. Tits nepiekāpās. Viņš paskaidroja, ka tieksme pēc Austrumu dāmām neesot viņam uzkritusi pēkšņi, tā slēpjoties viņa asinīs. Viņš atgādināja tēvam par Maru. Vespasiāns skaļi iesmējās. Patiesi, šī padauza esot saukusies Mara. Tagad viņš atcerējās viņas vārdu. Viņš bija to pilnīgi aizmirsis, un viņa jūds Josefs, šis suns, kad nesen iznāca par to runa, ļāva viņam velti mocīt atmiņu.

Vispār Vespasiāns paļāvās uz dēla saprātu. Tas taču nebūs tāds muļķis, lai tagad, kad izredzes apšaubāmas, tiektos pēc varas, kas viņam pēc dažiem gadiem noteikti iekritīs klēpī kā gatavs auglis. Viņš mīlēja dēlu, viņš vēlējās nodrošināt dinastiju, viņš nolēma sagādāt dēlam slavu. Viņš pats Jūdejā bija paveicis visgrūtāko. Viņš uzticēs Titam uzdevuma atlikušo — spožāko daļu.

Taču viņš atkal lika tuviniekiem mokoši gaidīt, kamēr paziņoja savu lēmumu. Aleksandrijas ziema gāja uz galu. Līdz ar tās beigām vajadzēja no jauna atsākt operācijas Jūdejā, ja negribēja riskēt ar bīstamām neveiksmēm. Vai ķeizars pats pabeigs karagājienu, vai viņš to uzdos kādam citam? Kāpēc viņš vilcinājās?

Ap šo laiku ķeizars ataicināja pie sevis Josefu. Vespa-siāns viņu sākumā, kā parasti, ķircināja.

— Jūsu laulība acīmredzot ir laimīga, mans jūd, — viņš sacīja. — Jūs izskatāties stipri nomocīts, un man liekas, ka jūsu vājums nenāk no iekšējas koncentrācijas un ekstāzes. —.Viņš turpināja tādā pašā ķircinošā tonī, bet Josefs nojauta kaut ko nopietnu. — Jums tomēr vajadzēs, — viņš turpināja, — atkal ieklausīties savā iekšējā balsī. Jādomā, ka jūsu plānos vēl vienmēr ir aprakstīt notikumus Jūdejā. So notikumu iznākums, starp citu, noskaidrosies tuvākajos mēnešos. Es uzticēšu jūsu sacelšanās galīgo apspiešanu savam dēlam Titam. Jums jāizlemj, vai jūs pēc kāda laika dosieties man līdzi uz Romu vai tagad kopā ar Titu uz Jeruzalemi.

Josefam aizrāvās elpa. Šo lēmumu, kas tika gaidīts ar tik mokošu saspringumu, vecais ķeizars uzticēja viņam pirmajam. Tanī pašā laikā viņš skaudri un mokoši izjuta, cik nežēlīga bija izšķiršanās, ko ķeizars no viņa prasīja. Vai viņam jādodas uz Jūdeju, jānoskatās tas, ko viņš nojautis pie Jeremijas kapličas? Vai viņam ar savām acīm jāredz dzimtās pilsētas galīgā sagrāve? Vīrs, kurš sēdēja viņam iepretī, atkal bija samiedzis acis nolādēti bargas un šauras. Viņš zina, ka tā ir grūta izšķiršanās, viņš pārbauda Josefu, viņš gaida.

Kopš pirmās tikšanās Josefs ir saistīts pie romieša ar neredzamām saitēm. Ja viņš dosies uz Romu, tad saites kļūs stiprākas, ķeizars viņu uzklausīs, viņš tiks uz augšu un sasniegs daudz. Bez tam ir saites, kas viņu saista ar ēģiptieti. Viņas āda ir gluda un brūna, viņas delnas šauras un brūnas, viņa miesa alkst pēc viņas. Viņš kļūst greizsirdīgs, kad viņa ar savām šaurajām, brūnajām rokām glāsta kaķi Immutfru. Kādu dienu viņš nespēs savaldīties un nogalinās viņas dievekli Immutfru ne jau aiz naida pret elkdievību, bet aiz greizsirdības. Viņam jātiek projām no ēģiptietes. Viņš sevi pazudinās, ja vēl ilgāk ar viņu gulēs. Viņa iekšējās acis jau kļuvušas gandrīz aklas un viņa sirds — trula, tāda, kas nespēj vairs noģist neko no gara. Viņam jātiek projām no šā vīra, jo, ja viņš ilgāk būs kopā ar Vespasiānu, viņš prasīs aizvien vairāk varas. Un vara notrulina, un iekšējā balss klusē

Vara ir salda. Kam pieder vara, tam kājas cilājas it kā pašas no sevis. Zeme tādam kļūst viegla, un viņš elpo brīvi un dziļi. Gluda un brūna ir Dorijas āda. Viņas rokas un kājas ir slaikas un lokanas — un tomēr tādas kā mazai meitenītei, un grēkot ar viņu ir viegli un saldi. Ja Josefs brauks uz Romu, viņa dienas būs labas, jo ķeizars viņu atbalstīs, un viņa naktis būs labas, jo viņam piederēs Dori ja. Bet, ja viņš dosies uz Romu, tad viņš neko neredzēs no pilsētas bojāejas un viņa zeme un dievnams ies bojā neaprakstīti, nogrims uz visiem laikiem, un neviens, kurš dzīvos vēlāk, neredzēs šo bojāeju.

Pēkšņi viņu pārņēmušas milzīgas alkas pēc Jūdejas. Viņš jūt neprātīgas ilgas būt klāt, noskatīties pats savām acīm, pārsāpēt pats ar savu sirdi, kā baltā un zeltainā tempļa krāšņums tiek nolīdzināts līdz ar zemi, kā priesteri tiek vilkti aiz matiem, kā viņiem norauj viņu krāšņos, zilos, svētos tērpus un kā zeltainais vīnogu ķekars virs iekšējiem vārtiem kūst un pil asiņu, gļotu, dubļu un mēslu dangā. Un visa viņa tauta līdz ar templi nogrimst dū-mog un mežonīgā asinspirtī kā ugunsupuris tam kungam.

Cauri rēgiem, kuri viņu vajā, viņš dzird ķeizara čerkstošo balsi. — Es gaidu jūsu lēmumu, Josef Flāvij.

Josefs pieliek roku pie pieres, zemu palokās, kā to mēdz darīt jūdi. Viņš atbild: — Ja ķeizars atļauj, es gribu pats ar savām acīm redzēt šīs ķeizara iesāktās akcijas nobeigumu.

Ķeizars pasmaida, lūpas sakniebis, rezignēti un dusmīgi, viņš pēkšņi izskatās ļoti vecs. Viņš ir pieķēries savam jūdam, viņš ir daudz palīdzējis šim jūdam. Tagad jūds izšķīries par labu viņa dēlam. Ko lai dara, viņa dēls Tits ir jauns, bet viņam pašam atlicis ko dzīvot vēl gadus desmit vai varbūt tikai piecus un, ja laimēsies, piecpadsmit.

Dorija dzīvoja noslēgti un klusi mazajā Kanopas villā, ko viņiem bija atvēlējis Tits. Bija brīnišķīga ziema, viņa ar miesu un dvēseli baudīja svaigo gaisu. Dieveklis Im-mutfru labi satika ar viņas vanagu, un pieradinātais pāvs majestātiski soļoja pa mazajām istabām. Dorija bija laimīga. Senāk viņai vajadzēja pulcināt ap sevi daudz cilvēku; viņas tēva godkārība bija pārņēmusi ari viņu, viņai gribējās spīdēt, tērzēt, būt apbrīnotai. Tagad viņai kļuva par nastu pat retie Tita apmeklējumi, un visa viņas godkāre saucās — Josefs.

Cik viņš bija skaists! Cik kvēlas un dzīvas viņa acis, cik maigas un spēcīgas viņa rokas, cik neapvaldīta un salda viņa elpa, un viņš bija pats gudrākais cilvēks. Viņa stāstīja par Josefu saviem dzīvniekiem. Smalkajā bal-stiņā, kas nebija daudz skaistāka par viņas pāva balsi, Dorija tiem dziedāja senās mīlestības dziesmas, ko bija iemācījusies no aukles. «O, glāsti manus gurnus, mans mīļotais. Mīlestība uz tevi aizpilda katru manas miesas audu, tāpat kā svaidāmā eļļa iesūcas ādā.» Viņa aizvien no jauna lūdza Josefu skaitīt viņai Augstās dziesmas vārsmas, un, kad viņa tās zināja no galvas, viņam vajadzēja sacīt viņai šo vārsmu senos ebreju vārdus, un viņa tos, laimīgi šļupstēdama, ar stīvu mēli atkārtoja. Dienas, lai tās būtu, cik īsas būdamas, viņai bija par garu, un naktis, lai tās būtu, cik garas būdamas, bija par īsu.

«Būs grūti,» Josefs domāja, «viņai iestāstīt, ka es došos mājup un atstāšu viņu šeit. Tas būs liels trieciens arī man pašam, bet es gribu saņemt šo triecienu tūlīt un nevilcināties.» Kad viņš Dorijai to pateica, viņa sākumā nesaprata. Kad viņa to saprata, tad nobālēja pavisam lēnām, kā viņai bija raksturīgi, — vispirms ap muti, tad bālums sakāpa vaigos un pierē. Pēc tam viņa krita uz priekšu viegli, dīvaini lēni un neskanīgi.

Kad viņa atkal atguvās, viņš sēdēja pie viņas un saudzīgi centās pārliecināt. Viņa skatījās uz Joseļu, viņas jūras krāsas acis bija apjukušas un mežonīgas. Tad viņa neglīti uzmeta lūpas un izkliedza Josefam visus — pašus nejaukākos — ēģiptiešu, grieķu, latīņu, aramiešu lamu vārdus, kādus vien zināja. Viņš esot smirdoša verga un spitālīgas netikles dēls. Viņš radīts no visas pasaules sprāgoņām, visi astoņi vēji sapūtuši kopā zemes atkritumus, lai no tiem izaugtu viņš. Josefs vēroja viņu. Viņa bija pretīga, kad viņa tur tupēja, traku dusmu pārņemta, un savā stieptajā balsī brēca uz viņu. Bet viņš to labi saprata, viņš pārdzīvoja līdzjūtību pret sevi un pret viņu, un viņš Doriju ļoti mīlēja. Tad pēkšņi Dorija pārvērtās, sāka viņu glāstīt, viņas seja bija atslābusi, maiga un bezpalīdzīga. Lūdzoši, glaimojoši, atdevības un izmisuma pārņemta, viņa klusām atkārtoja Josefam visus maigos vārdiņus, kuros viņš bija viņu saucis.

Josefs neteica neko. Viņš liegi glāstīja Doriju, kura nevarīgi gulēja viņam līdzās. Tad viņš uzmanīgi un aplinkus mēģināja ar Doriju izskaidroties. Nē, viņš negribēja viņu zaudēt. Viņš uzstādīja viņai bargas prasības, lai viņa, kura bija tik pilna dzīvības, sēdētu šeit un gaidītu, bet viņš mīlēja viņu un negribēja viņu zaudēt, un prasīja to pašu no viņas. Nē, viņš nebija gļēvs un svārstīgs, un nejūtīgs kā koka gabals, kā Dori ja viņu nolamājusi. Viņš bija visnotaļ spējīgs tādu vērtību kā viņa redzēt, sajust, izgaršot un sevi ar to piepildīt. Viņu mīlēt. Viņš nepaliks ilgi projām, augstākais, vienu gadu.

— Tas ir uz mūžu, — viņa pārtrauca Josefu.

Tas, ka viņš dodoties projām, viņš runāja tālāk nopietni, uzstājīgi, noraidīdams viņas iebildumus, notiekot vienādā mērā viņu abu labad. Viņas acīs parādījās sa-springtība, cerība un klusa neticība. Viņu visu laiku glāstīdams, viņš ļoti piesardzīgi izskaidroja Dorijai savu plānu, piemērodams to viņai. Viņš tic vārda spēkam, sava vārda spēkam. Viņa vārds spēs sasniegt to, pēc kā tiecas arī viņas sirds. Jā, viņa grāmata sagādās viņai starp valdošiem augstmaņiem to vietu un stāvokli, pēc kā viņas tēvs velti alcis visu mūžu. Viņa nepiekrita Josefam dedzīgi, taču jau drusku pieļāvīgāk. Klusām, fanātiski viņš čukstēja Dorijai pie auss, pie mutes, pie krūtīm. Valsts sāksies Austrumos, vadošā loma lemta Austrumiem. Taču līdz šim Austrumi rīkojušies pārāk neveikli, pārāk rupji, pārāk materiāli. Valdonība un vara nav viens un tas pats. Austrumi valdīs pār pasauli, taču ne ārēji, bet no iekšienes. Ar vārda, ar gara palīdzību. Un viņa grāmata kļūs par robežzīmi šajā ceļā.

— Dorija, mana meitene, mana saldā, mana avjugane, vai tu neredzi, ka starp mums ir vēl otra — dziļāka kopība? Tavs tēvs gandrīz vai mirst, tālab ka romieši skatās uz viņu kā uz neparastu dzīvnieku, kā uz karalisko fazānu vai uz balto ziloni. Es, tavs vīrs, dabūšu otrās pakāpes aristokrātijas zelta gredzenu. Tu, ēģiptiete, kuru romieši nicina, es jūds, uzkuru Roma skatās ar neuzticību, bailēm un zināmu necieņu, — mēs abi kopā iekarosim Romu.

Dorija klausījās, viņa klausījās Josefa vārdos ar ausīm un sirdi, viņa tos iesūca sevī. Viņa klausījās kā bērns, viņa bija noslaucījusi asaras, vēlreiz drusku iešņukstējās, bet Josefam ticēja, viņš taču bija tik gudrs, un viņa vārdi Dorijai bija tīkami. Viņas tēvs visu mūžu bija vienīgi gleznojis, tas, protams, bija diženi, bet šis vīrietis sacēlis kājās savu tautu, viņš izcīnījis kaujas, un tad viņš pat panācis, ka uzvarētājs viņam pieķeras. Viņas vīrs, viņas skaistais, stiprais, gudrais vīrs, viņa valsts stiepjas no Jeruzalemes līdz Romai, pasauli viņš dzer kā vīnu, ko iesmeļ savā kausā, viss, ko viņš dara, ir pareizi.

Josefs glāsta viņu, skūpsta viņu. Viņa izgaršo viņa elpu, viņa rokas, viņa ādu, un pēc tam, kad viņi viens otram piederējuši, viņa ir pilnīgi pārliecināta. Viņa laimīgi nopūšas, cieši pieglaužas viņam, savelkas čokurā, saslien kājas uz augšu kā bērns mātes miesās, viņa iemieg.

Josefs guļ nomodā. Viņš ir pārliecinājis Doriju vieglāk, nekā bija gaidījis. Viņam pašam nav tik viegli. Uzmanīgi viņš atbrīvojas no viņas rokām un galvas. Viņa drusku paņurd, bet nepamostas.

Viņš guļ nomodā un domā par savu grāmatu. Josefa priekšā stāv viņa grāmata — liela, draudīga, smaga nasta, grūts uzdevums un tomēr aplaimojošs darbs. Viņu ir trāpījuši Vespasiāna vārdi par Homēru. Viņš negrib kļūt ne par Vespasiāna, ne par Tita Homēru. Viņš apdziedās savu tautu, savas tautas lielo karu.

Ja patiesi jānāk postam un sabrukumam, tad viņš būs tas, kurš pavēstīs pasaulei par šo postu un sabrukumu, taču viņš vairs netic postam un sabrukumam, bet priekam un pastāvībai, viņš pats nodibinās mieru starp Romu un Jūdeju, labu mieru, godīgu, saprātīgu un laimīgu mieru. Vārds uzvarēs. Vārds prasa, lai viņš tagad dodas uz Jūdeju. Viņš paskatījās uz guļošo Doriju. Viņš pasmaidīja, ļoti liegi noglāstīja viņas ādu. Viņš mīlēja viņu, bet viņš bija tālu projām no viņas.

Pārrunas, kurās Vespasiāns paziņoja Titam savu lēmumu, ka uzdod viņam pabeigt karagājienu Jūdejā, bija skarbas un reizē sirsnīgas. Vespasiāns apskāva sava dēla plecus, vadāja viņu šurp un turp, runāja ar viņu vaļsirdīgi kā labs ģimenes tēvs. Viņš Titam uzticēja plašas pilnvaras, kas attiecās uz visiem Austrumiem. Bez tam viņš deva Titam Jūdejas apspiešanai četrus leģionus triju vietā, ar kuriem bija izticis pats. Tits aiz pateicīga prieka izturējās ļoti vaļsirdīgi. Viņš patiesi netiecās priekšlaicīgi iegūt troni. Viņam nepiemita sllmesta varaskāre, viņam bija īsta romieša sirds. Viņš stingri paļāvās uz to, ka vēlāk, pēc Vespasiāna laimīgām vecumdienām, varēs mantot kārtīgu un labi organizētu valsti, viņš nebija nekāds āksts, lai no šādas stingras zemes mestos purvā. Vespasiāns ar prieku viņu uzklausīja, viņš Titam ticēja. Viņš ieskatījās savam zēnam sejā. Sī seja bija kļuvusi pavisam sarkanbrūna no jūdu vasaras, bet vēl vienmēr tāda, kas var patikt armijai un pūlim. Piere bija glīta, zods strups, bargs un kareivisks, tikai vaigi mazliet par mīkstiem. Un reizēm jaunekļa acīs parādījās kaut kas juceklīgs un muļķīgs, kas tēvu satrauca. Jau Tita mātei Domitillai bija reizēm tādas acis, viņa tad rīkojās idiotiski, histēriski, un droši vien tāpēc bruņinieks Kapella, no kura Vespasiāns šo sievieti saņēma, bija savā laikā vēlējies tikt no viņas vaļā. Lai nu kā, jauneklis nav muļķis, un, kas vēl jāveic, to viņš Jūdejā paveiks tīri labi, it īpaši tāpēc, ka Vespasiāns viņam dos līdzi sevišķi gudru ģenerālštāba priekšnieku — Tiberiju Aleksandru. Pie velna! Viss būtu labi, ja zēns vairāk turētos pie Austrumu vīriešiem nekā pie sievietēm.

Piesardzīgi, tikpat vaļsirdīgā noskaņojumā, Vespasiāns atkal ķeras pie vecās, sāpīgās tēmas: pie Berenīkes.

— Es varu saprast, — viņš uzsāk draudzīgu vīriešu sarunu, — ka šai jūdu dāmai gultā ir sava pievilcība, kas nepiemīt grieķu vai romiešu sievietēm.

Tits sarauc uzacis, viņš tagad patiešām izskatās pēc mazuļa, viņš grib kaut ko atcirst, šie izteicieni viņu aizvaino, bet viņš taču nevar savam tēvam atzīties, ka vēl vienmēr nav ar jūdieti gulējis, tēvs viņu tad apbērtu ar veselu lēveni zobgalību. Tits sakniebj lielo muti un klusē. — Es pieļauju, — vecais turpina, — ka Austrumu cilvēkiem viņu dievi devuši zināmas spējas, kuru mums trūkst. Bet tici man, tās nav nekādas svarīgās spējas. — Viņš uzliek savam zēnam roku uz pleca, cenšas viņu pārliecināt: — Vai tad tu neredzi, Austrumu dievi ir veci un vārgi. Piemēram, kā man no drošiem avotiem stāstīts, neredzamais jūdu dievs, kaut gan viņš devis saviem ticīgajiem labas grāmatas, var cīnīties tikai uz ūdens. Viņš nav spējis neko padarīt Ēģiptes faraonam, tad viņš licis pār viņu sakļauties ūdenim, un jau no savas valdīšanas sākuma viņš nav ticis ar cilvēkiem galā citādi kā vien uzsūtot tiem^milzu plūdus. Uz sauszemes viņš ir vājš.

Mūsu dievi, mans dēls, ir jauni. Viņi neprasa tādu sirdsapziņas tīrību kā Austrumu dievi, viņi nav tik smalki, viņi apmierinās ar pāris vēršiem un cūkām, un spēcīgu vira valodu. Es tev iesaku neielaisties pārāk tālu ar jūdiem. Reizēm ir itin labi zināt, ka pasaulē ir vēl kaut kas cits nekā Foruma un Palatīna domas. Ne-ņāks par Jaunu, ja tu reizēm ļausi jūdu praviešiem un jūdu sievietēm sev drusku paieskāt ādu un sirdi: bet tici man, mans dēls, romiešu armijas reglaments un ķeizara Augusta politikas rokasgrāmata tev dzīvē noderēs labāk par visiem Austrumu svētajiem rakstiem.

Tits klausījās klusēdams. Tēva vārdos bija daudz taisnības. Bet viņš garā skatīja princesi Berenīki, kura kāpa augšup pa terases kāpnēm, un no viņas soļiem izkūpēja vējā visa romiešu valsts gudrība. Kad viņa sacīja: «Dodiet man laiku, mans Tit, kamēr mēs nonāksim Jūdejā un kamēr es jutīšu sev zem kājām Jūdejas zemi. Tikai tad man kļūs skaidrs, ko es drīkstu un ko nedrīkstu darīt,» — kad viņa to sacīja savā noslēpumainajā, satraucošajā, mazliet aizsmakušajā balsī, tad tam pretim nespēja stāties ne romiešu uzvaras alkas, ne ķeizara griba. Varēja valdīt un noteikt pār visu pasauli, varēja pārsviest leģionus no vienas zemes malas uz otru: šīs sievietes karaliskums, mantots no daudzām mātēm, bija likumīgāks un karaliskāks par šādu stingru, lietišķu kundzību. Viņa tēvs bija vecs vīrs. Būtībā ar šā vecā vīra vārdiem runāja bailes. Tās bija bailes, ka romietis nav sagatavots Austrumu garīgajam vilinājumam, Austrumu smalkākajai loģikai, to dziļākajai morālei. Bet Roma bija uzsūkusi grieķu gudrību un grieķu pasaules izjūtu. Tā tagad bija pietiekami izglītota, lai bez briesmām piesavinātos arī jūdu izjūtu un jūdu gudrību. Katrā ziņā viņš, Tits, jutās pietiekami stiprs, lai abas šīs lietas apvienotu: Austrumu noslēpumainību un dziļumu ar romiešu tiešo, skaidro valdīšanas veidu.

Ziņa, ka Jūdejas karagājiens jāpabeidz Titam un ka ķeizars drīzā laikā atgriezīsies Romā, satrauca Aleksan-drijas pilsētu. Baltkurpji uzelpoja. Viņi priecājās, ka tiks vaļā no ķeizara un turklāt arī no sava stingrā gubernatora Tiberija Aleksandra, un* viņiem bija gandarījums, ka tagad beidzot pret nekaunīgo Jūdeju tiks sūtīti četri leģioni. Senā jūda Apellas palama atkal atdzīvojās. Lai jūdi parādītos kur parādīdamies, viņiem pakaļ skanēja:

Apella, Apella. Bet tad to aizstāja cits naidīgs sauklis, kas bija īsāks, asāks un ātri izplatījās visā pilsētā, Austrumos un pasaulē. To bija izdomājis baltkurpis Hērejs, tas pats jaunais kungs, ko Josefs reiz ar savām rakstāmlietām bija nositis no kājām. Tie bija sākuma burti no šāda teikuma: «Hierosolyma est perdita» — Jeruzalemei ir beigas. «Hep, hep!» tagad skanēja visur, kur parādījās jūdi. «Hep, hep» — it sevišķi skaļi kliedza bērni, šo vārdu savienoja ar otru un visā pilsētā klaigāja un spiedza: «Hep Apella, hep Apella, hep Apella, hep!»

Josefs šajos saucienos neklausījās. Viņš, Berenīke, Ag-ripa, jūdu tautības maršals Tiberijs Aleksandrs iemiesoja jūdu cerību, un atkal, lai viņš parādītos kur parādīdamies, viņu apsveica ar vārdiem: marin, marin. Viņš izstaroja pašpaļāvību. Viņš pazina Titu. Būtu neiespējami, ka maršals Tiberijs Aleksandrs, kura tēvs ziedojis templim visskaistākās dāvanas, pieļautu, ka templi iznīcina. Tas būs bargs, īss karagājiens. Tad Jeruzaleme padosies, valsts, iztīrīta no «Izraēla atriebējiem», atkal atplauks. Viņš pats jau redz sevi kā vienu no ievērojamākiem vīriem vai nu Romas provinču pārvaldē, vai Jeruzalemes valdībā.

Protams, uzdevums, kas viņam nenovēršami jāpaveic, ir grūts. Viņš vēlas būt godīgs starpnieks starp jūdiem un romiešiem. Abas puses viņam neuzticēsies. Ja romieši cietīs neveiksmi, tad atbildību par to tie uzvels viņam, ja jūdiem neklāsies labi, vainīgs būs viņš. Bet, lai būtu kā būdams, viņš nepadosies sarūgtinājumam un turēs vaļā acis un sirdi bez aizvainojuma. O, Jahve, dari plašāku manu sirdi, lai tā aptvertu tavas pasaules daudzveidību. O. Jahve, dod man spēcīgāku balsi, lai paustu tavas pasaules diženumu. — Viņš redzēs, viņš izjutīs, un šis karš, tā neprāts, šausmas un varenums, pateicoties viņam, dzīvos tālāk nākamajās paaudzēs.

Ēģiptes ziema bija galā, Nīlas plūdi garām. Lietusgāz-mas, kas darīja grūti pārejamu purvaino vietu pie Pelusi-jas, mitējās, varēja transportēt armiju no Nīkapoles uz Nīlas augšteci un tad vest to pa seno tuksneša ceļu uz Jūdeju.

Aleksandrijas jūdu vadoņi lepni pastaigājās pa pilsētu, viņi bija apvaldīti kā vienmēr, sejas rāmas, taču viņu sirdis plosīja nemiers. Viņi paši bija piedalījušies mobilizācijā, viņi labi nopelnīja, apgādādami armiju ar apbruņojumu un pārtiku. Viņi bija nikni uz dumpiniekiem Jūdejā un sirds dziļumos apmierināti, ka Roma beidzot pacēlusi kāju, lai šos dumpiniekus pilnīgi samītu. Bet cik viegli šī kāja varēja samīt ne tikai dumpiniekus, bet arī pilsētu un pat templi. Jeruzaleme bija spēcīgākais cietoksnis pasaulē, dumpinieki bija akli, gatavi uz pašiznīcināšanos, un, ja kāda pilsēta jāieņem ar spēku, kur tad beidzas spēks un kurš var šo spēku iegrožot?

Pret Aleksandrijas jūdiem Romā izturējās korekti un labvēlīgi. Karš tika vests pret Jūdejas provinces dumpiniekiem, nevis pret valstī dzīvojošajiem jūdiem. Valdība ievēroja šo atšķirību, bet masas to nedarīja. Aleksandrijas pilsētai vajadzēja dot karagājienam ievērojamu daļu no sava garnizona. Jūdi izlikās to nemanām, taču viņus pārņēma bailes no tāda grautiņa, kāds bija noticis pirms četriem gadiem.

Tālab viņi īpaši centās izrādīt ķeizaram un viņa dēlam savu lojalitāti. Kaut gan daudzi draudzes locekļi tam nepiekrita, lielmestrs Teodors bar Daniels sarīkoja princim Titam atvadu banketu. Tajā piedalījās ķeizars, Agripa, Berenīke, Tita štāba priekšnieks Tiberijs Aleksandrs. Bija ielūgti arī Josefs un Dorija. Viņi izskatījās nopietni, mirdzoši bāli, ļoti apvaldīti, un visi uz viņiem noskatījās.

Pie azaida zvilnēja simt cilvēku: gan jūdi, gan romieši svinīgi atzīmēja, ka rīt pastiprinātā armija, kas tagad sastāvēja no četriem leģioniem — Piektā, Desmitā, Divpadsmitā, Piecpadsmitā —, dosies ceļā no Sīrijas un no Ēģiptes, lai ielenktu nekaunīgo jūdu galvaspilsētu un apspiestu to uz visiem laikiem. «Tavs uzdevums, romieti, ir valdīt pār pasauli, aizstāvot padevīgos un satriecot nekaunīgos.» Tā bija dziedājis dzejnieks, kad monarhijas dibinātājs pakļāva sev valsti, un romieši un jūdi bija apņēmušies īstenot dzejnieka vārdus, īstenot tos ar zobenu un svētajiem rakstiem.

Svinīgais mielasts nevilkās ilgi. Tits atbildēja uz liel-mestra īso uzrunu. Viņš bija karavadoņa parādes uniformā, viņš vairs neizskatījās jauneklīgs, viņa acis bija bargas, aukstas un dzidras, un visi redzēja, cik viņš līdzīgs savam tēvam. Viņš runāja par romiešu karavīru, par viņa disciplīnu, viņa iecietību, viņa bardzību, viņa tradīciju.

— Ir ļaudis, kas domājuši dziļāk, — viņš sacīja, — ir ļaudis, kuriem bijušas skaistākas jūtas: mums dievi lēmuši īstajā brīdī darīt to, kas nepieciešams. Grieķim ir viņa skulptūra, jūdam — viņa bībele, mums — mūsu kara-nometne. Tā ir stipra un kustīga, tā katru dienu rodas no jauna, tā ir maza pilsēta. Tā sargā padevīgo, aizstāv to, kurš pakļaujas likumam, un iedveš šausmas nekaunīgajam, kurš spītē likumam. Es apsolu jums, mans tēvs, es apsolu Romai un pasaulei, ka manā karanometnē būs Romas gars, senās Romas gars, bargs, kur tas nepieciešams, un iecietīgs, kur tas iespējams. Šis karš nebūs viegls, bet tas būs labs karš. Romas karš.

Tie nebija tikai vārdi, ko sacīja jaunais ģenerālis, tas bija viņa un viņa paaudzes prāts un būtība, tur runāja pati vīrišķība, vīra tikums, kurš bija padarījis Tibras pakalnu mazās apdzīvotās vietas iedzīvotājus par Latijas, Itālijas un visas pasaules pavēlniekiem.

Ķeizars klausījās ar prieku un piekrita dēlam, lēnām, mehāniski viņš braucīja podagrisko kāju. Nē, jūdiete negūs virsroku pār viņa zēnu. Un ar mazu, apslēptu smīniņu viņš paskatījās uz Berenīki. Viņa vērīgi klausījās, atspiedusi tumšo, drosmīgo seju rokā un nekustēdamās. Viņa bija skumju pārņemta. Šis cilvēks tagad viņu pilnīgi aizmirsis, izdzinis no savas sirds visapslēptākā stūrīša. Viņš ir tikai karavīrs, viņš ir mācījies runāt, šaut, nogalināt, samīdīt kājām. Būs grūti apturēt viņa roku, kad viņš reiz to pacels.

Kamēr princis runāja, spilgti apgaismotajā zālē bija ļoti kluss. Tur atradās arī gleznotājs Fabulls. Princeses Berenī-kes portrets bija pabeigts. Bet princis negribēja ņemt to līdzi, un tas liecināja par gleznotāja lielo meistarību, jo šī glezna, princis bija teicis, esot tik dzīva, ka, atrazdamās viņa tuvumā, viņu pastāvīgi satraucot, bet viņam tagad jāvadot karagājiens un viņš nedrīkstot atļauties šādu satraukumu. Gleznotājs Fabulls bija kļuvis vecāks, viņa galva izskatījās vēl bargāka, bet augums vairs nebija tik masīvs. Viņš, kā parasti, skatījās uz priekšu neko neredzošām acīm, bet viņa neredzīgums bija maldinošs. Vīrs, kurš pa šīm nedēļām bija novecojis, redzēja loti labi. Viņš redzēja simtiem seju, romiešus, šos kungus, kuri devās karagājienā, lai apspiestu dumpīgos vergus, un jūdus, šos krietnos pilsoņus, kuri laizīja saviem kungiem roku. Gleznotājs Fabulls bija vārdos skops, viņam nešķīrās valoda, toties viņš bija īsts meistars, viņš saprata bez vārdiem, kas norisinājās aiz šīm noslēgtajām sejām. Viņš redzēja maršalu Tiberiju Aleksandru, kurš sēdēja vēss un elegants, sasniedzis pilnā mērā to, pēc kā viņš, Fabulls, visu mūžu veltīgi cīkstējies, un viņš redzēja, ka šis bargais, gudrais un varenais kungs nebija laimīgs. Nē, laikam gan neviens no šiem jūdiem nebija laimīgs, ne karalis, ne Klaudijs Regīns, ne lielmestrs. Laimīgi un ar sevi un savu likteni apmierināti bija vienīgi romieši. Viņi bija sekli cilvēki, gudrība un skaistums viņiem nerūpēja. Viņu ceļš bija taisns un vienkāršs. Tas bija grūts, garš ceļš, bet viņiem bija stipras kājas un dūšīgas sirdis: viņi savu ceļu nostaigās līdz galam. Jūdi, grieķi un ēģiptieši, kuri atradās šajā zālē, darīja pareizi, atzīdami viņus par kungiem.

Viņš redzēja arī tā cilvēka seju, pie kura bija aizskrējusi viņa meita, viņš redzēja šo plenci, suni, atkritumu, kura dēļ viņa bija sevi pazudinājusi. Bet, raugi, tā nebija nekāda plenča seja, tā bija cīnītāja seja, tas bija vīrs, kurš ilgi cīnījies pret varu, kurš guvis pieredzi un samierinājies, pakļāvies varai, bet kurš paturējis tūkstoš viltīgu apkārtceļu, tas bija vīrs, kurš varu atzinis, bet nav padevies. Gleznotājs Fabulls nesaprot neko no literatūras, viņš neko nevēlas par to zināt, viņš to ienīst, viņš ir sarūgtināts, ka Roma atzīst literātus, bet neatzīst māksliniekus. Tomēr gleznotājs Fabulls kaut ko saprot no sejām. Viņš redz, kā Josefs klausās, kamēr Tits runā, un viņš zina, šis cilvēks, šis viņa meitas piegulētājs, šis plencis, šis suns, tagad dosies līdzi, pavadīs Titu un noskatīsies, kā iet bojā viņa pilsēta, un to aprakstīs. Visu to viņš redz aiz šā vīrieša sejas. Un drīz pēc tam, kad Tits beidzis runu, viņš dodas pie Josefa, mazliet vilcinādamies, ne tik pašpaļāvīgi un cienīgi kā parasti. Dorija skatās uz viņu izbijusies — kas tagad notiks? Bet nenotiek nekas. Gleznotājs Fabulls saka Josefam, un viņa balss nav tik droša kā citreiz: — Novēlu jums, Josef Flāvij, veiksmīgi uzrakstīt savu grāmatu par karu.

Nākamā dienā Josefs Nīkopolē uzkāpj uz lielā kuģa, kurš to vedīs augšup pa Nīlu. Osta ir karavīru, kastu, koferu, saiņu pilna. Vienīgi nedaudzām privātpersonām atļauts būt klāt, jo pēc karaspēka virspavēlniecības rīkojuma atvadīšanās notikusi jau Aleksandrijā. Tikai viens izkarojis tiesības pavadīt Josefu līdz Nīkopolei: Klaudijs Regīns.

— Turiet savas acis un savu sirdi plaši atvērtu, jaunais cilvēk, — viņš saka, kad Josefs kāpj kuģī, — lai no jūsu grāmatas arī kaut kas iznāktu. Simt piecdesmit tūkstoši sesterciju ir nedzirdēts avanss.

Tits tieši pirms kāpšanas uz kuģa dod norādījumu ierīkot no jauna Vespasiāna atsauktos ugunstelegrāfa posteņus, lai varētu paziņot Romai par Jeruzalemes krišanu.

Piektā grāmata JERUZALEME

Sākot ar pirmo nisanu, uz Jūdejas ceļiem parādījās svētceļnieki, kuri devās Jeruzalemes virzienā, lai pie Jah-ves altāra nokautu lieldienu jēru un baudītu vakarēdienu svētajā pilsētā. Plosījās pilsoņu karš, celi bija laupītāju un karavīru pilni, bet šie neizprotamie cilvēki negribēja atteikties no sava lieldienu svētceļojuma. Visi vīrieši, kuri bija vecāki par trīspadsmit gadiem, lasījās kopā, nāca atsevišķi un lielos baros. Vairums gāja kājām, kurpēs, ar ceļinieka spieķi, ar ādas ūdensmaisu un ceļamaizi raga futrālī pār plecu. Daži jāja uz ēzeļiem, uz zirgiem, uz kamieļiem, bagātie ļaudis brauca ratos vai ceļoja nestuvēs. Ļoti bagātie ņēma līdzi sievu un bērnus.

Viņi nāca šurp no Babilonas pa lielo, plato karaļa ceļu. Viņi nāca šurp no dienvidiem pa daudzajiem sliktajiem lauku celiņiem. Viņi nāca pa trīs labajiem romiešu kara-ceļiem. Zobus griezdami, viņi gāja garām dieva Merkura kolonnām, kas bija uzceltas gar šiem ceļiem, zobus griezdami, viņi maksāja augstos ceļu un tiltu nodokļus. Bet tūdaļ pēc tam viņi atplauka un soļoja ar līksmu seju tālāk, kā to pavēlēja bauslība. Vakaros viņi nomazgāja savas kājas, ieziedās, norunāja pateicības lūgsnu, domās priecājās, ka redzēs templi un svēto pilsētu, ka baudīs lieldienu jēru — nevainojamu, viengadīgu teķīti.

Bet aiz svētceļniekiem nāca romieši. Četri leģioni kaujas gatavībā, viņiem sekoja vasaļu vienības, kopā simttūkstoš cilvēku. Divdesmit trešajā aprīlī, desmitajā ni-sanā pēc jūdu kalendāra, viņi izgāja no Cēzarejas, divdesmit piektajā aprīlī viņi uzcēla savu nometni Zaula ielejā — lielākajā apdzīvotajā vietā Jeruzalemes tuvumā.

Kareivji, soļodami ierindā pa sešiem, aizņēma ceļu visā platumā un atspieda svētceļniekus uz lauku ceļiem. Starp citu, viņi svētceļniekus neaizskāra. Saņēma ciet tikai tos, kuri bija apsējuši dumpīgo kaujas apsēju ar makabeju vārdu. Svētceļnieki nodrebēja, kad viņi redzēja leģionus kā milzīgu tārpu lienam uz pilsētu. Varbūt dažs labs mirkli svārstījās, bet neviens negriezās atpakaļ, viņi, šie neizprotamie cilvēki, paātrināja soļus. Novērsuši skatienu, viņi bikli spiedās uz priekšu, beidzot tā jau drīzāk bija bēgšana. Un, kad galu galā četrpadsmitajā nisanā, pirms-svētku dienā, vakarēdiena dienā, pēdējie svētceļnieki sasniedza pilsētu, vārti tika aizslēgti, jo aiz tiem uz pakalniem jau parādījās romiešu priekšpulki.

Kopš seniem laikiem par vienu no desmit brīnumiem, ar ko Jahve izcēlis savu tautu, uzskatīja to, ka svētceļniekiem Passā svētkos Jeruzalemē pietika vietas. Šajā gadā, iespiesta savos mūros, nogriezta no apkārtējiem ciematiem, kas citos gadījumos varēja dot patvērumu svētceļniekiem, pilsēta vai plīsa pušu no cilvēkiem. Taču svētceļniekus šī saspiestība neuztrauca. Viņi pildīja tempļa milzīgās zāles un pagalmus, apbrīnoja Jeruzalemes krāšņumu. Viņi bija paņēmuši līdzi naudu, viņi drūzmējās tirgos. Draudzīgi grūstīja cits citu, laipni atdeva cits citam vietu, omulīgi kaulējās ar tirgotājiem, pasniedza saviem paziņām dāvanas. Šajā nisana mēnesī Jahve bija glābis jūdus no ēģiptiešu rokas. Romiešu tuvošanos viņi vēroja ar izbrīnu un ziņkāri, taču bez bailēm. Viņi juta sev zem kājām svēto zemi. Viņi atradās drošībā, viņi bija laimīgi.

Tits un viņa svīta noskatījās skaistajā ainavā no kāda pakalna virsotnes. Pie viņu kājām, saules apmirdzēta, dziļu aizu izvagota, gulēja pilsēta.

Princis, kurš pirmo reizi redzēja savu slaveno, dumpīgo Jeruzalemi, papilnam izbaudīja pilsētas skaistumu. Tā skatījās augšup uz viņu no saviem izaicinošajiem pakalniem balta un nekaunīga. Aiz tās ir plaša un tukša zeme, daudzas kailas virsotnes, ciedru un pīniju nogāzes, ielejas ar druvām, olīvu terases, vīnakalni, tālumā vizošā Nāves jūra; taču pilsēta ņudzēt ņudz no cilvēkiem, tai tik tikko pietiek vietas dziļajām ielu aizām, katra zemes pēda apbūvēta. Un kā klusie lauki ieplūst ņudzeklīgajā pilsētā, tā ņudzeklīgā pilsēta savukārt ieplūst baltajā un zeltītajā tempļa četrstūrī, kurš, kaut gan ir tik varens, peld gaisā

neiedomājami trausls un tīrs. Jāf Jeruzalemes augstākās vietas — Antonija forts un tempļa jumts — atrodas daudz zemāk nekā pakalns, uz kura pašlaik stāv Tits, un tomēr šķiet, ka viņš un viņa zirgs būtu piekalti pie zemes, kamēr pilsēta un templis viegli un neaizsniedzami lidotu gaisā.

Princis vēro pilsētas skaistumu. Tanī pašā laikā viņš ar karavīra skatienu redz, cik tā nepieejama. No trim pusēm aizas. Visai pilsētai apkārt milzu mūris. Un, ja to ieņems, priekšpilsētai ir otrs mūris un augšpilsētai ir trešais mūris un templis uz sava stāvā, augstā pakalna, un augšpilsētai uz sava pakalna savukārt ir divi cietokšņi. Tikai no ziemeļiem, tur, kur viņš stāv pašlaik, zemes virsma lēzeni nolaižas lejup pilsētas un tempļa virzienā. Bet tur atrodas visspēcīgākie mūri un forti. Nepakļāvīgi un nekaunīgi tie skatās augšup uz viņu. Viņu pārņem aizvien nevaldāmāks prieks sagraut šīs plašās, spītīgās pilis, ar uguni un dzelzi lauzties cauri šiem biezajiem mūriem, uzpūtīgās pilsētas miesā.

Princis drusku neomulīgi pakustina galvu. Viņš jūt Ti-berija Aleksandra skatienu. Tits zina, ka maršals ir šolaiku labākais karavīrs, Flāviju nama drošākais balsts. Viņš apbrīno šo vīru; viņa drosmīgā seja, viņa atsperīgā gaita Titam atgādina Berenīki. Bet viņa klātbūtnē Tits jūtas skolniecisks, maršala pieklājīgais pārākums viņu nomāc.

Tiberijs Aleksandrs, par spīti saviem gadiem, braši sēž arābu melnī. Viņa iegarenā seja ar aso degunu ir nekustīga, viņš noskatās lejup uz pilsētu. Cik tur daudz sīku ieliņu! Tas ir tīrais ārprāts, kā šie cilvēki svētceļojumu laikā saspiedušies pilsētā cits pie cita tik cieši kā sālītas zivis. Viņš garus gadus bijis gubernators Jeruzalemē, viņš zina, ko tas nozīmē. Kā lai ilgāku laiku pabaro daudzos simt tūkstošus? Vai viņu vadoņi, kungi Simons bar Giora un Giskalas Johanans, domā, ka tik drīz tiks no viņa vaļā? Vai viņi grib ar saviem divdesmit četriem tūkstošiem vīru padzīt viņa simttūkstoš vīrus? Viņš domā par savu artilēriju, par Desmitā leģiona tarāniem, pirmkārt par «Bargo Jūliju», par šo lielisko, moderno grāvēj-mašīnu, vecais pieredzējušais karavīrs noskatās uz pilsētu gandrīz vai līdzjūtīgi.

Bet tur iekšpus mūriem šie neprāši vēl vienmēr cits citu apkaro. Viņi cits citu ienīst vairāk nekā romiešus. Viņi bezjēdzīgajā pilsoņkarā sadedzinājuši savus milzīgos labības krājumus, Johanans ir uzstādījis pret Simonu artilēriju pat tempļa kolonnu zālē. Klusām, mazliet gurdi, kā sveicinādams un draudzīgi maršala skatiens slīd gar tempļa četrstūri. Viņa paša tēvs dāvinājis metāla apkalumus deviņiem iekšējiem vārtiem, zelts, sudrabs, Korintas varš, to vērtība līdzinās veselas provinces nodokļu maksājumiem. Taču, par spīti tam, tieši šis pats tēvs, Aleksandri-jas jūdu lielmestrs, pieļāvis, ka viņš, Tiberijs Aleksandrs, jau kā zēns atsakās no jūdaisma. Viņš ir par to savam gudrajam tēvam pateicīgs. Ir noziedzīga muļķība atteikties no garīgi bagātās, harmoniskās grieķu kultūras.

Ar gluži nemanāmu ironisku smīniņu viņš paskatās uz prinča sekretāru un tulku, kurš ar tādu aizgrābtību nolūkojas uz pilsētu. Šis Josefs grib abus uz reizi — jūdaismu un hellēnismu. Tas nav iespējams, mans mīļais. Jeruzaleme un Roma, Jesaja un Epikūrs, to jūs nevarat dabūt. Esiet tik labs — izvēlieties vienu vai otru.

Līdzās viņam atrodas karalis Agripa; ar savu parasto pieklājīgo smaidu skaistajā, drusku par daudz tuklajā sejā. Viņš šeit labāk būtu ieradies kā svētceļnieks, nevis piectūkstoš jātnieku priekšgalā. Viņš pilsētu nav redzējis četrus gadus, kopš neprātīgā tauta viņu padzina pēc viņa lielās samierināšanas runas. Tagad viņš, šis kaislīgais celtnieks, skatās ar lielu mīlestību un dziļu nožēlu lejup uz Jeruzalemi — cik balta un rosīga tā slienas uz saviem pakalniem. Viņš pats šeit daudz uzcēlis. Kad atstoņpadsmit. tūkstoši tempļa celtnieku pēc celtnes pabeigšanas palika bez dienišķās maizes, viņš lika no jauna nobruģēt visas pilsētas ielas. Tagad makabeji daļu celtnieku piespieduši kļūt par kareivjiem. Vienu no viņiem, proti, kādu Fa-niju, viņi, izsmiedami aristokrātus, iecēluši par virspriesteri. Un kā viņi izrīkojušies ar Agripas namiem — ar Hēroda pili, ar veco Makabeju pili. Ir grūti uz to noskatīties tā, lai nepakustētos ne vaibsts.

Visapkārt strādā kareivji. Kungi klusēdami nekustīgi stāv uz pakalna vieglajā vējā, un šai klusumā šķind lāpstas un cirvji. Kareivji taisa savu nometni, viņi nolīdzina zemes virsmu aplenkuma vajadzībām, aizpilda ieplakas, nes projām lieko augsni. Jeruzalemes apkārtne ir viens vienīgs milzu dārzs. Viņi nocērt olīvkokus, augļukokus, vīnogulājus. Viņi noplēš villas uz Eļļas kalna, noplēš brāļu Hananju noliktavu. Viņi visu nolīdzina ar zemi. «Solo adaequare» — nolīdzināt ar zemi, tas ir tehnisks termins. Tas jādara aplenkuma sākumā, tas ir pamatnoteikums, ko, apgūstot karamākslu, iemācās pašu pirmo.

Jūdu karalis sēž savā zirgā ērtā un nepiespiestā pozā, viņa seja izskatās drusku nogurusi, mierīga kā vienmēr. Pašlaik viņš ir četrdesmit divus gadus vecs. Viņš parasti apliecinājis dzīvi, kaut gan tā ir muļķību un mežonības pilna. Šodien viņam tas ir grūti.

Josefs ir vienīgais, kurš nespēj apvaldīt savus vaibstus. Tā viņš reiz no Jotapatas skatījies, kā leģioni saslēdz savu žņaudzošo gredzenu. Viņš zina, pretošanās ir bezcerīga. Viņa smadzenes pieder tiem, kuru vidū viņš atrodas. Bet viņa sirds ir pie jūdiem, viņam ir grūti panest, kā šķind cirvji, āmuri, lāpstas, ar kuriem kareivji noposta brīnum skaisto pilsētas apkārtni.

No tempļa rajona atskan baisa kaukšana. Zirgi kļūst tramīgi.

— Ko tas nozīmē? — princis vaicā.

— Tā ir Magrefa, simt toņos skanošā hidrauliskā sirēna, — Josefs paskaidro. — To var sadzirdēt līdz Jēri-kai.

— Jūsu dievam Jahvem ir varena balss, — Tits atzīst.

Tad viņš beidzot pārtrauc ilgstošo, apmāto klusēšanu.

— Kā jūs domājat, mani kungi? — Un viņa balss skan griezīgi, gandrīz rejoši, tā ir drīzāk pavēle nekā jautājums. — Cik daudz laika mums vajadzēs? Es rēķinu, ja veiksies labi, tad trīs nedēļas, ja slikti — divi mēneši. Visādā ziņā es gribētu būt Romā uz «Oktobra rumaka» svētkiem.

Līdz šim bija trīs karavadoņi, kuri kā Jeruzalemes diktatori cits citu apkaroja. Simons bar Giora pārvaldīja augšpilsētu, Giskalas Johanans lejaspilsētu un_ rajonu, kas atradās dienvidos no tempļa, rakstumācītājs Eleāzars ben Simons — pašu tempļa teritoriju, tempļa ēku un Antonija fortu. Kad šogad, jūdu Passā svētku priekšvakarā, svētceļnieki bariem plūda augšup uz templi, lai Jahvem par godu nokautu savu jēru, Eleāzars neuzdrīkstējās liegt viņam ieeju iekšējos pagalmos. Bet Giskalas Johanans paslēpa starp svētceļniekiem daudz savu kareivju, un viņi, nokļuvuši tempļa teritorijā, milzīgā ugunsupuru altāra priekšā nometa savas svētceļnieku drānas, nostājās tur pilnā apbruņojumā, nogalināja Eleāzara virsniekus un viņu pašu saņēma gūstā. Tā, kļuvis par noteicēju visā tempļa teritorijā, Giskalas Johanans aicināja Simonu bar Gioru turpmāk cīnīties pret ienaidnieku aiz mūriem kopīgi un

ielūdza viņu savā galvenajā mītnē, valdnieces Graptes pilī, uz Passā svētku jēru. Simons ielūgumu pieņēma.

Pret vakaru mazais Johanans, viltīgs un apmierināts, stāvēja pie atvērtajiem valdnieces Graptes nama vārtiem un gaidīja savu bijušo ienaidnieku un jauno cīņas-biedru. Simons, paiedams garām Johanana miesassar-dzei, kas atdeva viņam godu, kāpa augšup pa nama kāpnēm. Viņš un viņa pavadoņi bija bruņoti. Kādu bridi tas Johananu kaitināja, viņš pats bija bez ieročiem, bet tūdaļ savaldījās. Goddevīgi, kā vēlēja paradums, viņš trīs soļus atkāpās, zemu palocījās un sacīja: — Es jums no sirds pateicos, mans Simon, ka jūs esat atnācis.

Viņi iegāja mājā. Valdnieces Graptes — kādas Aiz-jordānas princeses — miteklis, kādreiz ierīkots krāšņi jo krāšņi, tagad bija nolaists un pārvērsts par kazarmu. Simons bar Giora, iedams līdz:ās Johananam cauri kailajām telpām, nopētīja pavadoni ar savām šaurajām, brūnajām acīm. Šis Johanans bija darījis viņam tik daudz Jauna, viņš bija licis sagūstīt viņa sievu, lai izspiestu no viņa izpirkšanas naudu, viņi bija viens ar otru plēsušies kā mežonīgi zvēri, viņš ienīst Johananu. Tomēr viņš jūt respektu pret otra izveicību. Varbūt Jahve nepiedos Johananam, ka viņš altāra priekšā, kas taisīts no neskaldītiem akmeņiem, jo altāri nedrīkst skart dzelzs, licis izvilkt svētceļnieku tērpos noslēptos zobenus; tomēr tas bija drosmīgi, viltīgi, drošsirdīgi, īgns, taču cieņas pilns, viņš gāja līdzās Johananam.

Jēriņu cepa tieši uz uguns, kā bauslībā pavēlēts, cepa veselu dzīvnieku, stilbi un iekšas bija uzlikti uz liemeņa. Viņi norunāja lūgsnas, noteikumos paredzētos stāstus par bēgšanu no Ēģiptes, ar apetīti ēda jēriņu, pēc likuma piekozdami klāt neraudzētu maizi un rūgtas zāles, lai pieminētu Ēģiptes zemē piedzīvoto rūgtumu. Patiesību sakot, visas sodības, ko Jahve bija uzsūtījis Ēģiptei, bija mazliet smieklīgas, ja tās salīdzināja ar tām sodībām, kas tagad uzbrukušas viņiem pašiem, un romiešu armija katrā ziņā bija bīstamāka par ēģiptiešu armiju. Bet tas neko nenozīmēja. Kaut kā izlīguši, viņi tagad ēda kopā vienā telpā. Arī vīns bija labs, tas bija Eš-kolas vīns, tas sildīja viņu nocietinātās sirdis. Simons bar Giora sēdēja visai nopietns, taču pārējie jutās omulīgi.

Pēc maltītes viņi pievirzījās viens otram tuvāk, izdzēra kopīgi pēdējo no bauslībā paredzētajiem četriem

vīna kausiem. Tad abi vadoņi aizsūtīja projām sievas un savus ļaudis un palika vieni.

— Vai jūs neatdosiet man un maniem ļaudīm daļu no jūsu šaujamieročiem? — pēc kāda brītiņa Simons bar Giora iesāka nopietnu sarunu — neuzticīgi, drīzāk prasīdams, nekā lūgdams. Johanans uz viņu paskatījās. Viņi abi bija novārguši, nekārtīgi, daudzo pūliņu, mocību un vilšanās sarūgtināti. «Kā var būt tik jauns un tik nīgrs?» domāja Johanans. «Nav pagājuši pat trīs gadi, kopš šis vīrs staroja kā pats templis.»

— Jūs varat ņemt visus manus šaujamieročus, — viņš sacīja atklāti, gandrīz maigi. — Es negribu cīnīties ar Simonu bar Gioru, es gribu cīnīties ar romiešiem.

— Es jums pateicos, — Simons sacīja, un tagad viņa šaurajās, brūnajās acīs bija kaut kas no senās pašpaļāvības. — Sis ir jauks Passā svētku vakars, kurā Jahve noskaņojis jūs man par labu. Mēs noturēsim Jeruzalemi, un romieši tiks satriekti. — Viņš sēdēja slaiks un taisns druknajam Johananam iepretī, un varēja redzēt, ka viņš ir pavisam jauns.

Giskalas Johanana neveiklā zemnieka roka kaitējās ar lielo vīna kausu. Tas bija tukšs, bet dzert vairāk par četriem kausiem nedrīkstēja.

— Mēs nenoturēsim Jeruzalemi, mans draugs Simon, mans brāli, — viņš teica. — Iznīcināti tiksim mēs, nevis romieši. Bet ir labi, ja ir vīri ar tādu ticību kā jums. — Un viņš paskatījās uz Simonu draudzīgi, sirsnīgi.

— Es zinu, — Simons kaismīgi attrauca, — ka Jahve piešķirs uzvaru mums. Un arī jūs tam ticat, Johanan. Vai citādi jūs būtu uzsācis šo karu?

Johanans domīgi skatījās uz kaujas saiti ar makabeju iniciāļiem. — Es negribu ar jums izskaidroties, mans brāli Simon, — viņš atbildēja piekāpīgi, — kāpēc mana ticība Jeruzalemē nav tik stipra kā Galilejā.

Simons savaldījās. — Nerunājiet par asinīm un uguni, — viņš iebilda, — kas bijušas starp mums. Jūs nebijāt vainīgs, un es nebiju vainīgs. Vainīgi bija augstmaņi un rakstumācītāji.

— Nu, — Johanans viņam draudzīgi piebikstīja, — jūs viņiem dūšīgi sadevāt. Kungi rakstumācītāji savos garajos paltrakos lēkāja kā sīriešu virves dejotāji. Un vecais virspriesteris Ananijs, kurš Lielajā padomē izturējās kā pats saniknotais dievs Jahve, gulēja beigts, bāls un netīrs, un nevienam vairs nebija prieka uz viņu skatīties. Tas jūs vairs otrreiz no Kvadru zāles neizraidīs.

— Nu, — Simons atcirta, un tagad pat pār viņa rupjo seju pārslīdēja viegls smaids, — ari jūs, mans Johanan, nebijāt no pašiem rāmākajiem. Jūs taču iznīcinājāt pēdējos virspriestera dēlus — aristokrātus, jūs izvēlējāt celtnieku Faniju par virspriesteri, un tas, kā jūs likāt, lai šim stulbajam un trulajam puisim sarīko ietērpšanas ceremoniju un svinīgi izpilda visas citas muļķības, ari tas neder par piemēru dievbijīga dzīves veida pāraug-stundā.

Johanans smīkņāja. — Neiebilstiet neko pret manu virspriesteri Faniju, mans brāli Simon, — viņš teica. — Fanijs ir mazliet patruls, piekrītu, bet viņš ir labs cilvēks, un viņš ir strādnieks, nevis aristokrāts. Viņš ir mūsējais. Un galu galā loze krita viņam.

— Vai jūs šai lozei mazliet nepalīdzējāt? — Simons vaicāja.

— Mēs esam cēlušies no vienas puses, — Johanans smējās. — Tava Gerasa no manas Giskalas nav tālu. Nāc, mans brāli Simon, mans tautieti, noskūpsti mani.

Simons brītiņu vilcinājās. Tad viņš apkampa Joha-nanu, un abi saskūpstījās.

Tuvojās jau pusnakts, kad viņi apstaigāja un pārbaudīja mūrus un posteņus. Bieži viņi klupa uz guļošiem svētceļniekiem; mājās trūka vietas, un visās pavārtēs, uz visām ielām gulēja svētceļnieki, dažreiz primitīvās teltīs, bet bieži vien ietinušies vienīgi savos mēteļos. Nakts bija pavēsa, gaisā dvakoja cilvēku, dūmu, malkas, ceptas gaļas smaka, visur bija pilsoņkara pēdas, ārpusē aiz mūriem stāvēja ienaidnieks, Jeruzalemes ielas nebija nekāda ērtā gulta. Bet svētceļnieki gulēja cieši. Šī bija Jahves apsargāta nakts, un, kā kādreiz ēģiptiešus, tāpat tagad Jahve iesviedīs jūrā romiešus — gan vīrus, gan zirgus, gan ratus. Simons un Johanans pūlējās likt savas kājas uzmanīgi vai ari apiet gulētājiem ar līkumu.

Ar lietpratēju ziņkārību viņi gribēja redzēt, kā katrs ir nocietinājies. Viņi visur vēroja stingru disciplīnu un kārtību, sargposteņu saucieni atskanēja tad, kad tiem bija jāatskan.

Tuvojās rīts. Aiz mūra bija dzirdami romiešu signāli. Bet tad no tempļa pacēlās varena dārdoņa, tur atvērās vārti uz svēto telpu un pārvarīgi iegaudojās hidrauliskā sirēna Magrefa, vēstīdama dievkalpojuma sākumu, un šie trokšņi nomāca romiešu signālus.

Leģioni raka ierakumus, no mūriem uz viņiem šāva, viņi uz šo apšaudi atbildēja. Regulāri, līdzko šņākdami tuvojās romiešu smagie šāviņi, sargkareivji aramiski sauca: — Nāk šāviņš! — Un karavīri smiedamies paslēpās.

No Psefina torņa Simons un Johanans vēroja kaujas sākumu.

— Būs laba diena, mans brāli Simon, — Johanans sacīja.

Romiešu šāviņi nāca, balti spindzēdami, no tālienes saskatāmi.

— Nāk šāviņš! — karavīri kliedza, smējās un pieplaka pie' zemes. Bet tad nāca šāviņi, kas vairs nebija saskatāmi, romieši tos bija nokrāsojuši. Tie aizslaucīja no mūra grupu aizstāvju, un tagad neviens vairs nesmējās.

Vienpadsmitajā maijā stiklapūtējs Alekss devās no sava dzīvojamā un tirdzniecības nama, kas atradās Ziežu maisītāju ielā, pie tēva Nahuma uz jaunpilsētu. Šonakt romieši, par spīti pretestībai, bija pievirzījuši savus tarānus pie mūra, visa jaunpilsēta drebēja no romiešu lielākās grāvējmašīnas «Bargā Jūlija» triecieniem. Tagad Aleksam noteikti izdosies pierunāt tēvu ar savu saimi un labākajām mantām bēgt no apdraudētās jaunpilsētas pie viņa uz augšpilsētu.

Nahums ben Nahums, kājas sakrustojis, tupēja uz spilvena sava veikala priekšā zem lielā stikla vīnogu ķekara. Veikalā bija daži pircēji, viņi kaulējās par kādu apzeltītu stikla mākslas priekšmetu, par zelta Jeruzalemi, sieviešu galvasrotu. Gabaliņu tālāk rakstumācītājs Nitajs, kaulēšanās netraucēts, šūpoja augumu un mūžīgi dziedošā balsī dūca savas tēzes. Nahums ben Nahums ne ar vienu vārdu neskubināja savus pircējus. Viņi beidzot aizgāja, nevarēdami izšķirties.

Nahums teica savam dēlam: — Gan viņi nāks atpaka] un nopirks. Vēlākais, pēc nedēļas pirkšanas līgums ar visu zīmogu gulēs arhīvā.

Nahuma četrstūrainā bārda bija kopta, vaigi sārti kā vienmēr, vārdi pašpaļāvīgi. Bet Alekss skaidri manīja viņa apslēptās bailes. Kaut arī tēvs izlikās, ka viņa darbs turpinās tāpat kā vienmēr, tagad, atskanot «Bargā Jūlija» belzieniem, ari viņam bija jāatzīst, ka visa jaun-pilsēta, ka viņa māja un rūpnīca ir apdraudētas. Pēc dažām nedēļām, varbūt pat pēc dažām dienām šeit, kur viņi tagad sēž un mierīgi tērzē, būs romieši. Tēvam tas jāsaprot un jāpārvācas pie viņa. Vajag taču paiet tikai pāris soju un uzrāpties uz mūra, lai redzētu, kā strādā romiešu mašīnas.

Nahums ben Nahums tikām omulīgi turpināja savu optimistisko pļāpāšanu. Vai tad nebūtu bijusi muļķība un noziedzība, ja viņš, padodamies dēla uzstājībai, būtu pirms Passā svētkiem aizbēdzis no pilsētas? Tāda sezona kā šī vēl nekad neesot bijusi. Vai tā neesot svētība, ka svētceļnieki pagaidām netiekot ārā no pilsētas? Viņiem neatliekot nekas cits kā augu dienu klaiņot pa tirgiem un veikaliem. Labi gan, ka viņš neesot dēla runām noticējis.

Alekss ļāva tēvam izrunāties. Tad klusu un neatlaidīgi turpināja savu: — Tagad viņi pat Fasaela fortā saprot, ka nevarēs noturēt ārējo mūri. Ielās, kur dzīvo kalēji un apģērbu tirgotāji, jau slēgti daudzi veikali. Visi pārcēlušies uz augšpilsētu. Esi prātīgs, liec izdzēst krāsni, pārvācies augšā pie manis.

Pie viņiem bija pienācis zēns Efraims. Sašutis viņš pārmeta brālim* — Mēs noturēsim jaunpilsētu! — Viņš dedzīgi iesaucās: — Par tevi vajadzētu paziņot Fasaela fortā. Tu esi sliktāks par Dzeltenģīmi.

«Dzeltenģīmis» bija kāds pravietis, kurš vēl tagad izsmēja makabejus un ieteica miera sarunas un padošanos. Alekss pasmaidīja savu fatālo smaidu.

— Es gribētu, — viņš sacīja, — kaut man būtu Dzel-tenģīmja pārliecības spēks un runas spējas.

Nahums ben Nahums, galvu klanīdams, glāstīja sava jaunākā dēla biezos, melnum melnos matus. Tomēr tanī pašā laikā viņš klusībā apsvēra vecākā dēla visziņa vārdus. «Bargā Jūlija» belzieni patiešām sekoja cits citam biedējoši ritmiski. Tiesa kas tiesa, daudzi jaunpilsētas iedzīvotāji drošības labad bija pārvākušies uz augšpilsētu. Nahums bija to redzējis pats savām acīm, un, ka «Izraēla atriebēji», tagadējie pilsētas noteicēji, to pieļāva, tas kaut ko nozīmēja. Jo «Izraēla atriebēji» bija ļoti stingri. Pārāk stingri, kā likās stiklapūtējam Nahumam ben Nahumam. Bet to viņš skaļi nesacīja. Makabejiem bija dzirdīgas ausis, un Nahumam ben Nahumam bija bieži nācies noskatīties, kā viņi notver viņa paziņas, cienījamus pilsoņus, kuri neapdomīgi izteikušies, un nogādā uz Fasaela fortu vai pat aizved pie mūra, lai sodītu.

Nahums griezās pie rakstumācītāja Nitaja:

•— Mans dēls Alekss iesaka mums pārcelties pie viņa uz augšpilsētu. Mans dēls Efraims apgalvo, ka jaunpil-sētu noturēšot. Ko mums darīt, mans rakstumācītāj un kungs?

Izkāmējušais rakstumācītājs Nitajs pavērsa pret viņu savas šaurās, niknās acis. — Visa pasaule ir tīkls un slazdi, — viņš sacīja, — tikai templī ir drošība.

Sājā dienā stiklapūtējs Nahums nespēja izšķirties. Taču nākamajā dienā viņš apģērba savu veco, četrstūraino darbatērpu, ko viņš nebija valkājis daudz gadu, nodarbodamies vienīgi ar tirdzniecības darījumu slēgšanu. Tātad tagad viņš sameklēja veco darbatērpu, apģērba to un notupās pie krāsns. Viņa dēli un palīgi stāvēja ap viņu. Pēc veca paņēmiena, ko viņa dēls Alekss darbnīcā vairs sen nelietoja, viņš iesmēla no krāsns liekšķerē izkusušo Belus smilšu šķidro masu, noknieba ar stangām gabalu formējamam priekšmetam, ar roku izveidoja skaistu, apaļu kausu. Tad viņš deva rīkojumu izdzēst lielo, olveidīgo krāsni, kas bez pārtraukuma bija kurējusies tik daudzus gadu desmitus. Viņš noskatījās, kā tā izdzisa, un murmināja teicienu, kas jāsaka nāves gadījumā: — Slavēts lai esi tu, Jahve, taisnais tiesnesi.

Tad viņš ar sievu, dēliem, palīgiem, vergiem, zirgiem, ēzeļiem un visu mantu devās uz augšpilsētu, uz sava dēla Alekša māju.

— Kurš pats sevi nesargā, — viņš sacīja, — iet bojā. Kurš pārāk ilgi gaida, tam Jahve atrauj savu roku. Ja tu dosi mums vietu, tad mēs dzīvosim tavā mājā, līdz romieši būs projām.

Stiklapūtēja Alekša acis zaudēja savu nomākto, raiž-pilno izteiksmi. Pēc ilgiem gadiem viņš izskatījās mundrs, ļoti līdzīgs savam tēvam. Godbijīgi viņš atkāpās trīs soļus, pielika roku pie pieres un, zemu palocīdamies, sacīja:

— Mana tēva padomi ir mani lēmumi. Mana neievērojamā māja ir laimīga, ka mans tēvs tajā spēris kāju.

Pēc trim dienām romieši ieņēma ārējo mūri. Viņi izlaupīja jaunpilsētu, iztukšoja drēbnieku un kalēju, me-tālapstrādātāju un podnieku veikalus un darbnīcas, stiklapūtēja Nahuma rūpnīcu. Viņi nolīdzināja visu kvartālu iīdz ar zemi, lai celtu vaļņus un piestumtu mašīnas pie otrā mūra.

Stiklapūtējs Nahums ben Nahums glāstīja savu biezo, četrstūraino melno bārdu, kurā tagad ievijās daži sirmi pavedieni, šūpoja galvu un sacīja: — Tiklīdz romieši būs projām, mēs uzmūrēsim vēl lielāku krāsni.

Bet, kad viņš bija viens, tad viņa skaistais skatiens satumsa. Nahums izskatījās noraizējies, ļoti līdzīgs savam dēlam Aleksam.

— Ak un vai, — viņš domāja. — Kopš simt gadiem Nahuma stikla fabrika bija labākā Izraēlā. Rakstumācī-tāji man atļāva nēsāt īsāku Jahves doto skaisto, garo bārdu, lai to neapsvilinātu ugunīgā masa, rakstumācī-tājs Nitajs pārtika no Nahuma stikla rūpnīcas. Un kur tagad ir Nahuma stikla rūpnīca? Varbūt makabeji ir drošsirdīgi un dievbijīgi. Bet nevar būt Jahves svētīts tāds pasākums, kurā iet bojā Nahuma stikla rūpnīca. Vajadzēja panākt vienošanos. Mans dēls Alekss to vienmēr sacīja. Vēl tagad vajadzētu vienoties. Bet diemžēl to nedrīkst skaļi sacīt, citādi viņi tevi aizvedīs uz Fa-saela fortu.

Ap šo laiku pārtikas līdzekļi Jeruzalemes pilsētā bija kļuvuši ļoti dārgi. Tomēr Alekss pirka pārtiku, cik vien varēja dabūt. Viņa tēvs Nahums purināja galvu. Alekša brālis, zēns Ēfraims, nikni pārmeta viņam neticību uzvarai. Bet Alekss turpināja pirkt visu ēdamo, ko spēja sameklēt. Daļu no šā krājuma viņš noslēpa un apraka.

Trīsdesmitajā maijā romieši ar triecienu ieņēma otro mūri. Viņiem vajadzēja samaksāt par šo uzvaru ar lieliem cilvēku un karamateriālu zaudējumiem, jo Simons bar Giora aizstāvēja mūri sīksti un izveicīgi. Veselu nedēļu romieši ne dienu, ne nakti neizlaida no rokām ieročus. •.... ?

Tits atvēlēja nogurušajiem ļaudīm brīdi atelpas. Šinī laikā viņš lika izmaksāt karavīriem atalgojumu, turklāt sarīkoja parādi un svinīgu godazīmju pasniegšanu drosmīgākajiem virsniekiem un karavīriem.

Kopš Cēzarejas atstāšanas viņš bija sev aizliedzis satikties ar Berenīki. Arī gleznotāja Fabulla skaisto portretu viņš neturēja savā teltī, jo baidījās, ka pat viņas portreta klātbūtne varētu viņu novērst no karavīra pienākumiem. Tagad viņš ari pats sev novēlēja izklaidēšanos un atpūtu un sūtīja īpaši ātru kurjeru, lai ielūgtu Berenīki pie sevis.

Bet, jau iedams viņai pretim, viņš saprata, ka rīkojies aplam. Tikai tālumā no šīs sievietes viņš jutās mierīgs un pašpaļāvīgs kā labs karavīrs. Līdzko viņa bija klāt, Titam galvā radās juceklis. Viņas seja, viņas smarža, viņas gaita, viņas zemās balss vieglais aizsmakums izsita viņu no līdzsvara.

Trešā jūnija rītā, stāvot līdzās princesei Berenīkei, viņš pieņēma parādi. Karaspēka vienības soļoja tādā attālumā, ka tās nesniedza ielenkto šāvieni, vienīgi viņu skatieni. Leģioni gāja garām pa sešiem cilvēkiem rindā pilnā apbruņojumā, atkailinātiem zobeniem. Jātnieki veda pie pavadas savus izgreznotos zirgus. Leģionu kaujas emblēmas mirdzēja saulē, tālu laistījās zelts un sudrabs. No Jeruzalemes mūriem izrādē noskatījās aplenktie. Viss ziemeļu mūris, tempļa kolonādes un tempļa jumti ņudzēja no cilvēkiem, kuri tupēja saules svelmē un vēroja ienaidnieku spēku un spožumu.

Pēc parādes Tits izdalīja godazīmes. Virspavēlniecība ļoti skopojās ar šiem karodziņiem, šķēpiem, zelta un sudraba ķēdēm. No aplencēju armijas simttūkstoš vīriem nebija pat simt, kuriem piešķīra šīs godazīmes. īpaši izcēlās viens no apbalvotajiem — jaunākais virsnieks kapteinis Pedāns, Piektā leģiona pirmās kohortas, pirmā manipula centurions, apmēram piecdesmit gadus vecs plecīgs vīrs ar skūtu, sarkanu seju, blonds, drusku iesirms. Virs viņa nekaunīgā deguna ar platajām nāsīm atradās viena satraucoši kustīga zila acs un viena nedzīva, mākslīga acs. Kapteinim Pedānam jau bija visaugstākais apbalvojums, kādu vien var iegūt karavīrs, — zāles vainags, ko nepiešķir karavadonis, bet gan armija un vienīgi tādiem vīriem, kuru attapība un drosme izglābusi no briesmām visu karapulku. Kapteiņa Pedāna vainags bija vīts no kādas armēņu plakankalnes zāles, tanī vietā viņš ar savu viltību un aukstasinību bija izvedis no partiešu pārspēka aplenkuma maršala Kor-bulona vadīto korpusu. Kapteinis Pedāns ar savu nekaunību un trako drosmi, ar savu rupjo un atjautīgo mēli bija armijas mīlulis.

Goda ķēde, ko viņam tagad pasniedza Tits, nebija nekas sevišķs. Piektā leģiona pirmais centurions nevērīgi norunāja paredzētos pateicības vārdus. Tad viņš savā spiedzīgajā, tālu dzirdamajā balsī piemetināja: — Man ir viens jautājums, karavadoni. Vai ari jums jau ir utis? Ja mēs šeit ātri netiksim galā, tad jūs tās noteikti dabūsiet. Ja jūs, karavadoni, gribat sagādāt prieku kapteinim Pedānam, tad ņemiet savu ķēdi atpakaļ un ļaujiet, lai viņš pirmais iemet degošu lāpu tajā nolādētajā caurumā, kurā šie draņķa jūdi noslēpuši savu dievu.

Princis juta, cik saspringti Berenīke gaidīja viņa atbildi. Viņš sacīja mazliet piespiesti: — Ko mēs darīsim ar templi, to noteiks mans tēvs, ķeizars. Starp citu, neviens tā nepriecāsies kā es, ja varēšu jums pasniegt otru godazīmi.

Viņš dusmojās uz sevi, ka viņam ienākusi prātā tikai tāda nožēlojama atbilde.

Arī Josefs saņēma godazīmi, mazu vairodziņu, ko nēsāt virs bruņām uz krūtīm.

— Ņemiet to, Josef Flāvij, — Tits sacīja, — tā ir karavadoņa un armijas pateicība.

Ar dalītām jūtām Josefs skatījās uz lielo sudraba plāksni, ko viņam sniedza princis. Tā attēloja medūzas galvu. Tits katrā ziņā domāja viņu iepriecināt, ka ieskaitīja viņu, jūdu, starp nedaudzajiem apbalvotajiem. Bet cik maz viņš pūlējās Josefu saprast, ja šādam apbalvojumam izvēlējās tieši medūzas galvu, kas bija ne tikai cilvēka izķēmots attēls, bet arī elkdievības simbols. Saprašanās starp jūdiem un romiešiem nebija iespējama. Katrā ziņā princim, kurš vēlēja viņam labu, nebija nācis ne prātā, ka tāds vairogs jūdam ir drīzāk aizvainojums nekā pagodinājums. Josefs bija skumju pārņemts un apjucis. Taču viņš sevi pārvarēja.

— Tas esmu es, — viņš godbijīgi izrunāja priekšrakstos paredzētos vārdus, — kurš pateicas karavadonim un armijai. Es mēģināšu būt šā pagodinājuma cienīgs.

Un viņš paņēma vairogu. Berenīke stāvēja stalta, viņas drosmīgajā sejā nepakustējās ne vaibsts. No mūra, galvu pie galvas, klusēdami un saules kveldēti, skatījās jūdi.

Princis tikmēr kļuva aizvien īgnāks. Ko viņš gribējis panākt ar šo parādi? Berenīke tikpat labi kā viņš zināja, kas bija romiešu armija. Parādīt viņai to tik uzpūtīgā veidā bija netaktiski, barbariski. Tur uz saviem mūriem, uz saviem jumtiem tupēja jūdi, šie cieši saspiestie tūkstoši skatījās un klusēja. Kaut viņi būtu klieguši,

izsmējuši romiešus! Viņu klusēšana pauda dzijāku nicinājumu. Arī Berenīke visā parādes laikā neteica ne vārda. Jūdu klusēšana Titu mulsināja.

Par spīti apjukumam un īgnumam, Titam pēkšņi kaut kas iešāvās prātā. Viņš uzsāks jaunas, nopietnas miera sarunas. Kā tādu sarunu ievads viņa parāde iegūst nozīmi un jēgu. Šādas armijas virspavēlnieks var atļauties ielūgt pretinieku uz sarunām, nebaidoties, ka to varētu noturēt par vājuma pazīmi.

Protams, šis lēmums viņam nenāk viegli. Viņa tēvs vēl vienmēr uzskata, ka tas nav karagājiens, bet kārtības atjaunošanas pasākums. Viņa, Tita, domas nav tādas. Viņš un viņa armija par savām pūlēm kā atalgojumu un noslēgumu gaida triumfa gājienu Romā, starojošu, pagodinošu izrādi. Bet, ja šis pasākums beigsies ar samierināšanos, tad nebūs triumfa gājiena. Tomēr viņš šeit neatrodas savās interesēs. Romas politika ir tālredzīga. Viņš izteiks priekšlikumu samierināties.

Pieņēmis šo lēmumu, Tits atplaukst. Tagad viņa parāde guvusi jēgu, un šīs sievietes klātbūtnei ir jēga. Prinča skatiens un balss kļūst jauneklīgi, pašpaļāvīgi. Viņš priecājas par saviem karavīriem, viņš priecājas par šo sievieti.

Romiešu un jūdu sastapšanās notika Psefina torņa tuvumā, jūdu šāviņiem aizsniedzamā attālumā. Romieši skatījās no savas nometnes vaļņiem, jūdi no pilsētas mūriem, kā satikās viņu sūtņi. No romiešu puses sarunas veda Josefs, no jūdu puses — rakstumācītājs un kungs Amrams, Josefa jaunības draugs. Jūdi centīgi ievēroja septiņu soļu attālumu starp sevi un Josefu, kad viņš runāja, jūdu sejas atsala. Runājot viņi nekad negriezās pie viņa, bet vienmēr pie abiem romiešiem, kuri viņu pavadīja.

Delegāti sēdēja uz kailas, saules sakarsētas zemes. Josefs bija bez ieročiem. Viņš no visas sirds bija gatavojies vest pilsētas iedzīvotājus pie prāta. Viņi dienu no dienas bija likuši just viņam savu naidu. Romieši bieži bija atnesuši svina lodes un citus ielenkto šāviņus, kuros bija ieskrāpēts uzraksts aramiešu valodā: «Trāpi Jo-sefam». Viņa tēvs un brālis smaka Fasaela forta cietumā, un tika nežēlīgi spīdzināti. Viņš nepiegrieza tam vērību. Viņš bija izdeldējis no savas sirds visu rūgtumu. Viņš

bija badojies, lūdzis dievu, lai Jahve dotu viņa vārdiem spēku.

Tagad, sākdams savu runu, viņš nespēja nosēdēt uz zemes. Viņš pielēca kājās, izkāmējis stāvēja saulē, no badošanās un no vēlēšanās pārliecināt viņa acis dega vēl kaismīgāk nekā parasti. Viņš redzēja rakstumācltāja Amrama ledaino, nekopto seju. Kopš Jotapatas Josefs bija par Amramu dzirdējis vienīgi to, ka tieši viņš pieprasījis Josefa izraidījumu. Tā nebija nekāda labā zīme, ka jūdi viņam sūtīja kā partneri tieši šo viņa studiju biedru, kurš viņu vienlīdz kaislīgi mīlējis un ienīdis. Lai būtu kā būdams, priekšlikumi, ko Josefs atnesis sev līdzi, ir neparasti iecietīgi. Prāts liek tos apsvērt. No visas sirds, ar skaudru, pārliecinošu loģiku Josefs centās pārliecināt jūdu sūtņus. Romieši, Josefs viņiem skaidroja, apņemoties atjaunot visā valstī agrāko stāvokli. Viņi garantējot visām civilpersonām aplenktajā pilsētā dzīvību un tempļa dievkalpojumu autonomiju. Viņu vienīgā prasība esot, lai garnizons padodas bez noteikumiem. Josefs pūlējās pierunāt rakstumācītāju Amramu dziedošā balsī, ar teoloģiski juridiska disputa formulējumiem, kas viņiem bija pazīstami no viņu kopīgā studiju laika. Viņš jautāja pa punktiem: — Ko jūs zaudēsiet, ja atdosiet pilsētu? Ko jūs iegūsiet, ja jūs to nedarīsiet? Ja jūs atdosiet pilsētu, tad tiks paglābti civiliedzīvotāji, templis un Jahves pielūgšana. Bet, ja pilsētu ieņems ar ieročiem rokā, tad ies bojā viss — armija, tauta, templis. Jūs varbūt teiksiet, ka armija nav vairāk vainīga kā jūs, tā pildījusi tikai jūsu gribu. Tas ir iespējams. Bet vai jūs neizdzenat tuksnesī āzi un neuzkraujat viņam visus savus grēkus? Sūtiet armiju pie romiešiem, lieciet, lai daži samaksā par grēkiem visu vietā.

Kvēli, neatlaidīgi runādams, viņš piegāja tuvāk rak-stumācītājam Amramam. Bet tas atvirzījās tālāk no Josefa, ieturēja septiņu soļu atstatumu.

Kad Josefs bija beidzis, rakstumācītājs Amrams vēsi izklāstīja romiešiem jūdu pretnoteikumus. Viņš, protams, labāk būtu runājis aramiski, bet viņš negribēja runāt ar Josefu, tālab viņš runāja latīniski. Viņš pieprasīja brīvu garnizona izformēšanu, goda parādīšanu tā vadoņiem Simonām bar Gioram un Giskalas Johananam, garantiju, ka nekad vairs neviena romieša karaspēka vienība netiks sūtīta pret Jeruzalemi. Tās bija ārkārtīgi pārdrošas prasības, acīmredzot domātas sarunu izjaukšanai.

Lēnām, nepareizā latīņu valodā, lietišķu noteikumu ietērpā maskēts, no Amrama nekoptās sejas skanēja šis izaicinoši nekaunīgais neprāts. Josefs klausījās, tupēdams uz zemes, gurds aiz skumjām par savu nevarību. No mūriem skatījās pulka seju. Josefu īpaši mocīja viena no tām — ietiepīga, fanātiska, ar ārprātīgām acīm, tā stindzināja Josefu, tā bija kā da ja no mūra, tikpat labi varētu runāt ar mūri. Turklāt viņam likās, ka viņš šo seju ir jau redzējis. Tādas bija bijušas sejas, kas Ga-lilejā skatījās uz viņu trulā apbrīnā. Varbūt šis jaunais cilvēks bija viens no tiem, kuri viņam toreiz uzgavilēja:

— Marin, marin!

Pulkvedis Paulīns mēģināja pateikt vēl dažus draudzīgus, prātīgus vārdus. — Mums nevajadzētu tā šķirties, mani kungi, — viņš lūdza. — Izsakiet mums citu priekšlikumu, tādu, ko varētu apsvērt.

Rakstumācītājs Amrams brītiņu čukstus apspriedās ar abiem saviem pavadoņiem. Tad vēl aizvien savā neveiklajā latīņu mēlē viņš pieklājīgi, bet Joti skaļi sacīja:

— Labi, mums ir cits priekšlikums. Izdodiet mums tos cilvēkus, kurus mēs uzskatām par vainīgiem, un mēs pieņemsim jūsu noteikumus.

— Kas tie ir par jaudīm? — pulkvedis Paulīns neuzticīgi jautāja.

— Tie ir, — atbildēja rakstumācītājs Amrams, — Ag-ripa, bijušais Jūdejas karalis, Berenīke, bijusī Jūdejas princese, un Josefs Flāvijs, bijušais pirmās pakāpes priesteris.

— Žēl, — pulkvedis Paulīns teica, un romiešu kungv pagriezās, lai aizietu.

Šinī brīdī no pilsētas mūra atskanēja spalgs sauciens:

— Trāpi Josefu! — un līdz ar saucienu nospindza bulta. Josefs vēl redzēja, kā strēlnieku, kurš stāvēja uz mūra, atrāva atpakaļ. Tad viņš pakrita. Šāvējs bija jaunais cilvēks ar trulo, fanātisko seju. Bulta skāra tikai Josefa augšdelmu. Viņu nogāza gar zemi drīzāk satraukums nekā ievainojums.

Princis Tits bija ļoti sarūgtināts par miera sarunu nožēlojamo iznākumu. Tur vainīga šī sieviete, ka viņš spēris tādu neveiklu soli. Viņa atņēma viņam skaidro prātu, novirzīja viņu no pareizā ceļa. Viņam vajadzēja tikt galā ar Berenīki.

Kāds bija viņas noteikums? «Ja tanī laikā, kad romieši iesoļos Jeruzalemē, Tekoas birzs būs neskarta, tad Tits

var likt, lai taisa no manām pīnijām līgavas gultu.» Viņas noteikums ir izpildīts. Ka viņš ieņems Jeruzalemi, par to vairs nav nekādu šaubu. Viņš deva kapteinim Va-lensam, Tekoas komandantam, pavēli nocirst birzī trīs pīnijas. Šovakar gulta būs gatava. Šovakar viņš ēdīs vakariņas divatā ar Berenīki. Viņš negrib ilgāk gaidīt. Viņš aizsūta ļaudis, lai atnes gultu.

Izrādījās, ka gulta nav atrodama. Tekoas pīniju birzs bija nocirsta, prinča rīkojumu nevarēja izpildīt. Tits aiz dusmām trakoja. Vai viņš nebija devis skaidru pavēli saudzēt šo birzi? Jā, kapteinis Valenss bija šo pavēli saņēmis, bet tad, kad pietrūka kokmateriālu ierakumiem un vaļņiem, maršals Tiberijs Aleksandrs izdeva citu pavēli. Kapteinis Valenss vilcinājās, pārjautāja. Viņš varēja atsaukties uz maršala rakstisku norādījumu nocirst birzi, neņemot vērā pirmo rīkojumu.

Kad princis to uzzināja, viņa vaigs šausmīgi pārvērtās. Skaidrā, stingrā karavīra seja kļuva par bezprātīgi saniknota zēna seju. Viņš lika Tiberijam Aleksandram ierasties pie viņa, rēca, šņāca. Jo nesavaldīgāks kļuva princis, jo mierīgāk izturējās maršals. Viņš pieklājīgi paskaidroja, ka pastāvot visstingrākais rīkojums, ko parakstījis pats princis, par obligātu visu derīgo kokmateriālu piegādi karanovietnei. Kara vajadzības stāvot augstāk par personiskajām vajadzībām. Karagājienos, ko viņš bija vadījis līdz šim, viņš vienmēr rīkojies tā un nebija pieļāvis nekādus izņēmumus. Princis nezināja, ko atbildēt. Šim vīram bija taisnība, un viņš bija Titam pretīgs, Tits bija pretīgs pats sev Stipras galvassāpes, izstarodamas no deniņiem, spieda galvu. Viss ap viņu bija drūms. Viņš mīlēja Berenīki. Viņam jātiek ar šo lietu galā. Un viņš tiks galā.

Berenīke staigāja pa Jeruzalemes karanometni skaista un mierīga kā parasti. Bet zem viņas miera slēpās liels satraukums. Viņa bija skaitījusi dienas, ko pavadījusi Cēzarejā bez Tita. Viņa negribēja to atzīt, bet Tita viņai bija trūcis. Kopš viņš pārņēmis armijas virsvadību, viņš nav vairs labsirdīgais jauneklis ar zēna seju, viņš ir vīrietis, viņš ir karavadonis, sava uzdevuma apsēsts. Viņa sev iestāsta, ka atrodas pie viņa Jeruzalemes dēļ, bet viņa zina, ķa tie ir meli.

Laimīgi viņa devās ceļā, kad Tits viņu aicināja uz karanometni. Bet, kad viņa redzēja Jeruzalemes apkārtni, savas Jeruzalemes apkārtni, viņas prieks noplaka. Skaistais

apvidus bija kails, it. kā to būtu nograuzuši siseņi, bija iznīcinātas augjukoku birzis, olīvkoki, vīnogulāji, lauku mājas, Eļļas kalna bagātās noliktavas, viss izskatījās šaušalīgi kails, līdzens, mežonīgi nomīņāts. Kad viņa parādes laikā stāvēja uz tribīnes līdzās romiešu karavadonim, viņai likās, ka desmitiem tūkstošu cilvēku no mūriem un tempļa jumtiem kā apsūdzēdami skatītos tikai uz viņu.

Berenīke bija daudz pārdzīvojusi, viņa nebija sentimentāla, viņa bija pieradusi pie karanometņu un karavīru smakas. Taču uzturēšanās šeit pie Jeruzalemes bija grūtāka, nekā viņa bija domājusi. Viņu mocīja viss — gan disciplinētās karanometnes pārpilnība, gan aiz cilvēku pār-blīvētības smokošās pilsētas posts, gan prinča kareiviskā rosība, gan Tiberija Aleksandra pieklājīgā bardzība, gan kailā, apkaunotā Jeruzalemes apkārtne. Viņa, tāpat kā princis, vēlējās iet līdz galam. Viņai jau vairākkārt gribējās vaicāt: kas noticis ar Tekoas birzi? Vai Tekoas birzs vēl zaļo? Tikai viņa nezināja, vai vēlas dzirdēt apstiprinājumu vai noliegumu.

Viņa bija nogurusi un uzbudināta, kad tajā vakarā gāja pie Tita. Viņš izskatījās drūms, kaisles pārņemts un saniknots. Viņa bija nomākta un tukša, spēks un griba bija viņu pametuši, viņa vārgi aizsargājās. Viņš ieguva viņu rupji, viss — viņa acis, viņa rokas, viņš pats — bija mežonīgs un rupjš.

Pēc tam kad Tits bija viņu ieguvis, Berenīke gulēja kā salauzta, mute sausa, acis drūmas un stingas, apģērbs saplēsts. Viņa jutās veca un noskumusi.

Princis skatījās uz viņu, lūpas sakniebis, viņam bija ļauna, bezpalīdzīga bērna seja. Tātad tagad piepildījusies viņa vēlēšanās. Vai bija vērts? Nē, nebija vērts. Tas nesagādāja nekādu baudu, visu citu, tikai ne baudu. Kaut viņš nebūtu to darījis. Viņš dusmojās pats uz sevi un ienīda Berenīki.

— Ja tu patiešām tici, — viņš ļauni sacīja, — ka Tekoas birzs vēl zaļo un ka šī gulta taisīta no Tekoas koku stumbriem, tad tu maldies. Mums kokmateriāli vajadzīgi īpašam nolūkam. Tavs brālēns devis pavēli birzi nocirst.

Berenīke lēnām piecēlās, viņa neskatījās uz Titu, nepārmeta viņam neko. Viņš bija vīrietis, karavīrs, patiesībā lāga zēns. Vainīga bija karanometne, vainīgs bija karš. Viņi visi zaudēs šajā karā cilvēcību, viņi kļūs par dzīvniekiem un barbariem. Gan šaipus, gan viņpus mūra

pastrādātas visas iedomājamās zvērības, apkaunoti cilvēki, zeme, Jahve, templis. Tas nav nekas cits kā zvēru rīdīšana arēnā lielos svētkos, kad nevar saprast, kurš ir dzīvnieks un kurš ir cilvēks. Tātad tagad šis vīrietis Tits viņu ieguvis pret viņas gribu, viņš Berenīki piekrāpis un pēc tam viņu izsmējis, tomēr viņš Berenīki mīl. Vainīga karanometne, vainīgs karš. Šeit ir mežonīga, smirdoša vīriešu kloāka, un viņa to ir pelnījusi, tālab ka pati šeit ieradusies.

Viņa ar grūtībām un pūlēm piecēlās, saņēmās, sakārtoja savu apģērbu, nopurinājās, viņa nopurināja no sevis nometnes netīrumus. Viņa gāja projām. Viņa Titam neko nepārmeta, taču šķīrās bez sveiciena. Viņas gaita arī šajā pēdējā paguruma un pazemojuma brīdī vēl vienmēr bija Berenīkes gaita.

Tits noskatījās viņai pakaļ gurdens, iztukšots. Viņš bija cerējis atbrīvoties no šīs sievietes. Viņš negribēja viņas dēļ samaitāt savu karagājienu, savu uzdevumu. Viņš vēlējās atstāt Berenīki pagātnē, ieņemt Jeruzalemi un tad, uzlicis kāju uz uzvarētās Jeruzalemes, izlemt, vai viņam atjaunot saites ar Berenīki. Tas bija skaists nodoms, bet diemžēl tas nebija izdevies. Izrādījās, ka pie viņas ar varu neko nevar panākt. Viņš nekādā ziņā nebija atbrīvojies no Berenīkes. Tas neko nelīdzēja, ka viņš to bija ieguvis, tikpat labi viņš varēja iegūt ikvienu citu. Viņa kļuvusi viņam svešāka nekā jebkad. Viņš saspringti domā, viņš piepūlē savu atmiņu: viņš neko par viņu nezina. Viņš nepazīst viņas smaržu, viņas atkušanu, viņas izplūšanu, viņas baudu, viņas izdzišanu. Viņa palikusi Titam aiz sešām atslēgām, ietīta septiņos plīvuros. Jūdi ir velnišķīgi gudri. Viņiem ir trāpīgs, dzēlīgs vārds šim aktam, viņi nesaka: dzīvot ar otru, viņi nesaka — saplūst ar otru, ieiet otrā. Viņi saka: vīrietis iepazīst sievieti. Nē, viņš nav šo nolādēto Berenīki iepazinis. Un viņš to nekad neiepazīs, kamēr viņa pati neatdosies.

Berenīke tikmēr skrēja pa karanometnes ieliņām. Viņa neatrada savas nestuves, viņa skrēja. Nonāca savā teltī. Deva drudžainus, bailīgus rīkojumus. Pameta nometni, bēga uz Cēzareju. Pameta Cēzareju, aizbēga pāri Jordā-nai pie sava brāļa.

Astoņpadsmitajā jūnijā Tits sasauca kara padomi. Romiešu uzbrukums trešajam mūrim nebija izdevies. Ar

milzīgām pūlēm viņi bija aizbūvējuši līdz šim mūrim un Antonija fortam četrus vaļņus, lai uzstādītu savus bruņutorņus, lielgabalus, tarānus. Bet jūdi izraka zem viņu ierīcēm ejas, eju pāļus apsmērēja ar piķi un asfaltu, aizdedzināja, ejas iebruka un aizrāva sev līdzi romiešu vaļņus un lielgabalus. Ar tādām pūlēm un briesmām taisītās ierīces bija iznīcinātas.

Noskaņojums kara padomē bija nervozs un saspīlēts. Jaunākie karakungi prasīja par katru cenu rīkot ģenerāl-uzbrukumu. Tas bija tiešākais, grūtākais ceļš uz uzvaru, par kuru sapņoja visi. Vecākie virsnieki cēla iebildumus. Uzbrukt bez bruņutorņiem un tarāniem tik pamatīgi apbruņotam cietoksnim, ko aizstāv divdesmit pieci tūkstoši izmisušu karavīru, nav nekāds joks un pat veiksmes gadījumā prasītu milzīgus zaudējumus. Nē, lai tas būtu, cik garlaicīgi būdams, neatliek nekas cits kā celt jaunus dambjus un vaļņus.

Iestājās nīgrs klusums. Princis nebija iejaucies, bet klausījies drūmi un uzmanīgi. Viņš prasīja, ko domā maršals.

— Ja laiks līdz ģenerāluzb rukumam mums šķiet garš, — iesāka Tiberijs Aleksandrs, — kālab nepadarīt to garu arī mūsu pretiniekam?

Nogaidoši un nesaprotoši kungi skatījās uz viņa plāno muti.

— Mums ir, — viņš turpināja savā klusajā, pieklājīgajā balsī, — drošas ziņas, un mēs paši ar savām acīm redzam, ka aplenkto bads jo dienas pieaug un kļūst mums arvien drošāks sabiedrotais. Es iesaku jums, augstība un mani kungi, vairāk nekā līdz šim balstīties uz savu sabiedroto. Es iesaku ievērot stingrāku blokādi nekā līdz šim. Es iesaku šinī nolūkā izveidot apkārt pilsētai blokādes mūri, lai neviena pele vairs netiek ne iekšā, ne ārā.

Tas būtu pirmais. Otrais būtu sekojošais. Mēs līdz šim katru dienu esam lepni paziņojuši to skaitu, kuri, par spīti aplenkto pasākumiem, pārbēguši mūsu pusē. Mēs pret šiem kungiem izturējāmies ļoti labi. Es domāju, tas dara vairāk goda mūsu sirdīm nekā mūsu prātam. Es neredzu iemeslu, kāpēc mums Jeruzalemes kungi būtu jāatbrīvo no rūpēm par tādas ievērojamas iedzīvotāju daļas paēdināšanu. Kā mēs lai pārbaudām, vai šie pārbēdzēji patiešām ir civiliedzīvotāji, jebšu tie cīnījušies pret mums ar ieročiem rokā? Es iesaku jums, augstība un mani kungi, turpmāk izturēties pret visiem pārbēdzējiem kā

pret sagūstītiem dumpiniekiem un visus kokmateriālus, ko mēs varam atlicināt, izlietot šo sagūstīto dumpinieku krustā sišanai. Tas, es ceru, pamudinās tos, kuri atrodas aiz mūriem, arī uz priekšdienām rāmi palikt aiz mūriem. Jau laba dala aplenkto sēž pie tukšiem galdiem. Es ceru, ka drīz vien pie tukšiem galdiem sēdēs visi, ari ielenkto karavīri.

Maršals runāja klusām, loti pieklājīgi.

— Jo bargāki mēs šajās nedēļās būsim, jo humānāki mēs varēsim būt nākamībā. Es iesaku jums, augstība un mani kungi, dot norādījumus kapteinim Lukiānam, lauka karatiesas priekšniekam, sitot krustā dumpiniekus, neizrādīt nekādu žēlastību.

Maršals bija runājis, balsi nepaceldams, kā tērzējot pie galda. Bet, kamēr viņš runāja, apkārt valdīja pilnīgs klusums. Princis bija karavīrs. Tomēr viņš atsvešināti raudzījās uz ebreju, kurš tik vieglā tonī ieteica pret saviem tautiešiem tik bargus pasākumus. Padomē nevienam nebija nekādu iebildumu pret Tiberiju Aleksandru. Tika nolemts uzcelt blokādes mūri un turpmāk pārbēdzējus sist krustā.

No Easaela forta vadoņi Simons bar Giora un Giskalas Johanans noskatījās, kā cēlās blokādes mūris. Johanans novērtēja tā garumu ap septiņiem kilometriem un ar ievingrinātu skatienu rādīja Simonām trīspadsmit punktus, kur acīmredzot tiks ierīkoti torņi.

— Savā ziņā šķebīgs līdzeklis, mans brāli Simon, vai jums tā neliekas? — viņš jautāja ar ļaunu smīnu. — No vecā lapsas es, bez šaubām, kaut ko tādu būtu gaidījis, bet jauneklim, kurš tā lepojas ar savu vīrišķību un karavīra tikumu, gan vajadzēja izvēlēties cildenākus līdzekļus. Neko darīt! Tagad mums būs jāēd pākstis vai vēl kas sliktāks.

Blokādes mūri uzcēla, un celi un pauguri ap Jeruzalemi apauga ar krustiem. Lauka karatiesai netrūka izdomas, lai atrastu jaunus soda veidus. Proiosi pienagloja mocekļus ar kājām gaisā vai arī piesēja šķērsām pie krusta, veikli izmežģīdami viņu locekjus. Sākumā romieši ar to panāca, ka pārbēdzēju skaits samazinājās. Bet tad pilsētā pastiprinājās bads un terors. Daudziem likās, ka viņi ir pazuduši. Kas bija gudrāk? Palikt pilsētā,

pastāvīgi redzēt acu priekšā makabeju noziegumus pret dievu un cilvēkiem un nomirt badā? Vai pārbēgt pie romiešiem un ļaut viņiem piekārt sevi pie krusta? Bojā bija jāiet gan mūros, gan ārpus mūriem. Ja akmens krīt uz krūzes, tad krūzei beigas. Ja krūze krīt uz akmens, krūzei beigas. Tik un tā krūzei beigas.

Kļuva aizvien vairāk to, kuri deva priekšroku nāvei pie krusta, nevis Jeruzalemē. Reta bija tāda diena, kad nesalasījās vairāki simti pārbēdzēju. Drīz vairs krustiem nebija vietas un nepietika krustu cilvēku miesām.

Stiklapūtējs Nahums ben Nahums pa lielākai daļai gulēja uz mājas jumta Ziežu maisītāju ieliņā. Tur gulēja arī Alekša sieva un abi bērni, jo zem klajas debess badu juta mazāk. Ja savilka apģērbu vai jostu ļoti cieši ap vidu, arī tad bada sajūta drusku mazinājās, taču tikai uz īsu brīdi.

Nahums ben Nahums bija ļoti izkrities miesās, viņa biezā bārda vairs nebija kopta, tā nebija arī vairs īsti četrstūraina, un tai cauri vijās pulka sirmu pavedienu. Reizēm viņu mocīja mājas miers, jo novārgušajiem cilvēkiem negribējās daudz runāt. Tad Nahums pārgāja pāri šaurajam tiltiņam, kas veda no augšpilsētas uz templi, un apmeklēja savu radinieku rakstumācītāju Nitaju. Astotajai priesteru pakāpei, Abija pakāpei, bija kritusi loze noturēt dievkalpojumus, un rakstumācītājs Nitajs tagad dzīvoja un gulēja templī. Viņa niknās acis bija iekritušas, no viņa vārgajām lūpām tikai ar pūlēm atskanēja parastā dziedošā murmināšana. Bija brīnums, ka šis izkāmējušais cilvēks spēja turēties taisni, bet viņš patiešām turējās taisni. Jā, viņš bija pat runīgāks nekā parasti, viņš nebaidījās no sava babiloniskā akcenta, viņš bija laimīgs. Visa pasaule ir tīkls un slazds, tikai templī ir drošība. Arī Nahuma sirdi pacilāja tas, ka, par spīti postam, kas bija visapkārt, turpinājās dievkalpojumi templī tāpat kā senāk ar visām savām tūkstoš krāšņajām, pamatīgajām ceremonijām, ar rīta upuri un vakara upuri. Visa pilsēta gāja bojā, bet Jahves nams un galds palika tikpat bagāti apgādāti kā kopš gadu simteņiem.

No tempļa stiklapūtējs Nahums bieži devās uz biržu, uz «kipu». Tur pēc sena paraduma, par spīti badam, salasījās kopā pulka pilsoņu. Protams, tagad vairs netirgojās ar garšvielu karavānām vai flotēm ar kokmateriāliem, bet gan par niecīgu pārtikas līdzekļu saujiņu. Viena vai divas mārciņas bojātu miltu, sauja kaltētu siseņu, mu-

ciņa zivju mērces. Jūnija sākumā maizes gabalu vajadzēja atsvērt ar līdzīgu stikla svaru, tad ar līdzīgu vara svaru un tad ar sudrabu. Divdesmit trešajā jūnijā par vienu pūru kviešu, tas ir, par astoņiem un trīsceturtda-lām litriem, maksāja četrdesmit mīnu, bet vēl pirms jūlija veselu talantu.

Protams, šī tirgošanās notika slepenībā, jo militārā vara jau sen bija rekvizējusi visus pārtikas līdzekļus armijai. Karavīri pārmeklēja mājas līdz pat pēdējam stūrītim. Kutinādami iedzīvotājus ar saviem dunčiem un zobeniem, viņi, rupji jokodamies, atņēma pēdējo ēdamā kripatu.

Nahums bija pateicīgs savam dēlam Aleksam. Ko viņi būtu iesākuši bez viņa? Viņš pabaroja visu māju Ziežu maisītāju ieliņā, un tēvs saņēma vislielāko daļu. Nahums nezināja, kur Alekss noslēpis savus krājumus, un arī negribēja to zināt. Reiz Alekss pārnāca mājās satraukts, no smaga ievainojuma asiņodams. Acīmredzot viņam bija uzbrukuši apkārt sirojošie karavīri, kad viņš gribēja izņemt no kādas savas slēptuves drusku produktu.

Līdz sirds dziļumiem pārbijies un apbēdināts, stikla-pūtējs Nahums sēdēja līdzās vecākā dēla gultai, kurš bija bez samaņas, pelēks no vaiga, pavisam vārgs. Ak vai, ak vai, kālab viņš jau senāk nebija klausījis savam dēlam Aleksam? Viņa dēls Alekss ir viens no gudrākajiem cilvēkiem pasaulē, un viņš, viņa tēvs, nav uzdrīkstējies atzīt sevi par dēla domubiedru vienkārši tālab, ka baidījies no varasvīru okšķeriem. Bet tagad arī viņš vairs neturēs muti ciet. Kad viņa dēls Alekss atkal atveseļosies, tad viņš kopā ar dēlu aizies pie Dzeltenģīmja. Jo, par spīti teroram, no Jeruzalemes apakšzemes eju un alu labirintiem iznira aizvien jauni pravieši, sprediķoja par mieru un padevību un atkal pazuda apakšzemē, pirms makabeji tos bija notvēruši. Nahums bija pārliecināts, ka viņa dēls Alekss ir pazīstams ar šo praviešu vadoni, tieši ar šo neizdibināmo, noslēpumaino cilvēku, ko visi sauca vienkārši par Dzeltenģīmi.

Viņš bija tik saniknots uz makabejiem, ka gandrīz vairs nejuta izsalkumu; stiprais satraukums padzina bada sajūtu. Nahuma dusmas vispirms vērsās pret dēlu Ēf-raimu. Jaunais Ēfraims gan deva no bagātīgās pārtikas devas, ko saņēma kā karavīrs, daļu tēvam un ģimenei; taču sirds dziļumos Nahums baidījās, ka varbūt Efraims uzrīdījis karavīrus Aleksam uz pēdām. Šīs aizdomas,

bezspēks un dusmas padarīja stiklapūtēju Nahumu gandrīz vai traku.

Alekss atveseļojās. Taču bads kļuva aizvien niknāks, skopā pārtika bija vienmēr viena un tā pati, vasara karsta. Nomira Alekša jaunākais dēliņš, kuram bija divi gadiņi, un pēc dažām dienām arī vecākais, kuram bija četri gadiņi. Divgadīgo vēl varēja aprakt pēc priekšrakstiem. Bet, kad nomira četrgadīgais, līķu bija pārāk daudz un spēku pārāk maz, vajadzēja samierināties ar to, ka līķus nogrūda lejā aizās, kas apņēma pilsētu. Nahums, viņa dēli un vedekla aiznesa mazo līķīti pie Dienvidaustrumu vārtiem, lai kapteinis Manējs bar Lacars, kuram bija uzdots rūpēties par mirušajiem, liktu to nogrūst aizā. Nahums gribēja noturēt bēru runu, bet, tā kā viņš bija ļoti vārgs, vārdi viņam sajuka, aizmirsis par mazo Jana ju bar Alekšu, viņš sacīja, ka kapteinis Manējs esot jau ticis galā ar četrdesmit septiņiem tūkstošiem divsimt trim līķiem un līdz ar to saņēmis četrdesmit septiņus tūkstošus divsimt trīs sestercijas, par to viņš varot nopirkt biržā gandrīz divus pūrus kviešu.

Alekss tupēja zemē un septiņas dienas sēroja. Viņš šūpoja galvu, braucīja netīro bārdu. Viņš bija dārgi samaksājis par mīlestību pret tēvu un brāli.

Kad viņš atkal pirmo reizi vilkās caur pilsētu, viņš bija pārsteigts. Viņam bija licies, ka posts vairs nevar kļūt lielāks, taču tas bija kļuvis lielāks. Senāk Jeruzaleme bija slavena ar tīrību, tagad visā pilsētā valdīja neciešama smirdoņa. Atsevišķos pilsētas kvartālos līķus savāca sabiedriskās ēkās, un, kad tās bija pilnas, tad šīs ēkas aizdedzināja, bet vēl biedējošāks par smirdoņu bija parasti tik rosīgās pilsētas lielais klusums; tagad pat paši enerģiskākie ļaudis bija zaudējuši prieku runāt. Klusa un smirdoša, biezu parazītu mākoņu apsēsta baltā pilsēta zvilnēja vasaras saulē.

Uz jumtiem un ieliņās vāļājās novārguši cilvēki ar sausām acīm un plati atplestām mutēm. Citi bija slimīgi uzblīduši, citi izdiluši kā ģindeņi. Karavīru kājas spērieni vairs nespēja izkustināt viņus no vietas. Visur gulēja šie bada mocītie un gaidīja nāvi, stingi skatīdamies uz templi, kurš no sava pakalna balts un zeltains slējās pret zilajām debesīm. Alekss redzēja kādu sievieti rakājamies atkritumos un kopā ar suņiem meklējam kaut ko ēdamu. Viņš pazina šo sievieti. Tā bija vecā Hanna, virspriestera Ananija atraitne. Senāk, kad viņa iznāca uz ielas, viņas

priekšā bija jānoklāj paklāji, jo viņas kāja bija pārāk dižciltīga, lai pieskartos ceja putekļiem.

Un tad pienāca diena, kad arī Alekss, pats gudrākais cilvēks, sēdēja truls un bezpalīdzīgs. Viņš bija atradis savu apakšzemes paslēptuvi iztukšotu, citi bija uzgājuši viņa krājumu atlikumu.

Kad Nahums ar pūlēm izdibināja no dēla nelaimes vēsti, viņš ilgi sēdēja un prātoja. Apbedīt mirušo bija labs darbs; pēdējais labais darbs Jahves priekšā bija apbedīt pašam sevi, ja neviens cits par to nerūpējās. Nahums ben Nahums nolēma izdarīt sev šo pēdējo pakalpojumu. Ja kāds izskatījās tā, ka viņš nespēs nodzīvot ilgāk par vienu vai divām dienām, tad sargkareivji viņu izlaida pa vārtiem. Viņi Jaus Nahumam iziet. Viņš piegāja pie dēla Alekša, kurš drūmi skatījās uz savu dziestošo sievu, uzlika viņam roku uz galvas un svētīja. Tad viņš paņēma lāpstu, veikala grāmatu, vecās stikla fabrikas atslēgu, arī dažus mirtes zariņus un vīraku un vilkās uz Dienvidu vārtiem.

Pie Dienvidu vārtiem atradās lielā miroņu ala. Apmēram pēc gada, kad līķis bija satrunējis un palikuši tikai kauli, šos kaulus mēdza savākt mazos akmens zārkos un zārkus sarindot šādu alu sienās citu virs cita. Protams, arī miroņu alu pie Dienvidu vārtiem bija skāris un izpostījis aplenkums, tālab tā vairs neizskatījās diez cik svinīga, tikai kaudze sadauzītu akmens plākšņu un kaulu. Taču vēl vienmēr tā bija jūdu kapsēta.

Tātad Nahums notupās uz šīs kapsētas dzeltenbaltās, saules kveldētās zemes. Viņam apkārt gulēja citi badā mirstošie, stingi skatīdamies uz templi. Brīžam viņi ierunājās: — Klausies, Izraēl, viens un mūžīgs ir mūsu dievs Jahve. — Dažreiz viņi domāja par karavīriem — gan par tiem, kuri atradās templī, kuriem bija maize un zivju konservi, gan par tiem, kuri atradās romiešu nometnē, kuriem bija tauki un gaļa, — un tad niknums kaut uz īsu brītiņu padzina izsalkumu.

Nahums bija loti noguris, bet tas bija patīkams nogurums. Viņš priecājās par karsto sauli. Sākumā, kad viņš bija māceklis, viņš juta briesmīgas sāpes, ja apdedzinājās ar karsto masu. Tagad viņa āda pie tā bija pieradusi. Nebija pareizi no viņa dēla Alekša puses, ka viņš roku darbu pilnīgi aizstāja ar stiklapūšamo pīpi. Vispār viņa dēls Alekss bija pārāk iedomīgs. Sīs viņa dēla Alekša augstprātības dēl viņam ari nomira bērni un sieva un

tika nozagti pārtikas krājumi. Kā teikts Ijaba grāmatā? «Tas gan rij mantību, bet tā tam atkal jāspļauj laukā. Viņa nama krājumi aizies projām.» Kurš īsteni ir ījabs — viņš vai viņa dēls Alekss? To ļoti grūti pateikt. Viņam gan ir līdzi lāpsta, bet vai viņš ar to kasa savas kreveles? Viņš tās nekasa, tātad ījabs ir viņa dēls Alekss.

Kurš parāda godu mirušajam, tas dara labu darbņ, īpaši ja šis mirušais esi tu pats. Bet vispirms viņam jāpaskatās savā veikala grāmatā, vai pēdējie ieraksti saskan; viņš kapā grib paņemt līdzi kārtīgu rēķinu grāmatu. Viņš ir dzirdējis nostāstu par kādu Mariju bat Ezbenu. Makabeju kareivji, cepeša smakas vilināti, ielauzušies šīs Marijas mājā un ceptu gaļu ari atraduši. Tā bijusi šīs Marijas bērna gaļa, un viņa gribējusi noslēgt ar kareivjiem līgumu: tā kā viņa bērnu esot dzemdējusi, puse gaļas pienākoties viņai, pusi viņa atdodot kareivjiem. Tā tik bija kārtīga sieviete! Patiesībā tāds līgums katrā ziņā jānoslēdz rakstiski un jāatdod uzglabāšanai pilsētas domei. Bet tagad tas ir grūti. Ierēdņi tur nekad nav sastopami. Viņi saka, ka esot badā, bet nevar taču vienkārši neierasties darbā tikai tālab, ka esi izbadējies. Daži, protams, ir no bada miruši, labāka ir miršanas diena nekā dzimšanas diena, un viņus var savā ziņā attaisnot.

Viņš domā par dēlu Alekšu, šo pārgudrinieku, pašu prātīgāko no cilvēkiem, un, par spīti visai viņa gudrībai, viņam nav ko ēst. Viņu pēkšņi pārņem ārkārtīga līdzjūtība pret savu dēlu Alekšu. Protams, Alekss ir ījabs. Alekša bārda izskatās daudz sirmāka par viņa paša bārdu, kaut gan viņš ir jaunāks par tēvu. Protams, viņa, Na-huma, bārda arī tagad vairs nav četrstūraina, un, ja viņu redzētu kāda grūta sieviete, tās bērns no šās redzēšanas nekļūtu skaistāks.

Tomēr ir apbēdinoši, ka viņu, Nahumu ben Nahumu, stiklapūtēju, lieltirgotāju, nepavada ar pienācīgu cieņu. Kāds smags Jahves pārbaudījums, ka viņš pats savās bērēs ir vienīgais pavadonis, un viņš saprot Ijabu, un tagad viņam ir pavisam skaidrs: nevis viņa dēls Alekss ir ījabs, bet viņš pats. «Ja jau kapu es esmu nosaucis par savu tēvu, bet tārpus par savu māti un māsu.» Un tagad nāc, mana lāpsta, roc, mana lāpsta.

Ar ļoti lielām pūlēm viņš, drusku stenēdams, uzslējās stāvus. Viņam ir ļoti grūti, lai raktu, vajag redzēt. Bet šīs šausmīgās mušas( satupušas uz viņa sejas, visu aptumšo. Viņa skatiens pavisam lēnām slīd pār dzeltenpelēko

zemi, pār kauliem, akmens zārku paliekām. Pēkšņi viņš sev gluži tuvu ierauga kaut ko zaigojošu, opāla krāsā, brīnums, ka viņš nav redzējis to jau senāk, tas ir gabaliņš stikla mozaīkas. Vai tas ir īsts? Ja tas nav īsts, tad jābūt kādam sevišķi sarežģītam paņēmienam, kā pagatavot tādu stiklu. Kur zināms tāds sarežģīts paņēmiens? Kur taisīts tāds stikls? Tirā? Karmānijā? Viņam jāzina, kur taisa tik māksliniecisku stiklu un kā to taisa. Viņa dēlam Aleksam tas jāzina. Vai citādi viņš būtu pats gudrākais cilvēks? Viņš pajautās savam dēlam Aleksam.

Viņš pielien pie lauskas, paceļ stikla gabaliņu, rūpīgi noglabā to savas jostas kabatā. Tas varētu būt no smaržu pudelītes, kas ielikta kādam mironim līdzi akmens zārkā. Viņam ir stikls. Tas nav īsts, bet lielisks atdarinājums, tikai lietpratējs var pazīt viltojumu. Viņš vairs nedomā par gulšanos kapā, viņā palikusi vienīgi vēlēšanās pajautāt savam dēlam Aleksam par šo brīnumaino stikliņu. Viņš pieceļas, patiešām viņš izslienas, liek uz priekšu labo kāju, tad kreiso kāju, viņš velkas uz priekšu, klūp pār kauliem un akmeņiem, bet viņš iet. Viņš atgriežas pie vārtiem, tas ir ceļa gabals, kas noejams astoņās minūtēs, un, raugi, viņam vajag maz laika, viņam nevajag pat stundas, un tad viņš ir pie vārtiem. Jūdu sargi ir labā garastāvoklī, viņi atver izlūku vārtiņus, viņi jautā: — Vai tu, mironi, atradi kaut ko graužamu? Tad tev jādalās ar mums.

Viņš lepni parāda savu stikla gabaliņu. Viņi smejas, viņi ļauj paiet viņam garām, viņš iet atpakaļ uz Ziežu maisītāju ieliņu, uz sava dēla Alekša māju.

Romieši virzīja pret pilsētu četrus jaunus vaļņus. Kareivji, kuri nebija nodarbināti būvdarbos, pildīja priekšrakstos paredzēto dienestu nometnē, piedalījās kara mācībās, dīki slaistījās apkārt, noskatījās uz kluso, balto, smirdošo pilsētu, nogaidīja.

Virsnieki, lai aizdzītu nogurdinošo garlaicību, rīkoja zvēru medības, kuri, līķu smakas pievilināti, lielā daudzumā pulcējās ap pilsētu. Uzradās neparastas dzīvnieku sugas, kādas kopš daudzām paaudzēm šajā apkārtnē vairs nebija manītas. No Libānas lejā nokāpa vilki, no Jordā-nas apkaimes ieradās lauvas, no Gileādas un Basanas — panteras. Lapsas bez lielas viltības nobarojās_ treknas jo treknas, ari hiēnām un gaudojošajiem šakāļu bariem

klājās labi. Uz krustiem, kas apņēma visus ceļus, cits pie cita tupēja kraukli, no kalnu virsotnēm glūnēja maitu-lijas.

Loka strēlnieki reizumis uzjautrinājās, izmantodami par mērķi kapsētas teritorijā tupošos badā mirstošos jūdus. Citi romiešu karavīri devās atsevišķi vai pulciņos uz mūra pusi, negāja tik tuvu, ka viņus varētu sašaut, bet nostājās tā, lai ļaudis uz mūriem varētu redzēt viņu bagātīgo pārtikas devu, ēda, rija, sauca: «Hep, hep, Hiero-solyma est perdita.»

Bija pagājušas jau septiņas nedēļas kopš aplenkuma sākuma. Jūdi svinēja savus vasarsvētkus, nožēlojamus vasarsvētkus, un nekas nemainījās. Pagāja viss jūlija mēnesis, nekas nemainījās. Jūdi rīkoja uzbrukumus pret jaunajiem vaļņiem, bet nesekmīgi. Taču šis karagājiens grauza romiešu nervus ļaunāk nekā citi, bīstamāki un grūtāki karagājieni. Pamazām aplencējus pārņēma nespēcīgs niknums pret kluso un smirdošo pilsētu. Ja jūdiem izdotos iznīcināt četrus jaunos vaļņus, tad nebūtu vairs iespējams būvēt citas aplenkšanas ierīces; kokmateriāli gāja uz beigām. Tad neatliktu nekas cits kā nogaidīt, kamēr pilsētas iemītnieki nomirs badā. Kareivji nikni skatījās uz templi, kas vēl aizvien tāds pats neskarts, balts un zeltains stāvēja tur viņā pusē uz sava pakalna. Viņi to nesauca par «templi», viņi, šausmu, niknuma un pretīguma pārņemti, sauca to «tas tur» vai «tas zināmais». Vai mūžīgi būs jāpaliek šā baltā, noslēpumainā cietokšņa priekšā? Romiešu nometni bija pārņēmis drūms, izmisīgs saspringums. Neviena cita pilsēta tik ilgi nebūtu izturējusi pilsoņu nesaskaņas, dabu un karu. Vai nekad nevarēs vest pie prāta šos ārprātīgos, badā mirstošos salašņas? Bija jāpasteidzas, lai atgrieztos Romā uz «Oktobra rumaka» upurēšanas svētkiem. No leģionu ģenerāļiem līdz pēdējam sabiedroto karaspēka ierindas kareivim katrs vai plīsa aiz dusmām uz dievu Jahvi, kurš kavēja romiešu karamākslai uzvarēt jūdu barbaru fanātismu.

Vienā no pēdējām jūlija dienām Tits aicināja Josefu pavadīt viņu apgaitā. Abi vīri, karavadonis bez savas varas zīmēm, Josefs bez ieročiem, nerunādami soļoja lielajā klusumā. Vienmērīgi skanēja sargkareivju saucieni, vienmērīgi viņi izrunāja paroli: «Roma priekšgalā.» Ta-

gad Jeruzalemes apkārtne divdesmit kilometru apkaimē bija tukša un kaila, un bija piepildījušies svēto rakstu vārdi: «Redzi, manas dusmas un mana bardzība izgāzīsies pār šo vietu, pār cilvēkiem un lopiem, un meža kokiem, un zemes augļiem, tā degs un neizdzisīs!»

Viņi nonāca pie kādas aizas, kurā pilsētas iemītnieki mēdza nogrūst līķus. Augšup kāpa asa, kodīga, elpu aizraujoša smirdoņa; līķi gulēja cits uz cita šķebinošos šķidros puvekļos. Tits palika stāvam. Arī Josefs paklausīgi apstājās. Tits no sāniem paskatījās uz savu pavadoni, cik pacietīgi viņš izturējās baismajos garaiņos. Princis šodien atkal bija saņēmis no drošiem avotiem ziņojumu, ka Josefs esot spiegs, ka viņam esot slepeni sakari ar aplenktajiem. Tits neticēja ne vārdam. Viņš skaidri zināja, cik grūts bija Josefa stāvoklis, ka viņu turēja par nodevēju gan jūdi, gan romiešu karavīri. Viņš labi ieredzēja šo vīru, uzskatīja viņu par godīgu draugu. Bet bija brīži, kad Josefs likās Titam tikpat svešs un nepatīkams kā viņa kareivjiem. Šeit, pie šās līķu bedres, viņš meklēja Josefa sejā kādu pretīguma vai skumju zīmi. Bet Josefa seja palika nemainīga, un princim uzdvesa vēsums un at-svešība: kā šis jūds varēja to paciest?

Likās, ka Josefs justu īpaši mokošu tieksmi pēc vietas, kur aplenkuma šausmas izpaudās īpaši atbaidošā veidā. Viņš bija sūtīts uz šejieni, lai pats savām acīm skatītu visas šausmas. Darboties bija viegli. Stāvēt mierā un noskatīties bija daudz grūtāk. Bieži viņu sagrāba asas, smeldzīgas sāpes, ka viņš atrodas šeit, ārpus mūriem, bezprātīgas ilgas iejaukties pūlī lejā, pilsētā. Kas viņiem nekaitēja! Cik labi bija cīnīties un ciest kopā ar citiem!

Viņš noslēpumainā ceļā un bez nosūtītāja paraksta bija saņēmis no pilsētas vēstuli: «Jūs traucējat. Jums jāpa-zūd.» Viņš zina, ka šo vēstuli rakstījis Justs. Atkal taisnība ir Justa pusē. Viņa samierināšanās mēģinājumi ir bezcerīgi, viņa personība traucē katras miera sarunas.

Šī vasara Josefam ir ļoti grūta, šī vasara pie Jeruzalemes mūriem. Dzīstošā brūce labajā rokā nav bīstama, bet tā sāp un neļauj rakstīt. Reizēm Tits viņam jokodamies jautā, vai viņš nevēloties viņam diktēt; viņš esot pats labākais stenogrāfs nometnē. Bet varbūt ir labi, ka Josefs nevar rakstīt. Viņš negrib mākslu, daiļrunību, jūtas. Viņam visam jāpārtop par redzi un dzirdi.

Tā viņš ar Titu stāv klajā laukā, kas reiz bija viena no skaistākajām vietām uz zemes, kas bija dzimtene.

Tagad tā ir tukša un tuksnesīga kā pirms pasaules radīšanas. Viņš zina, ka uz pēdējā pilsētas mūra, kas jau ir iedragāts, cīnās viņa tautieši — novārguši, mežonīgi, pārliecināti, ka viņiem jāiet bojā, un viņi ienīst Josefu vairāk par visiem citiem cilvēkiem. Viņi izsludinājuši par viņa galvu samaksu — milzīgu, pašu augstāko, kādu viņi var iedomāties, — veselu pūru kviešu. Viņš stāv tur klusēdams, acis nolaidis. Aiz viņa, viņam priekšā, viņam blakus atrodas krusti, pie kuriem pienagloti viņa tautības cilvēki, pie viņa kājām ir aiza, kurā satrun viņa tautības cilvēki, gaiss un visa kailā zeme ir pilna dzīvnieku, kas gaida uz laupījumu.

Tits sāk runāt. Viņš runā klusām, bet tuksnesīgajā apkārtnē tas izklausās skali:

— Vai tev liekas, ka tas ir nežēlīgi, mans Josef, ka es piespiežu tevi atrasties šeit?

Josefs vēl klusāk nekā princis lēnām, katru vārdu apsvērdams, atsaka:

— Tā bija mana griba, princi Tit.

Tits uzliek viņam roku uz pleca.

— Tu turies dūšīgi, mans Josef. Vai es nevaru izpildīt kādu tavu vēlēšanos?

Josefs, vēl vienmēr uz viņu neskatīdamies, tajā pašā rāmajā balsī atbildēja:

— Nenopostiet templi, princi Tit.

— Tā nav tikai tava, tā ir arī mana vēlēšanās, — Tits attrauca. — Es gribētu, lai tu izlūdzies kaut ko tieši sev

Beidzot Josefs pagriezās pret princi. Viņš redzēja, ka prinča seja bija ziņkāra, pētoša, taču diezgan labsirdīga.

— Dodiet man, — Josefs lēnām un piesardzīgi sacīja, — kad pilsēta kritīs, kaut ko no laupījuma .. — Viņš apklusa.

— Kas man tev jādod, mans jūd? — Tits jautāja.

— Dodiet man, — Josefs lūdza, — septiņus rakstu tīstokļus un septiņus cilvēkus.

Kailajā apkaimē viņi abi izskatījās lieli un vieni. Tits pasmaidīja.

— Tu dabūsi septiņdesmit tīstokļu, mans Josef, un septiņdesmit cilvēku.

Priesteri, kuriem bija pēc kārtas jānotur dievkalpojums, katru dienu sapulcējās Kvadru zālē, lai izlozētu, kuram no viņiem jāsagatavo upuris. Piektajā augustā,

pēc jūdu kalendāra septiņpadsmitā tammusa rītā, jau sanākušo priesteru pulkā ienāca armijas vadoņi Simons bar Giora un Giskalas Johanans, abi ar ieročiem, viņiem līdzi bija viņu sekretārs Amrams un vēl daudz bruņotu viru. Tempļa dienesta priekšnieks, kurš vadīja izlozi, ar pūlēm saglabādams mieru, jautāja:

— Ko jūs gribat?

— Šodien jums nav jālozē, mans rakstumācītāj un kungs, — sacīja Giskalas Johanans, — jums nebūs jālozē ari turpmāk. Jūs varat iet mājās, mani kungi; visi — priesteri, Ievīti, kalpotāji. Dievkalpošana templī ir beigusies.

Priesteri stāvēja izbijušies. No bada viņu sejas bija kļuvušas grumbainas, baltas kā viņu drānas, viņi jutās loti vārgi. Daudzus no viņiem, tāpat kā rakstumācītāju Nitaju, uzturēja vienīgi cieņa pret savu sūtību. Viņi bija par vājiem, lai kliegtu, tā drīzāk bija savāda smalka murdēšana un stenēšana, kas atskanēja pēc Johanana vārdiem.

— Cik upurjēru vēl ir jēru novietnē? — Simons bar Giora skarbi noprasīja.

— Seši, — ar pūlēm saglabādams stingrību, atbildēja tempļa dienesta priekšnieks.

— Jūs maldāties, mans kungs un rakstumācītāj, — sekretārs Amrams viņu lēnīgi pārlaboja, un pieklājīgs, Jauns smaids atkailināja viņa zobus. — Tur ir deviņi.

— Atdodiet deviņus jērus, — Giskalas Johanans sacīja gandrīz vai labsirdīgi. — Šinī pilsētā jau kopš ilga laika Jahve ir vienīgais, kurš ēd gāju. Jērus nedrīkst sadedzināt. Jahve uz sava uguns upuraltāra baudījis diezgan saldas smaržas. Tie, kuri cīnās par svētumu, drīkst ari no svētuma dzīvot. Atdodiet deviņus jērus, mani rakstu-mācītāji un kungi.

Tempļa dienesta priekšnieks mokoši rīstījās, meklēdams atbildi. Taču, pirms viņš bija atbildējis, uz priekšu panācās rakstumācītājs Nitajs. Viņš pavērsa pret Joha-nanu sausās, neprātā degošās acis.

— Visur ir tīkls un slazdi, — viņš gārgstēja savā cietajā Babilonas izrunā, tikai templī ir drošība. Vai jūs tagad gribat uzstādīt savus slazdus ari templī? Jūs sevi apkaunosiet.

— To mēs redzēsim, mani kungi rakstumācītāj!, — Giskalas Johanans mierīgi atbildēja. — Varbūt jūs esat ievērojuši, ka Antonija forts ir kritis? Karš atlīdis līdz

templim. Templis vairs nav Jahves mājoklis, tas ir Jah-ves cietoksnis.

Bet rakstumācītājs Nitajs turpināja dusmīgi gārgstēt:

— Vai jūs gribat aplaupīt Jahves altāri? Kurš nozog Jahvem maizi un galu, tas nozog visam Izraēlam atspaidu.

— Klusējiet! — Simons viņam drūmi uzbļāva. — Dievkalpošana templī ir beigusies.

Bet sekretārs Amrams piegāja pie rakstumācītāja Ni-taja, uzlika viņam roku uz pleca un sacīja samierinoši, dzeltenos zobus smaidā atņirgdams: — Nomierinieties, kolēģi. Kā sacījis Jeremija? «Tā saka tas kungs Cebaots, Izraēla dievs: «Lieciet tomēr klāt savus dedzināmos upurus pie saviem kaujamiem upuriem un ēdiet to gaļu! Jo es jūsu tēviem tanī dienā, kad es tos izvedu no Ēģiptes zemes, neko nenoteicu, nedz pavēlēju par dedzināmiem un kaujamiem upuriem.»»

Giskalas Johanans pārlaida savas pelēkās acis pār iztrūcināto klausītāju rindām. Viņš redzēja ārprātīgo, bargo rakstumācītāja Nitaja galvu. Viņš piebilda samierinoši, laipni: — Ja jūs gribat turpināt dievkalpojumus, mani kungi, dziediet, spēlējiet savus instrumentus, skaitiet svētīšanas vārdus, tas jums nav liegts. Bet visa atlikusī maize, ella un gala tiek rekvizēta.

Ieradās virspriesteris Fanijs, viņam bija paziņots, kas notiek. Kad Giskalas Johanana sarīkotajā izlozē viņam krita augstākais pilsētas un tempļa amats, šis trulais, parupjais vīrs uzņēmās dieva sūtību, dziļi nomākts. Viņš apzinājās savu aprobežotību, viņš neko nebija mācījies, ne slepenās zinības, pat ne visvienkāršāko svēto rakstu tulkošanu, viņš mācēja vienīgi gatavot cementu, stiepi akmeņus un rindot tos vienu uz otra. Tagad Jahve ietērpis viņu svētajā ornātā, kura astoņi gabali attīra no astoņiem vissmagākajiem grēkiem. Bet, lai viņa prāts un izglītība būtu kādi būdami, viņā iemājo svētuma apziņa. Bet šo svētumu nest ir grūti. Tātad šeit šie karavīri pavēl, lai dievkalpošanu templī izbeidz. Tas nedrīkst notikt. Bet kas viņam jādara? Visi skatās uz viņu, gaidīdami, ka viņš kaut ko sacīs. Ak, ja viņš būtu uzģērbis savu ornātu, tad Jahve viņam noteikti dotu īstos vārdus. Tagad viņš pats sev liekas kails, viņš stāv un bezpalīdzīgi mīņājas. Beidzot viņš ierunājas.

— Jūs nevarat, — viņš saka Giskalas Johananam,

— ar šiem deviņiem jēriem pabarot savu armiju. Mēs

ar tiem varam vēl četras svētas dienas turpināt dievkalpošanu.

Priesteriem liekas, ka ar virspriestera muti runā dievbijīgais vienkāršais tautas saprāts, un tūdaļ viņam piebalso tempļa dienesta priekšnieks.

— Ja šie vīri vēl ir dzīvi, — viņš saka un rāda uz priesteriem ap sevi, — tad vienīgi ar savu gribu kalpot Jahvem, kā tas paredzēts svētajos rakstos.

Bet Simons bar Giora tikai noteica:

— Tempļa vārti ir pietiekami ilgi noskatījušies, kā jūs pildījāt savus vēderus ar Jahves upuriem.

Un viņa bruņotie vīri ielauzās jēru novietnē. Viņi paņēma jērus. Viņi ielauzās vīna noliktavā, paņēma vīnu un eļļu. Viņi ielauzās svētajā telpā. Kopš tempļa pastāvēšanas tur nekad nebija spēris kāju neviens, kurš nebūtu priesteris. Tagad kareivji, apjukumā smīnēdami, neveikli taustījās pa vēso, drūmo, krēslaino telpu. Tur stāvēja septiņžuburu svečturis, muca ar kvēpināmajām zālēm, galds ar divpadsmit zelta maizēm un miltu maizēm. Neviens nelikās zinis par zeltu, bet Simons norādīja uz smaržīgajām kviešu maizēm, un viņš pavēlēja: — Ņemiet! — Viņš runāja īpaši skarbi, lai apslēptu savu nedrošību. Piesardzīgi, bikliem soļiem kareivji tuvojās skatāmajām maizēm. Tad ātri paķēra klaipus. Viņi nesa tos neveikli, it kā šie klaipi būtu mazi bērni, ar kuriem jāapietas īpaši uzmanīgi.

Virspriesteris Fani ja neveikli slāja pakaļ kareivjiem — nelaimīgs, slims aiz neziņas, ko viņam vajadzētu iesākt. Viņš bailīgi blenza uz vissvētākās vietas aizkaru, uz Jahves mājokli, kur salīdzināšanās dienā drīkstēja ieiet vienīgi viņš. Bet Simons un Johanans nepieskārās aizkaram, viņi devās projām. No virspriestera Fanijas sirds novēlās milzīga nasta.

Atstājuši aizliegtās telpas, kareivji uzelpoja. Viņi bija sveiki un veseli, viņiem nebija uzkritusi debesu uguns. Viņi stiepa maizes klaipus. Tā bija smalka, balta maize, bet vienīgi maize, — nevienam, kurš tai pieskārās, nekas nenotika.

Simons un Johanans šinī vakarā ielūdza uz vakariņām sava štāba kungus un sekretāru Amramu. Viņi visi nedēļām ilgi nebija ēduši gaļu un kāri ostīja cepeša smaržu. Bija arī daudz laba vīna, Eškolas vīna, uz galda

stāvēja maize, pulka maizes — ne tikai ēšanai, bet arī, kā vīri smējās, lai paņemtu gaļu no šķīvja. Viņi bija nomazgājušies, ieziedušies ar tempļa eļļu, likuši apgriezt un nolīdzināt matus un bārdu. Pārsteigti viņi skatījās cits uz citu: kādos staltos, elegantos kungos bija pārvērtušies šie mežonīgie radījumi.

— Atlaidieties ērtāk un ēdiet, — Giskalas Johanans aicināja. — ŠI droši vien ir pēdējā reize, kad mēs varam to darīt, un mēs to esam pelnījuši.

Kareivji nomazgāja viņiem rokas, Simons bar Giora svētīja azaidu un pārlauza maizi, tā bija bagātīga maltīte, viņi atlicināja arī kareivjiem.

Abi vadoņi bija labā, lēnprātīgā noskaņojumā. Viņi pieminēja savu dzimteni Galileju.

— Es atceros pākšu kokus tavā pilsētā Gerazā, mans brāli Simon, — Johanans ieminējās. — Tā ir skaista pilsēta.

— Es domāju par tavas pilsētas Giskalas vīģēm un eļļu, mans brāli Johanan, — Simons sacīja. — Tu ieradies Jeruzalemē no ziemeļiem, es — no dienvidiem. Mums tūlīt vajadzēja turēties kopā.

— Jā, — Johanans smaidīja, — mēs bijām muļķi. Mēs bijām kā gaiļi. Kalps viņus aiz kājām nes sētā, lai nokautu, un viņi karādamies un šūpodamies cērt viens otram ar knābjiem.

— Dod man krūts gabalu no sava šķīvja, mans brāli Johanan, — Simons sacīja, — un Jauj man dot tev gurnu. Tas ir treknāks un sulīgāks. Es tevi mīlu un ļoti apbrīnoju, mans brāli Johanan.

— Es pateicos tev, mans brāli Simon, — Johanans sacīja. — Man nebija ne jausmas, cik tu esi skaists un stalts vīrs. Es to redzu tikai tagad, kad drīz būs jāmirst.

Viņi apmainījās ar gaļu, viņi apmainījās ar vīnu, Johanans uzsāka dziesmu, kas cildināja Simonu, — kā viņš sadedzinājis romiešu mašīnas un artilēriju, un Simons atbildēja ar dziesmu, kura slavēja Johananu, — kā viņš aiz Antonija forta pirmā mūra ierīkojis otru mūri.

— Ja mums būtu tikpat daudz laimes, cik drosmes, — Johanans smaidīja, — romieši sen vairs šeit nestāvētu.

Viņi dziedāja dzīru dziesmas un piedauzīgās dziesmas, un dziesmas par Galilejas skaistumu. Viņi atcerējās pilsētas Sepforiju un Tiberiadu, un pilsētu Magdalu ar astoņdesmit audēju darbnīcām, ko bija izpostījuši

romieši. «Tālu ap Magdalu ezers ir sarkans no asinīm,» viņi dziedāja, «tālu ap Magdalu krasts ir nosēts ar līķiem.» Viņi uzrakstīja savus vārdus uz kaujas apsējiem ar makabeju iniciāļiem un apmainījās ar šiem apsējiem.

Ārpusē ar vienādiem starplaikiem atskanēja dobji belzieni pa pamatmūri. Tur darbojās «Bargais Jūlijs», Desmitā leģiona slavenais tarāns.

— Lai viņš belž, — virsnieki smējās, — rīt mēs viņu sadedzināsim. — Viņi zvilnēja pusguļus, viņi ēda, jokoja, dzēra. Tas bija labs mielasts, pēdējais mielasts.

Nakts gāja savu gaitu. Viņi kļuva domīgāki, lielajā zālē valdīja mežonīga, drūma jautrība. Viņi atcerējās mirušos.

— Mums nav ne lēcu, ne olu, — Giskalas Johanans sacīja, — bet mēs izdzersim desmit sēru kausus un apgāzīsim zviļņus.

— Mirušo ir ļoti daudz, — Simons bar Giora teica, — un viņiem par godu pienāktos labāks mielasts. Es domāju par bojā gājušajiem virsniekiem.

No astoņdesmit septiņiem virsniekiem, kuri pārzināja romiešu karamākslu, bija krituši septiņdesmit divi.

— Lai viņu piemiņa svētīta! — Un viņi tukšoja kausus.

— Es atceros virspriesteri Ananiju, — Giskalas Johanans sacīja. — Viņš bija labi nostiprinājis mūrus.

— Viņš bija nelietis, — Simons bar Giora nikni sacīja, — mums vajadzēja viņu iznīcināt.

— Mums vajadzēja viņu iznīcināt, — Johanans samierinoši piebalsoja, — bet viņš bija krietns vīrs. Lai svētīta viņa piemiņa! — Un viņi tukšoja kausus.

— Es atceros kādu citu mirušo, — sekretārs Amrams dzēlīgi sacīja. — Viņš bija mans jaunības draugs un izrādījās suns. Mēs vienā telpā apguvām svētās mācības noslēpumus. Viņa vārds ir Josefs ben Matatija. Lai viņa pīšļiem nav miera!

Viņam bija iešāvusies prātā doma, kas viņam likās ļoti uzjautrinoša. Samirkšķinādamies viņš sapratās ar Simonu un Johananu un lika atvest no Fasaela forta cietuma rakstumācītāju un kungu Matatiju, Josefa tēvu.

Vecais, izkaltušais kungs bija nosēdējis smirdošajā, tumšajā pazemē garas, šausmīgas dienas, viņš bija briesmīgi vārgs, taču saņēmās. Viņam bija bail no šiem mežonīgajiem, apbruņotajiem tēviņiem. Viņi bija tik daudzus nogalinājuši, brīnums, ka viņi atstājuši Matatiju dzīvu, tiem nedrīkstēja runāt pretim. Viņš pielika drebošo roku pie pieres, sveicināja.

— Ko jūs vēlaties, mani kungi, — viņš stostījās,

— no veca, neaizsargāta cilvēka? — Un viņš mirkšķināja apžilbušās acis un pret savu gribu ostīja ēdienu smaku.

— Mums neveicas, mans rakstumācītāj un kungs Ma-tatij, — Johanans sacīja. — Šeit, kur mēs esam tagad, drīz būs romieši. Mēs vēl neesam izlēmuši, ko iesākt ar jums, vecais kungs. Vai mums pamest jūs romiešiem vai vispirms nosist.

Sirmgalvis stāvē ja salīcis, mēms, drebošs.

— Paklausieties, — sekretārs Amrams teica, — pārtikas pilsētā ir maz, kā jums varbūt zināms. Mums vairs nav gaļas, mēs esam spiesti ēst pākstis. Šeit jūs redzat pēdējo deviņu Jahves ugunsupuraltāra jēru kauliņus. Jērus mēs apēdām. Neblenziet tik stīvi. Mums tie garšoja. Vai jūs uz sienas redzat kādu «mene-tekel»? Es neredzu. Mūsu sacelšanās sākumā jūsu dēla kungs atradās mūsu pusē. Pa šo laiku viņš ir apsviedies. Būtu pareizi, ka beigās jūs stāvētu mūsu pusē. Mēs esam labi audzināti. Mēs jūs ielūdzam piedalīties mūsu pēdējā mielastā. Kā pats redzat, tur vēl ir krietni daudz kaulu. Arī maize, ar ko mēs ņēmām gaļu no šķīvjiem, ir jūsu rīcībā.

— Jūsu dēla kungs ir nelietis, — Giskalas Johanans sacīja, un viņa viltīgās, pelēkās acis bija dusmīgas,

— atkritums. Jūs esat laidis pasaulē mēslu piku, mans rakstumācītāj un kungs Matatij, pirmās pakāpes priesteri. Kauli un maize drīzāk pienāktos mūsu kareivjiem nekā jums. Bet mēs atbalstām mūsu rakstumācītāja Am-rama ierosinājumu, mēs jūs ielūdzam.

Simons bar Giora nebija tik pieklājīgs. Ar savām drūmajām, šaurajām acīm viņš draudīgi paskatījās uz sirmgalvi un uzbļāva:

— Ed!

Sirmgalvis stipri drebēja. Viņš neizsakāmi lepojās ar sava dēla panākumiem. Viņš pats nekad nebija uzdrīkstējies tiekties pēc augsta stāvokļa. Viņš saprata, ak, viņš labi saprata, kāpēc Josefs vēlāk pārgāja pie romiešiem. Bet šie cilvēki to nesaprata, viņi nāvīgi ienīda

Matatijas dēlu. Tātad tagad viņam jāēd. Varbūt tā ir pārbaude, un, ja viņš tagad ēdīs, viņi triumfēs im viņu izsmies un nositīs, tālab ka viņš savas atlikušās mūža dienas mēģinājis saglabāt ar šādu dieva zaimošanu. Pēc tumšā cietuma netīrumiem un smirdoņas viņš no bada un pārguruma bija gandrīz zaudējis prātu. Viņš redzēja kaulus, tie bija sulīgi kauli, pilni ar smadzenēm, viengadīga, izmeklēta jēra kauli, droši vien visu kaulu varēja sakošļāt un apēst. Turklāt maize, kas brīnišķīgi smaržoja, kas bez tam bija piesūkusies ar gaļas sulu un mērci. Sirmgalvis pavēlēja sev neiet, bet kājas viņam neklausīja. Viņu vilka uz priekšu, viņš gāja pret savu gribu. Ar netīrajām rokām viņš kāri tvēra pēc kauliem. Viņš koda un rija, sula pilēja viņa nekoptajā, baltajā bārdā. Viņš nebija svētījis ēdienu, tā taču būtu divkārša apgrēcība. Viņš zināja, tā bija gaļa no Jahves altāra, maize no viņa galda, un viņa rīcība bija desmitkārtīgs nāves grēks. Viņš atņēma sev un saviem pēcnācējiem dvēseles glābšanu uz visiem laikiem. Bet viņš tupēja zemē, kaulus abās rokās satvēris, viņa vecie, apdrupu-šie zobi plēsa un pārkoda tos, viņš košļāja, gremoja, bija laimīgs.

Pārējie skatījās uz viņu. — Redziet, — rakstumācītājs Amrams sacīja, — kā viņš rij par godu savas dvēseles glābšanai.

— Rau, tādi ir tie cilvēki, kuri mūs tik tālu noveduši, — Simons sacīja.

— Tādi ir tie ļaudis, kuru dēļ mēs mirstam, mans brāli Simon, — Johanans piebilda. Tad viņi vairs nerunāja. Klusēdami abi noskatījās, kā rakstumācītājs un kungs Matatija tupēja zālē uz grīdas, lāpu gaismā barību rīdams.

Nākamajā dienā, sestajā augustā, rakstumācītājs Nitajs pamodināja tai dienai izlozētos astotās pakāpes, Abi ja pakāpes, priesterus. Bezpalīdzīgā tempļa dienesta priekšnieka vietā vadību bija pārņēmis rakstumācītājs Nitajs, un priesteri viņam klausīja. Viņi sekoja viņam zālē, un rakstumācītājs Nitajs sacīja: — Nāciet, izlozēsim, kuram jākauj jērs, kuram jāslaka asinis, kuriem jānes uz altāra upura gabali, kuram milti, kuram vīns.

Viņi lozēja. Pēc tam rakstumācītājs Nitajs sacīja:

— Ej ārā, izraudzītais, un skaties,-vai kaušanas laiks nav pienācis.

Kad pienāca laiks, novērotājs sauca: — Aust gaisma! Austrumos kļūst gaišs.

— Vai līdz Hebronai ir gaišs? — rakstumācītājs Nitajs jautāja, un novērotājs atbildēja: — Jā!

Pēc tam rakstumācītājs Nitajs pavēlēja: — Ejiet un atvediet jēru no novietnes. — Un šim uzdevumam izlozētie gāja uz jēru novietni. Viņi nepiegrieza vērību, ka tur nebija neviena jēra, viņi atveda jēru, kura nebija, viņi pēc noteikumiem padzirdīja to no zelta kausa.

Tie, kuriem bija kritusi loze, tikmēr ar divām milzīgām zelta atslēgām devās uz svēto telpu un atslēdza lielos vārtus. Tajā brīdī, kad vārtu vēršanās varenais troksnis ieskanēja ausīs, kaušanas darbiem izraudzītais kādā citā telpā nokāva upuri, kura nebija. Tad viņš uzlika dzīvnieku, kura nebija, uz marmora galda, nodīrāja un sadalīja to pēc norādījumiem, deviņi no viņiem nesa katru gabalu atsevišķi un lika uz altāra malas. — Tad viņi izlozēja, kuriem jānes upura gabali no apmales uz pašu altāri. Ieradās zemākas pakāpes kalpotāji un pārģērba šim darbam izraudzītos citos tērpos. Viņi iededza upuruguni un kvēpināja no zelta bļodas, liedami tajā vīraku ar zelta karotēm. Un viņi ņēma lielo simtbalsīgo hidraulisko sirēnu un lika skanēt visiem simt toņiem reizē. Kad atskanēja šī varenā kaukšana, kas pārspēja katru troksni Jeruzalemē, visi zināja, ka tagad notiek upurēšana, un metās cēlos.

Tas, kuram bija kritusi loze, pasniedza vīnu. Rakstumācītājs Nitajs uzkāpa uz viena no altāra ragiem, stāvēja nogaidīdams ar lakatu rokās. Nozīmētie priesteri meta upura gabalus ugunī. Kad priesteris noliecās, lai izlietu vīnu, rakstumācītājs Nitajs deva zīmi, pavicināja lakatu. Un, kamēr dūmu stabs kāpa augšup, Ievīti uz svētās telpas kāpnēm uzsāka psalmu un priesteri, no altāra nokāpuši, svētīja ceļos nokritušo tautu.

Tā sestajā augustā ar visu paredzēto greznību, stingri pieturēdamies pie simt priekšrakstiem, upurēja izlozētie astotās pakāpes, Abijas pakāpes, priesteri. Šie novārgušie cilvēki, gatavi mirt šodien vai rīt, neredzēja, ka jēru novietne un tā kunga altāris ir tukši. Viņos iemājoja rakstumācītāja Nitaja ticība. Šī ticība panāca, ka viņi redzēja jēru. Viņi to upurēja, un šis upuris bija viņu

dzīves Jēga un pats ievērojamākais notikums. Tikai tālab viņi ar tādām pūlēm ievilka gaisu savās plaušās un atkal to izgrūda ārā, tikai tas vēl šķīra viņus no nāves.

Kad Titam paziņoja, ka jūdi apēduši pēdējos viņu dievam lemtos jērus, viņš bija pagalam satriekts. Tie bija briesmīgi, neprātīgi, dieva pamesti jaudis. Kālab šie neizprotamie cilvēki, kam nebija cita balsta kā vien Jahve, aplaupīja viņa altāri?

Vadzis bija lūzis, tagad aplenktajiem bija beigas. Kāds liels vilinājums tieši tagad uzbrukt izmocītajai pilsētai! Armija pēc ilgā, nogurdinošā aplenkuma alka pēc šā uzbrukuma. Tas bija arī pats īsākais un drošākais ceļš uz triumfu. Viņa tēvam vairs nebija nekāda iemesla uzturēt spēkā versiju, ka Jūdejā rīkojoties tikai soda ekspedīcijas. Viņa stāvoklis Romā pietiekami stabils, kaut arī viņš pats nav pabeidzis šo karagājienu. Ja Tits tagad uzbruktu pilsētai, Roma viņam nevarētu liegt triumfu.

Princis tajā naktī gulēja slikti, šaubu plosīts. Triumfs ir laba lieta. Bet vai viņam nav Berenīke, vai viņš pats sev nav zvērējis neizgāzt savas dusmas pret dumpiniekiem uz templi? Viņš pēc pieredzes ar Berenīki ir mācījies, cik maz var panākt ar varu. Ja viņš «to tur» saudzēs, ja viņš nogaidīs, kamēr «tas tur» padodas, vai tad viņš nebūs vērsis par labu to, ko nodarījis šai sievietei?

Viņš Josefam vēlreiz, pēdējoreiz uzticēja panākt vienošanos. Viņš pilnvaroja viņu izteikt miera piedāvājumus, kas tālu pārsniedza līdzšinējo piekāpību.

Josefa sirds dauzījās kā neprātīga. Viņš dziļi palocījās Tita priekšā, pēc jūdu paraduma roku pie pieres pielikdams. Romieša piedāvājums bija liela dāvana, ko sniedza stipra roka, kam patiešām nebija nepieciešams dāvināt, kas savu gribu varēja uzspiest ar varu. Josefam jāpanāk, lai ļaudis pilsētā to saprastu. Tagad, visam par spīti, ir jēga tam, ka viņš ir šeit romiešu vidū pie Jeruzalemes un nevis aiz mūriem kā Justs.

Noteiktajā stundā viņš devās tieši uz mūri viens pats, vienkārši tērpies, bez ieročiem, bez priestera amatzl-mēm. Tā viņš stāvēja starp aplencējiem un aplenktajiem, sīks cilvēciņš uz kailas zemes pie milzīgā mūra, un mūris viņa priekšā šķita sētiņ nosēts ar karavīriem. Bija

ļoti karsts laiks, smirdoņa, nomācošs klusums, tā ka viņš dzirdēja vienīgi savu asiņu dunu. Sev mugurā viņš juta Tiberija Aleksandra zobgalīgo skatienu, sev priekšā redzēja naida pārņemtās Simona bar Gioras, sava jaunības drauga Amrama un Johanana nicinošās acis. Karstajā saulē viņš sala pie visām miesām.

Viņš sāka runāt. Pirmkārt viņam pašam savi vārdi skanēja tukši un sveši, bet tad viņu pārņēma iedvesma, un viņš runāja vienkārši, dedzīgi un atklāti kā vēl nekad mūžā. Viņš skaidroja, ka romieši padošanās gadījumā gan saņemšot gūstā visus bruņotos vīrus, bet neviens netikšot nogalināts. Viņš skaidroja, ka romieši vēl šodien ielaidīšot pilsētā templim upurējamos dzīvniekus ar noteikumu, ka, tāpat kā senāk, tikšot pieņemts un upurēts arī Romas ķeizara, senāta un tautas Jahvem veltītais upuris.

Ļaudis uz mūra drūmi un skumji noskatījās, kā Josefs tuvojās. Tagad pat daudzi makabeji alkaini skatījās uz Simonu un Johananu. Tas patiešām bija vērienīgs, žēlīgs piedāvājums, un savās sirdīs viņi cerēja, ka vadoņi to pieņems.

Taču vadoņi par to nedomāja. Ja viņi padosies, tad kāda dzīve viņus sagaida? Vispirms viņiem būs jāpiedalās triumfa gājienā, tad viņus aizsūtīs kā vergus uz kalnraktuvēm. Un, pat ja romieši viņus atbrīvotu, vai gan pēc visa notikušā viņi varētu dzīvot starp jūdiem? Kad viņu karš beigsies ar neveiksmi, viņi uz visu mūžu būs starp jūdiem izstumtie. Bet bez šiem apsvērumiem bija dziļāki iemesli. Viņi bija aizgājuši pārāk tālu, viņi bija vainojami, ka pilsētas apkārtne tagad nolīdzināta līdz ar zemi un templis kļuvis par kapsētu un asiņainu cietoksni, viņi bija apēduši Jahves jērus, un nu viņi gribēja savu ceļu turpināt līdz galam.

Jau iepriekš, nezinādami, ko romieši piedāvās, viņi bija sagatavojuši savu atbildi. Kad Josefs pabeidza runu, viņi nenospļāvās, nenopurināja pīšļus no saviem apģērbiem un apaviem, nedomāja pat par garu atbildi, dusmu un nicināšanas pilnu. Nē, viņi tikai atvēra mazos izlūkdienesta vārtiņus blakus lielajiem vārtiem, un ārā kviekdama un rukšķēdama iznāca cūka. Jā, viņi bija atņēmuši romiešiem pāris cūku, un vienu no tām viņi tagad uzlaida Josefam.

Josefs nobālēja. Cūka nāca viņam virsū rukšķēdama un sēkdama, un ļaudis uz mūra smējās. Un tad kori un

latīniski — tas izvārgušajiem vīriem nenācās viegli — viņi bija ilgi vingrinājušies — sauca:

— Vai tev ir ataugusi priekšāda, Josef Flāvij?

Viņi smējās, un romieši paši pret savu gribu smējās līdzi. Šie nolādētie jūdi patiešām bija izdomājuši sasodīti labu joku. Bet Josefs stāvēja viens starp abām nometnēm blakus cūkai iepretim apkaunotajam, ar lielgabaliem piestūķētajam templim, un viņu skaļi izsmēja gan jūdi, gan romieši.

Šajā brīdī, kas bija garš kā gadi, Josefs samaksāja par visa sava mūža augstprātību. — Jūsu rakstumācītājs ir nelietis, — kādreiz bija teicis kāds ar dzeltenīgu seju, Meronā viņi uzsēja zāli uz ceļa, pa kuru bija ieradies viņš, daži turējās no viņa septiņu soļu attālumā kā no spitālīgā, skanot bazūnēm, viņam pasludināja Lielo izraidi jumu, Aleksandri jā viņu sasēja ar virvēm un pātagoja. Bet kas bija tas viss salīdzinājumā ar šo brīdi? Viņš bija nācis ar tīru sirdi, viņš gribēja glābt pilsētu, vīriešus, sievietes, bērnus un Jahves namu. Bet viņi uzsūtīja Josefam cūku. Viņš labi saprata, ka tagad jāiet projām, bet vilcinājās. Viņu turēja uz vietas mūris. Viņam bija jāsaņem kopā viss gribasspēks, lai aizietu. Viņš spēra vienu soli aiz otra, viņš gāja atmuguriski, vēl vienmēr uz mūriem skatīdamies. Viņu pārņēma liels aukstums, viss no viņa bija nolobījies — gan sāpes, gan augstprātība. Viņš nepiederēja pie romiešiem un nepiederēja pie jūdiem, zeme bija tuksnesīga un kaila kā pirms pasaules radīšanas, viņš bija viens, ap viņu bija tikai izsmiekls un ņirgas.

Kad jūdi izdzina Josefam pretim cūku, Tits nesmējās. «Patiesību sakot,» viņš domāja, «es varu būt apmierināts. Es sevi pārvarēju. Es gribēju vērst par labu, ko šie ārprātīgie nodarījuši savam dievam, tagad es esmu ar Jahvi labākās attiecībās nekā mani ienaidnieki.» Taču šie apsvērumi ilgstoši nenomierināja. Viņš paskatījās lejup uz reālo, balto un zeltaino templi. Piepeši viņu pārņēma bīstamas alkas samīdīt kājām «to tur» — traucētāju, mulsinātāju. Viņi paši to apkaunojuši, viņš pilnīgi iemetīs mēslos «to tur» — smējēju, cēlo, nolādēti tīro. Viņa smadzenes plosa ritmiski, neapvaldīti, mežonīgi saucieni, ko viņš dzirdējis no saviem kareivjiem: «Hep, hep,» — un pie katra «hep» nobrākšķ kāds pakausis un sabrūk daļa no tempļa.

To pašu bridi viņš iztrūkās. Viņš nožēloja, ka bija par to domājis. Nē, katrā ziņā viņa nolūks nebija ielaisties ar Jahvi. To viņš uzticēja kungiem viņpus mūra.

Viņu sagrāba neskaidras skumjas, mežonīgas ilgas pēc jūdietes. Viņš juta bezspēcīgas dusmas par jūdu fanātismu, par viņu aklību. Berenīke ir viena no viņiem, tikpat neizprotama kā viņi, nekad Tits viņu pa īstam neiegūs.

Viņš aizgāja pie Josefa. Tas gulēja savā gultā līdz nāvei noguris, aukstiem sviedriem klāts, par spīti vasaras dienas karstumam. Viņš gribēja piecelties.

— Guli, guli, — Tits lūdza, — bet runā ar mani. Varbūt dusmas uz šiem cilvēkiem dara mani aklu? Paskaidro, mans jūd: ko viņi grib? Savu mērķi viņi vairs nevar sasniegt: tātad kāpēc viņi labāk grib mirt nekā dzīvot? Viņi var paturēt templi, kura dēj cīnās: kāpēc viņi grib, lai tas nodeg? Vai tu saproti to, mans jūd?

— Es to saprotu, — Josefs sacīja neizsakāmi noguris, un viņa sejā bija tā pati skumjā izteiksme kā sejās uz mūra.

— Vai tu esi mūsu ienaidnieks, mans jūd? — Tits ļoti maigi jautāja.

— Nē, mans princi, — Josefs atbildēja.

— Vai tu piederi pie tiem viņpus mūra? — Tits vaicāja. Josefs satriekts ierāvās sevī, klusēja.

— Vai tu piederi pie tiem viņpus mūra? — Tits uzstājīgāk atkārtoja.

— Jā, mans princi, — Josefs atzinās.

Tits paskatījās uz viņu bez naida, bet nekad viņi abi nebija jutušies tik sveši. Tits, iedams ārā, vēl vienmēr skatījās uz jūdu, smagu domu mākts.

Savā skaistajā, klusajā mājā Tiberiadā uz pakalna pie ezera Berenīke mēģināja izstāstīt brālim Agripam, kas noticis karaspēka nometnē. Kad Agripa redzēja viņu pārrodamies satrauktu un satriektu, viņš neko netaujāja. Tagad viņa stāstīja jo vaļsirdīgāk. Vai viņa nicināja Titu viņa varmācības dēļ? Nē. Pats ļaunākais bija tas, ka viņa vairs neienīda Tita barbarismu. Zem piktās, aizvainotās zēna sejas, kāda Titam bija šķiroties, viņa redzēja stipro, mērķtiecīgo karavīra seju. Neko nelīdzēja, ka viņa uzjautrināja sevi un brāli, stāstīdama par viņa nelokāmo pedantismu, par viņa mujķīgo stenografēšanu.

Savā smirdošajā nometnē, nomīdītajā tuksnesī ap Jeruzalemi Tits bija vīrietis, īsts vīrietis.

Agripa labi saprata savas māsas mokošos paskaidrojumus. Vai šis nelaimīgais karš tikpat nežēlīgi neplosīja arī viņa nervus? Viņš bija nosūtījis romiešiem savas karaspēka vienības, bet tūdaļ pēc tam atgriezās savā karaļvalstī aiz Jordānas un vēlējās dzirdēt par notikumiem nometnē pēc iespējas mazāk. Viss viņam bija sagandēts — Tiberiadas skaistā pils, viņa gleznas, grāmatas, skulptūras.

— Tev ir vieglāk, māsa, — viņš sacīja, un viņa skaistajā, mazliet par daudz tuklajā sejā pavīdēja tikko jaušams, drūms smaids. — Sirdī tu mīli Jūdeju, tās zemi un tās garu un guli ar savu romieti, un esi sev šo problēmu atrisinājusi. Mīli viņu, Nikion, savu Titu. Es viņu apskaužu, bet nedrīkstu tevi atrunāt. Un kas atliek man, Nikion? Es saprotu abus — gan jūdus, gan romiešus. Taču kā lai es paturu abus? Kaut es varētu būt tāds kā viņi Jeruzalemē, kaut es varētu būt tāds kā romieši! Es redzu jūdu fanātismu un romiešu barbarismu, bet es nespēju tikt vaļā, es nespēju izšķirties.

Berenīke Tiberiadas klusumā saspringti uzklausīja visas ziņas no Jeruzalemes nometnes. Sākumā viņai acu priekšā vēl rēgojās tuksnesis, kurā bija pārvērtusies pilsētas krāšņā apkārtne, nāsīs koda nometnes smirdoņa, ausīs gaudoja plēsoņas, kas gaidīja uz maitām. Taču pamazām atmiņas zaudēja savu pretīgumu un kara ārprāts sāka šo sievieti valdzināt. Karš bija asinis un uguns, liela izrāde, karš skurbinoši smaržoja, karš bija mežonīgas un bijīgas vīriešu sejas, kas alka pēc ātras, aplaimojošas nāves. Viņa novērsās no Tiberiadas domīgā skaistuma un aizvien spēcīgāk ilgojās pēc varenās, patētiskās nometnes burzmas. Kāpēc princis klusēja? Kāpēc viņš viņai nerakstīja? Vai Berenīkes miesa viņam nebija patikusi? Visas dusmas un kaunu viņa vērsa pret sevi, nevis pret šo vīrieti.

Kad pienāca ziņa, ka vistuvākajā laikā jāizšķiras tempļa liktenim, ka par to jau esot apspriedies ķeizara kabinets, viņa ilgāk neizturēja. Tagad viņai bija pietiekams pamats atgriezties nometnē.

Saņēmis ziņu par viņas ierašanos, princis juta varenu uzvaras prieku. Kopš šī sieviete no viņa aizbēga, viņš bija pārlaidis divus grūti panesamus mēnešus karstās vasaras smirdoņā, ar pūlēm sevi apvaldīdams un gaidī-

dams pilsētas padošanos. Saspringtā darbā Tits mēģina notrulināt nemieru, viņš ari tiek uz priekšu, viņš aizvirza karu līdz pašam templim, un, kur kādreiz slējās Antonija forts, tagad stāv viņa trīsdaļīgā telts: darbistaba, guļamtelpa, ēdamtelpa. Viņš vairs ilgāk neatsakās no Berenīkes portreta klātienes. Biedinoši dzīva, kā viss, ko radījis Fabulls, glezna stāv viņa darbistabā. Bieži viņš skatās zeltainbrūnajās, iegarenajās sievietes acīs. Kā viņam varēja ienākt prātā ārprātīgā ideja iegūt viņu kā spāniešu ielasmeitu? Tā ir svešāda sieviete, jā, ļoti cēla un svešāda. Viņš alkst pēc Berenīkes kā pirmajā dienā.

Viņš ieskatījās savās piezīmēs, viņas vārdos, ko viņš stenografējis, salīdzināja tos, apsvēra. Viņš ilgi stāvēja pie portreta, aplūkoja to, šaubu pārņemts. Saņēma sevi rokās, nedarīja neko, gaidīja.

Tagad viņa nāca pati. Viņš izjāja Berenīkei pretim, lai sagaidītu viņu tālu no nometnes. Berenīke bija maiga, meitenīga, neko nepārmeta. Viņu nebiedēja noplicinātā zeme ap Jeruzalemi, daudzie krustā sisto līķi, plēsīgie putni, mežonīgās, draudīgās kareivju sejas, šis «ge hin-nom», šie nāves lauki. Jo caur šo Hadesu stingrā solī gāja princis, īstais vīrietis, un, tā kā viņa atradās viņam līdzās, Berenīki pārņēma liels miers.

Viņi kopā zvilnēja pie vakariņu galda. Viņš stāstīja Berenīkei par saviem zēniem, saviem kareivjiem. Šie jūdi sagādāja velnišķīgas grūtības. Viņi bija fanātiski, traki kā aizšautas mežacūkas. Viņi riskēja ar dzīvību kviešu maisa dēļ. Viņi izdomāja aizvien jaunus, nežēlīgus paņēmienus. Tā, piemēram, viņi bija piebāzuši jumtu, kas savienoja Antonija fortu un tempļa teritoriju, ar jūdu piķi, sausu malku un darvu, uzvilinājuši uz tā romiešus un izcepuši kā zivis. Bet arī ar viņa zēniem nevarēja dzīt jokus. Princis stāstīja tā, it kā runa būtu nevis par zaudējumu vai uzvaru, bet par labu sporta spēli. Viņš pats sevi nesaudzē, ja vajag, viņš metas cīniņā, viņš ir divas reizes ievainots, ienaidnieki nodūruši zirgu, kurā viņš sēdējis, viņa virsnieki vienmēr cenšas viņu pārliecināt, ka viņam, karavadonim, ikdienišķos darbus kaujas laukā vajagot uzticēt ierindniekiem.

Tits stāstīja cītīgi, labā noskaņojumā, gandrīz nevērodams, vai viņa klausās. Pēkšņi viņš pamanīja, kā Berenīke uz viņu paskatās. Tās -nebija portreta acis. Šādu neatlaidīgu skatienu, šādu acu aizmiglošanos viņš pazina. Lēnām, turpinādams runāt, ar alkainu, tomēr maigu kustību viņš abām rokām apskāva Berenīki. Viņa piekļāvās Titam, viņš neizrunāja līdz galam iesākto teikumu, stāsta vidū viņi noslīga uz zviļņa un saplūda.

Pēc tam viņa gulēja nekustīgi, acis aizvērusi, smaidīdama. Tits spieda savu plato zemnieka galvu, kas tagad izskatījās svaiga un jauneklīga, pie viņas krūtīm, urbās ar to viņas augumā.

— Es zinu, — viņš sacīja un maigi pieklusināja savu bargo pavēlnieka balsi, — es zinu, tu neesi nākusi manis dēļ. Bet ļauj man ticēt, ka tu esi te manis dēļ. Saldā, brīnišķīgā, karaliene, mīļotā. Tu droši vien esi ieradusies sava tempļa dēļ. Lai svētīts tavs templis, jo tu esi pie manis. Es biju cieši nolēmis, ka templis jāsaglabā. Saldā, un, ja arī man tādēļ būtu jāziedo vairāk nekā desmit-tūkstoš vīru, es to saudzēšu. Tas ir tavs templis. Tur ir tava īstā vieta, un desmittūkstoš vīru nav liela cena. Es uzcelšu no jauna arī tavu priekšteču māju. Tu varēsi kāpt augšup pa tās kāpnēm, Nikion, savā gaitā, kas mani dara svētlaimīgu, un aiz tevis būs tavs templis.

Berenīke gulēja, acis aizvērusi, smaidīdama. Viņa kāri tvēra katru Tita vārdu. Pavisam klusu viņa sacīja: — Vīrs, bērns, janik, janiki. Es ierados tevis dēļ, janiki.

Divdesmit pirmajā augustā, pirmajā abā pēc jūdu kalendāra, «Bargais Jūlijs» sāka graut tempļa teritorijas ārējo mūri. Viņš strādāja sešas dienas pēc kārtas, tika pievestas citas mašīnas, divdesmit septītajā augustā visas mašīnas strādāja reizē. Bez panākumiem. Romieši mēģināja tiešo uzbrukumu, pielika kāpnes, pavēlēja divām kohortām bruņurupuča veidā doties uz kāpnēm. Jūdi apgāza ar bruņotiem vīriem cieši aplipušās kāpnes. Daži leģionāri, starp tiem tas, kurš nesa kaujas emblēmu, nonāca uz mūra, bet šeit tos nosita, un jūdi ieguva emblēmu.

Tits lika pielaist vārtiem uguni. Arējās kolonādes, viņš mierināja sevi un Berenīki, vēl neesot templis. Tātad vārtus aizdedzināja, izkusušais sudrabs atvēra liesmām ceļu uz koka sijām. Uguns plosījās visu dienu un visu nākamo nakti. Tā tempļa teritorijas ziemeļu un rietumu kolonādes bija iznīcinātas, un tagad karaspēka priekšā atradās pati augstā tempļa celtne.

Divdesmit astotajā augustā, astotajā abā pēc jūdu

kalendāra, kamēr romiešu ugunsdzēsēju komandas strādāja, lai caur gruvešiem, pelniem, oglēm un drupām būvētu ceļu līdz templim, Tits sasauca kara padomi. Vajadzēja izlemt, kā izturēties pret pašu templi.

Kara padomē piedalījās maršals Tiberijs Aleksandrs, turklāt vēl ģenerāļi, kuri komandēja četrus leģionus: Ce-realijs no Piektā, Lepids no Desmitā, Literns no Divpadsmitā, Frīgijs no Piecpadsmitā leģiona un Markantons Jūliāns, Jūdejas gubernators. Par sekretāru Tits izraudzījās Josefu.

Vispirms Tits lika nolasīt ķeizara vēstuli. Berenīke bija pareizi informēta, ka ķeizars sasaucis kabineta sēdi, lai uzzinātu savu kungu domas par tempļa turpmāko likteni. Daži ministri bija izteikušies, ka šis dumpības cietoksnis, šis spītīgais jūdu nacionālā lepnuma centrs un simbols, jānolīdzina līdz ar zemi. Vienīgi tā varot reizi par visām reizēm atņemt jūdiem viņu pulcēšanās vietu. Citi domāja, ka karš tiekot vests pret cilvēkiem, nevis pret nedzīvām lietām un Romas kultūras prestižs prasot, lai tik lieliska celtne tiktu saudzēta. Pats ķeizars, tā bija teikts vēstules beigās, nolēmis ieteikt karavadonim celtni, ja iespējams, saglabāt.

Koncentrēti un nopietni kungi klausījās lasām vēstuli. Viņi zināja, ka runa ir par triumfu. Ja templi ieņems ar uzbrukumu, tad tas būs slavas vainagots karagājiena noslēgums, tad neviens vairs nevarēs pļāpāt par soda ekspedīciju, tad senātam būs jāpiekrīt triumfam. Viņus vilināja triumfa dienas spožums un sajūsma, viņu dzīvē pats nozīmīgākais, viņu, kuri kā uzvarētāji piedalīsies šinī gājienā. Bet to te nedrīkstēja pieminēt, par armijas interesēm te drīkstēja runāt tikpat maz kā ķeizara troņa padomē.

Viņi varēja labi iedomāties, kā noritēja troņa padome. Resnais Jūnijs Trāķietis droši vien dažos mierīgos vārdos atbalstīja tempļa saudzēšanu, varbūt arī resnais Klaudijs Regīns izteica pāris nenoteiktu, samierinošu frāžu. Toties jo asāk tempļa nopostīšanu pieprasīja ministrs Ta-lass. Beidzot radās kompromiss, šis «ja iespējams», šī vēstule, kas uzlika armijai atbildību par visu, kas notika un kas nenotika. Nu labi, armija var atbildību uzņemties. Armija grib savu triumfu, karaspēka vienību noskaņojums, kuras neprātīgi ilgojās «to tur», «to zināmo» sabradāt ar zābakiem, bija pārņēmis arī daudzus vadoņus. «Hep, hep» tirdīja arī viņus. «Celtni, ja iespējams, sa-

glabāt,» — to, Romā sēžot, bija viegli pateikt. Kur sākas šis «ja iespējams» un kur tas beidzas?

Pats pirmais runāja maršals Tiberijs Aleksandrs. Viņš zinot, pārējie gribot triumfu Romā, viņš gribot šo zemi saprātīgi pakļaut. Viņš runāja īsi un apņēmīgi kā vienmēr. Celtnes saglabāšana maksāšot upurus. Bet desmittūkstoš kareivju varot aizstāt, templis esot vienreizējs, un to aizstāt nevarot. Simttūkstoš vīru tagad spēšot tikt galā ar apmēram piecpadsmit tūkstošiem aiz tempļa sienām. Esot iespējams celtni saudzēt.

Ģenerālis Frīgijs no Piecpadsmitā leģiona, ģenerāļa Li-terna piekrītošo saucienu atbalstīts, iebilda. Protams, samaksājot ar desmit tūkstošiem romiešu leģionāru dzīvībām, esot iespējams templi valstij un pasaulei saglabāt. Bet viņš neticot, ka ķeizars, kareivju draugs, šīs iespējamības robežas gribētu tā paplašināt. Jūdu negodīgo cīņas paņēmienu dēļ jau vairāki tūkstoši esot nožēlojamā kārtā gājuši bojā, sakapāti, izcepti. Nedrīkstot ziedot jaunus tūkstošus. Kareivji alkstot «to tur» nodedzināt, tikt templī pie savas naudas. Ja viņiem liegšot šo pelnīto atriebi, tas armijā izsaukšot pamatotu neapmierinātību.

Kamēr ģenerālis Literns skaļi piebalsoja Frīgijam, Tiberijs Aleksandrs, kā vienmēr pieklājīgi smaidīja. Šis Frīgijs bija tieši tas virsnieka tips, kuru viņš ienīda, — truls, plātīgs. Tādi kā šis ģenerālis par katru cenu grib triumfu. Tādi kā šis ģenerālis nekad nesapratīs šīs celtnes diženumu, ko radījis cilvēka ģēnijs gadu simteņos. Tādi kara zābakos brien tam pāri uz savu triumfu un nedomā mest ne mazāko līkumu.

Bet runāja jau Jūliāns Markantons, Jūdejas provinces gubernators. Viņš bija ierēdnis, viņu interesēja tikai viņa iecirknis, turpmākā provinces pārvalde. Viņš negribēja uzņemties lielāku atbildību. Viņš nešauboties, viņš paskaidroja, ka tagad armija, arī templi saudzēdama, varot apspiest dumpi. Taču tas būtu tikai īslaicīgs, nevis ilgstošs atrisinājums. Šīs celtnes mākslas vērtību neviens nespējot novērtēt pareizāk par viņu. Taču jūdi esot templi padarījuši par cietoksni, un tas palikšot par cietoksni arī pēc sacelšanās apspiešanas. Bet kad gan Roma atstājusi pakļautajos apgabalos dumpinieku cietokšņus? Templi vajagot iznīcināt, ja negribot, ka jūdi, līdzko būšot atvilkta daļa no karaspēka, sāktu domāt par jauniem nemieriem. Ja celtni nenopostīšot, tcļd šī nemierīgā, augstprātīgā tauta to nekādā ziņā neuzskatīšot par labestības

zīmi, bet uztveršot kā vājumu. Viņš, Jūdejas gubernators, kurš atbildīgs Romai par mieru un kārtību šajā grūti pārvaldāmajā provincē, ļoti lūdzot, lai templi nolīdzinot līdz ar zemi. Neesot iespējams to saglabāt.

Tits visu noklausījās, reizēm mazliet mehāniski stenografēja līdzi. Viņš labi saprata kareivju vēlēšanos un ģenerālu vēlēšanos. Vai viņš pats nealkst pēc triumfa?

Taču Jahve ir bīstams pretinieks. Jau ietiepība, ar kādu tauta viņu aizstāv, pierāda, ka viņš, par spīti visam smieklīgumam, nav nekāds mazais un nicināmais dievs. «Ja iespējams.» Viņš nedzirdami nopūšas. Kaut Vespa-siāna vēstule būtu skaidrāka!

Tikmēr visi kungi bija izteikuši savas domas. Izrādījās, ka trīs balsis bija par tempļa saglabāšanu, trīs par tā iznīcināšanu. Visi saspringti gaidīja prinča lēmumu. Pat apvaldītais Tiberijas Aleksandrs nespēja nomākt mazu, nervozu raustīšanos.

Josefs satraukts skrāpēja ar grifeli galdu. Viņš saspringti tvēra katru izrunāto vārdu, bet pierakstīja pavirši, jo varēja paļauties uz savu atmiņu. Pamatojumi, ko izteica karavīri, bija svarīgi. Bet aiz tiem stāvēja vēl kaut kas svarīgāks: alkas pēc triumfa Romā. Tits bija viņam, Be-renīkei un pats sev apsolījis templi saudzēt. Bet Tits ir karavīrs. Karavīra augstākais mērķis ir triumfs Romā. Vai viņš noturēsies? Vai viņš spēs atteikties no triumfa, lai saglabātu Jahves namu?

Tits domā. Bet viņš neapsver visus «par» un «pret». «Šis Jahve,» viņš domā, «ir ļoti viltīgs dievs. Acīmredzot viņš ir tas, kurš iedvesis man pret šo sievieti tādas apgrūtinošas jūtas. Viņa man ir atdevusies, es pazīstu viņu: droši vien Jahve ir tas, kurš nepieļauj, ka manas slāpes rimtos. Kā mans tēvs smīnēs, kad dzirdēs, ka esmu nodedzinājis templi. «Nu, Kenīda, vecā grezele,» viņš sacīs, «viņš nav spējis savaldīties. Atvēlēsim viņam triumfu.»»

Stundas ceturksnis pagāja klusējot.

— Es pievienojos, — Tits sacīja, — to domām, kuri uzskata, ka iespējams templi saudzēt. Es ceru, ka romiešu leģioni saglabās disciplīnu arī tad, ja viņiem kāda pavēle nebūs pa prātam. Es pateicos jums, mani kungi.

Pēc senas militāras tradīcijas katru vakaru Tita telts priekšā pulcējās pulku orķestri, lai fanfaras, augstākais

kara virspavēlniecības simbols, nopūstu jundu. Tits stāvēja telts ieejā. Pieņemt jundu vienmēr bija loti patīkami. Muzikanti, ap divsimt cilvēku, nostājās savās vietās. Tika dota zīme. Un tad sākās nedaiļskanīga, bet spēcīga timpānu dārdoņa, ragu un flautu spalgā spiegšana un gaudošana, trompešu taurēšana, un Tits no sirds priecājās par raibo, jautro pulku un par tā goddevīgo muzicēšanu. Tad muzikanti aizgāja. Un tagad sekoja kaut kas svarīgāks, nākamās dienas paroles un uzdevuma paziņošana. Tas notika nopietni un svinīgi. Katrs no četriem leģioniem ik vakaru rindas kārtībā sūtīja savu pirmo centurionu, lai tas saņemtu no karavadoņa nākamās dienas pavēli un paroli un nodotu to tikpat nopietni un svinīgi tālāk.

Tits bija nepatīkami pārsteigts, kad šajā divdesmit astotā augusta vakarā kā pavēles saņēmējs ieradās kapteinis Pedāns, Piektā leģiona pirmais centurions. Nācās paziņot kopš ilgāka laika pašu svarīgāko pavēli, un princis bija to trīs reizes pārlabojis. Viņš pasniedza kapteinim dēlīti. Pedāns paņēma to savās platajās, īsajās, netīrajās rokās. Viņš lasīja: «Parole: ej bojā, Jūdeja. Pavēle: divdesmit devītajā augustā visādā ziņā jāpabeidz dzēšanas un drupu novākšanas darbi tempļa ziemeļu un rietumu pusē, lai trīsdesmitajā augustā agri no rīta būtu sagatavota vieta uzbrukumam. Ja ienaidnieks traucē dzēšanas un drupu novākšanas darbus, tad tas enerģiski jāatsit, tomēr saudzējot ēkas, kas pieder pie paša tempļa.»

Kapteinis Pedāns, ievērodams nolikumu, lasīja pavēli skaļā balsī. Piektā leģiona pirmais centurions bija apķērīgs, ar savu vienīgo redzīgo aci un viltīgajām smadzenēm viņš bija aptvēris pavēles būtību labu laiku, pirms, viņa kviecošā balss sekoja acij. Tā nu kapteinis lēnām izrunāja lasīto. Drukns, noskūtu sārtu seju, vareniem pleciem, spēcīgu skaustu — tāds viņš stāvēja karavadoņa priekšā. No viņa platās mutes nesteidzīgi nāca pavēles teksts. Vārdi «tad tas enerģiski jāatsit» skanēja ļoti skaidri un ar uzsvaru, nobeiguma vārdus «taču saudzējot ēkas» kapteinis gan neizrunāja ātrāk, taču ieteica tos nevērīgi, kā mazsvarīgākus. Kamēr viņš lasīja, viņa acis, gan dzīvā, gan nedzīvā, pētīgi, nogaidoši skatījās vairāk uz karavadoni nekā uz dēlīti, it kā viņš lasītu nepareizi. No Pedāna skatiena Tits atkal juta pret šo skaļo, smagnējo cilvēku to pašu parasto nepatiku un vienlaikus to pašu stipro vilinājumu, to pašu trako prieku, ko bija

jutis, dzirdot ģenerāļu vārdus, kad viņi ieteica, lai Jaujot ugunsgrēkam izplatīties, iesviežot uguni «tajā tur», «zināmajā». Iestājās īss klusuma brīdis. Kapteinis vēl vienmēr lūkojās uz Titu neticīgi, nogaidoši. Jā, nav šaubu, viņš gaidīja. «Tev ir taisnība, mans Pedān, bet arī citiem ir taisnība. Dariet, ko gribat. Atbildību vienmēr noveļ cits uz citu. Visi grib to darīt, bet neviens negrib būt atbildīgs. Tu esi īstais vīrs, mans Pedān, dari to tu.» Tādas laikam bija Tita izjūtas, kamēr kapteinis Pedāns stāvēja un gaidīja. Taču šīs izjūtas nekļuva par domu un kur nu vēl par vārdu, Tits to nepieļāva. Nekas nebija redzams, izņemot mazu, tikko manāmu smaidiņu. Taču Piektā leģiona pirmais centurions šo smaidiņu ievēroja. Vai viņš kaut ko teica? Karavadonim likās, it kā viņš būtu ko teicis. Tas izklausījās pēc «hep, hep». Bet tas, zināms, bija neiespējami. Kapteinis Pedāns paņēma dēlīti, noglabāja to, kā nolikumā paredzēts, sveicināja, izstiepdams roku ar atvērto plaukstu. Karavadonis sacīja: — Pateicos.

Kapteinis Pedāns attālinājās, un it kā nekas nebija noticis.

Šajā naktī Tits gulēja ar Berenīki. Viņš gulēja mierīgi, un Berenīke dzirdēja viņu sakām: — Dod man dēlīti!

Pa to laiku kapteinis Pedāns devās atpakaļ uz savu telti. Pavēles vārdus viņš labi atcerējās, tomēr vēlreiz izvilka dēlīti un pārlasīja to. Viņa platā mute pastiepās vēl platāka, viņš bija apmierināts. Protams, šīs zemes karstums, šausmīgie odi, kuriem īpaši patika viņa gaišā, sārtā miesa, mokošā aplenkuma garlaicība — tas viss bija pretīgi, zāles vainaga īpašnieks, armijas mīlulis, būtu varējis sev to aiztaupīt. Iepriekšējā gadā, kad kaujas šeit aprima, viņš ar kādu Muciāna karaspēka vienību devās uz Itāliju, lai piedalītos karagājienā pret Vitellu. Viņš būtu varējis palikt tur, iestāties gvardē, uzdienēt par pulkvedi, par ģenerāli. Tagad, turot rokā dēlīti, viņš nenožēloja, ka atgriezies atpakaļ kā pirmais centurions Piektajā leģionā pie utainās Jeruzalemes, lai piedalītos nolādētajā aplenkumā.

Pedāns bija karavīrs. Viņš kalpoja armijā kopš agras jaunības. Viņam patika ēst daudz un vienkārši, nodoties netiklībai, piedzerties, rēkt piedauzīgas dziesmas. Viņš bija mācījies cīnīties ar šķēpu, šaut, paukoties, šis druk-

nais vīrs bija neparasti izveicīgs un stiprs. Viņš jutās ļoti apmierināts ar sevi. Bieži viņš aplūkoja savu seju ne tikai dārgajā zelta spogulī, ko vadāja līdzi visos pārgājienos, taču arī katrā ūdens paltī, kam gāja garām, vai savā vairogā. Viņa seja viņam patika. Kad viņš zaudēja vienu aci, viņš pasūtīja jaunu aci pie vislabākā speciālista, kurš lika acis skulptūrām. Tikai tagad viņam sava seja patika pa īstam, un viņš nenožēloja, ka pazaudējis aci. Viņam patika briesmas. Viņam patika arī karalaupī-jums. No savas laupījuma daļas, no atlīdzības par īpašiem uzdevumiem un no veikliem karanometnes darījumiem viņš sarausa ievērojamu īpašumu, kas bija droši noguldīts Veronā pie kāda baņķiera un ienesa krietnus procentus. Reiz, kad viņš būs vecs un bezzobains, viņš, zāles vainaga īpašnieks, armijas mīlulis, atgriezīsies Veronā, kļūs par ievērojamu vīru, liks pilsētai dancot pēc savas stabules.

Pagaidām viņam visādā ziņā ir labāka nodarbošanās. Piemēram, šī dīvainā pavēle. Tā ir visnotaļ patīkama pavēle, kuru īsti pareizi saprot tikai viņš un ar kuru rīkoties prot tikai viņš. Kaut vai šīs savādās pavēles dēļ bija vērts atgriezties no krāšņās Itālijas pie sava Piektā leģiona. Jo Piektā leģiona pirmais centurions, kurš parasti pret cilvēkiem ir ļoti vienaldzīgs, kurš nogalināja pretinieku sportiski bez personiskas ieinteresētības, šis kapteinis Pedāns kaut ko ļoti ienīst: jūdus.

Viss šajos ļaudīs viņu sanikno — viņu valoda, viņu paradumi, viņu ticība, viņu elpa, viņu gaiss. Arī pārējie Austrumu cilvēki slinki, smirdoši barbari ar atpalikušiem ieradumiem. Bet jūdi patiesi tik ļoti mīl slinkot, ka viņi ne ar kādiem līdzekļiem, pat ne ar nāvi, nav piedabūjami kaut ko darīt savā septītajā dienā. Viņu zemē ir arī kāda upe, sabata upe, kas septītajā dienā netek. Un kara sākumā viņi — viņš to redzēja pats savām acīm — ļāva septītajā dienā sevi nogalināt, nemaz nepretodamies, vienkārši principiāla, ar likumu noteikta slinkuma dēļ. Šie muļķi tic, ka tiem, kuri ievēro viņu draņķīgos baušļus, dievs iekonservēs dvēseles mūžīgai dzīvošanai. Tas šos nekauņas padara tik nejūtīgus pret to, kas citus valdzina un atbaida. Viņi tur sevi par labākiem nekā pārējie cilvēki, it kā viņi būtu tieši tādi kā romiešu leģionāri. Viņi ienīst un nicina visus. Viņi apgraiza sev dzimumlocekli, lai tikai viņiem būtu kāda atšķirīga iezīme. Viņi ir izaicinoši savdabīgi, stūrgalvīgi kā savvaļas kaz-buki. Kad viņi mirst, kad viņus sit krustā, viņi kliedz:

«Iā, iā; iā ir mūsu dievs!» Šā «iā, iā» dēļ viņš sākumā domāja, ka viņu dievs ir ēzelis, un daži arī saka, ka viņi savā vissvētākajā vietā godinot ēzeli. Bet tas nav tiesa, šie vājprātīgie un noziedznieki patiesībā tic dievam, kuru viņi nevar ne redzēt, ne noģist, dievam, kurš tikpat nekaunīgs kā viņi paši, kurš pastāv tikai prātā. Viņš vairākas reizes atļāvies pajokoties un, ja kāds sists krustā, pamēģinājis, vai nevarēs šo mocekli ar draudiem un solījumiem vest pie prāta. Bet nē un nē. Viņi patiesi tic savam neredzamajam dievam, viņi kliedz «jā, jā» un mirst. Kapteinis Pedāns ir nesamierināms, nepielūdzams tāda neprāta pretinieks. Viņš grib to izdeldēt. Nebūtu vērts dzīvot, ja kaut kas no viņu kliegšanas izrādītos patiesība, kaut arī tas būtu pats klusākais kunkstiens. Bet tā nav taisnība, tā nedrīkst būt taisnība.

Kapteinis Pedāns līganā gaitā iet uz savu telti, plato muti ņirdzīgi saviebis. Ja šis dievs Jahve kaut kādā veidā eksistē, tad taču viņam vajadzētu savu namu sargāt. Bet viņš to nedarīs, par to parūpēsies Piektā leģiona pirmais centurions. Tikai tādā nolūkā viņš šajā karstajā, smirdošajā vasarā stāv pie utainās Jeruzalemes. Viņš par to dievam Jahvem atmaksās. Viņš pierādīs Jahvem, ka viņš vispār neeksistē, ka «tas tur», viņa nams, nav nekas vairāk kā tukša gliemežnīca.

Kapteinis Pedāns redz savā priekšā Tita seju, kamēr viņš princim lasa dēlīša tekstu. «Tomēr saudzējot ēkas, kas pieder pie paša tempļa.» Ko nozīmē «saudzējot», ko nozīmē «pieder pie paša tempļa,» «pretinieks enerģiski jāatsit». Tas ir skaidrāk. Tas ir kaut kas, uz ko var atsperties.

«Hep, hep,» domā kapteinis Pedāns. Viņš šinī vakarā ir īpaši labā garastāvoklī. Viņš dzer, stāsta piedauzības, ir tik dzēlīgi asprātīgs, ka pat priekšnieki, kuriem viņš stāv ceļā, atzīst: viņš pelnīti ir armijas mīlulis.

Nākamā rītā Pedāns ar saviem ļaudīm devās uz dzēšanas un drupu novākšanas darbiem. Viņi šķūrēja pie malas gruzdošos gruvešus, noliecās, šķūrēja atkal, bija jāiztaisa plats, taisns ceļš uz vārtiem. Šie ar zeltu apkaltie vārti nebija lieli, pa kreisi slīpi virs tiem apmēram divu vīru augstumā bija maza loga atvere, apmalota ar zeltu. Taču citādi mūri slējās balti, milzīgi, nesatricināmi, tikai pašā augšā melnēja pāris mazu lodziņu.

Drupu novākšana bija netīrs, smags darbs. Jūdi nekustējās, augšējos lodziņos neparādījās neviena seja, vārti

palika slēgti. Pedāns dusmojās. Tagad viņam un viņa ļaudīm jānovāc jūdu mēsli. Vīri strādāja svīzdami, saīguši. Pedāns deva rīkojumu dziedāt. Viņš pats savā spiedzīgajā balsī uzsāka Piektā leģiona parupjo dziesmu:

Kur der mūsu Piektais?

Visu veic leģionārs:

Karu viņš karo,

Veļu viņš mazgā,

Troņus viņš gāž,

Putru viņš vāra,

Mēslus viņš šķūrē,

Ķeizaru sargā,

Bērnus viņš zīda,

Zīdīt ja vajag,

Viss viņam jāprot,

Kur der mūsu Piektais?

Visu tas dara.

Kad viņi šo dziesmu dziedāja trešo reizi, parādījās pretinieks. Vārti nebūt nebija tik mazi, kā izskatījās, katrā ziņā tie bija pietiekami lieli, lai neticami īsā laikā izlaistu lielu pulku jūdu. Kareivji apmainīja lāpstu pret vairogu un zobenu. Bija sasodīti maz vietas, un tam, kurš tika iegrūsts kūpošajās drupās, vairs maz ko varēja palīdzēt.

— Makabej! — jūdi kliedza.

— Iznīksti, Jūdeja! — kliedza romieši. Sākās īsta tuvcīņa. Jūdi nepiegrieza vērību tam, ka ari daudzi no viņiem iegāzās gruzdošajās drupās. Spietu spietiem viņi lidinājās ap romiešu leģiona emblēmu. Tagad krita tā nesējs, emblēmu satvēra kāds cits, arī to nosita.

— Makabej! — jūdi kliedza, viņi bija ieguvuši emblēmu. Triumfēdami viņi ienesa to aiz mūriem.

Romieši saņēma papildspēkus. Nākamā uzbrukumā jūdi netika tik tālu kā pirmo reizi, bet mazie vārti spļāva ārā aizvien jaunus pūļus. Pedāns lādējās, dauzīja savus ļaudis ar vīnogulāja bozi. Viņi padzina jūdus, daži no Pe-dāna ļaudīm ielauzās līdzi jūdiem aiz vārtiem, vārti aizvērās. Tie, kas palika iekšpusē, bija pagalam. Bet pretinieks bija enerģiski atsists.

Pedāns ņirdza. Pretinieks nav atsists pietiekami enerģiski. Pedāns lika izveidot bruņurupuci. Ļaudis bija izbrīnījušies. Mūri slējās milzīgi augstu, tarāni nebija darbojušies, viņus neatbalstīja artilērija. Ko viņu priekšnieks

gribēja? Vai viņiem jāsagrauj mūri ar kailām dūrēm? Taču viņi, paklausīdami pavēlei, sabāza vairogus virs galvām kopā kā dakstiņus un soļoja uz priekšu. Dīvainā kārtā Pedāns nelika viņiem uzbrukt vārtiem, bet doties šķērsām uz vietu, kur atradās lodziņš ar zelta apmali.

Viņi gāja tikai tālāk, tagad viņi bija pie mūra, priekšējie jau stāvēja pie paša mūra piespiesti. Un nu notika kaut kas, ko Piektā leģiona pirmā kohorta, kas bija pie daudz kā pieradusi, vēl nekad nebija redzējusi. Kapteinis Pedāns savās smagajās bruņās uzlēca uz pēdējo vīru vairogiem un ar naglotajiem zābakiem soļoja pa krakšķošajiem vairogiem uz priekšu, plati kājas iepletis. Viņš nenogāzās, pie velna, viņš saglabāja līdzsvaru, vienā rokā viņš turēja degošu pagali, un tagad viņš to svieda un kliedza: — Dod vēl! — Un kareivji sniedza viņam no gruzdošajām drupām vēl vienu degošu pagali un tad vēl vienu. Vīri, kuri stāvēja zem vairogiem, svīzdami, salīkuši, ar pūlēm turēdamies, nezināja, kas notika virs viņu galvām, viņi tikai dzirdēja savu kapteini kliedzam: — Dod vēl vienu! — un: — Hep, hep! — Bet viņi, tāpat kā tie, kuri sniedza degošās pagales, bija milzīga saspringuma pārņemti, gaidīdami, kas tagad notiks. Viņu priekšnieks, viņu kapteinis Pedāns, armijas mīlulis, noteikti zina, ko viņš dara, tagad katrā ziņā kaut kam jānotiek.

Kapteinis Pedāns patiešām zināja, ko viņš dara. Viņš bija apskatījis tempļa plānu, viņš atcerējās, ka šinī vietā, telpā, kas atradās aiz zelta apmalotā lodziņa, glabājas malkas krājumi, ko jūdi — gan Jeruzalemes pilsoņi, gan svētceļnieki — sanes svētkos — katrs vīrs pa pagalei. Pretinieks enerģiski jāatsit. Viņš lika padot sev degošās pagales, viņš svieda, viņš kliedza: —* Hep, hep! — un: — Dod vēl vienu! — Un vīri dzirdēja viņa naglotos zābakus skrāpējam vairogus, viņi turējās, saliekuši stiprās sprandas un muguras, un aiz nepacietības stenēja.

Un tad beidzot no mūra atskanēja kliedzieni, izšāvās dūmi, aizvien vairāk, aizvien biezāki dūmi, un tagad Pedāns pavēlēja: — Padodiet kāpnes! — Kāpnes bija par īsām, tad viņš lika uzsliet tās uz bruņurupuča. Viņš rāpās augšup, kāpnes stipri līgojās, bet tie, kuri bija zem vairogiem, turējās stingri, un cauri dūmiem kapteinis Pedāns ielīda pa lodziņu iekšā. Viņš ielēca tieši dūmos un troksnī, atrāva vārtu aizbīdņus, un vārtu spraugā parādījās viņa melnā ņirdzīgā seja. Un kā pirms brīža vārti bija

neticami īsā laikā izspļāvuši neticami daudz cilvēku, tā tagad tie vienā mirklī norija Pedāna vīrus te pa piecdesmit, te pa simtam.

Aizsargmūri no iekšpuses klāja ciedru baļķi, vasara bija karsta, koki sausi. Dūmi vairs nekūpēja, jau sprēgāja liesmas. Un, pirms kāds skaidri zināja, kas noticis, romiešu nometnē atskanēja briesmīgi bļāvieni. Romieši kliedza: — Hep, hep! — Laid klāt uguni! — un: — Vairogu uz priekšu! — Viņi negaidīja nekādu pavēli, viņi nebija noturami. Viņus simtu pēc simta ierija mazie vārti, un tagad viņi bija atrāvuši arī citus vārtus. Jūdu ugunsdzēšanas komandas tika nosistas, leģionāri lauzās uz priekšu pa diviem, plecus slīpi kopā saspieduši, vairogus citu pie cita salikuši, pļaudami ļaudis pa labi un kreisi.

Lielākā daļa jūdu karaspēka atradās fortos un augš-pilsētas torņos, pašā templī bija tikai ap tūkstoš vīru. Kad romieši aizdedzināja templi, jūdi sāka mežonīgi kliegt un mēģināja uguni nodzēst. Sākumā uguntiņa bija maza, toties sīksta, nepadevīga. Drīz izrādījās, ka nav iespējams vienlaikus cīnīties ar romiešu iebrucējiem un dzēst uguni. Johanans un Simons bar Giora, kurus steidzīgi atsauca no augšpilsētas, saprata, ka templi no uguns un romiešiem nevar nosargāt. Viņi pavēlēja, lai galvenie spēki atkāpjas uz augšpilsētu. Nelielām karaspēka vienībām, sedzot atkāpšanos, vajadzēja aizstāvēt atsevišķus tempļa aizsargmūra vārtus.

Visi zināja, ka šīs vienības, kam bija jāpaliek un jāsedz atkāpšanās, lemtas bojāejai, bet neviens nevilcinājās pieteikties tajās brīvprātīgi. Pieteicās arī zēns Efraims, un vjņu pieņēma. Projām iedams, Giskalas Johanans uzlika Efraimam roku un sacīja: — Tu esi cienīgs. Nes mūsu ticību tālāk, mans dēls.

Tā vecākie rakstumācītāji uzlika roku saviem skolniekiem, kad viņi piešķīra tiem titulu un tiesības izplatīt mācību tālāk.

Romieši ātri pieveica mazo vienību, kas aizstāvēja tempļa aizsargmūra vārtus. Viņi tika pie kāpnēm un nokāpa lejā pagalmā, kurā stāvēja dedzināmā upura altāris ar milzīgo apmali, ar varenajiem ragiem, darināts uz mūžu mūžiem no netēstiem klučiem, jo dzelzs nedrīkstēja tam pieskarties. Bet tagad jūdu bariņš, apmēram piecdesmit kareivju, bija uzstādījuši uz tā lielgabalu.

— Makabej! — viņi sauca.

— Hep, hep! Iznīksti, Jūdeja! — kliedza romieši un brāzās uz priekšu, uz altāri.

Lielgabals meta uz viņiem akmeņus un dzelžus, bet viņi lauzās tālāk abpus altārim, un tagad viņi bija to aplenkuši un centās ieņemt altāra apmali. Tie bija Piektā leģiona vīri, tie bija Pedāna vīri. Valdīja briesmīgs troksnis, taču pamazām to pārkliedza kāda nekaunīga, kviecoša balss, tā dziedāja Piektā leģiona rupjo dziesmu. Daži piebalsoja, un tad sāka dziedāt visi, sauciens «Makabej!» vairs nebija dzirdams, tagad varēja dzirdēt tikai dziesmu:

Kur der mūsu Piektais?

Visu veic leģionārs:

Karu viņš karo,

Veļu viņš mazgā,

Kur der mūsu Piektais?

Visu tas dara.

Un tagad romieši ieņem arī citus aizsargmūra vārtus, atver tos, un nu kareivji plūst šurp no visām pusēm. Viņi soļo taktī pa diviem kopā, priekšā vairogi, galvas noliektas sāniski uz ārpusi, plecs pie pleca, viņi samin, nopļauj. Viņi nāk no abām pusēm, ielenc visus, kuri gadās ceļā, dzen tos uz lielo altāri. Bet uz altāra labā raga, kur parasti tempļa dienesta priekšnieks deva priesteriem un Ievītiem zīmi, kad upurēt, stāv kapteinis Pe-dāns, un apkārt viņam slampā Piektā leģiona rupjā dziesma. Viņš dzied līdzi, viņš vicina zobenu un reizēm pārmaiņas pēc satver savu vīnogulāja bozi. Cilvēki tiek uzdzīti uz altāra, viņi kliedz: — Klausies, Izraēl! — bet už altāra raga augstākās vietas stāv kapteinis Pedāns, un viņš sauc: — «Hep!» — paceļ vīnogulāju bozi un ļauj tai krakšķot krist uz jūdu pakaušiem. Zobeni pļauj, asinis plūst kā strauts lejup, un ap altāri krājas līķi.

Tits tieši pašlaik bija uz īsu brītiņu apgūlies. Viņš pielēca kājās, pamanīja patvaļīgo leģionu rīcību. Un tad viņš redzēja paceļamies dūmus un uguni. Viņš izskrēja no telts tāds, kā stāvēja, — bez sava amata zīmēm, bez bruņām. Viņš iedrāzās mežonīgajā, priecīgajā jūklī. Daudzi viņu pazina, bet nepiegrieza vērību. Viņi sauca Titam steidzīgi un līksmi: — Nāc līdzi, biedri! Skrien līdzi, dedzini tu arī, dedzini! Hep, hep!

Viņš gribēja viņus apturēt, apvaldīt mežonīgo patvaļu. Bet vai viņš patiesi to gribēja? — Hep, hep! — viņš pats pret savu gribu sauca tāpat kā citi. — Dedzini, biedri! — viņš kliedza.

Sargi, kuri stāvēja pie telts, redzēja, kā princis aizskrien. Satrauktie virsnieki un gvardi lauzās cauri ņudzeklim pie viņa. Beidzot, kad burzma jau bija Titu pa vārtiem ienesusi templī, viņi tika līdz princim. Viņš atkal valdīja pār sevi. Vai tas bijis viņš, kurš bļāvis kopā ar visiem?

Tagad viņš kliedza: — Dzēsiet! Ūdeni!

— Dzēsiet! Ūdeni! — kliedza virsnieki. Viņi metās starp trakojošajiem kareivjiem. — Dzēsiet! Ūdeni!

Centurioni ar savām vīnogulāju bozēm blietēja mežonīgos leģionārus.

Taču viņi velti pūlējās savaldīt trakojošos. Visu armiju bija pārņēmušas nevaldāmas dusmas, slepkavošanas skurbums. Viņi bija tik bezgala ilgi gaidījuši — visus šos karstos, nogurdinošos mēnešus —, lai ar saviem naglotajiem zābakiem samīdītu «to tur», «zināmo». Tagad viņi gribēja atriebties par izciestajām mokām, viņi visi metās šurp — romiešu leģioni sajaucās ar sīriešu un arābu vasaļu karapulkiem. Neviens negribēja nokavēties, visi steidzās, neviens nevēlējās pieļaut, ka otrs nonāktu templī pirmais. Ceļš nebija nolīdzināts. Viņi brāzās šurp pāri gruzdošajiem gruvešiem, samina cits citu, iegrūda kūpošajās drupās. Viņi rāpās uz priekšu pāri veseliem līķu kalniem.

Kad Tits redzēja, ka armijas patvaļa nav pārvarama, viņš ar saviem virsniekiem iegāja tempļa vidējā zālē, ko no degošās daļas nodalīja biezs mūris. Uguns liesmu un mežonīgās burzmas neskarta svētā telpa likās augsta un vēsa. Šeit stāvēja septiņžuburu svečturis, skatāmo maižu galds, kvēpināmais altāris. Tits lēnām soļoja uz priekšu, vilcinādamies viņš tuvojās priekškaram, aiz kura atradās noslēpums, svētumu svētums. Kopš Pom-peja šajā telpā nebija spēris kāju neviens romietis. Kas ir aiz priekškara? Varbūt tur tomēr ir kāds spoks, kāda ēzeļa galva, kāds briesmonis, pa pusei dzīvnieks, pa pusei cilvēks? Ar īso, plato roku Tits satver priekškaru. Aiz viņa saspringti glūn virsnieku sejas, pirmkārt jau platā, sārtā kapteiņa Pedāna seja. Kas ir aiz priekškara? Princis' atrauj to vaļā. Parādās neliela, krēslaina,

četrstūraina telpa. Tits iet iekšā. Smaržo pēc zemes un pēc loti veca koka. Uz neliela paugura stāv kails, neaptēsts akmens, un apkārt dveš liela, nomācoša vientulība, nekā cita tur nav

— Nu, lūk! — kapteinis Pedāns kviec, plecus raustīdams. — Vājprātīgie!

Kad princis atkal izgāja priekštelpas gaišākajā četrstūrī, viņš atviegloti uzelpoja. Viņš redzēja zāles cildeno vienkāršību, tās skaistos samērus, pie sienām diženi un vienkārši stāvēja svētās lietas.

— Mums šī zāle jāglābj, mani kungi, — viņš sacīja klusām, bet stingri. — Mēs nedrīkstam pieļaut, ka tā iet bojā, — viņš pavēlēja. Kapteinis Pedāns ņirdza. Pie durvīm jau šaudījās uguns liesmas, romieši bija aizdedzinājuši visas durvju viras. Bija par vēlu.

Lielā steigā kareivji stiepa projām svētās lietas. Tās ir smagas, no masīva zelta. Desmit vīru elsdami pūzdami nes septiņžuburu svečturi un paklūp. Svečturis rībēdams nogāžas zemē, nosit vienu no nesējiem. Kareivji, prinča saucienu un centurionu božu belzienu pamudināti, atkal noliec muguras, stiep lietas ārā no degošā, brūkošā tempļa. Viņi iznesa ārā divpadsmit zelta skatāmās maizes, svētās dāvanas, priesteru sudraba trompetes, salocīja brīnišķīgo Babilonas priekškaru, kura izšuvums atainoja debesis. Princis stāvēja uz tempļa kāpnēm, viņam aiz muguras trakoja ugunsgrēks, un viņš noskatījās, kā cauri burzmai uz romiešu nometnes pusi pāri augumiem, galvām, vairogiem, augšup un lejup šūpodamies kā kuģi vētrainā jūrā, aizlīgoja svečturis un skatāmo maižu galds.

Leģionāri tikmēr plosījās templī, asiņu un uzvaras reibināti. Viņi laupīja visu, ko varēja dabūt, noplēsa zelta un sudraba apkalumu no vārtiem, no sienām. Nebaidi'-* damies lauzt kaklu, viņi rāpās uz aizsargmūra, lai dabūtu tur piestiprinātās trofejas: seno Sīrijas karaļu emblēmas un ieročus, Desmitā leģiona emblēmu, kas pirms četriem gadiem bija atņemta Cestijam Gailam. Viņi izlaupīja ģērbtuves, garšvielu noliktavu, instrumentu zāli. Sagrābuši pilnas rokas ar dārgām, neparastām lietām, viņi steidzīgi rikšoja pa milzīgo tempļa četrstūri. Šīs bija karagājiena vainagojums. Desmitiem tūkstošu bija

miruši, desmitiem tūkstošu uzņēmušies grūtus pārbaudījumus un mokas, lai nopostītu un izlaupītu neredzamā dieva mājokli. Tagad viņi to gribēja izbaudīt. Viņi kliedza, dūra jūdus, truli smējās, dejodami dauzīja kājas naglotajos zābakos pret grīdu, kuras marmoru un mozaīku sedza līķi un asiņaini kaujas apsēji ar makabeju iniciāļiem.

Tumšajās ejās, kas veda lejup uz mantnīcas pagrabiem, bija sabrīvējušās kareivju masas. Šīs mantnīcas bija labi aizslēgtas, bet nepacietīgie laupītāji nevarēja sagaidīt, kamēr bultas atvērs ar laužņiem un instrumentiem, viņi pielaida uguni pie durvju metāla apkalumiem. Taču uguns ielauzās iekšā ātrāk, nekā durvis atvērās, un tagad no mantnīcām plūda ārā izkusuša metāla biezā, valkanā straume. Tā iztecēja Romas ķeizaru un Partas ķēniņu svētās dāvanas, Galilejas nabagu ietaupījumi, Jeruzalemes un piejūras pilsētu bagātnieku dārgumi, simtiem tūkstošu zelta, sudraba un vara monētu, ko bija lējuši «Izraēla atriebēji» ar makabeju emblēmu un datumu: pirmais, otrais, trešais atsvabināšanās gads.

Šņirkstēdami plīsa lielie priekškari, pa gaisu lidoja to degošās skrandas. Krakšķēdamas lūza tempļa sijas, gāzās lejup mūra gruveši. Pēkšņi atskanēja troksnis — spēcīgāks par liesmu sprēgāšanu, par siju lūšanu, par kareivju mežonīgo dziedāšanu, par mirstošo kliedzieniem, šis troksnis bija griezīgs, kaucošs, vaimanājošs, tas briesmīgi un baismi atbalsojās apkārtējos kalnos. Tur kauca simtbalsīgā sirēna. Romieši bija mēģinājuši šo briesmoni aizstiept, bet tad kā mazvērtīgu pametuši guļam, tagad cauri sirēnai pūta ugunsgrēka saceltais vējš un lika tai skanēt.

Likās, šī skaņa pamodinātu augšpilsētu, kura, pēc tam kad jūdu kareivji bija iznīcinājuši tiltus, kas veda uz templi, stāvēja uz sava pakalna atgriezta no visas pasaules. Augšpilsētas izsalkušie, pārgurušie iedzīvotāji redzēja dūmus, redzēja pirmās liesmas, redzēja, kā uguns plešas plašumā, un pamazām šķita, ka viss baltais tempļa kalns degtu no pašas pakājes. No viņu izkaltušajām rīklēm nāca tikai vārgi kunksti. Bet, kad atskanēja sirēnas varenā gaudošana, arī no viņu miesām izlauzās pēdējā dzīvība, un augšpilsētas simttūkstošu kunksti kļuva par kliedzienu, par spalgu, nepārtrauktu, kopīgu kliedzienu, un kalni uztvēra šo kliedzienu un atbildēja ar atbalsi.

Starp citu, šajā dienā no augšpilsētas uz templi devās pulka cilvēku. Viņus pamudināja rakstumācītājs Nitajs. Viņš bija redzējis parādību un dzirdējis balsi. Viņš gāja cauri augšpilsētai novārdzis, taču neatlaidīgs, un viņš aicināja ļaudis, lai viņi kāpjot augšā uz templi, tur viņiem šodien parādīšoties Jahve kā glābējs un atbrīvotājs. Apsēstā sirmgalvja vecā balss skanēja tik ticīgi un pavēloši, ka ikviens, kurš vēl varēja pavilkties, sekoja viņam. To bija daudzi simti. Tikai nedaudziem no šiem ticīgajiem, karaspēka daļām atkāpjoties, izdevās kopā ar tām izglābties, jo tilti uz augšpilsētu bija šauri, karaspēka daļām pašām tos vajadzēja, un tās tiltus aiz sevis nopostīja. No augšas, no tempļa ēkas gāzās liesmas un romieši. Ticīgajiem neatlika nekas cits kā bēgt uz tempļa apakšējo daļu, uz lielo pirmā aizsargmūra kolonādi dienvidu malā tieši pie bezdibeņa.

Romieši, jūdus no tempļa izspiezdami, tagad bija aizlauzušies līdz šai apakšējai daļai. Viņi kāpa lejup pa kāpnēm, viņi redzēja kolonādē vīriešus, sievietes, bērnus, dižciltīgos un vienkāršos ļaudis, ļoti daudzus, lielu dzīvas gaļas kaudzi. Kaut gan vergu cena daudzo gūstekņu dēļ bija ārkārtīgi pazeminājusies, šiem tūkstošiem tur lejā bija zināma vērtība. Sliktākā gadījumā viņus varēja pārdot pa ducim svētku spēļu rīkotājiem. Taču kareivji tagad negribēja ņemt vērā nekādus praktiskus apsvērumus. Viņi tagad gribēja vienīgi sagādāt sev izpriecu, viņi par to bija diezgan dārgi samaksājuši. Piektā leģiona kareivji ielenca kolonādi. Jūdiem priekšā bija romieši, aiz viņiem — bezdibenis. Pienāca klāt virsnieki, pulkveži, Desmitā leģiona ģenerālis Lepids. Viņi deva pavēli nogaidīt, kamēr saņemšot karavadoņa norādījumus. Bet Piektā leģiona kareivji pat nedomāja gaidīt. Viņi nupat bija atdabūjuši emblēmas, ko pirms četriem gadiem pazaudējis Desmitais leģions, un kālab lai viņi ļautu Desmitā leģiona ģenerālim samaitāt viņu izpriecu? Viņi nebija pat sašutuši, viņi tikai labsirdīgi iesmējās. Paši kungi taču neticēja, ka armija ļaus atņemt sev šo dzīvās gaļas blāķi. Romieši lietpratīgi nostājās kolonādes priekšā četrās rindās un tad aizdedzināja jumta ciedru sijas. Tas patiesi bija lielisks joks, kā kolonādē ieslēgtie sāka spriņģot, kā nodūra tos, kuri metās ārā pirmie, kā jūdi rāpoja, kā viņi lēca bezdibenī, kā šaubījās, kādu nāvi izvēlētiēs: zobenu, bezdibeni vai uguni. Kareivji ziņkāri vēroja, cik grūti ieslēgtajiem

r

pieņemt noteiktu lēmumu. Leģionāri ar patiku klausījās sen pazīstamajā jūdu pirmsnāves saucienā. — Klausies, Izraēl, Jahve ir vienīgais! — Viņi to bija bieži dzirdējuši, bet nekad tik daudzi vienā reizē nebija saukuši: — Jahve, Jahve! — Un viņi atdarināja jūdus, kā ēzeļi kliegdami: — Iā! Iā!

Starp ielenktajiem bija divi Lielās padomes kungi, kurus personiski pazina pulkvedis Paulīns. Meīrs bar Bel-gass un Josefs bar Deleuss. Paulīns abus aicināja nākt ārā, padoties viņam. Pulkvedis apsolīja viņus saudzēt. Bet viņi palika, līdz kolonāde sabruka, viņi gribēja iet bojā kopā ar pārējiem, kļūt par dedzināmo upuri Jah-vem.

Priesteri, kuri bija izvilkuši lozi, pildīja savus dievkalpošanas uzdevumus, it kā ap viņiem nenotiktu nekas neparasts. Viņi pārģērbās, notīrīja altāri un svētos rīkus kā katru dienu. Jau parādījās pirmās liesmas, jau bija klāt pirmie romieši, priesteri spiedās cauri ņudzeklim, it kā viņi neko neredzētu.

Romieši sākumā neaiztika balti tērptos vīrus ar zilajām priesteru jostām. Tad viņi tos nogalināja tāpat kā-citus. Viņi ar zināmu apmierinājumu noskatījās, ka vīrs, kurš bija apjozies ar Jahves priestera zilo jostu, mira tāpat kā citi, ja viņa miesā iedūra šķēpu.

Giskalas Johanans, ar savām karaspēka daļām templi pamezdams, piedāvāja virspriesterim Fanijam ņemt viņu līdzi. Bet Fanijs atteica. Kaut tikai viņš varētu izprast, ko Jahve no viņa grib! Tas ir ļoti grūti, jo Jahve viņam devfs aprobežotu prātu. Kaut viņš būtu drīkstējis palikt par mūrnieku! Tagad viņš klīst apkārt — bezpalīdzīgs, nelaimīgs —, viņa drūmās, brūnās acis meklē, kam varētu paprasīt padomu, viņš bailīgi klausās, vai varbūt viņa dvēselē neierunāsies Jahves balss, bet neko nedzird. Tas ir tikai tāpēc, ka viņš, padodamies mantzinim, Jāvis aiznest uz nepieejamu paslēptuvi savu astoņdaļīgo ornātu, kas attīra no grēkiem. Ja viņam tagad būtu šis tērps un lielā dievkalpojuma svētās dārglietas, tad liesmas gultos pie viņa kājām kā padevīgi suņi un romieši kristu zemē beigti.

Kopā ar citiem priesteriem viņš nonāca romiešu rokās. Kareivji taisījās viņus nogalināt. Priesteri lūdza

saudzību. Kliedza, ka viņu starpā esot virspriesteris. Kareivji aizveda viņus pie Tita.

Tits steidzas, viņu sauc pie tempļa dienvidu vārtiem. Viņam līdzās ir ģenerālis Literns. Princis redz, ka ģenerālis ar tikko manāmu smaidu viņu cieši vēro. Šis Literns toreiz kara padomē nevarēja saprast, kāpēc Tits prasīja saudzēt templi, droši vien viņš tur princi par vārgulīgu estētu. Tātad šis lempis ir virspriesteris?

— Sargājiet viņu, — Tits pavēl, — es gribu parādīt viņu triumfa gājienā.

Tad viņš ierauga pārējos priesterus, divdesmit novārgušus, nožēlojamus stāvus, kuri grīļojas baltos, svinīgos, pārāk platos tērpos. Viņa seja kļūst kaprīza, Jauna, bērnišķīga. Viņš novēršas. Taisīdamies aiziet, viņš pāri plecam saka priesterim: — Mani kungi, es droši vien būtu jums dāvājis dzīvību jūsu tempļa dēļ. Bet, tā kā jūsu dievs acīmredzot nav nodomājis savu templi saudzēt, jums kā priesteriem pieklājas iet bojā kopā ar to. Vai man nav taisnība, mani kungi?

Viņš aizgāja, un profosi sagrāba priesterus.

Tāpat kā citi priesteri, vecais rakstumācītājs Nitajs, aizvedis uz templi savus ticīgos, ķērās pie sava pienākuma nopietni un paļāvīgi. Kad parādījās liesmas, viņa vecā, īgnā seja pasmaidīja. Viņš bija zinājis, šodien nāks zīme. Kad templis dega, viņš nebēga kā citi cauri pagalmiem, bet kopā ar astoņiem priesteriem kāpa augšā pa tempļa kāpnēm. Bija labi kāpt, tagad viņi vēl bija cilvēka roku darinātā celtnē, bet tūdaļ viņi būs augšā, zem debesīm, Jahves tuvumā.

Un tad viņi stāvēja uz jumta, tempļa visaugstākajā korē, zem viņiem bija liesmas un romieši. Augšup līdz viņiem skanēja mirstošo kliedzieni, leģionu rupjā dziedāšana un no augšpilsētas — griezīgas, spalgas vaimanas. Tad pār priesteriem jumta korē nolaidās dieva gars, viņi redzēja bada radītas parādības. Taktī šūpodamies, noteikumos paredzētā dziedošā balsī viņi no svētajiem rakstiem skaitīja kara un uzvaras dziesmas. Viņi norāva zelta iesmus, kas bija piestiprināti pie tempļa jumta, lai atvairītu putnus, un svieda tos uz romiešiem. Viņi smējās, viņi bija augstāk par liesmām, un virs viņiem bija Jahve, un viņi juta Jahves elpu. Kad pienāca laiks svētīt tautu, viņi pacēla rokas un'izpleta pirkstus, kā prasīja likumi, un cauri liesmu sprēgoņai izkliedza svētīsanas vārdus un tiem sekojošo ticības apliecinājumu, viņiem ap sirdi bija viegli un svētsvinīgi. Kad viņi beidza, Nitajs paņēma lielo tempļa vārtu smagas atslēgas, pacēla tās gaisā, lai visi pārējie priesteri tās redzētu, un sauca: — O, Jahve, tu neturēji mūs par cienīgiem pārvaldīt tavu namu! O, Jahve, ņem atslēgas atpakaļ! — Un viņš svieda atslēgas gaisā. Un viņš sauca: — Vai jūs redzat, vai redzat roku?

Un visi redzēja, kā no debesīm pastiepās roka un satvēra atslēgas.

Tad sijas ielūza, jumts sabruka, un viņiem šķita, ka viņi mirst žēlīgā nāvē.

Pedāns bija iemetis degošu pagali lodziņā īsi pirms pusdienas. Pēcpusdienā ap pulksten pieciem jau dega viss kalns. Pirmais ugunspasta postenis, ko bija licis ierīkot Tits, redzēja ugunsgrēku un, līdzko iestājās krēsla, deva signālu, templis kritis. Un iedegās nākamā signāluguns un aiznākamā, un stundas laikā to zināja visa Jūdeja, visa Sīrija.

Jamnijā augstākais rakstumācītājs Johanans ben Za-kajs zināja: templis kritis. Mazais sirmgalvis pārplēsa savu apģērbu un kaisīja sev uz galvas pelnus. Bet vēl tanī pašā naktī viņš sasauca sēdi.

— Līdz šim, — viņš paziņoja, — Jeruzalemes Lielā padome bija pilnvarota izskaidrot dieva vārdu, noteikt, kad sākas gads, kad ir jauns, kad pilns mēness, kas ir pareizi un kas nepareizi, kas ir svēts un kas nešķīsts, tai bija tiesības saistīt un atbrīvot. No šodienas šīs tiesības ir Jamnijas padomei.

Mūsu pirmais uzdevums ir noskaidrot svēto rakstu robežas. Tempļa vairs nav, visa mūsu valsts tagad pastāv svētajos rakstos. To grāmatas ir mūsu provinces, to teikumi — mūsu pilsētas un ciemi. Līdz šim Jahves vārds bija sajaukts ar cilvēku vārdu, tagad līdz pēdējam «jotām» jānosaka, kas pie svētajiem rakstiem pieder un kas nepieder

Mūsu otrais uzdevums ir saglabāt uz mūžīgiem laikiem rakstumācītāju komentārus. Līdz šim ar lāstu bija aizliegts izplatīt svētos komentārus citādi kā no mutes mutē. Mēs šo lāstu atceļam. Mēs gribam uzrakstīt uz laba pergamenta sešsimt trīspadsmit baušļus no sākuma

līdz galam, mēs uzcelsim tiem žogu un ieliksim pamatus, lai Izraēls var uz tiem balstīties mūžu mūžos.

Mēs, septiņdesmit viens cilvēks, tagad esam viss, kas atlicis no Jahves valsts. Šķīstiet savu sirdi, lai mēs kļūstam par valsti, kas pastāv ilgāk par Romu.

Viņi teica «āmen». Viņi vēl tajā pašā naktī nolēma: divdesmit četras grāmatas ir svētas. Četrpadsmit grāmatas, ko daudzi uzskatīja par svētām, viņi no saraksta izslēdza. Viņi nikni strīdējās, bet viņi sevi cieši pārbaudīja, lai runātu Jahves vārdu tikai tādu, kāds tas viņiem uzticēts, un nepaustu paši savu uzpūtīgo gudrību. Viņiem nenāca miegs, viņi jutās Jahves iedvesmoti, uzņemdamies šo sijāšanu, kam vajadzēja palikt spēkā uz visiem laikiem.

Viņi šķīrās, kad saule jau bija uzlēkusi. Tikai tagad viņi juta nogurumu, bet, par spīti sāpēm nopostītā tempļa dēļ, tas nebija nomācošs nogurums.

Kad citi jau bija aizgājuši, augstākajam rakstumācītā-jam Johananam ben Zakajam viņa skolnieks Arahs atgādināja:

— Jūs neesat man vēl nodiktējis bībeles pantu šai dienai, mans rakstumācītāj un kungs.

Augstākais rakstumācītājs brītiņu padomāja, tad diktēja:

— Ja tevi aicinās pie valdnieka galda, tad pieliec sev pie rīkles nazi, pirms esi iekārojis viņa gardumus, jo tie ir ļoti mānīgi.

Arahs redzēja vecākā rakstumācītāja nogurušo, drūmo seju; viņš saprata, ka viņa skolotājs raizējas par savu mīluli Josefu ben Matatiju, ka viņš dvēseles dziļumos par viņu baidās.

Templis gāja bojā divdesmit devītajā augustā astoņi simti divdesmit trešajā gadā pēc Romas dibināšanas, devītajā abā trīs tūkstoši astoņi simti trīsdesmitajā gadā pēc jūdu kalendāra. Un tieši devītajā abā Nabuhodono-sors bija nopostījis pirmo templi. Otrajam templim bija seši simti trīsdesmit deviņi gadi viens mēnesis un septiņpadsmit dienas. Visu šo laiku katru rītu un katru vakaru Jahvem par godu tika nests dedzināmais upuris, daudzi tūkstoši priesteru upurēja tā, kā tas bija noteikts

bībelē trešajā Mozus grāmatā un līdz pēdējam sīkumam daudzu rakstumācītāju paaudžu izskaidrots.

Templis dega vēl divas dienas un divas naktis. Trešajā dienā no tā daudzajiem vārtiem bija atlikuši tikai divi. Drupu vidū uz dedzināmā upura altāra milzīgajiem bluķiem, kas atradās iepretim bezjēdzīgi vientuļajiem austrumu vārtiem, romieši iesprauda savus ērgļus un nesa viņiem uzvaras upuri. Ja kaujas lauku sedza vairāk par sešiem tūkstošiem ienaidnieka līķu, tad armija mēdza pasludināt savu karavadoni par imperatoru. Tagad Tits, uzkāpis uz altāra, pieņēma cildinājumus no sava karaspēka.

Turēdams rokā maršala zizli, sarkanu karavadoņa mantiju ap pleciem apmetis, ar zelta ērgļiem aizmugurē, viņš, elks no miesas un asinīm, pašlaik stāvēja tur, neredzamā dieva vietā, kur parasti kāpa augšup Jahves dūmu stabs. Leģioni soļoja garām, viņi sita kopā vairogus, viņi kliedza:

— Esi sveicināts, imperator Tit!

Stundām ilgi Tita ausīs skanēja dzelzs ieroču žvadzoņa un viņa kareivju suminājumi.

Viņš bija ilgojies pēc šā brīža, kopš viņa tēvs viņam Aleksandrijā uzticēja karagājiena vadību. Tagad tas viņam bija vienaldzīgs. Berenīke bija projām, viņa aizbēga no degošās svētnīcas un no viņa, kurš bija lauzis vārdu. Vai viņš bija lauzis vārdu? Viņš bija devis skaidru pavēli saudzēt templi. Tie bija dievi, kuri izlēma citādi, droši vien pats jūdu dievs, saniknots par savas tautas dumpību un stūrgalvību. Nē, viņš, karavadonis, nav vainīgs pie tempļa bojāejas. Viņš nolēma noskaidrot šos notikumus, lai viņa nevainību atzītu visa pasaule.

Daži sagūstīti jūdi liecināja, ka ugunsgrēks sācies no malkas noliktavas. Viņi esot mēģinājuši dzēst. Bet romiešu kareivji metuši malkas grēdās aizvien jaunas degošas pagales. To varēja darīt tikai dzēšanas un drupu novākšanas komandas. Tits nodeva Pedānu un viņa ļaudis karatiesai, ko vadīja viņš pats.

Īsi pirms tiesas sēdes viņam bija saruna ar maršalu Tiberiju Aleksandru.

— Vai jūs mani ienīstat, — viņš jautāja maršalam, — tālab ka nodedzis Jahves templis?

— Vai tad jūs nodedzinājāt templi, cēzar Tit? — maršals savā pieklājīgajā balsī vaicāja.

— Es nezinu, — Tits attrauca.

Nopratināja apsūdzētos:

— Vai pirmā kohorta svieda templī degošas pagales?

— Mēs to nezinām, cēzar Tit, — kareivji skaļi, vaļsirdīgi, biedriski paskaidroja. Neviens nebija redzējis, ka kapteinis Pedāns mestu kādu degošu pagali.

— Iespējams, — Pedāns paskaidroja, — ka mēs aizstāvējāmies pret jūdiem arī ar degošām pagalēm. «Pretinieks enerģiski jāatsit,» teikts pavēlē. «Enerģiski» — ar to var saprast arī uguni, ja pie rokas gadās degoša pagale.

— Vai jums bija nodoms saudzēt celtnes? — tiesa jautāja tālāk.

Pedāns paraustīja plecus. Viņš bija vecs, godīgs karavīrs, viņš skatījās uz saviem tiesnešiem atklāti un vientiesīgi.

— Akmens mūris bija biezs, — viņš teica, — to nevarētu satriekt neviena mašīna. Aiz tā atradās akmens grīda, akmens kāpnes. Kurš varēja iedomāties, ka akmens aizdegsies. Acīmredzot tas bija dievu lēmums.

— Vai jūs bijāt redzējis tempļa plānu? — tiesa jautāja. — Vai jūs zinājāt, ka ar zeltu apmalotais logs ved uz malkas noliktavu?

Kapteinis Pedāns ar atbildi nesteidzās. Viņa dzīvā acs pamirkšķināja princim, tad tiesnešiem, tad atkal princim. Viņš sazvērnieciski pasmaidīja, viņš uzsvēra savu vienprātību ar Titu, visi to ievēroja. Kviecošā balsī viņš nekaunīgi un bezrūpīgi sacīja princim:

— Nē, cēzar Tit, es nezināju, ka aiz loga ir malka.

Tiberijs Aleksandrs ļoti skaidri redzēja, ka šis kapteinis melo, un tikpat skaidri viņš redzēja Pedāna ciešo ticību un pārliecību, ka viņš izpildījis prinča mēmo pavēli. Maršals nemaldīgi juta, ka princis un kapteinis, lai viņi liktos nez cik atšķirīgi, būtībā bija vienādi: viņi bija barbari. Princis pats sev un citiem zvērēja, ka viņš templi saglabāšot, droši vien viņš domāja godīgi, taču sirds dziļumos viņš, tieši tāpat kā Pedāns, jau no paša sākuma vēlējies «to tur», to «zināmo» sagraut, samīdīt ar zābakiem.

Visi pārējie — kapteiņi, apakšvirsnieki, kareivji — palika pie sava: viņi neesot neko redzējuši. Neviens pat

aptuveni nevarēja izskaidrot, kāpēc izcēlies ugunsgrēks. Uz visiem jautājumiem viņiem bija viena un tā pati vaļsirdīga atbilde:

— Cēzar Tit, mēs to nezinām.

Tiesas apspriedes laikā Tits bija uzkrītoši izklaidīgs. Nekaunīgais līdzzinātāja skatiens, ko viņam bija uzmetis neķītrais Pedāns, radīja viņā protestu. Viņš aizbīdīja tālu no sevis domu, kas viņu iepriekš neskaidri nomāca: vai viņš nav līdzvainīgs šī rupjā puiša nodarījumā. Vai viņa pavēle nebija skaidra? Vai viņš vienmēr nerūpējās par stingru disciplīnu? Viņš nepacietīgi gaidīja savu ģenerāļu domas, nolēmis liegt armijas mīlulim apžēlošanu, ja viņi piespriedīs Pedānam nāvessodu.

Bet par tādu sodu acīmredzot neviens no kungiem pat nedomāja. Viņi izteicās visai nenoteikti. Varbūt vajadzētu dažu labu no apakšvirsniekiem pārcelt uz kādu soda vienību.

— Bet Pedānu? — Tits pārskaities viņus nesavaldīgi pārtrauca.

Iestājās neveikls klusums. Sodīt Pedānu, zāles vainaga īpašnieku, — to uzņemties nevēlējās neviens. Cerealijs, Piektā leģiona ģenerālis, jau taisījās kaut ko tādā garā pateikt, kad sāka runāt maršals Tiberijs Aleksandrs. Viņš paskaidroja, ka to, ko acīmredzot izdarījis Pedāns vai vismaz apzināti veicinājis, esot gribējusi visa armija. Pie šā kauna darba, kas aptraipot romieša vārdu uz mūžiem, neesot vainīgs viens atsevišķs cilvēks. Savā klusajā, pieklājīgajā balsī maršals ieteica izsaukt visus virsniekus un kareivjus, kuri piedalījušies drupu novākšanas darbos, un sodīt katru desmito ar nāvi.

Tieši tāpēc, ka nevarēja noliegt maršala runas pareizību, padome pret to vērsās vienprātīgi un nikni. Kāda nekaunība, ka šis vīrs jūdu dēļ gribēja atriebties romiešu leģionāriem. Tiesas sprieduma pasludināšanu atlika.

Galu galā nekas nenotika. Nepārliecinošā pavēlē Piektā leģiona pirmajai kohortai izteica armijas virsvadības neapmierinātību, ka tā nebija aizkavējusi ugunsgrēka izcelšanos.

Tits bija ļoti sašutis par šādu izmeklēšanas iznākumu. Tagad nebija nekādu izredžu, ka viņš varēs attaisnoties

Berenīkei. Viņam trūka drosmes prasīt, kurp viņa devusies. Viņš baidījās, vai viņu nav pārņēmusi mežonīgā tieksme, kas jau trīs reizes bija aizdzinusi Berenīki tuksnesī, lai viņa, pamezdama novārtā miesu, dzirdētu sava dieva balsi. Tad viņš uzzināja, ka viņa devusies uz mazu ciematu — Tekou. Līdz turienei varēja aizkļūt dažās stundās. Bet šī ziņa viņu neiepriecināja. Ko viņa meklēja šajā pa pusei sagrautajā ligzdā? Vai viņa vēlējās paturēt acīs savas birzs celmus kā pastāvīgu atgādinājumu, ka viņš nebija izpildījis pat šo niecīgo lūgumu?

Tita platā seja kļuva īgna, viņa trīsotūrainais, šķeltais zods slējās vēl asāk, viņa seja pārvērtās par ļauna zemnieku zēna seju. Kas viņam jādara? Viņš nevarēja izdomāt, kā sevi attaisnot. Vai viņam dārdošā balsī rupji runāt par kara tiesībām, izturēties pret viņu kā kungam, kā romietim? Viņš nepanāks neko vairāk kā tajā naktī, kad ieguva to ar varu.

Viņš pavēlēja sev par šo sievieti vairs nedomāt. Viņam pietika darba, lai novirzītu savas domas. Vēl nav ieņemta pilsētas senākā daļa — augšpilsēta. Tai ir biezi, stipri mūri, tai nevar uzbrukt bez sagatavošanās, no jauna jāiedarbina mašīnas, jāmīnē vārti. Viņš nosacīja sev termiņu. Līdzko viņš būs ieņēmis augšpilsētu, viņš dosies pie Berenīkes.

Pagaidām viņš lika visu, kas atradās iekarotajā teritorijā, nolīdzināt līdz ar zemi. Izsvaidīt akmeņus, noplēst sienas. Viņu bija pārņēmis postīšanas prieks. Tika sagrautas dižciltīgo mājas pie tempļa aizām, proletāriešu rajons Ofla, vecās, pamatīgās lejaspilsētas celtnes. Jau pilsoņkara sākumā nodedzinātais rātsnams un arhīvs tika nopostīti otrreiz. Uz visiem laikiem gāja bojā ķīlu zīmes, pārdošanas akti, bronzā atlietie valsts līgumi, pergamentā ierakstītie garo, kaislīgo biržas darījumu noraksti. Visu tempļa teritoriju un tai tuvākās pilsētas daļas atļāva izlaupīt kareivjiem. Vairākas nedēļas viņi rakājās pa gruvešiem, atrazdami aizvien jaunu zeltu un jaunas dārglietas. Viņi nokāpa arī tempļa pakalna pazemes ejās, spītēdami briesmām, jo daudzi apmaldījās un netika vairs ārā, daudzi krita, cīnoties ar bēgļiem, kuri slēpās šajā pazemē. Bet risks atmaksājās, pazeme bija īsta zelta bedre. Aizvien jauni dārgumi plūda no tās šahtām, dienasgaismā izcēla arī noslēptās tempļa dārglietas, starp tām slaveno astoņdaļīgo ornātu, pēc kura tik ļoti bija ilgojies virspriesteris Fanijs. Romiešu noliktavās krājās dārgakmeņi, cēlmetāli, vērtīgi audumi, tirgotājiem bija darba pilnas rokas, visos Austrumos zelta cena kritās par divdesmit septiņiem procentiem.

Lejaspilsētā bija viena no jūdu svētajām vietām — ķēniņa Dāvida un Salamana mauzolejs. Pirms astoņdesmit gadiem Hērods reiz naktī slepeni atvēra kapeni, viņu vilināja baumas par milzīgajām bagātībām. Bet, kad viņš gribēja ieiet tur, kur atdusējās seno ķēniņu kauli, viņam pretī sitās liesmas, viņa lāpas bija aizdedzinājušas kapa pazemes gāzes. Tits nejuta nekādas bailes. Viņš ar saviem kungiem iegāja pašā galējā kapeņu telpā. Tur gulēja abu ķēniņu līķi zelta bruņās ar diadēmām galvā, milzīgi raibi riņķi noripoja no viņu potītēm. Viņiem bija dotas līdzi lampas, bļodas, šķīvji, krūzes, arī tempļa rēķinu grāmatas, lai viņi Jahvem varētu pierādīt savu dievbijību. Maršals Tiberijs Aleksandrs atritināja grāmatas, aplūkoja izbālējušās rakstu zīmes. Tits noņēma no viena galvaskausa ietilpīgo diadēmu, ar savām īsajām, platajām rokām uzlika to pats sev, griezās pie saviem kungiem.

— Šī diadēma jums nepiestāv, cēzar Tit, — maršals sausi sacīja.

Josefs tempļa degšanā bija noskatījies ar saasinātu uzmanību — kā zinātnieks dabas parādībā. Viņš bija sevi nocietinājis, viņš gribēja pārvērst sevi visu par vienu vienīgu aci, viņš gribēja redzēt pilnīgi visu notikumu gaitu — sākumu, vidu, beigas. Viņš atkal un atkal aizgāja līdz pašai ugunij, simtiem reižu soļoja pār degošo četrstūri, viņš bija ļoti noguris un tomēr ļoti vērīgs. Viņš redzēja, dzirdēja, saoda, iegaumēja visu, saglabāja atmiņā.

Divdesmit piektajā septembrī, mēnesi pēc tempļa krišanas, piecus mēnešus pēc aplenkuma sākuma, krita Jeruzalemes augšpilsēta. Kamēr kohortas meta kauliņus, lai ielu pa ielai, atsevišķos pilsētas kvartālus sadalītu izlaupīšanai, Josefs vispirms steidzās uz Fasaela fortu, kur jūdu vadoņi turēja savus gūstekņus. Viņš gribēja atbrīvot no cietuma tēvu un brāli. Taču forts bija tukšs, viņš atrada tur tikai badā mirušu cilvēku līķus. Meklēto starp viņiem nebija. Varbūt makabeji, romiešiem iebrūkot, savus gūstekņus nogalināja, varbūt daļa no tiem paglābusies pazemē.

Josefs gāja dziļāk pilsētā, viņš gāja garām ugunsgrēkiem, viņš redzēja slepkavības, nocietinājies vēsturnieka vēsajā, neatslābstošajā lietišķībā. Visu garo, karsto vasaras dienu viņš soļoja pa paugurainajām ieliņām augšup un lejup, kāpa pa kāpnēm, spraucās caur ejām, devās no Hēroda pils uz dārza vārtiem, uz augšējo tirgu, uz esēnu vārtiem un atkal uz Hēroda pili. Pa šīm ieliņām un nostūriem viņš bija staigājis trīsdesmit gadus: kā bērns, kā jauneklis, kā pieaudzis vīrietis. Viņš šeit pazina katru akmeni. Bet viņš nožņaudza sāpes, viņš gribēja pārvērst sevi visu par vienu vienīgu aci un rakstāmrīku.

Viņš nebija apbruņojies, tikai savus zelta rakstīkļus nez kāpēc aiz jostas aizbāzis. Bija diezgan bīstami tā klaiņot pa uzvarēto, bojā ejošo Jeruzalemi — it īpaši, ja izskatījās pēc jūda. Viņš būtu varējis nodrošināties, ja nēsātu Tita doto godazīmi, plāksnīti ar medūzas galvu. Bet viņš nespēja sevi pārvarēt.

Viņš trešo reizi devās uz Zvejnieku ieliņu, uz sava brāļa māju. Māja bija tukša, visa kustamā manta aiznesta projām. Kareivji tagad atradās blakusmājā. Arī to viņi jau bija izlaupījuši un taisījās aizdedzināt. Josefs ieskatījās pa atvērtajiem vārtiem pagalmā. Tur troksnī starp laupītājiem stāvēja vecs vīrs, apmetis ap pleciem lūgšanu mēteli, aplicis ap galvu un roku lūgšanu jostu, kājas kopā saspiedis. Josefs piegāja tuvāk. Vecais, šūpodams ķermeņa augšdaļu, skaļi skaitīja savu lūgšanu, jo šī bija astoņpadsmit lūgšanu stunda. Viņš lūdza dedzīgi, viss viņa augums piedalījās lūgšanā, kā bija paredzēts noteikumos, un, kad viņš nonāca pie četrpadsmitās lūgšanas, viņš norunāja to senajā variantā, kā tā bija runāta Bābeles trimdas laikā: — Ļauj mūsu acīm skatīt, kā tu atgriezies Jeruzalemē, apžēlojies kā senāk. — Tie bija aizmirsti vārdi, ko saglabājuši vienīgi zinātnieki, tie piederēja vēsturei, seši simti piecdesmit gadu tos vairs nelietoja neviens cilvēks. Bet sirmgalvis šinī pirmajā dienā, kad tie atkal atguva jēgu, izrunāja tos paļāvīgi, nešaubīgi. Viņa lūgsna ietekmēja Josefu vairāk nekā visas šīsdienas šausmas. Josefs juta, ka cauri mākslotai pētnieka nejūtībai pēkšņi izlaužas sirdi plosošs izmisums par savas pilsētas krišanu.

Kareivji, kuri bija aizņemti ar degošo māju, līdz šim nepievērsa uzmanību sirmgalvim. Tagad viņi uzjautrināti sastājām ap viņu, ķēmodamies^ sauca. — Iā! Iā! — sagrāba veci, norāva viņam lūgšanu mēteli, pavēlēja atkār-

tot: — Jahve ir ēzelis, un es esmu ēzeļa kalps! — Viņi plēsa sirmgalvim bārdu, grūstīja. Tad iejaucās Josefs. Viņš kundziski pavēlēja, lai kareivji liekot veco vīru mierā. Viņiem tas nenāca ne prātā. Kas tad viņš tāds esot, ka gribot viņiem pavēlēt? Viņš esot karavadoņa privātsekretārs, Josefs paskaidroja, un rīkojoties saskaņā ar viņa gribu. Viņam esot atļauja izlūgties brīvību septiņdesmit gūstekņiem. Tā varot teikt katrs, kareivji iebilda. Viņi saniknoti apspriedās, vicināja ieročus. Viņš droši vien pats piederot pie jūdiem — viņam neesot bruņojuma, latīniski viņš runājot ar jūdu akcentu. Viņi bija dzēruši vīnu, viņiem gribējās redzēt asinis. No Josefa puses bija neprātīgi iemaisīties, ja viņš nevarēja parādīt rakstisku pavēli. No Jotapatas, no daudzām citām briesmām viņš ticis cauri sveiks un vesels, tagad viņš šeit mirs smieklīgā nāvē kā piedzērušo kareivju kļūdas upuris. Tad viņam kaut kas iekrita prātā.

— Paskatieties uz mani, — viņš aicināja kareivjus. — Ja es patiesi piederētu pie aplenktajiem, vai tad man nevajadzētu būt vājākam?

Tas kareivjus pārliecināja, viņi ļāva Josefam iet.

Josefs uzmeklēja princi. Viņš atrada Titu sliktā garastāvoklī. Termiņš, ko Tits sev devis, bija pagājis. Jeruzaleme kritusi, rīt, vēlākais, parīt viņš jās uz Tekou. Izskaidroties ar šo sievieti nebūs patīkami.

Josefs pazemīgi lūdza rakstisku atļauju, lai varētu atsvabināt septiņdesmit cilvēku, kuru brīvību princis viņam apsolījis. Tits nelaipni parakstīja atļauju. Rakstīdams viņš pār plecu izmeta Josefam: — Kālab jūs nekad neesat lūdzis, lai atjauju ierasties šeit jūsu Dorijai?

Josefs mazu brītiņu izbrīnījies klusēja.

— Es baidos, princi Tit, — viņš tad sacīja, — Dorija mani traucēs izdzīvot līdzi jūsu karagājienam tā, lai es pēc tam to varētu aprakstīt.

Tits īgni piebilda: — Jūs, jūdi, esat šausmīgi mērķtiecīgi.

Josefu šie vārdi aizvainoja. Viņš bija nodomājis prasīt vairāk par septiņdesmit, redzot prinča seju, viņš šo nodomu atmeta. Tagad viņš aizmirsa aizvainojumu, viņš pēkšņi zināja: galvenais, lai princis atvēl viņam vairāk dzīvību. Piesardzīgi, ļoti pazemīgi viņš lūdza: — Nerakstiet septiņdesmit, ķeizar Tit, rakstiet simt.

— Nenāk ne prātā, — princis sacīja. Viņš nikni paskatījās uz Josefu, viņa balss skanēja tikpat rupji kā

viņa tēva balss. — Šodien es tev nedotu pat septiņdesmit cilvēku, — viņš piemetināja.

Citā laikā Josefs nekad nebūtu uzdrīkstējies lūgt vēl. Bet viņam kaut kas nedeva mieru. Viņam bija jāprasa. Viņš būtu uz visiem laikiem pazudis, ja viņš tagad neprasītu.

— Dodiet man septiņdesmit septiņus, cēzar Tit, — viņš lūdza.

— Klusē, — Tits attrauca. — Man gribētos atņemt tev arī šos septiņdesmit.

Josefs paņēma dēlīti, pateicās, palūdza pavadoņus, atgriezās pilsētā.

Aizbāzis aiz jostas dēlīti, kas dāvā dzīvību, viņš klaiņoja pa ielām. Tur notika pulka slepkavību. Kurš viņam jāglābj? Satikt savu tēvu un savu brāli dzīvus Josefam bija maz cerību. Viņam Jeruzalemē bija draugi, arī sievietes, ar kurām viņš labprāt tikās, bet Josefs zināja — ne jau viņu dēļ Jahve toreiz pie līķu aizas bija atmaidzi-nājis Tita sirdi. Un ne jau viņu dēļ viņš nupat bija uzmācies princim ar tādu pārdrošu neatlaidību. Labi un slavējami ir glābt cilvēkus no nāves, bet kas gan ir viņa nožēlojamie septiņdesmit cilvēki salīdzinājumā ar tiem simtiem tūkstošu, kuri šeit mirst? Un, kamēr viņš vēl negrib to atzīt, kamēr viņš ar visiem spēkiem pūlas to izspiest no savas apziņas, no viņa dvēseles iznirst noteikta seja.

Tā ir īstā, to viņš meklē.

Viņš meklē. Viņam jāatrod. Viņam nav laika, viņš nedrīkst zaudēt neatlaidību, cilvēku ir simtiem tūkstošu, bet viņam jāatrod viens. Runa nav par kaut kādiem septiņdesmit, runa ir par vienu noteiktu. Bet ap viņu notiek slepkavības, un viņam aiz jostas ir dēlītis, kas dāvā dzīvību, un krūtīs pukstoša sirds. Viņam vajadzētu paiet visiem garām, viņam ir savs uzdevums, viņam jāatrod viena noteikta seja. Bet, kad tu redzi, kā tiek nogalināti cilvēki, un tev ir iespējams pateikt: — Dzīvo! — tad ir grūti vēsi paiet garām, meklējot noteikto seju, klusējot. Un Josefs nepagāja garām, viņš sacīja: — Dzīvo! — Viņš norādīja uz kādu, kura bailes viņu aizkustināja, tad uz kādu citu, jo viņš bija tik jauns, tad uz vēl kādu, jo viņam patika šā cilvēka seja. Un viņš sacīja: — Dzīvo! — sacīja to piecas reizes, desmit, divdesmit reizes. Tad viņš atkal piespieda sevi būt prātīgam, viņam bija savs uzdevums, viņš apvaldīja sevi, gāja garām cilvēkiem, kuri

lemti nāvei, tāpēc ka viņš pagāja garām. Bet viņš ilgi neizturēja, jau nākamajam viņš atkal teica: — Dzīvo! — un nākamajam atkal — un tā vairākiem pēc kārtas. Kad piecdesmitais bija paglābts no īdzīgajiem, nepakļāvīgajiem kareivjiem, tikai tad viņš atkal apzinājās savu uzdevumu un apklusa. Viņš nedrīkst sev atvēlēt tik lētu līdzjūtību, citādi viņš paliks ar tukšām rokām, kad būs atradis to, kuru meklē.

Viņš bēg pats no sevis uz Aleksandrijas svētceļnieku sinagogu. Viņš tagad aiznesīs septiņdesmit svēto rakstu tīstokļus, ko Tits viņam atvēlējis. Laupītāji sinagogā jau bijuši. Viņi izrāvuši svētos tīstokļus no šķirsta, nolaupījuši to vērtīgos, izšūtos apvalkus. Tagad šie cildenie tīstokļi, kas klāti ar dārgajām rakstu zīmēm, gulēja saplosīti, asinīm notraipīti, kareivju zābaku samīdīti. Josefs lēnām noliecās, saudzīgi pacēla no mēsliem un asinīm vienu apgānīto pergamentu. Divās vietās kaut kas bija izgriezts. Josefs aplūkoja izgriezuma kontūras, tām bija cilvēka pēdu forma. Viņš saprata, kareivji nebija zinājuši, ko iesākt ar tīstokļiem, viņi izgriezuši ieliekamās zoles saviem zābakiem. Viņš mehāniski restaurēja pirmo no trūkstošajām vietām. «Neapspied svešinieku un neesi pret viņu bargs; jo svešinieks tu biji Ēģiptes zemē.»

Josefs lēnām vāca kopā saplosītos tīstokļus, saudzīgi pacēla, godbijīgi pielika pie pieres, pie mutes, kā to prasīja paradums, noskūpstīja. Viņš nevarēja tos uzticēt romiešu rokām. Viņš izgāja ārā uz ielas, lai sameklētu jūdus, kuri tīstokļus aiznestu uz viņa telti. Tad viņš ieraudzīja tuvojamies gājienu, kas devās uz Eļļas kalnu, tie acīmredzot bija karagūstekņi, kuri notverti ar ieročiem rokā. Viņi bija pātagoti, uz viņu pātagu sakapātajiem skaustiem uzlikti krusta šķērsbaļķi, viņu izplestās rokas piesietas pie baļķiem. Tā viņi paši tagad nesa uz soda vietu krustus, pie kuriem viņiem jāmirst. Josefs redzēja izdzisušās, izķēmotās sejas. Viņš aizmirsa savu uzdevumu. Viņš pavēlēja apstāties, viņš savu dēlīti parādīja kapteinim, kurš pavadīja gājienu. Viņa rīcībā bija vēl divdesmit dzīvību, bet gūstekņu bija divdesmit trīs. Divdesmit vīriem šķērsbaļķus atkal noņēma, viņi truli blenza, viņi bija pusdzīvi no pātagu sitieniem, viņi nesaprata, kas ar viņiem notiek. Krusta baļķu vietā viņi tagad dabūja svēto rakstu tīstokļus un Eļļas kalna vietā gāja uz romiešu nometni, uz Josefa telti. Kareivji vētraini smējās par dīvaino procesiju, ko Josefs veda caur pilsētu,

aizbāzis aiz jostas savus zelta rakstāmrīkus, viņš nesa katrā rokā pa rakstu tīstoklim tik maigi kā mazus bērnus, viņam sekoja sasistie, streipuļojošie jūdi, kuri stiepa pārējos tīstokļus.

Tits ir nojājis ceļu līdz Betlēmei ļoti ātri, starp Betlēmi un Tekou viņš sava zirga rikšus palēnina. Viņu gaida smags uzdevums. Tas saucas Berenlke. Pats ļaunākais ir tas, ka viņas dēļ nevar cīnīties, ka neko nevar darīt. Var tikai stāvēt un gaidīt šīs sievietes lēmumu. Vai tu viņai būsi vai nebūsi pa prātam.

Tagad ceļš iet stāvus kalnup. Tekoa atrodas uz klints kaila un pamesta, aiz tās plešas tuksnesis. Ciemata komandants nostādījis savus ļaudis karavadoņa sagaidīšanai. Tits pieņem viņa ziņojumu. Tātad tāds ir kapteinis Valents, kurš licis nocirst birzi. Seja nav ne gudra, ne dumja, godīga, vīrišķīga. Šis vīrs saņēmis pavēli birzi saudzēt: viņš to saudzējis. Tad viņš saņēmis pavēli birzi nocirst: viņš to nocirtis. Dīvaini, ka Titam neizdodas turēt šai sievietei doto vārdu.

Viņš stāv viņas mājas priekšā. Tā atrodas visaugstākajā klints virsotnē maza, noplukusi, savā laikā šī māja būvēta makabeju prinčiem, kuri sūtīti uz tuksnesi. Jā, no šejienes var redzēt tuksnesi. Par spīti visam, Berenīke devusies uz tuksnesi.

Mājas priekšā parādās kāds puisis netīrā apģērbā, bez livrejas. Tits sūta viņu iekšā, liek pateikt princesei, ka viņš ieradies. Viņš nav Berenīkei par savu ierašanos iepriekš paziņojis, varbūt viņa negribēs viņu pat redzēt. Viņš gaida kā apsūdzētais uz tiesnesi. Ne jau tālab, ka viņš nodedzinājis templi. Tiesas priekšā stāv nevis viņa darbi, bet viņa būtība, viņš pats. Viņa seja, viņa stāja ir vienlaikus gan apsūdzība, gan aizstāvēšanās. Simtiem tūkstošu lielisku karavīru un neskaitāmu karamašīnu pavēlnieks, vīrs, kam dotas neierobežotas pilnvaras pār Austrumiem no Aleksandrijas līdz Indijas robežām, stāv pie kāpnēm, un viņa tālākā dzīve atkarīga no tā, vai šī sieviete viņam sacīs «jā» vai «nē», un viņš jūtas bezpalīdzīgs, viņš var tikai gaidīt.

Durvis augšā atveras, viņa parādās. Patiesību sakot, nav nekāds brīnums, ka viņa godbijīgi saņem karavadoni, zemes virspavēlnieku, bet Titu atvieglo jau tas vien, ka viņa tur augšā stāv, ka viņa tur ir. Viņa valkā

vienkāršu četrstūrainu, viengabalainu tērpu, kādā tērpjas vietējās sievietes. Viņa ir skaista, viņa ir karaliska, viņa ir īstā sieviete. Tits apsēsts, pazemīgs stāv un cieši skatās augšup uz viņu. Viņš gaida.

Berenīke zina, ka šinī brīdī viņa pēdējo reizi tur likteni savās rokās. Viņa ir paredzējusi, ka šis vīrietis reiz ieradīsies, bet viņa nav sagatavojusies, viņa ir rēķinājusies, ka dievs, ka viņas dievs Jahve liks viņai īstajā brīdī rīkoties pareizi. Viņa stāv kāpņu galā, viņa redz vīrieti, viņa iekāri, viņa apsēstību, viņa pazemību. Viņš ir vienmēr no jauna lauzis vārdu, viņš paņēmis viņu ar varu un darīs to atkal. Viņam ir vislabākie nolūki, bet viņš ir barbars, barbaru dēls, un tas ir kaut kas stiprāks nekā viņa nolūki. Nekas viņu vairs nesaista, šis vīrietis ir visu sarāvis, pagātne ir izdzīvota. Viņai vajag, viņa drīkst izlemt no jauna. Līdz šim viņa varēja taisnoties, ka viņa gājusi pie Tita tempļa dēļ. Tagad viņai vairs nav nekāda aizbildinājuma, Tits ir templi nodedzinājis. Pie kā viņai turpmāk jāpieder — pie jūdiem vai pie romiešiem? Pēdējo reizi viņa var izlemt. Kurp viņai jāiet? Vai pie šā Tita? Vai uz Jamniju pie Johanana ben Zaķa ja, kurš viltīgi un vērienīgi atjauno jūdaismu — apslēptāku, garīgāku, elastīgāku un tomēr stiprāku nekā līdz šim? Vai viņai jādodas pie sava brāļa un jādzīvo rosīgi un tukši kā lielai dāmai? Vai viņai jāiet tuksnesī, gaidot, vai neatskanēs balss?

Berenīke stāv augšā un noskatās vīrieti. Viņš saož ap viņu asins smaku, viņa saklausa šausmīgo «hep, hep», ko viņa dzirdējusi nometnē un kas katrā ziņā skanējis arī šā vīrieša sirdī. Būtu labāk, ja viņa atkal atgrieztos mājā. Aiz mājas ir tuksnesis, tur ir labi. Viņa sev pavēl iet atpakaļ. Bet viņa neiet atpakaļ, viņa stāv, kreiso kāju vēl uz sliekšņa uzlikusi, labā kāja jau atrodas ārpusē. Un nu viņa sper uz priekšu arī kreiso kāju, viņu kaut kas velk, viņa sev pavēl: atpakaļ! Bet viņa neiet atpakaļ. Viņa liek kāju zemāk par vēl vienu un par vēl vienu pakāpienu. Viņa ir pagalam, viņa to zina. Viņa to uzņemas, viņa grib sevi pazudināt. Viņa kāpj pa kāpnēm lejup.

Vīrietis, kurš stāv lejā, redz viņu nākam. Viņa kāpj lejup viņam pretim, tie ir dārgie, mīļie Berenīkes soļi, kas nāk viņam pretim. Viņš metas uz priekšu, augšup pa kāpnēm. Viņš staro. Viņa seja ir gluži jauna kā laimīgam zēnam, kuru svētī visi dievi. Viņš pastiepj sievietei roku ar atvērtu plaukstu, skrien augšup, gavilē: — Nikion!

Nakti Tits pavada mazajā, noplukušajā mājiņā. Otrā dienā viņš aplaimots jāj atpakaļ uz Jeruzalemi. Viņš satiek Josefu.

— Vai tu negribēji septiņdesmit septiņus gūstekņus, mans Josef? — viņš jautā. — Ņem tos!

Josefs, aizbāzis aiz jostas dēlīti ar karavadoņa pilnvaru, devās uz tempļa sieviešu pagalmu, kur bija ierīkota gūstekņu novietne. Visas šis dienas viņu bija nomākusi apziņa, ka viņš savu varu atbrīvot izšķiedis tik lēti. Tagad bezcerīgā, mokošā meklēšana sākās no jauna.

Gūstekņu novietņu organizēšana vēl vienmēr ir padota Frontonam, viņš pa šo laiku ir uzdienējis par pulkvedi. Viņš pats uzņemas pavadīt Josefu. Viņš necieš šo jūdu, bet viņš zina, ka Josefam uzdots rakstīt grāmatu par karu, un viņš vēlētos, ka šajā grāmatā autors atsauktos par viņu labi. Viņš skaidro Josefam grūtības, kas rodas, pārvaldot tādu apmēru novietni. Vergu tirgus ir bezcerīgi pārslogots. Kā uzbarot šos salašņas, lai tie atgūst cilvēcisku izskatu? Viņi ir izkāmējuši kā bezpajumtes suņi, viņa mīļie bērniņi, tikai kauli un āda, daudziem ir lipīgas slimības. Pirmajā nedēļā kājas atstiepuši vienpadsmit tūkstoši. Starp citu, daudzi paši pie tā vainīgi. Mūsu leģionāri ir labsirdīgi, viņiem patīk pajokot, bieži viņi piedāvā gūstekņiem cūkgaļu. Bet ticat vai neticat, šie plukatas labāk nobeidzas nekā ēd cūkgaļu.

Gūstekņus, kuri bijuši apbruņoti, Frontons, protams, nebaro, viņš liek tos tūlīt sodīt. Pārējiem viņš mēģina sameklēt radiniekus, kuri varbūt samaksās par viņiem izpirkšanas naudu. No neizpirktajiem viņš cer tikt vajā pusgadā, sarīkojot pāris lielu vairāksolīšanu. Gūstekņus bez tirgus vērtības — vecus, vārgus vīriešus, vecas sievietes bez īpašām iemaņām — viņš likvidē, atdodams tos par materiālu zvēru rīdīšanai arēnā un karaspēlēm.

Lēnām, mazrunīgs Josefs gāja līdzās centīgajam pulkvedim Frontonam. Gūstekņi nēsāja dēlīšus ar vārdu un īsu raksturojumu, karstumā un smirdoņā viņi tupēja vai gulēja cieši cits pie cita, nedēļām ilgi viņi bija skatījušies acīs nāvei, viņi bija izbaudījuši cerības un bailes līdz pēdējam pilienam, un tagad viņi bija tukši, izsmelti.

Viņi pašlaik gāja caur pagaliņa dalu, kas ierādīta gūstekņiem, kuri paredzēti plēsīgiem zvēriem un karaspēlēm.

— Rakstumācītāj Josef, — viņam kāds žēli un priecīgi uzsauca, tas bija vecs, pinkains vīrs ar pelēku seju, savēlušos bārdu. Josefs pūlējās atcerēties, bet nepazina viņu.

— Es esmu stiklapūtējs Alekss, — vīrs sacīja. Ko, šis vīrs uzdevās par gudro, izveicīgo tirgotāju? Par stalto, drukno Alekšu, kurš nebija vecāks par viņu pašu?

— Es pēdējo reizi jūs satiku Cēzarejas tirgū, rakstumācītāj Josef, — vīrs atgādināja. — Mēs runājām par to, ka tam cilvēkam, kurš klausa prātam, jācieš.

Josefs griezās pie Frontona. — Esmu pārliecināts, ka šis vīrs nekad nav piederējis pie dumpiniekiem.

— Pie manis viņu nosūtījusi izmeklēšanas komisija, — Frontons, plecus paraustīdams, atbildēja.

— Romas izmeklēšanas process nav slikts, — Alekss pazemīgi iejaucās sarunā, drusku pasmaidīdams, — bet pašlaik tas tiek realizēts mazliet vispārīgi.

— Šis puisis nav ļauns, — Frontons smējās, — bet kur mēs nonāktu, ja mēs gribētu pārbaudīt visus spriedumus? Tas būtu pret mūsu vadošajiem norādījumiem. «Labāk pieļaut netaisnību nekā pārkāpt nolikumu,» — tā skanēja karavadoņa pavēle, kad viņš man uzticēja gūstekņu novietni.

— Nepūlieties manā labā, rakstumācītāj Josef, — Alekss rezignēti sacīja. — Es esmu tik nelaimīgs, ka man vairs nevar līdzēt nekāda laipnība.

— Es lūdzu par šo cilvēku, — Josefs sacīja un norādīja uz savu dēlīti.

— Kā jūs vēlaties, — pulkvedis Frontons pieklājīgi sacīja. — Tagad jums atlikuši vēl seši, — viņš konstatēja un izdarīja uz dēlīša savu atzīmi.

Josefs lika aizvest stiklapūtēju Alekšu uz savu telti. Viņš izturējās pret pārgurušo, noskumušo cilvēku ar maigu rūpību. Alekss stāstīja, kā viņš, romiešiem iebrūkot, novilcis savu tēvu pazemē, lai glābtu sevi un viņu. Vecais Nahums esot pretojies. Ja viņš nomiršot Ziežu maisītāju ielas mājā, tad esot maza cerība, ka viņu kāds atradīšot un apbedīšot. Bet, ja viņš nomiršot pazemē, tad viņš palikšot neaprakts, viņš nebūšot segts ar zemi un augšāmceļoties zaudēšot savu seju. Beidzot Alekss ar pierunāšanu un piespiešanu dabūjis sirmgalvi pazemē, bet viņa lāpa drīz izdegusi, un viņi viens otru pazaudējuši. Pēc kāda laika viņu pašu uzoduši divi kareivji. Viņu zobenu kutināts, viņš tiem parādījis šo to no savas apraktās mantas. Tā kā viņš licis kareivjiem noprast, ka viņam ir vairāk, viņi pagaidām paturējuši Alekšu pie sevis un neesot veduši uz gūstekņu novietni. Tie abi bijuši jocīgi, biedriski puiši, un pats galvenais — ar diviem kareivjiem varēja sarunāt, ar gūstekņu novietni, ar romiešu armiju saruna nebija iespējama. Viņam vajadzēja stāstīt kareivjiem jokus. Ja joki viņiem nepatika, viņi piesēja Alekšu pie koka stumbra aiz rokām un kājām ar vēderu uz leju un šūpoja viņu šurp un turp. Tas bija nepatīkami. Parasti viņiem tomēr Alekša joki patika. Šie abi kareivji nebija tie sliktākie, viņi visi trīs kaut kā satika. Kareivji vairāk nekā nedēļu vadāja Alekšu sev līdzi, lika rādīt citiem kareivjiem dažādus trikus, stāstīt jokus. Viņus un viņu biedrus uzjautrināja Alekša latīņu valodas jūdiskais akcents. Beidzot viņiem ienāca prātā, ka viņš būtu labs durvju sargs, un viņi gribēja paturēt Alekšu pie sevis, kamēr varēs pārdot viņu par durvju sarguL Alekšu tas apmierināja. Tomēr labāk nekā iet bojā Ēģiptes kalnraktuvēs vai Sīrijas arēnā. Bet tad abi viņa saimnieki nokāpa pazemē otro reizi un vairs nepārnāca, un viņu telts biedri aizveda Alekšu uz gūstekņu novietni.

— Tas viss man bija jāpiedzīvo tālab, — Alekss skali domāja, — ka es neklausīju prātam. Ja es būtu savlaicīgi pametis Jeruzalemi, tad man vismaz vēl būtu sieva un bērni, bet es gribēju paturēt visu, es gribēju tēvu un brāli. Man bija uznākusi iedomība.

Viņš lūdza, lai Josefs pieņemot no viņa kā dāvanu mozaīkas tehnikā darinātu vāzi. Jā, šim gudrajam Alek-sam vēl vienmēr bija krājumi. Viņš esot izglābis daudz, viņš rūgti sacīja, tikai neesot izglābis pašu svarīgāko. Kur esot viņa tēvs Nahums? Kur viņa sieva Hanna, viņa bērni, viņa dārgais, dedzīgais, neprātīgais brālis Efraims? Tas, ko izcietis viņš pats, Alekss, ejot pāri cilvēka spēkiem. Viņš atkal taisīšot glāzes un citas skaistas lietas. Bet viņš nebaudot dieva žēlastību, viņš neuzdrīkstoties no jauna laist šajā pasaulē kādu bērnu.

Nākamā dienā Josefs atkal gāja cauri gūstekņu nometnei. Viņš vēl varēja glābt sešus cilvēkus, viņš to nedarīs, kamēr nebūs atradis to vienu noteikto. Bet kā lai viņš atrod savu vienīgo starp miljonu mirušajiem, sagūstītajiem, nelaimīgajiem? Tas ir tikpat kā meklēt zivi jūrā.

Kad trešā dienā Josefs atkal ieradās, pulkvedis Frontons sāka viņu izzobot. Viņš priecājoties, Frontons sa-

cīja, ka Josefs interesējoties par viņa preci vairāk nekā jebkurš vergu tirgotājs. Josefs nepiegrieza vērību viņa vārdiem. Viņš meklēja ari visu šo dienu. Veltīgi.

Vēlu vakarā viņš uzzināja, ka sakarā ar ielenkumu pa-zemē notverti astoņi simti gūstekņu, kurus pulkvedis Frontons tūlīt licis sist krustā. Josefs bija nupat apgūlies, viņš jutās noguris un izmocījies. Tomēr viņš piecēlās.

Bija dziļa nakts, kad viņš nonāca Eļļas kalnā, kur notika sodīšana. Krusti stāvēja cieši cits pie cita, to bija simtiem. Kur reiz atradās olīvkoku terasefc, brāļu Hana nju noliktavas, virspriestera Boeta ģimenes vasarnīcas, tagad slējās krustu mežs. Pie tiem karājās kailie, ar pātagām šaustītie vīri, krampju sarauti, galvas noliektas sānus, apakšžoklis atkāries, acu plaksti svina pelēki. Josefs un viņa pavadoņi apgaismoja seju pēc sejas, tās bija šausmīgi saviebtas. Kad gaisma iespīdēja sejās, krustā pakārtie sāka runāt. Daži lādējās, lielākā daļa murmināja savu: — Klausies, Izraēl!

Josefs bija noguris līdz nesamaņai. Viņu pārņēma kārdinājums teikt pie pirmā, kurš pagadīsies: — Ņemiet nost, ņemiet nost! — lai varētu beigt briesmīgo meklēšanu. Dēlītis, kas deva viņam varu, kļuva aizvien smagāks. Tikai tikt projām no šejienes, tikai gulēt. Tikai tikt līdz septiņdesmit septītajam, atbrīvoties no dēlīša. Paslēpties teltī, iekrist gultā, gulēt.

Un tad viņš atrada to, kuru meklēja. Ap Justa vaigiem spurojās savēlusies bārda. Seja vairs nebija dzeltena, drīzāk pelēka, no vaļējās mutes karājās pietūkusi, aplikta mēle.

— Noņemiet! — Josefs sacīja, viņš sacīja to ļoti klusu, viņam bija grūti runāt, viņam aizžņaudzās rīkle, viņš rīstījās. Profosi vilcinājās. Vispirms vajadzēja atsaukt pulkvedi Frontonu. Josefs bija nepacietīgs, viņam likās, ka tas velkas mokoši ilgi. Viņam likās, ka Justs nomirs, kamēr viņš šeit pie viņa kājām gaidīja. Tas nedrīkstēja notikt. Lielā saruna starp viņu un Justu nebija beigusies. Justs nedrīkstēja nomirt, kamēr tā nebija galā.

Beidzot Frontons nāca samiegojies, nikns, viņš pa dienu bija ļoti noguris. Taču viņš uzklausīja Josefu pieklājīgi kā vienmēr. Viņš tūdaļ deva pavēli noņemt vīru un atdot to Josefam.

— Jums vēl atlikuši pieci, — viņš secināja un izdarīja savu atzīmi uz Josefa dēlīša.

— Ņemiet nost! Ņemiet nost! — Josefs pavēlēja un rādīja uz nākamiem pieciem.

— Tagad jums vairs nav neviena, — pulkvedis konstatēja.

Justs bija pienaglots, tas bija žēlīgākais soda veids, bet tas izrādījās ļoti bargs tagad pie noņemšanas. Viņš bija karājies piecas stundas, stipram vīram tas nebūtu daudz, bet Justs nebija nekāds stiprais vīrs. Josefs sūtīja pēc ārstiem. Justs aiz sāpēm nāca pie samaņas, tad viņš atkal iegrima nemaņā, tad sāpes viņu atkal atmodināja. Ieradās ārsti. Viņiem bija teikts, ka jānākot pie jūdu pravieša, kas noņemts no krusta pēc prinča pavēles. Kaut kas tāds notika reti, par šo gadījumu ieinteresējās labākie nometnes ārsti. Josefs viņus neatlaidīgi izjautāja. Viņi atbildēja atturīgi. Tikai pēc trim dienām viņi varēšot pateikt, vai šis vīrs palikšot dzīvs.

Josefs soļo līdzās nestuvēm, ar kurām Justu nes uz nometni. Justs viņu nepazīst. Josefs ir noguris līdz nāvei, bet viņš ir mierīgs, viņa sirdī skan pateicības vārdi par glābšanu no lielām briesmām. Ja Justs būtu nomiris vai pazudis, miegs viņam nedotu spirgtumu, ēdiens — sātu, grāmatas — zinības, panākumi — gandarījumu. Viņš nejustos laimīgs, gulēdams blakus meitenei Dorijai, viņš nejustos laimīgs, rakstīdams savu grāmatu. Tagad šis cilvēks ir te, Josefs var mēroties ar viņu, viņš ir vienīgais, ar kuru vērts to darīt. «Jūsu rakstumācītājs Josefs ir nelietis.» Vārdam ir cita garša, kad to izrunā, un cita. kad to dzird, par to šim vīram būtu vajadzējis na-domāt. Josefā iemājo liels miers, piepildījuma sajūta, vieglums. Viņš guļ labi un ilgi gandrīz līdz pusdienām.

Viņš pienāk pie Justa gultas. Ārsti vēl vienmēr klusē. Josefs neiet no gultas projām. Visu dienu Justs gul bezsamaņā. Otrā dienā viņš sāk murgot, viņš izskatās briesmīgi. Ārsti rausta plecus, viņi vairs necer, ka Justs izdzīvos. Josefs sēž pie gultas. Viņš neēd, viņš nemaina apģērbu, uz viņa vaigiem sāk sprogoties bārda. Viņš strīdas ar Jabvi. Kāpēc viņš saudzējis Josefu tik daudzos bīstamos likteņa pagriezienos, ja viņš tagad neatvēl viņam lielo izskaidrošanos ar Justu? Princis sūta pēc viņa. Berenīke sūta pēc viņa, lai viņš ierodoties Tekoā. Josefs nedzird. Viņš sēž pie Justa gultas, stingi skatās uz slimnieku, atkārto pie sevi«? safnnas, kas viņam bijušas ar Justu. Lielā saruna nav galā. Justs nedrīkst mirt.

Ceturtajā ārstēšanas dienā ārsti noņem Justam kreiso apakšdelmu. Astotajā dienā viņi paziņo, ka slimnieks glābts.

Tagad, kad Josefs zināja, ka Justam briesmas nedraud, viņš pameta viņa gultu, atstāja viņam naudu un vairs par šo vīru nerūpējās. Kaut arī viņš alka’ pēc Justa atzinības, viņš nevēlējās stāvēt Justa priekšā kā viņa dzīvības glābējs. Kādu dienu lielā saruna ar Justu turpināsies, ar to pietika.

Ap šo laiku Tits lūdza no Josefa kādu pakalpojumu. Princis priecājās par Tekoā panākto, bet viņš vēl vienmēr jutās nedrošs visā, kam bija kāds sakars ar šo jūdu sievieti. Viņš neuzdrīkstējās iet tālāk. Kas notiks, kad viņam būs jāpamet Jūdeja? Viņš uzdeva Josefam izdibināt no Berenīkes, vai viņa negribētu doties līdzi uz Romu.

Noplukušajā Tekoas mājiņā Josefs un Berenīke stāvēja viens otram pretim, abi vienlīdz tukši juzdamies. Vai visai viņas dzīvei, viņas pazemojošam sakaram ar šo romieti nebija jēga vienīgi kā mēģinājumam glābt templi? Templis ir pagalam, un viņi ir gliemeži bez gliemežnīcas. Bet viņi ir no vienas vielas, un viņi sava kailuma dēļ viens no otra nekaunas. Skaidri un lietišķi viņi aplūko savu nabadzību. Tagad vajag bez izcelsmes atbalsta pašiem ar savām spējām radīt jaunus pamatus. Josefam ir viņa grāmata un viņa godkārība, Berenīkei ir Tits un viņas godkārība. Viņu abu nākotne ir Roma.

Jā, protams, viņa dosies uz Romu.

Berenīkes piekrišana princim deva lielu gandarījumu. Viņš jutās Josefam pateicību parādā.

— Vai jums nav zemes gabali jaunpilsētā, mans Jo-sef? — viņš jautāja. — Arī no jūsu tēva jums nāktos mantot nekustamos īpašumus. Es visu zemi Jeruzalemē atsavināšu leģionam, kuru es gribu nometināt šeit kā okupācijas varu. Dodiet man sīku savu zaudējumu aprēķinu. Es jums tos atlīdzināšu no Jūdejā atsavinātajām zemēm.

Josefs priecājās par šo dāvanu. Ar vēsu, skaidru lietišķību viņš nokārtoja savus darījumus Jūdejā. Atstādams šo zemi, viņš gribēja, lai aiz viņa viss būtu kārtībā.

Tits pilnīgi nolīdzināja Jeruzalemi, kā savā laikā bija darījuši uzvarējušie karavadoņi ar Kartāgu un Korintu.

Viņš atstāja tikai Fasaela, Mirjamas un Hipika torņus un ari daju rietumu mūra par pierādījumu, cik lieliska un cik stipri nocietināta bijusi pilsēta, kas padevusies viņa karalaimei.

Divdesmit ceturtajā oktobri par godu sava brāļa Do-miciāna, šā slīmesta, dzimšanas dienai, Tits Cēzarejas stadionā rīkoja svētku izrādes, kurām atvēlēja īpaši daudz cilvēku no jūdu gūstekņiem, kuru bija papilnam.

— Atnāc un paskaties! — viņš sacīja Josefam. Josefs atnāca.

Sākumā pār arēnu pārsoļoja divi tūkstoši pieci simti dalībnieku, pēc tam diviem jūdu bariem, vienam kā aizstāvjiem, otram kā uzbrucējiem, bija jātēlo pilsētas mūra ieņemšana. Bārdainie, nožēlojamie cilvēki uzbruka cits citam, viņi dīvaini lēkāja, saņēmuši nemākulīgu nāvējošu dūrienu. Kurš bija par gļēvu, to dzina kaujā ar pātagām un nokaitētu dzelzi. Pret atsevišķiem gūstekņiem, kurus nekādi nevarēja piedabūt uzbrukt citiem, tika sūtīti īpaši apmācīti vergi — cīnītāji. Teātra kalpotāji apakšzemes dieva Hadesa maskās pievāca kritušos, ar degošām pagalēm pārbaudīdami, vai viņi nāvi nesimulē. Arēnā skanēja jūdu kliedzieni: — Dzirdi, Izraēl, Jahve ir vienīgais! — Daudzi, pēc skatītāju domām, mira pārāk garlaicīgi. Viņiem uzsauca:

— Ko jūs tur bakstāties? Tā jau ir kutināšana, nevis cīniņš. Kusties, bārdaini, kusties, veci! Esiet tik laipni, drusku mudīgāk! Nemirstiet tik nožēlojami, jūs smer-deļi!

Josefs dzirdēja šos izsaucienus. Nu jā, publikai bija stāstīts, ka jūdi cīņā miruši viedi un varonīgi, un tagad tā bija vīlusies, ka tai neparādīja šo varonīgo miršanu.

Nebija viegli, stundām ritot, novērst vienmuļību. Pret gūstekņiem sūtīja Āfrikas lauvas, Indijas ziloņus, vācu sumbrus. Daļa nāvei lemto jūdu bija svētku drēbēs, citiem lika uzvilkt lūgšanu mēteļus, baltus ar melnām apmalēm un zilām bārkstīm, un bija jauki noskatīties, kā tie krāsojās sarkani. Daudzus, gan vīriešus, gan sievietes, izdzina arēnā kailus, lai skatītāji varētu novērot muskuļu raustīšanos miršanas laikā. Pāris ļoti spēcīgiem, labi apbruņotiem vīriem lika cīnīties ar ziloni. Drūmie un izmisušie vīri nopietni ievainoja dzīvnieku, pirms tas

taurēdams un saniknots samina viņus, un publika juta līdzi zilonim.

Vietējiem iedzīvotājiem netrūka humora izjūtas. Daudziem vajadzēja mirt smieklīgās maskās. Dažiem sirmgalvjiem romieši noskuva un nodzina vienu galvas pusi, otrā pusē atstāja garos matus un garo, balto bārdu. Dažiem bija jāskrien, tērptiem viegli degošās drēbēs, viņu drēbes skrējiena laikā uzliesmoja, divi simti metru no viņiem bija ūdensbaseins, un tas, kas to sasniedza, tas varbūt bija glābts. Bija smieklīgi novērot, kā viņi mētāja kājas, kā elsa, kā metās ūdenī arī tad, ja neprata peldēt. Daudz jautrības sagādāja kādas kāpnes, kuras bija pieslietas pie mūra, kas jāieņem ar uzbrukumu. Uzpostajiem, nāvei lemtajiem jūdiem vajadzēja rāpties augšup, bet kāpnes bija apziestas ar glumu masu, un viņi krita uz paceltiem šķēpiem.

Tādā kārtā, neapgraizītajiem par prieku, Cēzarejas stadionā divas dienas mira jūdi, divi tūkstoši pieci simti jūdu. Divas dienas Josefs redzēja un dzirdēja viņus mirstam. Bieži viņam likās, ka viņš redz pazīstamas sejas, bet tas droši vien bija malds, jo Frontons šim nolūkam atlasīja galvenokārt neievērojamus ļaudis — sīk-zemniekus un provinces proletariātu. — Es to redzēju, — Josefs varēja piebilst, kad viņš vēlāk attēloja šīs spēles. — Manas acis to redzēja.

Tuvojās brīdis, kad Josefam vajadzēja atstāt Jūdeju un droši vien uz visiem laikiem. Viņš ilgi šaubījās, vai viņam nevajadzētu satikties ar Maru. Viņš sev to aizliedza. Viņš apgādāja viņu ar pietiekami lielu renti un deva viņai tiesības dzīvot vienā no Tita dāvinātajām muižām Jesreēlas līdzenumā.

Jūdi bija redzējuši Josefu, kad viņš gāja uz spēlēm. Viņi Josefu ienīda un nicināja, un ieturēja no viņa septiņu soļu attālumu. Neviens viņu nepavadīja, kad viņš sēdās kuģī, lai ceļotu uz Itāliju.

Aiz apvāršņa aizgrima Cēzarejas osta, dievietes Romas milzu statuja, ķeizara Augusta statuja. Tad izzuda Stra-tona forts, tad Jūdejas violetie kalni, pati pēdējā Karmela kalna zaļā virsotne.

Tagad Josefs bija ceļā uz Romu. No Jūdejas viņš neko sev neveda līdzi, vienīgi atmiņas par to, ko viņš bija redzējis, septiņdesmit tīstokļus svēto rakstu un mazu kastīti ar zemi, kas bija sarausta zem Jeruzalemes drupām.

Apijas ceja augstākajā vietā, tur, kur stāvēja Cecīlijas Metellas kapa piemineklis, važonis, kā parasti, pieturēja, un Josefs nolūkojās uz pilsētas plašo ainavu, kas pavērās viņa acīm. Bija vēsa marta diena, pilsēta bija spoži apgaismota. Roma, spēks, gevura; viņa pletās vēl varenāk nekā tad, kad viņš to atstāja, lai dotos uz Jeruzalemi. Tas, par ko viņš sapņojis, pirmo reizi no Kapitolija uz pilsētu noskatīdamies, tagad bija ar roku aizsniedzams. Ķeizars un princis lūdz viņa vārdu, vārdu un garu no Austrumu gara.

Josefs rūgti sakniebj lūpas. Diemžēl augstākajam rak-stumācītājam Johananam ben Zakajam taisnība. Kas viņam tolaik likās gals, ir tikai sākums. Austrumu gudrības saplūšana ar Rietumu tehniku izrādās ļoti grūts un nepateicīgs uzdevums.

Ekipāža tikmēr ir pabraukusi tālāk, tā pietur pie vārtiem. Josefs nav paziņojis Dorijai par savu ierašanos. Viņš mīl Doriju, viņš nav aizmirsis, kā viņa pirmo reizi stāvēja viņa priekšā ar kaķi rokā, viņš nav aizmirsis viņas smalko, mīļo mazas meitenītes balsi, nav aizmirsis, kā viņa piekļauj viņam savu slaido, brūno augumu — mežonīgi, nemanīgi, padevīgi. Bet tagad starp viņiem ir tik daudz cilvēku un notikumu, pie kuriem viņa nav piederīga. Viņš nogaidīs, nemodinās viņā cerības, noskatīsies, pārbaudīs, vai starp viņiem vēl ir tā netveramā tuvība, kas bija toreiz.

Dorijas māja ir maza, patīkama, moderna. Vergs, vārtu sargs, jautā Josefam, ko viņam vajagot. Josefs nosauc savu vārdu, vārtu sargs dziļi palokās, aizskrien Josefs viens pats stāv pieņemšanas zālē, viņš kļūst drūms. Apkārt viss ir izgreznots ar gleznām, skulptūrām, mozaīku, droši vien no Fabulla mantām. Ko viņam šeit vajag? Viņš šeit nevar dzīvot.

Un tad nāk Dorija. Tāpat kā toreiz uz viņas stāvā bērna kakla tīra un viegla slienas šaurā galva ar lielo muti. Viņa stāv un skatās viņā ar savām jūras krāsas acīm, kas kļūst manāmi tumšākas. Viņa gribētu pasmaidīt, bet viņa ir pavisam nespēcīga, viņa nevar pat pasmaidīt. Viņa ir Josefu tik ilgi gaidījusi, un tagad, liels paldies, dievi, viņš ir klāt. Viņa ir baidījusies, ka šī pretīgā Jūdeja apris viņu uz visiem laikiem, un tagad, liels paldies, dievi, viņš ir pārnācis. Viņa nobāl — vispirms ap muti, tad pār visu seju, viņa cieši skatās uz Josefu, un tagad viņa tam tuvojas, viņa izgrūž īsu, spalgu kliedzienu un slīd gar viņa augumu lejup, viņam Dori ja jāsatur Jā, tā ir meitenes dzeltenbrūnā āda, ko viņš mīl. Tā ir salda un gluda, un, ak, cik tā ir auksta, šī āda, jo meitene viņu mīl.

Paiet minūtes, viņi abi vēl nav runājuši ne vārda. Viņa ir vissaldākā pasaulē. Kad Dorija bāla kā nāve, aiz satraukuma zaudējusi samaņu, slīgst gar viņa augumu lejup, viņam saļogās ceļgali. «Tev nebūs ar viņām precēties,» Josefs iztēlē redz savu grāmatu, kailo apkārtni ar līķu aizu, tempļa kalnu, kas deg no pašas pakājes. Kāda jēga šīm muļķīgajām mozaīkām, šīm naivajām, jaukajām mājas dzīves ainām? Ko viņam šeit vajag? Ko grib šī sieviete? Viņš šeit ir pilnīgi svešs.

— Tu šeit esi pilnīgi svešs, — viņa saka, tie ir pirmie vārdi, ko viņa saka Josefam pēc vesela gada. Viņa tur Josefu aiz pleciem, viņa ir izstiepusi rokas, skatās viņam sejā. Viņa saka: — Tu esi šeit pilnīgi svešs. — Dorija to konstatē nopietni, nežēlodamās. Viņa mīl Josefu, tālab viņa to zina.

Šeit nav jēgas nekādiem mierinājumiem, nekādiem meliem.

— Jā, — viņš atbild. — Es nevaru te dzīvot. Es nevaru tagad dzīvot ar tevi, Dorija.

Dorija nerunā pretim. Viņa nojauš, tas vairs nav viņas Josefs, viņš ir cits, pilns ar rēgiem, kuri viņai nezināmi. Bet viņa pieder viņam arī tad, ja viņš kļuvis cits, viņa ir sīksta un drosmīga, viņa iekaros Josefu ari tādu, kāds viņš ir tagad. Viņa Josefu netur

— Kad tu mani gribēsi, liec man atnākt, — viņa saka.

Josefs aiziet. Viņš Romā jūtas ļoti svešs. Viņš spiežas

cauri burzmai ielās un kolonādēs. Kad viņš redz pazīstamas sejas, viņš aizgriež galvu, viņš ne ar vienu negrib runāt. Pārvarējis nelielas šaubas, viņš nolemj iet pie Klaudija Regīna.

Izdevējs izskatās noguris, visas viņa ļumīgās sejas daļas ir nokārušās.

— Lai sveicināts tas, kurš nāk, — viņš ņirdz. — Nu, mans pravieti, ko dara jūsu grāmata? Jūsu pravietojumi ir piepildījušies, kaut gan diezgan savdabīgā veidā. Es domāju, jūs tagad varētu ķerties pie darba. Jeb vai jūs gribat izlocīties?

— Es neesmu izlocījies, — Josefs saka īgni. — Jūs nozināt, cik tas reizēm bija grūti. Bet es neesmu izlocījies.

— Es reizēm satiku jūsu skaisto sievu, ēģiptieti, — izdevējs stāstīja.

— Es nedzīvošu kopā ar Doriju, — Josefs paskaidroja, — kamēr rakstīšu savu grāmatu.

Regīns paskatījās uz augšu. — Tas ir dīvaini, — viņš secināja, — it īpaši tāpēc, ka šī dāma ir par pamatu jūsu grāmatai.

— Viņa varbūt ir viens no iemesliem, — Josefs atbildēja noraidoši.

— Ja jūs gribat dzīvot pie manis, mana māja ir jūsu rīcībā, — izdevējs piedāvāja.

Josefs vilcinājās.

— Es gribētu būt viens, — Josefs atteica, — kamēr rakstīšu grāmatu.

— Jādomā, — Regīns Klaudijs turpināja, — ka ķeizars jums ierādīs māju, kur viņš senāk dzīvojis. Māja ir drusku patukša, majestāte vienmēr bija taupīgs, to jūs zināt.

Josefs ievācās šajā mājā. Tā bija liela, tumša, nolaista. Viņš tur dzīvoja ar vienu pašu vergu. Viņš sevi nekopa, ēda tikai pašu nepieciešamāko. Viņš nevienam neziņoja, ka atrodas Romā. Viņš klaiņoja pa ielām, kad tās bija vistukšākās, redzēja gatavošanos triumfa gājienam. Visur cēla stalažas, tribīnes. Pie mūra sienām, pie vārtiem parādījās milzīgi Vespasiāna un Tita attēli, ap viņiem lozungi, kas cildināja imperatorus, izsmēja uzvarēto Jūdeju. Milzīgā palielinājumā uz Josefu stingi blenza ķeizara un prinča ģīmji — tukši, rupji, izķēmoti, viss pazīstamais tajos bija zudis, tās bija Pedāna sejas.

Kādu dienu Marsa laukumā kolonādēs Josefs satika senatora Marulla nestuves. Josefs gribēja ātri paiet garām, bet senators bija viņu pamanījis.

— Jūs esat taisījis karjeru, jaunais cilvēk, — viņš secināja. — Jūs esat mainījies. Jā, likteņi veido cilvēkus. — Viņš aplūkoja Josefu caur savu redzi paasinošo smaragdu. — Vai jūs atceraties, kā es jums stāstīju par Romu Lielajā cirkā? Tas bija pirms pieciem gadiem. Es jau toreiz redzēju, ka ir vērts jūs iepazīstināt ar Romu. Jūs esat īstajā brīdī nostājies īstajā pusē.

Viņš neļāva Josefam iet projām, aicināja viņu sev līdzi, stāstīja par sevi. Viņš rakstot joku lugu, ko triumfa nedēļas sākumā uzvedīšot Marcella teātrī. Joku lugas galvenais varonis būšot jūds Zeharija, gūsteknis, kuram jāpiedalās karaspēlēs. Viņu tēlošot aktieris Dēmetrijs Libāns. Gūsteknim Zeharijam jāmirstot divcīņā ar otru vergu. Jūda nāves bailes, lūgumi, cerības, par spīti visam, uz apžēlošanu, viņa cīņa un atteikšanās cīnīties dodot ierosmi loti daudzām komiskām situācijām, jokiem, dejām, dziesmām. Jautājums esot tikai par nobeigumu. Būtu jauki sameklēt Libānam dubultnieku — tagad taču esot tāda bagāta izvēle — tik līdzīgu, ka paša māte viņu neatšķirtu no aktiera, — un likt profesionālam cīnītājam nogalināt šo dubultnieku. No otras puses, publika esot pārsātināta ar krustā sišanām un beigtiem jūdiem. Varbūt tomēr labāk gūstekni Zehariju apžēlot. Viņa prieks par atgūto dzīvi nebūtu slikts motīvs, un galu galā viņš varētu aiz pateicības izvilkt no savas paslēptuves dārgumus un izdalīt tos skatītājiem. Varbūt varētu ievirzīt darbību tā, ka viņu beigās pakārtu pie krusta, un tad ierastos kāds un viņu noņemtu, vai jūs neesat kaut ko līdzīgu darījis, Josef Flāvij? — un viņš tad, uz krusta stāvēdams, mestu publikā naudu, nupat kā iespiestās uzvaras monētas.

Josefam vajadzēja pavadīt pie senatora Marulla visu vakaru, viņi kopā paēda. Kalsnējais, gudrais kungs interesējās par daudzām nenozīmīgām karagājiena detaļām, viņš pamatīgi iztaujāja Josefu. Arī viņš varēja Josefam pastāstīt jaunumus. Jau esot izlemts, ka no trīs jūdu pārstāvjiem, kurus vedīšot līdzi triumfa gājienā, tikai Simonām bar Gioram pēc paraduma izpildīšot triumfa laikā nāvessodu, abus pārējos, Giskalas Johananu un virspriesteri Faniju, pēc triumfa pārdošot verdzībā. Esot trīs pircēji. Muciāns, ministrs Talass un viņš pats. Viņam esot pamats cerēt, ka ar viņu rēķināšoties. Dāma Kenīda nedošot lēti, bet viņš neesot skopulis. Kuru Jo-sefs viņam vairāk ieteiktu — karavadoni vai virspriesteri?

Nākamā dienā Josefs sevi pārvarēja un uzmeklēja aktieri Dēmetriju Libānu. Viņš atrada aktieri pārsteidzoši novecojušu un nervozu.

— Ak tas esat jūs, — viņš saņēma Josefu. — Protams, bez jums nevar iztikt. Patiesību sakot, es jūs gaidu jau sen. — Viņš bija pret Josefu naidīgi ironisks. Pamazām Josefs saprata: šis vīrs vainoja sevi tempļa bojāejā. Viņš aizveda Josefu pie Popejas, viņš būtībā panāca trīs nevainīgo amnestiju, un vai visa nelaime nebija sākusies no šīs amnestijas? Amnestija, Cēzarejas edikts, sacelšanās, tempļa nodedzināšana — tas viss bija viena ķēde. Un ķēdes

sākumā atradās viņš. Toreiz viņš varēja izlemt, vai spēlēt vai nespēlēt jūdu Apellu. Viņa rokā Jahve bija ielicis tempļa pastāvēšanas vai bojāejas lozi, un viņa nelaimīgā roka izvilka posta lozi.

Viņš piecēlās. Viņš sāka skaitīt Lielo nolādējumu no Mozus piektās grāmatas. Protams, viņš nekad nebija redzējis vai dzirdējis kādu no īstajiem vai neīstajiem praviešiem, kuri pēdējā gadu desmitā parādījušies Jeruzalemē, bet viņam bija šo praviešu žesti, un pat grieķiski viņš runāja viņu dziedošajā balsī. Aktieris Libāns nebija nekāds staltais vīrs, drīzāk mazs augumā, bet viņš slējās kā tumšs koks. «No rīta tu jautāsi: «Ko man atnesīs vakars?» Bet vakarā tu prasīsi. «Ko man atnesīs rīts?» — un prasīsi tā to sirds izbaiļu dēļ, kādas tu izjutīsi.» Baismīgi no viņa mutes vēlās drūmie lāsti — monotoni, vareni, sirdi plosoši. — Un tā notika, — viņš reizēm, pats sevi pārtraukdams, konstatēja vēsi, bet ar mežonīgu, izmisīgu gandarījumu.

Pēc šīs tikšanās ar Dēmetriju Libānu Josefs divas dienas nosēdēja viens savā lielajā, tumšajā mājā. Trešajā dienā viņš pārgāja pāri Emīlijas tiltam uz Tibras otru krastu pie jūdiem.

Kamēr turpinājās karagājiens, Romas pilsētas jūdi visādā veidā apliecināja valdībai savu lojalitāti. Viņi arī tagad ir lojāli pavalstnieki, dumpinieki paši vainīgi, tas pats par sevi saprotams: bet viņi nebaidās atklāti izrādīt savas bēdas par svētuma izpostīšanu. Viņi arī negrib slēpt savu riebumu pret to faktu, ka pie šīs izpostīšanas palīdzējuši jūdi. Kad Josefs nonāk pilsētas labā krasta rajonos, viņš atduras pret neizmērojamu naidu. Visi tur ievēro septiņu soļu atstatumu. Viņš iet caur tukšu telpu, starp nicinājuma mūriem.

Viņš dodas uz Kaja Barcārones māju. Agripīniešu draudzes priekšsēdētājs, kurš kādreiz gribēja dot viņam par sievu savu meitu, stāv viņam pretim, ieturēdams septiņu soļu attālumu. Šā viltīgā, jautrā vīra seja ir drūma, naida izķēmota. Kajs Barcārone pēkšņi izskatās_Joti līdzīgs savam tēvam — sirmajam, purpinošajam Aronam. Josefs, zaudējis drosmi, stāv tagad nepieejamā cilvēka priekšā.

— Piedodiet, — viņš saka un pavērš plaukstas bezpalīdzīgi uz āru. — Tam nav jēgas.

Viņš dodas projām. Viņš pamet jūdu kvartālu, iedams

cauri nāvīgu ienaidnieku špalerai, soļo atpakaļ pa Emīlijas tiltu.

Otrā krastā, pagriezies ap stūri, kur jūdi viņu vairs neredz, viņš dzird aiz sevis kāda sekotāja soļus, viņam šķiet, ka viņš tos dzirdējis jau labu laiku. Neapzināti viņš tver pēc smagnējiem zelta rakstāmākiem, lai aizsargātos. Te pēkšņi aiz viņa kāds sauc aramiski.

— Nebaidieties. Esiet mierīgs. Tas esmu es.

To saka ļoti jauns cilvēks, viņa seja Josefam liekas pazīstama.

— Es esmu jūs jau redzējis, — jaunietis piebilst, — kad jūs pirmo reizi bijāt Romā.

— Vai jūs neesat .? — Josefs cenšas atcerēties.

— Es esmu Kornels, Ka ja Barcārones dēls.

— Ko jūs vēlaties? — Josefs jautā. — Kāpēc jūs neievērojat septiņu soļu atstatumu?

Bet zēns Kornels nāk viņam tuvāk.

— Piedodiet cilvēkiem, — viņš lūdz, un viņa balss skan sirsnīgi, paļāvīgi, drosmīgi. — Viņi jūs nesaprot, bet es jūs saprotu. Lūdzu, ticiet man. — Viņš pieiet Josefam cieši klāt, skatās augšup uz viņu. — Esmu lasījis jūsu kosmopolītisko psalmu. Bieži vien, kad apkārt ir juceklis un neskaidrība, es to runāju pats pie sevis. Šeit viss ir tik šaurs un mūros iesprostots, jūsu skatiens sniedzas tālumos. Jūs esat Izraēla dižgars, Josef Flāvij, viens no praviešiem.

Josefa sirdī ieplūda karsts mierinājums. Josefam bija liels gandarījums, ka šis jaunietis, kurš neko par viņu nezināja, izņemot viņa rakstus, nostājās viņa pusē.

— Es priecājos, Kornel, — viņš sacīja, — es ļoti priecājos. Es atvedu sev līdzi zemi, kas atradās zem Jeruzalemes gruvešiem, es atvedu sev līdzi svēto rakstu tīstokļus, es tev tos parādīšu. Nāc pie manis, Kornel.

Zēns staroja.

Pa to laiku Tits bija ieradies Itālijā. Austrumos viņam gadījās vēl daži kārdinājumi. Piektā un Piecpadsmitā leģiona vārdā, kurus virspavēlniecība taisījās sūtīt uz nepatīkamo apmetni pie Lejasdonavas, kapteinis Pedāns lūdza viņu palikt pie šiem leģioniem vai ņemt tos līdzi uz Romu. Princis tūdaļ aptvēra, kas slēpās aiz šiem viltīgi naivajiem vecā, godīgā karavīra vārdiem, proti, piedāvājums izsaukt viņu vecā Vespasiāna vietā par ķeizaru.

Tas bija vilinoši, bet Joti bīstami, un Tits nevilcinājās, tikpat naivos vārdos atjokojot, šo priekšlikumu noraidīt. Bet Austrumi viņu ari turpmāk godināja kā patvaldnieku, un Tits nespēja atteikties no vilinājuma Memfisā vērša Apisa iesvētīšanas laikā uzlikt galvā Ēģiptes diadēmu. Tā bija nepiesardzība, to varēja iztulkot nepareizi, un princis steidzās savam tēvam vēstulē apliecināt, ka viņš to darījis vienīgi kā Vespasiāna vietnieks. Viņš nebūt neesot to citādi uztvēris, Vespasiāns atbildēja arī ar vēstuli, taču viņš visai draudzīgi sagatavoja Austrumu apspiešanai vairākus desmitus tūkstošus vīru.

Tūlīt pēc tam ieradās Tits — ļoti ātri, ļoti pieticīgi, gandrīz bez svītas. Ja viņš gribēja triumfu, tad viņš pēc sena paraduma drīkstēja pārrasties Romā tikai triumfa gājiena dienā. Tāpēc Vespasiāns devās pa Apijas ceļu dēlam pretim.

— Te es esmu, tēvs, te es esmu, — Tits viņu sirsnīgi sveicināja.

— Tev nebūtu klājies labi, mans zēn, — Vespasiāns ņurdēja, — ja tu vēl ilgāk dauzītos* pa Austrumiem. — Tikai tad viņš noskūpstīja Titu.

Tūdaļ pēc azaida Muciāna un dāmas Kenīdas klātbūtnē notika nenovēršamā izskaidrošanās starp tēvu un dēlu.

— Jūs savu tēvu, — iesāka stingrā Kenīda, — ne vienmēr iepriecinājāt, princi Tit. Mēs ar bažām saņēmām ziņas par jūsu kronēšanu vērša Apisa iesvētīšanas svinībās.

— Es negribu taisīt no šā vērša ziloni, — Vespasiāns labsirdīgi piebilda. — Mūs šeit vairāk interesē cits jautājums. Vai tiešām jūdu templi nebija iespējams glābt?

Viņi skatījās viens uz otru, abi ar bargām, šaurām acīm.

— Vai tu vēlētos, lai tas būtu bijis iespējams? — Tits pēc brītiņa atjautāja.

Vespasiāns pašūpoja galvu.

— Ja soda ekspedīcija pret Jeruzalemi, — viņš sacīja viltīgi un apdomīgi, — patiesi bija jāpārvērš par karagājienu un jānobeidz ar triumfu, ko es liku senātam mums abiem atvēlēt, tad tas laikam gan nebija iespējams.

Tits pietvīka. — Tas nebija iespējams, — viņi strupi attrauca.

— Tātad pieņemsim, — ķeizars ņirdza, — ka tas nebija iespējams. Citādi gan tu būtu šo celtni saudzējis kaut vai dāmas Berenīkes dēļ. Un līdz ar to mēs esam nonākuši

pie otrā punkta, kas mūs visus šeit interesē. Dāma Bere-nīke ir vērā ņemams sievišķis. Ka tu vēlējies, lai viņa ir pie tevis šīs garlaicīgās soda ekspedīcijas laikā, to es varu saprast. Bet vai arī Romā tev viņa jātur pie sevis?

Tits gribēja iebilst. Bet Vespasiāns, sēkdams pavisam klusu, bargās, pelēkās acis no Tita nenolaizdams, neļāva viņam runāt.

— Redzi, — viņš turpināja pārliecinoši, biedriski, — mana Kenīda ir vienkāršs cilvēks, vai ne, vecā grezele? Bez pretenzijām, bez augstiem tituliem. Viņa min ienes veselu kaudzi naudas; to, ko vairs neredz manas vecās acis, pamana viņa. Tomēr visa Roma viņu ciena, jo tai nav jāmaksā viņai komisijas nauda. Viņa ir romiete. Bet tava jūdu princese tieši tāpēc, ka viņa ir tik cēla ar savu gaitu, ar savu austrumnieciskumu Mēs esam vēl jauna dinastija, mans dēls, es esmu pirmais un tu — otrais, mēs nevaram sev atļauties šo ekstravaganto dāmu. Es tev to saku pa labam, bet visā nopietnībā. Viņu varētu atļauties, piemēram, Nerons, kurš cēlies no senas ģimenes. Bet, ja to darīšu es vai tu, tad tauta mums nepiedos. Tā ir, mans dēls. Saki tu, Kenīda, sakiet jūs, vecais Muciān, — vai tauta to piedos vai nepiedos? Dzirdi, nepiedos.

— Paklausies, ko es tev teikšu, tēv, — Tits iesāka, un viņa balsī skanēja tas pats bargais metāliskums, kas komandējot armiju. — Aleksandrijā es būtu varējis uzlikt sev kroni. Leģioni to gribēja. Es gandrīz padevos kārdinājumam. Princesei vajadzēja teikt tikai vienu vārdu, un es būtu to izdarījis. Princese šo vārdu neteica.

Vespasiāns piecēlās. Titam bija stāstījuši, ka tēvs esot ļoti novecojis, bet tās acīmredzot bija tukšas pļāpas, vismaz tagad šis Sabīnijas zemnieks bija spēcīgs kā aizvien. Viņš piegāja savam dēlam pavisam tuvu, viņi stāvēja viens otram pretim — divi mežonīgi, stipri zvēri, saliekušies, sagatavojušies lēcienam. Muciāns noskatījās uz viņiem ar interesi, viņa seja stipri raustījās, viņa cietsirdīgā, plānā mute satraukti smaidīja, Kenīda gribēja mesties starpā. Bet Vespasiāns savaldījās. — Tas, ko tu man paziņoji, ir interesanti, — viņš sacīja. — Bet tagad tu taču neesi vairs Aleksandrijā, un šeit Romā tev diez vai nāks prātā mani gāzt no troņa, pat ja tava laipnā draudzene to vēlētos. Tā, lūk. — Viņš atsēdās, klusu iekunkstēdamies, paberzēja podagrisko roku un prātīgi sacīja dēlam: — Tu nevarēsi apieties ar viņu kā ar mazu skuķi.

Šī dāma gribēs rādīties ar tevi sabiedrībā, viņai uz to ir tiesības, viņa ir princese no daudz senākas dzimtas nekā mēs. Bet romieši tev par šo sievieti nepiedos, tici man. Vai tu gribi, lai uz skatuves zobojas par tevi? Vai tu gribi, lai viņi triumfa laikā dzied par tevi un par viņu kuplejas? Kā tu domā to aizliegt? Nāc pie prāta, mans zēn. Tas nav iespējams.

Tits norija savas dusmas.

— Tu viņu nevarēji ciest no paša sākuma.

— Tik tiešām, — vecais piekrita. — Bet viņa necieta arī mani. Ja notiktu pēc viņas prāta, mēs šeit nesēdētu. Es varētu izstāstīt pāris labu joku, bet es tos paturēšu pie sevis. Tu šo dāmu mīli. Man nav nekas pretim. Bet Romā es viņu nevēlos redzēt. Ieskaidro to viņai. Tu esi rīkojies muļķīgi, atvezdams viņu uz šejieni. Jūs varat darīt, ko gribat, bet lai viņa vācas projām no Itālijas. Pasaki to viņai.

— Nenāk ne prātā, — Tits paskaidroja. — Es gribu šo sievieti paturēt.

Vespasiāns paskatījās uz dēlu. Tita acīs bija kaut kas mežonīgs, neprātīgs, kas ķeizaru bija biedējis jau šā zēna mātē — Domitillā. Viņš uzlika dēlam roku uz pleca.

— Tev ir trīsdesmit gadu, mans dēls, — viņš atgādināja. — Neuzvedies kā mazs puika.

— Vai es drīkstu izteikt kādu priekšlikumu? — piedāvājās pakalpīgais Muciāns. Viņš panāca uz priekšu, spieķi aiz muguras turēdams. Tits neuzticīgi paskatījās uz viņa muti. Senators Muciāns, kurš izlikās ļoti vārgs, acīmredzot tēloja šo vecuma nevarību tikai tālab, lai pasvītrotu Vespasiāna možumu, un ķeizaram patika šī komēdija, ko viņš skaidri redzēja.

— Attiecības starp cēzaru Titu un princesi, — Muciāns sacīja, — dod iemeslu tautas neapmierinātībai. Šajā ziņā majestātei, bez šaubām, ir taisnība. Bet tikai tālab, ka šī valdniece pieder pie dumpīgas tautas. Mēs paši zinām, ka princese ir viena no mūsu lojālākajiem jūdu pavalstniekiem. Bet romiešu tautas humors neatšķir jūdu no jūda. Vajag panākt, lai princese skaidri un nepārprotami parāda savu nostāju. Es domāju, ka pietiktu, ja viņa no ložas noskatītos triumfā.

Visi apsvēra šā priekšlikuma jēgu. Vespasiāns uzskatīja, ka viņa gudrais draugs nostādījis jūdieti tādā stāvoklī, no kura viņai būs grūti atrast izeju. Un viņa dēlam nav iemesla noraidīt Muciāna prasību. Ko darīs

Berenīke? Ja viņa piedalīsies triumfā pār viņas pašas tautu, tad viņa kļūs romiešu acīs smieklīga. Tad Tits nekādā ziņā nevarēs ņemt viņu par sievu. Arī Kenīda to tūdaj aptvēra.

— Ja sieviete pieder kādam vīrietim, — viņa stingri, pārliecinoši un pliekani atbalstīja Muciāna priekšlikumu, — tad viņai jābūt drosmei nostāties viņa pusē.

Visi saspringti gaidīja, ko teiks Tits. Viņam pret dāmas Kenīdas argumentu nebija ko iebilst. Būtībā viņai ir taisnība, viņš domāja. Ja viņš svin triumfu, tad viņam ir tiesības prasīt, lai viņa draudzene, kuru viņš reiz taisās precēt, noskatās šajā triumfā. Bet ar viņu izskaidroties nebūs patīkami. Taču patīkamāk nekā sūtīt viņu projām. Viņš drusku parūc, ka nevajagot to princesei uzspiest. Pārējie paskaidro, ka citādi nevarot princi uzspiest romiešiem. Viņš apsver stāvokli. Viņai ir viņas austrumnieciskās jūtas, viņas tieksme pēc tuksneša. No otras puses, viņa saprot dzīves īstenību. Pēc pusstundas ilgas spriedelēšanas Tits piekrīt: vai nu princesei no ķeizara ložas jānoskatās triumfa gājienā, vai jāatstāj Itālija.

Viņš ielūdz Berenīki pie sevis. Viņš ir pārliecināts, ka viņš nokārtos šo nepatīkamo lietu pirmajās piecās minūtēs. Priekštelpā, uz viņas atnākšanu gaidīdams, viņš vēlreiz nolemj runāt par to pēc iespējas nenopietnāk, it kā tas būtu pats par sevi saprotams.

Bet tad ierodas Berenīke, viņa ir jautra un tanī pašā laikā nopietna, viņas lielā, drosmīgā galva paļāvīgi noliecas pie Tita, viņas zemā balss runā ar princi, un pēkšņi Titam viņa priekšlikums šķiet neiespējams. Kā lai viņš pasaka šai sievietei savu muļķīgo prasību? Viņš saņemas — tikai nevilcināties, viņam tas jāizdara vienā lēcienā, it kā dziji ievelkot elpu, lai apņēmīgi mestos loti aukstā ūdenī.

— Triumfs, — viņš runā, un viņa balss skan samērā brīvi, viņam nevajag pat iekrekšķināties, — triumfs beidzot notiks pēc desmit dienām. Es taču redzēšu tevi ložā, Nikion? — Viss izdodas loti gludi, tikai viņš runā, galvu noliecis, nepaskatīdamies uz viņu, arī tagad viņš Berenīki neredz.

Berenīke nobāl. Labi, ka viņa sēž, citādi viņa nogāztos. Šis vīrs nocirtis Tekoas birzi, tad paņēmis Berenīki ar varu, tad piejāvis, ka templis nodeg. Un viņa, neteikdama «nē», līdz ar to ir teikusi vienmēr «jā». Viņa ir ar visu samierinājusies, jo viņa netiek vajā no šā vīrieša,

no viņa platās zemnieka sejas, no viņa brutalitātes, no viņa bērnišķīgi untumainās nežēlības, no viņa mazajiem zobiem. Viņa ir ieelpojusi asins smaku, ugunsgrēka smaku, viņa atteikusies no tuksneša, no sava dieva balss. Un nu galu galā šis vīrietis ielūdz viņu noskatīties no ložas viņa triumfā pār Jahvi. Patiesību sakot, viņš rīkojas loģiski, un romiešiem tā būtu pikanta piedeva pie triumfa, ja viņa, makabeju valdniece, uzvarētāja piegulē-tāja, atrastos starp skatītājiem. Bet viņa nebūs starp skatītājiem. Vieglāk būtu iet līdzi triumfa gājienā važās sakaltai kā gūsteknei. Bet brīvprātīgi sēdēt uzvarētāja ložā, būt par pikantu piedevu viņa veiksmei, nu nē!

— Es tev pateicos, — Berenīke saka, viņas balss nav skala, bet pēkšņi ļoti aizsmakusi. — Triumfa dienā es vairs nebūšu Romā. Es došos pie sava brāļa.

Viņš paskatās uz augšu, viņš redz, ka ievainojis šo sievieti pašā sirdī.

Viņš to nav gribējis. Viņš nav gribējis neko no tā, ko viņš Berenīkei nodarījis. Vienmēr viņš visā iekūlies pats pret savu gribu. Arī tagad. Tēvs viņu pagrūdis, un Tits nav tam pretojies. Šie austrumnieki ir darināti no tādas vieglas, gaisīgas vielas, un viņš pats ir tik ciets un rupjš, un vienmēr viņš to atskārst par vēlu. Kā viņš varēja iedomāties, ka Berenīkei jānoskatās šis muļķīgais triumfs? Viņš pats iztiks bez triumfa, viņš saslims. Viņš stostās, steidzas izskaidroties. Bet viņš runā tukšumā, viņa ir jau aizgājusi, viņa ir projām.

Viņa seju izķēmo mežonīgs niknums. No viņa mutes ar sīkajiem zobiem gāžas kareivja lāsti pār šo sievieti. Viņš nolād viņas smalko, austrumniecisko manierību. Kāpēc viņa nevar noskatīties triumfā? Vai citi, piemēram, ģermāņu valdnieki, nav noskatījušies triumfos, kuros tikuši vesti līdzi, važās sakalti, viņu dēli, brāļi, mazbērni? Viņam nevajadzēja apmulst, viņam vajadzēja izturēties pret Berenīki kā vīram. Nebūtu grūti apvainot viņu lojalitātes trūkumā, dumpīgā darbībā, saņemt viņu gūstā, vest, važās sakaltu, līdzi triumfa gājienam un tad līdz pēdējam pazemotu pacelt no pīšļiem, būt pret viņu maigam, stipram, labam, kā tas pieklājas īstam vīrietim. Tad šī augstprātīgā beidzot zinātu savu vietu.

Bet, vēl par to domādams, viņš saprata, ka tās ir bērnišķīgas muļķības. Viņa taču nebija nekāda barbare, viņa nebija vācu barbaru valdnieks Segests, bet īsta karaliene, kas mantojusi seno Austrumu diženumu un gud-

ribu. Viss Tita niknums vērsās pret viņu pašu. Roma un triumfs viņam bija samaitāti. īstā dzīve ir Austrumos, un šeit viss ir kails un apgānīts. Kapitolijs ir mēsls, ja to salīdzina ar Jahves templi, un viņš savā parastajā neapdomībā ir templi nodedzinājis un sievieti, kura trīs reizes viņam atdevusies, trīs reizes ar savu romiešu brutalitāti aizbaidījis un šoreiz uz visiem laikiem.

Nākamā dienā ieradās Josefs, lai apsveiktu princi. Tits izturējās ar to jautro, auksti starojošo pieklājību, ko Josefs ienīda. Šis triumfs, viņš jokoja, sagādājot vairāk darba nekā viss karagājiens. Viņš gribētu to pasteidzināt, viņš gribētu beidzot atkal būt savā pilsētā, bet pēc muļķīga paraduma viņam jāgaidot līdz svētku gājiena dienai. Vai tas neesot nožēlojami? Viņš nevarot noskatīties pat Dēmetrija Libāna uzstāšanos Marcella teātrī. Viņš uzdeva Josefam mēģinājumos uzmanīt, lai, tēlojot jūdus, netiktu pieļautas kļūdas.

— Tagad, — viņš stāstīja, — esmu ņēmis pats savās rokās gan triumfa organizēšanu, gan visu, kas ar to saistīts. Esmu ziņkārīgs, kādu iespaidu gājiens atstās uz jums. Jūs taču noskatīsieties to Lielajā cirkā?

Josefs redzēja, cik saspringti princis gaida viņa atbildi. Protams, šiem romiešiem likās pats par sevi saprotams, ka viņš, šā karagājiena vēsturnieks, noskatās tā noslēgumu. Viņš pats dīvainā kārtā nekad nebija apsvēris, vai viņš uz cirku nāks vai nenāks. Būtu jauki pateikt: «Nē, cēzar Tit, es nenākšu, es palikšu mājās.» To pateikt būtu īsts gandarījums, tas būtu cēls un neprātīgs žests. Josefs sacīja:

— Jā, cēzar Tit, es noskatīšos gājienu Lielajā cirkā.

Tits pārvērtās. No viņa pagaisa mākslotā, skaļā pieklājība.

— Es ceru, mans jūd, — viņš sacīja vaļsirdīgi, draudzīgi, — ka tu Romā esi iekārtots labi un ērti. Es gribu, — viņš sirsnīgi piebilda, — lai tu Romā justos labi. Es pats par to parūpēšos. Tici man.

Lai sagatavotos uz triumfu, Josefs noskatījās Marcella teātri lugu par karagūstekni Zehariju.. Dēmetrijs Libāns bija liels aktieris. Viņš tēloja sagūstīto Zehariju neizsakāmi patiesi un ārkārtīgi komiski. Beigās viņam uzlika mazu, muļķīgu klauna masku, kādu bieži vien uzliek tiem, kam jāmirst arēnā, lai maskas komisms iedarbīgi

kontrastētu ar notiesātā miršanu. Neviens neievēroja, kā zem gūstekņa Zeharijas maskas aktieris Libāns kampa gaisu, kā dauzījās un pagura viņa sirds. Viņš izturēja. Viņi piesēja Zehariju pie krusta. Viņš kliedza, kā bija paredzēts lomā. — Klausies, Izraēl, Jahve ir mūsu dievs! — un viņam apkārt ēzeļu maskās dejoja vienpadsmit klauni un atkārtoja viņa kliedzienu: — Iā! Iā! — Viņš izturēja līdz galam, kamēr viņam pateica, ka tagad viņu noņemšot no krusta, un kamēr viņam no krusta bija jāsviež skatītājos nauda. Pēc tam viņš sabruka. Bet to neviens nepamanīja, to uzlūkoja par tēlojumu, un līdzi ar milzīgajām gavilēm, kas atskanēja, tverot naudu, aktieri neviens vairs tik un tā neievēroja. Arī Josefs notvēra dažas monētas — divas sudraba un vairākas vara ripiņas. Tās bija izlaistas šajā dienā, vienā pusē tām bija ķeizara attēls, otrā pusē — zem palmas sēdoša savažota sieviete ar parakstu. «Sagūstītā Jūdeja». Sievietei — varbūt tas bija Kenīdas nopelns? — bija princeses Berenīkes vaibsti.

Nākamajā dienā izdevējs Klaudijs Regīns ataicināja Josefu pie sevis.

— Man ir uzdots, — viņš sacīja, — izsniegt jums šo ieejas mārku Lielajā cirkā. — Jūs saņemsiet lielu honorāru par savu grāmatu, — sacīja Regīns. Josefam bija paredzēta vieta otrās pakāpes dižciltīgo solos.

— Vienam tur jābūt un jānoskatās, — Josefs nikni atcirta.

Regīns smaidīja savu ļauno smaidu. — Protams, — viņš piebilda, — un es kā jūsu izdevējs esmu ieinteresēts, lai tur būtu jūs. Droši vien jūs būsiet vienīgais jūds, Josef Flāvij, kurš noskatīsies triumfu. Lai paliek — viņš mazliet gurdi atvairījās, kad Josefs gribēja viņam uzbrukt. — Es jums ticu, ka tas nebūs viegli. Tāpat es, kad man būs jāsoļo gājienā kopā ar ķeizara ierēdņiem, savilkšu kurpju saites ļoti cieši, un arī man nebūs viegli.

Astotajā aprīlī no rīta Josefs sēdēja Lielajā cirkā. Jaunceltnē varēja saiet trīs simti astoņdesmit trīs tūkstoši cilvēku, un akmens soli bija aizņemti līdz pēdējai iespējai. Josefs bija savu panācis, viņš sēdēja starp otrās pakāpes dižciltīgajiem, tā bija vieta, par kuru viņš sapņoja pirms pieciem gadiem. Viņš sēdēja stīvi un atturīgi

starp satrauktajiem cilvēkiem, jau pa gabalu dūrās acīs viņa augstprātīgā seja. Dižciltīgie skatītāji zināja, ka ķeizars uzdevis viņam rakstīt kara vēsturi. Romas pilsētā grāmatas bija augstā cieņā. Ļaudis ziņkārīgi aplūkoja vīru, kura rokās bija tik daudzu cilvēku slava un neslava.

Josefs sēdēja klusu un apvaldīti, bet viņa dvēseli plosīja liels satraukums. Viņš bija gājis cauri gavilējošajai, priecīgu gaidu trokšņa pārņemtajai Romai. Mājas un kolonādes bija izgreznotas, visur uz sastatnēm, izciļņiem, kokiem, vārtu lokiem, jumtiem stāvēja cilvēki ar vainagiem. Arī šeit Lielajā cirkā visiem bija vainagi, klēpī un rokās ziedi, ko mest uzvarētājiem. Vienīgi Josefam bija drosme sēdēt tukšām rokām.

Gājienam pa priekšu soļoja senāta kungi, kuriem iešanu drusku apgrūtināja sarkano kurpju augstās zoles. Lielākā daļa no viņiem šajā gājienā piedalījās nelabprāt, ar daudziem neizteiktiem iebildumiem. Savos sirds dziļumos viņi nicināja iznireļus, kurus tiem vajadzēja godināt. Ekspeditors un viņa dēls bija pievākuši valsti, bet, arī uz troņa sēdēdami, viņi palika zemnieki un cilvēki no pūļa. Josefs redzēja kalseno, skeptisko Marulla seju, smalko, gurdo, nežēlīgo Muciāna galvu. Par spīti parādes tērpam, Muciāns turēja aiz muguras spieķi, viņa vaibsti raustījās. Reiz bija diena, kad svaru kausi stāvēja līdzsvarā, un Josefam varbūt būtu vajadzējis iemest tikai vienu stiprāku vārdu, lai Muciāna kauss nosvērtos le.jup un Vespasiāna — paceltos augšup.

Nāca ministri. Izkaltušais, slimību nomocītais Talass ar grūtībām turējās līdzi citiem, bet tas bija viņa nopelns, ka notika šis gājiens, sirmgalvis negribēja palaist garām savu lielo dienu. Tad viens pats, atstatu no citiem soļoja Klaudijs Regīns — nopietns, neparasti stalts. Nē, viņš patiesi nebija domājis par savām ērtībām. Ar bargām, dusmīgām, skaidrām acīm viņš vērīgi skatījās apkārt un samaitāja citiem skatīšanās prieku, viņi velti meklēja uz viņa trešā pirksta slaveno pērli, un viņa kurpju siksnas bija cieši savilktas.

Nāca muzikanti, daudz muzikantu. Šodien visi orķestri spēlēja militāras melodijas, visbiežāk Piektā leģiona maršu, kurš ātri bija kļuvis populārs: «Mūsu Piektais, tas var visu.»

Nāca karagājiena laupījums, par ko bija dzirdēti tik neticami nostāsti. Skatītāji bija izlutināti, pārsātināti.

Bet, kad viņiem garām plūda zelts, sudrabs, ziloņkauls, nevis atsevišķi gabali, bet vesela straume, viņi nespēja savaldīties. Viņi staipīja k< ’dus, skatījās pāri priekšējo pleciem, sievietēm paspruka īsi, spalgi apbrīnas un iekāres saucieni. Straume likās nebeidzama: zelts, sudrabs, dārgi audumi, tērpi un atkal zelts visādā veidā — monētas, stieņi, dažādi trauki. Tad sekoja armijas mantas, ieroči, tīri, netīri, asinīs izmirkuši kaujas apsēji ar maka-beju iniciāļiem, tūkstošu tūkstošiem samesti grozos, sakrauti vezumos. Karaspēka standarti, emblēmas ar lieliem ebreju un sīriešu-aramiešu burtiem, kas kādreiz radīti, lai pacilātu sirdis, bet tagad veikli salikti tā, lai uzjautrinātu pārsātinātos skatītājus. Tuvojās kustīgas skatuves ar asiņainām karaainām, šūpodamies šurpu virzījās gigantiskas, četrstāvīgas uzveduma stalažas, tā ka skatītāji izbijušies rāvās atpakaj, baidīdamies, ka tās varētu sagāzties, viņus nosist. Sadauzītie kuģi no kaujas pie Jafas krasta, Magdalā nolaupītās laivas. Un atkal zelts. Nav nekāds brīnums, ka zelta cena krītas, zelts kļuvis uz pusi lētāks nekā pirms kara.

Bet tad kjūst kluss, tagad nāk ķeizara mantziņi parādes tērpos ar lauru zariem, viņi pavada laupījuma svarīgākos objektus. Kareivji nes zelta skatāmo maižu galdus, milzīgo septiņžuburaino svečturi, deviņdesmit trīs svētos tempļa rīkus, bauslības tīstokļus. Nesēji paceļ tos labi augstu, lai visi redzētu šos tīstokļus, redzētu Jahves bauslību, ko atņēmis diženais, labais romiešu Jupiters.

Tam seko jocīga mūzika. Tie ir tempļa instrumenti, pirmā Ievīta cimbole, Jaungada svētku spalgie auna ragi, sudraba trompetes, kas katru piecdesmito gadu paziņo, ka visi zemes īpašumi atkal tiek atdoti valstij. Romieši parodē šo instrumentu spēli, tas skan smieklīgi un barbariski. Un pēkšņi kādam jokdarim iešaujas prātā laimīga doma. — Iā! Iā! — viņš kliedz kā ēzelis. Visi kliedz līdzi, šo kliegšanu pavada jūdu svētie instrumenti. Skaļi smiekli aizviļņo pa cirka garajām rindām.

Josefs sēž ar pārakmeņotu seju. Tikai izturēt līdz galam. Visi uz tevi skatās. Priesteriem jāmācās desmit gadi, iekams viņiem tiek atvēlēts pūst šos nepieejamos instrumentus. Savaldi savu seju, Josef, tu šeit pārstāvi Izraēlu. Izlej savas dusmas pār tautām.

Tagad nāca karalaupījuma dzīvā daļa — karagūstekņi. No milzīgā bara bija izmeklēti septiņi simti, ietērpti raibos svētku tērpos, kas spilgti kontrastēja ar viņu drū-mājām sejām un važām. Arī priesteriem ar cepurēm galvā, ar jostām apjoztiem bija jāiet viņiem līdzi. Cilvēki cirkā ieinteresēti un satraukti aplūkoja savus uzvarētos ienaidniekus. Tur viņi iet. Viņi ir labi paēdināti, lai viņiem nebūtu iemesla sabrukt un sabojāt romiešiem pelnīto izrādi. Bet pēc svētku spēlēm šos uzvarētos nosūtīs spaidu darbos — daļu uz kalnraktuvēm, griežamām dzirnavām, kloāku tīrīšanu, daļu uz lielajiem cirkiem cīņām un par upuri plēsīgiem zvēriem.

Ļaudis cirkā kļuvuši klusi, viņi tikai skatās. Bet piepeši atskan naidīgs, satrakots kliedziens: — Hep, hep! — un: — Suņi, kuņas dēli, smerdeļi, bezdievji. — Skatītāji met uz gājējiem sapuvušus rāceņus, mēslus. Viņi spļauj, kaut gan spļāviens nekādi nevar aizsniegt tos, kam tas domāts. Tur nāk viņi, važās sakaltie, dievu pazemotie ienaidnieka vadoņi, viņi, kuri kādreiz iedvesuši bailes un šausmas, — Simons bar Giora un Giska-las Johanans. Romietim ir liela bauda un laimīgākā diena, kad viņš redz tā sakautus soļojam savus augstprātīgos ienaidniekus, kuri sacēlušies pret dievu lemto augošo Romas valsts varenību.

Viņi bija uzlikuši Simonām nātru un sausu zaru vainagu un piekāruši viņam dēlīti: «Simons bar Giora, jūdu ķēniņš». Johananu, «jūdu karavadoni», romieši bija ietērpuši smieklīgās skārda bruņās. Simons zināja, ka viņu vēl pirms gājiena beigām nogalinās. Tā romieši bija rīkojušies ar Vercingetoriksu, ar Jugurtu un ar daudziem citiem, kuriem bija jāmirst Kapitolija pakājē, kamēr uzvarētāji augšā upurēja saviem dieviem. Dīvainā kārtā Simons bar Giora nebija vairs tas īgnais vīrs, ko pēdējā laikā bija redzējuši viņa ļaudis, drīzāk ap viņu atkal bija viņa sākotnējais starojums. Klusu viņš soļoja savās važās līdzās sakaltajam Giskalas Joha-nanam, un abi sarunājās.

— Pār šo zemi ir skaistas debesis, — Simons sacīja,

— bet cik tās ir bālas salīdzinājumā ar mūsu Galilejas debesīm. Ir jauki, ka pār mani ir zilas debesis tad, kad man jāiet nāvē.

— Es nezinu, uz kurieni eju es, — Johanans piebilda,

— bet es domāju, ka viņi atstās mani dzīvu.

— Tas man ir liels mierinājums, mans Johanan, — Simons atzinās, — ka viņi atstās tevi dzīvu. Jo šis karš vēl nav beidzies. Cik savādi, ka man kādreiz gribējās tevi nogalināt. Kaut arī tagad ir pavisam bēdīgi, bet bija labi, ka mēs sākām šo karu. Tas vēl nav beidzies, un tiem, kuri nāks pēc mums, būs laba mācība. Ak, mans brāli Johanan, viņi mani sitīs ar pātagām, un viņi vedīs mani pāri laukumam, kur mani aizsniegs viņu pūļa siekalas un sapuvušie rāceņi, un viņi nogalinās mani apkaunojošā kārtā. Tomēr bija labi, ka mēs sākām šo karu. Man tikai nepatīk, ka mans nožēlojamais līķis vārtīsies neaprakts.

Un, tā kā Giskalas Johanans klusēja, viņš pēc kāda brīža piemetināja. — Zini, Johanan, mums vajadzēja mīnu eju «L» ierīkot vairāk pa labi. Tad būtu iegāzies tornis «F», un ko tad viņi iesāktu?

Giskalas Johanans bija saticīgs cilvēks, bet taktikas jautājumos viņš nepieļāva nekādus jokus un nekādu piekāpību. Viņš zināja, ka mīnu eju «L» bija licis rakt pareizi. Bet viņš dzīvos, un Simons mirs, un viņš savaldījās un sacīja: — Jā, mans Simon, mums vajadzēja novirzīt mīnu eju vairāk pa labi. Tie, kuri nāks pēc mums, izdarīs to labāk.

— Ja vien mēs būtu savlaicīgi turējušies kopā, mans Johanan, — Simons teica, — mēs būtu tikuši ar viņiem galā. Es tagad redzēju viņu Titu tuvumā. Labs puisis, bet nekāds karavadonis.

Josefs pamanīja abus tuvojamies, nākam šurp. Viņi soļoja lēnām, viņš aplūkoja tos labu brīdi un ievēroja Simona seno starojumu, kas viņu apņēma toreiz, kad viņi pirmo reizi tikās templī. Un tad Josefs vairs nespēja savaldīties. Viņš gribēja aizturēt skaņu rīklē, bet nevarēja, skaņa izlauzās ārā, tas bija tik izmisis, aizturēts, šausmīgs kunksts, ka Josefa kaimiņš, kurš vēl nupat bija kliedzis tāpat kā citi. — Suņi! Kuņas dēli! — apklusa pusvārdā, izbijās, nobālēja. Josefs nenovērsdamies lūkojās uz abiem gūstekņiem, viņš baidījās, ka viņi varētu paskatīties šurp. Viņš bija drosmīgs cilvēks, kurš atbildēja par saviem darbiem, bet, ja viņi paceltu acis uz Josefu, viņš no kauna un pazemojuma nomirtu. Viņu spieda un žņaudza nost apziņa, ka viņš ir vienīgais jūds, kurš noskatās triumfā. Viņš ir pacietis badu un nepanesamas slāpes, pātagas sitienus, visādus apkaunojumus un bieži bijis par matu no nāves. Bet to viņš nespēj panest, to neviens nespēj panest. Tas vairs nav cilvēcīgi, tas ir smagāks sods, nekā viņš pelnījis.

Abi gūstekņi pienākuši pavisam tuvu.

Josefs ziedos naudu sinagogas celšanai. Visu, kas viņam ir, ari ienākumus par savu grāmatu, viņš ieguldīs šajā celtnē, tā būs tāda sinagoga, kādu Roma vēl nav redzējusi. Viņš dāvinās tās šķirstam Jeruzalemes svēto rakstu tīstokļus. Bet jūdi nepieņems Josefa sinagogu. Viņi ir pieņēmuši upurus no neapgraizītajiem, bet no Josefa viņi neko nepieņems, un viņi rīkosies pareizi.

Tagad abi vadoņi ir tieši iepretim Josefam. Viņi Jo-sefu neredz. Viņš pieceļas. Viņi nevar Josefu sadzirdēt mežonīgajā troksnī, kas valda visapkārt, bet viņš atver muti, viņš dod viņiem ceļā līdzi ticības apliecinājumu. Vārdi laužas no viņa lūpām tik dedzīgi kā vēl nekad mūžā, viņš sauc gūstekņiem. — Dzirdi, Izraēl, Jahve ir mūsu dievs. Jahve ir vienīgais!

Pēkšņi, it kā gūstekņi būtu Josefu saklausījuši, viņu vidū sāk skanēt saucieni — sākumā atsevišķi, tad aizvien vairāk, tad kliedz visi. — Dzirdi, Izraēl, Jahve ir mūsu dievs. Jahve ir vienīgais! — Kad pirmie sāk kliegt, skatītāji smejas, atdarina ēzeļa zviedzienu. — Iā! Iā! — Bet tad viņi apklust, un daži sāk šaubīties, vai tas tiešām ir ēzelis, kuru piesauc jūdi.

Josefs, dzirdēdams apakšā saucienus, kļūst mierīgāks. Droši vien pašlaik visās jūdu sinagogās sauc: — Dzirdi, Izraēl! — Vai viņš kaut reizi atteicies no dieva? Viņš nekad nav no dieva atteicies. Tikai tālab viņš rīkojies tā, kā rīkojies, lai to atzītu visi. Viņš rakstīs savu grāmatu, viņš rakstīs to divbijīgi, Jahve būs ar viņu. To nesapratīs ne romieši, ne jūdi. Paies ilgs laiks, kamēr to sapratīs. Tomēr pienāks diena, kad to sapratīs.

Bet kas nāk aiz abiem jūsu karavadoņiem, kas tur zaigo un laistās, tērpts slavenajā astoņdaļīgajā ornātā. Virspriesteris, proletārietis Fanijs, mūrnieks. Viņš soļo izkāmējis, drūmi skatīdamies lejup pats uz savu degunu, viņš ir nomākts un apsēsts. Senators Marulls ieraudzīja viņu. Tiešām nebūs liela starpība, vai viņš dabūs sev par vergu šo Faniju vai Giskalas Johananu. Johanans izskatās inteliģentāks, ar viņu varētu vest interesantas sarunas, bet pikantāk būtu iegūt par durvju sargu virspriesteri.

Nāca orķestri, upurdzīvnieki, un tad gājiena vainagojums, tā krāšņais centrs — triumfa rati. Pa priekšu gāja profosi, rīkstes ar lauriem apvijuši, notāri, kas nesa triumfa atļauju, tad bars klaunu, kuri nekaunīgi un labsirdīgi parodēja visiem pazīstamās uzvarētāju rakstura īpašības — Vespasiāna taupību, Tita precizitāti, viņa

stenografēšanu. Aiz viņiem uzvarēto karikatūras, kuras tēloja iecienītākie mākslinieki. Starp viņiem Dēmetrijs Li-bāns — laikmeta labākais aktieris. Jā, viņš pārvarēja slimību un vājumu, pārvarēja savas sirds dumpību. Uz spēles bija likta viņa māksla, viņa godkārība, ķeizars viņu aicināja, viņš saņēmās, viņš bija savā vietā. Dēmetrijs tēloja jūdu Apellu, viņš lēkāja, dejoja, braucīja savu divdaļīgo bārdu, nesa sev līdzi lūgšanu siksnas, savu neredzamo dievu. Viņu plosīja pretrunas starp viņa mākslu un dvēseles svētlaimi, jo par vienu viņam bija jāmaksā ar otru, viņš izšķīrās par savu mākslu. Josefs redzēja, kā soļoja šis pretrunu plosītais: liels aktieris, nožēlojams cilvēks.

Sekoja leģionu ģenerāļi un virsnieki, un kareivji, kuri bija izpelnījušies augstas godazīmes. Visskaļāk pūlis sveica vienu no viņiem. Kur gāja garām viņš, armijas mīlulis, mūsu Pedāns, zāles vainaga īpašnieks, tur ļaudis sāka dziedāt Piektā leģiona bezbēdīgo dziesmu, un visiem kļuva līksmi ap sirdi. Jā, tā bija miesa no viņu miesas, tā bija Roma. Šim apmierinātajam, pašpārliecinātajam cilvēkam neko nevarēja padarīt, ar viņu bija Kapitolija Jupiters. Apkārt klīda neskaidras baumas, ka arī šoreiz viņš bijis tas, kurš to paveicis. Ko viņš īsti paveicis, zināmu iemeslu pēc nevarēja sīkāk izpaust, bet, ka tas bijis kaut kas izcils, tas izrietēja jau no tā, ka viņam atkal piešķirts tik augsts apbalvojums. Josefs redzēja pretīgo, kailo seju ar vienu aci. Pedāns soļoja blēdīgs, omulīgs, spēcīgs, skaļš, pašapmierināts, īstais vīrs. Nē, pret šo paēdušo nekrietnību nevarēja cīnīties neviens. Šim karavīram, kurš nekad nešaubījās, kurš vienmēr bija ar sevi apmierināts, piederēja pasaule, Jupiters bija to radījis viņa labad.

Un tagad vizuļodami brauca šurp triumfa rati — augsti kā tornis, apvīti ar lauriem, četru baltu rumaku vilkti. Uz tiem stāvēja Vespasiāns. Seja bija noziesta ar mīniju, lai viņš līdzinātos Jupiteram. Uz platā, kailā zemnieku pakauša lauri, vecais, pazemais augums tērpts zvaigznēm nosētā purpura ornātā, ko viņam uz šo dienu bija aizdevis Kapitolija Jupiters. Mazliet garlaikoti viņš noskatījās uz gavilējošo pūli. Tas turpināsies vēl vismaz trīs stundas. Jupitera tērps bija smags, ilgā stāvēšana uz grīļīgajiem ratiem arī nebija nekāda patīkamā. Patiesi viņš to uzņēmies vienīgi savu dēlu dēļ. Dibināt dinastiju nav viegli. Cik karsti! Jupiteram vasarā japanes sasodīts karstums, ja jau aprīlī viņa tērpā tā jāsvīst. Ko izmaksā šis triumfs — nav aptverams. Regīns to aprēķinājis uz divpadsmit miljoniem, bet katrā ziņā izies trīspadsmit četrpadsmit miljoni. Protams, šo naudu varētu izlietot labāk, bet šie tukš-pauri vienmēr grib reprezentēties, tur neko nevar darīt. Tas ir jauki, ka tempļa vairs nav Dēls rīkojies izveicīgi. Ja nekrietna rīcība ir noderīga, tad tā arī jārīkojas, un pēc tam var pats sev pārmest. Tikai tā iespējams izturēt dzīvi un pastāvēt dievu priekšā. Aiz viņa stāv vergs, kurš tur viņam virs galvas Jupitera smago zelta kroni, un atkārto viņam priekšrakstos paredzētos vārdus: — Atskaties un neaizmirsti, ka tu esi cilvēks! — Jā, cerams, ka par dievu viņš vēl tik ātri nekļūs. Viņš atceras par dieviem kļuvušo bijušo ķeizaru statujas. Sā triumfa dēļ viņš taps par dievu nedēļu ātrāk. Rati pret kaut ko atduras. Vespasiāns stenēdams paskatās uz saulespulksteni.

Tits, kurš stāv uz otriem triumfa ratiem, bieži skatās uz amuletu, kam jāsargā viņš no skaudības un ļauniem skatieniem, jo līdzās viņam jāj viņa brālis Domiciāns, šis slīmests. Taču raizes par brāļa skaudību nespēj samaitāt viņam šīsdienas lepnumu. Salti mirdzēdams, viņš stāv uz saviem ratiem, pacelts pāri visam cilvēciskajam, kareivis, kurš sasniedzis mērķi, dzīvs Jupiters. Braukdams garām ķeizara ložai, viņš tomēr uz brīdi atskurbst. Šīs sievietes tur nav, šo sievieti viņi Titam atņēmuši. Kuram tad viņš grib rādīties savā spožumā, kāda tam visam jēga bez Berenīkes? Viņa skatiens pūlī kādu meklē, meklē otrās pakāpes dižciltīgo solos. Pamanījis Josefu, viņš pastiepj viņam roku, sūtīdams sveicienu.

Triumfa rati ripoja tālāk, apstājās Kapitolija pakājē. Aculiecinieki ziņoja: Simons bar Giora nopērts ar pātagām, nožņaugts. Ziņotāji izkliedza to tautai. Pūlis gavilēja: karš bija beidzies. Vespasiāns un viņa dēls nokāpa no saviem ratiem. Viņi upurēja cūku, aunu, vērsi, lai noveltu grēkus no sevis un no karaspēka gadījumā, ja viņi karalaikā būtu aizvainojuši kādu dievību.

Pa to laiku armija soļoja pa Lielo cirku. Gāja pa divām kohortām no katra leģiona un veda sev līdzi visu kaujas tehniku, katapultas un ballistas, «Bargo Jūliju» un citus tarānus. Pūlis vētraini sveica karaspēka standartus, zelta ērgļus, īpaši Divpadsmitā leģiona ērgli, kurš tagad bija atgūts no jūdiem, tāpat kā savā laikā atguva ērgļus no vāciešiem, kurus viņi bija nolaupījuši nodevīgā barbara Hermaņa vadībā. Josefs redzēja, kā garām soļoja armija — priecīga, mierīga, pilna aizturēta spēka, valsts kārtības ierocis. Bet Josefs pazīst arī otru šīs armijas seju. Viņš zina, tie visi ir Pedāni. Viņš ir dzirdējis tos kliedzam. hep, hep! — viņš ir redzējis viņus asins apskurbinātus dejojam pa tempļa grīdu, kuras marmors zem līķiem nebija saskatāms.

Karaspēka gājiens vilkās ilgi. Daudzi, vispirms jau skatītāji no dižciltīgo soliem, aizgāja. Josefs palika sēžam. Vēlreiz viņš līdz galam noskatījās leģionos, kuri viņa acu priekšā nopostīja pilsētu un templi.

Šā paša astotā aprīļa vakarā pie Mamertina cietuma dežurējošā uzrauga ieradās daži jūdu vīri. Viņi uzrādīja aizzīmogotu vēstuli. Uzraugs to izlasīja un ieveda viņus cietuma pagrabā, tā saucamajā aukstajā pirtī, jo senāk te bija ūdenssmeltuve. Šajā pamestajā, tumšajā telpā bija beidzis dzīvi Simons bar Giora. Sakarā ar priekšrakstiem viņa līķi naktī vajadzēja izmest Eskvilju kalna atkritumu izgāztuvē. Bet vīriem bija atļauja paņemt līķi un rīkoties ar to pēc saviem ieskatiem. Šo atļauju bija dabūjis Klaudijs Regīns. Tā bija samaksa par viņa pērli, ko viņš atdeva dāmai Kenīdai.

Tātad vīri paņēma ar pātagas švīkām klāto, asinīm apkaltušu jūdu karavadoņa līķi, uzlika to uz nestuvēm, apsedza. Viņi nesa to cauri pilsētai, kas staroja svētku ugunīs. Viņi gāja basām kājām. Pie Kapēnas vārtiem viņus sagaidīja vairāki simti citu jūdu, starp viņiem Kajs Bar-cārone. Arī viņi gāja basām kājām, un viņi bija ieplēsuši savus apģērbus. Viņi nesa līķi, ik pa piecdesmit soļiem mainīdamies, pa Apijas ceļu līdz otrajam verstu akmenim pa kreisi. Tur viņus gaidīja Klaudijs Regīns. Viņi nogādāja līķi jūdu apakšzemes kapsētā. Viņi ielika nožņaugto zārkā, ieguldīja zilmelno galvu zemē, kas atvesta no Jūdejas, slacīja to ar smaržīgu ūdeni. Tad viņi aizlika kapam priekšā plāksni. Tajā ar neveikliem grieķu burtiem bija ieskrāpēts: Simons bar Giora, Jahves kareivis. Pēc tam viņi nomazgāja rokas un atstāja kapsētu.

Josefs pārnāca mājās no Lielā cirka. Viņš savu uzdevumu izpildīja, sevi nesaudzēja, noskatījās jūdu karā līdz galam. Bet tagad viņš bija iztērējis visus spēkus. Viņš sabruka, iegrima nāvei līdzīgā miegā.

Viņš mita lielajā, tukšajā, nolaistajā mājā viens pats, izņemot veco vergu, neviens par viņu nerūpējās. Viņš gulēja divdesmit stundas. Tad viņš piecēlās, notupās zemē sērotāja pozā.

Ieradās ķeizara pils kurjers ar laimes vēstnesi — lauru zariņu. Kad vergs ieveda viņu pie nekoptā zemē tupošā cilvēka — ar bārdas rugājiem klāto seju, saplēstajām drēbēm, pelniem apkaisīto galvu —, kurjers šaubījās, vai tas patiesi būtu adresāts. Vilcinādamies viņš atdeva vēstuli. Tā bija rakstīta ar Vespasiāna roku, un tajā bija pavēle ķeizara sekretariātam ļaut Josefam ieskatīties visos dokumentos, kas viņam būtu nepieciešami viņa grāmatai. Bez tam ķeizars piešķīra viņam otrās pakāpes dižciltīgā zelta gredzenu. Tā bija pirmā reize, kad kurjers, kurš ieradās ar lauru zariņu, nesaņēma dzeramnaudu. Josefs aprobežojās ar to, ka apstiprināja vēstules saņemšanu. Tad viņš atkal notupās uz grīdas.

Atnāca jauneklis Kornels. Vergs neuzdrīkstējās ielaist viņu pie Josefa. Pēc septiņām dienām Josefs piecēlās. Jautāja, kas pa šo laiku esot noticis. Uzzināja par jaunekli Kornelu. Sūtīja pēc viņa.

Kad jauneklis Kornels atnāca otrreiz, viņi daudz nerunāja. Josefs sacīja, ka viņam vajagot labu, uzticamu sekretāru. Vai Kornels nevēloties viņam palīdzēt grāmatas sacerēšanas darbā? Kornels staroja.

Vēl tajā pašā dienā Josefs sāka strādāt.

«Droši vien,» viņš diktēja, «daudzi mēģinās aprakstīt jūdu karu pret romiešiem, visi šie autori nebūs notikumu aculiecinieki un atsauksies uz muļķīgām, pretrunīgām tenkām. Es, Josefs Matatijas dēls, Jeruzalemes pirmās pakāpes priesteris, notikumu aculiecinieks no paša sākuma, esmu nolēmis uzrakstīt šā kara vēsturi, kā tas bija patiesībā, laikabiedriem par atgādinājumu, pēcnācējiem par brīdinājumu.»

Tā beidzas pirmais no trim romāniem par vēsturnieku Josefu Flāviju.

Content

Feihtvangers Lions Jūdu karš

Pirmā grāmata ROMA

Otrā grāmata GALILEJA

Trešā grāmata CĒZAREJA

Ceturtā grāmata ALEKSANDRIJA

Piektā grāmata JERUZALEME