Feihtvangers Lions

Dēli

Lions Feihtvangers

Dēli

No vācu valodas tulkojusi Anda Plēsuma

.

Pirmā grāmata RAKSTNIEKS

Kad rakstnieks Josefs Flāvijs no sava sekretāra uzzināja, ka ķeizars guļ uz nāves cisām, viņam izdevās saglabāt mierīgu sejas izteiksmi. Viņš pat piespieda sevi strādāt kā arvien. Bija labi, ka sekretārs sēdēja pie rakstāmgalda, bet Josefs viņam aizmugurē staigāja šurp un turp. Pašlaik Josefs nespētu skatīties sekretāra mierīgajā, ironiski pieklājīgajā sejā. Viņš, kā vienmēr savaldījās, palika nesatricināms un tikai pēc stundas pateica, ka šodien diezgan strādāts.

Taču, tiklīdz Josefs bija viens, viņa kvēlās, iegarenās acis atmirdzēja gaišāk, viņš dziļi ievilka elpu, starot staroja. Vespasiāns mirst. Viņa ķeizars. Dziļi apmierināts, viņš vairākas reizes aramiski sacīja: «Tagad nu viņš, ķeizars, mirst. Tagad nu viņš mirst, šis mesija, visas zemes valdnieks, mans ķeizars.»

Viņam bija atjauts teikt: mans ķeizars. Viņš ar ķeizaru bija saistīts kopš abu pirmās tikšanās, kad Josefs, sagūstītais, dumpīgais jūdu armijas ģenerālis, pēc sava pēdējā cietokšņa krišanas tika aizvests pie šā romieša Vespa-siāna, — izsalcis un pilnīgi spēkus zaudējis. Josefa lūpas sakniebās, kad viņš iedomājās šo tikšanos. Toreiz viņš šo vīru bija apsveicis kā mesiju, kā nākamo ķeizaru. Tās bija mokošas atmiņas. Vai toreiz ar viņa muti bija runājis neizsakāmās iztukšotības drudzis? Vai arī tas bija bijis tikai viltīgs manevrs, ko pateikusi priekšā pašsaglabāšanās dziņa? Veltīgi prātot. Notikumi ir apstiprinājuši viņa rīcību, dievs to ir apstiprinājis.

Josefs redzēja viņu savā priekšā, šo veco vīru, kas tagad gulēja uz nāves cisām, — skarbo, plato muti, lielo, kailo zemnieka galvu, viltīgās, jautrās, nepielūdzamās acis. Vai viņš ir labvēlīgi noskaņots pret šo ķeizaru? Josefs pūlas spriest taisnīgi. Viņš, jūdu karavadonis, pārgāja pie romiešiem, kad tie iekaroja viņa zemi. Viņš vienmēr ir darbojies par starpnieku starp Romu un saviem tautasbrā-Jiem, kaut gan abās pusēs viņu briesmīgi ķengāja. Tad viņš ar savu lielo grāmatu par jūdu karu palīdzēja nomierināt impērijas austrumdaļas jūdus. Tas bija nepieciešami, jo pēc pilsētas un tempļa izpostīšanas viņi bīstami rosījās uz jaunu sacelšanos pret uzvarētājiem. Vai vīrs, kam tagad nāve zobu galā, bija par šiem lielajiem pakalpojumiem atlīdzinājis? Šis vīrs bija viņam devis goda tērpu, gada algu, zemes īpašumu, purpura lenti un otrās pakāpes dižciltīgā zelta gredzenu, vēl arī brīvu mitekli uz visu mūžu tajā mājā, kur agrāk bija dzīvojis pats. Jā, pavirši raugoties, varētu teikt, ka Romas ķeizars Vespasiāns ir samaksājis jūdu valstsvīram, ģenerālim un rakstniekam Josefam ben Matatijam, visu līdz pēdējai sestercijai. Tomēr tagad, kad Josefs ar mirstošo noslēdz rēķinus, viņa acis ir satumsušas un kalsnajā, fanātiskajā sejā zvēro naids. Viņš izņem zelta rakstāmrīku — kroņprinča Tita dāvanu, ko nēsā jostā, — un mehāniski, viegliem sitieniem klaudzina ar to pa koka galdu. Ķeizars viņu vienmēr no jauna bija īpašā, ļoti sāpīgā veidā pazemojis. Bija atmetis viņam meiču Māru, ko pats bija izmīlējis līdz apnikumam, un piespiedis šo paša atstāto skuķi apprecēt, kaut gan zināja, ka Josefam tas nozīmē izslēgšanu no priesteru kārtas un izraidīšanu. Kamēr Josefs uzturējās ķeizara tuvumā, viņš bieži — atkal un atkal tika mocīts ar rupjiem, zemnieciskiem, ļauniem jokiem, varbūt tāpēc, ka Vespa-siānam bija labi zināmas Josefa spējas un īpašības, kas ķeizaram pašam bija svešas, jo daba tās viņam bija liegusi. Visumā ķeizars pret Josefu bija izturējies tāpat, kā augstprātīgā Roma vienmēr izturējās pret Austrumiem. Austrumi bija vecāki, ar senāku civilizāciju, tiem bija dziļāka tuvība ar dievu. Romieši baidījās no Austrumiem, tie pievilka un reizē iedvesa baismas. Josefs bija vajadzīgs, viņš tika izmantots, un par pateicību un atriebšanu viņam tika parādīta gan labvēlība, gan nicināšana.

Josefs domāja par savu pēdējo tikšanos ar ķeizaru. Viņš sakoda zobus tā, ka žokļi kaulainajā, brūnganajā sejā izspiedās divtik stipri. Tas bija noticis lielajā pieņemšanā, ko Vespasiāns rīkoja tieši pirms došanās savā pēdējā, nesekmīgajā atpūtas ceļojumā. «Vai mēs drīz saņemsim jūsu darbu «Jūdu karš» jaunajā redakcijā, doktor Josef?» viņš bija jautājis daudzu cilvēku klātbūtnē. Un tad piebildis savā aizsmakušajā, ķērkstošajā balsī: «Esiet šoreiz taisnīgāks pret saviem jūdiem. Es jums atļauju būt taisnīgam. Tagad mēs to varam atļauties.» Vai iedomājams vēl bezkaunīgāks izsmiekls? Vai bija taisnīgi beigu beigās pateikt, ka Josefs ir bijis tikai nopirkts rīks ķeizara rokās un Josefa grāmata — muļķīgi glaimi? Jo-sefa seja pietvīka, viņš sāka ar rakstāmo stiprāk klaudzināt pa galdu. Ausīs, kā todien, skan vecā vīra augstprātīgā, nevērīgā balss. «Es jums atļauju būt taisnīgām.» Ir labi, ka mutei, kas runājusi šādus vārdus, vairs nebūs iespējas pateikt kaut ko līdzīgu. Josefs iztēlojas, kā tagad šī mute ar plānajām lūpām ir saviebta, varbūt arī plati vaļā vai cieši sakniebta, vecim visiem spēkiem cenšoties vēl pēdējo reizi ievilkt elpu. Viņam nebūs viegla nāve, Josefa ķeizaram, viņš ir tik dzīvīgs, ka viņam noteikti nāksies grūti izlaist garu. To arī būtu grūti paciest, ja šim vīram būtu lemta viegla nāve.

«Es jums atļauju būt taisnīgam.» Jauki, Josefa grāmata bija rakstīta, lai stiprinātu romiešu kundzību un atturētu Austrumu jūdus no jaunas sacelšanās. Vai tas nebija dziļākā izpratnē «taisnīgi»? Jūdi bija galīgi uzvarēti. Attēlot viņu lielo karu tā, lai ikvienam kļūtu redzams, ka jauna sacelšanās būtu bezjēdzīga, — vai tas jūdiem nenāca par labu vēl vairāk nekā romiešiem? Ak, viņš gan zina, cik salds ir vilinājums ļauties nacionālā lepnuma jūtām. Viņu pašu tās bija pārņēmušas, kad sākās sacelšanās. Taču tā noteikti ir bijusi labākā rīcība viņa mūžā un dziļākā izpratnē arī taisnīga, ka viņš toreiz, saprazdams šā spontānā un lielā pasākuma veltīgumu, noslāpēja sevī patriotisko degsmi un sekoja saprāta balsij.

Kurš gan cits lai būtu rakstījis grāmatu par jūdu karu, ja ne viņš? Viņš ir pārdzīvojis šo karu gan no Jeruzalemes, gan no Romas puses. Neko viņš sev nav dāvinājis; lai varētu uzrakstīt šo grāmatu, viņš ir dzīvojis līdzi šim karam līdz pat tā bēdīgajām beigām. Viņš neaizvēra acis, kad tika dedzināta Jeruzaleme un templis, Jahves nams, diženākā pasaules celtne. Viņš redzēja savus tautiešus mirstam Cēzarejā, Antiohijā, Romā — kā tie arēnā cits citu saplosīja līdz nāvei, kā tika slīcināti, sadedzināti, atdoti par upuriem plēsīgajiem zvēriem, lai uzjautrinātu gavilējošos skatītājus. Viņš, vienīgais jūds, no ķeizara ložas līdz ar citiem noskatījās, kā Jeruzalemes izpostītāji ar triumfu ienāca Romā, kā tie vilka sev līdzi izcilākos pilsētas aizstāvētājus, kas bija ar pātagām sasisti, nožēlojamā izskatā, nāvei nolemti. Visu to viņš ir pārdzīvojis. Viņa aicinājums bija uzrakstīt visu, kā noticis, lai ļaudis saprastu šā kara jēgu.

Kara vēsturi var uzrakstīt drosmīgāk, nekā to ir darījis viņš, skaidrāk, viennozīmīgāk, brīvāk. Viņš bija daļēji piekāpies, pieklusinājis dažu labu cildenu vārdu, dažu labu kaismīgu atzīšanos, tāpēc ka Vespasiāna Romā tie būtu varējuši radīt sašutumu. Bet kas gan bija labāk — kompromisu ceļā daļēji tomēr kaut ko panākt vai arī palikt uzticīgam principiem un nepanākt neko?

Cik labi, ka vecais tagad mirst un atbrīvo vietu savam dēlam — šim Titam, Josefa draugam, jūdietes Berenīkes draugam. Jūdiete pāries uz dzīvi Palatīnā, un tad, jā gan, tu ļoti labais, ļoti lielais ķeizar Vespasiān, — tikai tad mans «Jūdu karš» pilnā mērā gūs panākumus, kas tam pēc taisnības pienākas. Josefs skraida šurp un turp un jau iepriekš pilnīgi izbauda gaidāmo atzinību. Viņš neapzināti plūkā savu ogļmelno bārdu, kas apcirpta trīsstūra veidā un stingrās, koptās cirtās nokarājas zem izskūtajām lūpām. Viņš dudina tajā senajā dziedāšanas manierē, kādā savas agrās jaunības gados Jeruzalemes universitātē bija mācījies skandēt Bībeles pantus. Viņa kalsnā seja staro augstprātībā un laimē.

Josefs var būt apmierināts ar sasniegto. Viņam bijis jāpārvar neskaitāmas grūtības, liktenis viņu ir mētājis stiprāk nekā vairākumu citu cilvēku, taču būtībā katrs pēdējais vilnis pacēlis viņu augstāk. Šodien — četrdesmit divu gadu vecumā, spēku pilnbriedā — viņš pavisam noteikti zina, ko spēj. Tas ir daudz. Viņš ir bijis karavīrs, ir bijis politiķis; tagad viņš ir rakstnieks un nododas savam darbam ar visu sirdi — vīrs, kas izdomā domas, kuras vada karavīru un politiķi. Pienesēji atstāsta viņam grieķu kolēģu asos, izsmējīgos izteicienus — grieķu rakstnieki uzjautrinoties par Josefa nabadzīgo grieķu valodu. Lai jau. Viņa darbs ir visiem redzams, un pasaule tam ir teikusi «jā». Kad Josefs no savām grāmatām lasa priekšā, tad visa augstā Romas sabiedrība, nevērodama viņa slikto grieķu valodu, lauztin laužas klausīties. «Septiņdesmit septiņi ir tādi, kuriem ir pasaules auss, un es esmu viens no viņiem,» — šis vecum vecais, augstprātīgais kāda bez vēsts pazuduša priestera teiciens tagad atskan viņā. Viņš ir apmierināts.

Viņš nav apmierināts. Viņa garenās, skadrās acis satumst. Josefs domā par tiem, kuri negrib viņu atzīt.

Vispirms par šo Justu, viņa draudzīgo ienaidnieku, par Tiberiādas Justu, kurš jau no paša sākuma stāv ceļā kā mūžīgs pārmetums. Viņiem abiem bija skaidrs, kas tagad, kad jūdi ir politiski apspiesti, ir jūdu rakstnieka uzdevums. Uzvarējusi Roma tagad ir jāuzvar no iekšienes, garīgi. Parādīt varenajai Romai, apbrīnotajiem un ienīstajiem grieķiem jūdu garu visā diženumā tā, lai viņi tam pakļautos, — tāda šodien ir jūdu rakstnieka sūtība. To Josefs sajuta kopš tā mirkļa, kad pirmo reizi no Kapitolija bija noraudzījies uz Romu. Taču to bija sajutis ne tikai Josefs viens pats, bet diemžēl ari šis Justs. Jā, Justs jau ļoti agri no savām jūtām bija radījis skaidras domas. «Dievs tagad ir Itālijā.» Josefs vairs īsti labi nezina, kas to pateica pirmo reizi — viņš pats vai tas otrais. Tomēr bez šā otrā šis teiciens noteikti nebūtu pasaulē radies.

Kā jau vienmēr bijis, arī tagad viņu abu darbam ir viens un tas pats mērķis: atklāt Rietumiem jūdaisma būtību, parādīt tā smagnējo, nesaprasto garu, kas tik bieži ir paslēpts aiz šķietami bezjēdzīgām ieražām. Tikai Justa metode ir daudz asāka, tiešāka. Sis cilvēks negrib saprastāka romiešiem un grieķiem bez kompromisiem nevar piekļūt. Kad Josefs laimīgi bija ticis tiktāl, ka sava «Jūdu kara» septiņas grāmatas varēja visiem nolikt priekšā pabeigtas, tad Justs viņu neapveltīja ne ar ko citu kā vienīgi ar iznīcinoši bezkaunīgu smaidu, turpretī visa galvaspilsēta pauda vētrainu sajūsmu. «Man nav zināms neviens, kas labāk par jums prastu būvēt tramplīnu savai karjerai,» — tik vien viņam bija ko pateikt par Josefa mūža darbu. Un tad šis pārdrošākais no visiem cilvēkiem, kas taču vispār vairs nestaigātu pa šo zemi, ja Josefs nebūtu viņam palīdzējis, bija sēdies klāt, lai vēlreiz rakstītu «Jūdu karu», Josefam lemto darbu, tā, kā to redz viņš, Justs. Lai jau raksta. Josefs no tā nebaidās. Šī grāmata būs tāda pati kā pāris citas plānās grāmateles, kuras Justs līdz šim publicējis, — asa, skaidra, noslīpēta, bet bez jebkādas iedarbības uz lasītājiem. Turpretī Josefa grāmata pārbaudi ir izturējusi, lai gan nav rakstīta izcilā grieķu valodā un ir tapusi dažādu kompromisu ceļā. Tā iedarbojas uz prātiem, iedarbosies arī turpmāk, paliks.

Un tagad pietiek par Justu. Viņš ir tālu prom savā Aleksandrijā un lai tur arī paliek. Josefs apsēžas pie rakstāmgalda, paņem Fineja, sekretāra, manuskriptu. Kā jau tas bieži noticis, viņu atkal saērcina šā cilvēka paviršais, nekārtīgais rokraksts. Šajā darbā, protams, nav svarīga rakstīšanas tehnika, tomēr Josefs ir pieradis pie rūpīguma, ar kādu tiek rakstīti ebreju likumu grāmatu ruļļi, un tāpēc īgņojas.

Viņš pārlaiž acis uzrakstītajam. Grieķu valodu šis Fi-nejs prot lieliski, nav vārdam vietas. Josefam ir nepieciešama šā cilvēka palīdzība. Viņam pašam aramiešu un ebreju valoda plūst raiti, bet, rakstot grieķiski, trūkst nianšu. Fineju viņš par dārgu naudu bija nopircis sev par vergu. Drīz vien Josefs pārliecinājās, ka tik noderīgu palīgu otru neatradīs. Neviens labāk par Fineju nesaprot, ko Josefs grib. Taču nepagāja necik ilgs laiks, un Josefs atskārta, ka šis Finejs, būdams lepns uz savu grieķisko izcelsmi, pašos pamatos nicina visu jūdisko. Sekretārs to parāda saimniekam savā īpašā veidā. Bieži vien viņš taisni zobgalīgi demonstrē, cik elastīgi prot pielāgoties Josefa domu gaitai, un dod kādam izteicienam tādu pēdējo slīpējumu, kādu Josefs vēlas. Bet reizēm, kad Josefs no sirds cenšas kādu domu vai jūtu izteikt sevišķi niansēti, šis viltnieks nemaz nepalīdz, izliekas par muļķi, it kā cītīgi un centīgi meklē, bet neko neatrod, klusībā tīksminās par Josefa vārdu mokām un beigu beigās pamet viņu, lai ķepurojas tālāk pats, kā zina. Kaut arī šā cilvēka pakalpojumi ir vajadzīgi, Josefs vismīļāk būtu viņu padzinis no savas mājas.

Tomēr tas nav iespējams. No Fineja viņš nevar tikt vaļā tāpat kā no Justa. Dorijai, viņa sievai, šis cilvēks ir kļuvis nepieciešams, viņa ir Fineju izraudzījusies par mazā Paula audzinātāju, un arī puisēns grieķim ir ārkārtīgi pieķēries.

«Septiņdesmit septiņi ir tādi, kuriem ir pasaules auss, un es esmu viens no viņiem.» Visi domā, ka Josefs ir laimīgs. Viņš ir liels rakstnieks tādā pasaulē, kas parāda rakstniekam godu tūlīt pēc ķeizara. Taču šis lielais rakstnieks šodien vairs nevar sasniegt to, ko sasniedza tad, kad bija savu gaitu sākumā un vēl nepārbaudīts. Toreiz viņam pietika spēka izkausēt svešuma sajūtu starp sevi un Doriju. Toreiz Aleksandrijā viņi saplūda vienā būtnē — viņš un meitene Dori ja, viņa sieva.

Cik nu tas viss ir tālu pagājībā! Sājos desmit gados daudz kas ir mainījies. Viņa atkal ir kļuvusi par Ēģiptes grieķieti, kāda bija agrāk, un viņš ir jūds.

Bet vai tagad, kad Tits būs ķeizars un nāks lielās pārvērtības, viss atkal nevar būt tāpat, kā bija Aleksandrijā? Dorijai patīk panākumi. Dorija nespēj šķirt cilvēku no viņa panākumiem. Viņa noteikti vēl neko nezina par gaidāmo ķeizara nāvi. Josefs dosies pie sievas, lai pats aiznestu ziņu par laimīgo pavērsienu. Viņa tur sēdēs tieva un slaida — viņas stāvs ir palicis trausls, nav izplūdis, kaut gan viņa Josefam ir dzemdējusi bērnus, — viņa atmetīs atpakaļ dzeltenbrūno galvu un ar strupo deguntiņu viegli pašņākuļos. Ar tievajām rokām viņa mehāniski glaudīs savu runci Hronu, savu mīļo runci, kuru Josefs nevar ciest, bet kuru Dorija dievina, tāpat kā dievināja savu laimīgā kārtā nosprāgušo runci īmmūtfrū. Josefs kvēli alkst Doriju tādu, kādu viņu šobrīd iztēlojas, — mute ar mazajiem zobiem aiz pārsteiguma muļķīgi pavērta, sejā domīga izteiksme, poza kā mazai meitenei. Dorija ir bērns, viņa spēj priecāties nepiespiesti kā bērns. Var redzēt, kā viņā mostas prieks, kā tas kļūst lielāks, kā vispirms priekā atplaukst mute, tad acis, tad visa seja un beigās viss augums. Viņa ir lieliska, kad priecājas.

Josefs tomēr neies pie viņas ar jauno ziņu. Tas būtu pārāk lēts triumfs, tā būtu atzīšanās, cik ļoti Dorija ir viņam vajadzīga; jābūt piesardzīgam, viņš nedrīkst doties turp, jo viņam ir zināmas vēlēšanās, kuras viņa noraidīs. Parādīt savu lielo iekāri nozīmētu — parādīt, ka viņš sievai pakļaujas.

Taču, lai neietu pie viņas, ir vajadzīga liela sevis pārvarēšana. Josefam bijušas neskaitāmas sievietes, viņš izskatās jauns, un viņam piemīt kaut kas sevišķs, viņš ir spēcīgs, elegants, slavas un panākumu vainagots, sievietes skrien viņam pakaļ. Taču tikai kopš tā laika, kad iepazina Doriju, viņš zina, kas ir mīlestība un iekāre, un visi Augstās dziesmas panti viņa izpratnē iegūst jēgu tikai no viņas. Viņas āda smaržo kā sandalkoks, viņas elpa, ko dvašo pilnīgā, alkainā mute, smaržo kā Galilejas gaiss pavasarī. Ir maz tādu sieviešu, kuras Josefs spēj mīlēt ilgāk par fiziskās tuvības bridi. Viņš varētu atteikties no visas pasaules sievietēm, bet nespēj iedomāties, ka būtu jādzīvo bez savas sievas Dorijas.

Viņi sader kopā. Šī sieviete ir radīta no viņa ribas, un viņa to jūt. Ko visu viņa Josefam ir upurējusi! Jau drīz pēc kāzām viņam vajadzēja no sievas šķirties, lai kroņprinča pavadībā dotos līdz Jeruzalemei un noskatītos pilsētas krišanā. Kā viņa izturējās, kad viņš beidzot atgriezās tikai tāpēc, lai Doriju tūlīt atkal sūtītu projām! Uz mūžu mūžiem viņam acu priekšā tēlosies, kā viņa toreiz stāvēja klusēdama. Uz slaidā, bērnišķīgā kakla viegla un tīra pacēlās garenā, šaurā galva ar lielo muti. Viņa raudzījās Josefā ar savām jūraszilajām acīm, kas kļuva jo brīdi jo tumšākas. Viņš lūkojās uz viņas ādu, zināja, ka tā ir salda, gluda un ļoti vēsa. Viņa bija visbrīnišķīgākā sieviete pasaulē — Josefa sieva Dorija, un viņa gaidīja vīru bezgala ilgi, un tad viņš atgriezās, un viņa stāvēja viņa priekšā alkās iztvīkusi. Taču līdztekus pastāvēja arī viņa grāmata, šī nolādētā grāmata, kuras dēļ viņš tik daudz ko bija uzņēmies, un, ja viņš paliktu kopā ar sievu, tad nevarētu rakstīt, bet, ja viņš nerakstītu tagad, tad šis darbs izslīdētu no pirkstiem uz visiem laikiem. Viņam vajadzēja to viņai pateikt, vajadzēja sūtīt viņu projām. Bet viņa stāvēja un klausījās, nemēģināja viņu pārtraukt, neiebilda ne vārda. Pat to nepateica, ka tajā laikā, kad viņš atradās Jeruzalemes pievārtē, dzemdējusi viņam dēlu.

Šodienas Dorija bija gluži citāda nekā tālaika Dot!ja. Tajos piecpadsmit mēnešos, kamēr viņš rakstīja savu grāmatu, šo svētīto un nolādēto grāmatu, viņa atkal bija pārvērtusies agrākajā zobgalīgajā, augstprātīgajā dāmā, Aleksandrijas jaunavā — aukstā un ziņkārīgā, kurā iemiesojušies grieķu teiku pasaules vieglprātīgie tēli. Šādā veidolā viņa bija ieradusies, kad Josefs bija pabeidzis grāmatu un aicināja viņu atpakaļ. Viņa bija kļuvusi strīdīga un kritiski noskaņota. Dorija bija pavēstījusi, ka kopš apkaunojošā jūdu nodokļa nodibināšanas esot. atsaukusi savu pāriešanu jūdu ticībā un nedomājot likt mazo Paulu apgraizīt. Bija izcēlusies asa ķilda. Josefs negribēja pieļaut, ka viņa dēlu audzinātu kā grieķi, ka viņa dēlam būtu jāpaliek izslēgtam no izredzēto, dievticīgo kopības. Taču pēc likuma viņa, pilntiesīga Romas pilsoņa, laulība ar sievieti, kurai nebija Romas pilsoņa tiesību, bija tikai puslegāla. Pauls bija pakļauts mātes aizbildnībai, zēns bija Ēģiptes grieķis tāpat kā viņa. Bez viņas atļaujas Josefs nevarēja dēlu padarīt par jūdu. Viņam nebūtu grūti panākt, lai viņa laulību atzītu par pilntiesīgu, tad zēns kļūtu par otrās pakāpes dižciltīgo tāpat kā viņš pats. Cik bieži viņš bija lūdzies, lai Dorija tam piekrīt! Viņš visu sagatavotu, viņai tikai vienu pašu reizi būtu jāaiziet uz tiesu. Taču Dorija atteicās. Toreiz Aleksandri jā viņa bija pieprasījusi, lai viņš iegūst Romas pilsoņa tiesības. Viņa bija izvirzījusi laulību ņriekšnot.ei-kurnu, lai viņš paveic neiespējamo un desmit dienās klust par pilntiesīgu romieti. Tagad viņa labāk vēlējās palikt otrās pakāpes pilsone, lai tikai dēls arī turpmāk būtu viņas aizbildniecībā un nekļūtu par jūdu.

Pauls. Josefs ir zēnam pieķēries ar visu sirdi. Taču Pauls ir mātes dēls. Viņš ar bijību lūkojas uz šo grieķi, vergu, kuram Josefs pats ir dāvājis brīvību. Viņš mīl to nolādēto Fineju. Kad Josefs grib piekļūt tuvāk, dēls noslēdzas, kļūst svešs un pieklājīgs, droši vien kaunas sava tēva dēļ, tāpēc ka tas ir jūds. Viņš pats, mazais Pauls, ir grieķis.

Ja nu tagad, kad valdīs Tits, viss mainīsies, vai tad Josefs beidzot nevarēs noārdīt sienu starp sevi un dēlu? Tam jāizdodas. Viņš kāps vēl augstāk, gūs vēl lielākus panākumus, un Dorija ļaus sevi pārliecināt, palīdzēs viņam. Viņa sapratīs, ka tagad rakstnieks Flāvijs Josefs vairs nekaitē sava dēla nākotnei, pat padarīdams viņu par jūdu.

Josefs ir paļāvības pilns. Viņš ir četrdesmit divus gadus vecs, spēku pilnbriedā. Vespasiāns mirst. Par ķeizaru kļūs Tits, Josefa draugs. Josefs panāks, ko grib, izdeldēs no savas dzīves visu, kas viņu traucē. Viņš rakstīs «Jūdu tautas vispārējo vēsturi», grāmatu, kas ir viņa sapnis, un Justs klusēs, tam nebūs ko iebilst. Arī Doriju viņš no jauna pievērsīs sev un savu dēlu padarīs par jūdu un pasaules pilsoni, par savu pirmo mācekli un apustuli.

Josefs ir atritinājis pergamentu ar Fineja nekārtīgajām rakstu zīmēm. Finejs, šis grieķis, jūdu nīdējs, viņam stāv ceļā, tas jādabū prom. Bez viņa iztikt būs grūti. Josefs ir sacerējis psalmu — «Pasaules pilsoņa psalmu». Viņš klusām sāk runāt ebreju pantus:

Ak, Jahve, dod man vairāk ausu un vairāk acu,

Lai es redzētu un dzirdētu tavas pasaules plašumu,

Ak, Jahve, dod man vairāk siržu,

Lai es aptvertu tavas pasaules dažādību.

Ak, Jahve, dod man vairāk balstu,

Lai es teiktu tavas pasaules lielumu.

Ievērojiet, tautas, un ieklausieties labi, nācijasi Netaupiet, tā Jahve teic, to garu, ko esmu izlējis pār jums, Esiet jel izšķērdīgi, tā pavēl tā kunga balss,

Jo es izspļauju to, kas skopojas.

Kas savu sirdi un savu īpašumu tur šauru,

No tā es novēršu savu seju.

Raujies nost no sava enkura, teic Jahve.

Es nemīlu tos, kas ostā apaug ar gļotām.

Man riebjas tie, kas sapūst sava kūtruma smakā.

Es cilvēkam esmu devis gurnus, lai tie viņu nestu pa zemi,

Un kājas skriešanai,

Lai viņš nestāvētu kā koks ar saknēm zemē.

.To kokam ir tikai viena barība,

Bet cilvēks barojas no visa,

Ko esmu radījis zem debesīm.

Koks zina vienmēr tikai vienu,

Bet cilvēkam dotas acis, lai iesūktu sevī nezināmo,

Un āda, lai aptaustītu un izgaršotu, kas nav paša.

Teiciet dievu un izklīstiet pār zemju zemēm!

Teiciet dievu un brauciet pār jūru jūrāmI Kalps ir tas, kas sien sevi cieši pie vienas zemes.

Jums apsolīto zemi par Ciānu nesauc,

Bet Pasaule ir tās vārds.

Tie ir labi panti, tie precīzi izsaka to, ko viņš grib pateikt. Taču tie ir ebrejiski panti, bet, šādi pārtulkoti, tie ir noplicināti un skan nemuzikāli. Pasauli tie var ietekmēt tikai tad, ja arī grieķu valodā skanēs līdzi šī mūzika — Jahves tempļa mūzika. Kad pirms trīssimt gadiem Bībeli tulkoja grieķiski, tad septiņdesmit divi doktori, kuriem šis darbs bija uzticēts, strādāja slēgtā telpā, cits no cita stingri nošķirti, bet beigās tomēr ikviena pārtulkotais teksts vārds vārdā saskanēja ar visu pārējo tulkojumiem un bija tapis lielisks darbs. Taču tagad šādi brīnumi vairs nenotiek. Josefs neatradis septiņdesmit divus cilvēkus, kas varētu pārtulkot viņa psalmu. Viņš neatradīs nevienu pašu, varbūt tikai šo Fineju, un Finejam tad vajadzētu būt labā noskaņojumā un veltīt tam visas savas spējas.

Lai nu kā, bet psalms ir nācis pasaulē, kaut arī sliktā grieķu valodā. Tagad, kad Tits būs ķeizars, rakstnieks Flāvijs Josefs drīkst atļauties atkal kļūt par doktoru Jo-sefu ben Matatiju. Viņš savas jūtas izsacīs tīrāk, dziļāk, jūdiskāk, sliktākā grieķu valodā. Viņš atteiksies no Fi-neja, ar šo vīru rēķini ir noslēgti. Gan jau reiz pienāks stunda, kad visas tautas sapratīs viņa psalmu.

Tovakar ķeizars Tits Flāvijs Vespasiāns gulēja guļamistabā savā vecmodīgajā lauku mājā netālu no Kožas pilsētiņas. Nomanījis, ka ar viņu iet uz beigām, viņš bija licis atvest sevi šurp, uz etruriešu māju, ko bija mantojis no vecāsmātes un kur bija uzaudzis. Viņš mīlēja šo zemniecisko, piekvēpušo ēku, kuru paaudžu paaudzes cēlušas, vienmēr no jauna piebūvēdamas kaut ko klāt. Viņš visu bija atstājis nemainītu, nekomfortablu un tumšu, tieši tā, kā bijis pirms sešdesmit gadiem — viņa bērnībā. Istabai bija zemi, nomelnējuši griesti, lielās bezlogu telpas durvis plaši vērās uz milzīgo pagalmu, ko aizēnoja vecum vecs ozols un kur rakņājās cūka ar sivēniem. Platā gulta, kas pacēlās virs grīdas tikai pāris sprīžu augstumā, bija iebūvēta pazemā nišā; šī akmens guļvieta bija pārsegta ar biezu vilnas kārtu un pārvilkta ar rupju linaudeklu.

Uz šo primitīvo guļamistabu tagad bija vērstas lielās pilsētas Romas un pat Itālijas un tās tuvāko provinču acis, jo ziņa par gaidāmo ķeizara nāvi bija skrējusi vēja spārniem.

Pie ķeizara bija pavisam nedaudzi cilvēki: viņa dēls Tits, galma ārsts Hekatejs, adjutants Flors, kambarsulainis, frizieris, vēl arī Klaudijs Regīns — galma juvelieris, sicīliešu brīvlaistā un jūdu sievas dēls, lielais finansists, kura padomus saimnieciskās lietās ķeizars labprāt uzklausīja. Šo vīru Vespasiāns bija licis ataicināt pie savas nāves gultas. Turpretī sava jaunākā dēla Domiciāna klātbūtni viņš bija noteikti noraidījis.

Pulkstenis rādīja septiņi vakarā, bet bija divdesmit trešais jūnijs, un diena vēl būs gara. Ķeizars savā vienkāršajā guļvietā izskatījās nožēlojami izkrities. Krampji un caurejas, kas bija viņu mocījušas visu dienu, tagad bija pierimušas, tāpēc vēl jo sāpīgāk viņš juta savu vārgumu. Viņš domāja par to, ka tūlīt pēc nāves senāts viņu pasludinās par svēto un iecels dievu kārtā. Viņš savilka plato muti ņirdzīgā grimasē, pievērsās ārstam un teica, viegli sēkdams, jo runāt bija grūti:

— Ei, doktor HekatejI Šoreiz nekas nelīdzēs, šoreiz es kļūšu par dievu. Vai varbūt jūs domājat, ka man vēl jāpagaida līdz tumsai?

Visi saspringti vēroja, ko nu ārsts Hekatejs atbildēs. Hekatejs bija slavens ar savu tiešumu. Arī tagad viņš sacīja bez aplinkiem:

— Nē, majestāte. Man šķiet, ka jums nebūs vairs jāgaida līdz naktij.

Vespasiāns smagi noelsās.

— Nu tad, — viņš teica, — ķerieties pie darba, mani bērni.

Viņš bija pavēlējis, lai viņu apģērbj, noskuj, safrizē, kad_ pienāks tā stunda. Viņš nepiešķīra lielu nozīmi ārišķībām, tomēr domāja, ka senāts un Romas tauta varētu vēlēties, lai ķeizars nomirst, kā pieklājas. Tits piegāja tuvāk; šā trīsdesmit deviņus gadus vecā vīrieša platā, jauneklīgā seja izskatījās noraizējusies. Viņš zināja, cik mirējam būs grūti, kad viņu mazgās un ģērbs. Taču Ves-pasiāns noraidoši pameta ar roku.

— Nē, dēls. Disciplīnai jābūt.

Viņš mēģināja uzsmaidīt adjutantam Floram. Sis Flors |oti augstu vērtēja smalkas manieres, un viņam grūti nācās samierināties ar ķeizara neceremonialitāti un prasto dialektu. Vēl pirms trim dienām, kad Vespasiāns pilsētiņu Kožu, uz kurieni viņu vajadzēja nogādāt, nosauca par Kauzu, Flors nebija varējis nociesties nepārlabojis, ka pareizi ir nevis Kauza, bet Koza. Uz to ķeizars adjutantam Floram bija atbildējis: «Es jau to zinu, Flaur.» — Disciplīnai jābūt, — viņš arī tagad atkārtoja ar nelielu piepūli un stiprā dialektā. — Vai ne, Flaur?

Mirēju mazgāja. Izkrities miesās, ar raupju, krunkainu ādu, pelēcīgi sirmām spalvām apaugušām krūtīm un vēderu vecais elsdams karājās kalpotāju rokās. Viņu noslaucīja, un frizieris ar skujamo nazi ķērās pie Vespa-siāna bārdas. Tas bija labs frizieris, mācījies pie labākā Ēģiptes meistara, bet, strādājot par ķeizara frizieri, viņam, nabagam, bija maz izdevības savu māku parādīt. Labo gailu ziepju vietā frizierim vajadzēja lietot Lemnas māl-zemi, citādas ziepes ķeizaram bija par dārgām, un pēc vannas viņš necieta, ka viņu ieziež ar īstu nardes ziedi, bet pieprasīja tikai neapoliešu drausmīgo imitāciju. Taču šodien frizieris drīkstēja lietot pašu dārgāko, kas bija pie rokas. No mazas alabastra un oniksa kārbiņas, ko bija dāvinājusi Bitīnijas province, viņš ņēma balzamu, opobal-zamu — vērtīgāko aromātisko vielu pasaulē, kura bija niecīgā daudzumā ievesta no Arābijas vidienes. Zemes virsū vispār bija tikai divas šā opobalzama kārbiņas un abas piederēja jūdu princesei Berenīkei. Vienu no tām viņa pirms daudziem gadiem bija uzdāvinājusi princim Titam, un princis to šodien bija iedevis frizierim. Zemnieku istaba ar zemajiem griestiem bija pilna ar smalkām smaržām, kurām jaucās klāt no pagalma dvākojošā cūku smaka.

— Nu, Flaur, — ķeizars teica, — es ceru, ka tagad mans smārds jums ir pa prātam.

Visi atcerējās, kā reiz, kad Tits bija iebildis pret tēva izdomāto pretīgo ateju nodokli, Vespasiāns bija pabāzis viņam zem deguna ar šo nodokli ienākušu sesterciju un jautājis: «Vai tev šķiet, ka tā smird?»

Kad mirējs bija nomazgāts un iesvaidīts, viņam uzvilka purpura svētku tērpu un pirmās pakāpes dižciltīgo kurpes ar augstām pazolēm un melnām siksnām. Kad tas bija padarīts, viņš dziļi nopūtās un lika, lai viņu atgulda.

— Glāzi ledusauksta ūdens, — viņš pavēlēja.

Viņš redzēja, ka kalpotāji vilcinās.

— Tagad tas vairs nevar daudz kaitēt, — viņš teica pretī stāvošajam ārstam. — Vai ne, doktor Hekatej?

Ārsts godīgi un tieši atbildēja: — Tas jūsu mūžu saīsinās, augstākais, par desmit minūtēm.

Ķeizaram atnesa kausu ar sniegūdeni. Viņš to pilināja savā izkaltušajā mutē, ūdenim bija ļoti salda garša. Droši vien doktors Hekatejs tam ir pielicis kādu narkotisku vielu, lai mazinātu sāpes. Vespasiāns ar raupju mēli nolaizīja no garenajām, sasprēgājušajām lūpām pēdējos pilienus. Bet tagad, kamēr galva vēl skaidra, vēlreiz jāpiekodina vīriem:

— Tā kā jūs mani paceltu, kad es pamāšu ar pirkstu! Gribu nomirt stāvus. Nemēģiniet veltīgi mani saudzēt! Apsoliet man to! Apsoliet pie Herkulesa!

Savilcis seju grimasē, viņš pašķielēja uz savu dēlu Titu. Reiz Tits bija licis izgatavot pamatīgu, dārgu dinastijas ciltskoku, kas aizstiepās līdz pat Herkulesam. Kaut arī reprezentācijas jautājumos Vespasiāns parasti dēlam piekāpās, toreiz viņš protestēja. Viņa tēvs bija bijis nodokļu iekasētājs un vēlāk baņķieris Šveicē, viņa vecaistēvs — parādu iekasēšanas biroja īpašnieks, viņa vecvectēvs — laukstrādnieku starpniecības biroja īpašnieks. Tā tas bija un ne citādi. No tā viņš neatkāpās. Nekāda Herkulesa.

Vespasiāns nopūtās un pavērās laukā pagalmā, kas bija pelēcīgs un mierpilns. No jūras bija sācis pūst viegls rietumu vējš, to varēja manīt pēc ozola lapotnes čaboņas. Drīz iemirdzēsies zvaigznes, vakara zvaigzne droši vien ir jau redzama.

Labi, ka tuvojas beigas. Līdz šim miršana notiek samērā vienkārši. Kad viņš savam dēlam Titam par prieku pēdējo reizi bija nostājies triumfa ratos, lai svinētu uzvaru pār jūdiem, un viņam visu dienu, kājās stāvot, vajadzēja smagajā Kapitolija Jupitera tērpā braukāt apkārt — nu, mīlīši, tas, piemēram, bija daudz grūtāk. Tagad viņam vajadzēs nostāvēt, augstākais, dažas minūtes.

Viņš kā neprātīgs ir braukājis pāri zemju zemēm. Anglijā cīnījies ar barbariem, Romā — ar senātu un kara padomi. Jūdejā viņu ievainoja, Āfrikā apmētāja ar zirg-āboliem, Ēģiptē — ar siļķu galvām. Viņa dzīves laiva neprātīgi ir svaidījusies augšup un lejup. Viņš nu ir Romas birģermeistars, konsuls, triumfators, bet ir bijis arī ekspeditors, dižciltības titulu apgādātājs, aģents tumšās finanšu mahinācijās, vairākas reizes bankrotējis. Ja viņš nav ļāvis sevi saliekt ragā, tad tas patiesībā ir, lūk, tā ozola nopelns, kas aug tur, pagalmā, — šā Marsa vecā svētozola nopelns. Māte un vecāmāte viņam vairākkārt bija stāstījušas, ka tai laikā, kad viņš dzimis, šis koks izdzinis neparasti kuplu atvasi, — tā bijusi zīme, ka liktenis jaundzimušajam lēmis iegūt visaugstāko varu. Svētais ozols visai ilgi turēja sevi apsmieklā. Jauneklis stenēja un pūta, kad māte un vēlāk arī draudzene, dāma Kenīda, viņu vienmēr no jauna mocīja, atgādinādamas šo ozolu un uzstādamas, ka viņš nedrīkst, kā viņam labpatiktos, ērti iekārtoties šeit lauku mājās uz mierīgu dzīvi un palikt par zemnieku. Un viņš tad pakļāvās un lādēdamies cīnījās tālāk. Beigu beigās gan pierādījās, ka ozolam bijusi taisnība, un viņa māte un vecmāmiņa, kuru apkvēpušie vaska krūšutēli stāv ārā priekšnamā, var būt apmierinātas.

Krēslo. Mirēja domas kļūst gausas un neskaidras, narkotiskais dzēriens sāk iedarboties. Kāda tukla roka cenšas aizgaiņāt odus, kas vienmēr no jauna mēģina nolaisties uz sviedrainās, biezās ķeizara sejas ādas. Vespasiāns pablenž sāņus. Tas ir Klaudijs Regīns, kas sargā viņu no odiem. Pusjūds, bet nav slikts cilvēks. Trūka četrdesmit miljardu, kad Vespasiāns pārņēma valsts darījumus. Četrdesmit miljardu. Šāda summa jānovērtē ar vēsu prātu. Šis jūds to novērtēja ar vēsu prātu. Bez šā jūda viņš nebūtu ar to galā ticis.

Klaudijs Regīns, pusjūds, vīrs no Austrumiem. Vespasiāns apzinās, ka bez Austrumu palīdzības viņš nekad nebūtu kļuvis par ķeizaru. Taču viņš ir romietis, Austrumi viņam šķiet baisi, viņam tie nepatīk. No Austrumiem jāiegūst tik daudz labuma, cik vien iespējams, bet tālāk ar tiem nedrīkst ielaisties. Kad Austrumi viņam vairs nebija vajadzīgi, viņš tos nobīdīja pie malas. Veselām provincēm, piemēram, Grieķijai, atkal atņēma privilēģijas. Arī šis puisis Josefs ir neciešams. Visi literāti ir neciešami, bet jūdu literāti divkārt. Diemžēl bez viņiem nevar iztikt. Biogrāfijas svarīgas. Cilvēkam ir vieglāk nomirt, ja viņš zina, ka nākamajām paaudzēm ir atstājis par sevi labu slavu. Tāda pamatīga grāmata kā šā jūda Jo-sefa sarakstītā pastāvēs ilgi. Un visumā tas nemaz nav izmaksājis dārgi. Šim cilvēkam viņš nav iztērējis pat miljonu. Smieklīga maksa par slavu, kas būs pāris gadu tūkstošu ilga. Ja pieņem, ka šī grāmata saglabāsies divtūkstoš gadu, — cik tad viņš ir samaksājis par katru savas slavas dienu? Parēķināsim. Vispirms divi tūkstoši jāreizina ar trīs simti sešdesmit pieci. Tad miljons jādala ar iegūto skaitli. Ja vien galva nebūtu tik nolādēti durna. Divi tūkstoši reiz trīssimt sešdesmit pieci. Nekas vairs neiznāk. Tomēr tas katrā ziņā ir bijis labs darījums.

Viens ods ielīdis piedurknē. Tā ir laba zīme, ka viņš to vēl spēj sajust. Viņš noteikti vēl izrēķinās, cik izmaksājusi ik diena nākamo laiku slavas. To odu vajadzētu aizdzīt. Bet runāšana prasa spēku, un spēks viņam jātaupa pienācīgam pēdējam vārdam. Romas ķeizaram jānomirst ar pienācīgiem pēdējiem vārdiem uz lūpām. «Aizdzeniet odu,» — tas būtu gluži labi, tomēr nepietiekami cienīgi.

Tagad ods ir prom. Ar miršanu ķeizaram palaimējies. Te, šajā vecajā, tīkamajā zemnieku istabā, kuras priekšā ir pagalms ar ozolu un cūkām, var nomirt viegli, bez bailēm, ar cieņu.

Tits ir labs dēls. Godkāres gan viņam mazliet par daudz. Ja Vespasiāns nebūtu turējis acis vaļā, tad dēls viņu droši vien jau pirms vairākiem gadiem būtu novācis no ceļa. Visu laiku Tits centās uzspiest viņam savu ārstu Valensu. Varbūt viņš tomēr licis tēvu noindēt? Nē. Uz doktoru Hekateju var paļauties: tā ir tikai zarnu kaite. Divus tūkstošus gadu ilga pēcnāves slava par vienu miljonu sesterciju kopumā. Divi tūkstoši reiz trīs simti sešdesmit pieci. Viņš, starp citu, Titam neņemtu ļaunā, ja tas viņam būtu iedevis mazu indes devu. Sešdesmit deviņi gadi, viens mēnesis un septiņas dienas — tas ir labs vecums, ar to var būt apmierināts. Četrdesmit miljardu lielo parādu arī vairs nav Tas būtu neglīti un dēla necienīgi, ja Tits viņam būtu iedevis indi, jo viņu abu kopīgās valdīšanas laikā Vespasiāns Titam vienmēr Jāvis vaļu. Divi tūkstoši reiz trīs simti sešdesmit pieci. Galva s-rēķinos taču viņš vienmēr bijis stiprs.

Labi, ka viņš pavēlēja, lai dēls Domiciāns neuzdrīkstas šeit ierasties. Viņš negribētu, lai šis dēls tagad būtu šajā istabā. Domiciāns, puisītis, blēdīgais zellis. Vespasiāns nevar viņu ciest. Kāpēc šis nolādētais Tits tik daudz pinies ar visādiem sievišķiem? Tagad viņam ir tikai viena meita un viņš nevar brālīti novākt pie malas, jo tas ir vajadzīgs dinastijas turpināšanai.

Divi tūkstoši reiz trīs simti sešdesmit pieci. Te vajadzētu būt klāt kādam filozofam. Bet filozofus viņš ir padzinis no Itālijas. Pastāv četrējādi filozofi. Pirmkārt, tādi, kas klusē un filozofē paši savā nodabā; tie ir slikti un aizdomīgi, tāpēc ka klusē. Otrkārt, tādi, kas regulāri pasniedz mācību stundas; tie ir slikti un aizdomīgi, tāpēc ka runā. Treškārt, tādi, kas dodas priekšlasījumu ceļojumos; tie ir sevišķi slikti un aizdomīgi, jo loti daudz runā. Ceturtkārt, ubagu filozofi, kiniķi; tie ir vissliktākie, jo jaucas pat nabadzīgajos ļaudīs un runā. Kaut arī Vespasiāns, pašam negribot, jūt respektu pret literatūru, visus šos zeļļus viņš ir padzinis no valsts. Daži augstprātīgi aristokrāti izteicās, ka tā esot rupja izrīkošanās. Lai jau, viņš nepieprot salonu manieres, viņš ir vecs zemnieks. Visniknāk pret viņu toreiz ārdījās senators Helvids. Šis Helvids bija nolādēti bezkaunīgs vīrs. Līdz pat pēdējam laikam viņš negodāja Vespasiānu par ķeizaru. Tāda bezkaunība ir pat impozanta. Bet tā rīkoties ir neapdomīgi, ja tev aizmugurē nestāv divdesmit armijas korpusu. Šā senatora nogalēšana daudzus saniknoja. Taču šis notikums neatstās traipu Vespasiāna biogrāfijā. Kad viņš redzēja, kādu vētru nāves spriedums radījis, viņš tūlīt to atcēla. Tas gan notika tad, kad viņa dēls Tits jau bija devis rīkojumu to izpildīt, tā ka ar visu labo gribu sprieduma atcelšana nāca par vēlu. To viņš veikli nostrādāja. Šādās lietās viņš ar Titu vienmēr sapratās bez vārdiem. Viņi viens pret otru izturējās korekti. No valdīšanas priekiem viņš Titam bija atdevis lielāko daju. Par to savukārt Titam nācās uzņemties visus nepatīkamos pasākumus, lai dinastijas dibinātājs pārāk daudz nezaudētu no tautas mīlestības. Tautas mīlestību viņš tik un tā nav ieguvis. Ja cilvēks rīkojas saprātīgi, tad mīlestību iekarot ir grūti. Taču, ja dinastija valda pietiekami ilgi, tad varbūt tā var iegūt popularitāti, pat ja rīkojas saprātīgi.

Divi tūkstoši reiz trīs simti sešdesmit pieci. To viņš vairs neizrēķinās. Taču vēl jāpasaka Titam, lai novāc ari jauno Helvidu un vēl Seneku un Arulu, lai cik gudri un klusu tie arī izturētos, un vēl daudzus citus filozofiski noskaņotus kungus no opozīcijas. Tagad var atjauties noteiktu rīcību. Dinastija ir pietiekami nostiprinājusies, un — mirējs viltīgi pasmīn — viņa biogrāfiju tas vairs neaptraipīs.

Šie vīri ir jānovāc. Opozīcija sagādā lielu prieku tam, kas tajā darbojas. Taču jāapzinās arī, ar ko riskē, un jā-būt gatavam maksāt par savu rīcību. Kaut viņam nebūtu tik grūti runāt! Prātīgi jāapdomā, kam izlietot savu elpas mazumiņu — šim norādījumam vai arī pienācīgam pēdējam vārdam.

Žēl, ka Titam nav dēla. Jūlija, viņa meita, ir jauka meitene. Balta, kupla — tīkams sievišķis, un ar savu sarežģīto frizūru viņa staigā tik lepni, it kā viņas ciltstēvs tiešām būtu Herkuless, nevis parādu iekasēšanas biroja īpašnieks. īstena, pamatīga romiska tipa sieviete tomēr ir vislabākā gan sabiedrībā, gan gultā. Un šai ziņā vecākajām paaudzēm ir ko parādīt, tas nu jāatzīst. Dēlēnam Domiciānam nebija slikta gaume, kad viņš tik enerģiski rīkojās, lai iedabūtu šo Lūciju savā gultā.

Toreiz, pirms astoņiem gadiem, vajadzēja daudz nopūlēties, lai panāktu, ka Tits atsakās no savas jūdietes. Ja būtu gribējuši, lai viņš pats atsakās no Kenīdas, tad viņš būtu iecirties. Taču ir lietas, kas nav iespējamas. Uzlikt pamatīgus nodokļus un tai pašā laikā turēties kopā ar jūdiem — tas, mans mīļais, nekādi nevar notikt. Ja saimnieciskajā ziņā esam nonākuši uz sēkļa, tad masām jādod brīva vaļa pret jūdiem. No šā likuma atkāpties nedrīkst. Reizēm dēlam ir gluži tāds pats skatiens kā viņa mātei — šis neskaidrais, neprātīgais, bezatbildīgais, pat gluži kā jukuša cilvēka skatiens, ar kuru Domitilla viņu, Vespasiānu, vienmēr izbiedēja. Turklāt Tits ir kā apsēsts uz aristokrātiskumu. Droši vien viņš ir tikai tāpēc tik briesmīgi ieķēries tajā jūdietē, ka viņa cēlusies no senas karaļu dzimtas. Cerams, ka pēc tēva nāves viņš atkal nesāks pīties ar šo sievieti.

Vējš kļuvis stiprāks, to var dzirdēt pēc ozola šalkoņas. Vecais, labais ozols. Tam bija taisnība. Gaiss kļuvis mazliet svaigāks, smalkās smaržas, ar kurām Vespasiāns iesvaidīts, izgaro. Cūkas ielīdušas pagalma stūrī savā aizgaldā. Vespasiāns ir vecs zemnieks, klāt ir vakars, un viss padarīts, viņš var mierīgi nomirt. Līdz šim viņš baidījās, ka vēlreiz uznāks nelabums un viņš varbūt notraipīs savu dārgo mirstamtērpu. Taču tagad viņš ir drošs, ka tajās pāris minūtēs, kas vēl atlikušas, nekas tāds vairs nenotiks. Viņš visu izdarīs labi līdz pat beigām. Kad bērēs viņa tēvi un tēvu tēvi un arī viņa māte un vecāmāte ies viņam pa priekšu, viņš droši var ar tiem tikties. Viss, ko paveikuši viņa senči, — baņķieris, parādu iekasēšanas biroja īpašnieks un starpniecības biroja īpašnieks, kā arī krietnie zemes īpašnieki, no kuriem viņš cēlies mātes līnijā, — tas viss satek viņā, kā upes satek lielā jūrā. Viņš ir saturējis savu zemes īpašumu, lieliski to apsaimniekojis, tas ir plaucis un kļuvis par milzīgu latifundiju, kas sniedzas pāri jūrai, tas aptver pasauli, jūra ir tikai daļa no viņa latifundijas, kas iestiepjas Āzijā, Āfrikā, Anglijā. Viņa latifundiju sauc par Romu.

Nu jau krēsla ir stipri sabiezējusi. Tits stāv platajās durvīs pagalma pusē. Augumā neliels, bet spēcīgs un stalts viņš tur stāv apaļu, atklātu seju, īsais zods spēcīgi izvirzīts uz priekšu un veido asu trīsstūri. Vespasiāns redz savu dēlu, dzird ozolā šalcam vēju, viņa ausis, kas aizaugušas spalvām, ir šā vēja piešalktas. No tālienes cauri vējam viņš dzird tauru skaņas kā tolaik, kad viņš Anglijā un Jūdejā deva pavēles uzbrukumiem. Titam diemžēl nemaz nepiemīt humors, toties reizēm viņa balsī ieskanas kaut kas no šīs taurēšanas. Vespasiāns var mierīgi ļaut sevi iesvaidīt svēto kārtā, var mierīgi ieiet dievu kopībā. Kaut arī Herkuless nav viņa ciltstēvs, Vespasiāns var atļauties ar viņu runāt kā vīrs ar vīru. Viņi iegrūdīs viens otram dunku ribās, Herkuless smiesies un nolaidīs roku ar vāli, viņi apsēdīsies blakus un stāstīs viens otram anekdotes.

Divi tūkstoši reiz trīs simti sešdesmit pieci. Durnums pagaist, un galva pēkšņi kļūst skaidra. Divi tūkstoši reiz trīs simti sešdesmit pieci, ļoti vienkārši, tas ir septiņsimt trīsdesmit tūkstoši. Sā Josefa dēļ viņš ir iztērējis apmēram miljonu. Tātad ikkatra diena pēcnāves slavas nav izmaksājusi pat ne pusotras sestercijas. Tā ir iegūta tikpat kā par velti.

Vespasiānam ir viegli ap sirdi, viņš ir pilnīgi apmierināts. Drīz tas brīdis būs klāt. Vēl tikai mazliet, vēl divas minūtes, vēl viena. Tā jāiztur. Tā ozola dēļ viņam jāsaglabā cieņa.

Viņš dod zīmi ar roku — viegli, tikko manāmi. Taču šie pamana un pieslej viņu kājās. Kaut viņi to nedarītu. Viņam tas sagādā drausmīgas sāpes, viņš ir ārkārtīgi vārgs, kaut atstātu viņu guļam. Bet viņam nav vairs spēka to pateikt. Tomēr kaut kas ir jāsaka. Kas gan? Viņš taču to tik labi zināja. Jau vairākas dienas viņš gatavojās teikt savu pēdējo vārdu. Šie ceļ viņu vēl augstāk. Tas ir nepanesami, bet viņiem nav žēlsirdības.

No āra ieplūst vēja pūsma. Tā dod mazu atvieglinājumu. Lai jau šie rīkojas nesaudzīgi. Disciplīnai jābūt. Viņš grib nomirt stāvus, tā viņš ir apņēmies.

Un tiešām — viņš stāv vai drīzāk gan karājas, saliecies uz priekšu, rokas uzlicis vīriem uz pleciem. Uz sava dēla Tita un sava padomnieka Klaudija Regīna pleciem. Ves-pasiāns smagi karājas uz priekšu, viņš nožēlojami elš, pār viņa pieres raupjo, biezo ādu rit sviedri, platais, kailais galvvidus ir sviedriem norasojis.

Viņš vairs neko nespēj. Kam gan šīs mokas? Pusjūds Klaudijs Regīns to vairs nevar paciest, viņš dod zīmi Ti-tam. Abi atlaiž mirēju guļus.

Vecais vīrs, visas zemes valdnieks, kas nepaguris, lādēdamies, jokus plēsdams, tik ilgi ir nesis šo zemi uz saviem kamiešiem, tagad ļauj, lai viņu nolaiž guļus. Smaga nasta noveļas no viņa. Viņš redz ozolu, jūt vēju, jūt, kāda svētlaime ir tā noslīgt. Viņš guļ cietajās cisās lepns un laimīgs. Ak, tagad vairs nav jāskopojas, viņš var brīvi šķiest savu elpu, var atļauties vēl pirms svarīgā pēdējā vārda pastāstīt šim slīpētajam komersantam Regīnām, cik nepārspējami slīpēti viņš ir izkārtojis vienu darījumu. Elsdams viņš drausmi komiski čukst Regīnām ausī: — Vai zināt, cik man izmaksā viena diena pēcnāves slavas? Vienu sesterciju, vienu asu^1 un sešarpus unces. Tikpat kā par velti, vai ne? — Un tikai tad, saņēmis visus spēkus, ar milzīgām pūlēm pagriezdams galvu pret katru no klātesošajiem, viņš izgrūž: — Cēzar Tit, mani kungi, pasakiet senātam un Romas tautai: tās ķeizars Vespasiāns nomira stāvus. — Tā melodams, viņš guļus izdveš pēdējo elpas vilcienu.

Nākamajā dienā līķi rūpīgi iebalzamēja, pārveda uz Romu un novietoja uz augsta katafalka Palatīnā, ķeizara nama hallē, kur gar sienām stāvēja vaskā veidoti senču krūšutēli. Tur nu viņš, mirušais Vespasiāns, gulēja ar kājām pret izejas durvīm, ģērbts ķeizara purpura tērpā, ar vara monētu — uz kuras sāniem rakstīts «Uzvarētā Jūdeja» — zem mēles, lai būtu ko samaksāt laiviniekiem, kas viņu cels pāri nāves upei, ar kroni galvā, zīmoggredzenu pirkstā; viņa priekšā stāvēja melnās drānās tērpti liktori ar lejup noliektiem rīkšu saišķiem rokās, un katru dienu nāca Tits, Domiciāns, Jūlija, Lūcija un sauca viņu visos viņa vārdos un titulos. Oficiāli viņš vēl skaitījās dzīvs, jo senāts bija nolēmis iecelt viņu dievu kārtā. Tātad līdz sadedzināšanai viņš vēl netika atzīts par mirušu, un viņam nesa ēdienus, lika priekšā dokumentus, ārsti nāca, izmeklēja viņu un izdeva ziņojumus par viņa veselības stāvokli.

Pēcpusdienā, lai atvadītos no sava ķeizara, senāts un Romas tauta nebeidzamā gājienā soļoja garām greznajam katafalkam, tur bija simtiem pirmās pakāpes, tūkstošiem otrās pakāpes dižciltīgo, simtiem tūkstoši no Romas pilsētas diviem miljoniem iedzīvotāju.

Neviens neiedrošinājās neiet turp, jo bija zināms, ka policija sastāda sarakstus. Ieradās arī opozīcijā bijušie augstākās aristokrātijas kungi, viņiem priekšgalā gāja senators Helvids. Ķeizars bija licis nonāvēt viņa tēvu, tāpēc ka tas drosmīgi bija gribējis saglabāt senāta — likumdošanas orgāna — tiesības. Šie kungi nebija tādi kā viņu tēvi, viņi nerunāja daudz un skaļi kā priekšgājēji, bet pakļāvās. Tomēr viņi neko neaizmirsa. Gan pienāks diena, kad viņi drīkstēs runāt un rīkoties.

Arī tagad viņi demonstrēja savu pakļaušanos režīmam: piegāja pie līķa, ģērbušies sēru drānās, kā prasīja paraža. Viņi lūkojās uz ķeizaru; pat nāves skarta, aizvērtām acīm — viņiem šā vīra varenā galva likās zemnieciska un prasta. Helvids, seniors, savā laikā lepniem vārdiem bija protestējis, kad izpostītā Kapitolija atjaunošanas godu Vespasiāns paturēja tikai sev Viņi, jaunākie, zobodamies bija senātā balsojuši par to, ka beigtais par-vēnijs ieceļams dievu kārtā. Lai jau ceļ viņam tempļus un statujas — beigts kā ir, tā paliks. Tur nu viņš guļ, nevelk vis vairs garās, plānās lūpas savā ļaunajā smīnā, nu šis vairs nevar par viņiem ņirgāties sev raksturīgajā rupjajā veidā, pie kura viņi, cienīgie, smalkie kungi, nemaz nav raduši. Ar naidu un izsmieklu sirdīs viņi skatījās uz līķi un, tāpat kā citi, sēras un godbijību apliecinošiem žestiem apsedza savas galvas un sauca līdz ar citiem: «Ak, mūsu ķeizar Vespasiān, ak, tu ļoti labais, ļoti lielais ķeizar Vespasiān!»

Atnāca ari senators Jūnijs Marulls — izcilais advokāts un visu bijātais runātājs, viens no visbagātākajiem pilsētas vīriem. Viņš nebija mirušā politisks pretinieks, bet bija ar ķeizaru konkurējis finansiālos darījumos un abu starpā norisusi ilga, slēpta, nikna cīņa. Vespasiāns, redzēdams, ka ekonomiski pretinieku uzveikt nevarēs, bija mēģinājis viņu iznīcināt politiski un sabiedriski, izslēdza viņu no senāta, izdomājis lēti ironisku ieganstu: reiz Marulls esot arēnā ielaidies laušanās sacensībā ar kādu sievieti no Spartas. Elegantais, pārsmalcinātais Marulls šo sodu bija pieņēmis ar tādu pašu aukstasinīgi zobgalīgu žestu kā visas citas zemnieciskā ķeizara izdarības. Smalkajam kungam, kas bija nomēģinājis visas pasaules baudas, šāda degradācija nenozīmēja neko citu kā jaunu sensāciju. Augstākās aristokrātijas plato purpura lenti un kurpes ar augstajām zolēm viņš ironiski bija apmainījis pret atteikšanās uniformu: astru mēteli, ceļinieka spieķi, stoiķa ubaga tarbu — galveno redzamo filozofa pazīmi. Astru mēteli bija šūdinājis pilsētas labākais drēbnieks, ubaga spieķis bija rotāts ar zeltu un ziloņkaulu, ubaga tarba pagatavota no augstākās kvalitātes ādas. Jaunais stoicisms vispār viņam nepiestāvēja sliktāk kā agrākā greznība. Neviens neprata elegantāk par Marullu mācīt stoicisma skolas tēzes, un, kad viņš savas mājas skaistajā bibliotēkā runāja par filozofiju, tad turp traucās visi, kam vien pilsētā bija kāds svars.

Arī šodien Jūnijs Marulls atnāca savā filozofa tērpā. Tas bija klaji nepiedienīgi, ka bijušais senators ierodas bērēs šādā izskatā, taču ierēdņi, kas pārraudzīja ceremoniju, neatrada īsta iemesla viņam to aizliegt. Savai gaišzilajai acij priekšā viņš turēja redzi asinošo smaragdu un, sirsnīgi, nepieklājīgi ilgi aplūkodams mirušo, teica savā skaļajā, nazālajā balsī: «Es gribu pamatīgi apskatīt mūsu ļoti labo, ļoti lielo ķeizaru, pirms viņš kļūst par dievu. Stoiķim ir atļauts šis tas tāds, kas senatoram varbūt nepieklātos.»

Arī galma aktieris — jūds Dēmetrijs Libāns uzkavējās pie līķa nepiedienīgi ilgi. Visu ļaužu acis bija pievērstas šim ļoti slavenajam vīram, kad viņš ievingrinātā solī, kas pauda cieņu, sēras un godbijību, piegāja pie katafalka. Nelielā auguma aktieris palika stāvam pienācīgā attālumā un cieši pievērsa savas mazliet aizmiglotās, pelēkzilās acis ķeizara aizvērtajām acīm. Viņam ar šo vīru bija kārtojami rēķini. Pēdējie gadi Dēmetrijam Libānam bija bijuši grūti, un vainīgs tur bija nomirējs. Šis mirušais bija laupījis viņam iespēju rādīties publikai, bija piespiedis viņu atdot citiem savu titulu «laikmeta labākais aktieris». Vai šodien tas jau neizklausās gandrīz kā leģenda, ka reiz bija vajadzējis ņemt palīgā policiju un armiju, lai apspiestu viņa aso anekdošu dēļ izcēlušos nemierus? Kad valdīs jaunais ķeizars Tits, jūdu princeses draugs, tad būs citādi. Tādiem netalantīgiem nemākuļiem kā Favors un Latīns tad vairs netiks dota iespēja Dēmet-riju Libānu atstāt ēnā.

Tur nu gulēja šis mirušais, viņa ienaidnieks. Viņš neapzinās, ko ir Dēmetrijam Libānam nodarījis. Droši vien viņš to neapzinājās, ari dzīvs būdams. Viņam tas bija vienkārši: ļaužu masas labprāt nevēlas redzēt, ka kroņprincis ir cieši pieķēries jūdietei, tāpēc ķeizars parāda, ka viņam šāda pieķeršanās nav pa prātam, ka viņš nav jūdiem labvēlīgs un nelaiž jūdu aktieri pie vārda. No mākslas šis zemnieks, šis iznirelis nesaprata neko. Droši vien viņam nebija ne vismazākās nojausmas, ko viņš ir nodarījis Dēmetrijam. Kā gan arī lai tāds varapiere kā viņš zinātu, ko visu ar savu muļķīgo politiku pastrādājis? Viņš nekad nebūtu apjēdzis, ko nozīmē, ka cilvēks ir spiests noskatīties, kā cits muļļājas ap lomu, ko pats būtu varējis noslīpēt līdz augstākajai pilnībai. Aiz dusmām par garām palaistajām izdevībām varētu vai noslāpt! Kādām briesmām vajadzēja sevi pakļaut, lai vispār tiktu pie kādas lomas! Reiz vecais Helvids, kas senātā vadīja ķeizara pretiniekus un tagad ir nogalināts, bija uziak-stījis nekaunīgu gabalu, «cato», un gribēja to izrādīt savā mājā ielūgtajiem viesiem. Cik grūti viņš, Dēmetrijs, cīnījās, kamēr izšķīrās tajā spēlēt! Uzstāties šajā režīmam naidīgajā uzvedumā nozīmēja — likt dzīvību uz spēles; viņš nebija nekāds drosminieks, turklāt tā loma viņam pat nebija lāgā piemērota.

Viņš stāvēja mirušā priekšā kluss, koncentrējies un goddevīgs, bet viņa dvēselē norisa vētrainas sadursmes ar ķeizaru. «Tagad tu, mironi, vairs nevarēsi likt man šķēršļus ceļā, tagad es atkal izvirzīšos. Jauns vairs neesmu, piecdesmit viens gads, mana profesija cilvēku izsūc. Četros garos gados esmu tēlojis pavisam tikai piecas lomas, tā jau aktieris zaudē formu un arī kontaktu ar publiku. Taču es trenējos, ieturēju diētu, gan es vēl tikšu zirgā. Tu esi miris, tu esi «dievs», bet es esmu dzīvais aktieris Dēmetrijs Libāns, un, ja vajadzēs, tad es vēl panākšu, ka pat statujas smiesies, kā par mani reiz teica vecais Seneka. Ievēro, ka jaunais, tavs dēls, saprot no mākslas vairāk nekā tu, viņš ļaus man tikt uz augšu. Pirms divpadsmit gadiem ķeizarienes Popejas bērēs es tēloju Popejas karikatūru, tas bija kaut kas, tas bija liels sasniegums. Tagad mani laidīs klāt tev Es, majestāte, jūsu bēru ceremonijā tēlošu jūs, es, nevis Favors. Vēl tas nav skaidri zināms, man nevajadzētu par to vēl ne runāt, pat ne domāt. Šeit diemžēl nav neviena koka, pie kā es varētu pieklaudzināt. Vai es drīkstētu pieiet pie katafalka un pieklauvēt? Nē, to nedrīkst, un katafalks, starp citu, nav no koka. Bet viņi man dos šo lomu. Tagad, kad tu esi miris, nav vairs nekāda pamata man to nedot. Es to notēlošu vislabāk, šī loma man piederas, tas ir skaidrs un visiem redzams. Jābūt ļoti naidīgi noskaņotam pret mani, lai to neredzētu, bet Tits nejūt naidu pret mani. Un kā es tevi tēlošu, ko visu es no tevis dabūšu laukā, tu ķeizar, tu — dievs, tu mirušais, tu jūdu nīdēj!»

Aktieris Dēmetrijs Libāns raugās uz mirušo, galvu apsedzis, godbijīgi. Bet viņa acīs nav godbijības. Tās ļauni pētī ķeizara seju, vēro, ar ko tā citos varētu izraisīt smieklus, saskata to, ko citi neredz, — lielās skopulības pēdas vaibstos, aso kontrastu starp viņa neizmeklētajām manierēm, ikdienišķību, rupjo zemnieciskumu un viņa stāvokļa ceremoniālo spožumu. «Tu esi tik ilgi turējis mani ēnā, savos labākajos gados esmu ticis nobīdīts pie malas. Bet tagad mana stunda ir situsi. Ļaužu atmiņā tu dzīvosi tāds, kādu es tevi parādīšu.

Es noteikšu, kādā maskā ietērpsies un kādu formu pieņems tava piemiņa.»

Ar apsegtu galvu viņš sveicina mirušo tāpat kā citi — izstiepis roku ar atvērtu plaukstu, un līdz ar citiem viņš sauc: «Ak, mūsu ķeizar Vespasiān, ak tu ļoti labais, ļoti lielais ķeizar Vespasiān!»

Uguns telegrāfs bija padevis ziņu par ķeizara nāvi līdz pat tālākajai provincei, un šo ziņu pavadīja bailes un cerības.

Anglijā gubernators Agrikola izsūtīja robežsargu karaspēku uz priekšu līdz pat Tausas upei, jo baidījās, ka jauna valdnieka kāpšana tronī varētu ziemeļos sasparot piktus uz ļauniem iebrukumiem šajā nomierinātajā novadā. Lejasreinā sarosījās hati un batāvi, Āfrikas provincē gubernators Valers Fests steidzīgi mobilizēja otru kamieļu jātnieku karaspēku, viņš gribēja uz sirošanu nadzīgajām tuksneša dienvidu daļas ciltīm, garmatiem, jau laikus likt saprast, lai negaida, ka jaunais kungs būs mazāk modrs valdnieks nekā vecais. Donavas lejastecē kurjeri steidzās no viena daku virsaiša pie cita: vai būtu prātīgi tagad doties jaunā uzbrukumā pāri Romas impērijas robežai? Kaukāzā, pie Azovas jūras, galvas slēja alāni, ausīdamies, vai nav pienācis viņu laiks.

Visi Austrumi saspringa satraukumā. Grieķijas provincei skopais Vespasiāns bija atņēmis privilēģijas, kuras tai bija piešķīris mākslas cienītājs Nerons. Jaunais ķeizars bija jaunāks, viņš bija uzaudzis grieķu ideju garā, ieguvis grieķisku izglītību. Viņš noteikti atdos visdižciltīgākajai no visām impērijas nācijām atpakaļ tiesības, kas tai nolaupītas.

Ēģiptē gubernators Tiberijs Aleksandrs atsauca no vasaras atvaļinājuma visus virsniekus un ierindniekus. Viņa rezidence — Aleksandrija, otrā pilsēta pēc lieluma un rosīgākā visā apdzīvotajā pasaulē, bija kā drudža pārņemta. Turienes jūdi, gandrīz puse no visiem iedzīvotājiem, bija bagāti un vareni un savā laikā paši pirmie apliecinājuši jaunajai dinastijai savu padevību, kā arī atbalstījuši Vespasiāna ieliktos varasvīrus, dodot viņiem naudu un nostiprinot viņu ietekmi. Taču ķeizars nebija par to pateicies. Gluži otrādi, tas bija viņus apkaunojis, uzliekot īpašu pazemojošu nodokli, un bija pieļāvis, ka baltkurpji — jūdiem naidīgā Ēģiptes partija, ko vadīja daži Aleksandrijas universitātes profesori, — kļuva arvien nekaunīgāki. Tagad, tā cerēja jūdi, Berenīke kļūs ķeizariene, tagad baltkurpjiem beigas.

Pat Jūdejas province darīja savai valdībai raizes. Ģenerālgubernators Flāvijs Silva bija taisnīgs vīrs, taču viņa stāvoklis bija grūts. Daudzi jūdi bija gājuši bojā karā, daudzi padarīti par nebrīvajiem, daudzi bija izceļojuši. Jūdu pilsētas panīka, bet grieķu — uzplauka, un tika dibinātas arvien jaunas sīriešu un grieķu apmetnes. Sāncensība starp nospiestajiem, saniknotajiem jūdiem un privileģētajiem grieķu ieceļotājiem izraisīja asiņainus starpgadījumus. Valdnieku maiņa padarīja jūdu muguras mazāk lokanas, uzkurināja viņu cerības, ka uz izpostītās Jeruzalemes zemes, kur tagad vienīgās celtnes bija kailās un draudīgās romiešu karaspēka barakas, drīz atkal mirdzēs viņu pilsēta un viņu templis. Vasaras miers bija apdraudēts visā Slrijā. Persijas karaļa galmā ausījās un klausījās Kommagēnes prinči Magnuss un Kalliniks, kuru zemes Vespasiāns bija anektējis. Šie prinči saņēma ziņas no visām pusēm, un gubernatoram Trajānam vajadzēja rīkoties stingri, lai nodrošinātu kārtību.

Ziņa par vecā ķeizara nāvi sarosināja visus līdz pat tālajai Ķīnai. Ar savu nodokli par luksusa priekšmetiem Vespasiāns bija stipri sašaurinājis tirgošanos ar Ķīnas zīdu un ķīniešu bronzas izstrādājumiem. Sarkanās jūras piekrastes pilsētas cerēja, ka līdz ar jauno ķeizaru nāks jauns uzplaukums. Lai atjaunotu vecos sakarus, tās nosūtīja delegātus pie ģenerāļa Pan Čžao, Hanu dinastijas lielā maršala.

Tā no visām pusēm ļaudis cerībās un bailēs vērsa skatienus uz Palatīnu, uz jauno valdnieku Titu.

Šis Tits ceturtajā dienā pēc Vespasiāna nāves savā darbistabā apspriedās ar ceremoniju meistaru un izrāžu intendantu, kā organizējamas bēres. Vēl nebija īsti skaidrs, kā jānotiek dievu kārtā ieceltā ķeizara apbedīšanas ceremonijai, tāpēc to vajadzēja izdomāt līdz vissīkākajai detaļai, jo Tits zināja, ka senāts un tauta pat par vismazāko neizdarību šaustīs viņu ar ļaunām zobgalībām. Tagad jau viss bija izrunāts, un kungi būtu varējuši iet projām; ko gan viņi vēl gaida?

Tits klusībā zina, ko viņi gaida. Par vienu vēl nav runāts — par nebūtisku jautājumu, kas tomēr interesē visu Romu, proti: par to, kas bēru gājienā atveidos mirušo. Dēmetrijs Libāns ir iemīļots, taču rodas visai delikāta problēma: vai jūdam drīkst uzticēt mirušā ķeizara lomu? Tita skatiens pavērsts augšup, kur tieši pretī atrodas Be-renīkes portrets. Lai nekaitinātu tēvu, viņš šo portretu līdz šim bija turējis pie sienas savā mazajā privātajā darbistabā, bet tagad ir to novietojis šajā telpā, kas ir pieejama arī oficiāliem apmeklētājiem. Jūdu princeses šaurā, dižciltīgā seja raugās uz viņu, ir redzama arī viena viņas slaidā, daiļā roka, — portrets ir satraucoši dzīvīgs, īsts gleznotāja Fabulla meistardarbs; lūkodamies uz to, Tits dzird viņas zemo, mazliet aizsmakušo, vibrējošo balsi, redz viņas karalisko gaitu.

— Kas attiecas vēl uz Vespasiāna lomas tēlotāju, — viņš beidzot izmet joprojām nogaidošajiem vīriem, — es teikšu, lai šodien izsaka jums par to ierosinājumus.

Tad beidzot viņš ir viens. Tits atlaižas atpakaļ, aizver acis, un viņa platā, apaļā seja atslābst. Pēc ceturtdaļstundas būs klāt puisītis Domiciāns, viņa brālis. Nekāda patīkamā saruna neiznāks. Tits no tiesas grib izturēties pret puisīti pretimnākoši, bet viņu tik augstprātīgu padara tieši tas, ka jauneklis to zina.

Jaunais ķeizars ir atvēris acis un raugās uz priekšu ar gandrīz muļķīgi sapņainu skatienu, lūpas izstieptas kā apvainotam bērnam. Vēl piecas minūtes. Viņš ir šausmīgi noguris. Vai palikt tāpat mājas apģērbā kā patlaban? Puisītis noteikti ieradīsies pilnā galā ietērpā. Lai ko Tits da-^ rītu, puisītis to vienmēr uztvers kā aizvainojumu. Ja viņš sagaidīs brāli ķeizara tērpā, tad tas būs izaicinoši, ja mājas uzvalkā, tad netiks parādīta pienācīgā cieņa. Viņš paliks tāds pats, kā ir.

Arā atskan šķindoņa — tur sardzes virsnieki parāda godu: nāk Domiciāns. Tiešām, viņš ir pilnā uniformā. Tits pieceļas un pieklājīgi paietas pretī divpadsmit gadu jaunākajam brālim. Uzmanīgi aplūko viņu kā svešinieku. Puisītis izskatās labāk nekā Tits pats. Domiciānam nav tik tukla seja, viņš ir augumā garāks. Rokas gan viņš tur ērmoti — stūraini pastieptas atpakaļ. Citādi tomēr viņa stāja ir laba, viņš izskatās spēcīgs un jauneklīgs. Pēc Tita vērtējuma, par uzpūtību liecina tikai uzmestā augšlūpa.

— Labdien, puisīti, — Tits saka un skūpsta brāli, kā prasa paraža. Domiciāns vēsi ļauj tam notikt. Tomēr viņa skaistā seja pietvīkst, to viņš nespēj novērst. Viņš ari svīst. Tits to pamana ar gandarījumu. Tas ir tāpēc, ka Domiciāns šādā karstumā ir apģērbies tik smagā un oficiālā ietērpā.

Ne jau tikai karstums Domiciānu nomāc. Viņam no šās sarunas daudz kas ir atkarīgs — vairāk nekā brālim. Viņš tai ir labi sagatavojies. Senators Marulls, kas jau no laika gala bijis nelabvēlīgi noskaņots pret veco ķeizaru un tāpēc kļuvis viņa, Domiciāna, draugs, kopš savas degradēšanas bija viņam pieslējies jo vairāk, un ar šo velnišķīgi gudro padomdevēju viņš bija sīki apspriedis pašreizējo situāciju. Tā ir tāda. Vecais viņu necieta, un šis te necieš tāpat. Vislabprātāk abi būtu no viņa atbrīvojušies. Tits to varētu viegli izdarīt, viņam ir vara. Tomēr viņš to nedarīs, Marulls to pārliecinoši pierādīja. Gluži otrādi, šajā sarunā Tits viņam piedāvās dažādas koncesijas. Titam dinastija ir visa dzīves jēga, bet dinastija balstās uz viņu, Domiciānu. Titam gan ir meita Jūlija, bet radīt dēlu viņam vairs nav cerību, kaut arī viņš pie sevis gultā ņemtu vēl tūkstoš sieviešu.

Domiciāns nesāk runāt tūlīt, bet vilcinās. Viņš gribētu runāt asi un nikni, tomēr cenšas ievērot pieklājības normas. Viņš arī zina: ja satraukumā sāk runāt skaļi, viņam mazliet aizraujas baiss, — tāpēc cenšas saglabāt mieru un runāt lēnām. Viņš piedodot brālim, ka viņam jau šodien nav piešķirti pienācīgie tituli, Domiciāns beidzot saka. Pie tā acīmredzot vajagot vispirms pierast.

Tits ar savām šaurajām, iegrimušajām acīm uzmanīgi raugās uz Domiciāna muti.

— Vai tu man nepaskaidrotu, kādi tituli? — viņš jautā, no tiesas izbrīnījies.

Viņš esot pārliecināts, Domiciāns atbild, ka vīrs, kura līķis novietots lejā hallē, par savu mantinieku esot iecēlis viņu vienīgo. Viņš bieži esot ar tēvu par to runājis un noteikti zinot, ka ir ticis sagatavots arī dokuments. Diemžēl Tits neesot viņu laidis pie tēva nāves gultas, lai šis testaments nenāktu gaismā. To viņš pasaka klusu, piesarkdams, reizēm mazliet stostīdamies un saglabādams ļoti pieklājīgas manieres.

Tits uzklausa brāli joprojām mierīgi un uzmanīgi, viņš pat kaut ko pieraksta, stenografē dažus teikumus, kā parasti radis darīt. Tā kā Domiciāns runā ilgi un netaisās beigt, viņš ar grifeli atkal mehāniski nodzēš to, ko ir pierakstījis, un nolīdzina vasku.

— Paklausies, puisīt, — viņš laipni uzbilst Domiciānu, kad tas beidzot ir galā, — es tevi ataicināju, lai atklāti izrunātos. Vai mēs nerunāsim viens ar otru kā prātīgi, pieauguši vīrieši?

Viņš ir cieši apņēmies nepievērst uzmanību tām bezjēdzībām, ko brālis sarunājis. Tomēr ari Tits pret savu gribu ir piesarcis. Tas ir iedzimts no mātes, ka viņi neprot slēpt satraukumu.

Domiciāns baiļpilnā uzmanībā ir gaidījis, ko Tits par viņa bezkaunību sacīs. Viņš bija baidījies, ka Tits bruks viņam virsū dārdošā balsī, bet šī kareivīgā kliegšana viņu vienmēr bija darījusi nervozu un nedrošu. Tas, ka brālis nepacēla balsi, bija jauns apliecinājums. Tātad Marulla ieteiktā metode bija pareiza. Viņš esot atzinis par savu pienākumu, Domiciāns turpināja joprojām tikpat pieklājīgi, darīt brālim savu viedokli zināmu. Savas domas par nobēdzināto testamentu viņš nekavēšoties izteikt ari citiem. Ja Tits negribot sadurties ar grūtībām, tad lai dalot valdnieka varu ar brāli.

Tits ir noguris. Kam vajadzīga šī garā, bezjēdzīgā pļāpāšana? Viņam ir tik daudz darba. Rīkojumus gaida ministri, senāts, ģenerāļi, provinču gubernatori. Sēru nedēļas ceremonijas, bēru sagatavošana prasa pūles un laiku. Vai puisītis tiešām nesaprot, ka Titam ir patiesa vēlēšanās ar viņu saprasties? Ak, cik labprāt viņš ļautu brālim piedalīties valdīšanā! Taču ar viņu sastrādāt diemžēl nav iespējams. Puisītim ir tik ātra un nikna daba, ka viņš trijās nedēļās sagrautu visu, kas grūtā darbā uzcelts desmit gados.

Domiciāna skatiens tagad ir pievērsts gleznai, lielajam Berenīkes portretam. Titam esot zināms pamats, viņš saka joprojām tajā pašā pieklājīgi viltīgajā tonī, uzturēt labas attiecības ar brāli. Nebūšot viegli celt šo dāmu tronī pret senāta un tautas gribu. Nebūt nevēlēdamies brāli aizskart, viņš tomēr pateikšot, ka viņam pašam romiešu vidū ir lielāka popularitāte. Lai atjauts atgādināt, ka droši vien viņi abi tagad te nesēdētu, ja savā laikā viņš, Domiciāns, nebūtu noturējis pilsētu.

Tits vērīgi klausījās šajā nesamanīgajā, fantastiskajā runāšanā. īstenībai tajā atbilst tikai tas, ka pirms desmit gadiem, kad Tits un Vespasiāns vēl kopā ar karaspēku atradās Austrumos, puisītis bija izbēdzis no aplenktā Kapitolija, pārģērbies svešās drēbēs.

— Vai es drīkstu pavaicāt, — Tits attrauca, un tagad viņa balsī jau ieskanējās dārdoņa, kas Domiciānu tā biedēja, — kāds tavai toreizējai bēgšanai no Kapitolija ir sakars ar Berenīki?

Puisītis tumši piesarkst. Tas bija Marulls, kas viņam bija ieteicis pieminēt Berenīki, tiklīdz sarunā sāk kas ķerties, un tādējādi aizskart Titu vārīgajā vietā. Vispār attiecībā uz šo jūdieti viņš jūt savu taisnību, te viņš ir Romas pilnvarotais. Tits, protams, var ar savu Berenīki gulēt, cik bieži vēlas. Bet tas, ka brāļa attiecības ar šo jūdieti kļūst pārāk atklātas, kaitina ļaudis, un dinastijai tieši tāpēc, ka tā ir tik jauna, jāraugās, lai neizceltos skandāls. Domiciāns lūkojas uz portretu ilgi un uzsvērti uzmanīgi. Tad viņš saka vēl pieklājīgāk un ceremoniālāk nekā iepriekš:

— Jūs, brāli, nevarēsit panākt, lai par ķeizarieni kļūtu jūdiete. Varbūt jums to piedotu, ja būtu vēl arī romiešu ķeizariene. Varbūt jūsu Berenīki paciestu līdzās manai

Lūcijai. Tā nu redziet, ka, apsverot ar skaidru prātu, jums mani jāieceļ vismaz par līdzvaldnieku.

Tas ir pareizi. Dinastija ir nepopulāra. Berenlke radīs sašutumu. Toties kopā ar Lūciju, puisīša sievu, visai populārā feldmaršala Korbulona meitu, var rādīties ļaudīs, romieši viņu mīl. Bet vai Titam trūkst laika? Vai aiz viņa nestāv armija? Ja tikai viņam dos pietiekami daudz laika, tad beigu beigās masas būs mierā ar visu. Šis ir pirmais saprātīgais Domiciāna arguments, un tieši tāpēc tas viņu kaitina. Viņš raugās brālī skarbām, šaurām acīm, un viņa apaļā, atklātā seja tagad ir gluži sarkana.

— Par to atļauj rūpēties man! — viņš uzkliedz. — Vari ticēt, ka es jebkādos apstākļos pratīšu nodrošināt sev popularitāti.

Domiciāns no brāļa dārdošās balss manāmi saraujas, ir iebiedēts.

— Varbūt jūs atļausit man piedalīties tēva bērēs, — viņš saka tēlotā pazemībā.

— Ko tas nozīmē? — Tits dusmojas. — Protams, tu iesi man blakus aiz mirušā nestuvēm.

— Tas ir laipni no jūsu puses, — Domiciāns pateicas joprojām tādā pašā tēlotā pazemībā. — Un vai jūs esat arī devis rīkojumu, lai tiktu nestas līdzi jūdu karā gūtās uzvaras trofejas? — viņš norūpējies jautā.

Šajā jautājumā slēpjas ļauns viltus. Proti — bēru procesijā nes līdzi tikai to, kas atgādina mirušā sasniegumus, bet jūdu kara trofejas ir guvis Tits, nevis Vespasiāns.

Tits bija nostājies aiz rakstāmgalda. Viņš bija augumā krietni mazāks par brāli, taču tagad jutās aizskarts un raudzījās uz puisīti tik nicinoši, ka Domiciāns šo skatienu neizturēja. Tits domāja par mirušo, kurš gulēja lejā hallē, triumfatora purpurā ģērbts, un gar kura grezno atdusas vietu nebeidzamā gājienā virzījās Romas pilsoņi. Ko gan viņš, tēvs, būtu atbildējis šim zellim, Tits domāja. Un viņš atrada atbildi:

— Man nolika galdā tavus rēķinus, — viņš teica auksti un lietišķi. — Albānas ezera domēnē vien tev ir radies viens miljons divsimt tūkstoši jaunu parādu. Vai nobēdzinātajā tēva testamentā ir kaut kas rakstīts arī par taviem parādiem?

Domiciāns norija siekalas. Tēvs vienmēr bija bijis skops pret viņu, tā ka villas un teātra celtniecību Albānas ezera krastā — šīs greznās būves, kas bija velte Lūcijai, — nācās pārtraukt jau sākumā.

— Vai mēs beidzot neparunāsimies prātīgi? — Tits atsāka jau citā tonī. — Es gribu dzīvot ar tevi mierā un draudzībā. Tu dabūsi naudu, varēsi domēnē būvēt, varēsi dāvināt Lūcijai, ko vien gribēsi. Taču kļūsti prātīgs! Lai valda miers.

Domiciāns jūt stipru vilinājumu piekrist. Taču viņš zina, ka ir Titam vajadzīgs, uz viņu balstās dinastija. Marulls bija apgalvojis, ka viņš no brāļa var izspiest daudz vairāk.

— Apdomājiet, lūdzu, — viņš atbild, — ka man pēc tiesas un taisnības pieder visa plašā zeme. Vai jūs manā vietā samierinātos ar sesterciju sauju?

Tits smaidīdams ir uzrakstījis pilnvaru un kvīti.

— Vai tu gribi naudu vai ne? — viņš jautā.

— Protams, es gribu naudu, — puisītis pikti attrauc, raukdams pieri, viņš paraksta kvīti un iebāž pilnvaru galā tērpa platajā purpura apmalē.

Tits jūtas pārguris. Visus pēdējos gadus viņam šis nogurums nepāriet. Viņš tik ilgi ir gaidījis, kad tiks pie valdīšanas. Bieži viņš apsvēra domu, vai neņemt valdības grožus ar varu, lai gaidītu, nācās sevi pārvarēt, taču viņš ir bijis gudrs, ir pārvarējis sevi. Viņš bija cerējis, ka tad, kad taisnīgi un likumīgi būs kļuvis par pasaules valdnieku, šis nogurums izzudīs, to aizskalos lielas laimes sajūta. Un tagad nu ir tiktāl, tagad vecais guļ lejā hallē. Taču nogurums nav izgaisis, viņu tāpat kā agrāk ir pārņēmusi dziļa vienaldzība; šis pirmais sasniegums ir radījis vilšanos. Visā pasaulē viņam vairs palikuši tikai divi vilinājumi. Būt kopā ar Berenīki, ar Nikionu, cieši saistītam uz mūžu — tas ir viens. Un otrs — pievārēt šo te brāli. Vai viņš tiešām nevarēs to izdarīt? Viņš ir piespiedis padoties armiju, panācis, ka pat lietišķais, noslēgtais tēvs viņam savā ziņā pieķērās, ka Nikiona, kas bija tik cieši vienota ar savu mūžseno tautu, piedeva viņam tempļa nopostīšanu un mīl viņu. Vai tiešām nāksies atzīt, ka viņš nekādi nespēj ietekmēt šo jauno cilvēku? Kam gan vajadzīga šī sīkmanīgā, nožēlojamā ķilda?

Tits pieceļas, pieiet sēdošajam brālim klāt un apliek roku ap pleciem.

— Esi prātīgs, puisīt, — viņš vēlreiz lūdz. — Nedari muļķības, kas beigu beigās nāks par ļaunu tikai tev pašam. Nespied mani lietot pret tevi bardzību.

Viņš izsaka jaunus piedāvājumus, lai pierādītu, cik godīgi izturas pret brāli. Lai iegūtu dinastijai tautas labvēlību, viņš ir ar mieru celt varenas sabiedriskās ēkas, grib organizēt tādas spēles, kādas vēl nav pieredzētas. Viņš piedāvā, lai puisītis kļūst par daudzu šo celtņu, pai svarīgāko spēju protektoru un saņem visu godu sev.

Domiciāns ir izstiepis augšlūpu vēl vairāk uz priekšu un sēž nekustīgs un noraidošs. Tits noteikti liek viņam slazdus. Viņš grib, lai dinastija iegūst visas tautas simpātijas? Ahā, tātad Tits saprot, cik maz atbalsta viņam ir tautā. Titam ir vajadzīgs viņš, ir vajadzīgs jaunākā brāļa vārds. Viņš grib būvēt varenas celtnes? Ahā, tātad viņš grib aizvilināt Domiciāna labos arhitektus Groviju un Rabīriju.

— Es gribu būt līdzvaldnieks, vai arī man nav vajadzīgs nekas, — puisītis pasaka naidīgi un stūrgalvīgi.

Tits klausās. Viņā vārās dusmas. Taču viņš nedrīkst zaudēt savaldīšanos. Ja viņš iekarsīs, tad visu galīgi sabojās. Lai saglabātu mieru, viņš klusībā cenšas ievērot to, kas runā brālim par labu. Kad Domiciāns vēl bija zēns, viņam viss tika dots nožēlojami skopi, bet tad pēkšņi tikko astoņpadsmit gadus vecam viņam nācās Romā aizstāt tēvu, valdīt pār puspasauli. Nav brīnums, ka tad var arī zaudēt līdzsvaru. Puisītis nav neapdāvināts. Viņam ir idejas, viņš darbojas aizrautīgi. Dedzība, ar kādu astoņ padsmit gadus vecais jauneklis piedabūja jauno, ziedošo Lūciju tiktāl, ka viņa bija ar mieru šķirties un precēties ar viņu, bija apbrīnas vērta. Apbrīnojams bija arī spars, ar kādu viņš toreiz devās uz Galliju pie armijas, kaut arī tur notika visādas pārmērības. Vai tiešām nav neviena līdzekļa, ar ko likt brālim apjēgt, cik muļķīga ir viņa neuzticēšanās, cik nevajadzīgas viņa intrigas?

Nē, nekas nelīdz. Puisītis neko neapjēdz.

— Tu, protams, bēru ceremonijā uzaicināsi darboties savu Dēmetriju Libānu? — viņš nikni jautā.

Tits bija šaubījies, vai tas būtu jādara. Tagad, brāļa runas veida aizskarts, viņš vairs nespēj savaldīties, lai kā bija pūlējies.

— Jā, — viņš asi atcērt, — es atļaušos uzaicināt šo mākslinieku.

— Tu zini, ka tēvs būtu ņēmis Favoru, — Domiciāns indīgi atbild, un tagad no pieklājības vairs nav ne vēsts, balss viņam aizraujas. — Nevienu citu. Tavu jūdu ar viņa vulgārajiem pārspīlējumiem jau nu noteikti ne.

— Tavs Favors gan ir nevainojams! — Tits ironiski attrauc. — Kupleja par cūkām gan laikam ir nevainojama?

Kaut arī brālis dārdina pilnā kaklā, puisītis vairs neļauj sevi iebiedēt.

— To jau varēja gaidīt, — viņš atbild, — ka tava austrumnieciskā gaume attiecībā pret cūkām radīs tevī sašutumu.

Titam kremt, ka viņš ir atsaucies uz brāļa bērnišķīgo runas toni un nav spējis savaldīties. Viņš izdara pēdējo cēlo mēģinājumu samierināties ar puisīti.

— Par līdzvaldnieku es tevi nevaru ņemt, — viņš saka, sevī iegrimis, it kā iekšup vērstu skatienu, gluži kā cietējs. — Iemesli tev ir zināmi. Bet visu citu es tev došu. Vari precēt Jūliju.

Domiciāns paceļ acis. Tas ir vairāk, nekā viņš ir gaidījis. Ja šis te vīrs grib viņu nevis nogalināt, bet dot viņam savu meitu par sievu, tad tas jau kaut ko nozīmē. Kas lai zina, vai Tits vienmēr paliks tik lēnprātīgs, vai viņam tomēr kādu dienu neienāks prātā atbrīvoties no bīstamā sāncenša, novākt to pie malas. Viņš, Domiciāns, jau sen būtu to izdarījis. Ja viņš precēs Jūliju, tad paša dzīvība un pēcnācēji ir nodrošināti. Turklāt Jūlija ir skaista. Gaišmataina, pilnīga, baltu ādu, nevērīgi un kārdinoši laiska. īsu brīdi Domiciāns svārstās. Taču drīz atkal ņem virsroku senā neuzticēšanās. Tas otrais grib, lai viņš prec Jūliju un šķiras no Lūcijas? Ahā, tātad Tits pats grib Lūciju, grib parādīt, ka sieviete, kuru brālis apprecējis, viņam būs īsti piemērota draudzene. Esi nošāvis greizi, mīļais. Uz to Domiciāns vis neuzķersies.

Viņš iztēlojas, kā atstāstīs šo sarunu saviem draugiem — senatoram Marullam un savam adjutantam Annijām — un, pats galvenais, kā triumfēdams darīs to zināmu savai mīļotajai Lūcijai. Sīki jo sīki viņš attēlos, kā brālis locījies viņa priekšā, kā viņš samanījis Tita viltu un pasūtījis viņu vienu māju tālāk. Lūcija smiesies; viņa prot skaisti smieties, un, kas prot viņu sasmīdināt, tas viņas acīs ir krietni cēlies. Domiciāns nevienam neuzticas, cilvēki ir riebīgi, par to viņš ir dziļi pārliecināts, bet, kad Lūcija smejas, viņš jūtas laimīgs. Kad viņa par Domiciāna stāstījumu būs labi un atzinīgi izsmējusies, varbūt tad ļaus viņam atkal reiz noskūpstīt rētiņu zem savas kreisās krūts, pie kuras viņa tik bieži neļauj pieskarties.

— Es atzīstu jūsu labos nodomus, brāli, — viņš beidzot ļoti pieklājīgi saka. — Taču tas nemaina tiesisko

stāvokli. Testamenta nobēdzināšana ir un paliek noziegums, kas varbūt var tikt piedots, bet ar šādiem piedāvājumiem nevar tikt izpirkts. Viss turpmākais lai paliek manā ziņā, — to pateicis, viņš atsveicinās un aiziet.

Pēc tam, trīsdesmitajā jūnijā, soļodams tēva bēru procesijā, viņš apmierināts nejutās. Ka tika, piemēram, nestas līdzi jūdu kara trofejas — skatāmo maižu galdi un > zelta svečturis —, ka tādējādi tika godināta patiesība un par Jūdejas uzvarētāju atzīts Vespasiāns, nevis Tits, to bija panācis viņš, un brālim te nācās piekāpties. Jo ilgāk ceremonija turpinājās, jo lielāks apmierinājums viņu pārņēma. Labi, ka ar veco ir cauri. Tajā ziņā viņš ar Titu ir vienis prātis, ka tagad dinastijas godu var sargāt pavisam citādi. Mirušais tur priekšā, gulēdams savās augstajās nestuvēs pussēdus, dzīva cilvēka pozā, atspiedis vaigu plaukstā, tomēr sevišķi cienīgs vis neizskatās, lai ari ieģērbts purpursarkanajā ķeizara tērpā. Taču pa priekšu ejošo senču procesija ir ārkārtīgi iespaidīga izrāde. Tagad viņam un Titam ir brīvas rokas. Aktieri, kas tur priekšgalā virzās nebeidzamā rindā gan kājām, gan jāšus, gan atlaidušies nestuvēs, un iemieso senčus, ieģērbušies viņu maskās, tēlo nevis parādu iekasēšanas biroja un starpniecības biroja īpašniekus, bet gan karavadoņus, virstiesnešus, prezidentus, un viņu gājiens sākas ar Her-kulesu, dinastijas ciltstēvu. Kaut arī šā ciltskoka pastāvēšanas pierādījumi ir apšaubāmi, vajag tikai ļaudīm tos pietiekami bieži rādīt, tad viņi noticēs; viņš pats jau sāk tam ticēt.

Blakus spēcīgajam jaunākajam brālim Tits izskatās mazliet saguris. Laiku pa laikam viņš murmina līdzi koriem: «Ak, Vespasiān, ak, mans tēvs Vespasiān!» — tomēr tā ir tikai mehāniska lūpu kustināšana. Titu nomāc karstums un paša gurdenums. Varbūt puisītis viņam ir iedevis indi, tādu, kas nemanāmi, lēnām dara savu darbu. Viņa ārsts Valenss gan to apstrīd, un Valensam var uzticēties. Varbūt tiešām šis vājums ir tikai viņa trakulīgās, nerimtīgās dzīves sekas. Varbūt tas ceļas no slimības, ko viņam pielaidusi kāda sieviete. Varbūt arī tā nav ne inde, ne slimība, bet gluži vienkārši jūdu dieva sods.

Pagājuši deviņi gadi, kopš tika nodedzināts šā dieva nams. Nevis viņš nodedzināja, bet tas tika nodedzināts. Viņš Berenīkei bija apsolījis templi saudzēt, un savu viņš

ir darījis. Ja beigās tomēr iznāca citādi, tad viņš tur nav vairāk vainīgs kā viņa tēvs, un, ja viņš toreizējā kara trofejas, templim piederīgos priekšmetus, liek nest līdzi bēru procesijā, tad viņš gan taisnīgi piešķir mirušajam uzvarētāja godu, taču tikpat taisnīgi noveļ uz tēvu atbildību par jūdu dieva zaimošanu.

Viņš labi atceras, kā pats toreiz pirmajam no pieciem centurioniem nodeva pavēli, kas izpildāma liktenīgajā divdesmit devītajā augustā. «Ja ienaidnieks apgrūtina darbu ugunsdzēsējiem un gruvešu novācēju komandām, tad tas enerģiski jāatvaira, taču saudzējot celtnes, kas pieder pie tempļa,» — tā viņš bija to formulējis. Viņam ir aizsegs. Karatiesa visu ir noskaidrojusi. Piektā leģiona pirmajai kohortai tika izteikta karaspēka vadības neapmierinātība par to, ka tā nav novērsusi ugunsgrēku. Titāni ilgi nebūs jāmeklē labs advokāts, lai sevi attaisnotu.

Cits jautājums, protams, ir — vai pat vislabākais runātājs un viltīgākais advokāts, vai pat Marulls vai Hel-vids spētu panākt, lai viņu attaisno šis nolādēti viltīgais austrumnieku dievs, neredzamais Jahve. Piektā leģiona centurions atbilstoši reglamentam atkārtoja dienas pavēli. Tits vēl tagad redz, kā viņa priekšā toreiz stāvēja šis kapteinis Pedāns — tukls, gludi skūtu, sārtu seju, platiem pleciem, spēcīgu skaustu, ar vienu īstu un vienu stikla aci. Viņam vēl tagad skaidri skan ausīs, kā kapteinis toreiz atkārtodams noskaitīja šo pavēli savā griezīgajā balsī. Tad, tiklīdz Pedāns bija beidzis, bija iestājies īss klusuma brīdis. Viņš vēl labi atceras, ko šajā īsajā klusuma brīdī bija jutis. Jānoārda Tas tur balti zeltītais šā baismīgā, neredzamā dieva templis, šis dievs jāsamin ar kājām — to viņš bija jutis. Jeruzalemei jāpazūd no zemes virsas, Hierosolyma est perdita, un šā izteiciena iniciāļi ir Hep, Hep — to viņš toreiz juta gluži tāpat kā viņa kareivji. Bet, ko viņš jutis, tā ir viena lieta, domas ir neredzamas, cilvēkam jāatbild ar savu galvu tikai par saviem darbiem. Ir protams, iespējams, ka šis viltīgais Jahve, kas visu tomēr redz. pats būdams neredzams, domā citādi. Varbūt savādais gurdenums ceļas no tā, ka Jahve tagad viņam atriebjas, padara viņu slimu un laupa viņam enerģiju un prieku. Varbūt būtu gudrāk ārsta Va-lensa vietā pieaicināt labu jūdu priesteri. Par to viņam jāparunā ar savu jūdu Josefu.

Ak, ja varētu apspriesties ar Berenīki! Ja viņa būtu šeit! Viņas dēļ Tits ir ierīkojis šo uguns telegrāfu. Jūdejā noteikti jau sen zina, ka vecais ir miris. Katrā ziņā ari Berenīke, vientulībā dzīvodama savos Jūdejas īpašumos, to jau ir uzzinājusi. Viņa noteikti zina, cik ļoti ir viņam vajadzīga, un noteikti jau sen ir devusies ceļā. «Ak, Ves-pasiān, ak, mans tēvs Vespasiān,» viņa lūpas kustas. Bet domas ir pie Berenīkes. Tits aprēķina, ka viņa var būt šeit jau pēc desmit dienām, ja iegadīsies labs ceļavējš.

Beidzot procesija ir nonākusi Forumā. Tā apstājas pie runātāju tribīnes. Tits tajā uzkāpj. Viņš ir labs runātājs, teikt slavinošas runas par godu mirušiem ir pateicīgs uzdevums, viņš ir labi sagatavojies. Uz tāfelītes, kas paslēpta piedurknes krokā, viņam ir stenografētas piezīmes. Cieši pārliecināts par savu sakāmo, pat ar zināmu prieku viņš sāk runāt. Taču dīvainā kārtā visai drīz novirzījās sāņus no tā, ko gribēja teikt. Viņš gandrīz neko nepateica par mirušā ķeizara karagājienu uz Angliju un maz runāja par impērijas izglābšanu un ekonomikas nostiprināšanu. Toties dārdošā komandētāja balsī, gariem teikumiem viņš slavināja nelaiķi par to, ka tas ieņēmis un sagrāvis Jeruzalemi, šo līdz tam nekad vēl neiekaroto pilsētu. Romieši klausījās izbrīnījušies, puisītis pat smīkņāja. Arī jūdi stāvēja pārsteigti. Kāpēc jaunais ķeizars negribēja atzīt, ka viņš pats ir tempļa izpostītājs? Vai tas viņiem nozīmēja labu vai sliktu, ka jaunais valdnieks savus paša darbus gribēja sadedzināt līdz ar līķi?

Marsa laukumā bija sakrauts milzīgs piramīdas veida sārts septiņos stāvos, kuri arvien vairāk sašaurinājās. Piramīda bija pārklāta ar zeltā šūdinātām segām, ziloņkaula ciļņi un gleznas cildināja tā vīra darbus, kurš patlaban gatavojās pārtapt par dievu. Veltes, ko mirušajam sanesis senāts un tauta, bija sadalītas pa visiem septiņiem stāviem; tur bija ēdieni, drēbes, dārglietas, ieroči — vispār priekšmeti, kas viņā saulē varētu būt mīļi un noderīgi. No sārta tālu izplatījās tīkamas smaržas — garšvielu, vīraka, balzama smārdam vajadzēja nomākt deguma smaku.

Uz apkārtējo ēku — teātru, pirts un peldu iestāžu, galeriju — jumtiem drūzmējās skatītāji. Četras lielas tribīnes bija uzceltas tiem, kuriem nevarēja dot iespēju iet līdzi procesijā, tāpēc ka attālums no Palatīna līdz Marsa laukumam nebija pietiekami liels, lai tajā satilptu visi, kam tur pienāktos būt.

Vienā no tribīnēm bija ierādītas vietas Romas septiņu jūdu draudžu priekšniekiem. Viņiem bija pievienojies arī Klaudijs Regīns. Tās bija ļoti labas vietas, un jūdi to uzskatīja par labu zīmi.

Bija ārkārtīgi nepieciešams, lai beidzot sāktu pūst tīkamāki vēji. Valdība savā laikā nebija likusi Romas jūdiem maksāt par sacelšanos Jūdejā. Tomēr līdz ar viņu valsts un tempļa izpostīšanu viņiem bija uzbrukušas vēl lielākas bēdas. Kaut gan daudzas viņu dzimtas mita šeit, Romā, jau gandrīz pusotra gadsimta, viņi nekad nebija zaudējuši apziņu, ka Jūdeja ir viņu dzimtene, un ik pārgadus viņi, sirdī dziļi aplaimoti, bija devušies svētceļojumā uz Jeruzalemi, uz Jahves namu, lai piedalītos Pašā svētkos. Tagad viņiem uz visiem laikiem bija laupīta īstā dzimtene. Un ne tikai tas: diendienā īpaši pazemojošā veidā viņiem tika atgādināta viņu svētuma izpostīšana. Vīrs, kura līķi patlaban nesa šurp, nebija gribējis atdāvināt viņiem mazo nodevu, ko viņi senāk bija maksājuši Jeruzalemes templim. Ļauni uzjautrinādamies, viņš pat bija pavēlējis, lai pieci miljoni impērijā dzīvojošo jūdu tagad šo nodokli maksātu par labu Kapitolijā mītošā Jupitera kultam. Draudot ar nāves sodu, viņiem bija aizliegts pieiet sagrautajam viņu pašu templim tuvāk par teritoriju, kas aizņem platību desmit jūdžu apkārtmērā, turpretī viņu acu priekšā, par viņu pašu naudu no jauna uzcelts, gluži kā par izsmieklu slējās Kapitolija triādes svētums, greznais Jupitera nams — tā paša Jupitera, kas, pēc šo romiešu domām, ir uzvarējis un pīšļos satriecis jūdu Jahvi.

Jūdus nomāca ne tikai šis apkaunojošais īpašais nodoklis. Vēl pastāvēja arī Jūdejas emigrantu jautājums. Karš bija aizskalojis prom no dzimtenes milzīgu daudzumu jūdu. Austrumu provinces ar savām lielajām pilsētām Antiohiju un Aleksandriju bija uzņēmušas simtiem tūkstošus, bet apmēram trīsdesmit tūkstoši bija nonākuši galvaspilsētā. Romā dzīvoja jūdi, kuru rokās bija lielas bagātības un liela ietekme, taču vairākums jūdu bija nabadzīgi, viņi nožēlojami vilka dzīvību, apmetušies brīvprātīgi izveidotā geto Tibras labajā krastā; ar savu trūcīgumu un norobežošanos viņi radīja pret sevi nelabvēlību un izsmieklu, un jauns emigrantu pieplūdums, kuri lielākoties arī bija nabadzīgi, vecajiem iedzīvotājiem nebija patīkams, turklāt neskaitāmi jūdi kara laikā bija kļuvuši par vergiem; joprojām liela daļa cilvēku, kurus izmantoja cīņām ar zvēriem un citām asiņainām spēlēm arēnā, bija jūdi. Protams, tautieši centās izpirkt brīvībā iespējami vairāk vergu, taču tam bija vajadzīgi lieli līdzekļi, turklāt izpirktos nācās uzturēt no paša izpircēja kabatas. Arī Aleksandrijas un Antiohijas jūdu draudzes arvien biežāk sūtīja delegātus, kas prasīja, lai tagad beidzot arī Romas jūdi ziedotu lielākas summas kopējām palīdzības komitejām. Tiesa gan, šīs austrumu draudzes kara upuriem bija izdevušas nesalīdzināmi vairāk naudas nekā Romas jūdi. Taču Romā dzīvojošie vairāk atvēlēt nevarēja; viņiem bija sāpīgi atkal un atkal klausīties atgādinājumus, cik austrumu jūdi ir daudzkārt bagātāki un varenāki par saviem rietumu tautiešiem, atkal un atkal sajust, cik augstprātīgi viņi noraugās uz rietumu jūdiem.

Šodien šīs domas nemocīja Romas jūdus tik stipri kā parasti. Vespasiāns bija miris. Marsa laukuma tribīnē sēdēja viņu septiņu draudžu pārstāvji un priekšnieki, tiesu padomnieki un doktori un gaidīja, kad ķeizars ieies dievu valstībā. Viņi šo to sprieda par to laiku, kad šis Vespasiāns beidzot būs kļuvis dievs un Tits — ķeizars. Berenīkes portrets — liels un ikvienam redzams — karājās jaunā valdnieka pieņemamā telpā, visai drīz jūdu princese pārcelsies uz Palatīnu. Viņa gluži kā jauna Estere pasargās savu tautu no pazemojumiem, ko tai nodara ienaidnieki.

Šīs septiņas draudzes cita citu necieta. Viena bija mo-dernistiska un liberāla, citas locekļi bija tikai nebrīvie un brīvlaistie, vēl citā bija tikai Romas pilsoņi un lieli kungi, tomēr viņus visus — kā dižciltīgos, tā proletāriešus, kā brīvāk domājošos, tā stingri reliģiozos — vienoja kopīgās ciešanas par savu zaudēto valsti, kopīgais kauns par jūdu nodokli un viņu ierakstīšanu īpašā nodokļu maksātāju sarakstā un tagad arī kopīgās cerības uz pārmaiņām.

Jūdu kungi tribīnē sēdēja vienā lielā grupā. Kajs Bar-cārone, skaita ziņā vislielākās — agripiešu draudzes priekšnieks, nav tik paļāvīgs kā pārējie. Viņš ir daudz piedzīvojis un daudz pieredzējis. Jahve ir labsirdīgs dievs un samērā iecietīgs, bet ķeizars — ikviens ķeizars bieži vien piesavinās Jahves tiesības un padara jūdiem dzīvi grūtu. Vecais vīrs šūpo savu gudro galvu. Nav viegli būt labam jūdam un vienlaikus labam Romas pilsonim. Viņam pašam ir grūti panākt, lai nevainojami darbotos viņa mēbeļu fabrika, kas Romā ir pirmā, un ievērot visus Jahves baušļus. Viņa tēvam, kuru Barcārone ļoti mīlēja, vecuma dienas sagandēja ar šo situāciju saistītie iekšējie konflikti. Arī šoreiz viņš teica — nebūs tik vienkārši, kā kungi iedomājas. Droši vien Tibrā aiztecēs vēl daudz ūdeņu, iekams princese Berenīke kļūs par ķeizarieni, un, ja tas tiešām notiks, tad nevar vēl zināt, cik daudz no savas jūdietības viņai par to nāksies ziedot. Ir jau bijuši piemēri.

Visi zina, ko gudrais vīrs domā, tā sacīdams un galvu šūpodams. Rakstnieks Josefs ben Matatija jūdiem ir pastāvīgu ķildu un sašutuma cēlonis. Šis cilvēks, viņa dzīve, viņa grāmata, viņa daudzkārtējā nodevība un daudzkārtējie nopelni jūdu labā visiem ir un paliek mīkla. Jeruzalemes valdošā kolēģija viņu reiz izraidīja trimdā. Daži doktori Romā ieskata, ka pēc tempļa sagraušanas šī trimda vairs nav spēkā. Taču pilsētas jūdu vairākuma acīs Josefs tik un tā ir atkritējs, tāpēc, kad viņš tuvojas, viņi turas septiņu soļu attālumā kā no spitālīgā. Kajs Barcārone izturas tāpat.

— Manuprāt, — saka finansists Klaudijs Regīns, un viņa viltīgās, miegainās acis, pār kurām jumjas pārka-renā piere, tieši un nenovērsdamās raugās mēbeļu tirgotāja glodenajās, kustīgajās ačelēs, — manuprāt, tagad pierādīsies, ka doktors Josefs ben Matatija nav aizmirsis, ka ir jūds.

Viņš ar nolūku nosauc Josefu jūda vārdā un titulā. Viņš vēlas izmantot izdevību, lai pie jūdiem panāktu kaut ko Josefa labā. Varbūt šim ārkārtīgi dzīvesgudrajam vīram labāk par visiem pārējiem, kuri sēž šajā tribīnē, ir zināmas daudzas vājās vietas Josefa garīgajā būtībā, viņš to arī bieži savā vārdos skopajā runas manierē ir licis Jo-sefam saprast. Tomēr sirds dziļumos viņš jūt simpātijas pret šo cilvēku un palīdz tam, kur vien var, arī kā Josefa darbu izdevējs viņš ir radījis lielu daļu rakstnieka slavas.

Tribīnē sēdošie jūdi uzmanīgi klausās, kad Klaudijs Regīns sāk runāt. Viņš gan vienmēr mēdz uzsvērt, ka nepiederot pie viņiem un esot priecīgs, ka viņa tēvs — si-cīlietis — pretojies viņa mātes gribai un neesot ļāvis savu dēlu apgraizīt. Taču visiem ir zināms — ja nu kāds ir jūdu draugs, tad tas ir šis Klaudijs Regīns.

— Man šķiet, — viņš turpina, — ka būtu labi doktoru Josefu ben Matatiju atbalstīt, ja viņš grib pierādīt, ka ir jūds.

— Vai šai ziņā kādu var atbalstīt? — Kajs Barcārone noraidoši purpina. ,

Klaudijs Regīns tomēr zina, ka tribīnē sēdošie jūdi viņa teikto apdomās.

Bēru gājiens tuvojās, tas jau virzījās apkārt Marsa laukumam. Tribīnē sēdošie piecēlās un, izstiepdami roku ar atvērtu delnu, sveicināja mirušo ķeizaru. Taču tas, ko viņi visi ar nepacietību gaidīja, bija nevis mirušais, bet gan dzīvais Vespasiāns — aktieris, viņu aktieris. Dēmetrijs Libāns, jūds. Un tur nu viņš nāca, par viņa tuvošanos jau no tālienes vēstīja smieklu vētra, kas traucās viņam pa priekšu. Starp senātu un otrās pakāpes dižciltīgo grupām šajā sēru gājienā soļoja viņi — visi senči — nu jau otro reizi, un atkal viņus tēloja dejotāji un aktieri, taču maskas un žesti šoreiz bija asāk izteikti, groteski, komikas caurausti. Un tur beidzot nāca pēdējais, Vespasiāns. Mūsu Dēmetrijs Libāns.

Nē, tas nebija Dēmetrijs, tas tiešām bija Vespasiāns. Cik žēl, ka mirušais pats vairs nevar sevi redzēt, tad viņam gan būtu par ko smieties. Dēmetrija Vespasiāns gāja stingriem, cietiem soļiem, viņa lūpas bija varbūt mazlietiņ garākas, grumbas sejā mazlietiņ dziļākas, piere mazlietiņ platāka, visa seja mazlietiņ neizteiksmīgāka, vulgārāka nekā mirušajam tur priekšā. Taču tieši tāpēc viņš divkārt bija Vespasiāns. Simtiem tūkstošu cilvēku tagad redzēja iemiesotu aso kontrastu starp Romas ķeizara varas cieņu un mistiku un tās aizejošā pārstāvja zemniecisko aprēķinātāja personību. Gavilēdami romieši sveica savu ķeizaru, kas soļoja viņu vidū, zobgalības mētādams un zobgalības saņemdams. Viņš jūtoties iepriecināts, tā viņš teica ielas malā stāvošajām ļaužu masām; šodien karsta diena, tāpēc slāpstot, un tas nākšot par labu ateju nodoklim.

Savu galveno joku Dēmetrijs Libāns tomēr vēl pietaupīja. Vai vispār vajadzētu to izspēlēt? Vienmēr no jauna viņu sagrāba bailes par paša drosmi. Taču šai brīdī viņš vienā tribīnē ieraudzīja savu kolēģi Favoru, laikmeta pirmo aktieri, šo neapdāvinātību, kura dēļ mirušais valdnieks viņu pašu bija aizbīdījis no gaismas ēnā. Viņam aptecējās dūša, un mēle runāja to, kas bija uz sirds. Iedams stingriem soļiem, tā ka stāvētāji viņa priekšā pašķīrās, viņš piegāja pie izrāžu vadītāja, nogaidīja, līdz iestājās pilnīgs klusums, un tad, norādīdams uz sārtu un grezno bēru procesiju, skaļā, čērkstošā balsī jautāja:

— Sakiet, kungs, — cik jūs esat par visu to lepno būšanu izsviedis?

— Desmit miljonus, — pārsteigtais vadītājs atklāti atbildēja.

Tad Dēmetrija Vespasiāns savilka savu raupjo zemnieka seju platā, viltīgā smaidā, iegrūda vadītājam dunku sānos, pastiepa pretī plaukstu, pamirkšķināja un sacīja:

— Dodiet man simt tūkstošus un iemetiet mani Tibrā!

Cilvēki bridi stāvēja apjukuši, tad sāka spurkt — gan

skatītāji ielas malā, gan senatori tribīnē, pat godasardzē stāvošie ķeizara miesassardzes kareivji nevarēja novaldīt smieklus. Smiekli dārdēja no vienas laukuma malas līdz otrai.

Tribīnē sēdošie jūdi, kam arī pielipa vispārējā jautrība, tomēr kļuva domīgi. Libāns ir izcils aktieris, vieni sprieda, viņa joks ir labs, un viņš drīkst to atļauties. Nē, domāja citi, jūdam ir jābūt uzmanīgam, tam būs bēdīgas sekas. Un tā «jā» jaucās ar «nē», un viņi gan atzina Dēmetrija rīcību un slavināja viņu, gan noraizējušies kratīja galvu un lādējās.

Tagad bēru procesija bija nonākusi pie sārta. Nesēji uzkāpa piramīdā un novietoja līķa nestuves pašā augšā. Tits atvēra mirušajam acis, viņš un Domiciāns noskūpstīja tēvu un palika pie viņa, kamēr lejā gvardes pulks ar tūbām un ragiem pēdējo reizi nosoļoja garām. Tad abi brāļi nokāpa lejā un, sejas novērsuši, aizdedzināja sārtu. Tajā acumirklī, kad uzšāvās liesmas, no augšējā stāva frontona gaisā pacēlās ērglis.

Dažās minūtēs piramīda jau dega pilnās liesmās. Degošās smaržvielu masas izplatīja ārkārtīgi stipru, apdullinošu dvaku. Taču skatītājus nespēja atturēt ne karstums, ne dvaka, viņi spiedās uz priekšu, pārrāva gvardes līniju.

— Ardievu, Vespasiān, ardievu, tu ļoti labais, ļoti lielais ķeizar! Esi sveicināts, dievs Vespasiān! — viņi sauca, lauzās pie sārta, meta liesmās pēdējās veltes — vainagus, drānas, nogrieztas matu sprogas, rotaslietas. Ļaudis pārņēma ekstāze, pa pusei tēlotas, pa pusei īstas sēras, viņi kliedza, ragi un tūbas skanēja, ērglis gaisā vēl bija redzams.

Miesās pilnīgais finansists Klaudijs Regīns, sēdēdams tribīnē, vērās ļaužu burzmā ar savām gurdajām, miegainajām acīm, kas slēpās zem pārkarenās pieres. Varbūt no šiem simt tūkstošiem viņš vienīgais patiesi sēroja. Netērēdams daudz vārdu, Romas ķeizars nevienam citam nebija ļāvis ieskatīties savās slepenajās raizēs un priekos, tikai šim pus jūdam. Laikam gan neviens labāk par viņu nezināja nelaiķa vājības, un neviens arī labāk nepazina Vespasiāna gudro lietišķumu, viņa sauso, zobgalīgo prātu, viņa dziļo ieskatu visā cilvēciskajā. Līdz ar viņu Klaudijs Regīns bija zaudējis draugu. Ar savām smagajām kājām finansists ātri un ar pūlēm notuntuļoja lejā no tribīnes, iejuka sārta izstarotajā karstumā, kliedza līdz ar citiem, norāva savas kurpes un iesvieda liesmās.

Karstums, kliedzieni un ekstāze pieņēmās spēkā. Pat staltā, romiskā Lūcija nevarēja savaldīties, saplēsa savu melno tērpu, iesvieda skrandas liesmās, un atsedzas viņas kreisā krūts ar mazo rētu.

— Ardievu, ķeizar Vespasiān! Esi sveicināts, dievs! — viņa kliedza līdz ar citiem.

Piramīda sadega ļoti ātri. Kvēlojošās ogles tika apdzēstas ar vīnu, pēc tam sameklēja mirušā kaulus, aplēja tos ar pienu, nosausināja linu drānā un tad pajaukšus ar ziedēm un smaržvielām salika urnā. Tai pašā laikā nelielā dobumā, kas bija sagatavots Augusta mauzolejā, apraka mirušā ķeizara trešo — gredzenoto pirkstu, kurš bija nogriezts pirms līķa sadedzināšanas.

Lai gan bija spiedīgs karstums, Josefs strādāja no agra rīta līdz vēlai naktij. Darāmā bija vairāk nekā tikai stila slīpēšana. Tagad, pēc Vespasiāna nāves, viņš gribēja jūdu pamatlīniju arī grāmatas grieķiskajā variantā izstrādāt tikpat skaidri kā aramiešu pirmvariantā.

Finejs sēdēja pie galda kluss un noslēdzies. Josefs turējās viņam aizmugurē. Sekretārs, šis pārliecinātais grieķis, grāmatas jūdiskās tendences noteikti uztvēra ar nicinājumu un iekšēji par tām ņirgājās. Tomēr viņa lielajā, bālajā sejā ar prāvo degunu nesa vilkās ne vaibsts, tā pauda pieklājību un centību. Josefs prasīja no viņa ne mazāk kā no sevis, un Finejs, ne vārda nebilzdams pretī, turējās līdzi. Josefs raudzījās uz šā cilvēka spēcīgo, papliko pakausi un dzirdēja viņa dziļo, mierīgo, labskanīgo balsi. Visu telpu piepildīja viņa nesatriecamais izsmiekls. Jo-sefa izsmiekls patiesībā bija labāks, dziļāks; viņa lēmums šķirties no šā vīra ļāva viņam justies pārākam.

Tā viņš strādāja — vajāts, nikns, neļaudams sevi kavēt daudzējādai pretdarbībai, līdz bija pabeidzis visu septiņu jūdu kara vēstures grāmatu galīgo slīpēšanu. Tik tālu ticis,_ viņš dziļi uzelpoja. Līdz tam viņš nebija atļāvies domāt ne par ko citu kā tikai par darbu. Tagad viņš uznira. Tagad viņš gribēja atvērt acis, gribēja redzēt, kas šajās nedēļās visapkārt noticis.

Viņš staigāja pa pilsētu. Pēc pēdējo nedēļu klusuma un stipras koncentrētības bija patīkami sajust Romas plašumu, tās kūsājošo dzīvi.

Josefs nonāca Forumā, kas bija nosaukts mirušā ķeizara vārdā. Viņa priekšā balts un lepns slējās miera dievietes nams. Trešdienās te parasti notika publiski priekšlasījumi. Josefs arvien vairījās no šādiem sarīkojumiem. Taču šodien viņam radās vēlēšanās paklausīties kādu grieķu runātāju, nevērtējot katru vārdu un izteicienu pēc tā, vai tas būs noderīgs viņa paša darbam. Viņš iegāja templī un devās uz lasījumu zāli.

Pārmērīgi daudzie literārie priekšlasījumi bija kļuvuši par tīro postu; Miera templī notiekošie referāti tika uzskatīti par pretencioziem un pārsmalcinātiem, tāpēc plašā, greznā telpa parasti bija tukša. Turpretī šodien Josefs tikai ar grūtībām varēja sev atrast brīvu vietu. Runātājs, kuru sauca par Prūsas Dionu, pēdējā laikā bija guvis lielu ievērību galvenokārt tāpēc, ka viņu protežēja Tits, un viņa tēma «Grieķi un romieši» bija sevišķi aktuāla. Viltīgais ķeizars Vespasiāns gan bija grieķu apdzīvotajām austrumu teritorijām atņēmis daudzas ekonomiskas un politiskas privilēģijas, taču šo pārestību saldinājis ar glaimošanu grieķu izglītībai un kultūrai un ar goda atalgojumu zināmam daudzumam grieķu mākslinieku un zinātnieku. Pēc privilēģiju atņemšanas ienākumi no nodokļiem pieauga līdz pieciem miljardiem, bet goda atalgojumi neizmaksāja pat ceturtdaļmiljonu. Turklāt šis žests nepalika bez ietekmes uz godkārīgajiem grieķiem. Savukārt Romā senatoru opozīcija, kas ar nopietnu pretestību neko nevarēja panākt un tāpēc vienmēr centās ķeizaram bojāt omu ar sīkiem dūrieniem, pēc tam vēl vairāk nekā senāk lika šiem «grieķeļiem» sajust savu vecromisko nicināšanu. Šodienas runātājs Dions, Tita aizbildināmais, bija grieķu pārstāvis Romā, tāpēc visi tīkoja dzirdēt, ko viņš teiks un ko viņam atbildēs.

Daudz jauna slavenais vīrs nepateica, taču to pašu mazumiņu pasniedza spīdošā formā. Ar skaidri manāmiem asumiem vērsdamies pret senatoru opozīcijas kungiem, kas klausītāju vidū bija redzami visai kuplā skaitā, viņš galvenām kārtām cildināja garīgo brīvību, kuru devusi monarhija; tas esot sasniegums, ko grieķiskie Austrumi vērtējot sevišķi augstu. Politiska brīvība, kā viņš izteicās, esot cinisks aizspriedums. Ja tik milzīgu organismu kā Romas impērija pārvaldītu nevis vienota griba, bet lielāks kolektīvs, tad to drīz vien pārņemtu anarhija un barbarisms un tas sabruktu. Labi organizēts veselums turpretī esot patiesas brīvības — gara brīvības priekšnoteikums. Lai cik paradoksāli tas izklausītos, vienvaldība tātad dodot vienīgo iespēju nodrošināt garīgo brīvību. Bet garīgā brīvība kopš laika gala esot bijusi hellēņu kultūras pamatu pamats, tātad monarhija esot grieķiem visvairāk piemērotā valsts pārvaldes forma. Romas monarhija pilnīgi atbilstot tiem priekšstatiem par valsti, kādi bijuši izcilākajiem grieķiem kopš Homēra laikiem. Tā esot nevis orientāliska tirānija, bet gan tāda apgaismota karaļvalsts, pēc kādas arvien ļoti ilgojusies hellēņu klasiķu politiskā ideoloģija. Tāpēc neesot brīnums, ka kopš Augusta laikiem grieķu izglītībā sācies jauns uzplaukums. Tagad romiešu vara un grieķu gars gatavojoties harmoniski apvienoties uz visiem laikiem.

Aristokrātu opozīcijas kungi, kurus varēja pazīt pēc platās purpura lentes, kas rotāja viņu baltos svētku tērpus, un augstajām, sarkanajām, ar melnu apmalotajām kurpēm, klausījās šajā runā neapmierināti. Viņi jau bija gaidījuši, ka Tita runātājs izmantos savu izraudzīto tematu, lai uzbruktu viņiem. Viņi balstījās uz fikciju, ka impēriju pārvalda seši simti senatoru un ka ķeizars ir tikai pirmais sev līdzīgo vidū, bet kas gan bija Diona priekšlasījums, ja ne uzbrukums šādai izpratnei? Kad runātājs bija beidzis, viņi visi, iedomīgi izslējušies, sastājās kopā vienā grupā. Josefs līdz ar daudziem citiem piegāja šai grupai tuvāk, nepacietīgi gaidīdams, vai šie vīri ielaidīsies diskusijā. Josefs klusībā smējās par viņu utopiskajām pretenzijām. Šie kungi ar skanīgajiem tituliem un iespaidīgajiem amatiem nebija ne par matu labāki kā «Izraēla atriebēji», kas savā laikā bija turpinājuši jūdu sacelšanos, kad tā jau sen bija apspiesta.

Tagad viens no jaunākajiem kungiem tiešām sāka runāt. Viņš neuzdrošinājās uzbrukt Diona monarhistiskajām teorijām, bet atzina par labāku izgāzt dusmas, nopulgojot visu grieķisko. Ja Austrumos vienmēr no jauna rodoties sadursmes, viņš sacīja, tad tur esot vainojama vienīgi grieķu uzpūtība. Šie gribot noteikt, ko romieši drīkst darīt un ko ne, kas romietim piestāv un kas ne. Kādi tad viņi īstenībā izskatoties — šie cilvēki, kas sevi iztēlojoties par zemes sāli? Viņiem vienmēr esot pie rokas ātri, asprātīgi spriedumi, to nevarot noliegt, viņu runas dāvanas esot pārsteidzošas, bet argumentus viņi izvēloties ārkārtīgi neapdomīgi. Viegli rosināmā fantāzija neļaujot viņiem izšķirt, kas patiesība un kas meli. Turklāt, ilgi dzīvodami kalpībā, viņi esot pieradinājušies glaimot un attīstījuši sevī komediantu talantu. Šīs īpašības, protams, varot apzīmēt arī ar tīkamākiem vārdiem, to varot saukt par pielāgošanās spēju, par rakstura un runas pievilcību, izdomu, veikalniecisku izdarīgumu. Ja tomēr grieķi tiešām gribot ar Romu saprasties, tad viņi darītu labi, ja apskatītos, kādi paši izskatās. «Mēs šeit,» viņš nobeidza, «protams, atzīstam, ka prasme labi runāt un rakstīt un skaisti gleznot ir priekšrocība. Tomēr spēja organizēt valsti un armiju mums šķiet vērtīgāka. Mēs nevēlamies,» viņš vēl piebilda, mērķēdams uz lielo ievērību, kāda Dionam tika veltīta galmā, «samierināties ar to, ka pie galda kāds, kuru mūsu pilsētā atpūtis tas pats vējš, kas mums ved Damaskas plūmes un Sīrijas vīģes, tiktu atzīts par pārāku nekā mēs. To, ka mēs kopš bērnības esam elpojuši Aven-tīna gaisu un mielojušies ar sabīniešu augļiem, mēs uzskatām par priekšrocību, kuru negribētu mainīt ne pret kādu grieķu runas izveicību.»

Lai cik neizdevusies Josefam šķita šāda romiešu lepnuma izpausme, viņam tomēr bija patīkami dzirdēt, ka šis vīrs tik augstprātīgi norādīja grieķim viņa īsto vietu. Ap šo grupu bija sapulcējušies daudzi — gan grieķi, gan romieši — un uzmanīgi klausījās. Referents Dions stāvēja jaunajam aristokrātam pretī slaids, elegants, ļoti pārliecināts par sevi, laipnā smaidā savilcis plānās lūpas. Viņš likās mierīgs, taču bija redzams, kā aiz viņa augstās, stāvās pieres rosās domas, un visi ieinteresētie gaidīja, kā tagad grieķu profesors, šī gaisma no Austrumiem, atmaksās jaunajam, iedomīgajam romietim par bezkaunībām.

Taču Dions nepaguva vēl pavērt muti, kad pie šā uzdevuma jau ķērās kāds cits — vīrietis ar lielu galvu, gudru seju un kalsnu, elegantu augumu. Šā cilvēka sejas āda bija slimīgi bāla un rokas tievas, nesamērīgi garas. Taču, tiklīdz viņš bija sācis runāt, neviens vairs neredzēja nedz bālumu, nedz lielās, tievās rokas, visi klausī-jdS tikai viņa dziļajā, labskanīgajā, modulācijām bagātajā balsī. Šo iespaidu Josefs bija pārbaudījis pats pie sevis. Lai cik nepatīkams viņam bija viņa sekretārs Finejs, viņam tomēr bija grūti nepakļauties šā vīra runas burvībai. Taču to, ka Finejs piedalās šādās diskusijās, Josefs līdz šim nebija zinājis, tāpēc bija mazliet apjucis un klausījās uzmanīgi.

Tas, ko Finejs teica, bija bīstami drosmīgi.

— Nav droši pasakāms, — viņš sacīja sevišķi pieklājīgā tonī, — vai mēs, grieķi, būtu tikuši uzvarēti, ja visus savus spēkus būtu koncentrējuši mūsu politiskās brīvības saglabāšanai. Kas uzmanīgi lasa Isokratu, tam kļūst saprotams, ka mūsu vidū visos laikos dzīvojuši vīri, kas apzināti bijuši ar mieru upurēt savu politisko brīvību, lai saglabātu garīgo brīvību. Šai ziņā lielajam, gudrajam Diona kungam no Prūsas neapšaubāmi ir taisnība. Taču ne jau tāpēc mēs esam atteikušies no savas politiskās suverenitātes, lai tagad ļautu sevi nomākt cilvēkiem, kuri nespēj saskatīt kopsakarības. Mēs tiecāmies pēc universālas impērijas. Roma ir radījusi vismaz šādas universālas impērijas pirmmetu. Taču mums jāpiesargās, lai mums neatņemtu mūsu daļu. Mēs dodam Romai, kas Romai pienākas, bet lai tad arī tiek atzīts tas, kas ir mūsējais. Mūsu daļa nav maza. Atņemiet romiešu izglītībai tās grieķisko pamatu, un viss sabruks. Cicerons nav iedomājams bez Dēmostena, Vergilijs — bez Homēra. Cik neapšaubāms ir tas, ka politiskā un ekonomiskā Roma dod pasaulei likumus, tikpat neapšaubāmi visam garīgajam ir uzspiests mūsu hellēniskais zīmogs. Ķeizars Vespasiāns atņēma mums brīvības, kuras bija devis iepriekšējais monarhs. Mēs par to nesūdzamies. Mēs arī skaļi negavilējām, kad tas otrais mums šīs brīvības piešķīra. Lai cik varens būtu Roma« ķeizars, to, kas mums, grieķiem, šķiet svarīgāks par visu pasaulē, viņš mums nevar ne atņemt, ne dot. Labākajā gadījumā viņš var to no mums saņemt. Jaunajam kungam, kurš no savu senatora kurpju augstumiem noraugās tik dziļi lejā uz mums, «grieķeļiem», kas staigājam sudraba sandalēs, derētu zināt: lai cik pakļāvīgi mēs būtu, vienu īpašību mēs tomēr nevienam citam par prieku ne apiesim, ne noliegsim, proti — savu lepnumu par to, ka esam grieķi. Varai ir liela nozīme, politikai ir liela nozīme, bet gara sfērā, raugoties no sistematizētā ja filozofa viedokļa, politiķi nav labāki par policistiem — vienvald-nieka gara izpildu orgāniem. Bez Aristoteļa, bez grieķu ideoloģijas Aleksandrs nebūtu bijis iespējams. Un kas gan cits ir šī lielā Romas impērija, ja ne mazāka mēroga atkārtojums tam, ko pirmais jau bija radījis Aleksandrs?

Josefs stāvēja diezgan tālu aizmugurē. Viņš Fineju varēja slikti redzēt un cerēja, ka tas viņu nebūs pamanījis. Šā vīra balss griezās viņā. Šim vīram nevajadzēja tērēt skalus vārdus, pietika ar klusu balss modulāciju, un viņa pretinieks jau gulēja aprakts zem izsmiekla kalna. Josefs apjucis ievēroja, ka pat ledaini augstprātīgie romiešu aristokrāti nespēja neklausīties šā grieķa runā. Viņi gan it kā grasījās iet projām, tomēr palika un klausījās, raudzīdamies uz lielo, bālo galvu, no kuras plūda spārnoti vārdi. Josefs izprata, cik izcils ir Fineja panākums. Viņš runāja uz vīriem, kuri nebija pret viņu labvēlīgi noskaņoti, viņš, brīvlaistais, runāja uz visdižciltīgākajiem vīriem. Tā noteikti nebija pirmā reize, kad viņam bija šāda izdevība runāt, — tā nerunā cilvēks, kas to dara pirmo reizi. Kā gan bija varējis notikt, ka Finejs ne reizi nebija ar šīm savām spējām palepojies? Cik augstprātīgs gan ir šis brīvlaistais, kāds iekšējs pārmetums jājūt pašam Jose-fam, ka Finejs nav atzinis par pūļu vērtu viņam par to kaut ieminēties!

Taču vairāk par visu viņu skāra šā vīra runas saturs, šis pašsaprotamais lepnums par grieķu pārākumu. Vai tie nebija viņa paša sapņi par jūdu pārākumu, tikai tagad attiecināti uz grieķiem? Ja, kā Finejs ar pilnām tiesībām teica, šī lielā Romas impērija nav nekas cits kā jau Aleksandra sasniegtās universālās monarhijas atdarinājums, vai tad jūdu liktenis, pat ja to varētu pacelt tādos augstumos, par kādiem Josefs sapņoja, būtu kaut kas cits kā vien bezjēdzīgi samazināta grieķut likteņgaitas kopija? Vai tiešām viņa, Josefa, dzīves mērķis bija tikai kaut kā jau sen sasniegta imitācija?

Romieša lepnums uz savu romiskumu bija smieklīgs. Finejs, bez šaubām, bija labāks cilvēks nekā jaunais, uzpūtīgais vīrietis, kas bija noniecinājis grieķus. Finejs šim bija labi atbildējis, tomēr viņa argumenti, ja tos izanalizēja sīkāk, bija tikpat nepamatoti kā viņa pretiniekam. Ir bezjēdzīgi un nicināmi, ka cilvēks sevi iedomājas labāku par citiem, tāpēc ka to ļaužu senči, kuru vidū viņš dzimis un kuru valodu runā, veikuši lielus darbus.

Aizdomājies tiktāl, Josefs izbijās. Ja to varēja attiecināt uz romiešiem un grieķiem, vai tad uz viņu, jūdu, tas attiecās mazāk? Viņš ātri izdomāja iebildumu. Labi, viņš ir sarakstījis pasaules pilsoņa psalmu, un viņa galīgais mērķis, protams, ir panākt, lai visas pasaules ciltis saplūstu Vienā tautā, kas būtu vienota garā; bet vai tad tikmēr, kamēr tas nav sasniegts, nav jācenšas turēt kopā savu grupu jau tāpēc vien, ka tā ir vienīgā, kas tiecas pēc šāda mērķa?

Ar šo argumentu viņš mēģināja balstīt stipri satricināto sava ciltslepnuma ēku, taču tas neizdevās. Viņš neizdomāja savas domas līdz galam un nenoklausījās Fineju līdz galam. Viņš izzagās laukā un steidzās lejup pa Miera tempļa augstajiem pakāpieniem kā apmāts, lielā apjukumā, gandrīz bēgdams.

Taču tās pašas dienas vakarā, iedams pie izdevēja Klaudija Regīna, lai nodotu viņam savu pabeigto manuskriptu, Josefs, kas vienmēr ar visu ātri samierinājās, visus priekšpusdienas iespaidus un pārdomas jau atkal bija noglabājis pašos dvēseles dziļumos.

Lielais finansists pēc maltītes bija atlaidies uz ēdam-dīvāna, viņš bija slikti, nevīžīgi ģērbies un maziem malkiem dzēra vīnu, kam vajadzēja būt remdenam, jo viņam bija jutīgs kuņģis. Viņš stāstīja Josefam, ka Tita izturēšanās likusi viņam vilties. Ķeizars esot dīvaini apātisks. Pie viņa vienmēr vajagot būt ārstam, šim doktoram Va-lensam. Tits nespējot izšķirties, pat ja esot runa par četrdesmit piecdesmit miljonu lielām summām; Vespasiāna dēlam tā esot visai savāda izturēšanās. Viņš vienmēr atliekot lēmumu pieņemšanu. Viņš nevarot arī saņemties un īsti aizstāvēt jūdus, kā pats labprāt gribētu. Droši vien iemesls tam esot baumas, ko izplatot Domiciāns, šis blēdis. Agrāk Titam ielas tenkas esot bijušas vienaldzīgas. Turpretī tagad viņš ņo tām tā bīstoties, ka vairoties parādīt jūdiem savas simpātijas. Būtu labi, ja beidzot atbrauktu Berenīke.

Kaut arī Josefs augstu vērtēja sava izdevēja dzīves un cilvēku izpratni, tomēr iekšējā paļāvība, kuru viņš bija guvis, kad pirmo reizi dzirdēja par Vespasiāna nāvi, bija tik stipra, ka Klaudija Regīna runāšana nevarēja viņu no tās novirzīt.

Klaudijs Regīns bija atritinājis Josefa manuskriptu.

— Palasiet sestās grāmatas sākumu, — Josefs lūdza, — nodaļu, kas ir tieši pirms tās, kur aprakstīts uzbrukums tempļa pilij.

— «Romieši,» — Klaudijs Regīns lasīja, — «lai sagādātu savu aplenkuma vaļņu celšanai vajadzīgos kokus, nokapāja piepilsētas apvidus līdz pat deviņdesmit stadi-jiem apkārtmērā. Platības, kurās pirms tam kupli zaļoja koki un pletās krāšņi izpriecu dārzi, tagad bija pilnīgi kailas. Neviens svešinieks, kas agrāk bija redzējis lielisko Jeruzalemes apkārtni, tagad, ieraugot šo tuksnesi, nespētu uz drausmīgo pārmaiņu reaģēt citādi kā ar neapklusināmu žēlumu. Ja kādu, kas agrāk pazinis šo apvidu, pēkšņi pārceltu uz šejieni, tad viņš to vairs nepazītu, viņam būtu jāmeklē pilsēta, kura tomēr atrastos viņa acu priekšā.»

Josefs ar lielu interesi gaidīja, ko Regīns teiks, jo zināja, ka šis vīrs ir viens no labākajiem lietpratējiem.

— Es priecājos, — izdevējs beidzot sacīja, — ka jūs esat pastiprinājis jūdisko tendenci. Jūsu grāmata, cienījamais kungs un doktor, noteikti ir labākā grāmata par šo karu.

Josefa sirds sāka pukstēt straujāk. Taču Klaudijs Regīns vēl nebija beidzis.

— Man gribētos zināt, — viņš piebilda, — kas Justam pēc jūsu grāmatas vēl būs sakāms.

Nakamās piektdienas vakarā Josefs gāja pār Emīlijas tiltu uz labo Tibras krastu, kur dzīvoja jūdi. Viņš bija pilnīgi gandarīts. Kajs Barcārone, agripiešu draudzes priekšnieks, apdomājis vārdus, ko Klaudijs Regīns teicis ķeizara bērēs, bija lūdzis Josefu sabata priekšvakaru pavadīt viņa mājā. Josefs tātad gāja uz Kaja māju pie Trijielu vārtiem.

Viņš ar prieku aplūkoja pazīstamo ēdamistabu. Šodien, tāpat kā pirms piecpadsmit gadiem, kad viņš šeit bija ieradies pirmo reizi, šī telpa sabata priekšvakara svinībām bija apgaismota nevis tā, kā to mēdza darīt romieši, bet gan pēc Jūdejas paražas — ar sudraba griestu lampām, kas greznotas ar vijolīšu vijām. Šodien, tāpat kā toreiz, uz bufetes bija nolikti veci galda piederumi ar Izraēla emblēmu — vīnogu ķekaru. Taču vairāk nekā viss pārējais Josefa sirdi aizkustināja salmos ietītās siltuma kastes, ko viņš tur ieraudzīja; tā kā sabatā nedrīkstēja vārīt, sagatavotos ēdienus uzglabāja šajās kastēs, un telpu piepildīja cienasta pazīstamā smarža.

Kajs Barcārone nāca viņam pretī tik nepiespiesti, it kā abi būtu pēdējo reizi redzējušies vēl vakar

— Miers ar tevi, mans doktor un kungs Josef ben Ma-tatija, pirmās pakāpes priesteri, — viņš godbijīgi norunāja ebreju sveicienu un veda viesi pie vidējā ēdamdī-vāna goda vietā. Acīmredzot visi bija gaidījuši tikai Josefu, jo tūlīt Kajs Barcārone, pacēlis kausu ar Jūdejas vīnu, no Eškolas nākušu vīnu, sāka teikt sabata vakara svētrunu. Tad viņš svētīja maizi, pārlauza to, sadalīja, visi teica «āmen» un sāka ēst.

Kamēr bija klāt sievietes un bērni, nekāda īsta saruna neizraisījās. Beidzot tomēr maltīte bija galā un Josefs, Kajs un Ka ja znots doktors Licins palika trijatā. Visi trīs vīri sēdēja kopā pie vīna, saldumiem un augļiem. Vecā, slīpētā mēbeļu tirgotāja piesardzīgā atturība mazinājās, un viņš kļuva vaļsirdīgāks. Ja nebūtu atgadījušies daži ārēji notikumi, viņš sacīja, tad viņš Josefu nebūtu savā mājā lūdzis, taču neesot piepildījies nekas no tā, ko jūdi no jaunā režīma gaidījuši; gluži otrādi — paredzamā iespēja, ka ķeizars precēs jūdieti, tiklu vēl pastiprinājusi jūdiem naidīgo noskaņojumu. Un ķeizars neko pret to neuzsākot, un Berenīke nebraucot šurp. Viņš esot dzirdējis, ka sakarā ar savas grāmatas jaunā varianta pabeigšanu Josefam būšot izdevība pamatīgāk izrunāties ar ķeizaru. Viņš liekot Josefam pie sirds, lai atgādina Titam, ka nomāktie Romas jūdi gaidot labvēlīgu vārdu.

Josefs nebija iztēlojies nekādus sev glaimojošus iemeslus, kas būtu varējuši mudināt Kāju Barcāroni spert soli uz samierināšanos. Kaut gan jūdi izturējās pret viņu nicinoši, daži arī jau senāk reizēm bija lūguši viņa palīdzību, kad vajadzēja griezties galmā ar sūdzībām vai ari panākt kādas privilēģijas. Taču tas, ka šis vīrs tagad tik tieši un skaidri pasacīja, ko no viņa grib, Josefu kaitināja. Viņš klausījās, augstu saraucis uzacis.

— Es darīšu, ko varēšu, — viņš īsi atbildēja.

Lunkanais doktors Licins manīja pārmaiņu Josefa noskaņojumā.

— Es izlūdzos jūsu uzmanību vēl kadam citam jautājumam, — viņš žigli un ļoti laipni sacīja.

Josefam gandrīz pašam pret savu gribu nācās atzīt, cik stipri šis kungs, kas agrāk izturējās mazliet afektēti, mainījies uz labo pusi. Varbūt Irēne noslīpējusi viņa manieres. Daudz netrūka, ka Josefs pats toreiz būtu apprecējis bagātā mēbeļu tirgotāja meitu, šī jaunā sieviete kvēli bija viņu dievinājusi viņa pirmajā Romas laikā, kad Josefs, izredzētais Jahves kareivis, gribēja doties ceļā, lai karotu par savu tēvzemi. Cik gan citādi viss būtu pavērsies, ja viņš par sievu būtu apņēmis Irēni! Tad viņš droši vien būtu palicis Romā, nekad nebūtu komandējis armiju un licis tai ciest sakāvi. Tad viņš nekad nebūtu kļuvis par ķeizara un prinča galdabiedru. Viņš tagad droši vien mierīgi dzīvotu Romā un būtu rakstnieks — bagāts, ar mēreniem grēkiem un mēreniem nopelniem, labi ieredzēts, tāpat kā šis doktors Licins. Klusā, nopietnā Irēne būtu viņu atturējusi no pārdrošas rīcības, viņš savus darbus būtu veicis iztēlē, nevis īstenībā un būtu apmierinājies ar to aprakstīšanu. Josefs varbūt mazliet apskauda doktoru Li-cinu, taču pašos pamatos atzina par pareizu to, ka Irēni apprecējis šis vīrs, nevis viņš pats.

— Tagad ir noteikti zināms, — doktors Licins stāstīja, — ka mana sinagoga Vēlijā tiks nojaukta, ja ķeizars sāks tur būvēties. Dzirdēju no stikla fabrikanta Alekša, ka jums vēl arvien ir padomā celt īpašu sinagogu tiem septiņdesmit toras tīstokļiem, kurus esat izglābis Jeruzalemē. Mēs arī, protams, domājam Vēlijas sinagogas vietā uzcelt Tibras kreisajā krastā jaunu namu. Tad nu man būtu šāds ierosinājums. Vai mēs nebūvētu kopīgi? Būtu jauki, ja jaunais nams kļūtu par Josefa sinagogu.

Josefs klausījās izbrīnījies. Kā — vai tiešām Tibras kreisā krasta jūdi, paši ievērojamākie pilsētā, gribētu savu jauno sinagogu nodot viņa aizbildniecībā? Vai viņi no tiesas grib ar viņu izlīgt? Doktors Licins gan ir labs cilvēks, viņš patiesībā vienmēr ir cīnījies ar Josefu vienā frontē, viņš pats raksta grieķu traģēdijas, kurām ņem vielu no Bībeles, un ortodoksālie doktori viņam šo pārdrošību piedod jau tāpēc vien, ka viņš ir Kaja Barcārones znots. Tas, protams, būtu lieliski, ja viņš, Josefs, kļūtu par Romas ievērojamākās sinagogas protektoru un prezidentu. Taču tagad tikai nepārsteigties! Vai viņš, piedalīdamies šajā pasākumā, varēs nepildīt prasību, lai viņa dēls Pauls tiktu apgraizīts un audzināts par jūdu? Un kur lai viņš ņem tādus līdzekļus, ka varētu sinagogas celšanai ziedot pietiekami lielu summu? Rakstnieka slava nav pārkaļama naudā.

— Es vēlētos pāris nedēļu šo ierosinājumu pārdomāt, — viņš vilcinādamies sacīja. — Tas, ko jūs man piedāvājat, — viņš steigšus piebilda, un viņa balsī un sejā iemirdzējās tas starojums, ar kuru Josefs vienmēr bija iekarojis ļaužu sirdis, — man dara lielu iekšēju prieku. Es jums pateicos, doktor Licin, — un sniedza doktoram roku.

Sajās dienās pēc sava darba pabeigšanas Josefs jutās laimīgs. Viņš bija aizmirsis, ka vēl jānokārto attiecības ar sekretāru Fineju, ka sieva un dēls no viņa atsvešinās. Taču viss cits noritēja tā, kā viņš gribēja. Jūdi ar viņu izlīga, un Palatīnā pret viņu izturējās, laipnībā starodami. Viņa audience pie ķeizara bija paredzēta ceturtdienā — tā bija ķeizara draugiem un uzticības personām rezervēta diena, un oficiālo ielūgumu Tits bija parakstījis pats ar savu roku, jo priecājās, ka beidzot varēs ar Josefu kārtīgi izrunāties.

Un tagad, laimes sajūtas stiprināts, Josefs jutās pietiekami bruņots un īsti piemērotā noskaņojumā, lai sāktu ar Doriju izskaidrošanos, ko tik ilgi bija vilcinājis.

Viņš izgāja cauri patumšajam koridoram, kas veda uz sievas istabām. Josefs ilgojās pēc viņas, pēc viņas garenās galvas ar jūras krāsas acīm, pēc viņas tievā stāva, pēc smalkās bērna balss, kādā viņa runāja, gan būdama maiga, gan Jauni dzeldama. Viņš bija ģērbies mājas drānās, taču eleganti. Viņa biezie mati krita melnās, pusgarās cirtās, rugāji ap plānajām, izteiksmīgi veidotajām lūpām bija rūpīgi noskūti, bārda nokarājās stīvā, stingrā trīsstūrī. Viņš gāja raitiem, elastīgiem sojiem kā pašos labākajos jaunības gados; viņš bija vīrišķīga maiguma pilns un priecājās, ka varēs atnest Dorijai labas ziņas.

Viņš nesastapa sievu vienu. Pie viņas sēdēja pāris kungu un viena dāma, tur bija vesela rinda tukšu sēdekļu, acīmredzot pie viņas bija viesojusies plašāka sabiedrība. Viņa zvilnēja uz guļamā, ģērbusies plānā, caurspīdīgā koiešu flora tērpā, un viņai blakus bija izlaidies viņas mīļotais zaļganmelnais runcis Hrons, ko Josefs necieta.

Kad Josefs iegāja, viņas dzeltenīgi brūnganajā sejā atplauka izteiksme, kurā bija jaušams mazliet sašutums un mazliet triumfs. Viņa pastiepa vīram pretī roku.

— Cik žēl, ka tu neienāci agrāk, Josef, — viņa teica. — Senators Valers mums lasīja priekšā savus «Argonautus».

— Jā, žēl gan, — Josefs pasausi noteica un pievērsās senatoram.

Vecais Valers sēdēja stīvi un cienīgi. Impērijā tagad bija trīsdesmit divas īsti dižciltīgas, senas ģimenes un tikai viena tāda, kuras ciltskoka saknes neapstrīdami sniedzās pat līdz Trojas Enejam, un tā bija viņējā. Ierakstos un dokumentos Valers mēdza parakstīties pilnā vārdā: Q. Tullius Valerius Senecio Roscius Murena Coelius Sex. Julius Frontinus Silius C. Pius Augustanus L Proculus Valens Rufinus Fuscus Claudius Rutilanus. Katrs no šiem vārdiem rādīja viņa saiknes ar impērijas visdižciltīgākajām asinīm. Diemžēl senatora Valera īpašumi neatbilda šādai augstai dižciltībai. Jā, viņu gan vēl godāja par senatoru, bet to darīja vienīgi aiz pieklājības, jo šim Tullijam Valeram nepiederēja vairs pat viens miljons sesterciju, kas bija īpašuma zemākā robeža, lai cilvēks varētu tikt pieskaitīts pie pirmās pakāpes aristokrātijas. Ķeizars Vespasiāns, izmantodams savas cenzora tiesības, tāpēc bija viņu svītrojis no senāta sarakstiem. Lai mīkstinātu šo izstumšanu, Vespasiāns tomēr bija Valeram uz mūžu piešķīris brīvu dzīvokli un uzturu tajā mājā, kur agrāk bija dzīvojis pats. Tur tātad Valers tagad apdzīvoja augšstāvu, bet Josefam bija ierādīti abi zemākie stāvi. Caurkritušais senators pacieta savu likteni ar cieņu. Jaunajās telpās viņam nebija pat tik daudz vietas, lai varētu tur novietot visu savu augsto senču vaska krūšutēlus, daļu no tiem vajadzēja uzglabāt pie ekspeditora. Taču Valers nesūdzējās. Viņš ar meitu, divdesmit divus gadus veco stingro baltmuti Tulliju, noslēgti dzīvoja sestā rajona stūrainajā mājā starp relikvijām, kožu saēstiem grezniem tērpiem, apputējušiem liktoru saišķiem, novītušiem senču triumfatoru vainagiem. Viņš nodevās vairs tikai literāta darbam, rakstīja dzejā savu lielo romānu par argonautiem, ar kuriem, protams, arī bija rados. Taču parvēnijam Vespasiānam viņš izstumšanas kaunu nepiedeva; slepenībā viņš neatlaidīgi domāja par drosmīgu, sacelšanās gara pilnu eposu, kurā būtu apdziedāti viņa trešās pakāpes brālēna Bruta varoņdarbi un kurš būtu piebārstīts ar dumpīgām republikāniskām sentencēm. Kaut arī šī iecere tika turēta slepenībā, par to tomēr zināja visa Roma, un cilvēki smīkņādami stāstīja cits citam, ko teicis Vespasiāns: viņš lāga Valeram piešķīris brīvu dzīvokli tieši tāpēc, lai šis mierīgi varētu rakstīt savas himnas republikai, jo, kas reiz būšot lasījis šā svinīgā vecā ēzeļa republikāniskos pantus, tam turpmāk arvien uzmākšoties žāvas, tiklīdz izdzirdēšot vārdu «republika».

Josefs sasveicinājās ar Dorijas viesiem. Tullija sēdēja balta un noslēgusies, tik tikko atņemdama sveicienu. Arī Josefa sievastēvs Fabulls, augstprātīgais gleznotājs, nebilda gandrīz ne vārda. Toties jo skaļāk ienācēju saņēma Dorijas tuvākais draugs pulkvedis Annijs Bass. Taču

pulkveža skaļā pieklājība nespēja Josefu maldināt, viņš it labi redzēja, ka ar savu ierašanos Dorijas sabiedrību traucē. Bija skaidri noprotams, ka pirms Josefa ienākšanas visi bija draudzīgi un patīkami sarunājušies, tagad turpretī gausi pārmija pa vienaldzīgam teikumam. Josefs pūlējās būt interesants. Viesi par to nebija pateicīgi un drīz aizgāja.

Dorijai nebija nepatīkami palikt ar Josefu divatā. Vienmēr, pat visintīmākās tuvības brīžos, vīrs viņai bija palicis satraucoši neizprotams, vienmēr viņa kāroja uzzināt, ko nu šis savdabis atkal darīs. Vai jebkurš cits vīrietis pēc tik svarīga notikuma kā valdnieku maiņa būtu tik ilgi klusējis? Vai pasaulē vēl atrodams vīrietis, kas, būdams ar sievu labās attiecībās, šādā gadījumā nejustu vajadzību ar viņu apspriesties?

Dori ja ar savu maigo, slaiko augumu spēji pagriezās pret Josefu un raudzījās viņam tieši sejā. Žēl gan, viņa teica, ka viņš neesot atnācis agrāk. Vecais Valers esot lasījis priekšā nevis «Argonautus», bet «Brutu»; apbrīnojami, cik drosmīgi viņš atļaujoties rakstīt.

— Ciktāl es pazīstu viņa pantus, — Josefs smaidīdams atbildēja, — tie ož pēc sviedriem tāpat kā viņš pats.

Tas zīmējās uz to, ka vecais Valers vienmēr valkāja tikai svinīgo, vecmodīgo togu, turklāt uz kailas miesas, kā bija ierasts pirms trīssimt gadiem; Valeru mājās tas bija likums, tāpēc ka viņi bija tik sena ģimene.

Dorija pacēlās pussēdus, tā ka platās piedurknes atšļuka atpakaļ un atsedzās viņas garās, brūnās rokas. Viņa parasti uzjautrinājās, kad Josefs zobojās par viņas draugiem. Taču šoreiz viņa neklausījās vīra vārdos. Kas gan esot noticis ar Fineju, viņa jautāja. Pēdējās nedēļās mazais Pauls tiekot pilnīgi pamests novārtā. 4

Josefam bija pa prātam, ka viņa novirzīja sarunu uz Fineju. Viņš bija nolēmis atbrīvoties no Fineja, bet tam vajadzēja notikt lēnām, bez skaļiem vārdiem un žestiem, vēsi, pieklājīgi, nevainojami, ironiski. Nav vārdam vietas, šis cilvēks bija labi strādājis. Taču viņš nebija atdevies darbam ar sirdi un dvēseli, tā bija un palika ārēja strādāšana. Tad lai ārēja būtu arī alga — bagātīga, bet bez sirsnīgas pateicības.

Šajās pēdējās nedēļās viņš bijis spiests Fineju stipri nodarbināt, Josefs sacīja. Taču tagad viņš ar to esot galā.

Finejs, starp citu, esot labi strādājis, Josefs gribot viņam atlīdzināt. Ko viņa par to domājot, ja viņš papildinātu

un atjaunotu Fineja garderobi? Sekretārs staigājot apnēsātās drēbēs. Lai iznestos, kā grieķim pieklājas, esot vajadzīga nauda. Vai viņa neuzņemtos to nokārtot? Viņa taču tādas lietas saprotot labāk.

Dorija raudzījās Josefam tieši sejā, muti pavērusi, smaidīdama. Jauki, viņa atbildēja, par to viņa parūpēšoties. Labi, ka Finejs atkal varēšot veltīt laiku zēnam. Ja laiku pa laikam par Paula audzināšanu nebūtu gādājis pulkvedis Annijs, tad neviens par zēnu nebūtu licies ne zinis.

— Annijs, — Josefs nicīgi noteica, — Annijs Bass, — un viņš izdarīja ar roku tādu kustību, it kā šo cilvēku izdzēstu. Viņu kaitināja viss — gan šā virsnieka smiekli, gan skaļā, atklātā, sirsnīgā izturēšanās. Annijs Bass jūdu kara laikā bija piederējis pie zemākā komandējošā sastāva un vairākas reizes izcēlies. Taču Josefs nebija aizmirsis, ka Annijs Bass reiz izteicies antisemītiskā garā, tāpēc savā grāmatā viņa nopelnus bija noklusējis. Josefu kaitināja tas, ka pulkvedis, kā likās, šai naidīgajai noklusēšanai nepievērsa uzmanību un joprojām izturējās pret Josefu ar tādu pašu vētrainu draudzību kā senāk, stāstīja pikantas anekdotes par kara biedriem un sita viņam uz pleca. Josefs tādēļ gremzās, un vēl jo vairāk viņu sarūgtināja tas, ka Dorija nepieļāva nekādus iebildumus attiecībā uz savu draudzību ar šo virsnieku.

Arī šodien viņa atvairīja Josefa nicīgo žestu. Labi gan, viņa sacīja, ka viņš neesot vienīgais, kas var novērtēt Annija spējas. Vecais ķeizars, piemēram, kā redzams, neesot bijis tādās pašās domās kā Josefs. Citādi taču viņš nebūtu Anniju iecēlis par gvardes pulkvedi un uzticējis viņam delikāto uzdevumu būt par prinča Domiciāna galma maršalu un adjutantu.

Tas bija pareizi. Annijs šajā grūtajā situācijā bija pat pienācīgi attaisnojis uz viņu liktās cerības, viņš bija spējis iedraudzēties ar jauno princi, nezaudējot vecā uzticību.

Pie Tita pulkvedim neklāšoties viegli, Josefs sausi un mazliet dzēlīgi piebilda. Viņam, Josefam, tas gan esot vienalga. Viņa acīs šim cilvēkam vairs neesot nekādas nozīmes. Annija lielā izdevība bijis karš, bet to viņš palaidis garām. Jeruzalemes ieņemšanā viņš neesot izcēlies tā, lai viņa darbi būtu kaut pieminēšanas vērti.

Dorija smaidīja un pievirzījās Josefam tuvāk.

— Protams, tas ir atkarīgs tikai no tevis, — viņa teica, — ko tu atzīsti par pieminēšanas cienīgu un ko ne. Es

zinu, ka mākslinieks nespēj strādāt, ja nav par sevi pārliecināts. Arī mans tēvs to nevarētu. Bet vai tu varbūt neesi mazliet par lepnu, mans Josef?

Viņš klausījās viņas dzēlībās. Dorija gulēja, atspiedusies uz rokas. Viņš skatījās uz sievas slīpo, augsto pieri, vieglo, tīro profilu, no viņas lielās, nekaunīgās mutes vārdi plūda graciozi un dzeloņaini, taču tie Josefu nesāpināja. Viņš ļoti mīlēja šo sievieti.

— Vai tu esi pavisam drošs, — viņa turpināja, — ka tavs spriedums ir pareizs uz visiem laikiem, ka tavs vērtējums ir pēdējais?

— Jā, — Josefs atbildēja, un tas skanēja pārliecināti, nevis uzpūtīgi. Viņš apsēdās Dorijai blakus, saņēma viņas galvu abās plaukstās, nolieca to sev klēpī un runāja

lejup:

— Redzi, jūs savā Aleksandrijā ticat mirušo tiesai. Osīrijs sēž tronī, Anubijs un Hors stāv pie svariem, četrdesmit divi piesēdētāji ar strausa spalvām greznotām galvām un zobenu rokā spriež tiesu pār mirušo, un jūsu Hermejs, kam ir putna galva, paraksta spriedumu. Man ir svari, es parakstu spriedumu. Man nav vajadzīgs ne Osīrijs, ne četrdesmit divi piesēdētāji.

Dorija klausījās. Sis cilvēks acīmredzot ir jucis, slims ar lieluma māniju. Taču viņa balss ir tīkama, tā tīkami glāsta viņas ausis un sirdi. Viņas galva atrodas Josefa klēpī, ar vienu roku viņa glauda savu lielo, garspalvaino kaķi Hronu, Josefa stīvā trīsstūrveida bārda kutina viņas ādu. Sajās pēdējās nedēļās viņa bieži jutās viņam sveša. Bieži, it īpaši tad, kad pie viņas ciemojās šis glītais un vīrišķīgais pulkvedis Annijs, Dorija neizpratnē bija domājusi, kāpēc gan atdevusi sevi šim savādajam jūdam, kas mēnešiem un gadiem ilgi nevarēja atlicināt viņai laiku. Taču, tiklīdz viņš ierodas, tiklīdz noraugās viņā ar savu kvēlo, kāro skatienu, viņa mīl šo vīrieti un pieder viņam.

— Es zinu, mans Hermej, — viņa saka, joprojām smaidīdama un ar tievajiem, kustīgajiem pirkstiem šķetinādama vaļā Josefa prasmīgi sastīvināto bārdu, — es zinu, tev ir vajadzīgs tikai tavs neredzamais dievs.

Josefs nevēlējās ar viņu par to debatēt. Viņš saņēma sievu ciešāk rokās, noliecās zemāk pār viņu un runāja uz viņu savā skaistajā, pakļaujošajā balsī. Šajās pēdējās nedēļās viņš esot Dorijai pievērsis pārāk maz uzmanības, viņam pašam grūti nācies sevi pārvarēt, jo gribējis sevi

visu nedalīti veltīt tikai viņai. Taču tas neesot bijis iespējams, kamēr viņa darbs nav bijis pabeigts. Tagad nu viņš ar to esot galā. Darbs esot izdevies labi. Ceturtdien viņš šo grāmatu pasniegšot ķeizaram. Visai drīz viņš to lasīšot priekšā publiski. Taču pirms visa tā viņš gribot to pasniegt viņai. Dorijai jāsaņemot pirmais eksemplārs.

Dorija ilgi neko neatbildēja. Viņa jūtas labi tā, turot galvu Josefam klēpī un roku viņa bārdā. Tad pēkšņi viņa savā smalkajā bērna balsī smaidīdama jautā:

— Saki, mans Josef, — vai tagad, kad mūsu Tits ir ķeizars, mēs beidzot tiksim pie naudas?

Josefs nemaina pozu. Viņš paliek noliecies uz priekšu, vienu roku turēdams zem viņas galvas. Nauda, viņš domā, ko gan nozīmē nauda. Viņam šķiet, ka ar sešdesmit tūkstošiem sesterciju, ko viņš saņem gadā, gluži labi var iztikt. Dorija acīmredzot tā nedomā.

— Nauda? — viņš atjautā, joprojām smaidīdams. — Kas tev ir vajadzīgs? Rotaslietas? Jauni kalpotāji? Vai tev ļoti jāskopojas? Pasaki man, kas tev ir vajadzīgs!

— Man? — Dorija saka laiski un sapņaini un tīksmīgi izstaipās. — Man nav vajadzīgs nekas, varbūt vienīgi tik daudz, lai man pievērstu mazliet uzmanības. Bet mums, tas ir, tev un man, un mūsu zēnam, ir vajadzīga villa, lauku māja, ja mēs nevaram celt jaunu māju pilsētā.

Tad viņa spēji uzraušas augšā un bērnišķīgi, mazliet stīvi sēž, turēdama runci klēpī.

To Josefs nebija gaidījis. Viņš gan zināja, ka viņai šī tumšā Romas māja nekad nav patikusi. Tas bija pagodinājums, ka ķeizars viņiem ierādīja māju, kurā reiz dzīvojis pats, taču nevarēja noliegt, ka šī māja bija vecmodīga, krēslainiem nostūriem, tumša, mikla. Kopš Josefs bija guvis pirmos lielos panākumus, Dorija vēlējās Romā dzīvot pati savā mājā. Taču tas, ko viņi būtu varējuši uzcelt, būtu bijis visai pieticīgi, sīkpilsoniski, neatbilstoši galma gleznotāja Fabulla meitas izsmalcinātajai gaumei. Josefs tiešām bija Dorijai veltījis par maz laika, pārāk maz par viņu domājis, citādi viņam būtu vajadzējis paredzēt, ka līdz ar notikušajām pārmaiņām no jauna atdzīvosies viņas sapņi.

Dorija turpināja. Viņa jau esot painteresējusies, kā un kas darāms. Kad vajadzēja apmierināt savas iegribas, tad šī kūtrā sieviete varēja būt ļoti darbīga. Viņas tēvs esot draugos ar arhitektu Groviju, kuru princis Domiciāns vērtējot augstāk par visiem citiem. Princis izvērsis lielu

celtniecību domēnē pie Albānas. Arhitekts Grovijs ar prinča drauga, mūsu Annija, atbalstu panāks, ka tur varēs lēti iegūt zemi — vai nu nopirkt, vai arī noslēgt nomas līgumu uz ilgu laiku. Viņš jau esot — protams, bez kādām saistībām — uzzīmējis viņai mājas projektu. Tā nebūšot dārga, samērā vienkārša, piemērota rakstnieka iespējām, taču gaiša un viegla. Kungu māja un divas ēkas kalpotājiem — tas viss. Viņas tēvam Fabullam jau sen esot radusies iecere freskām, kurām organiski jārindojas citai aiz citas gar villas galeriju malām. Viņš jau sen būtu varējis šo ieceri realizēt, daudzi esot lūguši, bet viņš esot apsolījis to pataupīt meitai. Tagad nu viņi būtu tik tālu tikuši. Viņa raudzījās Josefā mirdzošām acīm.

Josefs šos plānus uzklausīja ar nepatiku. Viņu netraucēja ne šī vecā māja, ne tumšā darbistaba. Jauno māju celšot «lēti». Kā Dorija to iedomājas? Bez trīssimt tūkstošiem nekādā ziņā neiztiks. Vajadzēs naudu aizņemties, un procenti ir lieli. Un kas viss vēl būs vajadzīgs, kad Dorija iekārtosies savā villā! Jauni pajūgi, jauni kalpotāji. Šīs modernās, gaišās mājas nav iedomājamas bez statujām un freskām. «Tev nebūs veidot sev tēlus,» — tā ir teikts svētajos rakstos. Kaut arī Josefs maz ievēro jūdu rituālus, viņš ienīst jebkādas skulptūras, tās viņam iedveš riebumu.

Dorija pa to laiku laimīga čivina tālāk. Viņa stāsta par arhitekta Grovija zīmētajiem plāniem. Viņa izvelk Jose-fam no jostas zelta rakstāmrīku un ar dažām līnijām uzzīmē pamatkontūras. Te būs lielā ēdamistaba, no kuras vasarā pavērsies skaists skats uz ezeru un jūru. Te galerijas lietainam laikam. Tur Josefs varēšot pastaigāties, lai no sava neredzamā dieva smeltos iedvesmu savam mirušo tiesneša amatam. Un te, — viņas balss aiz lepnuma iedrebējās, — gar plašās galerijas malu jābūt viņas tēva Fabulla freskām — izcilam mākslas darbam ar nosaukumu «Garām palaistās izdevības», kas viņu pie Albānas ezera uzcelto villu padarīs slavenu mūžu mūžos. Jauns vīrietis tur noraugās pakaļ jaunām sievietēm, kas garā rindā no viņa attālinās; kā liekas, tās ir dievietes, tās iet projām, vēl atskatīdamās pār plecu un viņam uzsmaidīdamas; viņas ir ļoti skaistas, viņu smaids pauž vieglu nožēlu un stipru izsmieklu, un jaunais vīrietis sēž un stingi noraugās viņām pakaļ.

Josefu ne visai interesē fresku «Garām palaistās izdevības» detaļas. Dorija viņa dēļ ir nesusi lielus upurus,

milzīgus, taču viņa ir arī daudz no viņa prasījusi, vairāk, nekā cilvēks parasti ir ar mieru dot. Ja viņš uzdāvinās sievai šo villu, tad neatliks naudas sinagogai. Atkal un atkal viņa rada situācijas, kur vajadzīga tik grūta izšķiršanās. Tu nedrīksti ņemt par sievu grēka meitas. Viņa bija pa pusei grieķiete, pa pusei ēģiptiete, to abu tautu atvase, kuras visvairāk ir mocījušas viņa tautu. Priesteris Pinhs, redzēdams, ka viens no izraēla cilts pārojās ar midiānieti, ņēma durkli un gāja šim vīram nopakaļ pārošanās kaktā, un caurdūra abu — vīrieša un sievietes — vēderus. Tu nedrīksti ņemt par sievu. Tas bija liels grēks. No otras puses, Mozus bija apprecējis midiānieti, Zālamans — ēģiptieti. Viņam pašam, kam bija uzdots no mazas valsts pilsoņa pārtapt par pasaules pilsoni, vajadzēja būt visam atļautam. Līdz šim Josefam bija laimējies: viņš bija palicis jūds un kļuvis par romieti. Viņš ir savienojies ar Edoma meitu un tomēr palicis Josefs ben Matatija.

Viņš atģidās no saviem sapņiem un paskatījās uz sievu — uz viņas maigo, augstprātīgo, prasīgo seju, viņas liegajiem locekļiem. So sievieti viņš ir bieži — atkal un atkal sāpinājis. Tagad, kad ir runa par tādu sīkumu kā nauda, viņš nedrīkst teikt «nē». Viņš ir savienojies ar viņu, viņa ir viņam ļoti sveša, viņas dzīslās rit senu elku dievu pielūdzēju asinis, viņas tēvu tēvi, kas mocījuši un pazemojuši viņa sentēvus, atdusas zem smailiem, augstiem trīsstūrveida kalniem, viņa ir muļķīgas māņticības pilna, grāmatas, kas viņam ir svētas un dārgas, viņai šķiet bezjēdzīgas un nicināmas un viņa mūža darbs — tukša niekošanās. Tieši tad, kad Josefs stāstīja par savu uzdevumu, par savu mirušo tiesneša amatu, viņa izsmēja viņu. Un tomēr viņa pieder viņam un viņš — viņai, jūds pieder šai svešajai sievietei. Viņš ir sarakstījis pasaules pilsoņa psalmu: «Jums apsolīto zemi par Ciānu nesauc, bet Pasaule ir tās vārds.» Un te ir šī sieviete, un naudas dēļ viņš nevar viņai teikt «nē».

Josefs satver Doriju tik spēji, ka runcis Hrons ātriem lēcieniem aizbēg, atliec viņai galvu atpakaļ un saka pavisam tuvu viņas puspavērtajai mutei:

— Ja es tev došu māju, vai tad tu, Dorija, atdosi man Paulu?

Dorija iesmējās — skaļi, griezīgi, nikni.

— Ne prātā nenāk, manu Josef, — viņa attrauca, bet balss skanēja maigi. Taču nākamajā acumirklī viņa izrāvās, aizslēpās aiz viena no tukšajiem krēsliem, uz kuriem

bija sēdējuši vecā Valera klausītāji. Josefs vingriem soļiem metās viņai pakaļ. Viņš satvēra viņu vēl ciešāk, valdonīgi.

— Vai es dabūšu savu māju? — viņa vairīdamās jautāja, bet viņas acis jau aizmiglojās.

Josefs neteica ne «jā», ne «nē». Paņēma viņu. Visapkārt stāvēja tukšie krēsli. No viena kakta sprauslādams, kūkumu uzmetis, noraudzījās runcis Hrons.

Trīs simti piecdesmit nebrīvo rakstītāju, sadalīti septiņās grupās, strādāja, pēc septiņu speciālistu diktāta pārrakstīdami «Jūdu karu». Divas dienas pirms audiences Klaudijs Regīns varēja Josefam pasniegt ķeizaram paredzēto eksemplāru. Tas bija skaists, liels rullis, tā futrālis un rokturi bija izgatavoti no vērtīga, veca ziloņkaula, materiāls — lielisks pergaments. Katras nodaļas iniciāļi bija mākslinieciski izrotāti, pašā priekšā atradās krāsains autora portrets.

Josefs aplūkoja savu portretu ļoti uzmanīgi, kritiski, it kā sveša cilvēka attēlu. Tumša, garena galva, kvēlas acis, biezas uzacis, augsta piere ar izciļņiem, garš, mazliet līks deguns, biezi, spīdīgi melni mati, stīva, trīsstūrveidā apcirpta bārda, kas ap plānajām, izliektajām lūpām bija noskūta. «Flāvijs Josefs, Romas bruņinieks» — tā tur ir parakstīts apakšā; bet tā ir doktora Josefa ben Matatijas — pirmās pakāpes priestera, princeses Berenīkes brālēna, Dāvida dzimtas pēcteča — galva. Grieķu valodā gan sarakstīta, tomēr tā ir jūdu grāmata. Tā ir jūdu grāmata, bet pauž pasaules pilsoņa garu.

«Flāvijs Josefs, Romas bruņinieks». Josefs vēl arvien noraugās portretā. Jūdi neapgriež matu un bārdas galus. «Jūs nedrīkstat apaļi nolīdzināt sānos savus matus, nedz arī laist pazušanā bārdas galus» — tā ir teikts svētajos rakstos. Romiešiem turpretī sejas ir gludi skūtas. Kamēr vaibsti vēl veidojas, viņi ļauj bārdai augt, bet, kad viņiem šķiet, ka seja ir ieguvusi īsto izteiksmi, tad staigā gludi skuvušies. Josefs ir pietiekami strādājis pats sevis un savas grāmatas veidošanā. Viņš var uzdrošināties rādīt savu seju kailu.

Bet vai būs gudri darīts tagad, pirmo reizi pie Tita ejot, rādīties viņam bez bārdas? Titam ir vajadzīgs jūds, nevis romietis.

Josefs atritina grāmatu. Viņš ir sarakstījis jūdisku grāmatu. Viņa jūdiskums neizpaužas ne matos, ne bārdā. Viņš var iet pie Tita ar skūtu seju.

Tits viņu gaida tīkamā nepacietībā. Viņš jau vairākas nedējas bija vēlējies Josefu redzēt, tikai šis savādais gurdenums, kas pēdējās nedēļās nemaz nepārgāja, bija kavējis rakstnieku aicināt šurp, kamēr viņš pats nepieteicās.

Pirmās ķeizara valdīšanas nedējas nebija bijušas veiksmīgas. Viņš jutās truls un neuzņēmīgs, viss mundrums bija zudis. Viņa sirdi grauza apziņa, ka Romas valsts pilsoņi, par spīti visām viņa pūlēm, naidīgi noslēdzas, ka lautas masas redz viņā tirānu, parvēniju, izmantotāju. Arī citādi viss gāja šķērsām. Naidīgais noskaņojums pret jūdiem, viņa mīļotās Berenīkes tautu, pastiprinājās, un viņš, mokošās apātijas saindēts, nevarēja saņemties, lai veiktu nopietnus pretpasākumus.

Kaut Berenīke būtu šeit! Viņam vajadzīgs cilvēks, kuram izkratīt sirdi. Viņa ārsts Valenss ar savu smago, lēnīgo, pētījošo skatienu redz viņam cauri, un no tā rodas sāpīgi laba sajūta. Tits liek Valensam uzturēties viņa tuvumā iespējami daudz, arī tagad Valenss ir pie viņa. Tomēr par vispēdējo, kā viņam vēl trūkst, Tits ar savu ārstu nevar runāt: Valenss ir romietis, bet tas, kā trūkst Titam, ir kas cits, tie ir Austrumi.

Tātad viņš gaida Josefu ar lielu nepacietību. Jo Josefs zina, kā viņš ņēmis palīgā viltu un kā cīnījies, lai iegūtu Berenīki, zina, ka pirms tempļa sagraušanas tika lemts gan šā, gan tā, zina par viņa konfliktu ar neredzamo jūdu dievu. Viņš gaida savu draugu jūdu ar atvērtu sirdi, vislabvēlīgākā noskaņojumā.

Kad Josefs ienāca, Tits piecēlās un gāja viņam pretī. Taču pusceļā sadurstījās. Ko gan nozīmē šī kailā seja? Vai tas ir viņa jūds Josefs? Tits vīlies palēnina soļus. Vai arī šis prieks viņam nebūs lemts? Viņš meklējoši pētī otra vīrieša seju, pazīst izciļņaino, valdonīgo pieri, kvēlās acis, garo, mazliet līko degunu, iekārīgās, izliektās lūpas, pazīst šo rietumnieciski austrumniecisko vīru caurcaurēm. Taču atsvešinātības sajūta tik drīz neizgaist. Tits gan apskauj un skūpsta Josefu, kā pēc paražas pienākas, svešiem satiekoties, taču viņa žesti ir vēsi, formāli.

— Es priecājos, jūs atkal redzot, Flāvij Josef, — viņš saka.

Tits viesi sauc romiešu dotajā vārdā, un viņa balsī neiē-skanas nekas no tās tuvības, kuru Josefs gaidījis.

Josefs tomēr nezaudē drosmi. Aplaidis apkārt asu skatienu, viņš jau pārredz situāciju. Berenīkes portrets, Tita — ķeizara, viņa drauga — svešās, pētījošās, izmocītās acis. Josefs jau bija sagatavojies uz to, ka Titam vispirms jāpierod pie viņa jaunās sejas. Jādod draugam laiks. Viņš savā skaistajā, sirsnīgajā balsī atbild, cik ļoti priecājas, ka var ķeizaram pasniegt savu darbu jaunā redakcijā. Tad viņš iepazīstina ar cilvēku, kas nes rulli, ar savu sekretāru Fineju. Viņš daiļrunīgi stāsta, cik krietns palīgs viņam bijis šis kungs. Tādējādi viņš grieķa naidu atmaksā ar savu augstsirdību un tai pašā laikā dod ķeizaram iespēju runāt par neitrālu tematiku, kamēr pierod pie viņa jaunās sejas.

Tits pasaka sekretāram pāris laipnu, vienaldzīgu vārdu. Tad viņš paņem «Jūdu kara» smago rulli, atritina to un ierauga Josefa portretu. Viņš ilgi lūkojas uz attēlu, pēc tam pievērš skatienu Josefam, un viņa acis iemirdzas, pār viņa zēnisko seju pārslīd smaids.

— Te tev vēl ir bārda, mans Josef, — viņš smaidīdams draudzīgi saka.

Josefs, atklāti un sirsnīgi smaidīdams pretī, atbild:

— Lūdzu, lasiet manu grāmatu, majestāte, un pasakiet, vai esmu paveicis tik daudz, ka varu rādīties ar skūtu seju, vai arī man no jauna jāaudzē bārda.

— Vari būt drošs, ka es tev to atklāti pateikšu, — Tits atbild acīm redzami sirsnīgāk un vairāk apmierināts, atritina grāmatu tālāk, tad atkal rūpīgi saritina un gandrīz maigi noliek uz galda. Viss viņa gurdenums ir pagaisis. Viņš apliek roku augumā lielākajam Josefam ap pleciem, stāsta viņam kaut ko, paved tālāk no pārējiem, divatā staigā pa plašo telpu šurp un turp, runā mundri un atraisīti, bet pieklusinātā balsī, lai citi nedzirdētu.

Viņš runā par daudzajiem mēnešiem, kad abi kopā atradās pie badā mirstošās, spēku zaudējošās Jeruzalemes mūriem.

— Vai tu vēl atceries, Josef, — viņš jautā, — kā mēs toreiz stāvējām pie līķu aizas devītajā sektorā? Vai atceries vēl, ko mēs toreiz runājām?

Vai Josefs vēl atceras! Tits runā par bezdibeni pilsētas mūra priekšā, kur aplenktie meta savus līķus — ik dienas tūkstošiem. Tas bija tuvu jūlija beigām, tagad diezgan precīzi var teikt, ka tas notika pirms deviņiem

gadiem. Visapkārt valdīja dziļš klusums, viņi stāvēja apvidū, kas agrāk bija krāšņi zaļojis, bet tagad pletās tuksnesīgs, asas, kodīgas smakas pilns, tā ka elpu rāva ciet. Tur viņi stāvēja, pie viņu kājām vērās aiza, kurā trūdēja cilvēki no Josefa cilts, aiz viņiem, viņu priekšā, viņiem blakus slējās krusti, pie kuriem karājās gūstekņi — cilvēki no Josefa cilts, gaiss un visa kailā zeme bija pilna ar plēsoņām, kas gaidīja barību. Josefam tā bija bijusi sevišķi briesmīga vasara un visai sāpīga arī romietim, kaut gan tas varēja justies lepns un laimīgs.

— Un vai tu vēl atceries, — ķeizars turpināja, — ko mēs abi runājām, kad es tevi apmeklēju, jo tu gulēji ievainots — tevi bija ķēris jūdu šāviņš.

Vai Josefs to atcerējās!

«Vai tu esi mūsu ienaidnieks, manu jūd?» Tits toreiz bija jautājis, un Josefs bija atbildējis:

«Nē, mans princi.»

Viņš skaidri atceras, kā Tits toreiz uz viņu paskatījās: bez naida, tomēr drūmās pārdomās nogrimis, jo aiī Bere-nīke piederēja pie šiem fanātiskajiem, neizprotamajiem, ar aklumu sistajiem ļaudīm, un nekad viņš īsti viņu nesapratīs.

— Vai atceries vēl, vai atceries, — ķeizars vaicāja, un Josefs atcerējās, un tagad viņi viens otru saprata. Viņi bija kļuvuši vecāki, vienam seja, tagad skūta, bija ieguvusi asākus vaibstus, tajā bija ierakstīta liela dzīves pieredze; otram seja bija izplūdusi, nogurusi, atsacīšanas apziņas apzīmogota. Taču viņi uzpurinājās — abi divi domās pārcēlās pagātnē, un viņus apņēma bijusī lielā tuvība. Josefs bija pa savu ceļu aizgājis tālāk uz rietumiem, Titu kaut kas vilka tālāk pa ceļu uz austrumiem. Josefs cerēja, juta, ka pienāks reiz diena, kad viņš ar šo vīru varēs atklāti runāt par saviem slepenākajiem mērķiem, par uzvaras vainagotu Austrumu sakausēšanu ar Romu. Un tajā dienā Romas ķeizars un jūdu rakstnieks kļūs vienoti — viņi būs pirmie pasaules pilsoņi, pirmie kāda vēlāka gadsimta cilvēki.

— Man, starp citu, tev tomēr jāpasaka, — Tits draudzīgi stāstīja, — ko man reiz mācīja tēvs. «Neielaidies pārāk tālu ar jūdiem,» viņš centās mani pārliecināt. «Reizēm gluži labi noder uzzināt, ka pasaulē bez Foruma un Palatīna idejām ir arī vēl kaut kas cits. Nenāks par sliktu, ja tu reizēm ļausi jūdu sievietēm glāstīt savu ādu un jūdu praviešiem — savu sirdi, tomēr, tici man, romiešu

Ierindas reglaments un ķeizara Augusta politiskā rokasgrāmata tev dzīvē palīdzēs pastāvēt labāk nekā visi Austrumu svētie raksti.»

— Un jūs viņam paklausīsit, majestāte? — Josefs jautāja.

— Tu jau redzi. — Tits apmierināti smaidīja un skatījās uz Berenīkes portretu. Viņas garenā, cēlā seja ar zeltaini brūnajām acīm noraudzījās uz viņiem lejup gluži kā dzīva.

— Tavs sievastēvs Fabulls ir uzgleznojis meistardarbu, — viņš domīgi turpināja. — Bet kas gan tas ir? Koks un krāsa. Kur ir viņas balss? Vai atceries, viņas balss vienmēr bija it kā mazliet aizsmakusi. Sākumā viņa man nemaz nepatika. Un kur ir viņas gaita? Kad mēs stāvējām pie Jeruzalemes, cik bieži es tad sapņoju, ka viņa nāks lejup pa tempļa kāpnēm, lejup no šā balti zeltainā Nikiona, Nikiona, mana meža dūja, mans gaišums, — viņš runāja ne visai veiklā aramiešu valodā, raudzīdamies uz gleznu.

Tā bija pirmā reize, kad Tits cita cilvēka klātbūtnē uzrunāja šās sievietes portretu šajā mīlināmajā vārdā.

— Tam būs vajadzīgs krietni daudz laika, — viņš starodams turpināja. — Mums būs jāpapūlas, lai Nikionu pieņemtu, bet mēs to panāksim.

Viņš pilnīgi paļāvās uz sevi, šis kareivis, kuru Josefs pazina, kuram bija īss, spēcīgs zods un acis šauras, uz mērķi vērstas. Viņa balsī atkal skanēja senākā militārā dārdoņa, tā ka abi pārējie vīrieši skatījās izbrīnījušies.

Tie abi — sekretārs Finejs un galma ārsts Mucijs Va-lenss — pa to laiku bija sarunājušies. Valenss bija otrās pakāpes dižciltīgo zelta gredzena īpašnieks, ļoti liels vīrs, viens no varenākajiem valstī. Viņš ir izdarījis revolūciju medicīnas zinātnē, atradis jaunu diagnosticēšanas metodi, viņš gandrīz jebkuru slimību var noteikt pēc pacienta acīm, un šī māka viņam ir atnesusi lielu slavu un daudz naudas. Viņš ir vēsas dabas vīrs — šis galma ārsts Valenss, reālists, kas patiesībā par svarīgu atzīst tikai savu peļņu un karjeru. Sarunās viņš nemēdz būt atklāts. Arī šim grieķim Finejam, kuru tas jūds tik ļoti slavēja, viņš neteiks neko, bet iztaustīs šo vīru; viņš negrib likt kārtis galdā, bet grib saņemt to, ko var dot otrs. Taču Finejs sarunā ir vēl izveicīgāks nekā romietis. Par sevi viņš stāsta maz, bet nievīgi izsakās par Valensa pretiniekiem, gudri glaimo ārsta dižmanībai; viņš iztaujā, un Valenss pašapmierināts atklāti klāsta savus uzskatus par medicīnu.

Abiem šiem cilvēkiem ir daudz laika vienam otru izlūkot, jo ķeizars nebeidz un nebeidz runāties ar jūdu. Abi vīrieši to vēro ar nepacietību, skaudību un niknumu. Ķeizars kopā ar Josefu atgriežas pie viņiem pēc veselas mūžības.

— Tagad mums jātiekas ļoti bieži, manu Josef, — ķeizars saka, nobeidzot draudzīgo sarunu. Tad viņš stingri izslējās, sasit plaukstas, saukdams savu sekretāru, un svinīgi runā:

— Mēs priecājamies, Flāvij Josef, ka jūs esat pabeidzis sava lielā darba otro redakciju. Horācijam bija vajadzīgi deviņi gadi grāmatas noslīpēšanai, un arī jūs tagad esat deviņus gadus strādājis, rakstot šo grāmatu. Jūsu grāmata ir piemineklis Mūsu tēvam — dievam Vespasiānam un pagodinājums Mums pašam, tā Mums nāk ļoti gaidīta. Mēs gribam dot jums iespēju arī turpmāk, mierīgi strādājot jūsu cienīgos apstākļos, veltīt savu zinātni un mākslu Mūsu un impērijas interesēm. Atļaujiet par Mūsu pateicības un Mūsu atzinības zīmi pasniegt jums pilnvaru naudas saņemšanai no Zinātnes veicināšanas fonda.

Un viņš paņem no sekretāra rokas pilnvaru un pasniedz to Josefam.

Josefs, kas vispār nebija naudas kārs, šajā brīdī gan labprāt būtu vēlējies zināt, cik lielu summu par to saņem. No tā bija daudz kas atkarīgs. Tomēr viņam pieklājās pilnvaru iebāzt piedurknē neizlasītu. Viņš grasījās izteikt ķeizaram pateicību. Tas, mazlietiņ smaidīdams, vēlīgi vērās viņam sejā un tad piepeši, laikam pēkšņas iedomas mudināts, runāja vēl, un viņa balss tagad vairs neskanēja dārdoši, tā skanēja kā draugam, kas vēlas otram draugam darīt prieku:

— Es turklāt vēl gribu, Josef, lai tava grāmata tiktu novietota Miera tempļa bibliotēkā un lai tev tur tiktu uzcelta goda kolonna.

Josefs dziļi ievilka elpu, viņa skūtā seja spēji pietvīka. Viņš ar pūlēm noturējās, lai netvertu ar roku pie sirds. Pat Valenss un Finejs nespēja pilnīgi apslēpt savu pārsteigumu. Krūšutēls Miera tempļa goda zālē! Romā bija daudz statuju, bet krūšutēls šajā zālē bija un palika ikviena rakstnieka augstākais mērķis, jo no visu laiku rakstniekiem, kuru darbi pieejami grieķu un latīņu valodā, tikai simt deviņdesmit septiņi bija atzīti par tik cienīgiem, lai viņu darbiem atrastos vieta Miera tempļa goda skapjos, un viņu vidū bija tikai septiņpadsmit dzīvo — vienpadsmit grieķi un seši romieši. Bieži, iedams garām plāksnēm, kurās šo lielo rakstnieku vārdi iekalti bronzā, .Josefs bija nodevies skaudīgām, augstprātīgām pārdomām. Vai var droši pasacīt, ka no dzīvajiem rakstniekiem tieši šie vienpadsmit grieķi un seši romieši, kuru krūšutēli te redzami, pārdzīvos gadu simtus? Bībele ir pārtulkota grieķu valodā jau pirms trijiem gadsimtiem — kāpēc gan uz plāksnes nav Jesajas, Jeremijas, Ecēhiēla vārda? Vai ķēniņa Dāvida himnas ir sliktākas par Pindara himnām? Taču to, ka viņš pats varētu būt pirmais svešinieks, pirmais «barbars» šo augsti izredzēto vidū, Josefs, baidīdamies no nelabvēlīgā likteņa, nebija uzdrīkstējies pat sapņos iedomāties. Tagad viņam galvā skanēja gluži kā tūbas un ragi, viņš jutās kā tolaik, zēna gados, kad. pirmo reizi bija dzirdējis balti tērptos priesterus dziedam uz tempja kāpnēm. Viņa apziņā uznira senais teiciens: «Septiņdesmit septiņi ir tādi, kuriem ir pasaules auss, un es esmu viens no viņiem,» — un viņš jutās gluži kā apdullis no laimes.

Taču, pirms viņš savam ķeizaram un draugam pateicās, šajā pilnīgajā svētlaimē iejaucās viena raižpilna doma. «Tev nebūs veidot sev tēlus.» Viņš bija pieļāvis, jā, viņš pats bija cēlonis tam, ka statuju dēļ reiz tika ieņemta un nodedzināta titulkarala Agripas pils Tiberiādā. Tas būs nāves grēks, ja viņš tagad pieļaus, ka pagānu templī tiktu novietots viņa paša krūšutēls. Daudzi jūdi, pat vairākums klusībā būs lepni par pagodinājumu, kas parādīts vienam no viņējiem. Taču atklātībā — sinagogās un mācību mājās — atkal sprediķos pret viņu, un visā impērijā un pat ārpus tās robežām, jūdu vidū Tālajos Austrumos, viņa vārdu minēs ar riebumu. Šīm domām neviļus pievienojās vēl citas raizes. Ja viņam par godu tiks izveidots viņa paša krūšutēls, vai tad viņš varēs atteikt Dorijas lūgumu par Fabulla freskām? Un kur lai ņem tam visam naudu? Varētu pat notikt tā, ka viņam pašam būs jāsamaksā par sava krūšutēla uzstādīšanu.

No šīm pēdējām raizēm Josefs gan tūlīt tika atbrīvots. Tiklīdz viņš bija nomurminājis pateicības frāzes, Tits, draugam par prieku tagad runādams aramiešu valodā un ar pūlēm meklēdams atmiņā vārdus, sacīja:

— Tātad tuvākajās dienās es pie tevis aizsūtīšu tēlnieku Basilu. Tomēr pārdomā, — viņš smaidīdams piebilda, — vai labāk nebūtu attēlot tevi ar bārdu.

m

Josefu uz Palatīnu bija pavadījuši apmēram četrdesmit draugu. Viņi gaidīja hallē. Kad viņš starodams atgriezās, to jau bija sešdesmit. Ārkārtīgi ātri pilsētā bija izplatījusies ziņa, ka ķeizars paturējis Josefu privātā audiencē apmēram divas stundas. Viņš tika sagaidīts ar skaļiem prieka saucieniem. Kad viņš, daļēji tiešām mulsdams, daļēji tēlodams kautrību, stāstīja, ar kādiem pagodinājumiem ķeizars viņu apveltījis, sagaidītāji gavilēja, apkampa un skūpstīja viņu. Visvētraināk prieku pauda aktieris Dēmetrijs Libāns. Viņš izstiepa roku ar atvērtu delnu, tad salieca to, pielika pirkstus pie lūpām un sūtīja Josefam gaisa skūpstus, pēc tam apsedza galvu tā, ka redzama bija tikai piere un acis, un, stāvēdams tādā pozā, it kā pielūgtu dievu, reizē aizkustinoši un komiski sauca atkal un atkal. «Ak, tu ļoti labais, ļoti lielais jūd Josef!» Taču klusībā viņš domāja, ja jau ķeizars tik augstu godā šo te, tad viņam pašam noteikti tiks piešķirti vēl pavisam citādi pagodinājumi.

Lielā triumfa gājienā visi pavadīja Josefu līdz viņa mājām. «Kas noticis?» garāmgājēji jautāja. «Tas ir rakstnieks Flāvijs Josefs,» viņiem atbildēja, «jūds. Viņš ir sarakstījis jaunu grāmatu. Ķeizars viņam uzdāvināja miljonu un liek celt viņam pieminekļus. Nu tas ir panākts. Mēs dabūsim jūdieti par ķeizarieni.»

Jau pēc divām dienām tēlnieks Basils ielūdza Josefu pie sevis, lai sīki pārrunātu visu par veidojamo krūšutēlu. Josefs bija lielā neziņā. Vai tomēr neatraidīt šo pagodinājumu? Kā izturēties pret senču paražām — tā viņam palika pastāvīga ērkšķaina problēma. Pie Jahves veda vairāki ceļi, un paražas bija viens no šiem ceļiem. Josefam pašam šīs paražas nav vajadzīgas, viņš ir atradis savu īpašo ceļu uz dievu. Taču lielajām tautas masām tās ir vajadzīgas. Un tieši tagad, kad jūdu valsts vairs nepastāv, cilvēkam, kas grib palikt uzticīgs jūdaisma garīgajam principam, būs grūti atrast piemērotāku līdzekli par paražām. Paciest savā tuvumā jebkādus tēlus — tas nozīmē vairāk nekā tikai pārkāpt vienu no daudzajiem aizliegumiem, tas nozīmē noliegt garīgo pamatprincipu — neredzamo dievu.

Bet vai vispār ir iespējams šo pagodinājumu atraidīt? Ir gan iespējams. Viņš, piemēram, varētu paziņot, ka jutīsies ša pagodinājuma cienīgs tikai tad, kad būs pabeidzis niru — lielāku darbu. Tas būtu upuris, milzīgi liela atlikšanās. Un, pat ja viņš nolemtu šo upuri nest, — vai viņš drīkstēja to darīt? Vai šāda atsacīšanās nenāktu par Jaunu arī visiem jūdiem?

Josefs lūdza padomu Klaudijam Regīnām. Izdevējs ar

ivām gurdajām, miegainajām acīm nopētīja viņu no galvas līdz kājām, un viņa biezās, nevērīgi izskūtās lūpas smaidīja. Viņš zināja, ka Josefa sirds alkst šā pagodinājuma, viņš zināja, ka Josefs tikai grib, lai viņu pierunā, l āču Regīns uzjautrinājās, nepierunādams Josefu un jaudams viņam ķepuroties. Tas, protams, kaitētu jūdiem, ja Josefs šo pagodinājumu atraidītu, viņš skopi sacīja. Taču jūdi esot pārcietuši jau tik daudz, piemēram, tempļa izpostīšanu, tad jau viņi varbūt pārciestu arī šā krūšutēla neuzstādīšanu. Josefs lūdza viņu runāt nopietni. Josefs dažreiz esot rīkojies tā, Regīns atbildēja, kā nebūtu vēlējies rīkoties pēc brīvas gribas. Vai tad esot tik būtiski svarīgi, vai no trīs simti sešdesmit pieciem svētajos rakstos minētajiem aizliegumiem, kurus izdomājuši doktori, tiekot pārkāpti simt septiņdesmit astoņi vai simt astoņdesmit viens, bet domāt par to, kuri no šiem trīs simti sešdesmit pieciem aizliegumiem sverot smagāk un par cik uncēm smagāk, vairāk piederoties Jeruzalemes tempļa universitātes doktoram, kāds esot Josefs, nekā ļoti aizņemtam finansistam. Šajā jomā Josefs pats neapšaubāmi zinot vairāk par Regīnu, un šajā jautājumā esot jātiek skaidrībā Josefam vienam pašam. Starp citu, Regīns ar prieku varot paziņot, ka «Jūdu kara» jaunā izdevuma noiets esot sevišķi labs. īpaši daudz pasūtītāju esot jūdi. Viņaprāt, tas esot izskaidrojams ar to, ka šī jaunā redakcija sarakstīta, teiksim, mazāk piesardzīgi.

Varbūt šis fakts Josefam kaut ko norādot.

Josefs ļoti sapīcis gāja pie Ka ja Barcārones. Te viņš tika labāk saprasts.

— Ja jūs man jautājat, — vecais mēbeļu tirgotājs sacīja, — tad par piemēru es jums varu minēt vienīgi to, kas notika ar mani pašu. Jūs zināt, es biju ar mieru, ka manis izgatavotā mājas goda istabas iekārta tika izrotāta ar dzīvnieku figūrām, citādi konkurenti būtu mani pārspējuši. Daži ievērojami doktori deva man labvēlīgas atsauksmes ar atzinumu, ka šajā gadījumā dzīvnieku ornamentu izgatavošana ir visai niecīgs grēks vai pat vispār atļaujams. Šie dokumenti tomēr ir apšaubāmi. Tas man ir skaidrs, jo galu galā svētajos rakstos ir teikts nepārpro-tāmi: «Tev nebūs veidot sev tēlus.» Katrā ziņā savam vecajam tēvam — lai šī taisnā vīra piemiņa palīdz labos darbos! — es ar savu liberālismu neilgi pirms viņa nāves vēl sagādāju daudz sirdēstu, un reizēm es sev saku, ka droši vien arī kuģa avārija un mana vecākā dēla Kornela bojāeja bija sods par maniem grēkiem. Es mēģinu izpirkt savu vainu. Nebrīvo jūdu izpirkšanai esmu ziedojis trīsreiz vairāk nekā noteikto desmito daļu. Bet mani moka neziņa, vai ir atļauts iegūt naudu ar apšaubāmiem līdzekļiem pat tad, ja tā tiek izlietota šādiem mērķiem. Jūsu stāvoklis, doktor Josef, ir vēl nelabvēlīgāks. Ļaut izgatavot savu portretbisti — tas katrā ziņā ir noziegums pret mūsu mācības garu. Šajā gadījumā Jabnas doktori diezin vai atradīs jums vainu mīkstinošus pamatojumus.

— Jūs tātad mani atrunājat? — Josefs jautāja.

— Es jūs pierunāju, — Kajs Barcārone atbildēja, savā nodabā skatīdamies uz priekšu. — Tas ir mūsu visu interesēs. Jūs jau esat uzņēmies smagus grēkus, bet tie mazāk tika darīti mūsu interesēs. Pieņemiet šo pagodinājumu! — Viņš pēkšņi paskatījās tieši Josefam sejā un teica negaidīti uzstājīgi:

— Parādiet, ka esat jūds! Lieciet beidzot savu dēlu apgraizīt, doktor Josef!

Šis vīrs runāja. Šim vīram bija viegli runāt. Viņš taču zināja, ka Josefam nav nekādas juridiskas iespējas bez Dorijas atļaujas spiest savu dēlu pievērsties jūdaismam. It kā viņa domas nolasījis, Kajs Barcārone piebilda:

— Ja jūsu sieva jūs mīl, tad viņa nešaubīdamās Jaus zēnu audzināt pēc jūsu vēlēšanās.

Josefs neko neatbildēja. Nebija nekādu izredžu vecajam ieskaidrot: Dorija viņu mīl, tomēr nepieļauj, ka viņa dēls kļūtu par jūdu.

Patiesībā jau šim vīram ir taisnība. Jo vairāk Josefs ben Matatija kļūst par Flāviju Josefu, jo vairāk viņa pienākums ir audzināt savu dēlu Paulu jūdu garā. Viņš pieņems pagodinājumu, bet arī sāks no jauna cīņu par savu dēlu. Vienīgi tad, kad Berenīke būs šeit, varbūt viņš iespēs panākt, ka tiktu pārvarēti juridiskie šķēršļi un Pauls arī bez Dorijas atļaujas varētu kļūt par jūdu.

Princese Berenīke tomēr pagaidām vēl neieradās, bet ieradās Jūdejas provinces gubernators Flāvijs Silva. Viņš bija atvedis līdzi uzmetumu savai grāmatai, ko bija iece-lējis rakstīt par jūdiem, un memorandu, kuru gribēja pasniegt ķeizaram. Tagad, kad Berenīke tika gaidīta Romā, viņam likās, ka būs labāk, ja viņš pats būs galvaspilsētā, un viņš bija laimīgs, ka princeses ierašanās tik ilgi aizkavējas.

Gubernators Flāvijs Silva bija jautras dabas un skaļš, pulkveža Annija Basa brālēns un ļoti līdzīgs tam. Pēc tam kad ģenerāļi Cerealijs un Lucils ar saviem pienākumiem nebija tikuši galā, šās ļoti grūti pārvaldāmās provinces vietvalža pienākums tika uzticēts Flavijam Silvām, un viņš bija apņēmies nomierināt Jūdeju un iepotēt tai romiešu garu, lai tur lūst vai plīst. Aiz skaļās un jautrās izturēšanās viņš slēpa labu tiesu noturīgas, sīkstas viltības.

Zeme bija izpostīta, slavenā Jeruzalemes pilsēta sagrauta, liela daļa jūdu tautas iznīcināta vai pārdota nebrīvē. Jaunais gubernators pūlējās panākt, lai zeme no jauna būtu apdzīvota, un viņam veicās. Saskaņojis savu rīcību ar centrālo valdību Romā, viņš simtiem tūkstošu savas provinces jūdu tautības iedzīvotāju sadalīja pa visu valsti, atviegloja viņiem izceļošanu un nometināja Jūdejā iespējami daudz nejūdu kolonistu. Daudz sagrauto jūdu pilsētu tika uzceltas no jauna un pārtapa par grieķu un romiešu apmetnēm, tika būvētas arī jaunas pilsētas, piemēram, Flāviju Neapole, kas ļoti ātri uzplauka. Deviņus gadus pēc Jeruzalemes izpostīšanas Flāvijs Silva varēja ziņot uz Romu, ka viņa Neapolē ir jau četrdesmit tūkstošu iedzīvotāju un galvaspilsētā, jūras ostā Cēzarejā, iedzīvotāju skaits pieaudzis par sešdesmit tūkstošiem.

Flāvijs Silva bija taisnīgs vīrs un jūdus neienīda. Taču viņš līdz kaulu smadzenēm bija romietis, ķeizara ģimenes radinieks, un cieši apņēmies arī savā provincē nodibināt tādu pašu romisku mieru un romisku kārtību, kādu ķeizars Vespasiāns bija uzspiedis visai impērijai. Viņš pārmācīja savus sīriešus, kad tie iedomājās, ka var nesodīti tirdīt jūdus, bet viņš arī necieta, ka jūdi savā neprātīgajā reliģiskajā fanātismā centās viņa sīriešus un grieķus pievērst savai ticībai. Roma izturējās toleranti, jūdu ticībai bija atļauts pastāvēt oficiāli. Pēc lielās asinsizliešanas romieši vairs nespieda jūdus godbijīgi klanīties par svētiem pasludināto ķeizaru statujām. Respektējot jūdus, Aleksandri jā un Antiohijā pat iknedēļas bezmaksas labības nodevu vešana bija pārcelta no sestdienas uz piektdienu. Kad nu provinces jūdi tomēr nerimās un lūkoja

grieķus un romiešus novērst no viņu paaudžu paaudzēs iesakņojušās ticības valsts dieviem, tad Flāvijam Silvām mērs bija pilns un viņš nedomāja samierināties ar šo valsts varai kaitīgo, dedzīgo atgriešanu pie īstenās ticības.

Tagad jūdi sūtīja uz gubernatora rezidenci arvien vairāk delegāciju — zinātņu doktoru un juristu —, lai ar garām runām un daiļrunīgiem rakstiem pierādītu, ka viņiem ne prātā nenāk pievērst nejūdus savai ticībai. Taču tai pašā laikā liels daudzums nabadzīgu jūdu filozofu klaiņoja pa provinci, lasīja sīriešiem un grieķiem dedzīgus sprediķus un slavēja jūdu debesu valstību. Kad Flāvijs Silva jūdu doktoriem to aizrādīja, viņi apgalvoja, ka šie nabadzīgie filozofi un kiniķi, kurus saucot arī par mina-jiešiem vai kristiešiem, esot niecīga šķeltnieku partija, nenozīmīga sekta, kas savā mācībā novirzījusies no oficiālās līnijas, ar kuru tai neesot nekāda sakara. Taču gubernators nebija tāds vīrs, kas samierinātos ar tik lētu nolieguma manevru. Kā tad tā? Kā to lai saprot? Šie tā sauktie kristieši izskatījās tieši tādi paši kā pārējie jūdi, viņi darīja to pašu, mācīja to pašu, atzina tos pašus svētos rakstus, tās pašas svinamās dienas, tikpat slikti runāja latīniski, ar viņiem bija tikpat grūti sadzīvot. Pēc Flāvija Silvas domām, vispār visi jūdi bija barbari un viņu ticība — juceklīgi māņi. Ciktāl pēc doktoru sarežģītajiem izklāstiem bija noprotams, tā saucamās minajiešu jeb kristiešu sektas locekļi ticēja, ka mesijas parādīšanās notikusi jau pirms četrdesmit vai piecdesmit gadiem, turpretī pārējie jūdi domāja, ka viņš ieradīsies tikai pēc divdesmit vai trīsdesmit gadiem. Abi pieņēmumi acīm redzami bija visaugstākā mērā muļķīga māņticība, jo patiesībā taču mesija pirms desmit gadiem bija parādījies ķeizara Ves-pasiāna izskatā, un to bija atzinis pats likumīgais jūdu priesteru pārstāvis rakstnieks Flāvijs Josefs. Katrā ziņā valsts pārvaldes ierēdnis, kas bija atbildīgs par kārtību zemē, nevarēja ielaisties tik āķīgās izdarībās kā mina-jiešu atšķiršana no pārējiem jūdiem. Flāvijs Silva uzturēja spēkā arī pārmetumu visai Jūdejai par pārvilināšanu savā ticībā un bija nolēmis cīnīties pret šo nebūšanu visiem spēkiem.

Šā iemesla pēc viņš tagad bija ieradies Romā, apbruņojies ar bagātīgiem materiāliem, kurus licis savākt saviem darbiniekiem. Pirms princeses Berenīkes atbraukšanas un viņas ietekmes izplatīšanās viņš gribēja panākt, lai pret šo nebūšanu kaut kas tiktu darīts likumdošanā. Viņš gribēja gūt iespēju balstīties uz likumu, kas draudētu ar nebrīvi un nāvi ikvienam, kurš oficiālās valsts reliģijas piekritēju novērstu no viņa tēvu tēvu ticības un pievērstu citai ticībai, vienalga, vai ar apgraizīšanu vai gremdēšanu ūdenī.

Gubernators gāja vizītēs pie ministriem un senatoriem. Viņš bija slīpēts politiķis un pret ķeizara kabineta locekļiem izturējās citādi nekā pret senatoriem. Ministriem viņš stāstīja, ka savā provincē beidzot visai drīz varētu nodibināt kārtību, ja vien ar ķeizara ediktu tiktu noteikti stingri sodi atkritēju vervētājiem. Balstoties uz šādu ediktu, viņš, pārāk jūdiem neuzmācoties, varētu valsts reliģijas piekritējus sekmīgi aizsargāt no jūdu centieniem viņus atgriezt. Senatoriem viņš vēstīja, cik jūdi bīstami aktivizējoties, it īpaši, kopš tronī kāpis cits valdnieks. Ja tas tā turpināšoties, viņš jokodams piebilda, tad drīz vien visās sīriešu apdzīvotajās Jūdejas pilsētās jūdi skraidīšot ar nažiem rokā, meklēdami kādu, ko apgraizīt. Lai taču senāts beidzot izdodot pret to vērstu likumu vai vismaz likumus pret miesas bojājumiem un cilvēka padarīšanu par einuhu papildinot tā, ka tie attiektos arī uz ne jūdu apgraizīšanu.

Visiem patika gubernatora sparīgā, atklātā izturēšanās. Tits gan visādi novilcināja audienci, kurā Flāvijam Silvām vajadzēja ziņot par stāvokli Jūdejā un pasniegt valdniekam memorandu. Turpretī senatoriem, it īpaši tiem, kas piederēja pie opozīcijas, ļoti iepatikās doma, ka likumdošanas orgāniem varētu iesniegt gubernatora ieteikumu garā sacerētu projektu. Pat ja ķeizars tam uzliktu veto, viņi būtu skaidri parādījuši, ka nevēlas, lai impērijas politiku nosaka pēc jūdietes interesēm.

Dažādās politiskās darīšanas tomēr netraucēja Flāviju Silvu pēc uzturēšanās provincē, kur no daudz kā bija bijis jāatsakās, baudīt galvaspilsētas skaļo, līksmo dzīvi. Viņš bija redzams daudzās svinībās un augstākās sabiedrības mājokļos Anti jā un Albānas kalnos.

Gubernatora brālēns Annijs ieveda viņu Dorijas mājās. Annijs viņam bija daudz stāstījis par upuriem, kurus šī pievilcīgā dāma nesusi, lai pasargātu savu dēlu no apgraizīšanas. Tikai tādēļ viņa esot atteikusies kļūt par pilntiesīgu Romas pilsoni, jo, tiklīdz viņai šīs tiesības būtu piešķirtas, viņas puslegālā laulība ar Josefu kļūtu pilnīgi legāla un Josefam vajadzētu noteikt, pie kādas ticības piederēs viņa dēls. Flāvijs Silva bija sajūsmināts par Do-rijas izturēšanos un nekavējoties pauda viņai savu atzinību pēc karavīru paražas.

Fakts, ka lielākā jūdu rakstnieka sieva tik sīvi pretojusies dēla apgraizīšanai un tādēļ nesusi tik daudz upuru, gubernatoram apliecināja, cik nepieņemama ikvienam normālam impērijas pavalstniekam ir jūdu māņticība un cik pareiza ir viņa paša rīcība. Dorijas cīņa kļuva arī par viņa cīņu.

Tibras labajā krastā ļoti ātri izplatījās ziņa par gubernatora atbraukšanu un viņa nodomu veikt jaunus, bargus pasākumus pret sakauto jūdu tautu. Mierinājums bija tas, ka ķeizars viņu nepieņēma. Tomēr satraukums un bailes auga augumā.

Un Berenīke joprojām neieradās.

Kajs Barcārone vēlreiz gāja pie Josefa un lūdza, lai viņš ilgāk vairs nenododas sirdsapziņas ēdām. Visu pārējo interesēs lai pārvar sevi un nepretojas krūšutēla uzstādīšanai. Viņu mēģināja pierunāt arī doktors Licins, stikla fabrikants Alekss — un, mazliet smīkņādams, pat Klaudijs Regīns. Dēmetrijs Libāns lika lietā savu izkopto daiļrunību. Visi centās Josefu pārliecināt. Taču viņš lika sevi lūgt vēl un vēlreiz un ilgi vilcinājās, līdz beidzot darīja to, ko jau no paša sākuma bija nolēmis darīt. /

Nelāgā omā viņš gāja pa pilsētas devīto rajonu, kur atradās tēlnieka Basila ateljē. Šajā rajonā bija apmetusies lielākā daļa no visiem akmeņkaļiem. Šeit blakus cita citai rindojās daudzas darbnīcas, kurās gluži kā fabrikā tika izgatavoti pieminekļi un krūšutēli, ko milzīgā skaitā pieprasīja pilsēta un visa valsts. Piemēram, tagad, kad tronī bija kāpis cits valdnieks, lieli Tita krūšutēli un pieminekļi vien bija pasūtīti vairāk par trīsdesmit tūkstošiem. Jaunais ķeizars šeit bija redzams dažādās pozās: kā triumfējošs uzvarētājs — zirga mugurā, tronī. Viņa galva — platā, zēniskā, domīgā seja ar īsiem, cirtainiem, uz pieres sasukātiem matiem — bija dažādi atveidota istabu rotāšanai. Pēc īsta mākslinieciskuma te tiecās retais. Vēl krājumā bija četri simti Vespasiāna statuju pilnā augumā — tās tagad, pēc ķeizara nāves, tikai velti aizņēma telpu, tāpēc, daudz nedomājot, no tām tika ņemti rumpji un uz tiem uzstatīta jaunā valdnieka galva.

Josefs ienīda devīto rajonu. Sadrūvējies viņš soļoja pa šo tveicīgo, putekļaino, «trokšņaino mežu, kur visapkārt slējās gan gigantiskas, gan pavisam mazas dievu, ķeizaru, karavadoņu, filozofu statujas, kas bija kaltas akmenī un lietas bronzā. Ar pretīgumu viņš garāmiedams vēroja nopietnos un rotaļīgos amatnieciskos ražojumus, spoguļus, svečturus, trijkājus, vāzes; uz tiem varēja redzēt piedzērušus Silēnus^2, dejojošas nimfas, spārnotus lauvas, zēnus ar zosīm — dažādus bērnišķīgas fantāzijas izdzimumus.

Beidzot viņš bija nonācis pie tēlnieka Basila mājas. Tā atradās darbnīcu ņudzekļa vidū. Kad viņš iegāja priekštelpā, pēkšņais klusums likās pat biedējošs. Pati darbnīca bija liela, gaiša zāle, kurā bija novietotas dažas skulptūras, droši vien antīkās, — Josefs šai ziņā nebija lietpratējs. Tēlnieks Basils stāvēja plašajā telpā nevīžīgs, mazs, gluži kā neziņā.

Viņš lūdza Josefu apsēsties un staigāja viesim apkārt, nemitīgi pļāpādams.

— Es, protams, jūtos iepriecināts, Flāvij Josef, — viņš sacīja, vērodams Josefu ar savām gaišajām, netīkami durstīgajām acīm, — ka ķeizars man ir uzticējis šo uzdevumu. Taču man labāk patiktu, ja viņš man to būtu devis pusgadu vēlāk. Jūs nevarat iedomāties, cik mums tagad ir daudz darba. Mana apvienība vien ir pieņēmusi piecus simtus jaunu strādnieku. Nu, — viņš nopūtās un beidzot sāka runāt par to, kas attiecās uz Josefu, — raudzīsim, lai no jums iznāktu kaut kas iespējami skaists. Vai tu labi apskatīji šo kungu, Kritij? — viņš pievērsās padruknam puisim, kas droši vien bija vai nu vergs, vai brīvlaistais.

— Tas ir mans palīgs, — viņš Josefam paskaidroja. — Viņš jums ieliks acis, kad būsim tikuši tiktāl. Tā ir viņa specialitāte.

Arī šis puisis vēroja Josefu durstīgi, un Josefs jutās gluži kā tirgū aizvests dzīvnieks, kā izsolē piedāvājams vergs.

Mazais, kustīgais Basils, joprojām staigādams apkārt drūmi sēdošajam Josefam, bez apstājas raiti tērzēja.

— Kā jūs sevi gribētu redzēt, Flāvij Josef? — viņš jautāja. — Kā jums patiktu, piemēram, lielāka grupa: jūs sēžat ar grāmatu rokā, un divi vai trīs skolnieki raugās augšup uz jums? Slikti neizskatītos arī krūšutēls uz cokola, kas veidots ar inkrustācijām, vai uz kolonnas. Jums ir izteiksmīga galva. Starp citu, es jūs vienmēr biju iztēlojies ar bārdu. Vai zināt, jūs taču arī neesat romietis, ar jums es varu runāt atklāti. Sie romieši patiesībā no mākslas neko nesajēdz. Ar viņiem ir jārēķinās, vienīgi veidojot portretus. No tiem viņi kaut ko saprot. Diemžēl. Nu, kā jūs domājat? Grupas skulptūru vai krūšutēlu? Grupu būtu vieglāk izveidot. Sakiet taču kādu vārdu, lūdzu! — viņš centās uzmundrināt Josefu, kas sēdēja saīdzis. — Pastāstiet man par savu pagātni, lai jūsu seja iegūtu dzīvāku izteiksmi! Es jau redzu, — viņš pievērsās Kritijam,

— šis kungs grib visu atbildību novelt uz mani. Nu tad paliksim pie krūšutēla, — viņš nopūzdamies izlēma.

— Tomēr tas nebūs vislabākais variants, to es jums saku atklāti, Flāvij Josef. Jums gan ir izcila galva, tomēr, raugoties no mūsu viedokļa, tā nav rakstnieka galva. Par daudz enerģijas un par maz kontemplācijas. Arī tev nebūs viegli, manu Kritij. Šīs kustīgās acis, tas būs grūti. Jums jāzina, Flāvij Josef, — ja mākslinieks apmierinās ar klasisko manieri un veido aizvērtas acis, tad viņš sev aiztaupa laiku, darbu, dvēseli. Nu, nemeklēsim vieglāko ceļu. Pie darba, manu Kritij!

Josefam vajadzēja apsēsties uz podija. Basils, sasizdams plaukstas, pieaicināja pāris mācekļu un, nelikdamies vairs zinis gar sadrūvējušos klientu, analizēja sava modeļa seju un pozu.

— Redziet, puiši, — viņš skaidroja, — šo kungu Flā-viju Josefu, kurš, kā man stāstīts, ir neparasti izcils rakstnieks un kuru viņa majestāte ir pagodinājis ar krūšutēlu Miera tempļa bibliotēkā; es pats gan diemžēl vēl neesmu varējis atrast laiku viņa grāmatu lasīšanai. Mums uzticēts svarīgs uzdevums, un pirms darba sākšanas mums modelis pamatīgi jāizstudē.

Šis kungs no pirmā acu uzmetiena liekas padrūms, bet to mēs neuzsvērsim, man tā šķiet tikai mirkļa noskaņa. Acis ir dziļi iegrimušas, tas tik un tā radīs drūmu priekšstatu. Acīm jābūt ļoti mirdzošām, Kritij. Vai redzēji nikno spīdumu, kas nupat pavīdēja kunga skatienā? Tas tev jādabū iekšā. Pēc plānajām lūpām kāds filozofs droši vien secinātu, ka šis cilvēks ir novērsies no pasaules. Bet mums tūlīt ir redzams, ka viņš ļoti labi pazīst pasauli. Mums, puiši, ir jāparāda, cik izteiksmīgas tomēr ir šīs lūpas, kaut arī tās ir plānas. Galvu mēs pagriezīsim mazliet pāri plecam. Tas ir eksperiments, kas nesaskan ar skolas noteikumiem. Bet tā mēs dabūsim acis leņķī. Tas radīs priekšstatu, ka šis vīrs grib ar acīm sakampt pasauli. Tādā veidā kļūs redzama arī lepnā, alkatīgā poza, kas šim kungam tik labi piestāv. Starp citu, tā ir īsta rakstnieka poza, un jau tāpēc vien tā mums jāparāda, lai tur vai kas; mēs varēsim atveidot šo kungu arī bez grāmatas, turklāt viņa seja tik un tā neizskatās sevišķi literāra. Citā gadījumā tas arī nebūtu nekāds trūkums. Ievērojiet, puiši, šo galvas kalsnējumu un kaulainumu, šo lielisko pieri — izciļņus virs acīm, izciļņus, kur sākas mati, šo viļņojumu uz augšu un leju, šo izteiksmīgo veidojumu, it kā šķēlumus. Kolēģis Diodors katru šo vilcienu stipri uzsvērtu. Bet mēs to nedarīsim. Mēs raksturosim, nevis kariķēsim.

Tā ir jūdiska galva, kas mums jāveido. Šis kungs Flā-vijs Josefs ir jūds. Piedomājiet klāt vēl bārdu, tad tas kļūs jo skaidrāks. Mums jāizdara tā, lai skatītājs, pats to nemanīdams, iztēlotos arī bārdu. Atdariet acis, puiši! Ielāgojiet labi šo galvu tādu, kāda tā tagad ir jūsu priekšā! Kad es to būšu izveidojis, tad jūs to redzēsit vairs tikai manā skatījumā.

Viņš izsūtīja ārā mācekļus un pēc tam arī Kritiju.

— Šī sagatavošanās ir mazliet garlaicīga, — tēlnieks teica, atkal pievērsdamies Josefam. — Bet es nevaru sākt darbu, iekams neesmu ticis skaidrībā par visām detaļām. Tas man padodas vislabāk, kad skaidroju modeli saviem mācekļiem.

Kā mēs darīsim ar kolonnu? — viņš domīgi jautāja.

— Ja mēs pierunātu Fabullu, jūsu sievastēvu, lai viņš šo kolonnu apglezno, tad tas būtu liels ieguvums.

— Es negribētu Fabulla kungu apgrūtināt, — Josefs noraidoši atteica.

— Fabulls ir lielisks gleznotājs, — Basils neatkāpās,

— un šādam darbam neapšaubāmi pats pirmais, ko no mūsdienu māksliniekiem varētu izraudzīties. Es ļoti labprāt strādāju ar viņu kopā.

— Es nevēlētos pieaicināt Fabulla kungu, — Josefs iebilda vēl enerģiskāk.

— Ja jūs nepavisam neesat ar mieru, — Basils nopūtās,

— tad mums cokols jāveido ciļņos. Jūs taču esat bijis ģenerālis, kā esmu dzirdējis. Tad vislabāk būtu šajos ciļņos attēlot kaut ko no jūsu veikumiem karā.

Josefs jau grasījās strupi noraidīt arī šo ierosinājumu, kad garām nebrīvajam, kurš zemu palocījās, darbnīcā enerģiskā gaitā ienāca jauna, stalta, skaista, augstprātīga dāma. Viņai nejauši esot iegadījušās divas brīvas stundas, viņa stāstīja acīm redzami glaimotajam tēlniekam, un tagad viņa vēlētos apskatīt savu lielformāta statuju, kamēr tā vēl ir akmenī. Vai viņa Joti traucējot, viņa vēl pajautāja, viegli pamādama ar galvu uz Josefa pusi. Jo-sefs visu laiku klusībā bija sev jautājis, kādas sievietes vaibsti iekalti pretī stāvošās lielās Junonas statujas sejā. Tagad viņš atģidās, ka tie, protams, ir šīs dāmas — kroņprinča sievas Lūcijas Domicijas Longinas vaibsti. Tēlnieks savā nevīžīgajā manierē atbildēja, ka viešņa netraucējot, taču viņam, protams, vispirms jānorunā viss līdz galam ar šo kungu. Pēc tam viņš labprāt parādīšot viņai statuju.

Pats šis kungs gan liekoties aizkaitināts, princese sacīja, nekautrīgi nopētīdama Josefu no galvas līdz kājām un viegli uzjautrinādamās par viņa stingro, noslēgto sejas izteiksmi.

Basils stādīja Josefu priekšā. Viņa jau tūlīt domājusi, Lūcija sacīja, ka šī seja viņai ir pazīstama. Viņa to jau vairākkārt esot redzējusi un ievērojusi. Taču kunga sejā kaut kas esot mainījies.

— Jūsu «Jūdu karš» ir interesanta grāmata, — viņa turpināja, joprojām cieši urbjoties ar acīm Josefā. — Parasti šādās grāmatās šausmīgi tiek melots. Pat mana tēva, feldmaršala, memuāros man šis tas šķiet aizdomīgs. Lasot jūsu grāmatu, man radās priekšstats, ka jūs mānāties tikai tad, kad ir runa par jums pašu. Šādās lietās man ir nojauta.

Drūmums Josefa sejā pagaisa. Cik bieži viņš šo Lūciju bija redzējis oficiālos sarīkojumos, viņa vienmēr bija likusies nopietna, dzedra, reprezentabla — gluži kā šeit atveidotā Junona. Viņš nekad nebūtu domājis, ka šī Junona var izturēties tik brīvi un patīkami. Viņa sapīkums pārgāja. Šādu sieviešu klātbūtnē viņš jutās drošs un pacilāts. Iespējams, Josefs paskaidroja, ka viņa grāmatā šis tas liekas samocīts un mazāk pārliecinošs. Tas esot tāpēc, ka viņam savas domas vajadzējis izteikt svešā valodā. Toties tagad — jaunajā redakcijā — daudz kas esot izdevies labāk.

— Kā tad būs? — Basils viņus pārtrauca. — Vai veidosim ciļņus?

Josefs no jauna sapīka. Ko tad no viņa agrākās dzīves šis uzmācīgais cilvēks grib cirst akmenī? Viņa varoņdarbus jūdu karā? Romiešu acīs tie neizskatīsies labi. Viņa satikšanās ar Vespasiānu — šī divdomīgā, viņam mokošā satikšanās, kas jūdu uztverē aptraipīja viņa godu, — lai tiktu cirsta akmenī?

Mazais, žiglais Basils, kuru Lūcija sauca par savu «vā-verīti», turpināja raiti tērzēt. Parasti rakstnieku biogrāfijā nevarot atrast daudz materiāla cokolam, viņš sacīja, bet tik varonīgam karotājam kā Josefs taču būšot tik liela pieredze, ka vienīgās grūtības radīšot izvēlēšanās. Josefs pārtrauca tēlnieku pusvārdā. Savas sakāves cilvēki labprāt neliekot cirst akmenī, viņš noraidoši sacīja. Tāpēc viņš lūdzot atstāt kolonnu gludu — bez kādiem gleznojumiem vai cijņiem. Varbūt viņš kādam liekoties iedomīgs, taču viņa paša dotais notikumu attēlojums, viņaprāt, esot pietiekami uzskatāms.

— Jauki, — Basils padevās. — Jūs man aiztaupāt darbu.

Lūcija bija klausījusies klusēdama.

— Ar jums ir grūti, — viņa tagad smaidīdama sacīja Josefam. — Savādi, ka pēc tik daudziem pārdzīvojumiem cilvēks vēl var būt tik jūtīgs.

Tad viņi devās apskatīt milzīgo statuju. Lūcija aicināja Josefu līdzi. Gigantiskā Junona slējās augšup putekļos un troksnī, un laba tiesa no tās vēl slēpās akmenī. Kreisā roka bija izstiepta uz priekšu, un Basils uz tās uzkāpa. Stāvēdams uz varenās akmens plaukstas, viņš skaidroja savu darbu. Veidot Junonu neesot pateicīgs uzdevums, Junona paliekot garlaicīga un svinīga pat tad, ja modelis esot Lūcija. Viņš gribot reiz veidot īstās Lūcijas tēlu, nevis oficiālo, reprezentatīvo.

— Kādu tad jūs iedomājaties īsto Lūciju? — princese smiedamās jautāja no lejas augšup.

— Piemēram, — Basils, bijīgi saraudamies, sacīja, — kā dejotāju Taisīju, kas jāj uz filozofa muguras, mēreni iesviķojusies. Tas tikai būtu uzdevums!

Garā Lūcija pastiepās, saķēra tēlnieku un nocēla no statujas plaukstas zemē. Viņa pati par respektu daudz nebēdājot, viņa miermīlīgi pavēstīja, bet puisītis gan dusmotos, ja dzirdētu šādu negodbijīgu runāšanu.

— Tagad, — viņa pievērsās Josefam, — kad jūsu jū-diete, jūsu Berenīke, drīz būs šeit, es nepavisam nedrīkstu zaudēt savu cieņu. Jūs, jūdi, sagādājat mums daudzas neērtības. — Viņa nopūtās. — Viņš gan pieder pie patīkamākajiem, vai ne, manu vāverīt? — viņa jautāja Ba-silam.

Josefs dusmojās, ka Lūcija tā runā, nerēķinādamās ar viņa klātbūtni. Kad viņa kāpa savā palankīnā, viņš tomēr jautāja, urbdamies sievietē ar savām kvēlajām acīm:

. — Vai drīkstu aiznest jums savu grāmatu jaunajā redakcijā?

— Dariet to, mīļais, — viņa atbildēja. Arī to viņa pateica no augšas. Tomēr ar rokas mājienu viņa atturēja kalpotāju, kas gribēja aizvērt aizkarus, un, kamēr palan-kīns vēl nebija attālinājies, raudzījās Josefā, smaidā savilkusi lūpas, mazliet ironiski, ļoti aicinoši. Viņas piere zem augstās, bagātīgi cirtotās frizūras bija tīra un maiga kā bērnam, stipri atstarpinātās acis virs garā, palielā deguna raudzījās bezbailīgi, alkaini. Josefs savukārt klusībā smaidīja un vairs nedusmojās.

Sestā rajona namā neparastā stundā ieradās stikla fabrikants Alekss, kuru Josefs atzina par savu labāko draugu no visiem Romas jūdiem. Šis Alekss Jeruzalemes aplenkuma laikā bija palicis pilsētā, nevēlēdamies atstāt veco tēvu, kas nevarēja šķirties no šīs pilsētas. Tur viņš bija pārdzīvojis neaprakstāmas šausmas, visa viņa ģimene bija tikusi drausmīgā veidā nogalināta, un viņš pats pēdējā brīdī ar Josefa palīdzību bija izvests laukā gūstekņu pajūgā, kurā atradās zvēru un gladiatoru cīņām nolemtie. Sis dzīvesgudrais vīrs, liekot lietā savas progresīvās ražošanas metodes, arī Romā ātri bija ticis uz augšu. Tomēr viņa auguma ziedošais tvirtums un svaigā sejas krāsa bija pagalam uz visiem laikiem, spīdīgi melnā bārda kļuvusi pelēcīga, un visā, ko viņš sacīja un darīja, jautās klusas, viedas skumjas. Josefs savu draugu vērtēja ļoti augstu. Alekss dzīvoja priekšzīmīgi, pārlieku neko nesaasinādams, tā ka varēja būt reizē gan labs jūds, gan labs Romas pavalstnieks.

Šis parasti tik mierīgais vīrs šodien izskatījās satraukts, viņa blāvās, skumjās acis gailēja. Viņa mājās esot ieradušies divi. negaidīti viesi no Jūdejas, kurus viņš agrāk nav pazinis, — kāda meitene vai drīzāk gan sieviete kopā ar desmit gadus vecu zēnu. Tā esot Josefa pirmā sieva Mara ar dēlu Simeonu.

Aleksam šī sieviete un zēns labi patīkot. Taču Josefs izskatījās apjucis un noraidošs. Kāpēc tad šī sieviete gājusi tieši pie viņa, viņš jautāja Aleksam. Tāpēc, ka viņa jau Jūdejā dzirdējusi minam viņu kā Josefa draugu. Ko Mara gribot darīt Romā, Alekss turpināja, to viņa neesot viņam uzticējusi, uz visiem jautājumiem atbildējusi tikai .1 r maigu, noslēpumainu un šķelmīgu smaidu. Viņa tikai c'sot lūgusi Alekšu aiziet pie doktora Josefa ben Matati-jas, pirmās pakāpes priestera, ķeizara drauga, viņas kunga un bijušā vira, un panākt, lai Josefs, kaut arī pametis viņu, sievu, tomēr tiktos ar savu dēlu Simeonu, janiki, savu pirmdzimto.

Visus šos desmit gadus Josefs nebija redzējis ne savu agrāko sievu, ne dēlu un arī domās maz bija pie viņiem kavējies. Viņš bija apmierinājies ar to, ka maksāja abiem noteikto pensiju. Mara sākumā bija dzīvojusi laukos viņa mājās un pēc tam bija pārcēlusies uz pilsētu, uz jūras ostu Cēzareju, lai mazais Simeons varētu iet tur skolā. Mara labāk būtu gribējusi zēnu sūtīt skolā Jabnā, kas bija jūdu zinātnes centrs. Taču Josefs bija baidījies, ka tur viņa dēlu uzņems nelabprāt, un tāpēc bija pierunājis Māru kopā ar Simeonu doties uz Cēzareju, provinces galvaspilsētu, kur dzīvoja gandrīz tikai grieķi un romieši. Jūdiem tur nebija viegli apmesties, bija vajadzīga īpaša atļauja. Josefa pārvaldnieks Teodors bar Teodors bija Marai un viņas dēlam šo atļauju drīz vien sagādājis. Tur viņa pēdējos gados bija dzīvojusi klusu un padevīgi, Jo-sefu netraucēdama, un katru gadu būdiņu svētkos sūtījusi vēstuli, kurā pazemīgā garā ziņoja, ka viņa un zēns jūtas labi un pateicas Josefam par viņa gādību.

Tagad pirmo reizi, kopš viņš Māru pazina, viņa, nejautādama pēc Josefa gribas, bija pieņēmusi patstāvīgu lēmumu un atbraukusi uz Romu. Josefs bija no viņas šķīries, bija bijis ar mieru paciest sabiedrības nosodījumu, lai panāktu šo šķiršanos. Sieva, kas radīta no viņa ribas, ir Dorija, viņa sirdī pirmdzimtā dēla vieta ir Paulam. Kāpēc pēkšņi šeit ieradusies šī sieviete? Kas viņai ienācis prātā? Ko viņa grib? Vispareizāk būtu aizsūtīt viņu atpakaļ uz Jūdeju, nemaz netiekoties, bet dodot stingru norādījumu.

Viņš atcerējās, kāda Mara bija pie viņa atnākusi, pēc tam kad Vespasiāns bija viņu ieguvis, — samīta, kā iz-krāšļots mironis. Kā viņa bija uzplaukusi, kad romietis bija Josefu piespiedis viņu apprecēt. Toreiz viņai bija četrpadsmit gadu, viņas seja bija tīra, apaļa kā ola, zemā, bērnišķīgā piere izstaroja gaismu. Viņas pilnīgā, uz priekšu izvirzītā mute runāja pazemīgus vārdus, maigi un gādīgi viņa slīdēja Josefa tuvumā, izpildīdama visas viņa mazās vēlēšanās, pirms tās vēl bija izteiktas. Un viņš labprāt bija ļāvis tam notikt. Šī Mara, kas bija tikusi sagūstīta un, kaut arī pret pašas gribu, kļuvusi par netikli, gulēdama ar romieti, bija bijusi tīkama Josefa sirdij un ādai. Taču ne jau ilgi. Nekad viņai nebija piemitis tāds pievilcības spēks kā Dorijai.

Un tagad viņa ir šeit. Kā mīļāko viņu varēja aizmirst pēc trim nedēļām, bet viņa noteikti ir laba māte. Josefs mita Aleksandri]ā, kad šī sieviete dzemdēja viņam dēlu — pirmdzimto, kuru viņš nekad nav redzējis. Viņš labi atceras, kā Mara to pavēstīja. Vēstuli bija rakstījis kāds rakstu pratējs, bet viņš tūlīt pazina viņas izteiksmes veidu: «Ak, Josef, mans kungs, Jahve redzēja, ka Tava kalpone Tavam vaigam nebija tīkama, un viņš svētīja manu miesu un padarīja mani cienīgu dzemdēt Tev dēlu. Viņš piedzima sabatā, un viņš sver septiņas litras un sešdesmit piecas zuzas, un viņa kliedziens atbalsojās no sienas. Es viņam devu Simeona vārdu, tas ir uzklausīšanas dēls, jo Jahve mani uzklausīja, kad es Tev nebiju tīkama. Josef, mans kungs, esi sveicināts un topi liels ķeizara saulē, un lai tas Kungs pievērš Tev savu vaigu. Un neēd palmu salātus, jo tie spiež Tev māgu.» Šī vēstule peldēja pa jūru no Cēzarejas uz Aleksandriju tai pašā laikā, kad no Aleksandrijas uz Cēzareju peldēja cita vēstule — tā, kurā Josefs paziņoja par šķiršanos.

Viņš negrib celt augšā pagātni. Viņš mīl dēlu, kas dzimis laulībā ar Doriju. Ak, kā viņš mīl šo zēnu, savu dēlu Paulu! Bet Pauls nav uzņemts ticīgo kopībā, viņš noslēdz savu sirdi Josefam un ir pieķēries šim Finejam, šim ļaunvēlim, šim sunim. Pauls ir grieķu zēns, augstprātīgs, salts un nicīgs pret savu tēvu — jūdu. Bet tas otrs, priestera un kara vaņģinieces laulības auglis, ir svešinieks, bastards.

Cik slikti, ka viņam nav dēla, kas būtu īsts jūds. Krūšutēls Miera templī ir pagodinājums, kāds nav ticis vēl nevienam jūdam. Doktors Licins aicināja viņu celt sinagogu. Būtu labi, ja toras tīstokļi, kas izglābti un atvesti no Jeruzalemes, glabātos Josefa sinagogā un tai pašā laikā viņa statuja atrastos Miera templī. Romas jūdi pienācīgi novērtētu Josefa sinagogas dibināšanu tikai tad, ja viņa dēls būtu jūds. Viņa miegs tad būtu labs, dziļš un netraucēts.

Patiesībā tas mamsers — tas bastards no sākta gala ir bijis pielīdzināts pilntiesīgam jūdu pilsonim. Tagad, pēc tempļa sagraušanas, likumus par bastardiem ir atļauts

tulkot visai brīvi. Stāties laulībā bastards gan nedrīkst, liet var jau atrast kādu izeju. Būtu jauki, ja viņam šeit Komā būtu dēls — jūds. Būtu jauki, ja varētu uzcelt Jo-sefa sinagogu. No otras puses, ja viņš kaut reizi tiksies ar Māru vaigu vaigā, var viegli izcelties tūkstoš grūtību un sarežģījumu. Kad Josefa sinagoga būs tapusi un viņa krūšutēls stāvēs Miera templī, tad viņš varēs gulēt dziļā miegā. \

— Es jums pateicos, ka man to pavēstījāt, mīļais Aleks, — Josefs teica, pabeidzis savas pārdomas. — Sakiet Marai, ka ieradīšos rīt.

Nākamajā dienā pa ceļam pie Maras viņš sev piekodināja, ka svarīgākais ir nepārsteigties, nepieļaut, ka no viņa izvilinātu kādus solījumus. Viņš grib tikai abus redzēt, tas ir viss. Nekādus pienākumus viņš neuzņemsies.

Kad Josefs iegāja iekšā, sieviete zemu paklanījās. Viņa bija ģērbusies vienkāršā Ziemeļjūdejas tērpā, kas bija četrstūrains, veidots no viena gabala, tumšbrūns, ar sarkanām svītrām. Josefam degunā iesitās pazīstama smarža — tātad viņa joprojām mēdz savas sandales iesmaržot.

— Ak, mans kungs, — viņa sacīja, — tu esi upurējis savu bārdu, bet tava seja ir stipra, skaista un starojoša arī bez bārdas.

Mara bija tikpat pazemīga kā arvien, taču no viņas dvesa liela noteiktība, kādu Josefs agrāk nebija viņā pamanījis. Ar savu mazo, cieto roku viņa norādīja uz zēnu, apskāva viņu ap pleciem un pieveda pie Josefa. Josefs redzēja, ka dēls ir brožs, labi noaudzis; seja apaļa kā ola tāpat kā Marai, noteiktām līnijām veidotas lūpas, paliels deguns, iegarenas, dzirkstīgas acis kā Josefam pašam. Josefs uzlika roku uz dēla biezajiem, spurainajiem matiem un svētīja viņu: lai dievs viņu dara tādu pašu kā Efraims un Menase.

Zēns vēroja svešo vīrieti bez mulsuma, taču tik tikko bilda kādu vārdu. Viņi sarunājās aramiešu valodā. Mara mudināja dēlu runāt grieķiski; viņš visai labi protot grieķu valodu, viņa lepni sacīja. Taču Simeons iecirtās, viņš nesaprata, kāpēc būtu jārunā grieķiski, ja jau šis kungs prot aramiski.

Zēns mazliet atplauka, kad Josefs jautāja, kā viņi atbraukuši. «Viktorija» esot labs kuģis, kaut gan ne visai liels. Kad drīz pēc izbraukšanas no Aleksandrijas uznākusi vētra, gandrīz visi mocījušies ar jūrasslimību, tikai viņš ne. Ar šo kuģi vesti arī arēnai paredzēti plēsīgie zvēri. Vētras laikā tie baismīgi rēkuši. Uz kuģa bijuši arī divi lielgabali cīņai ar jūras laupītājiem. Jūras laupītāju gan vairs nebija, bet likums, kas paredzēja, ka katram kuģim jābūt apbruņotam, nebija atcelts. Lielgabali bija īpaši piesaistījuši Simeona interesi. Viņš par tiem bija sīki jo sīki iztaujājis jūrniekus un arī pats konstruējis mazu lielgabala modeli. Mara teica, lai parāda to viesim. Zēns arī nelika sevi ilgi lūgt. Runādams par savu modeli, viņš atplauka un izskatījās līksmāks nekā drūmais Jo-sefs. Viņam acīmredzot bija ķēriens uz šādām lietām.

Šādas nodarbības jau Simeonu interesējot, Mara stāstīja, tad viņš varot gan uzmanīgi klausīties, gan runāt grieķiski. Turpretī skolas mācībās zēna sekmes nebūt neesot apmierinošas. Viņa uzmanība viegli novirzoties uz kaut ko citu, viņš neklausoties mātes aizliegumos un daudz klaiņojot pa Cēzarejas ielām, kur no goju puikām tikai nelietības vien samācoties. Maras dobjā balss tomēr skanēja maigi, kad viņa sūdzējās par savu Simeonu — janiki, tajā bija jaušams zināms lepnums uz viņas attīstīto dēlu, kas tik dzīvi interesējas par apkārtējo pasauli.

Josefs uzmanīgi, visu laiku runādams kā ar pieaugušu cilvēku, mēģināja izzināt, ko zēns skolā ir iemācījies. Acīmredzot daudz tas nebija. Tomēr Josefs jutās dziļi un smeldzīgi aizkustināts, kad dzirdēja no sava dēla mutes ebreju vārdus — senas, pazīstamas skaņas Izraēla zemes intonācijā. Zēns aizstāvējās pret mātes sūdzībām. Kāpēc gan lai viņš mācās no galvas grūtos likumus par tempļa apkalpošanu un upurēšanu, ja templis diemžēl ir sagrauts? Cēzarejas osta un kuģi, un noliktavas viņu interesējot vairāk. Tur nu viņš neko nevarot darīt.

Mara baidījās, ka zēna apšaubāmās izrunas Josefu sadusmos. Taču viņš nedusmojās. Viņš pats bija bijis labs skolnieks un visas stundas skolā kārtīgi nosēdējis. Bet tad viņš bija kļuvis par karavīru un jaucies apkārt pa dzīvi, un acīmredzot kareiviskais gars viņā bija iesēdies dziļāk, nekā pats domāja. Tagad tas kļuva redzams dēlā. Josefs runāja ar zēnu par lielgabaliem, skaidroja, kā konstruēta Lielā Debora — slavenais jūdu lielgabals, kuru romieši esot varējuši atņemt tikai pēc daudziem veltīgiem pūliņiem un kuru viņi ar sevišķu lepnumu, kaut gan pa pusei sadragātu, veduši līdzi triumfa gājienā. Zēns klausījās mirdzošām acīm. Josefs pats arī iedegās. Viņš savā grāmatā bija devis klasisku šā ieroča aprakstu im tagad runādams pārgāja uz grieķu valodu, un izrādījās, ka Si-meons, janiki, saprata gluži labi. Mara apmierināta klausījās, kā abi — viņas vīrs un dēls — tērzē.

Pēc tam zēns iztaujāja tēvu par ievērības cienīgajām Romas vietām un lietām, par kurām bija jau dzirdējis.

— Jūsu Roma ir ļoti liela, — viņš domīgi sacīja, — bet mūsu Cēzareja arī nav maza, — tūlīt lepni piebilda.

— Mums ir gubernatora pils un milzīgas celtnes ostmalā, Lielais hipodroms, un četrpadsmit tempļu, un ķielais teātris un Mazais teātris. Mūsu pilsēta vispār ir lielākā visā provincē. Māte man neļauj iet uz zirgu skriešanās sacīkstēm, bet es esmu runājis ar čempionu Tallusu, kurš uzvarējis tūkstoš trīs simti trīsdesmit četrās sacīkstēs. Viņš iekrājis vairāk nekā trīs miljonus, un viņš man atļāva jāt ar savu Pirmo zirgu Silvanu. Vai jūs kādreiz esat sēdējis Pirmā zirga mugurā?

Tagad zēns atkal runāja aramiešu valodā, un Josefs atzina, ka viņš ir atraisīts un patīkams. «Mācīts bastards stāv augstāk par nemācītu priesteri,» — tā skan viena no doktoru tēzēm. Šo tēzi gan uz Simeonu lāgā nevarēja attiecināt, taču Josefam dēls tik un tā patika. Mara bija laimīga, ka Josefs nedusmojas par zēna nezināšanu. Tā nebija viņas vaina, ka Simeonam nav dotību, lai kļūtu par doktoru un kungu. Viņa tiešām ir darījusi visu, ko varējusi. Jau grūtniecības laikā viņa bija ēdusi jūras barbes, lai Simeons labi attīstītos.

— Patiesībā tas arī palīdzēja, — viņa sacīja ar maigu lepnumu. — Viņš ir nevaldāms, viņš klaiņo pa ielām un lieto sliktus vārdus, un man vajadzēja braukt šurp uz Romu, tāpēc ka Cēzarejā netiku ar viņu galā. Bet zēnam ir viegla galva un izveicīga roka, un viņš ātri cilvēkiem iepatīkas. Nē, tas nemaz nebūs pārdroši, ja teikšu, ka mēs nebūt neesam galīgi nogājušies.

— Vai šeit vēl saka «galīgi nogājušies»? — Simeons jautāja mazliet nicīgi. — Pie mums Cēzarejā saka «noiet dibenā». Tas man patīk labāk. Bet vispareizāko teicienu es iemācījos uz kuģa no matrožiem. Viņi saka: «galīgi dimbā».

— Viņš vienmēr lieto šos prastos vārdus, — Māra sūdzējās.

— Man patīk «dimbā», — Simeons nepielaidās.

— Ja tev, dēls, nepatīk «noieties», — Josefs sacīja,

— tad varbūt var teikt «zemu krist».

Simeons mazliet padomāja.

— Sevišķi labi neskan, — viņš novērtēja. — Mans teiciens ir labāks. Bet, ja māte par visu varu grib, tad es teikšu «neesam zemu krituši», — un saprotoši paskatījās uz Josefu gluži kā pieaudzis vīrietis, kas pakļaujas sievietes muļķīgajām iedomām.

Josefs jautāja, vai dēlam Cēzarejā esot daudz draugu. Un uzzināja, ka Simeons saejoties ar dažiem grieķiem. Ja šie kļūstot nekaunīgi, tad izplūcoties savā starpā. Viņam esot labi paziņas policistu vidū, un tie viņu aizstāvot pret šiem utubungām. «Utubungu» vietā viņš gan bija gribējis lietot spēcīgāku vārdu, bet aiz džentlmeniskas pieklājības pret māti atturējās.

Pēc brīža viņa izsūtīja zēnu laukā uz ielas; arī tur viņam jau bija draugi. Kad viņi palika divatā, Josefs pievērsa skatienu Marai. Pa šiem gadiem viņa bija vairāk nobriedusi, kļuvusi apaļīga, no viņas dvesa nesatricināms miers un kluss gandarījums. Viņš sava dēla Paula audzināšanā bija zaudētājs. Viņš, kas gribēja ar jūdu garu piesūcināt visu pasauli, nevarēja to iepotēt pat savam dēlam. Un te nu sēdēja šī sieviete, un viņas pilnīgajās, iz-velbtajās lūpās rotājās viegls, apmierināts smaids. Viņas dēlam nebija dotību, lai kļūtu par rakstu mācītāju, viņš bija mazliet vulgārs, šis tas viņā bija iedzimis no vectēva, teātra kalpotāja Lakiša. Toties viņš bija jūds, visumā labi attīstīts un ar možu prātu.

Šīs sievietes apmierinātība Josefu tomēr kaitināja. Nelaipnāk, nekā pats sākumā bija nolēmis, viņš jautāja, ko viņa šeit gribot darīt un ko gribot no viņa.

Josefa sapīkums Māru nebaidīja. Pēc viņas domām, viņa atbildēja, Simeons, janiki, pārāk augot savvaļā. Cē-zareja, kur viņš vienmēr dauzījies apkārt kopā ar grieķu puikām, laikam gan neesot bijusi viņam vispiemērotākā vieta. Jabnā viņš būtu labāk uzraudzīts. Viņa cerot šeit, Romā, atrast kādu, kam būtu pietiekami stingra roka, lai zēnu iegrožotu. Josefs raudzījās tieši uz priekšu un neatbildēja neko. Taču tas vēl neesot viss, viņa turpināja. Pastāvot vēl viens svarīgāks iemesls. Visus šos gadus kā smags slogs uz viņas sirds esot gūlies tas, ka Josefs, viņas kungs un pavēlnieks, nav gribējis, lai viņa dēls tiktu audzināts Jabnā; viņa gan domājot, ka esot uzminējusi īsto iemeslu, lai kāda muļķe būtu. Tad nu viņa gājusi uz Jabnu viena — ar ceļaspieķi rokā, raga ūdenstrauku slāpju dzesēšanai uz muguras un šļūteni ap pleciem, kā agrāk ļaudis devušies uz Jeruzalemi, un tur viņa iztaujājusi universitātes doktorus, vai tiešām ne ar kādiem līdzekļiem neesot iespējams viņas dēlu, šo spējīgo Si-meonu, janiki, atbrīvot no lāsta, kas gulstas uz viņu, — proti, viņš pagaidām esot tikai mamsers, bastards. Viņa esot piekļuvusi pat pie visgudrākā no visiem šiem vīriem — tas bijis īsi pirms viņa nāves —, pie lieldoktora Johanana ben Zaķa ja, lai mūžīga piemiņa šim taisnajam vīram. Šis gudrais sirmgalvis esot runājies ar viņu laipni un visu teikto apdomājis tik pamatīgi, it kā tas nebūtu nācis no jauna meitieša lūpām; tad viņš esot Marai ieteicis doties uz Romu pie Josefa un sacīt, ka viņš Māru sūtījis. Tad viņa esot sākusi taupīt naudu, ko Josefs savā labsirdībā viņai devis, un tieši tad, kad bijusi sakrāta ceļojumam vajadzīgā summa, visiem jūdiem esot uzaususi jauna gaisma, jo tagad taču Romā ķeizariene būšot jū-diete. Tā nu tagad viņa esot šeit un cerot, ka viņas kungs Josefs nedusmojoties. To viņa pateica maigi, bez jebkādiem tīkojumiem, joprojām ar vieglu, klusu, šķelmīgu smaidu.

Izdzirdis no sievietes mutes Johanana ben Zakaja vārdu, Josefs bija satriekts. Viņš bija domājis, ka Mara nākusi šurp aiz nekautrības, uzbāzīgi, pati uz savu galvu. Un nu noskaidrojās, ka viņu sūtījis Johanans ben Zakajs — viņa skolotājs, augsti godājamais un viltīgais sirmgalvis, kurš savā Jabnas universitātē ar svētīgu, pārcilvēcisku neatlaidību bija pūlējies zaudēto jūdu valsti aizstāt ar Mozus mācību un doktoru paražām. Šis vīrs Josefam bija ticējis līdz pēdējam, kad citi jau sen viņu apspļaudīja. Tātad šis cilvēks, vēl aizkapa dzīvē par viņu rūpēdamies, ir atsūtījis pie viņa sievu un dēlu, un tie ieradušies tieši tagad, kad viņa prātus sajaukusi šī skulptūra, kas bija viņa paša atveids.

Mara runāšanu nepārtrauca. Viņa bija par daudz ko norūpējusies. Vai par Josefa uzturu tiekot labi gādāts? Vai viņam dodot pietiekami daudz rutku un jāņogu lapu? Vai viņu nemielojot ar pārāk stipru kaperu mērci? Tas viņam vienmēr esot bijis kaitīgi. Viņa esot atvedusi līdzi mazliet majorāna un isopa, kas domāts Josefam, un arī labu sāli no Nāves jūras, jo viņai stāstīts, ka romiešu sāls esot ļoti slikts.

Viņa pasniedza mazās veltes laimīga, ka var ar šo vīrieti elpot vienu gaisu, stāstīt par viņa un savu bērnu, par Simeonu, janiki, kas ir gudrāks un drosmīgāks nekā visu citu dēli. Josefs klausījās viņas klusajā valodā, lūkojās uz viņas zemo, starojošo pieri. Viņš domāja par lielā Sirmgalvja Johanana ben Zakaja ticību, kas lauzās uz priekšu ar mokām, pa apkārtceļiem. Dievs netaps mazāks, viņš bija teicis, ja ticīgie ies pie viņa pa viltīgiem apkārtceļiem. Tā bija liela dāvana, ka Johanans ben Za-kajs atsūtījis pie viņa sievu un dēlu.

Mara pievirzījās tuvāk.

— Vai tu, mans kungs, dusmojies, ka esmu ieradusies? — viņa jautāja, jo Josefs ilgi klusēja.

— Tev vajadzēja atrakstīt un uzzināt manu gribu, — viņš atbildēja. Taču tūlīt labvēlīgi piebilda: — Bet, ja nu reiz esi šeit, tad lai tā paliek.

Tēlnieks Basils Josefam rādīja metāla gabalu, no kura vajadzēja tapt viņa galvai. Tā bija Korintas bronza — ārkārtīgi vērtīgs metāls, kas radies pirms divi simti divdesmit sešiem gadiem, kad tika sagrauta Korintas pilsēta un no zelta, sudraba un vara veidotie mākslas darbi izkusa, satecēja vienā masā un izveidoja šo brīnum skaisto sakausējumu, kuru kopš tā laika ne reizi nebija izdevies atdarināt. Tēlnieks domāja, ka blāvais, savādais mirdzums, ko izstaros Josefa galva, ja tā būs lieta šajā metālā, izskatīsies ārkārtīgi iespaidīgi.

Basils vispirms bija izveidojis vaska modeli un tagad veidoja modeli mālā. Josefs sēdēja lielajā ateljē uz_ podija un klausījās, kā tēlnieks stāsta par viņam ļoti tālām lietām, piemēram, par daudzajiem viltojumiem, kurus Romā cenšoties iemānīt kolekcionāriem. Kāpēc gan arī lai nešmauktu šos bagātniekus, kas vecumdienās pasākuši vākt visādus mākslas darbus un savu laiku pārdzīvojušu, apšaubāmu mākslinieku vārdus turot augstākā godā nekā īstas mākslas vērtības?

— Nesen, — viņš stāstīja, — es viesojos pie kolekcionāra Tulla. Tur bija plaša sabiedrība, visi Tulla draugi. Uz galdiem bija salikti vairāk par trīssimt sudraba kausu un citādu galda piederumu, cits par citu lieliskāks un vecāks, gravējumi jau pavisam izdzisuši. Es jums saku, Flā-vij Josef, — šie mākslas darbi bija tikpat īsti, cik draugi. Tur bija, piemēram, galda figūra, kurā attēlots lauva, kas saplosa antilopi, un apakšā antīkām rakstu zīmēm, bet vēl salasāmi iegravēts lielā Mīrona vārds. Mīrons ir miris jau pirms vairāk nekā piecsimt gadiem, bet, ja jūs pajautātu manam labajam Kritijam, tad viņš jums varētu precīzi pastāstīt, vai šis te Mīrons šodien izkāpis no gultas ar labo vai ar kreiso kāju.

Kamēr mazais, ņiprais vīrs tērzēja, Josefs izbrīnījies dīvaini baismā saviļņojumā vēroja meistara rokās topam savu galvu. Ar sapīkumu nācās atzīt, ka šis pretīgais Ba-sils nav solījis par daudz: tā, kas tur viņa acu priekšā veidojās par realitāti, tiešām bija viņa galva, ne mazāk dzīva kā tā — no miesas un asinīm, un turpmāk būs grūti, pat viņam pašam grūti redzēt šo galvu citādu. Tās bija viņa lūpas, viņa nāsis, viņa piere. Un tomēr tā bija sveša, baismīga galva. Josefs saņēmās, viņš gribēja skaidrību. Vai šīs pašas lūpas bija devušas rīkojumu noņemt no krusta Justu, šo naidīgo draugu, bezkauņu, kas tagad rakstīja jūdu kara vēsturi? Vai šīs pašas nāsis bija odušas drupās brūkošās Jeruzalemes un tempļa deguma un posta smaku? Vai aiz šās pašas pieres bija mājojusi stingrā griba noturēt Jotapatas cietoksni septiņreiz septiņas dienas? Jā, tā bija un arī nebija viņa seja, tāpat kā tie darbi bija un arī nebija viņējie, jo tagad viņš tā vairs nedarītu vai darītu citādi. Viņš lūkojās pats uz sevi — dzīvais Josefs uz mālā veidoto. Daudz kas no tā, ko bija darījis cilvēks ar šo seju, viņam patika un daudz kas nepatika, bet lielākā tiesa bija neizprotama. Kurš Josefs ir īstais — mālā veidotais vai dzīvais? Kurš Josefs ir īstais — tas, kurš darījis tos darbus, vai tas, kurš sēž šeit? Kas cilvēkā ir noteicošais — tas, kas viņš ir tagad, vai tas, ko viņš darījis senāk?

Viņš saspringti domāja. Un nāca pie atziņas. Cilvēkam Flāvijam Josefam, kas dzīvo Romā 832. gadā pēc šās pilsētas dibināšanas, 3839. gadā pēc pasaules radīšanas, nav nekā kopīga ar cilvēku Josefu ben Matatiju, kas savā laikā bija ģenerālis Galilejā. Rakstnieks Flāvijs Josefs ar tīri literāru, zinātnisku interesi lūkojās uz to, ko ir darījis doktors Josefs ben Matatija, pirmās pakāpes priesteris. Par Josefu ben Matatiju viņš rakstīja ar tādu pašu vēsu ziņkāri kā par valdnieku Hērodu, tas bija stāsts par sveša, pagātnē aizgājuša cilvēka daudzveidīgo dzīvi. Kad Flāvijs Josefs bija nonācis līdz šādai atziņai, viņš jutās stipri pārāks par šo kādreizējo, tagad jau mirušo, pagājībā aizgājušo cilvēku.

Tad pēkšņi, gluži izbiedēdama, ienāca prātā doma: bet kas gan ir tagadējais Josefs, ja viņu mēro ar nākotnes

Josefa mērauklu? Viņš apsvēra, ko ir paveicis un kas vēl paveicams, un viņam kļuva grūti elpot.

Viņš ir sarakstījis šo grāmatu par jūdu karu, romiešiem tā patīk, romieši cildina tagadējo Josefu un veido viņa attēlu pasaulē visdārgākajā metālā. Viena dzīves uzdevuma daļa ir aiz muguras — vieglākā, tā, kas labāk atmaksājas. Bet priekšā gluži kā kalns draudošs, vēl neiesākts stāv īstais uzdevums, nākotnes darbs, viņa tautas lielā vēsture, kuru viņš ir uzņēmies uzrakstīt un nodot Rietumu pasaulei. Šā darba dēļ viņš uz savas sirdsapziņas ir ņēmis tik daudz grēku, nodarījis tik daudz ļauna. Un viņš, tagadējais Josefs, ir pabeidzis «Jūdu karu». Vai tas ir sākums? Vai tā ir samaksa par milzīgo vainu? Tas nav nekas. Viņš sver, sver, skaita un atmet. Apdullinoši uzmācas sava bezspēka sajūta. Tagad viņš ir melis, iedomādamies, ka ir aicināts veikt šo darbu, un sava aicinājuma dēļ uzdrīkstēdamies uzvelt sev tādu grēku nastu, kas cilvēku var nospiest. Pēkšņi viņā pamostas skaidra, skarba, sen nedzirdēta balss. «Jūdu doktors Josefs ir plukata,» šī balss saka, tā ir Tiberiādas Justa — naidīgā drauga balss. Tā nav skaļa, tomēr tā pārskan tēlnieka tērzēšanu, piepilda visu lielo darbnīcu, un māla modelis sāk grīļoties, tā apveids izplūst; ar savu nicināšanu, rezignāciju, ar savu neveiklo aramiešu valodu tā liek Josefa sirdij sažņaugties. Viņam ir jāsavaldās, lai šeit, šā tēlnieka Basila priekšā, nesistu sev pie krūtīm un atklāti neatzītos: «Ārišķība. Viss, ko esmu darījis, bijis ārišķīgi. Neesmu šā darba cienīgs. Esmu nekrietns».

Taču viņa krūšutēla — goda bistes veidošana veicās labi. Drīz jau bija gatavs vispirms parastajā bronzā lietais paraugs, neatrisināta palika vairs tikai acu problēma. Palīgs Kritijs tomēr bija apsolījis jau nākamajā dienā atgādāt šurp ari savu paveikto darba daļu.

Kad Josefs otrajā dienā ienāca darbnīcā, lai apskatītu skulptūru pilnībā, viņš tur jau priekšā atrada princesi Lūciju. Šī bija trešā reize, kad viņš šo dāmu sastapa pie Basila. Izdzirdusi, kas te notiks, viņa palika.

Josefs saspringti vēroja, kā Kritijs pielāgo bronzas modelim divus mirdzošus akmeņus, apaļus kā ola. Akmeņi no bronzas ietvara raudzījās biedējoši. Tie vairs nebija kaut kādi pusdārgakmeņi kaut kādā bronzā, tās tiešām bija viņa acis. Josefs satriekts saprata, ka šis nepatīkamais, druknais Kritijs viņā ir saskatījis visu — viņa slēptākās domas, viņa grēkus, viņa kārības, viņa lepnumu, viņa bezspēcību. Viņš ienīda šo grieķi Kritiju un ienīda šo grieķi Basilu, tāpēc ka tie abi bija izpētījuši viņa kailo dvēseli. Viņš nespēja skatīties uz krūšutēlu un pagrieza galvu sāņus.

Tad viņš ieraudzīja, kā Lūcija uzmanīgi, augstu saraukusi uzacis, aplūko skulptūru. Lai atbrīvotos no savu izjūtu jucekļa, Josefs ātri piesaistīja domas šai sievietei, viņas drosmīgajai, gaišajai sejai. Sie romieši nepazīst grēka, varbūt tas ir viņu spēks, viņu milzīgo panākumu cēlonis. Iekšēju kavēkļu netraucēti, viņi ir uzcēluši savu impēriju un sakāvuši mūsu valsti. Vai mēs savu pirmo lielo kauju nezaudējām tāpēc, ka nevarējām vienoties par cīņā iešanu sabatā un nepretodamies labāk ļāvām sevi apkaut? Pa šo laiku esmu kļuvis gudrāks. Esmu šo to iemācījies. Es apzinos grēku, tomēr daru to. No maniem grēkiem vairojas mans spēks. «Tev vajag dievu mīlēt arī ar tavām sliktajām dziņām.» Ir viegli būt stipram, ja apziņa neapslāpē dziņas. Apzināti būt grēcīgam un bēgot nemeklēt glābiņu svētulībā un rezignācijā — tā ir vislielākā uzvara.

Viņš atkal pievērsa skatienu krūšutēlam. Aplūkoja to spītīga pašapliecinājuma pilns. Bronzas galva, raudzīdamās uz savu apskatītāju un pasauli, pa pusei pagriezta atpakaļ, bija saspringta dziļā, zinošā, bīstamā ziņkārē, un Josefs šīm alkām un saviem grēkiem atbildēja ar «jā». Varbūt šajās mirdzošajās acīs bija kaut kas atstumjošs, bet tās bija spēka un dzīvības pilnas acis, tās bija viņa acis, un viņš bija priecīgs, ka tās ir tādas, kādas ir.

Visi lūkojās uz krūšutēlu ar saspringtu uzmanību: apjukušais, iecirtīgais Josefs, pēc visa stiprā un dzīvīgā iztvīkusī Lūcija, pašapzinīgais, skeptiskais Basils, klusais cilvēku nicinātājs Kritijs.

— Pie Herkulesa! — beidzot izsaucās princese, mēģinādama runāt vieglā tonī, taču viņas balss skanēja piespiesti. — Jūs taču esat apsēsts, manu Flāvij Josef!

Josefs pārsteigts ātri pavērsa galvu uz viņas pusi — drūms, augstprātīgs. Tas, ko princese teica, gan skanēja kā atzinība, bet kas viņai bija atļāvis uzminēt viņa domas? Ko drīkstēja atļauties domāt viņš pats, tas ne tuvu nebija atļauts kādam citam. Viņš neko neatbildēja.

— Tu esi pārspējis pats sevi, draugs Kritij, — beidzot noteica Basils, kas pretēji savam parastajam izturēšanās veidam ari bija apjucis. — Tomēr man šķiet, — viņš piebilda, un viņa ierastais možums šoreiz izskanēja mazliet neīsti, — ka mēs veidosim galvu bez acīm.

— Labi, darīsim tā, — vilcinādamies pievienojās Jo-sefs.

— Žēl, — noteica Lūcija.

Tūlīt pēc tam, kad krūšutēls bija pabeigts, ķeizars aicināja Josefu pie sevis vēlreiz. Šoreiz viņš bija viens, un Josefs tūlīt pamanīja, ka apātija, kas Titam piemita pirmajās nedēļās, bija zudusi. Starplaikā tautas masas bija izgudrojušas ķeizaram savādu iesauku — tās viņu tagad sauca par «vali». Varbūt ar to bija gribēts apzīmēt viņa lielo varu kopā ar nespēju pieņemt lēmumus un viņa smagnējību. Lai nu parasti kā, bet šodien viņš noteikti nebija nekāds valis. Gluži otrādi — ķeizars izskatījās starojošs, bija ļoti atklāts un arī neslēpa Josefam savas pārmaiņas cēloņus.

Bailes, ko bija radījusi Berenīkes vilcināšanās, ir izzudušas. Ne tāpēc viņa tik ilgi kavējusies, ka starp viņiem, kā viņš jau baidījies, no jauna būtu nogūlušas viņa veco darbu ēnas — tempļa sagraušana, rupjais vīrieša viltus, ar kuru viņš toreiz Berenīki tika ievilinājis pie sevis un izvarojis. Tagad viss ir atrisinājies visiepriecinošākā veidā: izrādās, ka Berenīki attur tikai mīļi naivas iedomas. Šī svētā muļķīte, kāda nu viņa reiz ir, vispirms, redziet, grib tikt skaidrībā ar savu dievu un tikai tad sākt Romā ilgo kopdzīvi ar Titu, savai vēlākajai laimei viņa grib nostiprināt pamatus ar upuriem, tāpēc mērdē savu miesu, atsakās no priekiem, nožēlo grēkus. Par godu Jahvem viņa ir nogriezusi matus un devusi zvērestu doties uz Romu tikai tad, kad mati atkal būs izauguši gari. Viņa rakstījusi Titam, ka aiz dievbijības atsakās no prieka viņu jo drīzāk redzēt. Varbūt, — Tits draudzīgi stāsta un iegrūž Josefam dunku sānos, — te sava nozīme ir arī tam, ka viņa negrib viņam rādīties ar īsiem matiem. Auša. It kā viņa mīlestība kļūtu mazāka, pat ja Berenīke ierastos ar pavisam noskūtu galvu. Lai savu upuri padarītu vēl lielāku, viņa sākumā nav pat gribējusi atklāt kavēšanās cēloni: pēc viņas domām, dotajam zvērestam jāpaliek tikai viņas pašas un viņas dieva ziņā. Beigu beigās viņa tomēr apdomājusies un atrakstījusi Titam. Viņš no visas sirds priecājoties, ka viss atrisinājies un bijis tikai bērnišķības.

Josefs bija pārsteigts, viņš nevarēja tam noticēt. Viņš pazina Berenīki un pazina arī jūdu paražas un tikumus. Zvērestu atturēties no vīna un nogriezt matus deva tad, ja Jahve kādu bija izglābis no tiešām draudošām briesmām. Nē, tas nevar būt Berenīkes izturēšanās īstais iemesls, viņas vilcināšanās ir saistīta ar kaut ko citu, noslēpumainu. Šo romieti viņa var piemānīt, bet Josefu ne. Lai nu kā, bet viņa ieradīsies, un Tits alkst pēc viņas tikpat kvēli kā toreiz Aleksandrijā. Tā Josefs prāto, kamēr ķeizars laimīgs plaši un gari stāsta, taču no savām šaubām viņš neliek manīt ne drusciņas.

Ķeizars joprojām līksmi tērzē, stāsta, ka izdomājis kādu pārsteigumu. Lūk, kāds tas ir. Viņš ataicinājis šurp astronomu Kononu, ar kuru grib runāt Josefa klātbūtnē. Lai zinātnieks pastāsta par jauno zvaigznāju, ko atklājis. Tas atrodas tuvu Lauvas zvaigznājam — septiņas ļoti mazas zvaigznes, bet cilvēki ar asu redzi varot saskatīt desmit līdz divpadsmit. Tā ir tāltāla vāra mirguļošana, maiga kā matu šķipsna.

— Vai jūs savam zvaigznājam jau esat izdomājis vārdu? — ķeizars jautāja.

— Es gribēju lūgt, lai majestāte dod nosaukumu, — zinātnieks pazemīgi atbildēja.

— Nosauciet zvaigznāju «Berenīkes mati», — Tits smaidīdams ieteica. — Princese Berenīke tieši tagad ir upurējusi savus matus debesīm, — viņš paskaidroja. — Es domāju, ka debesis šo velti ir pieņēmušas un sargās to.

Visa Roma pūlējās iekļūt Miera tempļa bibliotēkā, kad ķeizars tur pirmo reizi lika novietot goda kolonnu jūdam. Josefs tikai ar grūtībām varēja sadabūt pat tās divdesmit ieejas kartes, kuras bija vajadzīgas Dorijas draugiem.

Vergi ar pūlēm iestiepa iekšā krūšutēlu un novietoja uz gludās marmora pamatnes. Lielais viesu pulks klusēdams stāvēja plašā puslokā. Kalsna, savādi mirgojoša, bez acīm, tomēr gudras ziņkāres pilna Josefa galva pār plecu noraudzījās uz grezno pūli no augšas, augstprātīgi.

Jūnijs Marulls, kurš pēc Josefa vēlēšanās bija izraudzīts par svētku runas teicēju, pienāca pie krūšutēla. Viņš runāja par rakstnieku — vēstures atainotāju, slavināja vīru, kas fiksē padarīto, pagātnē aizejošo. Valsts vadītājs aiziet pagājībā, un aiziet viņa darbs. Karavadonis nomirst, un viņa uzvara pagaist. Vai tie tiešām īstenībā pastāv — šie darbi? Vai tie nemainās jau, kamēr notiek? Tie ir daudznozīmīgi — katram, kas tajos piedalās, tie nozīmē kaut ko citu, katrs tos redz citādi. Bet tad rakstnieks ķeras tiem klāt un padara tos viennozīmīgus, tādus, kādi tie paliek uz laiku laikiem, — gaišus, skaidrus. Lielais vēstures rakstītājs ir varenāks par nāvi. Viņš zina noslēpumu, kā var pavēlēt vilnim, lai tas nesaplok, bet stāv stingri uz mūžiem.

— Jūdi jau sen to ir sapratuši. Viņi savu vēsturi kopš paša pirmsākuma ir ietvēruši tradīcijā, kuru viņiem atklājis pats viņu dievs. Jūdi, kā liecina viņu kanonu tulkojums, ko veikuši septiņdesmit doktori, ir lieli vēstures rakstītāji. Tāpēc šķiet divkāršs triumfs tas, ka ķeizars Tits ir ne tikai uzvarējis jūdus, bet panācis arī, lai šis izcilais jūds Flāvijs Josefs rakstītu šās uzvaras vēsturi.

Ja šodien ļoti labais, ļoti lielais Tits savu vēstures rakstītāju uzņem to vīru rindā, kuru darbi tiek glabāti šeit, Nemirstīgo zālē, un starp kuriem viņš būs pirmais jūds, tad tā gan ir ļoti liela pateicība, tomēr ne pārāk liela, jo tikai ar mūsu Josefa grāmatu Jūdejā darītie romiešu darbi tiks saglabāti tālās nākotnes paaudzēm.

Tagad tā atrodas tur, pretējā skapī, mūsu drauga grāmata. Tas nav nekas. Nekas, tikai grāmata: pergaments, tuša, tinte. Taču šis ārkārtīgi trauslais materiāls vienlaikus ir ari visstiprākais, ne mazāk izturīgs par Korintas bronzu, kurā veidots šis krūšutēls. Jo neko lielāku par rakstīto vārdu dievi mums, cilvēkiem, nav devuši.

Tā runāja Jūnijs Marulls. Tad panācās uz priekšu ķeizars, uzlika krūšutēlam vainagu, apkampa un skūpstīja Josefu. Plašo, svinīgo zāli pildīja vētraini saucieni un aplausi. «Ak, mūsu ķeizar Tit, ak, tu lielais rakstniek Flāvij Josef,» — tā skanēja no visām pusēm. Tā sauca senatori, kas stāvēja savos purpursvītrainajos tērpos, savās sarkanajās kurpēs ar augsto pazoli un melnajām siksnām, tā sauca — gan ar mazliet skābām sejām — Josefa kolēģi, tā sajūsmā sauca daudzās dāmas, tā lepni un aizkustināti sauca nedaudzie šeit ielūgtie jūdi — doktors Licins, Kajs Barcārone.

\

96

— Ak, mūsu ķeizar Tit, ak, tu lielais rakstniek Flāvij Josef! — kopā ar citiem laimīga sauc arī Dorijas kundze. Dažus mirkļus viņai izdodas, vecajam Valeram un Annijām Basam redzot, noraudzīties visos šajos svētkos ar vīpsnu un notēlot augstprātīgi ironisku attieksmi, taču ilgi tā noturēties viņa nevar Šie abi arī nespēj palikt vienaldzīgi pret iespaidīgo ceremoniju. Tātad Dorijas kundze stāv lepna, viņas šaurā, cēlā galva ir mazliet pietvīkusi, lielā mute bērnišķīgi pavērta. Visiem — gan Annijām, gan Valeram, gan Flāvij am Silvām — Josefs turpmāk būs nevis nicinātais jūds, bet lielais rakstnieks, kuram par godu šeit, Miera templī, svinīgi stāv viņa portrets. Dorija izsmēja Josefu, kad viņš pats par sevi runāja kā par cilvēku, kam ir neierobežota un galīga vara tāpat kā mirušo tiesnesim. Bet vai tagad pat šis zobgalis Marulls neteica kaut ko līdzīgu? Viņa skatās uz vīra kalsno, skaisto seju un tad uz blāvo augstā krūšutēla mirdzumu, un tas ir jauns Josefs, ko viņa redz, ap viņu ir tāds pats mīklains spožums, kādu izstaro Korintas bronzā lietā skulptūra; augstu pacēlis galvu, viņš ar svešu skatienu raugās pāri citiem tāpat kā šis krūšutēls. Un viņa jūt sevī mostamies un strāvojam viņam pretī visdziļāko maigumu — gluži kā pirmajā laikā Aleksandri jā, kad viņa šim vīrietim piederēja.

Josefa paša stāja godināšanas laikā ir vienkārša un cieņas pilna. Taču aiz viņa augstās, ciļņainās pieres cita caur citu jaucas domas. Šī ir svētīta diena, ilgi gaidītās piepildīšanās diena. Šajā dienā Izraēls pa pirmajiem vārtiem ieiet tautu goda zālē. Bet vai šis gods nav iegūts ar līšanu? Tur stāv viņa krūšutēls; blāvi un cildeni zem tumšzaļā vainaga mirguļo bronza. Viņš pats ir veidots no slikta materiāla. Cik nožēlojama ir viņa grāmata salīdzinājumā ar to, kuru rakstīt viņš ir izredzēts! Un pat šo nabadzīgo grāmatu viņš ir varējis pabeigt tikai ar Fineja palīdzību. Ir pagājuši tie laiki, kad viņš bija lepns uz savām grieķu valodas zināšanām — kā toreiz, pēc Makabeju grāmatas pabeigšanas. Tagad viņš apzinās, ka ik uz soļa viņam ir vajadzīgi balsti un kruķi. Ar savu ideju viņš nespēj iekvēlināt pat savu dēlu Paulu, kā tad lai iekvēlina pasauli? Josefs nogrimst domās, viņu ir pilnīgi pārņēmusi savas niecības apziņa. Viņš dzird svinīgo, godbijības pilno troksni visapkārt, bet cauri troksnim viņš atkal dzird klusu, tomēr bez pūlēm visu pārējo pārskanošu, rūgtu, nicīgu balsi — naidīgā drauga balsi, un tā, pielikdama punktu un jebkurus iebildumus jau iepriekš padarīdama neiespējamus, saka: «Jūsu doktors Josefs ir plukata.» Viņš raugās apkārtstāvošo sejās, vai viņi tiešām nesaprot, cik viņš ir nožēlojams? Bezspēcības sajūta smacē viņu vai nost, tūlīt viņš sabruks. Viņš veras apkārt pēc palīdzības. Nav neviena, kas varētu palīdzēt. Nav pat Alekša, stikla fabrikanta. Kaut viņš varētu vismaz uzlikt roku uz galvas savam jūdiskajam dēlam Simeonam — janiki! Taču te klāt nav neviena.

Josefa bālajā, kalsnajā sejā visu laiku turas pieklājīgs un lepns smaids. Varbūt tikai mazliet bālāks viņš ir kļuvis. Klātesošie spriež, ka viņš ir vīrs, kas savu laimi panes labi, — savu panākumu cienīgs vīrs.

Otra grāmata VIRS

Pēc pēdējo nedēju mokošā karstuma šodien, divdesmit septītajā augustā, bija sācis pūst spirdzinošs vējš, un Jo-sefs, sēdēdams nestuvēs, pa ceļam uz Palatīnu ar visām maņām baudīja vieglo, svaigo gaisu. Viņš jutās laimīgs. Tas bija ļoti pagodinoši, ka Tits pat tagad, kad vēl plosījās uguns, aicināja viņu pie sevis. Šodien, ceturtajā dienā, vēl arvien nebija nodzēsts ugunsgrēks — lielākais kopš Nerona laikiem. Varbūt nelaime šoreiz bija vēl briesmīgāka. Toreiz uguns izpostīja šauros, pretīgos iekšpilsētas kvartālus, bet tagad tā bija aizsniegusi skaistākās pilsētas vietas — Marsa laukumu, Palatīnu. Bija izdedzis Pan-teons, Agripas termas, Izīdas un Neptūna tempji, Balbusa teātris, Pompeja teātris, Tautas galerija, Kara finanšu ministrija, daudzi simti skaistāko privātmāju. Visjaunākais tomēr bija tas, ka otru reizi bija sagrauts Kapitolijs — šis tikko kā atjaunotais Romas impērijas varas centrs.

Vai tā bija zīme, ka dievi Valim nav labvēlīgi? Naidīgā kurnēšana pret ķeizaru pastiprinājās. Vairāk par visiem bija satraukti jūdi. Viņi paši bija ugunsgrēkā cietuši, viņu skaistākā sinagoga — Vēlijas sinagoga, kas atradās Tibras kreisajā krastā, — bija izpostīta. Tomēr viņi degšanā noraudzījās pat ar gandarījumu. Tā bija viņu nauda, Jahves templim paredzētā nauda, par kuru augstprātīgais uzvarētājs bija uzbūvējis jauno Kapitolija triādes namu. Un tagad, tik īsu laiku pastāvējis, šis Kapitolijs, kas viņiem bija bijis kā dadzis acī un sagādājis tik daudz sirdssāpju, jau otru reizi bija iznīcināts. Jahves pirksts, viņi triumfēja, Jahves pirksts ir skāris vīru, kas nodedzinājis viņa templi un pazemojis viņa tautu. Jūdu kvartālos visur pulcējās ielu sprediķotāji, sludināja pasaules bojāeju.

izdalīja ļaudīm apcerējumus par mesiju — atriebēju, kas nāk ar zobenu.

Josefs pats gan uz šiem notikumiem lūkojās citādi. Viņš bija pilnīgi apmierināts. Tits tomēr bija atradis laiku aicināt pie sevis Josefu, kaut arī tūlīt bija sācis rīkoties ar viņam pēdējā laikā neierastu enerģiju, izsūtīdams uz visām pusēm ugunsdzēsēju un ugunsnelaimes seku likvi-dētāju komandas, pašā dīglī iznīdēdams laupīšanas mēģinājumus, sagādādams apmešanās vietas bezpajumtniekiem.

Nestuvēs viegli šūpodamies, nododamies tīkamām domām, Josefs ieelpoja spirdzinošo gaisu. Viss vērtās viņam par labu, Dori ja kopš viņa krūšutēla uzstādīšanas ir mainījusies, kļuvusi vienota ar viņu kā abu pirmajā, labajā laikā Aleksandri jā. Josefs priecājas, ka var apmierināt sievas vēlmes vai pat — kāpēc gan lietot šo izskaistinošo vārdu? — viņas untumus. Viegli tas nav Viņš ir pārbaudījis villas celšanas izdevumu aptuvenos aprēķinus. Kaut arī ķeizars viņu apveltījis ar negaidīti lielu dāvanu, naudu tomēr vajadzēs aizņemties, ja viņš grib puslīdz pieklājīgu summu ziedot sinagogai, kas tiks nosaukta viņa vārdā, un vienlaicīgi celt Dorijas māju. Klaudijs Re-gīns, Josefa izdevējs, vajadzīgās summas neliegs, bet te viņam būs laba izdevība izteikt nepatīkamas piezīmes. Taču Dorijas untumi ir tik jauki tieši tāpēc, ka tie prasa upu-* rus. Pagājušajā naktī Josefs viņai villu ir apsolījis. Viņš smaida, atcerēdamies, cik viltīgi, ar glaimiem viņa šo solījumu izvilināja. Tagad, pēc ugunsgrēka, viņa lietišķi skaidroja, no jauna plaši izvērsīsies celtniecība. Daudzi, kas līdz šim dzīvojuši centrā, būvēsies tālāk no tā, pie Albānas celsies zemes gabalu cenas un sadārdzināsies celtniecības izmaksas. Taču viņa, rīkodamās gudri, ir jau vienojusies ar arhitektu Groviju. Viņš turēs vārdu, rezervēs zemes gabalu, nepārsniegs jau izdarītos aprēķinus.

Josefs pazīst cilvēkus un zina, ka arhitekts, protams, tomēr pārsniegs iepriekšējos aprēķinus, viņš zina, ka par savu solījumu viņam nāksies dārgi samaksāt. Bet viņš domā par sievu — kā Dorija gulēja blakus, uzlikusi galvu viņam uz krūtīm, un runāja ar viņu savā smalkajā bērna balsī, un viņš doto solījumu nenožēlo arī tagad, spilgtajā dienas gaismā. Josefs var atļauties plašu vērienu. Viņš nav pieticīgs cilvēks, nē, to nevar teikt. Viņš nekad nav bijis pieticīgs, vienmēr alcis no dzīves gūt vairāk, gūt lielākus panākumus, sasniegumus, baudu, mīlu, gudrību,

dievu. Tagad nu viņam ir pienācis ražas laiks, un viņš pļauj ar plašu atvēzienu.

Tits nāca viņam pretī žigliem soļiem, saņēma sirsnīgi. Kopš ķeizars ir uzzinājis iemeslu, kāpēc aizkavējas Bere-nīkes ierašanās, kopš viņam kļuvis skaidrs, ka iemesls tam nav viņš pats, viņš ir darbīgs un runīgs, gurdenums izzudis. Ugunsgrēks viņa drošajai pārliecībai nevar kaitēt. Viņš labi zina, ka par laimi jāmaksā ar upuriem. Vai gudrā Berenīke nav to labprātīgi darījusi jau iepriekš? Turklāt ugunsgrēks dod viņam iespēju parādīt savu devīgumu pretstatā tēva šaursirdībai. Patiesībā, — viņš saka Josefam, runādams pavisam atklāti, — šis ugunsgrēks ir izcēlies tieši laikā. Tits vienmēr ir gribējis izvērst celtniecību. Vecās Romas bojāeja ir tikai apliecinājums, ka debesis atbalsta viņa plānus. Aizrautīgi, dedzīgi viņš Josefam stāsta par jauno Romu, kuras veidolu nes savā sirdī, — viņš uzcels daudz varenāku Kapitoliju, aizmēzīs slikto veco un tā vietā uzbūvēs jaunu — daudz lieliskāku.

Taču vēl vairāk par Romas jauncelsmi, vairāk par visu citu viņa domas nodarbina Berenīke. Ķeizars ne jau pirmo reizi sirsnīgi jautā jūdam Josefam, savam draugam, vai viņam izdosies nojaukt to, kas ir starp viņu un Berenīki.

— Tu pats, manu Josef, — viņš saka, — esi apprecējis ēģiptieti. Zinu, ka daudzi to atzīst par tavu grēku. Arī mani romieši nelabprāt redzēs, ka es precu svešinieci. Pasaki man atklāti — kā jūs, jūdi, vērtējat laulības ar cit-tautībnieci? Vai ar to jūs grēkojat sava dieva priekšā?

Josefam patika, ka ķeizars viņam atklāj savas domas. Pacietīgi, kā jau darījis vairākkārt, viņš skaidroja:

— Josefs, mūsu Hērods, kura vārdā mani sauc, bija apņēmis par sievu ēģiptieti, mūsu likumdevējs Mozus — midiānieti. Ķēniņš Zālamans ar daudzām svešām sievām ir gulējis kā ar savu sievu. Un mēs, jūdi, teicam un slavinām Esteri, persiešu karaļa Ahasvera sievu.

— Tas skan iepriecinoši, — Tits domīgi sacīja. — Man tev jāteic, manu Josef, — viņš, puiciski samulsis, smaidīdams piebilda, pieliecies Josefam tuvu klāt un aplicis roku viņam ap pleciem, — ka viņas priekšā es vienmēr jūtos kā mazs zēns. Viņa ir sveša un daudz pārāka par mani pat tad, kad es viņu iegūstu. Es gribu, lai viņa savienojas ar mani vienā būtnē, gribu saplūst ar viņu. Bet viņa paliek man nepieejama pat atdodamās. Jūs, jūdi, lietojat velnišķīgi trāpīgu vārdu dzimumakta apzīmēšanai: vīrietis iepazīst sievieti. Es viņu līdz šim vēl neesmu iepazinis. Bet, kad Berenīke šoreiz ieradīsies, tad, esmu pārliecināts, viņa man sevi atklās. Esmu atskārtis iemeslu, kāpēc līdz šim neesmu ticis viņai tuvāk. Mani kavēja muļķīgu aizspriedumu paliekas, man piemītošā romiešu augstprātība bija kā bruņas starp mani un viņu. Taču šajās pēdējās nedēļās esmu kļuvis gudrāks. Tagad zinu, ka impērija ir kaut kas vairāk nekā paplašināta Itālija. Varbūt šī katastrofa bija jūsu dieva brīdinājums. Taču šis brīdinājums vairs nebija vajadzīgs. Es biju kūtrs, to atzīstu, manas rokas necēlās, lai darītu to, ko lika darīt mana sirds un mans prāts. Tagad vairs nebūšu kūtrs. Šis Flāvijs Silva neiesniegs senātam savu likumprojektu par apgraizīšanu. Baltkurpji Aleksandri jā vairs nevarēs izvērsties. Pasaki to saviem jūdiem. Lai viņi man tic. Jau tuvākajās dienās es kopā ar Klaudiju Regīnu to visu sīki apsvēršu.

Josefs pēc šīs audiences patiesībā bija gribējis doties atpakaļ uz mājām. Taču viņš jau sākumā bija jutis bērnišķīgu vēlēšanos padižoties Maras un jaunā Simeona acu priekšā savā greznajā svētku tērpā. Tagad, kad Tits bija parādījis tādu laipnību, viņš šo vēlēšanos nespēja vairs ilgāk apslāpēt. Viņš devās pie stikla fabrikanta Alekša.

Apstākļi Josefam pakļaujas gan iekšēji, gan ārēji. Izzudusi nomācošā nepietiekamības sajūta, kas viņu bija pārņēmusi toreiz, viņa lielākā ārējā triumfa brīdī. Labi, viņa dzīve ir sarežģīta, attiecības ar Doriju sarežģītas, attiecības ar Māru arī nav vienkāršas. Bet viņam ir sava metode. Sieviete, kuru viņš mīl un bez kuras viņa sirds un jutekļi nevar iztikt, liedz viņam dēlu. Nu, tad viņš paņems dēlu no tās otrās, kuru viņš nemīl, bet kura viņam neko neliedz.

Jaunajam Simeonam Romā viss neritēja tik gludi, kā Mara bija iedomājusies. Ortodoksālajā skolā Tibras labajā krastā, kurā viņa zēnu sākumā nodeva, viņam — bastardam, izstumtā Josefa dēlam — vajadzēja dzirdēt daudz ko nepatīkamu. Mara izņēma viņu no šīs skolas un nodeva liberālā skolā, paklausīdama stikla fabrikantam Aleksam, kurš par apdāvināto zēnu bija sajūsmā. Tur Si-meons jūtas labi, viņu neaizskar par to, ka viņš ir Josefa dēls. Tomēr zēna māte, kas bailīgi tveras pie vecajām paražām, ir neapmierināta. Viņas Simeons, janiki, šajā smalkajā skolā mācās apšaubāmas lietas. Neviens viņam neaizliedz — pat sabatā ne — kopā ar pagānu zēniem uz ielas nodoties mežonīgām spēlēm. Un tur vēl ir šis mazais Konstanss, atvaļinātā kapteiņa Lukriona dēls. Abi zēni bija izjokojuši Izīdas priesteri, izcēlās skandāls, iejaucās pat policija. Abi reiz redzēti arī restorānā «Pie lielā ollvstaļļa». Vai Simeons tur ēdis kaut ko aizliegtu, tas nav izdibināms; kad Mara ko jautā, zēns klusē kā ūdeni mutē ieņēmis, bet kas gan ar viņu notiks, ja viņš tur ir ēdis, piemēram, šķiņķi, kas restorāna izkārtnē tiek reklamēts kā īpašs gardums?

Josefam šīs draiskulības neliekas tik sliktas. Viņš ir redzējis mazo Konstanšu, sava dēla draugu — netīru, palaidnīgu zeņķi. Abi kaujas, bet arī tiecas viens pēc otra, mazais Konstanss pat ciena Simeonu kopš tā laika, kad Simeons reiz atvaļinātajam kapteinim, viņa tēvam, parādīja vienu no saviem lielgabalu modeļiem un kapteinis norūca; «Nav slikti. It īpaši jūdu puikam.» Taču Simeona audzināšana tiešām nav ideāla, tur Marai taisnība, un to būtu laiks nodot īstajās rokās. Nu jā. Maras vēlēšanās ir vieglāk izpildāmas nekā Dorijas iegribas, turklāt tās vairāk saskan ar Josefa paša vēlmēm. Tātad viņš ir izlēmis. Viņš atstās Dorijai Paulu, bet pats rūpēsies par Simeona audzināšanu un, ja Simeons attaisnos cerības, varbūt pat vēlāk paņems zēnu pie sevis. Tas viņam šķiet veiksmīgs atrisinājums, kas apmierinās visus. Pat galvaspilsētas jūdi samierināsies ar viņa grieķiskajā garā audzināto dēlu, kad viņš parādīs tiem savu jūdisko dēlu. Ar Doriju viņš par savu nodomu nav vēl runājis. Bet kas gan viņai tur būtu iebilstams? Josefs smaida aprēķinīgi, ar labsirdīgu cinismu. Viņš ir Dorijai uzdāvinājis māju, viņa nu ir parādā pret-pakalpojumu. Tādējādi ar vērienu dotais jau atmaksājas.

Josefs ierodas pie Maras pašpārliecināts, savā greznākajā svētku tērpā. Viņa ir mēma no apbrīna, pat mūžam kritiski noskaņotais Simeons ar lietišķu atzinību apliecina, cik labi Josefs izskatās.

Josefs patiesībā bija nodomājis par savu plānu vispirms vienoties ar Doriju. Taču viņš ir labā omā un grib arī citus darīt priecīgus. Mara varot palikt Romā pavisam, viņš visžēlīgi pavēstī, zēnu viņš nodos audzināšanā pie augstu stāvošiem draugiem un vēlāk varbūt pat paņems pie sevis.

Parasti Mara viņa sacīto aptver lēnām, bet šoreiz, kad ir runa par dēlu, viņa tūlīt saprot, cik dziļu lūzumu Josefa lēmums radīs viņas dzīvē. Ja zēns tiks audzināts pie Josefa draugiem vai pat tēva paša mājā, tad tas nozīmē, ka viņai no Simeona jāšķiras. Tad viņa noteikti dēlu dabūs reti redzēt. Viņas kungs un pavēlnieks Josefs ir ļoti gudrs.

Bet vai viņa, māte, nezina par zēnu šo to tādu, kas Jo-sefam nav zināms? Un vai Simeons neaizmirsis daudzas vecās, labās paražas? Tomēr Mara ir laimīga. Viņas Simeons, janiki, ir iekarojis tēva sirdi, viņš būs liels vīrs tāpat kā tēvs, ja arī nebūs doktors un kungs, un Izraēla gudrais. Viņa skūpsta Josefam roku un liek to darīt dēlam, viņa ir pazemīga, lepna, laimīga.

Josefs šajā lielajā dienā nolemj: ja nu viņš ir piekritis villas celšanai, tad galīgi jānokārto arī ziedojums sinagogai. Viņš paziņo doktoram Licinam, ka grib piedalīties jaunās sinagogas celtniecībā. Licins ir no tiesas iepriecināts. Visai veikli — tā, lai otru nepazemotu, — viņš iesāk runāt par finansiālo pusi. Josefa sinagogai nav jābūt sevišķi greznam lūgšanu namam. Pagaidām viņš aptuveni aplēš, ka celtniecības izdevumi varētu būt viens miljons septiņi simti tūkstošu sesterciju. Josefs izbīstas. Vairāk par divi simti tūkstošiem viņš nekādā ziņā nevar ziedot, bet vai, dodams tik mazu daļu, viņš drīkst cerēt, ka sinagoga tiks nosaukta viņa vārdā? Taču doktors Licins neļauj viņam neko bilst un runā tālāk. Viņš domājot, ka viņiem abiem ar Josefu izdevumi jāsadala. Lai Josefs dodot tos septiņdesmit vērtīgos toras tīstokļus, kurus izglābis, kad tikusi nopostīta Jeruzaleme, un ar kuriem, pēc Licina aprēķina, būtu segti septiņi simti tūkstošu sesterciju; Josefam tad skaidrā naudā vajadzētu dot vēl apmēram simt piecdesmit tūkstošus. Šie toras tīstokļi taču būšot jaunā dievnama būtiskākā sastāvdaļa. Ja ārējais veidols, pati celtne tomēr izmaksātu dārgāk, nekā iepriekš aprēķināts, tad papildu izdevumi lai paliekot Licina un viņa ļaužu ziņā.

No jaunā kunga puses tas ir augstsirdīgs piedāvājums, šī ir laimīga diena. Josefs tik tikko spēj slēpt prieku: visu romiešu acu priekšā Miera templī stāv viņa statuja, un Josefa sinagoga viņam palīdzēs jūdu acu priekšā izlīgt ar savu neredzamo dievu.

Dorijas kundze ar lepnumu gari un plaši stāstīja savam tēvam, galma gleznotājam Fabullam, ka Josefs nu beidzot bijis ar mieru celt Albānas tuvumā viņai villu. Korpulentais kungs sēdēja, taisni izslējies, un, kā arvien, bija sevišķi rūpīgi ģērbies; tā kā gleznotāja amats viņam nenodrošināja augstu sabiedrisko prestižu, tad viņš divkārt dedzīgi centās būt savā uzvedībā korekts un romisks. Kad Dorija, kuru viņš kvēli mīlēja, izgāja par sievu pie jūda, Fabulls bija satriekts līdz sirds dziļumiem. Kopš tā laika viņš bija vēl stingrāks un vārdos skopāks.

Dorija nu rosmes pilna un laimīga savā smalkajā bērna balsī lielījās, cik veikli visu izkārtojusi. Jau pirms vairākiem gadiem viņa ar arhitektu Groviju vienojusies par zemes gabala un būvēšanas cenu, kas bijusi apbrīnojami zema. Nav bijis viegli panākt, lai Grovijs visu laiku paliktu uzticīgs šai norunai. Tomēr viņa to spējusi. Arī tagad, pēc ugunsgrēka, kad cenas ceļas ar katru stundu, viņa tur arhitektu pie vārda.

Fabulls klausījās gan, taču viņa seja bija sastingusi. Sākumā, tūlīt pēc Dorijas kāzām, viņš pret šo jūdu, šo plukatu un suni, kuram viņa bērns bija atdevies, pats sevi pazemodams, bija jutis vienīgi naidu un nicināšanu. Tas, ka Josefs turklāt bija rakstnieks, šo naidu tikai vairoja: Fabulls par literatūru negribēja neko zināt, jo bija sarūgtināts, ka Romā literāti tika celti godā, bet mākslinieki ne. Tomēr viņš bija izcils portretists, kas radis lasīt cilvēku sejās, un Josefa sejā viņš bija izlasījis daudz ko no šā cilvēka likteņa un būtības, viņš nevarēja neatzīt šā vīra nozīmi, un gadu gaitā bija notikusi it kā samierināšanās. Jā, pamazām gleznotājā Fabullā auga naidpilns apbrīns. Šis Josefs savā grāmatā visai tēlaini aprakstīja cilvēkus, ainavas, notikumus, skatot tos it kā ar gleznotāja acīm, bet pats juta riebumu pret jebkādu tēlu veidošanu. Beigu beigās šis cilvēks Fabullam sāka pat iedvest šausmas. Šim vīram piemita maģiski spēki. Viņš ir apbūris ne tikai Fabulla bērnu, bet arī veco un jauno ķeizaru. Sabiedriskais prestižs, kura trūkumu viņš, Fabulls, tik sāpīgi izjuta, šim jūdam tika dāvāts gluži par velti. Fabulla naids vēl pieauga, kad tēlnieks Basils pastāstīja, ka Josefs nav gribējis, lai bibliotēkā novietojamo goda kolonnu apgleznotu viņš, Fabulls. Viņa mākslinieka autoritātei šis noraidījums nevarēja kaitēt, Fabulls tika atzīts par sava laika labāko gleznotāju, bet, dzirdot šo vēsti, viņā atkal uzmutuļoja neprātīgās dusmas uz znotu.

Kad nu meita stāstīja, kāda Josefam atkal uzsmaidījusi laime un ka viņa bagātība tagad atļauj dāvāt sievai senilgoto villu, gleznotāju sagrāba divkāršs niknums. Viņš pats bija turīgs un nebūt ne skops, viņš labprāt savai mīļotajai meitai būtu uzdāvājis māju ārpus pilsētas, ja viņš to nedarīja, tad tikai tādēļ, lai viņai parādītu, ka šim Jo-šefam, kam gan piemīt liels šķietams spožums, tomēr kaut kā būtiska trūkst. Vecajam deva gandarījumu tas, ka Do-rijai par savu mīlu pret šo Josefu jāsamaksā vismaz ar atsacīšanos no daudz kā.

Fabulls, kā jau parasti, klausījās, nebilzdams ne vārda, bet Dorija runāja ilgi, laimē starodama. Viņš domāja, ka viņa meita šim cilvēkam vismaz vienu ir liegusi: savu dēlu Paulu nav ļāvusi padarīt par jūdu. Tas bija mierinājums. Fabulla mazdēls bija tāds pats kā viņš — bez tiesībām, bet pēc uzvedības un uzskatiem stingrs romietis, kas dziļi apguvis grieķisku izglītību. Taču šī doma viņa dusmas remdēja visai maz. Kad Dorija beigās saņēma viņa impozanto galvu rokās, sacīdama: — Es tik ļoti priecājos, tētiņ, ka tu tagad man uzgleznosi «Garām palaistās izdevības,» — vecīgais vīrs saudzīgi, bet noteikti no tām atbrīvojās un savā visai vīrišķīgajā balsī strupi atbildēja: — Man žēl, Dorija, bet šim jūdam es neko negleznošu.

Dorija sarūgtināta un sašutusi brīnījās:

— Ko tas nozīmē? Tu taču man apsolīji. Man nebija viegli Josefu pierunāt.

— To es varu iedomāties, — vecais atbildēja naida pilns. — Tas arī ir iemesls, kāpēc es to nedarīšu. Ķeizars nav tik izvēlīgs kā tavs jūds, —- viņš turpināja. — Ķeizars man uzdeva izgleznot jauno termu lielo zāli. Varbūt «Garām palaistās izdevības» tur atradīs lietpratīgākus un katrā ziņā labvēlīgāk noskaņotus skatītājus nekā Flāvija Josefa ārpilsētas mājā.

— Tu mani padari smieklīgu viņa acīs, — Dorija sadusmojās. — Man tik ilgi vajadzēja viņu apvārdot. Tu vēl nekad neesi savu vārdu lauzis, — viņa lūdzās.

— Situācija ir mainījusies, — Fabulls atbildēja. — Flā-vijs Josefs ir kategoriski atteicies no mana darba. Viņš noraidīja mani, kad mani ieteica tēlnieks Basils.

Dorija apjukusi klusēja, par to viņai nekas nebija zināms. Tēvs turpināja:

— Tu kļūsi smieklīga viņa acīs? — viņš izsmējīgi sacīja. — Viņš neskaitāmas reizes ir padarījis sevi smieklīgu visas pasaules priekšā. Ļāvis sevi pātagot, skraidījis apkārt nebrīvā važās. Kaut arī šie viņa portretu ir novietojuši bibliotēkā, viņš tik un tā ir un paliek smieklīgs, apkaunots jūds, suns, pabira.

Dorija no tēva mutes nekad nebija dzirdējusi tik neapvaldītus vārdus. Vienu brīdi viņa jau bija gribējusi viņam piekrist, bet tagad, kad viņš izvirda šādas zākas, viņas jūtas mainījās. Toreiz, kad paziņoja savu lēmumu dzīvot ar jūdu, viņa bija gaidījusi no tēva asus, nicīgus vārdus, bet viņš saknieba lūpas tik cieši, ka tās kļuva pavisam plānas, acis izspiedās biedīgi apaļas — tas bija šausmīgi, un viņa ātri aizgāja prom no mājām pie Josefa. Toreiz tēvs klusēja, viņš klusēja arī pēc tam, un viņa bija ārkārtīgi izbrīnījusies, ka tagad, pēc desmit gadiem, viņš pēkšņi sācis runāt.

Sākumā viņai, vienmēr tik valodīgai, aiz pārsteiguma trūka vārdu. Bet tad viņas acu priekšā parādījās Goda zālē uzstādītais krūšutēls, tā blāvais, skaidrais mirdzums, savādais starojums ap Josefa galvu, viņa dzirdēja svētku kņadu, kurā skanēja cildinājumi viņam, un viņas izbrīns vērtās sašutumā.

— Es neļaušu viņu nolamāt! — viņa izsaucās. — Arī tev ne. Viņš — suns? Viņš — pabira? Viņam ir tāda vara kā mirušo tiesnesim, — viņa turpināja savā smalkajā balsī; tas izklausījās mazliet muļķīgi, viņa pati bija smējusies, kad Josefs lepojās ar šo savu varu, taču tagad, kad to atkārtoja viņa pati, Dorijas acīs bija gaišs, mežonīgs, ekstā-tisks spīdums. — Viņš tiesā dzīvus un mirušus. Viņam ir dota tāda vara. Viņš ir Hermejs ar putna galvu, kas ieraksta spriedumu savā rakstāmtāfelē. — Viņa bija gandrīz priecīga, ka tēva pārmetumi, kas tik ilgi noklusēti un krājušies, tagad beidzot bija izteikti vārdos un viņa varēja pret tiem aizstāvēties.

Viņš runāja vēl, lādējās vēl — nikni, rupji, gluži kā važonis. Fabulls pats nožēloja, ka ir tik nesavaldīgs. Viņš mīlēja meitu, mīlēja viņas mātes — ēģiptietes dēļ, viņas mākslas izpratnes dēļ, viņas dēla dēļ, kuru viņa audzināja pēc tēva prāta. Fabulls apzinājās, ka ar katru vārdu atstumj meitu tālāk, viņš pats cieta no saviem vārdiem, nikna, rupja runāšana nebija viņa garā. Taču, tiklīdz viņš iedomājās šo cilvēku, šo jūdu, šo plukatu, šo suni, viņa labā audzināšana pagaisa, viņš zaudēja savaldīšanos un pateica vairāk, nekā bija gribējis. Viss, ko viņš tik ilgi klusu bija nesis sevī, izlauzās uz āru rupjā, netīrā, zemiskā veidā.

Dori ja nobālēja — vispirms bālums, kā parasti, radās ap lūpām, tad pārņēma visu seju. Vai tas bija viņas tēvs, kas tur staigāja šurp un turp, rupji lādēdamies un lamādamies, — lielākais sava laika mākslinieks, ko viņa mīlēja? Reiz viņai bija vajadzējis izvēlēties starp viņu un

Josefu, un viņa bija izvēlējusies savu viru. Bet pēc tam viss bija labi, viņai bija vīrs un tēvs, un viņa tik ļoti bija priecājusies, ka mājā, ko viņai dāvina vīrs, tagad būs arī tēva darbs, šis pa pusei aizkustinošais, pa pusei zobgalīgais darbs, viņa labākais gleznojums — «Garām palaistās izdevības». Tas viss nu tika aprakts rupjās, neprātīgās lamās. Bet te nekas nebija grozāms, arī viņa nespēja savaldīties.

— Ej! — viņa pēkšņi pārtrauca tēvu savā smalkajā, spalgajā balsī, tagad viņa bija pavisam bāla, neglīta, pārvērstā sejā. — Ej, — viņa uzsauca vēlreiz, — un glezno savu panno, kam vien vēlies, — ķeizaram vai Romas pūlim!

Fabulls sēdēja tāpat kā toreiz, kad meita viņam pastāstīja par savām attiecībām ar šo jūdu, — lūpas cieši sakniebtas, acis tik izvalbītas, ka sprāgst vai no pieres laukā. Viņš klusēja tāpat kā toreiz. Dorija ļoti gribēja, lai tēvs bilstu kaut vienu vārdu, kas izklausītos pēc atsaukuma vai atvainošanās. Taču viņš neko neteica, neko neatsauca, tikai sēdēja, varbūt mazlietiņ, tikko manāmi zvārodamies. Tēva klusēšana apņēma un spieda Doriju no visām pusēm, tā ka viņai sāpēja visa miesa. Tomēr arī viņa neko neatsauca, un, kad tēvs beidzot piecēlās, viņa neatturēja viņu. Tad viņš gāja, mazliet grīļodamies, un mugura viņam nebija tik taisna kā parasti.

Tāds bija Dorijas noskaņojums, kad Josefs šoreiz atnāca, lai pavēstītu, ko nolēmis darīt ar savu dēlu Simeonu. Viņš centās runāt nevērīgi, it kā starp citu. Klusībā viņš bija lepns uz savu ideju, un viņam nenāca ne prātā, ka Dorijai varētu būt nopietni iebildumi.

Kamēr Josefs runāja, viņas gaišbrūnā seja palika nekustīga. Viņa no saviem draugiem jau bija uzzinājusi, ka Josefa pirmā sieva ir šeit, viņi vīpsnāja par šo provin-cieti, tā bija jaunības dēka; Dorija pati arī bija vīpsnājusi un šo ziņu drīz vien atkal aizmirsusi. Tagad, kamēr Josefs runāja, viņai tas viss sāka likties citādi. Viņa šim vīrietim bija nesusi milzīgus upurus, viņš bija ieguvis viņu, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, un sagādājis viņai vienmēr jaunus pazemojumus. Un tagad viņš pat gribēja šās provinces sīkpilsones bastardu pielīdzināt viņas Paulam, ievest to šajā mājā. Vai viņš bija tik truls, ka neaptvēra, ko no viņas prasa? Vai varbūt, par spīti visam, viņu ar šo jūdu sievišķi saista ciešākas saites? Dorijai bija stāstīts, ka tā esot padrukna, dumja, maza jūdiete, pilnīgi nenozīmīga, bet kā lai zina, ar ko viņa šo savdabīgo Josefu pievelk. Jūds paliek jūds, jūds iet pie jūdietes kā vilks pie vilcenes un suns pie kuces. Vēl vakar viņa bija Josefu tik dedzīgi aizstāvējusi pret tēva nievām, bija cīnījusies ar nagiem un zobiem, viņa dēl izraidījusi no savas mājas tēvu, vienīgo cilvēku, kam bija pieķērusies. Un lūk, ko Josefs nu piedāvā viņas tēva vietā: savu bastardu. Taču Dorija valdījās; dusmas un sarūgtinājumu, kas viņā briestin brieda, viņa nepauda skaļi, tikai stingri pateica smalkā balsī:

— Nē. Es neesmu mierā ar to, ka tu šo puisi pielīdzini mūsu Paulam.

Sievas vēsais tonis Josefu maldināja. Kāds tur nu brīnums, ka nāksies patielēties, līdz viņa piekritīs. Tāpēc viņš vienā mierā turpināja:

— Mūsu Paulam? — viņš pārjautāja. — Tur jau ir tā lieta, ka Pauls diemžēl ir tikai tavs Pauls, nevis mūsu. Tev jāsaprot, ka es beidzot gribu dēlu, kas būtu īsts jūds. Dorija, mana gudrā, mīļā, padomā, lūdzu, mierīgi, vai es no tevis prasu ko netaisnu.

Dorija palika nepieejama.

— Ne jau es, — viņa sacīja dzēlīgi, bet apvaldīti, — liedzu tev dēlu. Viņš pats no tevis vairās. Un dara pareizi, jo viņš nav nekāds jūds. Tu esi spējis pacelties pāri šai zemajai tautai. Kāpēc manam dēlam jākāpj lejā pie taviem jūdiem? Ja viņš to negrib, tad instinkts viņu vada pareizi. Paraugies uz viņu, parunā ar viņu: viņš negrib! Pamēģini! Ņem viņu sev, ja vari!

Dorijas rāmais izsmiekls Josefu saniknoja. Vai tā nebija viņa, kas liedza zēnam saskari ar jūdu mācībām un jūdiem pašiem? Vai viņa nebija uzgrūdusi Josefam kaklā šo Fineju? Un tagad viņa iedrošinājās par Josefu zoboties, tāpēc ka dēls nav jūdiskāks? Josefs iedomājās Paulu un salīdzināja viņu ar Simeonu. Pauls bija slaids, smalkiem locekļiem, viņam piemita Fineja klusā, patīkamā izturēšanās; bez šaubām, ja Simeonu un Paulu nostādītu vienu otram pretī, tad salīdzinājums skaļajam, neapvaldītajam jūdu zēnam būtu neizdevīgs. Bet vai Dorijai bija tiesības Josefu izsmiet par to, ka viņš nav spējis padarīt Paulu par savu jūdisko dēlu? «Es pats esmu vainīgs, ka viņa tagad ir tik pārdroša,» viņš sev sacīja. Emancipācija ir vissliktākā īpašība, kāda vien sievietei var piemist, — tā māca doktori, un ne no kādām citām sievietēm viņi nebrīdina tik nopietni kā no emancipētajām. Josefam ienāca prātā Bībeles vārsmas: «Rūgtāku par nāvi es sajūtu sievu; viņa līdzinās tīklam, viņas sirds — čūskai, viņas rokas — ķeramajai cilpai. Kam dievs labu vēl, tas izbēgs no viņas, bet grēcinieks viņā ieķersies.» Viņš murmināja šīs vārsmas klusām, gandrīz nedzirdami, kā jaunības dienās, kad bija tās iekalis atmiņā.

— Vai tu ko teici? — Dorija jautāja. Taču Josefs jau bija savaldījies. Jābūt pacietīgam. Sievietēm loģika nepiemīt. Dievs viņām nav devis konstruktīvu prātu. Pat jūdietei loģika ir gandrīz nepieejama, — kā gan lai tā būtu pieejama grieķietei?

— Tā tev nevajadzēja runāt, Dorija, — Josefs mierīgi sacīja. — Vai tu pati nedarīji visu, lai izaudzinātu viņu par grieķi, un vai nepretojies, kad es viņam gribēju dot tikai mazliet jūdaisma? Es to nesaku, tev pārmezdams, bet tad esi, lūdzu, arī tu tik prātīga un nepretojies, kad es gribu iegūt sev jūdisku dēlu.

Tomēr Dorija palika pie sava. Viņas dēls ir grieķis līdz kaulu smadzenēm. Upurēt viņu jūdaismam būtu noziegums. Jā, viņa ir panākusi — turklāt ne bez pūlēm —, ka Pauls pats savas dotības attīsta ar izglītību un tikumiem, ko gūst no Fineja. Viņa ar to lepojoties, jo tas esot vismazākais, ko laba māte var dot šādam dēlam.

Sī nepiekāpība Josefu kaitināja.

— Un kas ir visaugstākais, ko tu ar sava Fineja metodēm vari sasniegt? — viņš zobgalīgi jautāja. — Tas, ka Pauls pieaudzis būs mījš visai pasaulei un tāds pats tukš-pauris kā tavs Annijs un visi pārējie tev apkārt.

Jau sacīdams šos vārdus, Josefs tos nožēloja. Bet bija jau par vēlu. Dorija piecēlās un nostājās viņam pretī — tieva, slaida, bāla. Pirms tam viņai gan izdevās savaldīties.

— Tu zēnu nesaproti, — viņa teica. — Viņš nu reiz ir grieķis, un tu esi un paliec jūds, lai cik rūpīgi arī skūtu bārdu.

Tad pēkšņi, it kā viņa tikai tagad būtu pilnīgi apjēgusi Josefa teikto, viņu sagrāba negantas dusmas. Viņš iedrošinoties, Dorija kliedza, pārmest viņai Annija dēj, viņš, kas savā miesaskārībā esot tik akls un neizvēlīgs! Kas gan esot šī sieviete, par kuras dēlu viņš tik dedzīgi cīnoties? Ak, viņa gan labi zinot, kas tā ir, viņai par to esot stāstīts. Provinces sīkpilsone, netīra niecība, resna, stulba jūdiete, kas pat veco Vespasiānu spējusi apmierināt tikai viena nakti. Un šās pēcnācēju viņš tagad gribot pielīdzināt Dorijas lolotajam, koptajam Paulam! Tāpēc Josefs viņu nolamājot. Kā viņš vispār varot zināt, ka šis ielas puika ir viņa, nevis Vespasiāna dēls?

Spalgā, smalkā balsī rupji gānīdama Josefu, Dorija ar rūgtumu un nožēlu atcerējās, cik dedzīgi vakar šai pašā vietā bija viņu slavējusi. Viņa taču Josefu mīlēja. Viņa taču bija parādījusi, ka ir gatava pievienoties un pakļauties viņam, kaut arī viņu nesaprot. Kāpēc viņš kaut mazliet negribēja rēķināties arī ar Doriju? Kāpēc viņš tik daudz prasīja un tik maz deva? Kāpēc viņš spieda viņu tagad pretīgi un zemiski lamāties? Izgāzdama niknumu, viņa bija pavisam nobālusi, viņas dusmas tikai ar pūlēm spēja turēties pretī viņas lielajai mīlai.

Kamēr Dorijas vārdi šaustīja viņu kā pātagas, Josefa skūtā seja pietvīka. Viņam gribējās mesties viņai virsū, sist šo tievo, bezkaunīgo, trauslo augumu ar dūrēm, ar savu rakstāmo. Aiz Dorijas sejas viņam rēgojās Fineja pieklājīgie, izsmējīgie vaibsti, aiz viņas smalkās balss viņš sadzirdēja Fineja labskanīgo, izkopto balsi. Taču savās milzīgajās dusmās viņš arī apzinājās, ka tas bija daudzus gadus ciestais aizvainojums, kas tagad izlauzās šajā kliegšanā. Viņš domāja par to, ko visu šī sieviete viņam ir devusi, un šķita, it kā cauri viņas vārdiem tagad lauztos viņas neizteiktās domas. Viņam tēlojās acu priekšā, kā viņa bija ļāvusi aizsūtīt sevi projām klusēdama, dēlu pat nepieminēdama — šo Paulu, kuru viņa ar pilnām tiesībām sauca par savu, jo tas bija viņas dēls, ne jau Josefa. Vai gan tā nav viņa paša vaina, ka viņa ir tā pārvērtusies? Viņš nedrīkst pārāk sīkumaini svērt to, ko Dorija saka. Viņa ir satraukta. Sie nievīgie vārdi ir teikti acumirkļa karstumā, pēc stundas viņa tos jau nožēlos. Viņš nezināja, ka viņa tos nožēlo, jau sacīdama, pat vēl neizteikusi.

Josefs piegāja viņai klāt, apsēdās, novilka viņu pie sevis zemē un, maigi runādams, centās nomierināt. Viņai esot taisnība. Viņš nu reiz esot jūds, bet viņa — grieķiete, un viņi var būt pilnīgi vienoti tikai pašos labākajos, laimīgākajos brīžos. Tāda ir debesu griba. Bet tieši šis apstāklis ir viņa izteiktā priekšlikuma pamatā. Lai taču viņa padomājot, ka tas ir upuris arī no Josefa puses: viņš atsakās no Paula. Nemaz neesot tā, ka viņš gribētu vienmēr tikai ņemt un nekad neko nedot pretī. Arī tas, ka viņš ļaujot viņai celt māju, sagādājot visādas grūtības.

Par māju gan nevajadzēja ieminēties. Dorija pielēca kājās un atkāpās tālāk nost. Skarbi, salti, tādā balsī, kuras miers satrauca un izbiedēja Josefu vairāk nekā viņas dusmas, viņa pavēstīja, ka pazīstot daudzus jo daudzus vīriešus, kas ar prieku uzdāvinātu viņai tādu un vēl labāku māju un pēc tam par šo dāvanu vis neizteiktu pārmetumus. Starp citu, attiecībā uz freskām «Garām palaistās izdevības» viņam vairs neesot jācenšas sevi pārvarēt. Josefam tēvs nevēloties tās gleznot, viņš tās gleznošot ķeizaram.

Josefa skatiens aiz izbrīna bija gandrīz apstulbots. Viņš neaptvēra cēloņus un kopsakarības, viņš nesaprata šos cilvēkus. Viņš klusēja. Turpretī Dorija, kuru acīmredzot uzkurināja atmiņā atsauktā tikšanās ar tēvu, kļuva arvien niknāka un neapvaldītāka.

— Sūti to sievieti prom, — viņa pēkšņi pieprasīja bez kādas pārejas — asi, kundziski, — to sievieti un arī bastardu!

Josefs vērās viņā, sirds dzijumos pārsteigts. Viņa apsvērumi bija bijuši nepareizi, tas tagad kļuva redzams. Viņš Doriju pazina labi, tomēr ne pilnīgi. Pagātnē viņš bija prasījis no viņas tik daudz, ka tagad acīmredzot viņu saniknoja pat taisnīga prasība.

— Sūti to sievieti prom! — viņa uzstāja, vērdamās joprojām tādām pašām neprātīgām, gaišām acīm. Viņa pilnīgi bija zaudējusi savaldīšanos.

Josefs, kā vienmēr, kad gadījās sastapties ar kaut ko ārkārtīgi pārsteidzošu, postošu, kļuva auksts kā ledus, apspieda jūtas un ņēma palīgā prātu.

— Pārdomā manu ierosinājumu mierīgi, Dorija, — viņš lūdza, un viņa balss skanēja nosvērti. — Lai paiet kādas divas trīs naktis, rīts būs gudrāks nekā vakars. Un ar mājas celšanu tev nav jākavējas, prasi, lai to paātrina, cik var Esmu nokārtojis divus maksājumus. Pārdomā visu labi, Dorija!

Josefs saņēma viņas garo, šauro galvu abās rokās, viņas āda bija maiga un ļoti vēsa, viņš noskūpstīja viņu, viņa to ļāva nepakustēdamās, un tad viņš aizgāja.

Josefs lūdza Klaudijam Regīnām aizdevumu uz savu nākamo darbu rēķina — simt piecdesmit tūkstošus sester-ciju. Kā jau Josefs bija paredzējis, saruna izvērtās nepatīkama. Regīns naudu gan deva, bet viņam bija necie-sams paradums avansa izsniegšanu pavadīt ar visādām nelaipnām un ironiskām piezīmēm. Šodien finansists bija sevišķi īgns. Kopš Vespasiāna nāves, viņš Josefam stāstīja, esot sācies izšķērdētāju laiks. Ja vecais redzētu, kā Tits ar vieglu roku palaiž vējā kapitālu, ko viņš sakrājis ar tādām pūlēm, tad viņš draudīgi izbāztu savu pirkstu no kapa.

— Vespasiāns par jūsu «Jūdu karu» jaunajā redakcijā tādu summu vis neizsviestu, — Klaudijs Regīns pamācīgi skaidroja. — Dorijas kundzei sava māja, protams, ir jādabū. Bet vai ir jāpakļaujas visiem sieviešu untumiem? Man nemaz nepatīk, ka jūs tagad nodarbojaties ar celtniecību. Visi tagad metušies uz būvēšanu. Mūsu Tits vēl divpadsmitarpus miljonu izgāzīs savam amfiteātrim. Atklāšanas svinību izrādes ilgšot simt dienu. Katra diena izmaksās gandrīz pusmiljonu. Vecais, to uzzinājis, zaudētu valodu. Ar Jupitera un manu palīdzību viņš atstāja pāris miljardu. Ja tā rīkosimies tālāk, tad drīz izputēsim.

Mani neuztrauc šī vienreizīgā summa. Grūti ir, bet to var sagādāt. Mani uztrauc dzīves stils. Pēc termām un amfiteātra mūsu mīļie romieši gribēs vēl vienu galeriju, pēc tam vēl vienu templi, un termās gribēsies peldes, un simt dienu ilgas izrādes nevar rīkot katru gadu. Jūs to piedzīvosit, doktor Josef. Pats savā pieredzē. Jūsu kundzei Dorijai viņas villā vajadzēs vēl duci kalpu un zirgus, un ratus. Mēs esam pazeminājuši cenas, tas tiesa. Pūrs kviešu maksā vairs tikai piecas sestercijas, un jau par četrpadsmit sestercijām var dabūt pāri labu kurpju. Drēbnieks prasa vairs tikai septiņas sestercijas dienā, un pārrakstītājs ir ar mieru, ka viņam maksā trīsarpus sester-ciju par simt rindām. Šādas summas jūs neizputinās, to jūs varat atļauties. Bet jūs acis vien iepletīsit, kad redzēsit, kā pieaugs jūsu budžets, kad Dorijas kundze dzīvos savā villā. Paskatieties uz mani! Šim virssvārkam ir četri gadi, kurpēm — trīs gadi. Es varētu iegādāties jaunu apģērbu, bet domāju, ka nav gudri paaugstināt savu dzīves standartu uz zila gaisa.

Man nepatīk, doktor Josef, ka jūs savu galvu nopūlējat ar finansiālām rūpēm, to vajadzētu paturēt skaidru jūsu «Jūdu vēsturei». Jums es esmu iedevis jau krietni daudz, doktor Josef. Es jums esmu devis — Jaujiet parēķināt — apmēram divi tūkstoši procentu vairāk nekā jūsu kolēģim Tiberiādas Justam, bet Romā dzīve ir tikai par trīsdesmit septiņiem procentiem dārgāka nekā Aleksandrijā. Nu jā, — viņš nopūtās un izrakstīja Josefam pilnvaru naudas saņemšanai.

«Ne jau es,» Dori ja bija teikusi, «liedzu tev dēlu. Viņš pats no tevis vairās. Pamēģini! Ņem viņu sev, ja vari!» Sie vārdi Josefam kremta. Dorijai bija taisnība, viņš un Pauls vienmēr bija bijuši viens otram sveši. Bet kāpēc? Jāatzīst, ka bērni Josefu neinteresē, viņam ir grūti iejusties viņu uztverē. Viņš pats bija bijis savam vecumam pārāk prātīgs bērns, agri pieaudzis un nelabprāt atcerējās bērnību. Brīvāks un laimīgāks viņš bija juties tikai vēlākos gados, tad bija izbaudījis augšanas un nobriešanas sajūtu. Tomēr, ja viņš īsti gribēja, tad varēja iegūt ari ļoti jaunu cilvēku simpātijas, taču viņš bija augstprātīgs un reti to gribēja. Sava dēla Paula sirdi viņš labprāt būtu iekarojis, jo mīlēja zēnu. Kāpēc tieši to viņš nespēja, kāpēc neprata parādīt savu mīlestību? Ja tā labi apdomāja, tad šis zēns bija vienīgais cilvēks, kura tuvums viņu mulsināja. Paula klātbūtnē Josefs vienmēr bija juties nedrošs, un arī tagad viņš nespēs pārvarēt atsvešinātību. Dorijai bija taisnība.

Taču viņš reizē ar rūgtumu un prieku apzinājās, ka Pauls ir tāds dēls, kuru varētu mīlēt un ar kuru varētu lepoties. Deviņus gadus vecā zēna locekļi bija maigi, tomēr spēcīgi, viņa kustības — vieglas un drošas. Uz garā kakla balstījās šaura un brūna galva, gluži kā mātei, bet kvēlās acis bija tēva — garenajā, smalkajā sejā tās gailēja valdonīgi.

Nīkija skolā, kur Pauls mācījās, viņam biedru vidū bija maz draugu. Ne tikai tāpēc, ka viņam bija liegts valkāt tādu pašu apģērbu kā Romas pilsoņu bērniem, — no Nīkija astoņdesmit skolniekiem divdesmit četri staigāja bez pilsoņa lentes, — bet tāpēc, ka viņu uzskatīja par augstprātīgu. Ja citi kopā ar viņu rotaļājās, ja Pauls piedalījās savu biedru gaiļu cīņās un laida pulkā arī savus gaiļus, tad tas parasti beidzās ne tikai ar plūkšanos, kam nebūtu tālāku nepatīkamu seku, bet zēni apsaukājās arī ar ļauniem, nešpetniem vārdiem, kurus pēc tam ilgi cits citam nepiedeva. Pārējie Paulu respektēja, viņš bija drosmīgs, to neviens nenoliedza, pat viņa augstprātība zēniem patika, un, kad viņš savā kazu pajūgā, kas bija skaistākais viņa ielā, piebrauca pie Nīkija skolas, tad tie pat lepojās ar viņu. Tas zēnus tomēr nekavēja zoboties par kazu smaku, kura vienmēr dvakoja ap Paulu, jo, kas gribēja sev labu aizjūgu, tas kazu kopšanu nevarēja uzticēt tikai kalpiem, vajadzēja ari pašam pielikt roku. No zobošanās par kazu smaku savukārt nebija tālu līdz aizvainojošai ņirgšanai par jūdu smaku un citādām lamām. Pauls zināja, ka tikai skaudība viņa biedrus mudina uz šādu ķengāšanu, — skaudība viņa kazu un viņa tēva dēļ, taču izsmiekls tāpēc nebija mazāk sāpīgs. Viņš savas jūtas neizrādīja, romiešu zēnam vajadzēja prast dusmas apslāpēt. Pauls saknieba lūpas un augstprātīgi skatījās citiem pāri. Viņš bija kaut kas sevišķs, tas viņu pacēla, bet tas viņam ari kremta.

Patiesībā Pauls dedzīgi alka rotaļāties citu barā. Kad biedri no vaska un māla veidoja dzīvniekus un vienkāršas savu skolotāju, draugu un paziņu karikatūras, viņš labprāt būtu piedalījies, bet viņš ātri iedegās dusmās un zināja, ka tad viegli var izcelties ķilda, ka citi var viņu apsaukāt par jūdu un viņš to nevarēs paciest. Uz šo īpašo nolamāšanu viņš neko neprata atcirst pretī. Tā viņš gribot negribot arvien vairāk un vairāk meklēja pieaugušo cilvēku tuvumu. Daudz laika zēns pavadīja mātes sabiedrībā, apbrīnoja veco, stīvo, ārkārtīgi aristokrātisko Va-leru, notālēm ar bijību raudzījās uz balto, tvirto Tulliju, centās uzsākt sarunas ar skaļo, pašpārliecināto pulkvedi Anniju, ar kuru tūlīt labi sapratās, un arvien ciešāk pieķērās savam skolotājam Finejam. Vispatīkamāk aizritēja laiks, kad Pauls varēja būt kopā ar Fineju vai kad noņēmās ar savām kazām.

Viņam klājās labi. Mācības padevās viegli, grieķu valodā un vēsturē viņš bez pūlēm tālu pārspēja savus biedrus. Kā turīgas ģimenes vienīgais dēls viņš materiāli bija bagātīgi nodrošināts, labi ģērbies, viņam bija vislabākās manieres un vislabākais kazu pajūgs. Jāsaka gan, ka apģērba platās piedurknes viņš bieži piebāza pilnas ar vasku un tepi, lai būtu no kā veidot dzīvnieku figūras, un no šā paraduma mazliet cieta viņa apģērba tīrība. Tomēr Pauls neapstrīdami piederēja pie Nīkija skolas smalkākiem un iznesīgākiem zēniem. Visu šo spožumu sagandēja, kaut arī pats Pauls to īsti neapzinājās, tas, ka viņa tēvs bija jūds. Viņa tēvs bija romiešu bruņinieks, liels rakstnieks un ķeizara draugs, Pauls viņu mīlēja un lepojās ar viņu, tomēr viņš bija jūds. Ko tas īsti nozīmēja, to neviens lāgā nevarēja pateikt. Tam vajadzēja būt kaut kam labam, jo citādi viņa tēvs nebūtu jūds, bet tajā pašā laikā tam vajadzēja būt kaut kam ļoti sliktam, citādi māte Jautu arī Paulam kļūt par jūdu un reizē par jaunu dižciltīgu romieti. Kad zēns par to kādreiz iejautājās, tad tika mierināts, ka viņam visu izskaidrošot, kad viņš nākšot vecāks, tomēr Pauls labprāt būtu atdevis savu kazu pajūgu, lai tiktu laukā no šā sarežģītā stāvokļa.

Būdams ar tēvu kopā, Pauls bieži viņu bikli vēroja, cenzdamies piekļūt viņam tuvāk. Zēns aplūkoja viņa rokas, viņa kāju kailo ādu — tas viss bija svešs un tomēr piederēja viņa tēvam; Pauls arī ziņkārīgi un maigi glāstīja tēva ādu; Josefs lāgā nelikās to redzam vai arī, mazliet izbrīnījies, drīz vien parāvās nost. Zēna uzmanība visvairāk bija pievērsta tēva bārdai — šai meistariski savītajai, asā trīsstūrī apcirptajai melnajai bārdai. Kad vēl bija mazs, Pauls bieži bija mēģinājis ar to rotaļāties, šķetināt vaļā. Vēlāk viņam stāstīja, ka tādas bārdas esot tikai austrumniekiem. Kad nu pavisam nesen šī bārda pazuda, Paulam tēva gludi skūtā seja likās vēl svešāka nekā ar bārdu apaudzētā, un reizēm viņš ilgojās pēc stīvās, meistariski savītās bārdas.

Dažreiz tēvs Paulam stāstīja notikumus no jūdu leģendas vai arī attēloja, cik grezns bijis templis. Bet, lai cik labi arī Josefs par to rakstīja savās grāmatās, dēla gaumei viņš šos stāstus tomēr nevarēja pielāgot. Grieķu teikas, kuras stāstīja Finejs, bija skaistākas, smalkākas. Turklāt tēvs runāja kļūdainā grieķu valodā, tur mudžēja tādi akcenti un uzsvari, kādus Finejs Paulam stingri aizliedza. Pauls gan pieklājīgi klausījās, bet bija priecīgs, kad tēvs beidza.

Reiz viņš pat tieši jautāja tēvocim Annijām, kā tad īsti ar jūdiem esot, vai tie esot barbari. Pirmajā mirklī tēvocis Annijs likās apjucis, bet tad savā skaļajā, sirsnīgi atklātajā manierē paskaidroja. Karā jūdi cīnījušies drosmīgi, tur neesot vārdam vietas. Ka viņi savā templī būtu varējuši pielūgt ēzeli vai arī nokaut grieķu zēnu, kā plaši tiekot apgalvots, tas viņam liekoties neticami. Taču vispār viņi esot māņticības pilni. Šī māņticība viņiem liekot, piemēram, noslinkot katru septīto dienu, tātad septīto daļu no sava mūža. Turklāt tā neesot vienkārša bezdarbība. Viņš pats esot pieredzējis, kā daži savas māņticības pēc šajā septītajā dienā nepretodamies ļāvuši sevi nogalināt. Jūdus vajagot ņemt par labu tādus, kādi nu viņi reiz esot. īsts romietis spējot tikt galā ar jebkuru apdzīvotās pasaules radību. Barbari? Jā, zināmā mērā tiešām, bet viņi piederot pie smalkākās, augstākās sugas. Jūdus nedrīkstot nostādīt uz vienas pakāpes, piemēram, ar vāciešiem vai britiem.

Pauls bieži un ilgi nodevās pārdomām par šo sarunu, it īpaši, kad viņš kazu kūtī nodarbojās ar barības sagatavošanu. Kazu barības sagādāšana un sajaukšana nebija viegls darbs. Šie dzīvnieki bija izvēlīgi, it īpaši Panisks, skaistais kastrētais āzis, ar kuru Pauls lepojās. Kazām bija vajadzīgs sauss, labs siens, rūpīgi nomērītas mazas sāls devas un ļoti daudz svaigas zaļbarības, kas pilsētā ne vienmēr bija viegli sagādājama. Pauls grieza un jauca, kazas spiedās viņam klāt, vilka barību nost un skaļi gremoja, bet viņš domāja. Tad pēkšņi pār viņu nāca apskaidrība. Ja jūdi bija barbari un ja viņa tēvs bija jūds, tad bija labi būt barbaram un tad viņš varēja būt lepns, ka ir cēlies no barbara. Darbu viņš jau bija paveicis, bet no kūts projām negāja. Viņš tupēja savā kaktā. Bija dzirdams, kā apkārt ēd kazas, un viņš risināja domas tālāk. «Jā, tā ir, manu Panisk,» viņš apmierināts noteica un pakasīja naski gremojošajam bukam aiz smailās, mazās auss.

Josefs, protams, noprata, ka dēlam par piederību pie jūdiem jādzird daudz kas nepatīkams, taču, cik ļoti tas Paulam kremta, to viņš nezināja, un Pauls viņam arī neko neteica. Pat šajās dienās, kad viņā skarbi atbalsojās Do-rijas vārdi, viņš neko nenojauta par svārstībām dēla sirdī.

Šajā laikā viņš reiz nejauši satika Paulu Marsa laukumā. Zēns vadīja savu kazu pajūgu. Josefs priecājās par radušos izdevību. Viņš pats sēdēja nestuvēs un uzaicināja Paulu uz sacensībām: kurš pirmais būs mājās — zēns ar savām kazām vai viņš ar saviem trenētajiem kapadokiešu nesējiem, — un Josefs jutās gandrīz tikpat lepns kā Pauls, kad dēls par sprīdi aizsteidzās priekšā.

Viņš ieaicināja dēlu savā darbistabā. Josefs to darīja reti, un zēnam tas bija liels pagodinājums. Tēvs un dēls tērzēja. Glītais, spēcīgais zēns rātni sēdēja tēvam pretī, un viņu apspīdēja tveicīgās pēcpusdienas saules slīpie stari. Josefs domās atkal salīdzināja Maras dēlu un Dorijas dēlu, un jūdiskais dēls viņam likās lempīgs.

Viņš jautāja un uzzināja, ka Pauls patlaban gan skolā, gan kopā ar Fineju lasot «Odiseju», piecpadsmito dziedājumu. Josefs pats Romā bija sevišķi cītīgi studējis Homēru. Būdams labā omā, viņš tagad neparasti neveikli un reizē

\

lepni noskaitīja Paulam dažas vārsmas. Zēns pieklājīgi klausījās. Daiļskanīgā grieķu valoda tēva mutē kļuva netīkama. Viņi bija barbari, šie jūdi, ar savu akcentu viņi sagandēja grieķu valodu; protams, ja viņa tēvs bija barbars, tad arī viņš varēja būt lepns, ka pieder pie barbariem, tomēr, kad tēvs bija beidzis, Pauls nespēja turēties pretī kārdinājumam arī noskandēt dažas vārsmas savā nevainojamajā izrunā un elegantajā, modernajā intonācijā — pa pusei deklamējot, pa pusei dziedot, kā bija mācījies no Fineja, bet Josefs, nemaz nejuzdamies aizskarts, ar prieku klausījās, cik jauki no dēla mutes plūst skaistās dzejas rindas. Savu grieķu valodu šis Finejs tiešām prot. Cik lepns Josefs pats bija bijis uz savām grieķu valodas zināšanām toreiz, kad rakstīja Makabeju grāmatu! Tagad viņš apzinās, cik tās bija nožēlojamas. Finejam vajadzētu pārtulkot «Kosmopolītisko psalmu». Žēl, ka viņš ir tik naidīgi noskaņots.

Zēns skandēja tālāk: «Redzi, tā spiests biju es atstāt dzimteni savu un starp cilvēkiem kļuvu svešnieks un bēglis tik vien.» Pauls bija beidzis, vārsmas vēl atbalsojās telpā, Josefs bija dzirdējis vienīgi dzejas skaņu, tagad viņš pārdomāja arī šo rindu saturu, un tam bija rūgta garša.

— Mana grieķu izruna nav laba, — viņš pēkšņi teica šķietami bez kāda kopsakara — tas skanēja kā lūgums un kā atvainošanās. Viņš sev jautāja, kādus Homēra komentārus lieto Finejs; bija pavisam četri vai pieci ļoti labi komentāri; vieni no tiem — Apiona komentāri — bija piebārstīti ar antisemītiskiem izlēcieniem. «Ja viņš lieto Apiona komentārus,» Josefs domāja, «tad es viņu izsviedīšu laukā.» Taču dēlam to jautāt viņš neiedrošinājās.

Pauls pa to laiku slepus spaidīja piedurknē iebāzto tepi.

— Ko tu tur gumzi? — Josefs jautāja.

Zēns, kas savas lieliskās grieķu izrunas dēļ tikko kā bija juties pārāks par tēvu, pietvīka tumši sarkans; Josefs, kurš parasti smējās reti, tagad labsirdīgi pasmējās. Taču klusībā viņš nodomāja: «Šie viņam apzināti iepotē visu, kas man ir aizliegts vai nīstams. Ja viņš lieto Apiona komentārus, tad es viņu izsviedīšu laukā.»

Pēc dažām dienām Josefs iegāja Paula istabā, kad tur notika mācības Fineja vadībā. Viņš klusām apsēdās un klausījās. Finejs analizēja vārsmas pamatīgi, nevairīdamies no grūti risināmiem jautājumiem, tomēr darīja to visu ar gaumi un bērnam saprotami. Josefā pamodās interese, jo Homērs grieķiem bija tas pats, kas jūdiem Bībele. Homērs — tas bija tikai spilgti krāsainā izteiksmē pasniegti izdomājumi un iztēles ainas, taču šīs iztēles ainas varēja ļoti asprātīgi komentēt. Šī bija cita metode, tomēr tā bija laba skola. Būtu uzjautrinoši Homēru reiz pamatīgi izķidāt ar tādām analīzes metodēm, kādas jūdu augstskolās lietoja Bībeles komentēšanai. Josefs būtu mēģinājis pasniegt dēlam Homēru šādā veidā. Žēl, ka viņam tas nav iespējams.

Josefs smaidīdams, ar tādu interesi, kāda pieaugušajam cilvēkam var būt par bērnu rotaļām, pacilāja uz galda noliktos manuskriptus. Pēkšņi, pavirši ielūkojoties kādā atvērtā grāmatā — tas bija nevis solīds pergamenta rullis, bet viens no tiem lapās sadalītajiem papirusa sējumiem, kādus Josefs nevarēja ciest, — viņš saņēma it kā sitienu pa galvu un viņam pamira sirds. Vai tie nebija .? Viņš pašķīra vēl uz priekšu. Jā, tie bija Apiona komentāri.

«Tikai mierīgi,» Josefs sev sacīja. «Nezaudēt savaldīšanos, zēnam redzot, neļaut vaļu dusmām! Man viņš jāizmet ārā. Ja šis cilvēks iedrošinās kaut ko tādu, tad es viņu vairs nevaru saudzēt, tas būtu neprāts. Taču gribas zināt, vai viņš būs tik nekaunīgs, ka pēc šā suņa grāmatas mācīs zēnu manā klātbūtnē.» Josefs spēja sekot Fi-neja vārdiem vairs tikai ar pūlēm, viņa kvēlās acis bija dusmu aizmiglotas, viņš smagi elpoja. Taču viņš bija pārliecināts, ka līdz šim Finejs vēl nav Apionu citējis. Viņš neko neteica, klausījās, gaidīja.

Gudrais Finejs jau sen bija nomanījis, kas notiek. Kopš bija paveikts pēdējais kopīgais darbs ar Josefu, viņš rēķinājās ar to, ka kādreiz — drīz vien Josefs viņam darbu un maizi uzteiks. Taču par to viņš daudz neraizējās; viņam bija mazas prasības, un likums spieda Josefu nodrošināt savam brīvlaistajam eksistences minimumu. Finejam gan būtu žēl, ja viņam liegtu mācīt zēnu, kuru viņš bija iemīļojis. Tomēr šāda iemesla pēc viņš ir nedomā noliegt savu grieķiskumu un savu grieķisko taisnību.

Varēja būt pagājusi apmēram pusstunda, kopš Josefs atradās istabā, kad Finejs vienā mierā sacīja: — Apions par to domā tā, — paņēma grāmatu un sāka citēt. Josefs viņu pārtrauca.

— Vai jūs tiešām iepazīstināsit zēnu ar šiem komentāriem? — viņš jautā. — Manu dēlu?

Viņa balss ir aizsmakusi, viņš to apslāpē, lai nesāktu aiz dusmām kliegt, viņš runā klusu, bet vārdā «manu» jaušama īsta sašutuma vētra.

— Vai jums Apiona rakstītie Homēra komentāri neliekas labi? — Finejs mierīgi jautā, bet Pauls ziņkārīgi, izbrīnījies raugās no viena vīrieša uz otru. — Taču par to man ar rakstnieku Flāviju Josefu nav jādiskutē, — viņš laipni turpina. — Vai jums ir zināms vēl kāds cits, kas rakstnieka slavināšanai būtu atradis tik labus vārdus kā Apions? Vai jūs ievērojāt, ka senators Marulls svinīgajā runā jūsu krūšutēla priekšā negaidot atsaucās uz Apiona teikto? Manuprāt, grūti būs atrast labāku līdzekli, ar ko pārliecināt mūsu Paulu, — viņš pavisam klusu uzsvēra vārdu «mūsu», — cik augstu vērtējams un cildens ir viņa tēva darbs.

Finejs bija atkal nolicis grāmatu uz galda. Josefs instinktīvi to satvēra; ar visu rakstīto viņš parasti mēdza apieties rūpīgi, bet tagad nespēja savaldīties un sagrāba grāmatu tik strauji, ka nodarīja tai bojājumu. Taču viņš joprojām slāpēja balsi un nekļuva skaļš.

— Un jūs tiešām, — viņš sacīja, — dodat zēnam lasīt nekrietnās bezjēdzības, kuras par viņa tēva tautu ir safabricējis šis ēģiptietis?

To sacīdams, viņš domāja: «Tagad nu ir tiktāl, tagad es viņu izmetīšu laukā. Taču man tas jādara mierīgi, neiedegoties dusmās. Turklāt gaužām žēl, ka viņš nepārtul-kos «Kosmopolitisko psalmu». Viņš ir arī labs skolotājs. Žēl, ka viņš ir tik viltīgs. Septiņdesmit septiņi ir tādi, kuriem ir pasaules auss, un es esmu viens no viņiem. Bet mana dēla auss man nepieder Tā pieder šim te. Un viņš saindē manu dēlu, nozog man viņu uz visiem laikiem, aptraipa zēnu ar šā kraupjainā ēģiptiešu suņa mēsliem. Un es viņu izmetīšu laukā.»

No Fineja ļoti lielās, bālās galvas asinis bija aizplūdušas vēl vairāk. Taču atbildot viņa balss palika mierīga, eleganta un dzedra kā vienmēr.

— Es nezinu, vai Homēra komentāros būtu izlaidis jūdiem naidīgos teikumus, tie nav svarīgi. Taču tas gan man jāsaka: es biju nodomājis divos vai trīs gados kopā ar mūsu Paulu izlasīt Apiona rakstu «Pret jūdiem» un arī priestera Manetona «Ēģiptes vēsturi». — Tie bija visniknākie pret jūdiem vērstie sacerējumi, kādi vien tajā laikā bija pazīstami.

«Tikai mierīgi!» Josefs sev sacīja. — Vai jūs arī skolā lasāt Apiona komentārus? — viņš pievērsās Paulam. Viņa balss skanēja apvaldīti. Taču tajā bija tik daudz dusmu, ka Pauls piecēlās un — vai tā bija bēgšana vai apliecinājums? — nostājās blakus Finejam.

— Jā, — atbildēja Finejs, jo zēns klusēja, — arī Nīkija skolā viņi lasa Apiona komentārus. Un pareizi dara. Manuprāt, būtu nepareizi nedot zēnam Manetona un Apiona grāmatas, — viņš piebilda un ar savām pelēkajām, skaidrajām acīm bezbailīgi, gluži kā dabas pētnieks nomērīja Josefa kailo, kaismīgo seju. — No tā, ko šie autori saka par jūdiem, maza daļa varētu būt pareiza un lielākā daļa nepareiza, — es, protams, domāju, ka būtu tīrais neprāts sacīt, ka, piemēram, jūs kādreiz varētu būt piedalījies grieķu zēna noslepkavošanā, — taču tās ir ievērojamu vīru domas, kuras daudzi atzinuši, un tās nevar vienkārši noklusēt. Es nedomāju mūsu Paulu audzināt tā, lai viņš, kad reiz ķersies pie «Jūdu kara» studēšanas, lasītu šo darbu nekritiski. Varbūt viņš labo, kas tajā ir, novērtēs divtik augstu, ja zinās arī citu ieskatus.

Šā vēsā, pieklājīgā izsmiekla priekšā Josefa ar pūlēm saglabātais miers sabruka.

— Jūs manu uzticību esat izmantojis neģēlīgi, Finej, — viņš teica. — Jūs esat plukata, brīvlaistais Finej. — Un viņš sevišķi piesardzīgi nolika Apiona grāmatu atpakaļ uz galda. Arī viņa balss palika klusa, taču viņš tur neko nevarēja darīt, ka šī klusā balss bija bezgalīga naida pilna un ka viņa seja dusmās saviebās. «Cik bezjēdzīgi es rīkojos,» viņš domāja. «Kā es zēna klātbūtnē varu rīkoties tik bezjēdzīgi? Jūs esat plukata, es teicu. Tas ir tīrais ārprāts, un vai manā klātbūtnē reiz cits cilvēks neteica, ka es pats esmu plukata? Un vai Pauls to neredz? Jā, Pauls skatās man sejā, Pauls dzird manu balsi, Pauls ir mācījies, ka vīrietim jāprot savaldīties un ka nicināms barbars ir tas, kas nesavaldās. Es Paula acīs esmu nicināms, Paulam es esmu barbars. Tagad pats esmu uzcēlis mūri starp sevi un Paulu, milzīgu sienu. Esmu nerrs. Un Finejs gan ir plukata, tomēr vienīgais, kas varētu pārtulkot psalmu. Un kā viņš stāvēja Miera templī pēc Diona referāta, uzrunādams senatorus! Es esmu nerrs. Es nedrīkstēju ielaisties ar viņu strīdā.»

Zēns bija nostājies cieši līdzās savam skolotājam; ar vienu roku viņš piedurknē nervozi un ātri spaidīja tepes gabaliņu, ar otru bija satvēris Fineja roku. Augstu saraucis uzacis un nobālējis, viņš skatījās uz tēvu, kas bija zaudējis jebkuru varu pār sevi.

— Jūs bijāt mans kungs, Flāvij Josef, — Finejs teica, — es esmu jūsu brīvlaistais, pēc likuma esmu jums parādā paklausību un cieņu. Tomēr dusmas vīrietim nepiestāv, to es mūsu Paulam no paša sākuma esmu centies likt pie sirds, un es negribu būt tāds, kas rīkojas pretēji pats savai mācībai. Ko lai jums atbildu, Flāvij Josef? Nedomāju, ka es būtu nelietīgi izmantojis kāda uzticēšanos. Diemžēl jūs pats nekad neesat ar mani par Paulu runājis, bet Dorijas kundze man bieži ir sagādājusi izdevību kopā ar viņu apspriest manas mācību metodes. Viņa tās atzīst par labām.

Uz šo pēdējo velnišķīgo grieķa argumentu Josefam vairs nebija ko atbildēt. Nē, ar Fineju viņš nevarēja spēkoties. Miera templī stāv viņa krūšutēls, kurš liets Korintas bronzā, viņš ir sarakstījis grāmatu, ko slavē Austrumos un Rietumos, bet viņš nav kļuvis sava brīvlaistā kungs, viņš ir smieklīgs nerrs savā paša mājā, viņš nespēj savu dēlu, kuru mīl, atbrīvot no šā grieķa maldu mācībām.

— Es jūsu mācību metodes neatzīstu par labām, Fi-nej, — viņš beidzot sausi pateica, tā bija samērā laba atkāpšanās, balss neļāva nojaust neko no viņa rūgtajām, bezpalīdzīgajām domām. — Man jūsu pakalpojumi turpmāk vairs nav vajadzīgi ne mana dēla audzināšanā, ne arī sekretāra darbā.

Viņš nogludinādams vairākkārt pārvilka ar roku pār Apiona grāmatu, uzsmaidīja Paulam, kas bāls stāvēja ļoti tuvu savam skolotājam, un aizgāja.

Nākamajā dienā atnāca Dorijas istabene un kundzes uzdevumā oficiāli jautāja, vai Josefs vēloties dāmu Doriju pieņemt. Josefs atbildēja: — Jā, protams, — bet jutās nelāgi un nedroši.

Un tad tūlīt ieradās Dorija — vēsa, pieklājīga. Josefam nepatika, ka viņa valkā tīmekļplānas drānas, kādās mēdza tērpties mājās. Taču šodien viņš labāk būtu redzējis sievu šādās drānās nekā vizīšu tērpā, kuru viņa bija apvilkusi. Viņa sāka runāt bez aplinkiem. Josefs ar savu nesavaldību, ar nepiedienīgo izturēšanos viņas mīļā dēla klātbūtnē esot panācis to, ka viņas pacietības mērs ir pilns. Finejs zēnam esot ideāls audzinātājs, tieši tāds, kāds Paulam ir ārkārtīgi nepieciešams. Viņa nevēloties vairs dzīvot kopā ar vīru, kas laupījis viņas dēlam audzinātāju. Viņa zinot, ka Tikumības tiesā šāds iegansts laulības šķiršanai būšot nepietiekams, taču patiess esot fakts, ko viņai pastāstījuši draugi, — ka Josefs uz Romu ataicinājis savu bijušo konkubīni ar viņas dēlu, un ar to šai tiesai pietikšot, lai šķirtu laulību. Viņa nu lūdzot, lai Josefs triju dienu laikā paziņo, vai viņš labprātīgi būs ar mieru šķirties vai arī gribot piespiest, lai viņa sāk tiesas prāvu.

Josefs bija saniknots, bet bezspēcīgs. Viņš zināja, ka Dorijas prasība nav domāta nopietni, ar šķiršanās draudiem viņa tikai gribēja viņu piespiest, lai aicina Fineju atpakaļ. Taču līdz šim viņa nekad vēl nebija lietojusi tik rupjus līdzekļus. Turklāt viņa par šo notikumu bija stāstījusi saviem draugiem, šā nepatīkamā starpgadījuma dēļ kompromitējusi savu vīru šā neciešamā Annija, jau bērna prātā nonākušā Valera un visas šās pretīgās kliķes acīs. Turklāt taču Dori ja pati bija Josefu uzrīdījusi Finejam. Vai viņa nebija zobgalīgi mudinājusi, lai viņš atgūst Paulu? Tagad Josefs drūmi uzklausīja Doriju, nepārtraukdams viņu, un, kad viņa bija beigusi, brīdi klusējis, sausi noteica: — Labi, es to pārdomāšu.

Vēl pirms nakts iestāšanās viņš to nožēloja. Pārdomāt? Neprāts! Viņš taču nedomāja no Dorijas atteikties. Kas tad nu? Vai viņam jāšķiras no sievas un dēla tāpēc, ka kaut kāds Finejs atzīst Apionu un Manetonu par labiem rakstniekiem? To taču viņš jau sen zināja. Un to, ka Finejs mācīs Paulam nevis Bībeli un praviešus, bet Homēru un Apionu, viņš taču bija varējis skaidri noprast jau pašā sākumā. Viņš kļūst pārāk kūtrs un arvien vairāk klausa savām dziņām, nevis prātam. Jāiet aukstākās vannās, tad viņš tik viegli neaizsvilsies. Viņš ir izturējies necienīgi. Viņa dēls, kas audzināts pēc stoiķu pašsavaldīšanās principiem, to tik lēti neaizmirsīs.

Visa šī lieta jānokārto miera ceļā.

Ilgi nedomādams, nepieteicies viņš dodas uz Dorijas istabām un atver durvis. Viņa guļ gultā nekrāšļojusies un ļauj vaļu dusmām un asarām. Viņas acīs nav vairs nekā no gaišā, neprātīgā niknuma, tās ir samākušās aizvainota bērna acis. Josefs apsēžas blakus, apskauj viņas plecus un labinoši runā.

Apkampdamies viņi vienojas. Viss paliks pa vecam. Viņš Fineju nepadzen. Viņa vairs nepieprasīs Maras aiz-raidīšanu un pateiks Finejam, lai aiztaupa viņas dēlam Apiona un Manetona lasīšanu.

Princese Berenīke bija izpeldējusies savas Atēnu pils mazajā peldētavā un tagad ļāva, lai masieris galma ārsta uzraudzībā ieziež un masē viņas ķermeni. Kad viņa atlieca galvu atpakaļ, tad kakla āda bija gluda un maiga, bet, kad pacēla galvu, tad, par spīti visai skaistumkopšanai, bija redzamas krunciņas.

Kamēr galma ārsts, masieris un istabene ap viņu darbojās, Berenīke tērzēja ar brāli, jūdu titulkarali Agripu. Brālis un māsa bija ļoti labi sapratušies jau kopš agras bērnības, brāļa klātbūtnē princese izturējās brīvi un nekaunējās sava kailuma, bet lietišķi jautāja, vai viņas miesa neesot ļengana un vai viņa neizskatoties vecīga. Peldētavas un vingrotavas pagrabveidīgās, spraišļotās telpas bija zaļganas, ūdeņainas gaismas pilnas, tur bija tīkami vēss.

— Peldētavu vajadzētu paplašināt, — Berenīke teica, bet tas skanēja izklaidīgi.

— Kāpēc gan ne, — Agripa atbildēja tikpat izklaidīgi.

Brālis un māsa, bagātākie Austrumu valdnieki, visā pasaulē bija pazīstami ar savu kaismīgo būvēšanās tieksmi, taču šodien nevienam no viņiem būvprojekti nebija prātā.

— Stingrāk, spaidi stingrāk! — Berenīke uzsauca maķedoniešu masierim, kas darbojās ap viņas kāju.

— Ne pārāk stingri, augstība, — ārsts sacīja. — No tā tikai kļūs sliktāk un jums sāpēs.

Berenīkes seja tiešām bija mazliet saviebta. Taču visi šajā telpā esošie zināja, ka viņa būtu ar mieru ciest desmitreiz lielākas sāpes, ja tas kaut tikai mazliet paātrinātu viņas kājas sadziedāšanu.

— Vai tiešām nekas nebija manāms? — viņa nobažījusies jautāja brālim jau trešo reizi.

— Es taču tev to pateiktu, Nikiona, — Agripa viņu mierināja. — Vai es tev kādreiz ko esmu slēpis? Aplieciniet arī jūs, doktor, — viņš vērsās pie ārsta. — Vai mēs nenorunājām, ka Nikionu nekad, nekādos apstākļos nemaldināsim? Viņai jāzina viss līdz pēdējam, visos sīkumos.

— Jūs, augstība, šorīt devāt man tik maz iespēju par jums rūpēties, — ārsts sacīja, — ka man bija pietiekami daudz laika vērot ļaužu sejas gan tribīnē, gan uz ielas. Nevienam neradās pat vismazākās aizdomas, ka ar jūsu kāju kaut kas nevarētu būt kārtībā.

— Kad es valkāju garus tērpus, — Berenīke sprieda,

— tad droši vien tiešām reti kaut kas ir manāms. Bet kā ir tad, kad kāja ir redzama?

— Es paklausījos, ko ļaudis runā, — iejaucās istabene.

— Grieķijā, tāpat kā Sīrijā un Ēģiptē, ikviens domā, ka princese vilcinās doties uz Romu tikai viņas matu un dotā zvēresta dēļ.

Berenīke bija drosmīga un pieradusi visu, kas uz viņu attiecās, kārtot viena pati. Bet viņai bija nepieciešams, lai citi vienmēr no jauna apliecinātu, ka viņas kāja pilnīgi sadzīs. Viņa prasīja vienmēr jaunus mierinājumus. Šorit viņai šeit, Atēnās, bija sarīkojuši svinīgu ienākšanu pa goda arku, un ceremonija, no kuras viņa bija atgriezusies, bija bijusi gara un nogurdinoša, bija runājis provinces gubernators, Atēnu pilsētas galva, akadēmijas prezidents, viņa pati bija teikusi atbildes runu, un visu laiku viņai bija vajadzējis stāvēt kājās. Viņa jutās nogurusi, bet viņai bija tāda sajūta, ka ir labi turējusies. — Stingrāk, spaidi stingrāk, — viņa lika vēlreiz. Lai ko arī teica ārsts, princese domāja, ka, trenējoties vēl enerģiskāk, paciešot vēl lielākas sāpes, viņa varēs drīzāk izveseļoties.

Berenīke šo pilsētu ir tiešām karaliski apdāvinājusi, likusi tur uzcelt plašu galeriju un ierīkot lielisku peldu iestādi. Šovakar pie viņas otru reizi ieradīsies pilsētas galva. Viņa zina, kāpēc Grieķija slavina viņas kaismīgo mīlestību uz grieķu kultūru. Viņa ir vienīgā sieviete, kurai šī pilsēta uzcēlusi goda arku. Tagad visi cer, ka viņa panāks, lai Tits atdotu pilsētai un provincei tās tiesības un privilēģijas, kuras bija piešķīris ķeizars Nerons un anulējis Vespasiāns. Berenīke labprāt grib sekmēt šās vēlēšanās piepildīšanos, viņa priecājas, ka ļaudis ar tādu pārliecību redz viņā nākamo ķeizarieni, taču ne bez bažām viņa domā par to, ka šāvakara audiencē vēlreiz nāksies saņemties un reprezentēties. Kungu runas viņa gan var klausīties sēžot, bet, pašai atbildot, vajadzēs piecelties un labu laiku stāvēt kājās. Toreiz, tieši pirms tam, kad Tits devās uz Jeruzalemi, lielajā atvadu banketā Aleksandri jā Tits bija runājis par romiešu disciplīnu; šie vārdi nāca no viņa dziļākās būtības, un viņa Titu par tiem ļoti mīlēja. Tagad viņai ir izdevība pašai būt disciplinētai. Līdz šim, tā viņa domā, viņa nav uzvedusies slikti.

Vēl trīs nedēļas, tas ir visilgākais, tad ceļojumu uz Romu vairs nevarēs atlikt.

— Vai mēs, — viņa jau piecdesmito reizi vēršas pie ārsta, — trijās nedēļās būsim gatavi, Straton?

— Jā, augstība, — ārsts apgalvo piecdesmito reizi. — Viss būs kārtībā, pat ja jums būtu tikai puse jūsu ener-ģijās.

Masāža ir beigusies. Ārsts Stratons ar istabenes palīdzību apsien pietūkušo resnāko lauzto kāju ar zālēm un apliekamiem, tad atstāj Berenīki un viņas brāli vienus. Viņa atlaidusies uz zviļņa zaļganajā, ūdens tvaiku pilnajā telpā, viņa guļ kaila un mehāniski cilā slimo kāju augšup un lejup, jo ir pieradusi trenēties un dara to joprojām, par spīti visām norunām.

Taču tagad, pēc milzīgā sasprindzinājuma, ko no viņas prasīja ceremonija, un pirms jaunā sasprindzinājuma, ko prasīs audience, princesi, neraugoties uz visu, pārņem liels gurdenums. Brāļa klātbūtnē viņa var ļaut sev vaļu, izkratīt sirdi, pasūdzēties. Viņa guļ gluži bez spēka, acis aizvērusi, zem šauri izdzītajām uzacīm viegli krokojas violetie plakstiņi. Berenīke brāli neredz, bet jūt, kā viņš uz viņu skatās — klusēdams, jūtās saplūzdams, — cilvēks, kuru viņa mīl par visu vairāk pasaulē. Un pavisam klusu savas bērnības gadu aramiešu valodā viņa vēršas pie Agripas gluži nesakarīgi, taču zina, ka brālis izprot kopsakarus; viņai ir jāpasaka tas, ko domājusi bezgala bieži, viņai nepieciešams gausties, izsūdzēt savas bēdas, vainot dievu un pasauli par to, ka ar viņu tik bezjēdzīgi apgājušies.

— Ak, Agripa, mans brāli, — viņa sūkstās, — kāpēc gan gubernatoram vajadzēja sarīkot man šīs medības? Ja nu kāds ir mans draugs, tad tas ir Tiberijs Aleksandrs. Un kāpēc viņam vajadzēja man dot šo nolādēto zirgu Saksonu? Kāpēc vajadzēja notikt šai bezjēdzīgajai nelaimei? Pasaki man to, brālīt, izskaidro man! Tas mani padarīs traku. Kad vecais nomira, es biju tik droša, ka kļūšu otrā Estere. Tu pats mani vairs nesauci par Nikionu, bet vienmēr tikai par Esteri. Tagad tu sen jau vairs neesi mani saucis par Esteri.

Jā, es jau zinu, tā bija laime nelaimē, un visi ir darījuši, ko varējuši. Tā bija laime, ka es medībās novaldījos un neizrādīju sāpes. Tā ir laime, ka par šo nelaimes gadījumu zina tikai deviņi cilvēki un visi šie deviņi ir uzticami. Tiberijs Aleksandrs neko neizpaudīs, tas nav viņa interesēs, un pārējie ir no mums atkarīgi, to es zinu, un tu viņiem skaidri pateici, ka viņi iegūs brīvību un bagātību, ja piedalīsies spēlē līdz pašām beigām, bet ka viņi no tevis neizbēgs un tiks novākti, ja to nedarīs. Tavā galvā laimīgi radās arī ideja par doto zvērestu. Tu man esi gudrs brālis, tu pazīsti pasauli. Jā, jā, tas beigsies labi, tam jābeidzas labi, pasaki man to vēlreiz, saki man to bieži!

Bet, lai cik bieži tu man to teiktu un kaut arī es pati sev to saku, manī tomēr paliek un grauž šaubu tārps. Tas nebeigsies labi. Tas ir sods, un no tā nevar izbēgt. Mēs gribējām būt grieķi un gribējām būt jūdi, bet tas nav iespējams. Jahve to neatļauj. Mēs gribējām pārāk daudz, mēs bijām pārāk augstprātīgi. Ir viens vienīgs grēks, par kuru grieķu dievi soda tāpat kā Jahve, — tā ir augstprātība, hybris, un mēs esam bijuši augstprātīgi, un tas ir sods.

Jā, Tits mani mīlēja un mīl joprojām. Bet, pat ja man laimēsies, pat ja es spēšu novērst jebkādas ārējas pazīmes un neklibošu, — vai tomēr nebūs izgaisis tas neizsakāmais, kura dēļ visi slavēja manu gaitu? Jā, pasaki man vēlreiz, saki vēl simt reižu, ka ne jau manas gaitas dēļ Tits mani mīl. Bet pajautā pats sev, vai vīrieti vienmēr nepiesaista kaut kāds muļķīgs sīkums, un, ja tā vairs nav vai pat ja viņš to vairs neredz, — vai tad visa burvība neizgaist? Ak, Agripa, mans brāli, tas ir veltīgi. Viss, ko mēs darām, lai cik gudri tu to arī būtu izdomājis, ir veltīgi. Mēs bijām augstprātīgi, un tas ir sods.

Tomēr pēc trim stundām, kad Berenīke pieņēma Atēnu pilsētas galvu un maģistrātu, viņa bija tikpat starojoša un karaliska kā arvien. Un Atēnas priecājās, ka nākamā ķeizariene parāda viņu delegācijai tik lielu labvēlību.

Princis Domiciāns rādīja savam draugam Marullam, kā virzās uz priekšu celtniecība, ko viņš bija izvērsis Albā-nas domēnē. Tur bija villa ar daudzajām palīgēkām, teātris, paviljons, kas iesniedzas ezerā. Arhitekti Grovijs un Rabīrijs vadīja apskati, kurā piedalījās liela svīta — prinča intendants, virsdārznieks, arī Silēns, resns, matiem apaudzis punduris, ko princis bija nopircis par lielu naudu viņa groteskā, briesmīgā izskata dēļ un kas tagad spalgā, augstā balsī bārstīja dzēlīgas asprātības.

Kopš puisītis bija atklājis, ka var no Tita dabūt naudu jebkurā daudzumā, viņa untumainajai izšķērdībai vairs nebija robežu. Tas, ko būvēja viņš, nedrīkstēja atpalikt no brāļa celtajām valsts būvēm. Šī pati villa bija paredzēta Lūcijai, un kas gan varēja būt par dārgu, lai veidotu Lūcijai piemērotu ietvaru? Prinča vīzdegunīgā izsmalcinātība lika arhitektiem un inženieriem izdomāt arvien jaunus pārsteigumus, konstruēt neredzētas mašīnas, ar kurām pēc patikas būtu atbīdāmas tālāk zāles sienas un noceļams jumts; visam visapkārt vajadzēja pielāgoties Lūcijas vienmēr mainīgajai omai. Āfrikas tuksnešos, Āzijas stepēs un džungļos tika rīkotas medības, lai viņa dārzus — Lūcijas dārzus — piepildītu ar neredzētiem, briesmīgiem un dīvainiem zvēriem.

Laiks bija karsts un apstaiga nogurdinoša. Marulls bija priecīgs, kad tā bija galā un kādā mazā, krēslainā zālē tika pasniegti dzērieni ar ledu. Domiciāns lūdza, lai draugs godīgi pasaka savu spriedumu. Marulls arī nevilcinājās un līdzsvarotās devās gan slavēja, gan paļāja. Viņš izprata prinča drūmo, lielisko humoru, lai cik bezjēdzīgi reizēm bija Domiciāna untumi. Sākumā Marulls bija tuvojies Domiciānam ārēju apsvērumu mudināts: pēc tam kad Vespasiāns bija izstūmis viņu no senāta, viņš gribēja atriebties, sadraudzējoties ar ķeizara nemīlamo dēlu. Pamazām tomēr, lai cik skaidri arī Marulls saskatīja visus prinča trūkumus, no šīm ārējām saiknēm bija izveidojusies gandrīz vai īsta draudzība.

Kad puisītis viņam tik centīgi rādīja savas jaunās celtnes, Marulls tūlīt bija nopratis, ka princis no viņa grib ko vairāk par vienkāršu atzinību. Drīz pierādījās, ka šī nojauta bijusi pareiza. Domiciānam bija vajadzīga viņa palīdzība kādas oriģinālas idejas realizēšanai. Proti — pie villas piederīgā teātra atklāšanā viņš gribēja uzvest farsu, kurā būtu attēlots, kā maķedonieši iekaro kādu barbarisku Austrumu provinci. — Un? — Marulls uzmanīgi pavaicāja, ar savām skadrajām, gaišzilajām acīm vērodams princi caur redzi asinošo smaragdu. Domiciāna seja viegli pietvīka, uzmestā virslūpa izstiepās ļaunā smīnā.

— Tai, protams, nav jābūt, — viņš sacīja, — kaut kādai apputējušai vēsturiskai izrādei, bet aktuālajām attiecībām jākļūst skaidrām ikvienam arī bez stipra uzsvēruma. Ja jūs, mīļais Marull, man aizdotu šim uzvedumam, piemēram, savu adjutantu Giskalas Johananu, tad mans brālītis tūlīt manītu, par ko ir runa.

Marulls ar savu eleganto ubaga spieķi domīgi klaudzināja pa grīdu. Viņš bija izbaudījis visu, ko vien varēja izmēģināt visizlutinātākais tālaika vīrietis, un bija kļuvis auksts un sauss. Ja viņu gribēja uzjautrināt ar sensācijām, tad tām vajadzēja būt ārkārtējām. Varbūt vienīgais cilvēks, kas viņam tiešām kaut kādā ziņā likās dārgs, bija šis Giskalas Johanans, viņa nebrīvais. Jūdu karā šis Joha-nans bija bijis karavadonis, līdzās komandierim Simonām bar Gioram ievērojamākā jūdu personība šai karā, viņš bija sacēlis karam Galilejas zemniekus un tos vadījis. Simons bar Giora tika piesists krustā, Giskalas Johananu viņš, Marulls, par lielu naudu, turklāt liekot lietā visus savus sakarus, bija ieguvis sev par kara laupījumu. Tagad viņš Johananu izmantoja par savu pastāvīgo pavadoni; Johananam, kuram bija lieliska atmiņa, vajadzēja savam kungam pačukstēt ceļā sastapto personu vārdus un īpašības, ko pats Marulls nevarēja atcerēties. Taču ne jau tikai atmiņa Marullu saistīja pie šā cilvēka. Būdams stoiķis, viņš turēja Johananu savā tuvumā kā likteņa simbolu — varenā, neizbēgamā, ar augstāko apziņu apveltītā un neizprotamā likteņa simbolu; šis vīrs bija cilvēka lieluma un cilvēka krišanas simbols, pastāvīgs ironisks atgādinājums.

Tagad, kad princis lūdza aizdot viņam Johananu teātra izrādei, Marulls vilcinājās. To, kas viņam vēl bija atlicis no cilvēciska siltuma, viņš veltīja šim Johananam. Sākumā viņš bija gribējis tikai izspēlēt zīmīgu joku un gaidījis, ka Johanans pēc tik daudziem smagiem un lieliem pārdzīvojumiem būs kļuvis drūms un patētisks, nīgras mizantropijas pilns. Taču nenotika nekas tamlīdzīgs. Kaut arī šim vīram bija izcila atmiņa, Johanans parādīja lielisku spēju pilnīgi tikt galā ar savu paša pagātni. Visu savu enerģiju viņš bija veltījis jūdu karagājienam, desmitiem tūkstošus viņš bija raidījis nāvē, neskaitāmas reizes riskējis pats ar savu dzīvību, bija bijis liktenis citiem un pats cietis no likteņa. Līdzās Simonām bar Gioram viņš tika vests triumfa gājienā, pātagots un nodots Marulla varā. Līdz ar to jūdu karš viņam bija beidzies, viņa sajūsma nodzisusi. Viņa sāktais cīniņš nebija izdevies, viņš bija uzņēmies tā sekas un izbeidzis šo lietu. Kas noticis — noticis, miers ar to, sākas jauna eksistence.

Marulls varēja no Johanana izdabūt tikai šo vienkāršo, sauso atziņu, neko citu — interesantu, lai cik gudri un uzmanīgi viņu izklaušināja. Sākumā Marulls bija domā-

jis, ka šis virs grib viņu kaut kādā viltīgā kārtā apmānīt. Taču arvien skaidrāk kļuva redzams, ka Johanana izturēšanās ir patiesa. Lai cik patētiski romiešiem likās kara cēloņi, šis galvenais musinātājs tiešām nebija to sācis, patētisku motīvu mudināts. Giskalas Johanans bija bijis neievērojams Galilejas lauku dižciltīgais. Viņš bija pieķēries savai saimniecībai, viņam piemita zemnieka stiprā dziņa pēc mantas, savu eļļu viņš gribēja pārdot ar peļņu, t paplašināt savu zemi, un viņš nebija varējis ciest, ka šie romieši nāca pāri jūrai un jaucās viņa darīšanās. Pret to vajadzēja kaut ko uzsākt, pret to vajadzēja protestēt, pret to vajadzēja, ja nepieciešams, sākt karu. Karš tika iesākts, Johanans pret savu gribu tika ierauts cīņas patosā un, kā domāja viņš pats un lika domāt simtiem tūkstošu citu, karoja par Jahvi pret Jupiteru. Tagad karš bija zaudēts, un šis prātīgais vīrs būtībā bija priecīgs, ka no savas pacilātības atkal atbrīvojies. Pieredze viņam bija mācījusi, ka karš nav īstais līdzeklis notikumu ievadīšanai pareizās sliedēs. Tātad jāmeklē cita metode. Katrā ziņā viņa nākamais uzdevums bija atkal tikt pie zemes un pie izdevīgi pārdodamas eļļas.

Šī nostāja, kas Marullam bija pilnīgi sveša, viņam patika tieši šā svešuma dēļ. Viņam šis vīrs kļuva savā ziņā mīļš. Senators bieži kavējās domās, ka vajadzētu Joha-nanam dāvāt brīvību, bet baidījās, ka visai izveicīgais vīrs tad atradīs ceļus, kā tikt atpakaļ uz savu Galileju, un tā zudīs viņam uz visiem laikiem. Johanans bija Marullam kļuvis kaut kas vairāk par snobisku butaforiju, Marulls viņā saskatīja pat draugu un labprāt nevēlējās viņu zaudēt.

Kad Domiciāns izteica savu prasību, Marullu pārņēma pretrunīgas jūtas. Likt karavadonim spēlēt parodijā par šo karu — tas gan varētu būt labs joks, taču parodētam te vajadzēja tikt uzvarētājam, nevis tam, kurš uzvarēts. Jūdu karš patiesībā nebija bijis nekāds joks, un būtu pliekani desmit gadu pēc gūtās uzvaras to izsmiet. Marullam nebija nekas pretī, ja dzēlīgi, aizskaroši parādīja cilvēkiem viņu vājības. Bet jūdi bija turējušies drosmīgi, un ar to, ka viņu karu padarītu smieklīgu, nebūtu trāpīts mērķī. Viņa draugi jūdi — Flāvijs Josefs, Dēmetrijs Li-bāns, pat Giskalas Johanans — šā joka dēļ ar pilnām tiesībām varētu justies atstumti un visu šo pasākumu novērtēt par banālu un nesaprātīgu.

Marulls centās pieklājīgi izvairīties. Prinča ideja, prd-

tams, esot lieliska, bet vai tā būtu vienreizīgajai izdevībai piemērota? Vai tā mazliet neožot pēc buduāra joka?

Domiciānu iekvēlināja tieši Marulla vilcināšanās. Viņš to saprata tikai tā, ka viņa iecere ir ļoti drosmīga. Viņam turklāt šķita vilinoši piespiest Marullu darīt to, ko vecais negribēja. Tā kā pats bieži bija ticis pazemots, viņš priecājās, ka var pazemot citus. Marulls bija no viņa atkarīgs. Vespasiāna pretinieks un Domiciāna draugs katrā ziņā bija arī Tita ienaidnieks, tātad šāda vīra stiprākais balsts bija viņš, Domiciāns. Tāpēc princis nepiekāpīgi un un ar ļaunu nodomu palika pie savas iegribas. Viņa teātrim Albānā vajadzēja būt Lūcijas cienīgam, tam vajadzēja pārspēt visus citus impērijas teātrus. Ja arī viņa iecerei piemītot kaut kas no buduāra joka, kā viņa labajam un kritiski vērtējošajam draugam asi, bet droši vien ne bez pamata labpaticies izteikties, tad tas necik nekaitējot. Teātrim neesot jāklūst par pulcēšanās vietu plašām masām. Viņam, Domiciānam, galvenais esot — dzirdēt Lūcijas smieklus. Tāpēc viņam vajadzīgs Giskalas Joha-nans.

Puisītis neatlaidās. Un Marullam pēc neilgas svārstīša-nās neatlika nekas cits kā piekrist. Vienu ierunu gan viņš vēl izteica. Giskalas Johanans neesot ar pliku roku ņemams. Cilvēku varot piespiest mirt, bet ne tēlot kādu lomu.

Ceļā uz Romu viņš pukojās, ka ļāvis Domiciānam izspiest no viņa solījumu. Vai bezspēcīgo jūdu pazemošana, kādu sagudrojis puisītis, nav daudz neasprātīgāka kā, piemēram, laušanās ar spartiešu sievieti, kuras dēļ Ves-pasiāns bija Marullu izstūmis no senāta? Šie zemnieki, šie Flāviji, tiešām ir parvēniji, un Domiciāns tāds ir ne mazāk kā vecais. Vecajam viņš bija pretojies; viņš nebaidās, bet tagad jūt, ka jaunais ir bīstamāks. Nevajadzēja ar viņu tik tālu ielaisties.

Taču tagad atkāpties vairs nav iespējams. Saruna ar Giskalas Johananu patīkama vis nebūs.

Marulls ilgi runā riņķī un apkārt un tikai tad ķeras pie lietas. Viņš, kā parasti, zobgalīgi tērzē par to, kas notiek Romas zemes gabalu tirgū. Pēc lielā ugunsgrēka cenas joprojām kāpj Johananam ir neparasti dzija izpratne par visu, kas attiecas uz zemes gabaliem; viņš saož, kura vieta Romā turpmāk izvērtīsies par vislabāko dzīvojamo rajonu: tā, protams, būs ziemeju daja. Viņš mierīgi sēž, brauka ķīļbārdu un pierāda savas domas ar daudziem

labiem argumentiem. Taču viņam ir nojausma ne tikai par zemes gabaliem, viņš nomana arī, ka Marullam šodien uz sirds ir kaut kas cits. Viņš vēro kungu ar savām mazajām, viltīgajām ačelēm un ir piesardzīgs.

Beidzot Marulls pārtrauc sarunu par zemes gabaliem un lietišķi izstāsta, ko princis no viņa grib. Viņam pašam šis joks neliekoties sevišķi smalks, viņš nobeidzot saka, un, viņaprāt, princis no viņa, Marulla, prasot pārāk daudz. Bet Johanans jau zinot, kāds puisītis ir, un saprotot arī Marulla stāvokli. Varot gan iedomāties, ka citi brīvības cīņu vadoņi Johanana situācijā atzītu par labāku nogalināties vai nogalināt princi. Turklāt droši vien izdoties varētu tikai pirmā iespēja. Taču Johanans esot gudrs, viņam nepiemītot nesaprātīgs patoss. Tāpēc Marulls esot viņam izstāstījis visu bez aplinkiem.

— Mēs viens otru pazīstam, manu Johanan, — viņš nobeidzot saka, — tu zini, ka esi man kas vairāk nekā tikai labs adjutants. Šaubos, vai tu esi labs aktieris. Izmantot tevi šādam mērķim — tas man šķiet muļķīgs joks. Man tev nav jāapliecina, cik tas viss man ir pretīgi.

Kamēr Marulls runā, Johanana viltīgo, neuzpērkamo zemnieka acu priekšā atainojas viss, ko viņš toreiz karā piedzīvoja. Cīņas Galilejā. Neģēlības aplenktajā Jeruzalemē, šajā briesmīgajā, smirdošajā kloākā, kas vēl pirms dažiem mēnešiem bija bijusi skaistākā pilsēta pasaulē. Pretīgā sāncensība ar Simonu bar Gioru. Kā viņi abi, viņš un Simons, bija ecējušies gluži kā gaiļi, kas, aiz kājām sasieti kopā, tiek vesti uz kaušanu un tomēr vēl sper un knābj viens otram. Tās vakariņas, kad viņš paņēma un apēda pēdējos upurēšanai paredzētos jērus un piespieda priesteri noskrubināt kaulus. Un tagad viņam to visu un pašam sevi vajadzēs izsmiet farsā, lai uzjautrinātu romiešus.

Viņš vērīgi skatās uz Marulla plānajām lūpām un gaida, kad tas būs beidzis. Tad nevilcinādamies saka:

— Labi, es to darīšu. Bet man ir viens noteikums. Jūs beidzot dosit man brīvību un vēl simttūkstoš sesterciju zemes gabala pirkšanai ziemeļos. Šī loma nav viegla, — viņš piebilst un pat pasmaida. — Dēmetrijs Libāns prasītu vismaz divsimt tūkstošus.

Johanans bija atsaucis atmiņā aplenktās Jeruzalemes ainas nevis ar pacilātību vai niknumu, bet ar gandarījumu. Jā, gandarījums viņā auga augumā, tāpēc ka visas tās šausmas nebija velti pārdzīvotas, vismaz tagad tās viņam noderēs, lai no jauna tiktu uz augšu. Un, kamēr Marulls vēl runāja, viņam jau acu priekšā rādījās citas ainas: kā viņš pats, būdams brīvlaistais, sēž Romā kādā birojā, tirgojas ar zemes gabaliem un pelna naudu, lai Galilejā iegūtu jaunu eļļu un jaunu zemi. Viņš taču ir dzimis zemnieks, un viņa mūžs būtu labi nodzīvots, ja viņš tā nogali varētu aizvadīt kā zemnieks un nomirt Galilejā, būdams zemnieks.

Marulls bija pārsteigts, ka Johanans tik ātri piekrita. Viņš tiešām šo Johananu ir vērtējis pārāk zemu. Marulls bija domājis, ka šis vīrs nav nekas vairāk kā nacionālais varonis, bet tagad izrādījās, ka viņš ir prātīgs cilvēks.

— Labi, — Marulls saka, — lai notiek. Taču sākumam pietiks ar piecdesmit tūkstošiem.

Turēdams rokā vēstuli, kurā Marulls ziņoja, ka Johanans ir ar mieru, Domiciāns traucās pie Lūcijas. Viņa patlaban nodarbojās ar tualeti. Frizieris un istabenes pūlējās no viņas matiem, kas vijās cirtu cirtās, izveidot meistarisku torni. Domiciāns bija priecīgi satraukts. Pietvīcis pār visu glīto seju, viņš bramanīgi nostājās mīļotās sievas priekšā, vienu roku atliecis aiz muguras, otrā turēdams vēstuli. Resnais, matainais punduris Silēns bija ķē-mīgi ieklunkurojis viņam pakaļ un, atdarinādams savu kungu, centās tāpat saliekt roku un turēt to aiz sava kupra. Princis runāja ātri un svarīgi, nepievēršot uzmanību tam, ka viņa balss aizrāvās; viņš nelikās arī zinis par daudzajiem nebrīvajiem, kas bija klāt, tie viņa acīs bija tikai suņi. Viņš domāja, ka jautro Lūciju viņa nodoms ielīksmos tāpat kā viņu pašu, viņš gaidīja sievas skaļos, priecīgos smieklus. Princis klusībā cerēja, ka Lūcija atalgos viņai veltītās radošās pūles un beidzot atkal ļaus viņam noskūpstīt rētiņu zem savas kreisās krūts.

— Un šis jūds to darīs, — viņš triumfēdams nobeidza. — Marulls man raksta, ka darīs. Valim jānāk uz , teātra atklāšanu. Viņam nebūs citas izejas, lai tevi un mani līdz sirds dziļumiem neaizvainotu. Iedomājies, kādu seju viņš skatoties rādīs.

Princis smējās smalkā balsī, aizraudamies, un viņa smiekliem pievienojās punduris, sajūsmīgi blēdams falsetā.

Lūcija bija pavērsusies pret vīru. Sākumā frizieris un istabenes bija turpinājuši darboties, veidodami no cirtām torni, bet visai drīz viņi manīja, ka miermīlīgā rīta vizīte draud izvērsties niknā ķildā, tāpēc paņēma savus darbarīkus un bailīgi ievilkās kaktā. Lūcija nikno seju pavērsa pret princi tik strauji, ka nepabeigtā sasukas celtne sagāzās. Nē, puisīša ideja viņai nepatika itin nemaz.

— Vai tu esi jucis? — viņa skarbi uzkliedza. — Nesaprotu, kā Marulls var nodarboties ar tik seklām muļķībām!

Lūcija domāja par jūdu Josefu un par to, ko lasījusi viņa grāmatā par Johananu. Viņas lielās, tālu atstarpinā-tās acis raudzījās dzīvesbiedrā dusmīgi un nicīgi.

Domiciāns nesaprata, kas viņai šajā iecerē nepatīk. īsu brīdi viņam atmiņā pavīdēja Marulla vilcināšanās. Tas bija kaut ko teicis par buduāra joku. Varbūt tas bija tikai pieklājīgāks apzīmējums, lai neteiktu «bezgaumība» vai «seklība»? Nē, viņa ideja ir laba, tikai Lūcija ir sliktā omā. Nu atkal visi ir kā sarunājuši sabojāt viņam prieku. Punduris Silēns bija panācies uz priekšu, un, parodējot Lūcijas lepnās dusmas, viņa groteskā seja bija piepūtusies stulbā augstprātībā. Princis ar kājas spērienu ietrieca viņu kaktā. Tūlīt pēc tam viņš atkal bija pieklājīgs kā vienmēr Stipri piesarcis, tomēr laipni, gandrīz piekrītoši smaidīdams, viņš sacīja:

— Šodien jūs neesat žēlīga, princese. Varbūt jūs ne sevišķi uzmanīgi klausījāties, ko jums stāstīju. Šķiet arī, ka jūsu kalpotāji neveikli kārtoja jūsu frizūru. Varbūt jums vajadzētu būt pret viņiem stingrākai. Tagad runāsim par ko citu, bet atļaujiet šo ideju mierīgi izskaidrot jums vēlāk.

Tomēr Lūcija, būdama pēc dabas ātra un tieša, nemaz nekautrējās kalpotāju klātbūtnē pazemot princi vēl vairāk.

— Nepūlies, puisīt, — viņa strupi attrauca. — Vari savu pliekano ideju iesālīt, līdz atradīsi kādu, kam tā patiks. Es neiešu uz Albāņu, ja tur tiks spēlēts kaut kas tāds, kā tu stāstīji.

Domiciāns svīda. Viņš no savas ieceres nedomāja atteikties, bet apjauta, ka būs gudrāk ņemt par labu Lūciju tādu, kāda viņa ir Viņš apsēdās un pieklājīgi un cītīgi mēļoja visādus niekus. Viņš pat uzsauca, lai punduris nāk ārā no kakta un turpina savas izdarības. Lūcija tomēr palika vārdos skopa un beidzot īsi un skaidri pateica, ka šodien viņai neesot patikas ar princi tērzēt un ka viņa būtu pateicīga, ja viņš ļautu viņai un kalpotājiem mierīgi pabeigt viņas tualeti. Domiciāns vai nu labprāt, vai nelabprāt uztvēra to par joku un pieklājīgi aizgāja, saglabādams stāju.

Lūcija tomēr zināja — ja viņš reiz ko ieņēmis galvā, tad viegli no tā neatkāpsies. Viņa bija labsirdīga un vēlīga pret savu puisīti. Viņa apņēmās pat pret paša gribu pasargāt vīru no izgāšanās.

Izdevība piepildīt šo nodomu radās jau pēc dažām dienām, ceturtajā septembri, kad pilsētas otrā rajona teātrī tika atklātas lielās izrādes, kas ilga divas nedēļas. Viņa sēdēja ķeizara ložā. Tits izskatījās možs un sevišķi labā omā. Viņam vairs nebija aizmiglojies, izplūdis skatiens kā iepriekšējās nedēļās, vismaz viņš raudzījās uz Lūciju ar redzošām acīm, un runājot viņa balsī klusu ieskanējās tāds pats metāliskums kā viņa labākajos gados. Domi-ciāna kašķīgā vēršanās pret Titu Lūcijai nekad nebija likusies saprātīga; viņa bija dzīvespriecīga, viņai patika spožums, taču viņa bija cēlusies no pārāk lielas ģimenes, lai būtu godkāra. Arī Tita attiecībās ar Berenīki viņa jauta īstu kaislību, un šo jūtu pastāvīgums viņai iedvesa cieņu. Todien Lūcija pirmo reizi satika svaini kopš viņa pārvērtības, viņš patika viņai, ķeizarā tiešām vairs nebija nekā no vaļa, un princese nolēma tūlīt jau pašā saknē iznīdēt Domiciāna bezgaumīgo, ļaunprātīgo ieceri.

Notika tā, it kā Tits būtu atminējis viņas domas. Starpbrīdī viņš jautāja, kā veicoties ar villas celšanu Albānā un vai drīzumā varot gaidīt viņas teātra atklāšanu. Lūcija ar savām lielajām, tālu atstarpinātajām acīm tieši skatījās Tita aizplīvurotajās, vēsajās, šaurajās acīs un atbildēja: ja teātri tik drīz neatklāšot, tad tur būšot vainojama nevis celtniecība, bet gan domstarpības starp viņu pašu un puisīti par izrādēm. Un viņa, daudz neraizēdamās, izstāstīja puisīša ieceri.

Tits viņu uzmanīgi vēroja, sacīja, ka tas esot interesanti, pateicās un pasmaidīja. Lūcija viņam patika; feldmaršalam Korbulonam, kas bija pratis tik plaši un līksmi dzīvot un tik cildeni un bezbailīgi nomirt, tieši piederējās tāda meita. Tits brīnījās, kā gan puisītis mācējis šādu sievieti iekarot un paturēt, un apskauda brāli. Viņš ap-skauda arī Lūciju par viņas tiešo rīcību, par viņas spēku un pāri plūstošo romiskumu.

Uz skatuves turpinājās izrāde. Tits iesāņus lūkojās uz blakus sēdošo Lūciju. So sievieti un viņas dzimtu neiegrožo tūkstoš «ja» un «bet» kā viņu un viņa tuviniekus. Viņi paši sev ir tiesneši, pasaules spriedums viņiem ir vienaldzīgs. Viņi mīl dzīvi un var to baudīt tieši tāpēc, ka nebaidās nāves. Lūcija acīmredzot bija jau aizmirsusi notikušo sarunu, jo pilnīgi dzīvoja līdzi izrādei. Ja nebūtu Berenīkes, tad Titu spētu valdzināt vienīgi vēl šī sieviete. Ārsti bija teikuši, ka viņš uz visiem laikiem ir zaudējis spēju radīt dēlu. Viņš iegrima sevī, prātoja, sapņoja. Viņš redzēja blakussēdētājas vaigu, roku un plaukstu, kurā bija atspiests vaigs. Titā modās klusa, neprātīga cerība, ka šī sieviete pretēji ārstu atzinumam varbūt varētu dzemdēt viņam dēlu.

Pēc divām dienām Titam par pārsteigumu pieteicās audiencē Domiciāns. Puisītis izturējās pieklājīgi, pat pazemīgi. Tits nodomāja, ka citkārt tik ietiepīgo brāli šodien mazu un melnu droši vien ir padarījusi neveiksmīgā teātra iecere un Lūcijas paustais nopēlums. Tits pats staroja, viņš jutās svaigs, labā formā, bija gaidāma Berenīkes ierašanās, un tas, ka brālis tagad ieradies tik pazemots, viņu pacilāja jo vairāk.

Drīz tomēr izrādījās, ka princis nav nācis tikai aiz vainas apziņas. Gan piesardzīgi, taču Titam skaidri manāmi viņš stūrēja uz noteiktu mērķi. Viņš arvien no jauna virzīja sarunu uz likumu, kuru ķeizars pirms dažām dienām bija licis senātā pieņemt un kurš noteica ievērojami lielākus sodus personām, kas iesniegušas nepatiesus ziņojumus par majestātes apvainošanu. Princis acīm redzami bija noraizējies par šā likuma piemērošanu un iedarbību. Kāpēc — tas Titam pagaidām palika neskaidrs.

Viņš pats bija šo likumu izdevis tāpēc, ka Romā joprojām nenoklusa runas par to, ka ugunsgrēks bijusi zīme, kas parādījusi, cik stipri debesis nosoda Tita sakaru ar Berenīki. Vajadzēja tautas masām pierādīt, cik viņš ir lēnprātīgs un žēlīgs. Jaunais likums tam bija labs līdzeklis. Ļaudis ienīda ierosinātās tiesas prāvas par majestātes apvainošanu, nicināja sūdzētājus. Pastiprinādams soda draudus denunciantiem, Tits glaimoja masām un godāja dievus.

Sā likuma bardzības pastiprināšanu neuztvēra visai nopietni ne galms, ne tiesas. Sodi par noziegšanos pret majestāti bija sevišķi bargi, nāves sods, izraidīšana trimdā un katrā ziņā mantas konfiskācija. Šoreiz galvenais bija mantas konfiskācija, jo par šādu nodarījumu konfiscēta nauda un īpašumi deva ievērojamu daļu no valsts un ķeizara kases ienākumiem. Kas iesniedza ziņojumu, uz kura pamata vainīgais tika notiesāts, tas saņēma lielu daļu no konfiscētās mantas. Tits un viņa ministri rēķinājās ar to, ka augstās atlīdzības dēļ joprojām ziņojumu būs daudz, kaut arī draud bargs sods.

Tits puisīti ķircināja, uz viņa tincināšanu deva tikai aptuvenas atbildes, novirzīja sarunu uz citiem tematiem, jautri mēļoja par šo un to. Puisītis tomēr aplinkus vienmēr veikli atgriezās pie edikta par denunciantiem, tā ka Tits klusībā arvien saspringtāk prātoja, ko brāļuks īsti grib.

Beidzot Domiciāns nosauca vārdu — Jūnija Marulla vārdu. Viņš to nosauca piesardzīgi, it kā starp citu. Bet, kad nu šis vārds bija izteikts, Tītam viss uzreiz kļuva skaidrs. Viņš klusībā nikns un apmierināts smaidīja. Te nu viņam, pat pašam pēc tā netiecoties, bija radies piemērots ierocis, ko vērst pret puisīša tīkojumu.

Senatoram Marullam izstumšana no senāta veikalnieciskā ziņā bija nākusi par labu; savu sociālo krišanu viņš bija gandarījis ar varenu saimniecisku augšupeju. Kamēr viņš bija senators, viņam bija liegts iesniegt apsūdzības. Pēc izslēgšanas no senāta viņš varēja atļauties vienu otru no saviem agrākajiem kolēģiem apsūdzēt majestātes apvainošanā. Viņš bija izveicīgs jurists, izcils runātājs un tādējādi remdēja savu nesātīgo mantisko apetīti. Viņš bija iesniedzis deviņus ziņojumus — treknus ziņojumus. Ves-pasiāns, kas arvien rūpējās par valsts un savas paša mantas vairošanu, nebija licis šķēršļus, un tiesas prāvas bija krietni palīdzējušas celt kā Vespasiāna, tā viņa pretinieka Marulla saimniecisko prestižu. Vienā vienīgā pavisam nenozīmīgā gadījumā Vespasiāns, lai saglabātu savu autoritāti, bija licis apsūdzēto attaisnot, taču šā ekonomiskā ķeizara valdīšanas laikā nepatiesiem denunciantiem tika piespriesti mīksti sodi, un Marulls bija ticis cauri ar naudassodu.

Kad nu ar jauno ediktu par nepatiesiem ziņojumiem tika noteikti tik bargi sodi, Marulls, kas arvien visu spēja uzost, tūlīt bija nodomājis, ka ķeizars, kādreiz būdams sliktā omā, var piešķirt šim likumam atpakaļejošu spēku un izmantot to pret viņu, neiesniedzot senātam jaunu projektu. Viņš par to ieminējās Domiciānam, gan it kā starp citu, kā jau tas stoiķim piederas, eleganti un bezrūpīgi,

un arvien drūmajā un neuzticīgajā princī tūlīt nostiprinājās pārliecība, ka Tita vienīgais mērķis, iesniedzot šādu projektu, ir bijis — kaitēt Marullam, viņa draugam Ma-rullam.

Domiciāns Marullam bija īsts draugs, kaut arī reizēm nevarēja noturēties viņu nepamocījis. Tieši tagad, kad teātra izrādes iecere bija cietusi neveiksmi, viņš atkal apzinājās, ka visā pasaulē ir tikai trīs cilvēki, kuriem viņš ir pieķēries: Lūcija, Annijs, Marulls. Ja kāds cits viņu būtu nodevis tik klaji kā tagad Lūcija, viņš šo cilvēku būtu nīdis līdz nāvei un vajājis līdz kapa malai, turpretī sievu viņš pēc šīs nodevības mīlēja vēl vairāk. Ja kāds cits, runājot caur puķēm, viņa ieceri būtu noķengājis par seklu un iedrošinājies demonstrēt labāku gaumi nekā princim, viņš to nekad nebūtu piedevis, bet Marullu viņš tāpēc mīlēja jo vairāk.

Kad nu Marulls ierunājās par briesmām, kas viņam draud no jaunā likuma, Domiciāns tūlīt nolēma glābt draugu no brāļa intrigām. Viņš devās pie Vaļa, Marullam neko neteicis.

Titam pat prātā nebija nācis vērst šo likumu pret Marullu. Tomēr viņš bija pietiekami slīpēts un, nomanot puisīša bailes, nesāka to mierināt. Viņš ne ar vārdu neieminējās par Marullu. Tikai it kā garāmejot pateica, ka viņa padomnieki vēl neesot izlēmuši, vai varbūt neattiecināt šo likumu arī uz tiem, kuri agrāk iesnieguši nepatiesus ziņojumus. Domiciāns iebilda, ka tas nebūtu ieteicams, jo tad vajadzētu vērsties pret dažiem ļoti ievērojamiem vīriem, kuriem valsts un ķeizara kase par daudz ko varot būt pateicīga; nebūtu labi rakņāt augšā šīs vecās lietas, kas neceļot dinastijas autoritāti. Tas gan bija pavājš arguments. To puisītis pats apzinājās, un, kad Tits nevērīgi atbildēja, ka brālis esot ļoti laipns, tā rūpēdamies par ķeizara popularitātes saglabāšanu, viņam vairs nebija ko teikt un viņš sapīcis devās projām, ar pūlēm saglabādams ierasto pieklājību.

Senatoram Marullam bija jāizšķir grūtā problēma, vai tiešām piešķirt Giskalas Johananam brīvību, uz ko bija šim vīram devis cerības sakarā ar nepatīkamo puisīša teātra izrādes ieceri. Neviens, protams, nevarēja viņu piespiest solījumu pildīt, un gudrais galilejietis arī prata sevi apvaldīt un to neatgādināja. Taču Johanans Marullam nebija parasts vergs, un, lai netiktu sarautas abu cilvēciskās attiecības, Marulls nevarēja Johananu uz vi-šiem laikiem atstāt šajā necienīgajā stāvoklī. Vērā ņemams bija vēl cits apstāklis. Kaut arī Marulls nedomāja, ka viņam draud tiešas briesmas, tomēr, pastāvot dīvainajām attiecībām Tita un Domiciāna starpā, Valim kādu dienu pēkšņi varēja ienākt prātā aprīt Marullu, izmantojot pret denunciantiem vērsto likumu, un būtu nepatīkami, ja Johanans tad nonāktu kāda cita rokās. Tāpēc Marulls nolēma dot savam Johananam brīvību.

Taču pirms tam viņš ar Johanana palīdzību vēl gribēja izspēlēt kādu joku. Marullam, kurš pēdējā laikā ciet^ zobu sāpes un tāpēc kļuva arvien vairāk mizantropisks, šķita, ka Josefs pēc lielās godināšanas peld milzīgā pašapmierinātībā, un Libāns viņam kopš laika gala bija licies uzpūtīgs. Viņš nolēma abiem saviem augstprātīgajiem draugiem dot labu mācību un, tā kā zināja viņu pārliecību, ka jūdu kara cēlonis bijuši viņi paši un viņu darbība Romā, tad domāja, ka šis zemu jo zemu kritušais nebrīvais būs īstais vīrs, kas izlietojams šādam mērķim.

Viņš ielūdza Josefu un Libānu kopā ar Klaudiju Regīnu un vēl dažiem pie sevis viesos. Aktieris atvieglināja namatēva nodomu. Tiklīdz Marulls pēc maltītes bija sācis runāt par jūdu karu un tā cēloņiem, Dēmetrijs savā ierastajā, uzsvērti vienkāršajā un tāpēc jo iezīmīgākajā manierē nodevās apcerēm par to, cik savādi gan Jahve un liktenis spēlējoties ar cilvēkiem; te varot teikt ar dzejnieka vārdiem: «Tāpat kā vējš ar lietus lāsēm spēlē uz platām lapām.» Vai toreiz, kad Dēmetrijs tēlojis jūdu Apellu, viņš neesot domājis šādi izdarīt pakalpojumu visiem jūdiem, un vai tiešām ar to, kā šeit klātesošais Josefs varot apliecināt, viņš neesot tuvinājis Cēzarejas jautājuma izšķiršanu un tādējādi arī jūdu kara izcelšanos? Josefs klusēja. Šās epizodes atgādinājums viņam nebija patīkams. Tomēr Marulls mudināja:

— Nu tad aplieciniet, manu Josef, kā to grib mūsu Dēmetrijs! Vai tiešām kara cēlonis bijāt jūs un viņš?

— Tiešais cēlonis — jā, — Josefs, paraustīdams plecus, mazliet sapīcis, atbildēja.

— Un kā domā t u, manu Johanan? — Marulls pēkšņi pievērsās galilejietim, kas klusu stāvēja kaktā kopā ar kalpotājiem. Dēmetrijs un Josefs nepatikā pacēla acis. Marulls taču zināja — kopš jūdu kara sākuma starp Johananu un Josefu pastāv sīvs naids un aktierim šis gali-lejietis vienmēr bija bijis nesimpātisks. Nacionālajam varonim vajadzēja izskatīties patētiskam, romantiskam, interesantam. Vienīgi viņam, lielajam aktierim, bija tiesības kādā asprātīgā, prātnieciskā lugā pārvērst to savā pretmetā. Un tagad šis Johanans iedrošinājās būt tas, ko bija nodomājis tēlot viņš pats, Dēmetrijs. No Marulla puses bija ārkārtīgi nepieklājīgi šādu cilvēku, turklāt vēl nebrīvo, piesaukt par liecinieku pret Josefu un Dēmet-riju.

Johanans kautrīgi pienāca tuvāk.

— Kas man jādara? — viņš pieklājīgi jautaja.

— Tu dzirdēji, — Marulls teica, — ko mūsu draugi Flāvijs Josefs un Dēmetrijs Libāns domā par jūdu kara izcelšanos. Arī tu šajā karā nestāvēji malā, manu Joha-nan. Vai tu negribētu mums pateikt, ko t u par to domā?

— Lielais aktieris Dēmetrijs Libāns šeit stāsta, — Johanans lietišķi sacīja, — ka strīds par dažām vietām Cē-zarejas maģistrātā bijis kara cēlonis, turpretī Jabnas doktori apgalvo, ka vaina meklējama Izraēla grēkos, un jūdu nacionālisti domā, ka vainojami romiešu gubernatori, kas pārkāpuši savas tiesības. Savukārt «ticīgie», tā saucamie minajieši jeb kristieši, ir tādos ieskatos, ka šo karu un tā sekas izraisījusi kāda prāva pret neīstu mesiju. Tā nu redziet, mani kungi, ka domas dalās.

Johanans apklusa, domīgi braucīja īso ķīļbārdiņu un er pelēkajām, viltīgajām acīm atkal neuzbāzīgi pārlaida skatienu visu klausītāju sejām.

— Ari mūsu Flāvijs Josefs, — Marulls laipni sacīja,

■— savā slavenajā grāmatā min daudzus patriotiskus un reliģiozus motīvus. Bet, — viņš drošināja kautrīgo, — ko domā t u, manu Johanan?

— Es domāju, — Johanans sacīja, tieši un urbīgi skatīdamies Josefam sejā, — ka pašos pamatos kara cēloņi ir daudz vienkāršāki un daudz dziļāki.

Josefs bija nolēmis neielaisties šajās necienīgajās debatēs ar savu veco ienaidnieku Johananu. Tomēr vārdi lauzās ārā pret paša gribu.

— Kādi tad būtu šie noslēpumainie cēloņi? — viņš augstprātīgi un nikni jautāja.

— To es jums pateikšu, doktor Josef, — Johanans miermīlīgi atbildēja, — tikai labāk aramiski. Mēs taču abi aramiešu valodu protam labāk un bieži esam sarunājušies aramiski. Bet man šķiet, ka tad mēs izturētos nepieklājīgi pret pārējiem kungiem. Tātad runāšu slikti, bet latīniski. Kara sākumā es tā cēloņus neizpratu labāk par jums, varbūt es nemaz negribēju tos izprast. Tomēr, uzmundrinādams savus zemniekus, kad tos kūdīju doties karā, es, gluži tāpat kā jūs, tūkstošiem reižu stāstīju, ka tas ir Jahves karš pret Jupiteru, un pats arī tam ticēju. Es biju, kā jūs rakstāt, viens no kūdītājiem un vadoņiem, es piedalījos šajā karā no sākuma līdz beigām, bieži man nāve bija zobu galā. Tad es dīvainā kārtā būtu nolicis galvu, pat īsti nezinādams, kālab šis karš galu galā notika.

— Un tagad jūs to zināt? — Josefs jautāja joprojām ar tādu pašu niknu saltumu balsī.

— Jā, — Giskalas Johanans atbildēja mierīgi, gandrīz laipni. — Pēc kara šā labā senatora Marulla dienestā man bija laiks par to padomāt. Un es to izdibināju.

— Nu tad beidzot klājiet vaļā! — Marulls viņu mudināja.

— Toreiz, — Johanans turpināja, — īstais cēlonis nebija ne Jahve, ne Jupiters, bet bija eļļas, vīna, labības un vīģu cenas. Ja jūsu tempļa aristokrātija Jeruzalemē, — viņš, laipni pamācīdams, vērsās pie Josefa, — nebūtu mūsu liesajiem produktiem uzlikusi tik bezkaunīgus no-dokļus un ja jūsu valdība Romā, — viņš tikpat laipni un lietišķi vērsās pie Marulla, — nebūtu mums uzkrāvusi tik neģēlīgus meslus un nodevas, tad Jahve un Jupiters vēl ilgi būtu lieliski sadzīvojuši. Šeit, Romā, litru Falernas vīna varēja pārdot par piecarpus sestercijām, bet mums vajadzēja savu vīnu atdot par trīs ceturtdaļām sestercijas un vēl maksāt gandrīz pussesterciju nodokli. Kas to nav izpratis un kas nav mūsu priekškara laika labības cenas salīdzinājis ar tām, kādas bija šeit, Itālijā, tas par kara cēloņiem, kā saka galilejieši, nezina ne velna. Es jūsu grāmatu esmu izlasījis ļoti uzmanīgi, doktor Josef, bet neesmu tajā atradis ne cenas, ne ekonomiskus datus. Atļaujiet man, vienkāršam zemniekam, jums pasacīt: jūsu grāmata varbūt ir mākslas darbs, bet cilvēks, kas to izlasījis, par kara «kāpēc?» un «kā?» nezina ne druskas vairāk kā pirms tam. Pašu svarīgāko jūs diemžēl esat izlaidis.

Regīns bija piecēlies; turēdams kausu rokā, — kuņģa kaites dēļ viņš vīnu dzēra uzsildītu, — viņš staigāja šurp un turp, reizēm izgrūzdams kādu neskaidru ņurdienu, kas izklausījās pēc piebalsošanas. Josefs, lai parādītu vienaldzību, nepieklājīgi gremoja saldumu gabalu. Libāns bija pieņēmis augstprātīgi ironisku sejas izteiksmi, Marulls izskatījās uzjautrināts. Neviens neko neteica, visi ar nepacietību gaidīja, ko Johanans vēl sacīs.

— Jūdeja, manuprāt, — viņš turpināja šķietami bez kopsakara, — ir laba, veselīga zeme, un tās mācība ir kaut kas liels, brīnišķīgs, tā ir vērta, lai to aizstāvētu. Es te nedomāju neredzamo dievu un praviešu lielās runas. Tas noteikti ir kaut kas dižens, tomēr vairāk attiecas uz mūsu doktoru Josefu. Man šajā mācībā vislabākais šķiet zemkopības likumi, pirmām kārtām noteikumi, ka tīrumi katru septīto gadu atstājami atmatā. Tās ir izcili gudras atziņas, tikai žēl, ka Jeruzalemes aristokrātijas alkatības dēj tās tik bieži tika noniecinātas, — viņš dzēlīgi sacīja, pagriezies pret Josefu.

— Es domāju, — viņš atkal pievērsās pārējiem, — ka šis mūsu septiņgadu cikls labu tiesu palīdzēs Romas pie-vārēšanā. Atļaujiet, senator Marull, ka es tik tieši izsaku savus zemnieka uzskatus. «Uzvarētie diktē uzvarētājiem savus likumus» — jūs vienmēr no jauna sašutuši citējat šo jūsu Senekas prātulu. Mūsu doktors Josefs grib to paveikt ar garu, tā esmu dzirdējis. Tās ir gaisa pilis. Taču nepaies ilgs laiks, un, konkurējot ar jūsu lauksaimniecību, man šķiet, mēs jums tiešām varēsim diktēt likumus, turklāt visai jūtamus. Itālijas lauksaimniecība ir galīgi nolaista, senator Marull. Politisku iemeslu pēc, lai varētu iedzīvotājiem dot labību bez atlīdzības vai par ļoti zemām cenām, jūs Romā ievedat un uzkrājat tik daudz labības, ka tās audzēšanu Itālijā esat padarījuši neienesīgu uz visiem laikiem. Toties jūs esat specializējušies augstvērtīgu vīnu ražošanā. Sākumā šī plānveidīgā saimniecība nebija slikta, tā bija pat lieliska. Tagad turpretī tirgus jūsu vīniem jau sen ir kļuvis par šauru. Āfrika ir vīna pārprodukcija, Spānija jau tagad astoņdesmit procentus sava pieprasījuma sedz ar pašu ražojumiem, Gallija — četrdesmit procentus, pusi Āzijas apgādājam mēs, jūdi, drīz mēs apgādāsim to visu. Vai jūs domājat, ka varat dzīvot no vīna pieprasījuma, ko dod Anglija un abas vācu provinces? Visur citur jūs esat ķērušies klāt dūšīgi. Bet šo problēmu jau simt gadu neiedrošināties kustināt. Tagad ir par vēlu pārveidot Itālijas lauksaimniecību, un pie dzīvības jūs to ilgāk arī vairs nevarat uzturēt. Romu pazudinās nevis grieķu vai jūdu gars vai barbari, bet gan lauksaimniecības sabrukums. To jums, senator Marull, saku es, Giskalas Johanans, Galilejas zemnieks. Jo tikai no spekulācijām ar zemes gabaliem un valdīšanas pār pasauli ilgi nevar dzīvot. Bez saprātīgi organizētas lauksaimniecības nav iespējams pastāvēt. Tādējādi es pret jūsu grāmatas māksliniecisko vērtību neko neesmu iebildis, — viņš sausi pabeidza, pieklājīgi vērsdamies pie Jo-sefa.

— Vai jņsu viedoklis nav mazliet par daudz agrars? — Dēmetrijs jautāja, jo Josefs klusēja. Aktiera balsī bija jaušams pavisam viegls izsmiekls, bet, kamēr Johanans runāja, viņam bija bijis pietiekami daudz laika šo izsmieklu labi izstrādāt, tā ka tajā bija ietverts viss nicin i-jums, kādu ideālists jūt pret zemes cilvēku rupjo materiālismu.

— Mēs, galilejieši, pēc savas pārliecības esam zemnieki, — Johanans miermīlīgi paskaidroja. — Tāpēc arī Jeruzalemes gudrie kungi, — viņš pasmaidīja, — vārdu «muļķis» aizstāj ar vārdu «zemnieks» vai «galilejietis».

Visi skatījās uz Josefu, ko viņš atbildēs. Taču Josefs nepārkāpa savu apņemšanos un neatbildēja neko. Johu-nana iebildumi bija smieklīgi, īsti zemnieka iebildumi, bruņurupuča iebildumi pret ērgli. Labības cenas, vīna cenas, eļļas cenas. Vai no tā būtu atkarīga politika, vai no tā varētu izcelties kari? O, viņš šim Johananam gan skaisti būtu varējis sadot pretī. «Varbūt jūs_gribat arī,» viņš šim vīram būtu teicis, «izceļošanu no Ēģiptes, iešanu cauii tuksnesim, Jūdas un Izraēla valstu nodibināšanu, cīņas ar Bābeli, Asūriju un Hellādu izskaidrot ar maizes un vīni cenām?» Taču viņš apvaldījās un klusēja. Viņam bija labāka iespēja paust savus uzskatus. Savā vispārējā jūdu vēsturē viņš visur parādīs cēloņus un sekas, un tieši tur viņš pierādīs, ka nāciju likteni vienmēr ir veidojušas domas, reliģiozas idejas, garīgā sfēra. «Cenas, statistika,» viņš nodomāja. «Kara izcelšanos es esmu skaidrojis, balstoties uz veselu gadsimtu ilgu attīstību, nevis uz pāris nejaušiem skaitļiem. Vai Bībeles vēsturiskajās grāmatās ir minētas cenas un statistikas dati? Vai Homērs raksti par cenām un statistiku? Muļķis viņš ir, šis zemnieciskais lempis, šis galilejietis. Ko viņš īsti grib? Jahve taču jau sen visu izšķīris viņam par sliktu. Septiņdesmit septiņi ir tādi, kuriem ir pasaules auss, un es esmu viens no viņiem. Bet kāda auss ir dota šim? Marulls grib uzjautrina ties, tāpēc uzrīda man šo vīru ar saviem skaitļiem. Es ir nedomāju pēc šā romieša prāta uz to iekrist.»

Tomēr lēnām, urbjoši, pret paša gribu viņam nāca atmiņā, ka Tiberiādas Justs nedaudzajos plānajos savu vēsturisko darbu sējumiņos ir minējis cenas un statistikas datus.

Dēmetrijs Libāns pa to laiku piktojās, ka pārējie viņam vairs neveltī nekādu uzmanību. Ne jau tāpēc viņš sevi apsūdzēja, ka ir vainojams tempļa sagraušanā, lai dotu Johananam iespēju nolasīt garu referātu par agrārekono-miskiem jautājumiem. Ko šis cilvēks iedomājas? Vai viņš savu Galileju grib pārstādīt šeit? Šeit, paldies dievam, cilvēki vēl saprot mākslu, un viens vārds, ko uzsvēris aktieris Dēmetrijs Libāns, romiešus joprojām interesē vairāk nekā eļļas cenas, visās provincēs kopā ņemot.

Tā kā Josefs klusēja un arī Libāns nezināja, ko teikt, , Klaudijs Regīns beidzot domīgi sacīja savā skanīgajā, sulīgajā balsī:

— Zēl, ka jūs neesat rakstnieks, Giskalas Johanan. Ar tādiem uzskatiem kā jums varētu uzrakstīt grāmatu, ko būtu ļoti vērts izlasīt.

Pēc divām nedējām senators Marulls, Klaudijs Regīns un nebrīvais Giskalas Johanans ieradās lielajā Jūliju zālē, vienā no simt vīru tiesas palātām. Šķēps bija uzsprausts — tas nozīmēja stāšanos īpašuma tiesībās, jo šīs tiesu palātas iztiesāja tikai civillietas.

Tiesas sēdes norise bija loti svinīga, tiesu palātas prezidents, viens no impērijas astoņpadsmit galvenajiem tiesnešiem, pats vadīja sēdi, un liktori darbojās pilnā amata tērpā, apbruņojušies ar cirvjiem un rīkšu saišķiem. Taču dīvainā pretrunā ar šo svinīgumu bija milzīgais vienlaicīgi iztiesājamo prāvu daudzums. Šajā vienā lielajā zālē sēdes noturēja astoņas tiesu palātas, kas cita no citas bija nodalītas tikai ar aizkariem, tā ka dažviet varēja dzirdēt dažādu lietu izskatīšanā teiktās runas.

Visai drīz tika izsauktas fiktīvās prāvas «Klaudijs Regīns pret Jūniju Marullu» abas puses.

Regīns ar pagarinātu roku, tas ir, ar mazu nūjiņu, aizskāra Johanana plecu un norunāja formulu: «Es prasu šā cilvēka brīvlaišanu.» Tiesnesis jautāja Marullam: «Vai jums pret to ir kas iebilstams?» Marulls klusēja. Pēc tam liktors ar pagarinātu roku aizskāra Johanana plecu un teica: «Tiek prasīta šā cilvēka brīvlaišana. Vai kādam pret to ir kas iebilstams?» Un Marulls atkal klusēja. Nu tiesnesis pasludināja: «Tad es pievienojos brīvlaišanas prasībai un pēc Romas tiesībām pasludinu šo vīru par brīvu cilvēku.»

Pēc tam kad šī procedūra bija pabeigta, Marulls, grīni smīkņādams, teica Johananam:

— Tā, manu Johanan, un tagad es tev dodu piecdesmit tūkstošus sesterciju, un, kad būs pieci simti tūkstošu, tad manis pēc tu vari doties uz Jūdeju.

Johanans atbildēja: — Dodiet man desmit tūkstošus un Jaujiet man iet, kad būs simt tūkstošu.

Klaudijs Regīns uzmanīgi klausījās.

Marulls nodomāja, ka laikam nebija gudri darījis, iesākdams šo sarunu izdevēja klātbūtnē. Taču tagad vairs neatlika nekas cits kā teikt «jā».

Pēc nopūlēšanās, ko bija prasījusi valdības lietu pārņemšana un lielā ugunsgrēka radītie postījumi, Tits vienīgi ārsta Valensa pavadībā devās uz savu muižu Kožas tuvumā, lai tur neilgu laiku atpūstos.

Atpūta iznāca īsāka, nekā viņš bija gribējis. Jau pēc pāris dienām no pilsētas pienāca jauna nelaimes vēsts.

Epidēmija, kas bija prasījusi tik daudz upuru Ēģiptē un Sicīlijā, tagad, vēl vasaras beigās, bija sasniegusi Romu. Veselības aizsardzības dienests ziņoja, ka vakar bijuši simt astoņpadsmit nāves gadījumi.

— Vai mums nevajadzētu braukt atpakaļ uz Romu, mans Valens? — Tits jautāja savam ārstam un uzticības personai.

Valenss atbildēja noliedzoši. Viņš minēja daudzus argumentus. Epidēmija nebija nākusi viņam izdevīgā laikā. Viņš ir izcils diagnostiķis, bet šai sērgai nav vajadzīgs diagnostiķis, tā izpaužas tā, ka jau pirmajā brīdī katrs bērns var noteikt simptomus. Nē, Romā viņš tagad sevišķu ievērību nevar gūt. Pilsētas iedzīvotāji tik un tā dod priekšroku ēģiptiešu, jūdu un grieķu ārstiem. Nav noliedzams, ka grieķiem un ēģiptiešiem sērgu apkarošanā ir lielāka pieredze nekā viņam.

Galma ārsts Valenss ir noguris vīrs ar vēsu prātu, reālists. Viņš ir sasniedzis, ko varējis sasniegt, ieguvis neskaitāmus piekritējus, nodibinājis jaunu skolu. Viņa karjera nav bijusi viegla. Pat ar savām jaunajām metodēm viņš nebūtu ticis uz augšu, ja dažām aristokrātu dāmām kritiskos brīžos veiksmīgi nebūtu piepalīdzējis izdarīt abortu. Arī tad vēl nebija bijis vienkārši izsisties. Viņš gan saņēma augstākos honorārus Romā, bet vēl daudzus gadus uz viņu neraudzījās nopietni un daži vīzdegunīgi jūdu Un grieķu kolēģi gluži atklāti izturējās pret viņu kā pret šarlatānu. Tenkas apklusa tikai tad, kad Tits iecēla viņu par galma ārstu. Tagad Valensam bija nauda un slava un viņš turklāt bija Tita uzticības persona. Zināmā mērā pat līdzvaldnieks. Viņš bija sasniedzis virsotni.

Taču tādam, kas tik augstu uzkāpis, ir grūti noturēties. Vai viņš jau nav noslīdējis mazliet zemāk? Ar Titu pēdējās nedēļās bija notikusi pārmaiņa, kas ārstam Valensam gan nozīmēja panākumus, bet cilvēkam Valensam vēstīja briesmas. Tits bija kļuvis mundrāks, patstāvīgāks un draudēja izslīdēt no Valensa ietekmes. Un nu vēl uzbrukusi šī sērga, kas dažus citus noteikti pamudinās izlauzties priekšplānā.

Jau nākamajā dienā Valensam nācās pieredzēt, ka viņa bažas nav bijušas bez pamata. Proti — kad ienāca Klaudijs Regīns, ķeizars ar viņu ilgi apspriedās, Valensu nepieaicinādams. Bet tajā dienā tika ziņots, ka miruši trīs simti četrdesmit trīs slimnieki — un nākamajā dienā jau vairāk par četriem simtiem. Šī bija citāda sērgas izpausme nekā agrāk novērotā, šī sākās nevis ar melniem bubo-niem, bet ar stipru caureju un bīstamu ādas un visa ķermeņa atdzišanu. Jūdu un grieķu ārsti lielījās, ka dažos gadījumos panākuši izveseļošanos. Viņi lietoja arī jaunas profilakses metodes, kā likās, ar panākumiem. Va-lenss bija saniknots.

Daudzi turīgie pilsoņi, kas tagad, vasaras beigās, tikko bija pārbraukuši no savām lauku muižām, atkal atstāja pilsētu. Tits, nepaklausīdams ārstu padomam, atgriezās pilsētā. Klaudijs Regīns bija sacījis, ka tieši tagad, kad viņa pretinieki sērgas izcelšanos iztulkojot kā jaunu zīmi, ka dievi ir pret viņu, Titam īsteni jāparādot, cik viņš saviem romiešiem ir labs tēvs.

Pilsētā viņš saņēma Berenīkes vēstuli. Viņa rakstīja, ka nebūtu labi svinēt viņu abu atkalsavienošanos, kamēr Romā plosās epidēmija. Viņa cerot, ka divās vai trīs nedēļās sērga tikšot tiktāl ierobežota, ka viņa varēšot ierasties. Kad Tits saņēma vēsti par epidēmijas izcelšanos, viņa pirmā doma bija bijusi, ka tagad nāksies Berenīki gaidīt vēl ilgāk. Nu viņš sev jautāja, vai nevajadzētu braukt viņai pretī līdz Grieķijai. Taču jau nākamajā mirklī viņš šo iedomu atmeta. Viņš bija drošs par sevi un drošs par Berenīki, un savu romiešu priekšā viņš negribēja parādīties gļēvs. Sērga bija laba zīme, tā viņam deva iespēju sevi pārbaudīt.

Romieši Tita izturēšanos šoreiz vērtēja augstu: viņi uzskatīja, ka kopš Vaļa ierašanās epidēmija ir mazinājusies.

Tiklīdz Dori ja bija padzirdējusi pirmās valodas par sērgu, viņa ieteica Josefam pilsētu atstāt, jo, neraugoties uz ķeizara klātbūtni, tagad bēga, kas vien varēja. Villa pie Albānas ezera vēl nebija gatava, bet nepieciešamības gadījumā tur varēja mitināties, turklāt lielāko laika daļu viņi tik un tā pavadītu brīvā dabā. Josefam šķita prātīgi, ka sieva ar dēlu grib doties prom no sērgas saindētās Romas. Taču viņš ienīda villu pie Albānas un ierosināja braukt uz Kampaņu. Dori ja palika pie sava, izcēlās ass strīds, un tā kļuva redzams, ka viņu samierināšanās ir bijusi tikai tāds ielāps. Beigu beigās Josefs pateica, ka jūtoties drošs dieva rokā, un palika Romā, bet Dori ja kopā ar Paulu un Fineju aizbrauca uz Albāņu.

Dorijas sirdi stipri nospieda sanaidošanās ar tēvu. Savu vīru Josefu viņa mīlēja kvēlāk, bet attiecības ar tēvu bija vienmērīgākas, ar tēvu viņa sapratās, bet ar Josefu ne. Kaut arī abi bija saķildojušies, viņa bija nodomājusi Fa-bullu apciemot un vēlreiz kā meita lūgt, lai izpilda viņas lielāko vēlēšanos un izglezno māju pie Albānas. Te, šajā sērgas saindētajā Romā, viņš taču tagad nevarēja palikt.

Viņa jau bija devusi rīkojumu, lai sagatavo nestuves, bet tad atkal viņai ausīs atskanēja rupjie, zemiskie vārdi, kurus tēvs bija teicis par Josefu. Nē, viņa tomēr nevarēja turp iet. Viņa pati drīkstēja Josefu nolamāt, drīkstēja viņu aizvainot arī kādas trešās personas klātbūtnē — viņa, bet neviens cits, arī viņas tēvs ne. Dori ja gan mēģināja sevi pārvarēt. Viņa taču tēvu mīlēja, un attiecības ar Josefu kļuva arvien sliktākas; kā lai viņa dzīvo, neizlīgusi ar tēvu? Viņa pavēlēja savām kājām iet, bet tās negāja. Viņa aizbrauca uz Albāņu, neredzējusies ar tēvu.

Albānā bija jauki. Kalni slējās diženām līnijām, jūra pletās liela un plaša, bet ezers — piemīlīgs, bija viegli elpot. Arī celtniecība veicās labi, un Dori ja ar prieku deva arvien jaunus norādījumus. Taču sienas palika kailas, viņa nespēja sevi pārvarēt un apgleznošanu uzdot kādam citam, lai cik labus māksliniekus arhitekts Grovijs ieteica. Viņa skatījās uz kailajām sienām, un viņai sirds smeldza, ka tās ir kailas.

Josefs palika Romā. Tas, ko viņš bija teicis, bija patiesība. Viņu tiešām bija pilnīgi pārņēmusi augstprātīga, fatāla drošības sajūta. Sērga viņam neko nevarēja padarīt. Toties bija zudusi pārliecība, ka viņa un Dorijas starpā viss atkal vērsīsies par labu. Dori ja slīd projām no viņa, viņam vairs nav varas pār sievu. Viņš ir zemojies viņas priekšā, atteicies no sava dēla Paula, ļāvis viņai celt māju Albānā. Taču nekas nelīdz, tā viņš nekur tālāk netiek, viņa grib visu vai neko. Viņš var Doriju noturēt tikai tad, ja pilnīgi pakļaujas viņas gribai un atsakās pats no sevis.

Šajās dienās viņš bieži gāja uz Suburu pie Maras un sava dēla Simeona. Viņš bija teicis, lai Mara dodas prom no Romas, bet viņa jau Galilejā bija radusi uz epidēmijām raudzīties fatāli. Viņa gribēja palikt tur, kur ir Josefs, un slepus priecājās, ka sērga radījusi izdevību Jo-sefu biežāk redzēt. Viņa tagad gandrīz vienmēr valkāja pītās, iesmaržotās sandales, jo gribēja viņa dēļ vienmēr būt svinīgi saposusies.

Josefs sēdēja mājīgajā telpā, kuru stikla fabrikants Alekss bija nodevis Maras rīcībā. Pat tāgad, sērgas laikā, Suburā valdīja tik dzīva rosme, ka troksnis atskanēja līdz pat istabai. Josefs lasīja vai mazliet patērzēja ar Māru, vai arī nodarbojās ar Simeonu — janiki, savu jūdisko dēlu. Sērgas dēļ Simeons nevarēja klaiņot pa ielām tik daudz kā parasti — vai tad Marai nebija pamats tiešām uzskatīt sērgu par debesu dāvanu? Lai nepieliptu slimība, zēns bija spiests turēties pie mājas, un viņš gribot negribot vairāk nodevās grāmatām. Josefs viņam atnesa «Jūdu karu». Tas bija sākotnējais — aramiešu variants, kurā bija mazāk kompromisu nekā grieķu izdevumā. Grāmata Simeonu ieinteresēja, viņš bija attīstīts zēns, un Jo-sefu pārņēma nožēla un rūgtums, redzot, kā viņa mazais dēls arvien lauza galvu par vietām, kas aiz politiskiem apsvērumiem sarakstītas neskaidri un nepārskatāmi. Šādās reizēs viņš turklāt iekšēji strīdējās ar Giskalas Joha-nanu un Tiberiādas Justu un zoboja viņus par viņu ekonomiskajiem rādītājiem un statistikas datiem. Mara klusa un apmierināta sēdēja turpat blakus, kad viņas kungs Josefs runāja par savu grāmatu ar dēlu, kuru viņa bija viņam dzemdējusi. Lieldoktors Johanans ben Zakajs bija bijis svēts cilvēks. Ar viņa muti bija runājis Jahve.

«Jūdu karā» Simeonu, janiki, visvairāk interesēja militāru lietu, it īpaši ieroču apraksti. Viņam nekad neapnika klausīties par artilēriju, aplenkšanas mašīnām, lielgabaliem, tarāniem, katapultām un ballistām. Viņš broži sēdēja tēvam pretī, kustīgās acis zēna sejā, apaļā kā ola, raudzījās vērīgi, un viņš nenoguris izvaicāja par katru sīkumu. Visai drīz viņš precīzi zināja, kāda ir atšķirība starp oksibolu un petrobolu, starp taisnspriegotāju eiti-tonu un leņķspriegotāju — palitonu. Viņš zināja, kā tiek konstruēts tāds lielgabals, kura spriegotājs tikai vienu reizi izskrien starp spīļskrūvēm, un tāds, kura aizslēgs pēc pirmā izgājiena vēlreiz iet to pašu ceļu. Simeonu tas viss interesēja tik ļoti, ka viņš pārvarēja nepatiku pret rakstīšanu, pierakstīja svarīgāko un vairākas reizes skaļi nolasīja priekšā mātei, lai pats labāk varētu iegaumēt. Un Mara priecājās par savu gudro dēlu.

Šajās dīkajās sērgas nedēļās zēna galvā dzima viltīgs nodoms. Josefs viņam bija stāstījis par ļoti iedarbīgu jūdu lielgabalu — katapultu, ko sauc par «Lielo Deboru». Tas katrā ziņā bija bijis ģeniāli konstruēts lielgabals; izgudrotājam bija radusies pārsteidzoša ideja horizontālo veltni stobra pakaļgalā ar polispastu savienot ar stopa stiegru. Šās karamašīnas stobra garums bija 1,36 m, stobra diametrs — 0,148 m, šaušanas tālums — 458,2 metri. Būdams šajās garlaicīgajās nedēļās saistīts pie mājas piespiedu bezdarbībā, Simeons nolēma pa šo laiku izgatavot «Lielās Deboras» modeli, turklāt ar vienu uzlabojumu: ar tādas kā pātagas palīdzību vajadzēja panākt, ka stopa stiegru bez pūlēm un ļoti ātri var attīt atpakaļ līdz sprūdam. Ar šo modeli viņš gribēja pārsteigt tēvu.

Kad zēns stājās pie darba, viņam kļuva skaidrs, ka ar paša rokām vien neiztiks, ka ir vajadzīgas vismaz četras rokas. Viņš savu nodomu uzticēja mātei, viņa palīdzēja, cik spēja, taču no viņas centības bija maz labuma; sievietes šādām vīriešu darīšanām nu reiz nebija derīgas. Te būtu bijis vajadzīgs Simeona draugs, viņa biedrs Kon-stanss.

Taču Konstanss kopš epidēmijas izcelšanās nebija vairs rādījies. Tā kā Simeonam, lai izvairītos no pielipšanas, bija piekodināts satikties ar citiem, cik maz vien iespējams, tad droši vien arī viņa draugam Konstansam bija dots līdzīgs norādījums. Tomēr tagad, kad vajadzēja būvēt «Lielo Deboru», Simeonam šādas bailes šķita pārspīlētas un viņš posās ceļā pie biedra. Mātei, kas viņu gribēja atturēt, zēns pateica, ka viņam vajadzīgi koka gabali modelim.

Taču drauga mājās viņam nācās piedzīvot kaut ko ļoti nepatīkamu. Konstansa tēvs, kapteinis Lukrions, dienēdams armijā, bija pieredzējis pāris postlgu epidēmiju, viņa ļaudis bija miruši kā mušas aukstās dienās, tāpēc tagad, kad Romā izcēlās sērga, viņš kļuva visai nervozs. Materiālie apstākļi viņam neatļāva atstāt pilsētu, bet vismaz savā dzīvoklī viņš veica visus piesardzības pasākumus. Divreiz dienā viņš upurēja uz mazā mājas altāra, degunu pastāvīgi turēja aizsietu ar etiķī samērcētu drā-niņu, dedzināja sandalkoku, lai tā dūmi aizdzītu lipīgās slimības dīgļus, vairījās no visa, kas varētu izraisīt dievu dusmas, un Konstansam bija stingri aizliedzis satikties ar Simeonu, lai dēls, biedrodamies ar bezdievi jūdu, sevi neaptraipītu. Ieraudzījis Simeonu nākam, kapteinis, baiļu un niknuma pārņemts, zēnam par pārsteigumu kāpās atpakaļ un izgāza pār viņu neprātīgu lamuvārdu lēveni. Lai vācoties prom, jo viņš ar savu elpu saindējot gaisu un aplipinot ar mēri ikvienu, kas nonāk viņa tuvumā. Tā vecā jūdu cūka — tā bija domāta Berenīke, bet Simeons to nesaprata — esot pie šās sērgas vainīga, un, ja puika nepazudīšot no šejienes vēja ātrumā, tad viņš, kapteinis Lukrions, pataisīšot no viņa kotleti. Simeons devās prom, un viņa pārsteigums bija gandrīz vēl lielāks nekā kauns un dusmas.

Par kapteiņa dīvaino izturēšanos zēns neko neteica ne tēvam, ne mātei. Notikušajam bija jāpaliek tikai starp viņiem abiem. Taču viņš daudz lauzīja galvu par kapteini, tā niknumu un teiktajiem vārdiem. Lukrions bija skarbs vīrs, to Simeons zināja, viņš arī jau agrāk reizēm bija izsacījies naidīgi par jūdiem. Taču Simeons nebija ļaun-pieminīgs, viņš pats mēdza daudz un sulīgi lamāties. Turklāt viņš, kā jau gudrs un pasaulē šo to pieredzējis zēns, ņēma vērā, ka Lukrionu satraukusi sērga. Tomēr katram cilvēkam ir savs lepnums un neviens labprāt neļaus sev teikt, ka viņš saindē gaisu un izplata sērgu. Simeons nolēma kapteinim pajautāt, uz kāda pamata viņš tik apvainojoši izteicies. Taču to viņš darīs tikai tad, kad sērga būs pāri un kapteinis atkal būs kļuvis runājams.

Par spīti Lukriona kareivīgajam dusmu izvirdumam, ierašanās pie drauga mājās, starp citu, tomēr deva panākumus. Konstanss, būdams krietns zēns un labs draugs, kaunējās par tēva izturēšanos. Kamēr vecais Simeonu lamāja, Konstanss, pietvīcis un bezspēcīgs stāvēdams turpat blakus, aiz tēva muguras, bija mājis, lai Simeons neuztraucas. Pēc divām dienām viņš slepus ieradās pie drauga. Marai nebija krājumā tik neganti vārdi kā kap-teinim Lukrionam, bet, kad Konstanss parādījās, viņa bija ne mazāk pārbiedēta kā kapteinis, ieraugot Simeonu. Savukārt Simeons, kad māte gribēja izraidīt ārā gaidīto draugu, kas nu beidzot bija klāt, lādējās un gānījās tā, ka kapteinis Lukrions to nespētu izdarīt labāk. Vairākas reizes viņš lietoja izsaucienu «Pie Herkula!» — paša izdomātu saīsinājumu teicienam «Pie Herkulesa». Viņš zināja, ka šā briesmīgā pagānu dieva piesaukšana pārbaidīs māti līdz nāvei, un viņa tiešām arī tūlīt apklusa un aizgāja prom.

Kad zēni beidzot bija palikuši vieni, Konstanss, visādi locīdamies, centās tēvu atvainot un attaisnot. Simeonam šķita, ka nav īstais laiks klāstīt domas, kas viņam šajās divās dienās bija nākušas prātā par kapteini Lukrionu; viņš bija priecīgs, ka draugs ir atnācis, un tagad pats galvenais bija «Lielā Debora». Tāpēc viņš Konstanšu strauji pārtrauca un pastāstīja par savu nodomu. Konstanss, priecīgs, ka Simeons neprasa norēķinus par tēva izturēšanos, dedzīgi ķērās pie darba, un abiem veicās labi.

Drīz Konstanss ieradās otru reizi. No tās dienas abi zēni Marai par šausmām arvien biežāk sēdēja kopā, sava grūtā un slepenā pasākuma spārnoti, un, kamēr sērgas pārņemtā pilsēta visapkārt nonīka bailēs un lūgšanās, viņi meistaroja «Lielo Deboru».

Māru mocīja šaubas, vai par šiem apciemojumiem nevajadzētu pastāstīt Josefam. Taču to viņa savam janiki nevarēja nodarīt. Viņas sirdi turklāt pacilāja apziņa, ka viņa zināmā mērā ir sazvērniece līdz ar dēlu. Kad Simeons uzmanīgi, aplinkus iztaujāja tēvu par «Lielās Deboras» konstrukciju, viņa sēdēja klusu un tikai ar pūlēm spēja novaldīties, dažreiz dēlam saprotoši nepamirkšķinājusi.

Josefs nemanīja, ka šiem abiem būtu kas slēpjams. Viņš bieži nāca uz Suburu, un viņam patika jūdiskais dēls. Tas bija glīts, attīstīts zēns, gan cieši pieķēries visam jutekliski materiālajam. Taču Josefs pārāk nenodevās domām par Simeonu. Atkal un atkal, tērzēdams ar pirmdzimto, viņš iztēlojās, kā viņa dēls Pauls — slaids, brū-nīgsnējs, augstprātīgs — Albānas pakalnos braukā ar savu kazu pajūgu. Viņš pacietīgi atbildēja uz dēla Simeona jautājumiem, raudzījās Maras apaļajā, skaidrajā, apmierinātajā sejā un ļoti mīlēja savu dēlu Paulu.

Gleznotājs Fabulls sakarā ar ugunsgrēku un pastiprināto celtniecību bija ārkārtīgi apkrauts ar darbiem. Viņš strādāja. Un, kad nestrādāja, gaidīja meitu, iztēlodamies, kā viņa nāks un nolūgsies, un šī gaidīšana noslēgto, augstprātīgo vīru izvārdzināja. Dorija zina, cik ļoti viņš viņu mīl, viņa ari mīl tēvu, viņa nāks. Viņš gaidīja. Strādāja kā neprātīgs, lai nebūtu jāgaida.

Sērga viņam raizes nedarīja. Viņam šķita neiedomājami, ka tā varētu uzbrukt, kamēr viņš nav uzgleznojis savu lielo fresku un izlīdzis ar mīļoto bērnu. Viņš strādāja. Fabulls ģērbās tikpat pedantiski korekti kā arvien un gleznoja tikai izejamajā tērpā. Viņš gleznoja vai gaidīja savu meitu. Tā viņam pagāja dienas un naktis. Saule vēl lēca agri un norietēja vēlu, gleznot varēja ilgi.

Tagad ari milzīgā «Jauno termu» būve bija pavirzījusies uz priekšu ciktāl, ka viņš varēja sākt savas lielās freskas «Garām palaistās izdevības». Gadiem ilgi Fabulls bija prātojis par šo gleznojumu. Viņš bija sapņojis, ka gleznos to meitai, un viņam dziļi sāpēja, ka tas vairs nevar notikt. Taču viņā mītošais mākslinieks nespēja sev noslēpt, ka tā zāle, kura viņam tagad jāizglezno, ir šim darbam vairāk atbilstoša nekā jebkura privātā māja. Viņš ķērās pie darba ar niknu dedzību. «Garām palaistās izdevības» būs laba glezna, un viņu dēvēs ne tikai par Flā-viju dinastijas Pirmo gleznotāju, bet par visu ķeizaru Pirmo gleznotāju. Romā ir savestas sešu vai septiņu gadsimtu skaistākās gleznas, bet, kas nebūs redzējis viņa gleznu, tas nebūs redzējis Romu.

Tikko bija uzceltas sastatnes gar sienu un tikko Fabulls bija izdarījis pirmos otas vilcienus, viņam uzbruka sērga. Tā viņu nogāza gultā un pedantiski tīrajam un korektajam kungam uzsūtīja caureju un vemšanu, un pēc dažām stundām ārstiem bija skaidrs, ka viņš nav glābjams. Viņš gulēja iedubušām acīm, pilnīgā seja bija sakritusi, deguns slējās smails, seja un rokas bija zilganas, āda auksta kā līķim. Slimniekam visapkārt tika dedzinātas kvēpināmās zāles, lai mazinātu infekcijas briesmas un smirdoņu, kas nāca no viņa. Viņa ikrus vilka krampji, apziņa gan palika skaidra, bet ausīs džinkstēja, galva reiba; viņš centās iztēlē skatīt savu gleznu, bet acu priekšā metās tumšs. Fabullu mocīja drausmīgas slāpes, viņš redzēja un saprata, kas visapkārt notiek. Viņš apzinājās, ka par katru malku būs jāmaksā ar vemšanu, sāpēm, vājumu, un ārstiem, kas pazina viņa pārsmalcināto tīrību un kārtību, visšausmīgāk bija noskatīties, ka viņš tomēr arvien lūdza, lai dod dzert, vienmēr tikai dzert un dzert. Fabullam kļuva vienaldzīga visa apkārtne — vispirms draugi, tad paša gleznas, visbeidzot meita. Arī gaidāmā nāve kļuva vienaldzīga, viņš prasīja tikai vienu — ūdeni, ūdeni.

Kad trešās dienas vakarā tēlniekam Basilam pavēstīja, ka viņa draugs Fabulls ir miris, viņš teica savam palīgam Kritij am:

— Redzi nu, manu Kritij, — kāda gan tam visam jēga? Viņš gribēja uzgleznot «Garām palaistās izdevības» un tāpēc nomira. Cilvēks pūlas vaiga sviedros, rēķina, pieņem pasūtījumus vēl un vēl. Zina, ka var iztikt ar to naudu, kas jau nopelnīta. Un viņš ir jau radījis labāko, ko spējis radīt. Bet gribas vēl vairāk naudas, gribas radīt vēl ko labāku, gribas vēl vairāk slavas, gribas, lai nākamajā gadā fabrika izlaistu jau divi simti trīsdesmit tūkstošu krūšutēlu, nevis tikai divi simti desmit tūkstošu. Mēs esam nepiepildāmi, manu Kritij. Man vajadzētu nopirkt glītu, mazu mājiņu Joniešu jūras krastā un strādāt tikai tad, kad pašam gribas, — četras vai piecas dienas nedēļā — un nelaist pie sevis nevienu citu kā tikai pāris jauku sieviešu. Un varbūt vēl tevi, ja tu nebūtu pārāk iecirtīgs. Vajadzētu gulēt saulē, dzert vīnu un šad tad palasīt kādu labu grāmatu. Un galvenām kārtām vajadzētu četrjūgā drāzties prom no šās nolādētās pilsētas. Es neesmu tik godkārīgs, lai nomirtu, iejūdzies darbā, kā šis smieklīgais un lieliskais Fabulls. Tā, — un kā tu man esi iedalījis laiku rītdien?

Dorija, uzzinājusi par tēva nāvi, zaudēja samaņu. Kopš tās reizes, kad bija izraidījusi viņu no savas mājas, viņa par tēvu neko vairs nebija dzirdējusi un bija domājusi, ka viņš no sērgas sagandētās pilsētas aizbēdzis. Kad viņai pateica, ka Fabulls miris no epidēmijas, viņa pat fiziski sajuta, kā uz viņu gulstas, apņem no visām pusēm, spiež un beidz nost vainas apziņa: viņa ir tēvu nogalinājusi.

Atmodusies no ilgā ģīboņa, viņa bija satriecoši pārmainījusies — bāla, plankumainu seju. Istabenes, Paula, Fi-neja mierinājumus viņa neuzklausīja. Viņa deva rīkojumu aizvest viņu atpakaļ uz pilsētu. Kad viņai stāstīja, ka līķis noteikti tūlīt ir sadedzināts, viņa neko neatbildēja, tikai palika pie sava un devās atpakaļ uz pilsētu.

Viņa nebrauca tūliņ uz mājām. Tajā pašā tērpā, kurā bija saņēmusi nāves ziņu, nemazgājusies, nefrizējusies Dorija devās uz tēva darbnīcu, pie viņa ārstiem. Gribēja

dabūt tēva pelnus. Mediķi atbildēja izvairīgi. Atbilstoši noteikumiem Fabulla līķis bija sadedzināts kopā ar citiem ļ līķiem, bet ārsti neiedrošinājās meitai to teikt. Viņai gan gari un plaši skaidroja, ka pelnus varot izsniegt tikai tad, ja ir speciāli izdota augstāko veselības aizsardzības iestāžu atļauja. Dori ja gāja pie vadošajiem ārstiem, piekļuva pat pie Valensa. Viņai vajadzēja dabūt vismaz pelnus. Beidzot viņai iedeva ar pelniem pilnu urnu.

Varbūt Dori ja sirds dziļumos nojauta, ka tie ir kādi citi pelni, bet viņa negribēja to zināt. Tie bija viņas tēva pelni, tēva, kuru viņa nogalinājusi, kurš neģēlīgā kārtā ticis sadedzināts, tā ka tagad arī viņa dvēsele, viņa Ka^3, ir pazudināta uz mūžiem, un viņa ļāvusi tam notikt.

Saņēmusi saujiņu pelnu lētā, nožēlojamā urnā, viņa devās atpakaļ uz Fabulla māju. No turienes viņu centās aizdabūt projām, jo māja gan bija dezinficēta, tomēr ārsti uzskatīja, ka infekcijas briesmas vēl pastāv Dori ja pretojās. Ar urnu klēpī viņa tupēja Fabulla darbnīcā, kur visapkārt bija sakārtas un pieslietas pa pusei pabeigtas gleznas. Tur bija skices «Garām palaistajām izdevībām» un citi darbi. Viņa tupēja uz grīdas un runājās ar urnu.

Dāma Dorija bija izglītota, ar prātu viņa izprata dzīves īstenību, bet par nāvi un viņpasauli māte viņai jau agrā bērnībā bija piestāstījusi pilnu galvu ar Nīlzemē pastāvošajiem sensenajiem tumšajiem priekšstatiem. Māte pati bija tikusi iebalzamēta pēc stingrā, senā rituāla, un viņas uz mūžiem iekonservētais ķermenis, labi aprūpēts, atdusējās mazajā kapličā, kuru Fabulls bija uzcēlis Aleksandri jas kapsētā. Dori jas tēvs Fabulls nu bija ne tikai viņas vainas dēļ gājis bojā, bet viņas drausmīgās nevērības dēļ turklāt uz visiem laikiem iznīcināts. Viņa bija pieļāvusi, ka tēva svētais ķermenis barbariskā kārtā ticis sadedzināts, un tā nu viņš nevarēja ieiet savā mūža mājā, nevarēja iekāpt kuģī, kas gaidīja, lai aizvestu viņu uz mirušo valstību. Viņa tupēja zemē novārgusi, netīra, viņas jūras krāsas acis raudzījās mežonīgi, tievās rokas cieši skāva urnu. Darbnīcā viņa bija atradusi vienu no mirušo grāmatām, kuras mēdza dot līdzi iebalzamētajiem un kurās bija ierakstīti buramvārdi un maģiski teicieni, kas ceļotājiem uz viņpasauli palīdz atvairīt draudošās briesmas.

Bez kādas jēgas Dori ja stieptā balsī pie sevis skaitīja šos mūžsenos ēģiptiešu teicienus.

Pēkšņi viņa aprāvās, apklusa un, baiļu un naida pārņemta, blenza taisni uz priekšu. Viņa bija tikusi līdz nodaļai par mirušo tiesu. Te viņai šausminoši ieskanējās ausīs noslēpumainie, augstprātīgie Josefa vārdi, ka viņam esot dota vara rakstīt spriedumu par mirušajiem. Viņa teiktais šai mirklī ieguva pārsteidzošu, naidpilnu jēgu. Tas bija viņš, viņa atriebība, kas uz visiem laikiem bija iznīcinājusi viņas tēvu.

Josefs ieradās trešajā dienā. Dorija, īsi iekliegdamās, pielēca kājās. Viņa tādās šausmās kāpās atpakaļ un ar tādu naidu šņākdama dzina viņu projām, ka viņš neiedrošinājās palikt.

Viņš atsūtīja ārstus un kopējus. Tikai pēc vairākām dienām viņi atgriezās savās mājās.

Kad Josefs pēc vairākām dienām apmeklēja sievu viņas istabās, viņa izskatījās vēl tievāka un trauslāka nekā senāk, bet bija kā vienmēr rūpīgi ģērbusies un kopta, jā, viņa bija pat apvilkusies savas iemīļotās tīmekļplānās drānas, un ap viņu glaudās runcis Hrons. Dorija bija saņēmusies, viņai bija jauni nodomi. Viņai bija veicami vairs tikai divi pienākumi. Pirmais — izaudzināt savu dēlu viņa vectēva uzskatu garā, otrais — atmaksāt šim jūdam par to, ko viņš nodarījis viņai un viņas tēvam. Abu šo nodomu veikšanai bija vajadzīgs miers un viltus — īpašības, kādas viņa ne sevišķi prata likt lietā. Taču no tā ir atkarīga viņas dzīves jēga, viņa būs mierīga un viltīga.

Dorija klusu un pieklājīgi pavēstīja, ka došoties uz Aleksandriju. Tēva dvēsele, viņa «Ka», gan esot iznīcināta, tomēr tēva pelnus viņa gribot apbedīt Aleksandrijā, Fabullam paredzētajās kapenēs. Paulu viņa ņemšot līdzi un nodošot audzināšanā Aleksandrijā. Ja Josefs atļautu ņemt līdzi arī Fineju, tad viņa būtu par to pateicīga. Jo-sefam tas būtu finansiāls atslogojums, bet viņai neradītu grūtības, jo pēc tēva nāves viņai pašai esot līdzekļi.

Josefs jau sen bija izlēmis, ka neatturēs Doriju un ka ilgāk vairs nevar dzīvot ar viņu kopā. Tomēr to, ko prāts saprata, jūtas negribēja atzīt. Viņš dedzīgi lūdza viņu palikt Romā. Viņš atgādināja, ka Dorijas tēvs pats gribējis, lai zēns tiktu audzināts par romieti, nevis par aleksan-drieti. Viņš svinīgi apsolīja, ka turpmāk vairs nemēģinās viņu pārliecināt, ka zēns audzināms citādi. Bet viņai jā-paliekot Romā.

Dori ja jau bija rēķinājusies ar to, ka Josefs tā runās. Ar klusu gandarījumu viņa atklāja, ka spēj viņu uzklausīt ar vēsu prātu, ka nekas vairs neskar viņas jūtas — ne Josefa balss, ne acis. Viņa savu nodomu varēs izpildīt, nebaidoties, ka pēkšņi tam ceļā stāsies vecā mīlestība.

Viņa jau pašā sākumā bija nolēmusi palikt Romā, bet gribēja, lai gatavība to darīt tiktu no viņas atpirkta, lai Josefs par to samaksātu. Pamazām, soli pa solim, ar gudru taktiku viņa piekāpās. Labi, viņa paliks Romā, bet viņai ir noteikumi. Viņa ievirzīja seno prasību. Apvaldīdama smalko balsi, ļoti auksti skatīdamās ar gaišajām, neprātīgajām acīm, viņa paziņoja, ka pieprasa, lai Josefs aizdabū [prom no šās provinces un Romas to sievietķ savu jūdieti.

Josefs domāja par to, kā bija noticis ar Ābramu: «Tad Zāra teica uz Ābramu: dzen ārā šo kalponi Hagari ar viņas dēlu, jo šās kalpones dēls nedrīkst būt mantinieks līdz ar manu dēlu Izaku. Un Ābramam bija gauži žēl. Bet no rīta viņš cēlās, ņēma maizi un ūdens šļūteni un deva to Hagarei, uzlika viņai uz pleciem kopā ar bērnu un sūtīja viņu prom. Un viņa gāja.»

Josefs sacīja Dorijai, ka gādās, lai Mara nepaliktu Romā.

Nākamajā rītā viņš devās uz māju Suburā, kur mita Mara. Viņa staroja, kad Josefs ienāca; viņas skaidrajā, apaļajā sejā, kas tagad bija kļuvusi mazliet pilnvaidzīgāka, tūlīt kļuva manāma katra izjūtu nianse. Arī zēns priecājās acīm redzami. Modeļa būve bija pavirzījusies uz priekšu, drīz viņš to varēs parādīt tēvam. Mara rosīdamās skraidīja šurp un turp. Viņa gatavoja Josefam aukstu kāju peldi, jo zināja, ka pēc nāciena uz šejieni viņam patika vannot kājas. Viņa centās, lai Josefs justos ērti, atnesa arī ķeblīti un dzērienus ar ledu.

Josefs kundziski Jāva viņai rīkoties. Taču viņš nenovērsa no Maras acu, kamēr viņa staigāja šurp un turp. Sājos desmit gados viņa bija kļuvusi apaļīga. Taču tagad viņš to neievēroja, bet skatīja viņu tādu, kādu nebija redzējis visu šo laiku, kopš viņa uzturējās Romā, proti — tādu, kāda viņa bija bijusi toreiz Cēzarejā. Iztēlē viņš nesaredzēja Maras tuklos vaigus, bet skatīja viņas seju skaidru un apaļu kā ola, zemo pieri vizmojošu kā toreiz, iegarenās acis, pilnīgās, uz priekšu izvirzītās lūpas — visu šo pazemīgo, jauno, saldo galilejietes sejiņu gluži tādu kā

toreiz, kad tās skaidrību vēl pastiprināja tumšbrūnais, sarkansvītrotais četrstūrveida tērps, kādus mēdza valkāt Jūdejas ziemeļos. Viņā pamodās alkas pēc šās sievietes tāpat kā_ pirmajā laikā Cēzarejā.

«Un Ābramam bija gauži žēl to darīt.» Viņš Dorijai ir devis solījumu. Dorija, kāda tā ir tagad, nebūs sieviete, kas viņam ko dāvinās. Viņš mīl savu dēlu Paulu un ir pieķēries Dorijai. Varbūt tā ir viņa nelaime, ka ir viņai pieķēries, bet, lai nu kā, vaļā tikt viņš nevar. Nu tad —• uz priekšu, tas ir Marai jāpasaka.

Josefs minstinājās, bija grūti iesākt, iztraucēt šās mājas mieru. Visapkārt plosījās sērga, bet šajā istabā viss bija labi. Zēns, Simeons — janiki, viņa jūdiskais dēls, sēdēja tepat brožs un centīgs un lasīja «Jūdu karu» — lēnām, taču pūlēdamies pareizi izprast domu, Mara klusu klausījās, nekā nesaprazdama, bet laimīga, un nu viņam bija uzlikts par pienākumu to visu izpostīt.

Josefs saņēmās. Viņš sparīgi sāka skaidrot, ka tagad, kad arī viņa sievastēvs Fabulls ir miris no sērgas, esot nepieļaujami, ka Mara ar zēnu vēl ilgāk paliktu Romā. Simeons pārsteigts pacēla acis. Kā tā? — viņš jautāja. Sērga tik ilgi viņam neko nav varējusi padarīt, viņam no tās neesot bail. Drīz vien, viņš klusībā nodomāja, viņš jau būs ticis tiktāl, ka varēs tēva kungam parādīt modeli. Šajās pēdējās nedēļās bija strādāts tikai pie modeļa. Vai šis darbs lai ietu zudībā? Kur viņš ņems otru tik cītīgu palīgu, kāds ir viņa draugs Konstanss?

Mara nebija gudra sieviete, taču attiecībā uz Josefu viņai piemita asa nojauta. Šodien viņa jau pašā sākumā bija nopratusi, ka Josefam ir kas sakāms, turklāt nekas patīkams, un tagad viņa ļoti izbijās. Viņa tūlīt nojauta kopsakaru. Viņa daudz bija dzirdējusi stāstām par Doriju un zināja, ka ir šai dāmai kā dadzis acī. Aiz Josefa ierosinājuma noteikti slēpās šī dāma. Josefs tik ilgi bija pieļāvis Maras uzturēšanos Romā, un šajās pēdējās nedēļās pat likās, ka viņas un dēla klātbūtne viņam dod spēku. Kur gan pēkšņi radušās šādas rūpes tagad, kad sērga jau iet mazumā? Noteikti tā ir šī dāma, kas grib viņus dabūt projām. Un, kad viņi būs projām, tad šī gan zinās, kā panākt, lai viņi nekad neatgrieztos. Ak, Mara to saprata ļoti labi. Viņa pati droši vien arī nebūtu cietusi Josefa otras sievas un viņas bērna klātbūtni.

To visu viņa izjuta vienā acumirklī, un prieks viņas klusajā un līksmajā sejā dzisa acīm redzami. Taču viņa nesāka gari runāt un celt vājus iebildumus. Viņa norāja dēlu par pretīrunāšanu un pakļāvās. Sirds dziļumos viņa nekad nebija ticējusi, ka šī laime var ilgi pastāvēt, un tieši tad, kad Josefs solīja nodot dēlu audzināšanā pie saviem draugiem, viņa bija sākusi šaubīties. Ja Josefs, viņas kungs, tā grib, tad viņa, protams, dosies projām Jā, viņš to gribēja, viņš gribēja, lai viņa iet atpakaļ uz Jūdeju. «Uz Jūdeju?» Simeons jautāja drūmi un iecirtīgi, bet māte viņam uzmeta skatienu, kas bija reizē pārmetošs, skumīgs un lūdzošs, un viņš apklusa.

Tiklīdz Mara palika ar dēlu divatā, viņas nostāja mainījās. Viņa saprata dāmu Doriju, godāja un mīlēja savu vīru Josefu, taču šoreiz negribēja tūlīt pakļauties. Ja runa būtu tikai par viņu vien, tad gan, bet runa ir arī par viņas dēlu. Katram redzams, cik labi zēns Romā attīstās, kā šī pilsēta un arī tēva klātbūtne palīdz viņam augt un plaukt. Jūdejā viņš savvaļā izlaidīsies. Vai lai viņa savu bērnu ved no gaismas atpakaļ ēnā? To viņa nedomā darīt.

Sīs tirdošās domas viņa atklāja Josefa un savam draugam — stikla fabrikantam Aleksam. Patuklais kungs klausījās, Māru nepārtraukdams. Viņš bija likteņa daudzkārt piemeklēts vīrs, kas cietis vairāk nekā daudzi citi un zaudējis visus, kuri viņam bijuši mīļi. Tagad viņš bija iemīlējis šo Jūdejas sievieti un viņas dēlu, viņa tukšajā mājā līdz ar glītā, možā Simeona ienākšanu bija atskanējis jauns, līksms troksnis, un viņš negribēja, ka šie abi aizietu un māja kļūtu atkal mēma. Viņš bija pieredzējis, cik ātri izgaist prieks. Viņam šķita, ka ir gļēvi bez cīņas ļaut šai līksmajai dzīvei izbeigties, un viņš nesaprata, kā Josefs var šos abus sūtīt projām.

Viņš prātoja visu nakti. Nākamajā dienā domāja, ka ir atradis izeju. Viņš precēs Māru. Alekss, protams, zināja, kāpēc Josefs grib dabūt Māru projām no Romas. Bet, ja Mara būs cita vīra sieva, vai tad viņas klātbūtne varēs Doriju traucēt?

Kad Josefs nākamo reizi ieradās Suburas mājā, lai sīki pārrunātu ar Māru viņas aizceļošanu, viņš jutās nepatīkami pārsteigts, ieraugot tur arī Alekšu, kas pastāstīja, kādu atrisinājumu ir atradis. Josefam šis nodoms nelikās pa prātam. Viņš diemžēl zināja, ka dāma Dori ja nesamierināsies tik viegli, kā draugs Alekss domāja. Dorijai bija strauja daba, un šāds daļējs atrisinājums viņai noteikti nebūs pieņemams. Ja Mara paliks Romā, Josefam Dori ja jāzaudē. No otras puses, viņš īsti neiedrošinājās runāt draugam pretī. Ja Alekss grib Māru precēt — kāds pamats Josefam to liegt? Neviens nepieminēja Dorijas vārdu, bet visi zināja, ka patiesībā te ir runa tikai par viņu. Viņi prātoja gan šā, gan tā, bet netika ne no vietas.

Mara redzēja Josefa vilcināšanos. Viņai bija licies, ka Alekša draudzība, viņa bildinājums ir jauns, laimīgs pavērsiens. Tagad nācās atzīt, ka, palikdama Romā, viņa ar savu klātbūtni tikai izraisīs Josefa, sava kunga, dusmas un ka, dzīvodama Romā kā Alekša sieva, viņa būs Josefam vēl tālāka, nekā atrazdamās Jūdejā. Bet vai svarīgākais te nebija dēls? Vai nevajadzēja Simeonu, janiki, paturēt Romā, kur būtu stingrāka disciplīna? Viņa nevarēja atrast izeju.

Alekss beidzot to atrada. Ja viņa draugs Josefs tik ļoti' baidoties par Maras veselību, tad droši vien būtu visgudrāk darīts, ja viņa uz kādu laiku atgrieztos Jūdejā, lai tur galīgi nokārtotu visu, kas attiecas uz viņu un Simeonu. Bet zēnam tiešām neesot no sērgas jābaidās, jo tik jauniem cilvēkiem tā uzbrūkot ārkārtīgi reti. Viņš tātad ierosinot, lai Mara pagaidām brauc uz Jūdeju viena pati, bet Simeons, janiki, lai paliek viņa mājā zināmā mērā kā ķīla.

Mara sēdēja mēma un apdzisuši. Alekša ierosinājums bija labi domāts, bet tādā gadījumā viņa zaudētu gan vīru, gan dēlu. Taču viņa saprata, ka citas izejas nav, ja negrib Josefu sadusmot. Viņa izmisīgi tvērās pie domas, ka tas ir tikai «pagaidām», un padevās.

Josefs ar dēlu pavadīja viņu līdz kuģim. Lai līdz turienei nokļūtu, bija vajadzīgas trīs dienas, un Mara augstu vērtēja Josefa pieklājību, jo viņš bija saaukstējies un parasti mēdza sevi lutināt.

Taisni brīnums, cik strauji viņa šajā braucienā pārvērtās agrākajā Mārā. Viņa pilnīgi aizmirsa to grieķu un.latīņu valodas mazumiņu, ko zināja. Viņa apbrīnoja dēlu, kas bija daudz izveicīgāks un pieaugušāks nekā viņa pati. Pazemīgiem vārdiem viņa arvien no jauna lūdza Josefu, lai ņem zēnu pie sevis. Alekss gan ir labs cilvēks un viņas mīļajam Simeonam, janiki, pieķēries, bet kā gan dēls lai aug bez tēva svētības un mīlestības? Divas reizes vai vismaz vienu reizi nedēļā Josefam jāļaujot, lai zēns nāk viņa vaiga priekšā, tas viņam tagad jāapsolot. Josefs apsolīja to un apsolīja vēl vairāk. Viņš gribēja solījumu turēt, jo jūdiskais dēls viņam bija mīļš. Simeons, janiki, bija viņa pirmdzimtais. Taču tēva sirdī pirmdzimtais tomēr palika dēls Pauls.

Kad traps jau bija pacelts un kuģis attālinājās no krasta, Mara vēl sauca, lai Josefs nekavējoties dodoties atpakaļ. Tūlīt pēc atgriešanās mājās lai viņš dieva dēļ iedzerot vecā vīnā iejauktas kumelītes ar lapu bietēm un sagrūz-tām krešu sēklām un lai pamatīgi izsvīstot. Ar nākamo pastu lai sūtot ziņu, kā ar viņa saaukstēšanos ir Klusībā Mara sev pārmeta, ka pieļāvusi, lai Josefs viņu pavada, jo baidījās, ka tagad viņš vieglāk var krist sērgai par upuri.

Tad kuģis jau bija jūrā. Viņa ilgi stāvēja uz pakaļējā klāja. Josefs un Simeons pazuda skatienam drīz vien, Itālijas krasti izgaisa lēnām. Taču viņa stāvēja vēl tad, kad krasts sen jau vairs nebija redzams.

Simeons, janiki, mīlēja māti, viņai blakus viņš jutās vīrišķīgs, gluži kā pieaugušais līdzās nepilngadīgai meitenei. Tomēr, ja gribēja būt godīgs, viņam vajadzēja atzīt, ka šajās nedēļās pēc viņas aizbraukšanas bijis priecīgs, ka ticis vaļā no mātes klātbūtnes. Tās bija ļoti aizņemtas nedēļas, un māte būtu viņu kavējusi.

Kad sērga bija zaudējusi spēku un turīgie pilsoņi atgriezās no savām muižām, arī oficiālais «Dienas Ziņotājs» beidzot pavēstīja, ka princese Berenīke pēc divām nedējam ieradīsies Romā. Arī ķeizars jau bija darījis zināmu senātam, ka esot nolēmis ar simt dienu ilgām, neredzēti krāšņām izrādēm atklāt jauno amfiteātri, ko bija sācis celt viņa tēvs un kas bija lielākais pasaulē. Paziņojumā nebija teikts, ka šīs svinības tiek rīkotas par godu Bere-nīkei, bet impērijā ikviens to zināja tāpat.

Pilsētā atjaunojās vecā, līksmības pilnā dzīve, gatavošanās izrādēm radīja visur rosmi. Zēns Simeons un Kon-stanss darbojās bez mitas, viņi nevarēja iedomāties, ka bez viņu palīdzības viss noritēs, kā pieklājas. Tika pamesta pat «Lielās Deboras» modeļa būve.

Zēni skraidelēja pa staļļiem, kas piederēja zirgu audzētājiem — uzņēmējiem, kuri dalījās «zilajos» un «zaļajos» un piegādāja rikšošanas sacīkstēm zirgus. Visa impērija bija sadalījusies šajās abās rikšošanas sacīkšu entuziastu partijās. Jau simt gadu, kopš romiešiem līdz ar politiskās darbošanās iespēju zaudēšanu bija izkūpējusi arī kaislība uz politiku, viņi kaislīgi nodevās rikšošanas sacīkstēm, un

t

ikkatrs ar milzīgu aizrautību sekoja savas partijas uzvarām un zaudējumiem. Pat «ticīgie», minajieši jeb «kristieši», kā daži viņus sauca, kas bija jaunas — lēnprātīgas, stingras un askētiskas sektas piekritēji, nespēja palikt nomaļus no vispārējās plūsmas. Piemēram, zemes gabalu tirgotājs Tritons — šās sektas piekritējs, brīvlaistā Gis-kalas Johanana novadnieks un partneris veikalnieciskajos darījumos — tagad vairāk interesējās par «zilo» izredzēm nekā par zemes gabaliem ziemeļos vai ari par viņa ticības novirzēm no doktoru mācībām. Kad Johanans izbrīnījies jautāja, vai tad viņa sektas mācība vispār atjaujot piedalīties rikšošanas sacīkstēs, šis «ticīgais» negaidīti piejāvīgi atbildēja, ka nedrīkstot noniecināt uzjautrinājumus, kurus dievs savā labsirdībā ir sagādājis. Tā kā Johanans arī pēc tam vēl kratīja galvu, kristietis Tritons atsaucās uz svētajiem rakstiem un norādīja uz pravieti Eliju. Pravietis ratos esot uzbraucis debesīs, tātad pajūga vadīšanas māksla dieva acīs nevarot būt nepatīkama.

Simeons pieslējās «zaļajiem», Konstanss — «zilajiem». «Zilajiem» bija laimējies iegūt zirgu Vindeksu par galveno rikšotāju četrjūgā, uz kuru šī partija lika vislielākās cerības. Tas bija tāds notikums, kas svarīgumā pārspēja pat Vaļa paredzamās kāzas ar jūdieti. Kapteinis Lukrions piederēja pie «zilajiem» un gandrīz aizmirsa pat savas antipātijas pret šo Austrumu dāmu, tāpēc ka nu varēs redzēt, kā zirgs Vindekss Romā cīnīsies par «zilo» uzvaru.

Abi zēni, kurus ik dienas dzina no staļļiem ārā, diendienā izgudroja jaunus iemeslus, lai tur atkal iekļūtu. Konstanss pamazām pagura. Bet Simeonam netrūka izdomas. Viņš piekukuļoja durvju sargus ar amuletiem, kuriem vajadzēja nodrošināt pašu braucējiem uzvaru, bet pretiniekiem — zaudējumu, šos nieciņus viņš izgatavoja pats — tur bija galdiņi ar ēģiptiešu garu izsaukšanas vārdiem, savdabīgi izgrieztas Aleksandra medaļas, mazi burvju zvaniņi zirgiem. Viņam izdevās uzsākt valodas ar vienu otru braucēju. Kājas izpletis, Simeons stāvēja gluži kā sacīkšu braucējs un atkārtoja, ko viņam Cēzarejā reiz teicis tūkstoš uzvaru izcīnījušais čempions Tālis; viņš lietpratīgi paplikšķināja zirgiem pa kaklu un gurniem, salīdzināja tos ar zirgu Silvanu, kuram viņš reiz sēdējis mugurā, un Konstanss ar skaudīgu apbrīnu stāvēja blakus.

Tagad Konstanss no kāda sava biedra bija ieguvis pelēku vāverīti, kas bijusi apmaldījusies Romas ielās, un apsolīja to Simeonam, ja viņš izgādāšot, lai Konstanss arī

vienreiz var pasēdēt mugurā Vindeksam. Simeons, būdams izdarīgs, domāja, ka to panāks. Tomēr bija viens šķērslis. Zirgs Vindekss bija «zilo» favorīts, bet Simeons piederēja pie «zaļajiem». Viņš bija pieslējies «zaļajiem» toreiz, kad čempions Tālis bija pret viņu tik vēlīgi izturējies, un savu «zaļo» pārliecību viņš nenoliegtu pat tad, ja varētu iegūt šo zirgu. Laimīgā kārtā tomēr neviens nejautāja, pie kura nogrupējuma zēns pieder Beigu beigās viņš bija kļuvis savējais gan pie «zilajiem», gan pie «zaļajiem» un panāca, ka Avils, labākais «zilo» braucējs, vispirms ļāva Vindeksa mugurā pasēdēt pašam Simeo-nam. Mazs, depīgs, aiz lepnuma krūtis izgāzis, viņš sēdēja piecus gadus vecajā tīrasiņu zirgā. «Pie Herkula!» viņš iesaucās. «Ar šo zirgu varētu Indiju iekarot kā nieku!»

Vispirms tomēr vajadzēja iekarot pelēko vāverīti. Bet tieši tad, kad viņš bija ticis tiktāl, ka būtu varējis Avilam palūgt, lai atļauj arī draugam Konstansam vienreiz pajāt ar Vindeksu, notika nelaime, kas satrauca visu pilsētu. Avils līdzās Tallam bija labākais braucējs, arī viņš bija tūkstošnieks, jo izcīnījis tūkstoš septiņas uzvaras. Viņš dzīvoja Gallijā un bija atbraucis uz Romu, lai jau laikus uzsāktu treniņus Lielajā hipodromā. Tad pēkšņi — divas nedēļas pirms sacīkstēm, kad sērga bija jau gandrīz pilnīgi izbeigusies, tā viņam uzbruka un viņš nomira, nepaspējis uzsēdināt Konstanšu Vindeksa mugurā.

Pēc drauga Avila nāves zēniem vairs nebija prieka iet uz staļļiem. Tagad viņi jo biežāk uzturējās zobencīņu dalībnieku kazarmās. Šeit valdīja gandrīz vēl lielāka rosība nekā pie sacīkšu braucējiem. Iekļūt zobencīnītāju dzīvojamās telpās bija viegli. Kungi, kas nodarbojās ar cīņu organizēšanu, ārkārtīgi enerģiski izvērsa reklāmu un labprāt pieņēma ikvienu interesentu. Viņiem bija jāatrisina grūtas problēmas. Simt dienu ilgajām cīņām vajadzēja milzum daudz dalībnieku — apmēram piecpadsmit tūkstošu. Turklāt lielākajai daļai no personu vārdiem, kuri šoreiz bija ierakstīti dalībnieku sarakstā, jau iepriekš vajadzēja pierakstīt klāt melno «P», kas bija vārda periturus («bojāejai nolemts») pirmais burts; šiem dalībniekiem cīņā vajadzēja ņemt galu. No jūdu kara laupījuma, kas iegūts pirms desmit gadiem, vēl bija atlikuši apmēram astoņi tūkstoši vergu. Bet vai būtu taktiski šo dzīvo materiālu izmantot pasākumā, kas tiek rīkots par godu jūdu princesei, turklāt nākamajai ķeizarienei? Katrā ziņā būtu labi, ja varētu sagādāt pietiekamā daudzumā aizstājējus,

ja nepieciešamības gadījumā vajadzētu no šās galvenās rezerves atteikties. Šajā lielajā pilsētā vienmēr varēja sadabūt cilvēkus, kas bija tuvu bada nāvei un ļāvās savervēties par arēnas cīkstoņiem. Daudzi gan baidījās no stingrās kazarmu disciplīnas, un šausminošs bija arī līgum-slēgšanā nododamais zvērests: «. ļaut sevi sist ar

rīkstēm, dedzināt ar uguni, nogalēt ar dzelzi.» No otras puses, izslavēts bija uzturs, ko saņēma kazarmās, tur notika īsta nobarošana, turklāt daudziem bailes no nāves atsvēra lepnās izredzes, ka divas reizes mūžā — lielajā publiskajā mielastā, kas tika rīkots dalībniekiem pirms iziešanas arēnā, un pašā arēnā cīņas laikā — visu skati būs pievērsti viņiem gluži kā senatoriem. Zobencīnītāji bija arī cieņā pie dāmām: bija zināms, ka vairākas augstākās aristokrātijas dāmas viņus labprāt izraugās sev par nakts kavalieriem, it īpaši tieši pirms viņu uzstāšanās; tas gan cīnītājiem mazināja izredzes palikt dzīviem, tomēr tur bija savs jaukums. Par spīti šiem vilinājumiem, izrāžu organizatori tikai ar sevišķi plaši izvērstu reklāmu varēja savervēt vajadzīgā daudzumā zobencīņu dalībniekus, un viņu izdomas spējas bija apbrīnojamas. Simeons un Kon-stanss reiz ar milzīgu interesi noskatījās un noklausījās, kā kāds zobencīņu skolas direktors sniedza informāciju «Dienas Ziņotāja» korespondentam par jaunsaņemtajiem vīriem — lielu pulku jau kopš dzimšanas brīvo pilsoņu. Direktors īpaši pievērsa uzmanību vienam no viņiem, starp citu, diezgan vārga izskata jauneklim, kam bija labas ģimenes vārds. Šis jaunietis paskaidroja, ka esot pieteicies sacensībās tāpēc, ka viņam vajadzīga rokasnauda, lai varētu paglābt no sadedzināšanas un saskaņā ar testamentu apbedīt tēva līķi; tēvs bija viens no pēdējiem sērgas upuriem un droši vien bija bijis tā saucamais ticīgais jeb kristietis. Korespondents domāja, ka šim romantiskajam stāstam būs plaša rezonanse.

Zobencīntāji lielākoties bija biedriski puiši un tajos brīžos, kad netrenējās, neēda vai negulēja, labprāt sarunājās ar abiem zēniem. Simeons un Konstanss lietpratīgi sprieda par viņu tehniku, pacilāja ieročus, aptaustīja muskuļus un deva padomus.

Līdz tam Romas zēnu mīļākā rotaļa bija bijusi «angļi un kareivji». Mežonīgie angļi kopš pēdējā kara bija Romā par sevi atstājuši spilgtas atmiņas, it īpaši ar savu zilo, barbarisko militāro krāsojumu, un mātēm par lielu nepatiku zēni tik to vien darīja kā krāsojās zili un spēlēja angļus. Tagad — ne jau bez Simeona pamudinājuma — šī rotaļa tika aizstāta ar zobencīņu. Viņi cits citam dūra un cirta ar koka ieročiem, un tālu ielās šaušalīgi un griezīgi aizskanēja viņu gari vilktais daudzbalsīgais zvērests «ļaņt sevi sist ar rīkstēm, dedzināt ar uguni, nogalēt ar dzelzi». Ak, kā viņiem bija žēl, ka nav sasnieguši noteikumdš paredzēto minimālo vecumu un nevar šo zvērestu nodot pa īstam un kļūt par cīnītājiem.

Vissliktākais bija tas, ka pusaudžiem, kam vēl nebija četrpadsmit gadu, nebija pat izredžu iekļūt amfiteātra skatītāju telpā. Simeons gan lielījās, ka to izdarīšot. Kon-stanss draugam atkal apsolīja pelēko vāverīti, ja viņš, vienalga, kādā veidā, arī viņu iedabūšot skatītāju telpā. «Pie Herkula,» Simeons nevērīgi, kā starp citu apgalvoja, «tas mums būs tīrais nieks!»

Taču šis vieglprātīgais solījums viņam maksāja bezmiega naktis. Jā, bieži viņš arī dienā iegrima pārdomās. Reizēm, zinādams, ka māte ir projām un nav jābaidās no garas, apnicīgas iztaujāšanas par mielošanos ar aizliegtiem ēdieniem, viņš nopirka ar medu apziestu ēzeļa desu, un tad viņu — mazu un depīgu — varēja redzēt sēžc^rn uz kāda tempļa augstajiem pakāpieniem, sapņaini gremojam desu un apsveram iespējas, kā abi ar Konstanšu izrāžu laikā varētu ielavīties amfiteātrī.

— Kā jūs domājat, manu Dēmetrij? — Marulls jautāja, pēkšņi pārtraukdams darbu pie manuskripta «Jūras laupītājs Laureols». — Kā būtu, ja mēs jūras laupītājus pārtaisītu par izbēgušiem vergiem?

Aktieris Dēmetrijs Libāns pacēla acis. — Kā tā? — viņš jautāja. Viņa nepatika pēkšņi izgaisa, uzblīdusī seja saspringa.

Arī Dēmetrijam Libānam šīs pirmsizrāžu nedēļas bija ievērojams laiks. Kopš mirušā ķeizara bēru svinībām viņš vairs nebija publiski uzstājies. Viņš bija gribējis sevi pataupīt lielai izdevībai, un tagad — līdz ar simt dienu ilgajām izrādēm — šī lielā izdevība bija pienākusi. Jau kopš bērnības viņa lolotais sapnis bija bijis tēlot jūras laupītāju Laureolu — gadsimta populārāko noziedznieku, Ka-tulla senās tautas lugas varoni. Līdz šim viņš nebija uzdrošinājies pie šās lomas ķerties, jo domāja, ka netiks ar to galā. Tagad beidzot, pēc ilgas svārstīšanās, viņš jutās nobriedis, tagad viņš šim vecajam, pa pusei mirušajam tēlam varēja iedvest jaunu dzīvību, sava laika dzīvību. Tomēr ar šo darbu neveicās tik labi, kā viņš bija cerējis. Ari Marullam, kas rakstīja tekstu, trūka iedvesmas. Viņi mocījās jau trīs nedējas, bet manuskripts joprojām bija vājš, to juta abi, kaut gan negribēja atzīt pat klusībā. Tas nebija tāds Laureols, par kādu viņi bija sapņojuši.

Kad nu Marulls pēkšņi nāca ar savu jauno ideju par vergiem, aktieri uzmundrināja jauna cerība.

— Jūs redzēsit, manu Dēmetrij, ka tā lieta ies, — Marulls moži un pašpaļāvīgi turpināja. — Es atkārtošu, kas mums jau ir gatavs priekšspēlei, — viņš teica savā lietišķajā manierē, kuru bija piesavinājies, darbodamies jurisprudencē. — Pēc manas jaunās idejas — ir apvienojušies visādi salašņas, dezertieri, lielākoties izbēguši nebrīvie. Viņi ir izdarījuši pirmo uzbrukumu, aplaupījuši pirmo kuģi un tagad iebēguši klusā līcī, lai vienā mierā sadalītu guvumu. Vīri ir apmierināti, viņi iztēlojas, kā šo laupījumu izlietos. Vairākumam no viņiem ādā ir iededzināts burts «E» — spaidu darbos nodoto nebrīvo pazīšanas zīme.

— Es jau redzu, — Dēmetrijs sacīja. — Lieliski! Un tagad liksim, lai uz skatuves uznāk pauninieks, no kura šie vīri vispirms nopirks lielu daudzumu Skribona Larga ziedes tetovējuma izdzēšanai.

— Jā, — Marulls pievienojās. — Turklāt viņi uz šo ziedi raugās ar aizdomām. Viņi baidās, ka tirgotājs varētu viņiem iesmērēt viltojumu, kā tas parasti notiek mūsdienās.

Sekretārs cītīgi visu stenografēja.

— Vai jums neliekas, — Marulls jautāja, — ka ar šo sižetu par vergiem mēs daudz iegūsim? Vai noprotat, uz ko es mērķēju?

Vai Libāns to noprata! Tā bija izrādes nagla, tas bija atrisinājums. Šādā veidā beidzot bija panakta tik karsti ilgotā aktualitāte. Ja nu kaut kas bija aktuāls, tad tā bija nebrīvo problēma. Moderno filozofu un juristu centieni gadsimtiem ilgi ir vērsti uz nebrīvo dzīves apstākļu uzlabošanu. Protams, neviens, vai tas būtu grieķis vai romietis, jūds, ēģiptietis vai kristietis, ideologs vai politikas praktiķis, nedomā vergturību pilnīgi atcelt, jo ir skaidrs, ka tad jebkādai regulārai ražošanai, kā arī civilizācijai un sabiedriskajai iekārtai pienāktu gals. Tomēr daudzi modernie rakstnieki un politiķi nenogurstoši apgalvo, ka mazināt nebrīvo atkarību būtu saprātīgāk un tas vairāk

165

atbilstu mūsdienu humānajiem uzskatiem. Pēdējos gadu desmitus viņi ir guvuši arī zināmus panākumus. Tā, piemēram, konservatīvajiem un «īsto romiešu» grupai par nepatiku ir jau ar likumu aizliegts nogalināt vergus bez tiesas sprieduma; liberāļi ir pat panākuši senāta lēmumu, kas nosaka, ka vergus vairs pat nedrīkst vienkārši pārdot publiskajiem namiem. Šis mūsu Marulls ir gājis vēl tālāk: vēl būdams senātā, viņš iesniedza likumprojektu, kas paredzēja, ka savu laiku nokalpojušu, vairs neizmantojamu nebrīvo izmešana uz ielas un atstāšana bada nāvei ir aizliedzama; turklāt vecu, nelietojamu vergu īpašniekiem, no kuriem tos vairs nepirktu izmantošanai cīņām arēnā, vajadzētu uzlikt par pienākumu dot tiem ik dienas gabalu maizes un divas reizes mēnesī mazliet ķiploku un sīpolu. Ar tik radikālu liberālismu likuma pieņemšanu, protams, nevarēja panākt. Tomēr tā ir lieliska ideja, un neviens to neprot novērtēt labāk par Libānu, ja Marulls šo problēmu tagad par jaunu grib izvirzīt uz skatuves, izmantojot Laureola tēmu.

— Jā, — Libāns atbildēja, — tas ir īstais atrisinājums. Tagad jūs to esat atradis, senator Marull. Lūdzu, tālāk! Sakiet — kā darbībai jāvirzās tālāk?

Marullam bija radusies iedvesma, viņš improvizēja, turklāt veiksmīgi. Jūras laupītāji dzer Viņi dzer daudz. Iesiluši no vīna, viņi runā par savu pagātni. Viņi stāsta, kā agrāk nebrīvē tikuši mocīti, cik nežēlīgi ar viņiem apgājušies, un neviens negrib atpalikt no citiem un atzīt, ka viņa pārciestais posts būtu mazāks. Viņi strīdas un iekarst arvien vairāk. «Kura ciešanas ir bijušas vislielākās?» viņi kliedz cits uz citu. «Tavas? Tāpēc ka tevi mazliet pakutināja ar nokaitētām knaiblēm? Vai par to vispār vērts runāt?» Un viņi brūk cits citam virsū ar dūrēm, airiem, abordāžas kāšiem.

— Es redzu, — Dēmetrijs aizrautīgi sauca, — es saprotu, man viss ir skaidrs!

Ar mākslinieka iztēli viņš Marulla ideju tūlīt izvērsa: — Viņi dzied kupleju. Apmēram tā: «Es pazīstu pātagu,/ Es pazīstu dzelzi, / Es pazīstu uguni, / Važas uz spranda, / Un es — es pie krusta karājos veselu dienu.»

Viņš svilpoja un dziedāja šo kupleju savā nodabā.

— Jā, — Marulls teica. — Jauki! Apmēram šādā garā. Un tad nākat jūs, Laureol, un sasitat pat vismežonīgākos laupītājus tā, ka šie vairs nepīkst.

— Un tad es izvirzos priekšplānā, — Dēmetrijs cītīgi risināja domu tālāk. — Es stāstu, ko pats esmu pārcietis, kā mani vispirms nodeva uz galeras, pēc tam nosūtīja uz raktuvēm, akmeņlauztuvēm un tad nolika pie ūdenssūkņa pirtī un pie ūdensrata griešanas.

— Jā, — Marulls viņu pārtrauca, — bet Laureola lomā jūs, Libān, par to, protams, pārāk negaudīsities. Jūs to visu esat pārcietis labi, neesat sevišķi neapmierināts un bez vārda runas atzīsit, ka jebkurš no jūsu biedriem ir cietis vairāk.

— Lieliski! — Dēmetrijs izsaucās un jau iztēlojās, cik iznīcinoši vienkārši viņš to pateiks. — Bet pēc tam jums, protams, vajadzēs iecelt mani par viņu barvedi, — viņš priecājās.

— Bet tagad paskatīsimies, — Marulls prātoja, — vai ar šo ideju par vergiem mēs neesam kaut ko sabojājuši turpmākajā darbības gaita.

Kamēr sekretārs stenografēja, viņš vēlreiz vērīgi pārlūkoja izrādes turpinājumu: kā slavenais jūras laupītājs, kļuvis jau vecs, resns un pilsonisks, rāmi un mierīgi dzīvo ar neīstu vārdu, ir apprecējis izdarīgu sievu un ieņem ciemā goda amatus. Te pēkšņi ierodas kāds ubags — izbēdzis nebrīvais — un, lai apvītu sevi ar romantiku un tādējādi varētu labāk kārtot darījumus, sievietēm pasle-pus stāsta, ka viņš esot slavenais, bez vēsts pazudušais laupītājs Laureols, kuru policija vēl arvien veltīgi meklē. Nu par viņu visur sāk sačukstēties, ļaudis jūt bailes un apbrīnu. īstais Laureols to nevar paciest. Viņš saviem draugiem — pārējiem ciema varasvīriem — slepenībā pastāsta, kas patiesībā ir. Taču visi to uztver tikai par labu joku, neviens viņam netic, pat paša sieva ne. Viņu pat izsmej Resnais vīrs kļūst arvien niknāks un neatkāpjas no sava apgalvojuma, ka ir slavenais jūras laupītājs, viņš vai plīst aiz dusmām. Un, tā kā neviens tomēr viņam netic, viņš beigu beigās ņemas to pierādīt. Viņš sasauc kopā savus vecos biedrus — nebrīvos, pats nodod sevi policijai un tiesai. Savu dzīvi viņš beidz pie krusta, tomēr viņš ir pierādījis, ka ir īstais Laureols. Un, kad citi dzied viņa kupleju: «Es pazīstu pātagu, / Es pazīstu dzelzi, / Es pazīstu uguni, / Važas uz spranda,» — tad arī viņš, jau krustā sists, ar pilnām tiesībām var piebalsot: «Un es — es pie krusta karājos veselu dienu.»

Aiz pārliekas uzmanības gandrīz stulbi blenzdams, Dēmetrijs klausījās, kā Marulls koncentrēti stāstīja lugas saturu. Jā, nu beidzot bija īstais. Tā bija tāda luga, par kādu viņš sapņojis, — viņa luga. Sentimentāli patētiskais vecā jūras laupītāja tēls te bija kļuvis tas, ko viņš gribēja tēlot, — tagadējās Romas simbols.

— Jā, — viņš dziļi uzelpoja, kad Marulls bija beidzis,

— tas ir ko vērts, tagad mums ir rokā. Tagad jums ir rokā, — viņš pieklājīgi izlaboja. — Par to es jums visu mūžu būšu pateicību parādā, — viņš bezgala priecīgs vēl piebilda.

— Vai zināt, — Marulls savukārt jautāja, ar savu eleganto ubaga spieķi domīgi klaudzinādams pa grīdu,

— kam jums patiesībā vajadzētu pateikties? Mūsu draugam Giskalas Johananam. Es zinu, ka jūs viņu nevarat ciest. Bet padomājiet un pasakiet pats, vai bez viņa mums būtu radusies ideja par šo Laureolu.

Bet Dēmetrijs Libāns, prieka pārņemts, nebūt nedomāja par paralēlēm šā Laureola liktenī — vismaz pirmajā mūža pusē — un nacionālā varoņa Giskalas Johanana dzīves stāstā. Viņš vairākas reizes dziļi ieelpoja. Bija novēlies liels slogs no sirds. Viņš bija domājis, ka Jahve ir novērsis savu vaigu no viņa, turklāt pēdējās nedēļās darbs tik gausi veicās, un tas no jauna apliecināja, ka dievs vēl arvien dusmojas uz viņu. Vēl arvien rēķini starp viņu un Jahvi nebija nokārtoti. To, ka Dēmetrijs toreiz bija tēlojis jūdu Apellu, varēja arī neņemt vērā, bet, kamēr vēl templis bija vesels, viņš ne reizes nebija izpildījis savu pienākumu un devies uz Jeruzalemi svētceļojumā. Viņš gan vienmēr bija gribējis to darīt, turklāt viņam bija attaisnojoši iemesli. Vai viņš šeit, Romā, savā īpašā veidā nedarīja vēl vairāk, lai vairotu jūdu slavu un tā godātu Jahvi? Vai viņš savu ietekmi un daļu no ienākumiem neizlietoja par labu jūdiem? Turklāt viņu mocīja jūras slimība^ un tāpēc viņš pat bija atteicies doties vilinošās viesizrādēs uz samērā tuvo Grieķiju. Vai savas mākslas dēļ viņam nevajadzēja uzturēt miesu un garu spirgtu? Tie, protams, bija svarīgi iemesli. Taču Dēmetrijs Libāns klusībā šaubījās, vai tie spēj pārliecināt arī Jahvi. Ja Jahve tos būtu atzinis, tad taču nebūtu viņu tik smagi piemeklējis. Tagad turpretī aktieris manīja, ka mākoņi izklīst. Acīmredzot Jahve atkal pievērsa viņam savu vaigu. Libāns līdz sirds dziļumiem bija pateicīgs dievam, ka tas Marullam sūtījis šo brīnišķīgo ideju par vergiem.

— Dari tā, lai izdotos, — viņš klusībā lūdzās, — lai viss iznāktu labi! Kad būšu nospēlējis Laureolu, es tūlīt

došos uz Jūdeju. Tici, Adonaj, ka es gribu to darīt! Es noteikti braukšu turp, kaut arī tava tempļa vairs nav. Uzklausi mani! Nesaki, ka ir par vēlu! — Libāns, kas arvien bija ļoti apvaldīts, šoreiz domāja tik spraigi, ka kustināja līdzi lūpas, un Marulls vēroja viņu uzjautrināts un izbrīnījies.

Ļoti daudzi un ļoti dažādi cilvēki Romā gatavojās gaidāmajai princeses Berenīkes atbraukšanai.

Kvintiliāns — viens no visaugstāk vērtētajiem runātājiem un advokātiem, kam bija piešķirts otrās pakāpes aristokrātijas zelta gredzens, strādāja dienām un naktīm, slīpēdams abas runas, kuras savā laikā bija teicis senātā, būdams princeses advokāts. Nebija nekāda ar tieslietām saistīta tieša iemesla, kas viņu spiestu vēl strādāt pie šīm runām. Tās savu efektu bija radījušas jau sen, jo viena bija teikta pirms trim, otra — pirms četriem gadiem. Taču stila jautājumos Kvintiliāns bija ļoti izsmalcināts, un toreiz stenogrāfi, viņam nezinot, bija princeses Berenīkes aizstāvības runas publicējuši tādā redakcijā, kas mudžēt mudžēja no pārklausīšanās un pareizrakstības kļūdām. Viņš, kuram nevērīgi izraudzīts pārejas vārds vai nepareizi ielikts komats naktī nejāva aizmigt, bija kļuvis gluži slims tāpēc, ka runas laistas klajā tik sliktā formā un ar viņa vārdu. Tagad, kad jūdu princese brauca šurp, Kvintiliāns gribēja viņai pasniegt abas runas tādā redakcijā, kurā viņš varētu atbildēt par katru sīkumu.

Paredzamā princeses ierašanās pārmainīja arī kapteiņa Katvalda dzīvi un dienas režīmu. Katvaids jeb, kā viņš sevi tagad sauca, Julius Claudius Chatualdus, kādas vācu cilts vadoņa dēls, bija agrā jaunībā nonācis ķeizara Klaudija galmā par ķīlnieku. Arī pēc tam, kad nesaskaņas starp cilti un impēriju bija likvidētas, vācu princis bija palicis Romā. Viņam bija iepatikusies dzīve šajā pilsētā, viņš bija pārbaudīts, un viņam bija uzdots komandēt ķeizara mie-sassardzes vācu nodaļu. Tagad Tits bija izdevis pavēli, ka Katvalda nodaļai uzdots būt par princeses Berenīkes miesassargiem viņas uzturēšanās laikā Romā, jo tika atzīts, ka vācu karavīri ir tikpat uzticami, cik stulbi. Viņi nesaprata valsts valodu, bija mežoņi un tāpēc ievēroja disciplīnu. Taču kapteinis Katvaids zināja, ka vienu cilvēku sugu viņi nevarēja ciest, proti — jūdus. Vācu apdzīvotajos mežos un purvos stāstīja briesmu stāstus par Austrumu tautām un it īpaši par jūdiem — viņi neieredzot visus gaišmatainos cilvēkus, viņi gaišmatainos labprāt nogalinot un nesot par upuri savam ēzeļgalvas dievam. Romā izvietotās vācu karaspēka daļas šie stāsti stipri ietekmēja, un, nonākdamas saskarē ar Austrumu cilvēkiem, tās jau vairākkārt bija kritušas panikā. Kad, piemēram, monarhijas dibinātājs Augusts aizsūtīja vācu miesassargus uz Jeruzalemi par goda balvu jūdu karalim Hērodam, karalim drīz vien nācās izdomāt kādu pieklājīgu ieganstu un nosūtīt kareivjus atpakaļ. Tāpēc kapteinis Jūlijs Klaudijs Katvalds tagad mocījās raizēs un šaubās un lādēja likteņ-dieves, kuras pārmaiņus dēvēja par Parcēm un par Nor-nēm, ka tieši viņa nodaļai dots šāds divdomīgs uzdevums.

Jūdu vidū valdīja sajūsma un paļāvība. Tas izpaudās visdažādākajā veidā. Viena daļa kungu bija uzņēmušies vākt naudu, lai izpirktu valstij piederošos nebrīvos, kas bija savaņģoti jūdu karā. Citkārt pirms lielām izrādēm šādam mērķim ziedotā nauda ienāca visai bagātīgi. Tagad turpretī vācējiem bija grūti ko sadabūt. Arvien no jauna nācās uzklausīt prātojumus, ka nekādā ziņā neesot iedomājams, ka jūdu princesei par godu rīkotās izrādes arēnā sūtīšot jūdus, un tā vācējus gandrīz visur atraidīja.

No otras puses, arī romiešu nostāja mainījās, kad viņi redzēja, ka Valis, cik spriežams, pavisam nopietni domā jūdieti celt tronī. Daudzi, kas jūdus bija uzskatījuši par mazvērtīgākiem, tagad atzina, ka tuvākā saskarsmē kļūstot redzams, ka tie visai maz atšķiroties no pašiem romiešiem. Daudzi, kas līdz šim bija kaunējušies saieties ar saviem jūdu kaimiņiem, tagad sāka tiem pieglaimoties. Jūdiem kļuva jaušams, ka Jahve, kas viņus tik daudzreiz piemeklējis, ir nolēmis atkal pievērst savu vaigu savai tautai un sūtīt tai jaunu Esteri.

Daži jūdi, turklāt tieši tie, kas pirms tam bija bijuši visbailīgākie un vispakalpīgākie, tagad ātri iejutās jaunajā situācijā un kļuva uzpūtīgi. Doktori, par šo uzpūtību noraizējušies, noteica, ka visās impērijas sinagogās trīs sabatos pēc kārtas nolasāma stingrā nodaļa no pravieša Amosa sprediķiem, kura sākas ar vārdiem: «Vai, tiem bezrūpīgajiem Ciānā,» — un kurā tiem, kas «guļ ziloņkaula gultās un aprij vistreknākos jērus un nobarotos teļus», tiek piedraudēts ar visbriesmīgākiem sodiem. Agripiešu sinagogas priekšnieks, mēbeļu fabrikants Kajs Barcārone, gan bija mazliet sapīcis, ka izraudzīta tieši nodaļa par «ziloņkaula gultām».

Kad kuģis tuvojās Ostijas ostai, Berenīke stāvēja uz priekšklāja. Viņa stāvēja taisni, un viņas zeltaini brūnās acis meklēja tuvojošos ostu apzinātas paļāvības pilnas. Jahve bija žēlīgs, viņš bija uzsūtījis sērgu un devis viņai iespēju vēlreiz atlikt savu ierašanos. Viņas ārsti un viņas pašas enerģija tiešām ir Jaunumu pieveikuši, to saka visi. Viņi visi taču nevarētu melot.

Kad Berenīke kopā ar brāli Agripu gāja pāri steķiem, viņu sagaidīja milzīgs ļaužu pūlis. Tas viņu sveica daudzu tūkstošu balsīs, izstiepis roku ar atplestu plaukstu; senāts bija atsūtījis lielu delegāciju, bija uzceltas triumfa arkas. Viņa soļoja gar karavīru godasardzes rindām, kapteinis Katvalds stādīja viņai priekšā vācu miesassardzi, kam bija uzdots princesi apsargāt. Ar triumfu viņu veda uz Romu, uz Palatīnu.

Tits stāvēja lielajā portālā. Berenīke smaidīdama kāpa augšup pa kāpnēm, brālis gāja viņai līdzās. Tagad, šajā brīdī, vajadzēja sevi parādīt. Gadiem ilgi viņa bija dzīvojusi, gaidīdama šo mirkli, pēdējos mēnešos bija cietusi neizsakāmas sāpes. Kāpnes bija augstas. Vai viņa negāja par ātru? Par lēnu? Viņa juta savu kāju, viņa nedrīkst to just, nedrīkst par to domāt.

Augšā, kāpņu galā, stāvēja šis vīrs, greznots ar varas regālijām. Viņa pazina šo seju, apaļo, atklāto zēna seju, ko mīlēja, — seju ar aso trīsstūrveida zodu un īsajām, uz pieres sasukātajām cirtām. Viņa pazina katru vieglāko ēnu šajos vaibstos, zināja, cik skadras, šauras un aizmiglotas kļūst šīs acis, kad viņš dusmojas, cik ļengani pēkšņi var atkārties šī lūpa, kad viņš jūtas vīlies. Nē, tagad tā neatkārās. Acis gan ir miglainas. Bet kad gan tās bijušas pavisam skaidras? Tās noteikti ir prieka pilnas, apmierinātas. Un tagad viņš jau nāk pretī, tagad viņas piepūle ir beigusies, viņa ir uzvarējusi, noteikti uzvarējusi, noteikti viņas dzīvei ir bijusi jēga. Noteikti ir jābūt tā, ka šīm ciešanām, kuras viņa uzņēmusies, šīm neizsakāmajām dvēseles un miesas ciešanām ir bijusi jēga.

Jā, Tits nāca pretī. Vispirms, kā prasīja paraža, viņš apkampa un skūpstīja Agripu, tad Berenīki. Viņš jokodams pateica pāris vārdu par to, cik viņas mati jau esot izauguši gari, viņš izturējās jauneklīgi, līksmi. Ar pūlēm runādams aramiski, čukstēja viņai ausī mīlināmos vārdus, kas tika teikti abu pirmajā mīlas laikā. «Nikiona, mana meža dūja, mans spožums.» Tits ieveda Berenīki viņas istabās. Kamēr vācieši, ieročus šķindinādami, nostājās sardzē, viņš jautāja, vai viņa stundas laikā būšot no nogurdinošā cejojuma atpūtusies tiktāl, ka viņš drīkstētu viņu apciemot, un atvadījās.

Berenīke šajā stundā vannojās un lika sevi iesvaidīt ar ziedēm. Visas domas bija vērstas tikai uz tualeti un rotaslietām. Neko citu viņa negribēja domāt. Viņa izmēģināja vienu, tad atkal citu rotaslietu, bet beigu beigās lika tās visas noņemt un atstāja vienu vienīgu pērli. Viņa iesmaržojās ar visdārgāko parfīmu — ar to opobalzamu, no kura visā apdzīvotajā pasaulē bija atlikusi vairs tikai šī viena pudelīte.

Tits šajā stundā klausījās ziņojumus. Viņam ziņoja par celtniecības gaitu, pirmām kārtām par «Jaunajām ter-mām», kuras drīzumā jāpabeidz, un par izrāžu sagatavošanu. Viņš visu noklausījās, taču nepiedomādams pie dzirdētā, un tad izklaidīgi sacīja: — To pagaidām atliksim. Izlemšu vēlāk.

Kas gan tas bija? Visus šos gadus viņš taču bija gaidījis neizmērojama prieka pilno brīdi, kad redzēs šo sievieti kāpjam augšup pa Palatīna kāpnēm, neskaitāmas reizes viņš šīs tukšās kāpnes iztēlē bija pušķojis ar augšup kāpjošo Berenīki, un nu viņa nāca — bet kāpēc tagad viss bija tik bāls un tukšs? Kur bija viņas izstarotā burvība? Vai viņa bija kļuvusi citāda? Vai viņš pats kļuvis citāds? Tāds droši vien bija ikviena cilvēka liktenis, ka pat visskaistākais piepildījums nespēj aizpildīt milzīgo tukšumu, ko rada gaidīšana. Varbūt cilvēks ir pārāk slikts trauks un nespēj sevī uzņemt pārāk lielu prieku. Varbūt viņam bija vajadzējis gaidīt pārāk ilgi un tagad ir iznācis kā ar ļoti vecu, izcilu vīnu, kas vairs nav dzerams.

Tad stunda bija pagājusi un viņš atkal tikās ar Berenīki. Tā bija tā pati Berenīke — sieviete, pēc kuras viņš bija tik neprātīgi alcis, tālā, austrumnieciskā, pārākā, no sensenas karaļu dinastijas, tā bija viņas dobjā, satraucošā, mazliet aizsmakusi balss, tās bija viņas acis. Un tomēr tā vairs nebija Berenīke, agrākais spožums bija uz visiem laikiem zudis, tā gan bija skaista, gudra, mīlama sieviete, bet skaistas, gudras, mīlamas sievietes bija daudzas. Viņš stāstīja sev, cik daudz šī sieviete viņam ir nozīmējusi, taču nekas nelīdzēja. Prieks aizplūda, viņš juta milzīgu tukšumu un bija kā salauzts.

Tits kopā ar Berenīki un viņas brāli ēda vakariņas un pūlējās izlikties priecīgs. Agripa bija gudrs un jautrs kā parasti, Berenīke — skaista un starojoša, viņa bija visiekārojamākā sieviete pasaulē. Taču Tits viņu neiekāroja.

Viņš dzēra, lai iekvēlinātu alkas.

Kad abi atkal palika divatā, viņš čukstēja mīlas vārdus kā agrāk, taču, tos runājot, mokoši apzinājās, ka tie ir nodrāzti, ierasti vārdi. Tits gulēja ar Berenīki. Viņš guva baudu. Taču viņš zināja, ka citas sievietes būtu varējušas sniegt tādu pašu baudu.

Tas bija dīvaini, ka parasti tik attapīgā Berenīke visas ilgās maltītes laikā nebija manījusi, kas ar Titu notiek. Viņas brālis to bija nopratis tūlīt, bet nespēja sevi pārvarēt un izkliedēt māsas maldus. Tā nu viņai tikai naktī vienatnē vajadzēja nonākt pie patiesības. Pagāja ļoti ilgs laiks, līdz viņa to atskārta. Viņa negribēja atzīt, ka tā ir, bet, kad tomēr nācās to atzīt, viņa guva šādu jaunu mācību: ir vēl dzijākas sāpes par tām, ko viņa cietusi šajos pēdējos mēnešos.

Kad Tits no viņas aizgāja jau pirms pusnakts, atvadīdamies ar laipniem, mīlīgiem vārdiem, abi zināja, ka starp viņiem viss neatsaucami beidzies.

Nakts atlikušo daļu Berenīke nogulēja iztukšota, kā pamirusi. Tagad, kad pēdējo mēnešu sasprindzinātība bija zudusi, viņu pārņēma gurdenums, visi locekļi smeldza, un viņa domāja, ka nekad vairs nespēs no šā sāpīgā gurdenuma atbrīvoties. Dega lampa. Viņa domāja: «Šīs Korintas lampas ir jau redzētas gadu desmitiem ilgi, tās ir jau sen apnikušas un banālas, Kartāgas lampas ir daudz labākas, vajadzētu Titam pateikt, lai vairs nelieto Korintas lampas.» Tā viņa nodomāja vairākas reizes. Tad viņu atkal pārņēma nomācošā noguruma sajūta, neciešami sāpēja kāja. Viņa gribēja iedzert kādas miegazāles, bet nebija spēka pasaukt istabeni. Beidzot viņa aizmiga.

Nākamajā rītā diezgan agri viņu apciemoja brālis. Berenīke jau bija saņēmusies. Viņā vairs nebija nekā no tās krampjainās piepūles, ar kādu bija centusies turēties līdz šim. Viņa drīzāk bija liela miera pārņemta. Taču spožums, tā burvība, ko nebija nolieguši pat viņas pretinieki, bija zudusi.

Agripa palika brokastīs. Berenīke ēda ar labu apetīti. Viņa stāstīja brālim, ko nolēmusi darīt. Viņa gribot, cik drīz vien iespējams, atgriezties Jūdejā un pavadīt ziemu savos īpašumos. Viņa domājot, ka ķeizars viņai vēl sarīkošot atvadu svinības. Šajā dienā tā bija pirmā reize, kad viņa pieminēja Titu, un Agripam bija no sirds žēl, dzirdot māsu sakām «ķeizars». Vispār, Berenike turpināja, viņa šeit gribot redzēties vēl tikai ar diviem cilvēkiem: ar savu juridisko pārstāvi Kvintiliānu un ar savu hronistu Josefu ben Matatiju. Princese runāja tik noteikti, ka nebūtu bijis nozīmes iebilst.

— Vai tu gribi, lai es tevi pavadu, Nikiona? — Agripa jautāja.

Berenike acīmredzot bija sagatavojusies arī uz šādu jautājumu.

— Tas, protams, būtu jauki, — viņa atbildēja. — Tomēr man šķiet, ka daudzu iemeslu pēc mums abiem būtu labāk, ja tu paliktu Romā līdz amfiteātra atklāšanai.

Agripa bija gudrs vīrs un pazina pasauli. Viņš bija redzējis, kā pavēršas un piepildās daudzi likteņi, kā notiek milzīgi lūzumi atsevišķu cilvēku un veselu tautu dzīvē, viņš domāja, ka izprot cilvēkus, un ar Berenīki viņu jau kopš māsas dzimšanas saistīja ļoti sirsnīgas attiecības. Viņš bija sagatavojies uz daudz ko, bet uz šiem vēsajiem, mierīgajiem apsvērumiem gan ne. Vai tā bija Nikiona, viņa māsa?

Agripa saņēma un glāstīja viņas roku, un viņa ļāva tam notikt. Nē, šī te nebija Nikiona, kaislību pilnā sieviete, kurai pat augstākais mērķis nebija pietiekami augsts. Tā nebija tā pati sieviete, kas vēl tikai pirms dažām nedēļām bija gulējusi viņa priekšā kaila un izkratījusi sirdi, atklādama lielās bēdas un vēl lielākās cerības. Tā bija svešiniece: Berenīke, Jūdejas princese, Halkīdas un Ki-likijas valdniece, viena no impērijas pirmajām dāmām, gudra, prātīga un ļoti tāla tiem dedzīgajiem sapņiem, kuros bija dalījusies ar viņu.

Advokāts sēdēja stalti, un viņa brūnās, izvelbtās acis raudzījās no Berenīkes uz Agripu.Viņš bija cēlies no spāniešu ģimenēm, kas monarhijas sākumos bija ieceļojušas Romā un visai ātri iekarojušas šeit ievērību sabiedrībā un literātu aprindās. Šajā īsajā laikā viņš bija ticis ar savu darbu galā: abas runas, kuras viņš toreiz bija teicis princeses prāvā, tagad bija noslīpētas līdz pēdējam sīkumam un cienīgas būt par sava laika izcilākās prozas paraugu. Viņa darbs, Kvintiliāns pieklājīgi sacīja, pasniegdams Be-renīkei abus sējumiņus, neesot viņai vairs nekāds pakalpojums, jo līdz ar viņas ierašanos Romā šās prāvas iznākums taču esot galīgi izšķirts. Tātad viņam vairs atliekot

tikai pateikties princesei, ka viņam bijusi dota izdevība tik daudziem cilvēkiem parādīt, kas ir laba latīņu valoda.

Viņš maldoties, Berenīke atbildēja, tieši tagad viņai Kvintiliāna palīdzība esot vajadzīga vairāk nekā jebkad. Proti — viņa jau tuvākajās dienās atkal aizbraukšot no Romas.

Staltajam un cienīgajam vīram tikai ar pūlēm izdevās slēpt pārsteigumu. Šās valdnieces, «ebreju Veneras», kā Kvintiliāns viņu dēvēja draugu pulkā, aizstāvību viņš tiešām bija uzņēmies tikai tāpēc, ka saskatīja šeit vilinošu iespēju parādīt savu runas mākslu. Berenīkes prasībai bija sarežģīta priekšvēsture. Tieši tas viņu bija vilinājis; viņš bija slavens ar savu spēju izgaismot grūti pārredzamas lietas, latīņu valodas loģika ļāva skaidri izklāstīt arī vissarežģītāko, bet latīņu valoda un tās cildeno tradīciju glabāšana bija Kvintiliāna sirdslieta. Pati prāva viņu maz interesēja; jā, vārdos neizsacīts priekšnoteikums, kas viņam bija jāievēro, saņemot mandātu, taču bija tāds, ka šās prāvas iznākums ir zināms jau pašā sākumā.

Bija izšķirams jautājums, ciktāl Berenīkes kā Halkīdas un Kilikijas valdnieces tituli atbilst faktiskajām tiesībām uz īpašumiem un galvenēm kārtām uz nodokļu suverenitāti. Valdnieces prasība pati par sevi bija pamatota. Pirms vairākiem gadu desmitiem kāds no viņas priekštečiem, kura rokās bija valdnieka vara, bija rīkojies tā, ka romiešu tiesa to varēja iztulkot par dumpi un sodīt ar nodokļu suverenitātes anulēšanu. Tā kā Romas senāts un tauta to toreiz nebija izdarījuši, impērijas prasība bija noilgusi un Berenīke savas privilēģijas izlietoja pamatoti. No otras puses, te bija runa par lielām vērtībām, un tiesu noteikumi bija stiepjami.

Tā kā «ebreju Veneru» balstīja Tita labvēlība, tad pilsētā visi domāja, ka šī ieilgusī prāva ir tīri formāla un noteikti beigsies ar Berenīkes uzvaru. Lieta vilkās garumā tikai tāpēc, ka skopais Vespasiāns nespēja oficiāli atteikties no tiesībām uz tik lielām vērtībām, kaut gan faktiski atteikšanās jau bija notikusi, jo nodokļi visu laiku ieplūda Berenīkes kasēs. Tagad, kad pie varas bija Tits, vairs nebija šaubu, ka Roma visdrīzākajā laikā apstiprinās Berenīkes tiesības.

Tāda bija bijusi situācija, kad Kvintiliāns sasveicinājās ar valdnieci. Tagad, pēc Berenīkes īsā paziņojuma, tā bija biedējoši mainījusies. Ceturtdaļminūtē šī prāva no literāra pasākuma bija pārvērtusies draudīgā politiskā pasākumā.

Tajā brīdī, kad Tits vairs nestāvēs aiz varas īpašnieces muguras, kļūs visai apšaubāmi, vai Roma palaidīs garām tik lielu un vieglu laupījumu.

Kvintiliāns, pūlēdamies sēdēt mierīgi un meklēdams īsto atbildi uz tik negaidītu paziņojumu, steigšus apsvēra, kādas sekas varētu būt Berenīkes nelabvēlībai. Tūlīt radās daudzas problēmas. Vai no valdības puses nenāks vilinoši piedāvājumi, lai viņš savu klienti nodod? No otras puses, varbūt ķeizars tieši tāpēc, ka sarauj attiecības ar šo sievieti, gribēs viņai atlīdzināt? Kvintiliāns bija nācis šurp, domādams, ka ir vērts labai lietpratējai pasniegt dažas lappuses izcilas prozas. Un nu viņam pēkšņi bija jāizlemj vitāli svarīgs jautājums. Šādas prasītājas pārstāvēšana bija šaubīga, varbūt bīstama. Vai visgudrāk nebūtu pateikt, ka viņš jau sen domājis nodoties tikai literāram darbam, kas, starp citu, bija taisnība, un, tā kā līdz ar valdnieces ārkārtīgi steidzīgo aizbraukšanu šī prāva draud no jauna sarežģīties, viņam ar nožēlu jāatsakās būt par pārstāvi?

Kvintiliāns jūdus nekad nebija mīlējis, un «ebreju Veneras» ietekme uz Romas politiku viņam nekad nebija bijusi patīkama. Viņš juta lielu kārdinājumu tagad no viņas atteikties, bet Kvintiliāns bija kaislīgs stilists. Viņa dzīves jēga bija pierādīt, ka latīņu valoda itin nemaz neatpaliek no grieķu valodas un daudzējādā ziņā to pat pārspēj. Viņš pirmām kārtām bija latīnis un tikai otrām kārtām romie tis. Viņš bija pārliecināts, ka cilvēks ir identisks ar savu stilu, ka nesolīdums noteikti izpaužas arī stilā; tātad, ja viņš šajā pārbaudījumā nesaglabās savu cieņu, tad no ta cietīs arī viņa latīņu valoda. Viņš nolēma būt korekts

Kamēr Kvintiliāns šaubījās un izlēma, Berenīke izklāstīja savas prasības un argumentus. Viņa runāja apbrīnojami loģiski, bez jebkāda satraukuma. Viņai bija vajadzīga loģika un prāts. Baudīdama Tita labvēlību un būdama ķeizariene, Berenīke būtu varējusi daļēji piekāpties. Tita atstātā Berenīke, Halkīdas un Kilikijas valdniece, nedomāja no savām prasībām atkāpties ne par matu. Viņas senči bija bijuši lieli karaļi, kuriem, dzīvojot ieķīlētiem starp pasaules varenākajām lielvalstīm, arvien bijusi vajadzīga ārkārtīgi liela valstiska gudrība un ātras izlemšanas spēja. Viņa bija īsta šo karaļu mazmeita. Tas ir jauns darbības lauks, kurā viņai tagad sevi jāapliecina, un viņa sevi apliecinās. Viņa piespiedīs Titu vēlreiz par viņu domāt. Viņa zināja tikpat labi kā Kvintiliāns, ka pēdējais izšķirošais vārds sakāms ķeizaram. Viņa piespiedīs Titu parādīt savu īsto seju.

Kvintiliāns bija pārsteigts par Berenīkes aso prātu. Vēl vairāk izbrīnīts bija Agripa.

— Kā tev šķiet labāk, Berenīke, — viņš jautāja, kad Kvintiliāns bija aizgājis-, un tagad sacīja «Berenīke», nevis «Nikiona». — Kā tev šķiet labāk — ka Tits tev šīs privilēģijas atņem vai ka viņš tev tās atstāj?

Berenīke paskatījās uz brāli nepasmaidīdama; viņa zināja, ko viņš domā.

— Spīvs naids man patīk vairāk nekā vienaldzīgs taisnīgums, — viņa atbildēja.

Kad ieradās Josefs, viņa pēdējo reizi ļāva vaļu jutām. Sis brālēns bija redzējis, kā sākās viņas un Tita draudzība, pats bija atbalstījis un palīdzējis. Tagad, uz visiem laikiem atstādama Romu un savus sapņus, viņa gribēja Josefa, šā laika vēstures rakstītāja, priekšā nostāties tāda, kāda vēlējās izskatīties nākamo paaudžu acīs. Bet, kad viņš bija atnācis, Berenīke aizmirsa, kādā nolūkā viņu aicinājusi. Reiz viņa šo vīru bija izsmējusi, tāpēc ka viņš bija zemojies romiešu priekšā, viņa bija turējusies no viņa septiņu soļu attālumā kā no spitālīgā. Vai viņa pati daudz no viņa atšķīrās? Vai viņa pati visus šos desmit gadus nebija darījusi to pašu, tikai ar mazākām sekmēm? Sāpju pilnās pagājušās nakts domas un jūtas lauzās uz āru, un viņa teica atzīšanās un nožēlas vārdus.

— Tas bija nepareizi, — viņa sevi apsūdzēja. — Viss, ko mēs, mans brālis un es, esam darījuši, bija nepareizi. Karam, protams, vajadzēja beigties slikti, ja arī mēs butu palīdzējuši, un tas bija labi un pareizi, ka mēs centāmies no tā atturēt. Bet nepareizi bija tas, ka tad, kad sacelšanās tik un tā notika, mēs nenostājāmies priekšgalā. Mums vajadzēja iet bojā līdz ar citiem. Mēs izturējāmies nelietīgi, brālēn Josef. Tomēr jūs vismaz esat guvis panākumus. Man nav pat panākumu. Ja mēs būtu cīnījušies kopā ar sacelšanās dalībniekiem, — viņa nesavaldīgi un nikni piebilda, — tad varbūt mēs savā bojāejā butu aizrāvuši līdzi arī Titu.

Josefs klausījās. Tiklīdz viņš izdzirda pirmos Berenīkes vārdus, sagruva visi sapņi, kurus viņš kopš Vespasiāna nāves bija lolojis savā labā. Viņš bija nācis šurp lepns, cerību pilns, triumfēdams, kā liels rakstnieks pie ķeizarienes, kas viņam ir labvēlīga. Bet tagad ķeizarienes vairs nebija, tagad bija tikai apvītusi, vīlusies sieviete, un viņš pats nozīmēja vairāk nekā viņa. Jo viņš, kā viņa teica, vismaz bija guvis panākumus.

Viņa joprojām žēlojās: — Mēs nevaram ar citiem saprasties. Viņiem ir auksta sirds. Mēs jūtam, ko citi jūt, bet viņi to nespēj. Bet varbūt arī tā ir balva, ka viņiem nav lemts to just, un tas ir viņu panākumu cēlonis.

Jau tajā pašā dienā viņa kā starp citu laipni pavēstīja ķeizaram, ka šoreiz viņai esot neparasti grūti paciest Romas klimatu un svētku kņadu. Viņa jūtoties ļoti nogurusi un, tā kā esot jau ķeizaru apsveikusi sakarā ar uzkāpšanu tronī un parādījusi viņam godbijību, tad lūdzot atļauju atgriezties atkal savu Jūdejas īpašumu vientulībā.

Ak, cik Tits bija apbēdināts, cik jaukus un neiejūtīgus nožēlas vārdus viņš atrada! Viņš tiešām bija pieklājīgs vīrietis, un tikai ļoti smalka auss varēja sadzirdēt, kā viņš uzelpoja. Starp citu, Berenīke tajā pašā audiencē skāra arī jautājumu par savu prāvu, kaut gan bija nolēmusi darīt citādi. Viņa teica, ka tagad, kad viņa aizbraucot no Romas droši vien uz ilgu laiku, varbūt būtu ieteicams apspriest nepatīkamo jautājumu par viņas privilēģijām Hal-kīdā un Kilikijā. Galu galā šis jautājums taču būšot jāizšķir viņam. Jau runādama viņa nožēloja savu rīcību. Viņa Titam šo pārbaudījumu bija padarījusi pārāk vieglu. Viņš priecāsies, ka ir radusies tik ērta iespēja viņai «atlīdzināt». Nevajadzēja tagad par to runāt. Taču viņa pārāk alka redzēt, kā viņš uz to reaģēs.

Tits izskatījās tieši iepriecināts, kad Berenīke ieminējās par šo prāvu. Protams, viņš teica, esot pienācis laiks šai muļķīgajai lietai beidzot darīt galu. Viņa ministri un juristi esot tūļīgi birokrāti. Viņam šajā jautājumā jau sen viss esot skaidrs, un viņš pateicoties, ka Berenīke to atgādinājusi. Visas viņas pretenzijas, protams, esot taisnīgas, tikai viņa tēvs, dievs Vespasiāns, dažos gadījumos, kā jau viņa zinot, esot rīkojies savdabīgi un bijis atturīgs. Viņš došot rīkojumu, lai šo lietu nokārto visdrīzākajā laikā. — Visdrīzākajā laikā? — Tits skaļā rosībā pats sevi pārlaboja. — Mums ar to jātiek galā jau šodien, tūlīt. — Un viņš sasita plaukstas, saukdams savu sekretāru, un deva nepārprotamu rīkojumu.

Berenīke sēdēja smaidīdama un smaidīdama klausījās ķeizara priecīgi dotajās lietišķajās pavēlēs, kas viņai un viņas brālim nodrošināja tik ilgi apstrīdētās tiesības uz daudziem miljoniem. Viņa un viņas brālis, pēdējie Has-moneji, bija atdevuši lielu daļu savas bagātības, lai finansētu apvērsumu, kura iznākumā šis vīrs un viņa tēvs uzkāpa troni. Berenīkei kremta, ka Tits tagad tik vērienīgi tika vaļā no savas vainas. Viņa mīlēja viņu, bet viņš no viņas atpirkās.

Pēc trim dienām Tits rīkoja Berenīkei oficiālas atvadu svinības. Viņš skaistā runā cildināja lielo, mīlamo Austrumu valdnieci un izsacīja nožēlu, ka viņa jau tik drīz pagriežot muguru viņa Romai, pat nedevusi iespēju parādīt viņai jauno teātri un izrādes. Berenīke ar rūgtu gandarījumu ievēroja, ka viņš šai runai bija sagatavojis stenografētus uzmetumus, kurus turēja paslēptus piedurknē.

Tad viņa aizbrauca. No tās pašas Ostijas, kur bija izkāpusi krastā, šurp atbraukusi. Agripa, Klaudijs Regīns, Kvintiliāns, Kajs Barcārone, kapteinis Katvalds ar savu vācu miesassardzi pavadīja viņu līdz kuģim. Divas romiešu kara galeras eskortēja princeses kuģi, kamēr vien krasts vēl bija redzams. Jau pirms tam kapteinis Katvalds ar saviem vācu kareivjiem priecīgs atgriezās pilsētā. Jūdi palika stāvam krastā, līdz izzuda kuģis un līdz ar to viņu cerības.

Berenīke aizsteidzās uz savām telpām, tiklīdz kuģis bija izgājis jūrā. Starp citu, Romā neviens nebija pamanījis, ka viņai bijusi savainota kāja.

Nekad neviens ķeizara viesis nebija ticis aizvadīts ar lielāku godu. Turklāt jau Bereriīkes aizbraukšanas dienā tika izdots edikts, ar kuru viņai tika piešķirta apstrīdētā vara Halkīdā un Kilikijā un karalienes tituls. Viņas portrets joprojām karājās goda vietā ķeizara pieņemamā zālē. Neviens cilvēks, izņemot Agripu un Josefu, neuzzināja, kas starp Titu un Berenīki noticis. Tomēr jau drīz vien par to runāja visā pilsētā un impērijā. Tie, kas pirms dažām nedēļām steidzīgi un dedzīgi bija atzinuši Tibras labā krasta iedzīvotāju izcilās īpašības, tagad vēl steidzīgāk un dedzīgāk atgriezās pie savas vecās pārliecības un ar divtik brutālu izsmieklu lika jūdiem just viņu mazvērtību. Jūdi, kuri vēl pirms nedēļas bija staigājuši iedomīgi un droši, atkal kļuva mazi un krita izmisumā, un doktori deva rīkojumu, lai visās impērijas sinagogās trīs sabatos pēc kārtas tiktu lasīta pravieša skaistā nodaļa, kas sākas ar vārdiem: «Mieriniet, mieriniet manu tautu.»

Birojos, kas organizēja zobencīņu sacensības, pēkšņi neviens vairs nešaubījās, vai drīkst šim nolūkam izmantot atlikušos jūdu karagūstekņus. Atalgojums tiem, kas pieteicās brīvprātīgi, samazinājās par četrdesmit procentiem.

Neviens vairs neinteresējās par jauno cilvēku no labās ģimenes, kurš bija ļāvis sevi savervēt, lai dabūtu naudu, ar ko segt tēva bēru izdevumus.

Pat karagūstekņu nometnēs zināja, kas noticis. Tika sūtīti sirdi plosoši lūgumi jūdu draudzēm, lai palīdz, lai izpērk brīvībā. Kungiem, kas vāca ziedojumus šim mērķim, tagad bija lielāki panākumi. Tomēr atsevišķiem gūstekņiem izredzes uz izpirkšanu bija mazas, viņu bija pārāk daudz, un nometnēs valdīja drūms, bezcerīgs un klusas rosmes pilns noskaņojums. Ikviens lūdza, lai pretinieks viņu nesaudzē, tāpat kā pats pretinieks netiks saudzēts, jo, kas uzvarēs daudzus, tam varbūt būs izredzes palikt dzīvam. Taču bija zināms, ka šīs izredzes nav lielas, ka vairākumam vārdu sarakstā ir pievienots fatālais «P», un gūstekņi gan trenējās, gan arī gatavojās uz nāvi, sūdzēja grēkus, kārtoja darīšanas, lūdza dievu.

Kad Berenīke bija prom, Titu bieži pārņēma stipri izklaidīgs noskaņojums. Viņš stāvēja pie viņas portreta un prātoja. Viņš nevarēja aptvert, kas īsti ir noticis. Berenīke taču bija tā pati sieviete, kas senāk. Sī seja, krūtis, locekļi, stāja, šis augums uri dvēsele bija tie paši, ko viņš mīlējis desmit garus gadus. Kā gan tik stipras jūtas, nepārvaramākās, kādas vien viņa mūžā bijušas, varēja tik pēkšņi izgaist? Vai tas bija šā dieva Jahves sods, ka tas viņam atņēma augstāko laimi? Bet varbūt, gluži otrādi, Kapitolija Jupiters visžēlīgi atvēra viņam acis un norādīja viņa īsto uzdevumu. Tomēr šī otrā — mierinošā doma nespēja pilnīgi padzīt pirmo — bažīgo.

Lai nu kā, bet romiešu vidū attiecību saraušana ar jū-dieti Valim sagādāja pirmos lielos panākumus. Tautas mīlestība, par kuru viņš tik ilgi bija veltīgi cīnījies, tagad pēkšņi pati iekrita klēpī. Tits to baudīja ar patiku. Viņš pietiekami ilgi bija pakļāvies izsmalcinātām iegribām, jutis smeldzīgas simpātijas pret Austrumiem. Ticis vaļā no šīm dārgi pirktajām jūtām, viņš uzelpoja.

Viņš tīksmi gozējās savas tautas mīlestības saulē. Lietoja arvien jaunus, rafinētākus līdzekļus, lai to vēl palielinātu. Šķiedās ar to. Tikai tagad viņš pilnīgi izjuta prieku par savām būvēm, par lielisko gatavošanos uz izrādēm. Arvien retāk viņš gribēja redzēt netīkamo atgādinājumu — Klaudiju Regīnu. Bez pavadoņiem, bez maskas, kā privātpersona viņš pastaigājās pa ielām un kāri tvēra, ko ļaužu masas par viņu runā. Ja kāds tagad vēl lietoja vārdu «Valis», tad ar simpātijām un maigumu, un nepastāvēja vairs liela starpība starp šo apzīmējumu un tof ko viņam bija izdomājuši galma dzejnieki un retorikas meistari: «Cilvēku cilts mīla un prieks.»

Pretēji izrāžu vadītāja ieteikumam Tits «Jauno termu» pabeigšanu svinēja nevis ar vienīgi aristokrātijai paredzētu iesvētīšanu, bet jau pirmajā dienā laida iekšā plašas masas. Viņš pats tajā dienā milzīgajā, krāšņajā peld-iestādē ieradās bez miesassargiem, gluži kā kurš katrs no daudzu tūkstošu lielā apmeklētāju pulka. Tits izģērbās kopā ar visiem citiem, kopā ar viņiem peldēja baseinā ar remdenu ūdeni un tad baseinā ar aukstu ūdeni, Jāva sevi kopā ar viņiem noberzt, sarunājās ar saviem kaimiņiem dialektā, kur sabīniešu izruna jaucās ar romiešu izrunu, viņiem par prieku teica «Rauma», nevis «Roma» un kopā ar citiem vīriem jokodams sprieda, cik lielu dzeramnaudu dot peldiestādes darbiniekiem.

Tits kopā ar citiem stāvēja lielajā zālē pie freskas, kas gan nebija meistardarbs «Garām palaistās izdevības», bet samērā banāls mitoloģisks gleznojums «Venera izkāpj no jūras putām». Lai nu kā, bet glezna deva labu iemeslu piedauzīgiem jokiem. Tits pats spēra vaļā vispiedauzīgākos. Visi ķeizaru pazina, bet no sirds nodevās sāktajai spēlei un izlikās, ka nepazīst viņu.

Visu to darot, Titu reizēm tomēr pēkšņi pārņēma tirdoša, svešāda sajūta. Vai tiešām tas bija viņš, kas tur, skaļu kliedzienu pavadīts, metās uz galvas ūdenī? Vai tas bija viņš, kas ar patiku sacīja «Rauma», nevis «Roma» un irgojās par Veneras kaunumu? Trokšņodams viņš ņēmās pa lielisko celtni, grūda saviem romiešiem dunkas sānos, ļāva sist sev uz pleca, un visi viņu bezgalīgi mīlēja. Beigās viņš tieši un atklāti pajautāja, vai viņi priecājas, ka Valis ir viņu vidū. Par atbildi atskanēja vētraini smiekli un milzīgas gaviles. Taču smiedamies un trokšņodams līdz ar citiem, turklāt domās stenografēdams pats savus vārdus, viņš saprata, ka tas, kas šeit smejas un trokšņo, ir, augstākais, Valis, nevis īstais Tits. īstais Tits bija nevis «Jaunajās termās», bet tālu prom; viņš noraudzījās pakaļ kuģim, kuru nekad nebija redzējis un uz kura bija Bere-nīke, bet kuru viņš nevarēja panākt pat ar savu ātrāko karakuģi.

Dēmetrijs Libāns aiznesa izrāžu vadītajam manuskriptu «Jūras laupītājs Laureols». Libāns bija ļoti lepns. Uzvelsi

dūma teksts bija izdevies lielisks, tā tiešām bija luga, par kādu viņš sapņojis kopš bērnības, un tagad tā nāca īstajā brīdī. Viņš bija sasniedzis savu spēju kalngalu, nobriedis šai lomai, kurā bija ietverts vesels laikmets.

Dziļa gandarījuma pilns viņš stāstīja izrāžu vadītājam, kādu iedomājas režiju un tēlojumu. Taču citkārt tik pieklājīgais un aizrautīgais kungs šoreiz palika vēss. Viņš neticot, vadītājs teica, ka tagad ķeršoties pie jauna uzveduma sagatavošanas. Lai padomājot par kaut ko aktuālu, piemēram, par farsu «Jūds Apella»; galmā ļoti ietekmīgas personas esot izteikušas vēlēšanos redzēt šo farsu vēlreiz, un Romas publikai tieši tagad tas noteikti būšot ļoti pa prātam.

Dēmetrijs Libāns plati atpleta savas bāli zilās, miglainās acis, no izbrīna gandrīz apstulbis. Vai viņš sapņoja? Vai tas bija izrāžu vadītājs, ar kuru viņš te runāja? Vai patlaban bija 833. gads kopš pilsētas dibināšanas? Ko tas cilvēks tur gvelza? Viņš taču bija atnācis, lai spēlētu «Jūras laupītāju Laureolu». Vai šis te vīrs kaut ko neteica par «Jūdu Apellu»? Kā tā? Kas tad nu? Vai tas bija joks? Vai šis cilvēks gribēja sabojāt viņam prieku, atkal celdams augšā piecpadsmit gadus snaudušo lietuvēnu, uzurdīdams bailes un sirdsapziņas pārmetumus, kas pārciesti šā bīstamā farsa dēļ, kurš šobrīd varēja izraisīt tikai grautiņus un postu? — Ķeizars grib redzēt «Jūdu Apellu»? — viņš stostīdamies jautāja. Un notika tas, kas ar viņu vairs nebija atgadījies jau trīsdesmit gadu, — viņa izkoptajā grieķu valodā ieskanējās diafekts, tas pats pusaramiskais dialekts, kura dēļ tika zoboti Tibras labā krasta iedzīvotāji.

— Noteikti norādījumi vēl nav doti, — izrāžu vadītājs piesardzīgi sacīja, — taču man šķiet augstākā mērā neticami, ka tagad atgriezīsies pie «Jūras laupītāja Laureola».

Šoreiz Libāns bija dzirdējis skaidri. Tas nebija sapnis, tie bija vārdi — lietišķi sacīti, nopietni domāti. Katrs no tiem viņu ķēra kā sitiens pa galvu un satrieca līdz sirds dzijumiem. Grīļodamies, blenzdams neko nesaprotošām acīm, Libāns aizgāja.

Viņš aizsūtīja kapadokiešu skrējējus ar nestuvēm uz mājām, tagad viņam vajadzēja staigāt, kustēties. Viņš gāja no Palatīna lejā uz Forumu streipuļodams, runādams pats ar sevi. Garāmgājēji izbrīnījušies noskatījās viņam pakaļ. Daudzi viņu pazina. Daži viņam sekoja — dīkdieņi, bērni; sekotāju saradās arvien vairāk. Libāns viņus neredzēja. Pēkšņi viņš jutās līdz nāvei noguris un vaidēdams apsēdās uz Miera tempļa kāpnēm. Tur nu viņš čurnēja, ķermeņa augšdaļu šūpodams, trīcošu galvu — vecs jūds. Draugi aizveda viņu mājās.

Libānu gremza rūgtas, nožēlas pilnas domas. Tas, kas ar viņu noticis, varēja arī nebūt tikai sagadīšanās. Tik ilgi viņš bija gaidījis uz šo piepildījumu, un tagad, kad tas bija klāt, kad cilvēks iekšēji bija sagatavojies, kad teksts bija labi izdevies, kad bija radīts īstais ietvars, —-pēkšņi pēdējā brīdī, zināmā mērā jau tajā brīdī, kad viņš gribēja iziet uz skatuves, viņam pie kājām skatuve sagruva. Tas bija Jahves sods.

Viņa pelēkzilās, miglainās acis kļuva pilnīgi trulas, bālā, mazliet uzblīdusī seja — pelēka un krunkaina kā čaugani piebāzts maiss. Viņš prātodams nomocījās, sakritās.

Tādu viņu atrada Josefs. Jauno pavērsienu Joccfs varbūt dabūja just vismazāk, jo, ko viņš varēja sasniegt, to bija jau sasniedzis. Kad nu viņš aktieri ieraudzīja tik sabrukušu, viņam iešāvās prātā doma, ka ar pašu itin viegli būtu varējis notikt tāpat. Viņš arī atcerējās, ko visu Dē-metrijs Libāns viņa labā bija darījis, kad viņš pirmo reizi ieradās Romā. Kaut arī Josefs savā grāmatā nebija minējis skaitļus, viņš tomēr bija precīzs rēķinātājs. Viņš neaizmirsa, ja kāds viņu aizvainoja, un viņš neaizmirsa ari, ko labu viņam kāds ir darījis. Kad nu aktieris te sēdēja tik mazs un nožēlojams, stāstīdams, ka no viņa prasīts, lai viņš tēlo jūdu Apellu, nevis jūras laupītāju Laureolu, Josefs nolēma sagādāt draugam gandarījumu. Viņš pieņēma drosmīgu lēmumu — devās pie Lūcijas.

Josefs pazina sievietes. Jau no pirmā brīža, kad Lūciju ieraudzīja, viņš zināja, kā viņai var piekļūt. Viņa alka dzīves, bija jūtīga pret stiprām kaislībām, nepazina baiļu. Marulls bija stāstījis — viņai neesot bijis pa prātam, ka Tits sūta Berenīki projām, lai gan tas ļoti atbilda viņas un Domiciāna interesēm. Ja Josefam izdotos viņu pārliecināt, cik nekorekti pret aktieri ir izturējušies, tad viņa par Libānu parūpēsies, par to viņš bija drošs.

Lūcija neslēpa, ka priecājas, viņu redzot. Josefs ar viņu runāja atklāti kā ar labu, saprotošu draudzeni. Viņš runāja par Berenīki, stāstīja notikumus no viņu abu pazīšanās sākumiem, par kuriem nekad nebija ieminējies. Viņš sirsnīgi runāja par Titu, izsacīja nožēlu, ka viņš ar Bere-nīki izšķīries, tomēr tūlīt atzina Tita rīcību par pareizu un ar prieku vēroja, ka Lūcija šādam vīriešu viedoklim enerģiski pretojas. Tālāk jau bija viegli. Drīz vien, pat nelietodams sevišķi ietekmīgus vārdus, viņš jau bija Lūciju pārliecinājis tiktāl, ka viņai derdzās izturēšanās pret pilsētas jūdiem un pret aktieri jo sevišķi. Bija nekorekti ap šiem cilvēkiem vispirms luncināties, modināt viņos tūkstoš cerību un tad ar kājas spērienu atsviest malā. Jā, viņas domas bija tādas. Viņa tās neslēpa, arī savam svainim Titam ne. Viņa sēdēja Josefa priekšā stalta, tālu at-starpinātās acis virs asi iezīmīgā deguna vērās drosmīgi, sarežģītās sasukas tornis ar daudzajām cirtām viegli drebēja, un Josefs bija pārliecināts, ka Tits viņas domas nopietni apsvērs.

Tits staroja, redzēdams Lūciju. Viņš it kā ieraudzīja viņu no jauna. Sajās pēdējās nedēļās viņš gan jau bija ievērojis, cik viņa ir skaista un spēkpilna, bet tad viņš vēl bija atradies jūdietes burvības varā. Tagad viņš šo sievieti redzēja pa īstam, zināmā mērā pirmo reizi — šo drosmīgo, bezbēdīgo, juteklisko seju. Sī te prata dzīvot. Viņš bija muļķis, un puisītim bija bijusi taisnība. Ja viņš tik jaunos gados kā puisītis būtu atradis tādu sievu kā šī, tad diezin vai būtu visās pasaules malās tik pārmērīgi pinies ar padauzām, tad viss būtu noritējis labi un viņš vēl spētu radīt bērnus. Diezin vai tad viņš būtu kritis jūdietes valgos, un šis mokošais apkārtceļš viņam būtu ticis aiztaupīts.

Ko Lūcija teica?

— Tas, kā jūs to izdarījāt, svaini, bija jūsu necienīgi. Dažkārt atgadās, ka sieviete vīrietim vairs nepatīk, tas ir dabiski, un pret to nebūtu ko iebilst. Taču man šķiet nekorekti, ka jūs par šo savas gaumes pārmaiņu liekat maksāt pieciem miljoniem cilvēku. Jūsu jūdi ar dažiem izņēmumiem man ir nesimpātiski, varbūt vēl nesimpātiskāki nekā jums pašam. Taču tas, kā jūs tagad pret viņiem izturaties, nav pieļaujams. Ja puisītis tā rīkotos, tad es viņam gan pamatīgi pateiktu, ko par to domāju.

— Ziniet, Lūcija, — Tits noslēpumaini teica, it kā pār viņu būtu nākusi pēkšņa atskārsme, — viņas izstarotā pievilcība nebija dabiska, veselīga. Tajā bija tikai šis svešzemnieciskais, šis nolādētais austrumnieciskais. Tikai tagad es viņu ieraudzīju ar labām romiskām acīm. Viņa ir veca jūdiete, maniem romiešiem ir taisnība. Esmu atveseļojies, tas nāca pārāk spēji, un tad viegli var notikt, ka cilvēks cērt pār strīpu. Tas, ko jūs sakāt, droši vien ir pareizi. Es uzmanīšu, lai nenotiek pārmērības.

Viņš lūkojās uz Lūciju, un viņa lūkojās uz Titu, un viņš viņai patika. Viņa mīlēja puisīti savā īpašā veidā, bet Tits bija interesantāks. Pie Jupitera, viņš nebija nekāds valis, viņš bija kustīgs delfīns! Cik viņš bija valdzinoši neaprēķināms — vienubrīd militāri stingrs, tad atkal zēniski gaisīgs, tad atkal iegrimis prātojumos par savām ilgām pēc Austrumiem. Šodien viņš izturējās bezbēdīgi, bērnišķīgi, rādīja, kā priecājas par viņas klātbūtni. Viņš atrada īstos vārdus, nebija ne uzmācīgs, ne bikls. Viņš nebija ne ķeizars, ne viņas vīrabrālis, viņš vienkārši bija vīrietis, kas viņai patika un kam viņa patika.

Klaudijs Regīns pieteicās audiencē. Ķeizars viņu nepieņēma, bet lika atnākt rīt. Kad Lūcija gribēja iet projām, Tits viņu atturēja, un, kad viņi beidzot šķīrās, abi viens pret otru juta stipras, ielīksmojošas simpātijas. Titam likās, ka tikai tagad viņš ir pilnīgi ticis vajā no jūdietes, un viņā atkal pamodās muļķīgā, bet ticību modinošā cerība, ka šī Lūcija varbūt varētu dāvāt viņam dēlu.

Nākamajā dienā viņš deva rīkojumu novākt Berenīkes portretu. Tagad Romā šo sievieti vairs neatgādināja nekas cits kā tikai zvaigznājs Lauvas zvaigznāja tuvumā — ši tālā, smalkā mirgujošana, kas bija maiga kā matu šķipsna un saucās viņas vārdā.

Izrāžu vadītājs Dēmetrija Libāna izbīll un pazemojumā noraudzījās ar labpatiku. Tā kā aktieris viņu bieži bija kaitinājis ar savām zvaigznes kaprīzēm, viņš ar prieku izmantoja izdevību atmaksāt. Nākamajā reizē, sniegdams Titam ziņojumu, viņš centās ķeizaru piedabūt, lai dod rīkojumu izrādīt farsu «Jūds Apella».

Taču, tiklīdz viņš par to ieminējās, tā pēc ķeizara izturēšanās nomanīja, ka piekrišanu nedabūs vis tik viegli, kā bija cerējis. Viņa priekšā atradās Valis, neveikls dzīvnieks, bet bīstams ar saviem milzīgajiem apjnēriem, tāpēc medībās vajadzēja lietot viltu un aplinkus. Izrāžu vadītājs veikli novirzīja sarunu uz ko citu, bet vēlāk no jauna it kā garāmejot nedroši bilda, ka romieši prasot, lai viņiem atkal parādot farsu par jūdu Apellu. Šis vīrs pazina ķeizara vājības un zināja, cik ļoti viņš alkst pēc tautas faiasu atzinības. Izrāžu vadītājs uzsvēra, ka viņam pašam «Jūds Apella» ne visai patīkot un ka Marulla «Laureols» esot ļoti labs. Viņš tomēr domājot, ka viņa pienākums ir ķeizaram darīt zināmu, cik ļoti masas tieši tagad vēlas redzēt «Jūda Apellas» uzvedumu.

Tits uz pazemīgi nogaidošā pozā stāvošo vīru pameta savādi izklaidīgu skatienu. Vai lai viņš noraida tautas vēlēšanos, ko var tik viegli izpildīt? Viņš gan ir devis Lūcijai solījumu. Apņēmies rūpēties, «lai nenotiek pārmērības». Viņš arī nekādā ziņā negribētu aizvainot Dēmet-riju.

Tits sēdēja saīdzis, uz savas piezīmju tāfelītes stenografēdams visādas blēņas. Viņš vairījās no noteiktiem lēmumiem un labāk ielaidās kompromisos.

— Kā būtu, — viņš sacīja, — ja ļautu Libānam tēlot viņa Laureolu un kādam citam, piemēram, Latīnam vai Favoram, dotu jūda Apellas lomu?

Izrāžu vadītājs paraustīja plecus. — Es baidos, — viņš atbildēja, — ka uzvedums tad zaudētu savu pievilcību. Romieši brīnītos, kāpēc jūdu netēlo jūds. Šāds atrisinājums turklāt Libānu apbēdinātu ne mazāk kā tautu, jo Libāns šajā lomā bija nepārspējams.

Redzēdams, ka ķeizars joprojām nevar izšķirties, izrāžu vadītājs daļēji piekāpās. Tas, ka valdnieks, viņš sacīja, negribot aktierim likt kaut ko darīt piespiedu kārtā, atbilstot viņa visai maigajai dabai. Viņš tomēr domājot, ka te var iet vidusceļu. Tautai varot parādīt tās iecienīto un aktuālo farsu, nenodarot pāri aktierim. Kā būtu, ja, piemēram, lūgtu Libānu šajās izrādēs tēlot Apellu, bet dotu viņam noteiktu solījumu, ka pēc tam viņš varēs spēlēt Laureolu?

Tits pārdomāja. Lai gan viņš vilcinājās, izrāžu vadītājs tomēr tūlīt redzēja, ka tagad Valis ir nomedīts. Tā arī bija. Tits vilcinājās tikai izskata pēc. Patiesībā viņš jutās priecīgs par izrāžu vadītāja ieteikto kompromisu. Tādējādi viņš turēja Lūcijai doto solījumu un viņam nevajadzēja ari sarūgtināt savus romiešus. — Labi, — viņš teica.

Libāns lādēja savu likteni. Tas viņam arvien no jauna izvirzīja tik grūtas alternatīvas. Kad viņš toreiz pēc tik mokošas svārstīšanās tēloja jūdu Apellu, tad tas vismaz bija kaut kas tāds, kas attiecās uz visiem jūdiem. Un tā nebija viņa vaina, ka viss beidzās bēdīgi, ka tāpēc galu galā, var teikt, gāja bojā valsts un templis. Tagad šī problēma attiecās uz viņu vienu pašu, nevis uz jūdiem kopumā, tomēr tāpēc tā viņu nenomāca mazāk. Ja viņš neuzstāsies, ja pieļaus, ka simt dienu ilgajās izrādēs tiks apiets, tad ar viņu ir beigas uz visiem laikiem. Turpmāk ķeizars diezin vai viņu vairs aizmuguriski balstīs. Tits noteikti, varbūt pat pats to neapzinādamies, gribēja atriebties visiem jūdiem par sarūgtinājumu, ko viņam sagādājusi Berenīke. Ja viņš tagad atteiksies tēlot jūdu Apellu, tad Titam tas būs labs iegansts nekad vairs neļaut viņam tikt uz augšu. Un Libāns bija piecdesmit vienu gadu vecs.

Viņš bija piecdesmit divus gadus vecs, bet negribēja to atzīt.

Toreiz, kad pirmo reizi tēloja jūdu Apellu, viņš no doktoriem bija pieprasījis atļauju. Šī atļauja bija izsacīta divnozīmīgi: beigās bija aizliegts tas, kas sākumā tika atļauts. Šoreiz viņš nekādu atļauju nelūdza. Aktieris zināja — ja viņš tagad tēlos jūdu Apellu, tad doktori to vienbalsīgi un bez kādām atrunām pasludinās par nāves grēku. Doktori bija mācīti, un Libāns viņus cienīja. Taču šajā jautājumā viņi nekādu padomu nevarēja dot, viņu uzskati bija pārāk sastinguši.

Viņš runāja ar Josefu, ar Klaudiju Regīnu. Vai viņš varēja atļauties ar savu jūda Apellas tēlu izsmiet jūdus, kā to no viņa gaidīja? No otras puses, vai viņš, kuru Jahve bija apveltījis ar izcilu mākslinieka talantu, drīkstēja atteikties un ar šo atteikšanos uz visiem laikiem izslēgt sevi no teātra? Tiklab Josefs, kā Regīns nevarēja pateikt ne «jā», ne «nē», abi bija sašļukuši.

Beigu beigās Dēmetrijs Libāns nolēma izpirkt no jūdu karagūstekņu nometnes piecus sacensībām paredzētos cilvēkus, upurējot šim nolūkam milzu summu, un tēlot jūdu Apellu.

— Es neesmu sentimentāla, bet rētiņu zem kreisās krūts tu nedrīksti skūpstīt, — Lūcija teica Titam, smejoties atsegdama lielos, vienādos zobus. — Arī viņš to nedrīkst.

Tā bija nakts pirms Flāviju amfiteātra atklāšanas, pirmā nakts, ko Lūcija pavadīja kopā ar Titu.

— Kāpēc tu mani dari greizsirdīgu, Lūcija? — Tits jautāja. — Kāpēc tu mani moki?

Viņa gulēja — liela, apmierināta, kaila.

— Es tev vienmēr esmu teikusi, ka mīlu viņu, — viņa atbildēja. — Bet kāda tev gar to daļa? Kāda mums gar to daļa? Nerunā par viņu! Tu esi pavisam citāds, Tit. Tas ir labi, ka dievi vīriešus radījuši tik dažādus.

— Man šķiet, — Tits, ari apmierināts, laimīgs, noslēpumaini čukstēja, — man šķiet, ka tagad es savas asinis esmu attīrījis no šiem nolādētajiem Austrumiem. Ar tevi, Lūcija. Tagad esmu romietis, Lūcija, un es mīlu tevi.

Tits jutās pilnīgi laimīgs, nākamajā dienā ieiedams teātri, kur tika sagaidīts ar vētrainu sajūsmu, un šoreiz zinādams, ka šī sajūsma nav policijas aranžēta. Viņš bija jutis stipru kārdinājumu dot teātrim savu paša vārdu, taču bija vēlēšanos apspiedis un atstājis šo godu savai dzimtai; iesvētot lielisko būvi, viņš to nosauca par «Flā-viju amfiteātri». Viņa triumfs un debesu labvēlības zīme tomēr bija tā, ka jauno namu bija lemts iesvētīt viņam, nevis Vespasiānam, kurš to tik ilgi bija cēlis. Viņš vēroja milzīgo, ļaužu pārpildīto telpu, pārlaizdams skaidru un priecīgu skatienu no augšas līdz lejai, viņš zināja, cik cilvēku tur pavisam ir — astoņdesmit septiņi tūkstoši; trīsdesmit tūkstoši marmora statuju pazuda dzīvo cilvēku jūrā.

Sākās izrādes. Bija agrs rīts, un tās turpinājās līdz saules rietam. Šai pirmajai dienai bija sagatavoti īpaši grandiozi priekšnesumi, un šajā dienā vien nāve nopļāva deviņus tūkstošus plēsīgo zvēru un apmēram četrus tūkstošus cilvēku. Arī starpbrīžos skatītāju pūļiem tika rādīts, ka viņi ir tiešām plaša vēriena ķeizara viesi. Viņi ne vien lika par brīvu cienāti ar vīnu, gaļu un maizi, bet gaisā tika izkaisītas arī lozes, kas tiem, kuri tās noķēra, deva tiesības uz zemes gabaliem, naudu, vergiem, un vismazvērtīgākās lozes sagādāja to īpašniekiem bezmaksas mīlas stundu ar vienu no daudzajām šim mērķim izraudzītajām un gatavībā turētajām prostitūtām.

Diena bija brīnišķīga, ne pārāk karsta, ne pārāk auksta, un ložā blakus ķeizaram sēdēja nevis jūdiete, bet Lūcija — Lūcija Domicija Longina, stiprā, kuplā, smejošā romiete; ļaudis jutās laimīgi. Arī aristokrātijas solos un pat ķeizara ložā sēdošie priecājās, ka ir novērstas Austrumu kundzības briesmas. «Ak tu ļoti labais, ļoti lielais ķeizar Tit,» — tā atkal un atkal skanēja no visām pusēm, «ak tu cilvēku cilts mīla un prieks!» Un vēl pavisam maigi: «Ak tu mūsu ļoti labais, ļoti lielais Vālīt!»

Ilgajā izrāžu laikā — pēc pusdienas — Titam uznāca viena no tām lēkmēm, kādas viņu mēdza piemeklēt kopš pirmajām viņa valdīšanas nedēļām. Viņš iegrima sevī, truli blenza vienā punktā un pēkšņi sāka raudāt. Neviens nezināja, kāpēc, viņš pats to īsti nebūtu varējis pateikt, un to redzēja ļoti daudzi no astoņdesmit septiņiem tūkstošiem skatītāju, jo ķeizara loža no visām pusēm bija labi saskatāma.

Tas turklāt notika, kad risinājās kāda komiska starpspēle — «Daidala eksperimenti». Arēnā ar sarežģītām mašīnām tika celti gaisā cilvēki, kam bija piestiprināti spārni, tā ka izskatījās, it kā viņi tiešām lidotu. Katra virve bija konstruēta citādi, taču visas tā, lai tās pārtrūktu, lidotājiem izdarot noteiktas, bet viņiem pašiem nezināmas kustības. Kas bija pārlidojis pāri arēnai, bija glābts vismaz tajā dienā, bet daudzas virves pārtrūka iepriekš, un spārnotie lidoņi nokrita un nositās. Bija uzjautrinoši skatīties, kā šie savādie cilvēkputni īpaši pēdējā lidojuma posmā pūlējās aizkļūt līdz mērķim, bet tieši tad daudzi kāpinātā ātruma dēļ nogāzās zemē. Spēļu organizatori uz šo numuru bija likuši lielas cerības. Efekts tiešām bija. Taču iespaidu lielā mērā mazināja tas, ka skatītāju uzmanība bija saskaldīta: viņi vēroja gan lidoņus, gan ķeizara ložu un apjukuši vai vismaz ziņkārīgi prātoja, kas gan Valim uznācis.

Cilvēkputnu lidojuma trajektorija bija iekārtota tā, ka viņiem visu ceļu acu priekšā bija ķeizara loža. Varbūt vienam otram no viņiem pirms nosišanās mierinājumu vēl deva tas, ka vīrs, kas viņus bija saņēmis gūstā un tagad raidīja nāvē, raudāja.

Trešā grāmata TĒVS

Dāma Dorija tagad lielāko da]u sava laika pavadīja Al-bānas villā, kuras būve bija tiktāl pavirzījusies uz priekšu, ka tur varēja ērti dzīvot. Villa gan vēl ne tuvu nebija pabeigta, Dorijai radās arvien jaunas idejas, kā to pilnveidot. Nauda viņai bija, jo tēva atstātais mantojums bija krietni liels. TomēT visus rēķinus par villas celšanu viņa lika sūtīt Josefam. Viņa nepiešķīra naudai lielu nozīmi, bet Josefam, to viņa zināja, šie izdevumi nozīmēja upurus, un Dorija tikai raudzījās, kā varētu viņu pazemot. Kad viņš beidzot nāks un paziņos, ka turpmāk vairs nemaksās? Viņa gatavojās uz to dienu. Iztēlojās, kādu izteiksmi pieņems Josefa augstprātīgā seja, kad vajadzēs to pateikt. Viņa labi pārdomāja, ko atbildēs. Nu, tagad viņa vairs neiekritīs. Tagad viņš vairs viņu neapvārdos — šis vārda mākslinieks, mirušo tiesnesis, krāpnieks, viltus pravietis, jūds. Tagad viņa pret šā vīra mākslām ir nodrošināta. Atmiņas par tēvu ir amulets, kas viņu pasargās pret visiem Josefa kārdinājumiem.

Bet Josefs ir nemēģināja viņu kārdināt. Viņš dzīvoja Romā, viņa — Albānā, abi redzējās reti, un, kad tas notika, viņš izturējās pieklājīgi, bija gandrīz jautrs, bet vairījās no jebkuras intīmākas sarunas. Vienīgais prieks, ko Dorijai šīs tikšanās sagādāja, bija salkstošais skatiens, ar kādu viņš reizēm, kad domāja, ka viņu neviens nenovēro, lūkojās uz savu — viņu abu dēlu Paulu. Taču par sakautu viņš sevi acīmredzot neatzīs vēl ilgi. Viņš turēja solījumu, maksāja rēķinus par māju un nedeva Dorijai izdevību pateikt savu labi sagatavoto sakāmo.

Dorija šajās nedēļās bija pārmainījusies. Acis viņas šaurajā galvā raudzījās neapvaldītāk, gaišāk, prasīgāk, viņas platā mute ar mazajiem zobiem pavērās stiprākā alkatībā, viņa bija skaista, slaika un bīstama. Taču bija zudis viņas agrākais maigums un bērnišķīgums. Kad sabiedrībā stāstīja anekdotes par to, kā romiešu vidū arvien vairāk pieaug naids pret jūdiem, šī sieviete varēja smieties tik ļauni un gandarīti, ka pat viņas draugi izbijās.

Josefs dzīvoja tumšā, neērtā namā sestajā rajonā. Viņš ciemojās Suburā pie Alekša, sarunājās ar mazo Simeonu, nenorobežojās no draugiem. Taču viņam nedarīja prieku ne darbs, ne sarunas, ne grāmatas, ne sievietes, ne pagodinājumi, ne Roma, ne grieķi un romieši, ne jūdi. Viņš nejuta aicinājumu pievērsties dievam, un tas, ko darīja ķeizars, viņu neuztrauca. Varbūt viņam trūka sekretāra Fi-neja, bet to viņš negribēja atzīt. Taču to gan viņš apzinājās, ka viņam trūka Dorijas un dēla Paula. Viņš jau bija paredzējis, ka nestais upuris — Maras aizraidīšana — būs veltīgs. Taču viņš to nenožēloja; šodien, ja Dori ja uzstātu, viņš aizsūtītu Māru projām vēlreiz.

Naudu, kas tika prasīta villas celšanai, viņš deva bez ierunām, ar zināmu saldkaislu niknumu. Sākumā viņš uz rēķiniem pat lāgā nepaskatījās, tad ievēroja, ka iepriekšējie aprēķini ir pārsniegti katrā punktā. Dorijas pirkumi kļuva arvien dārgāki. Tomēr viņš klusēja. Viņš saprata, ka droši vien tieši šī klusēšana Doriju kaitina un tāpēc viņas prasības kļūst arvien lielākas, tā ka beigu beigās viņš tās vairs nespēs apmierināt. Tomēr viņš klusēja.

Pamazām būve bija aizvirzījusies tiktāl, ka darāmā vairs bija atlicis maz. Dorija vēl nevarēja tikt skaidrībā par vienu: kā lai liek izgleznot to galeriju, kura sākumā bija paredzēta freskai «Garām palaistās izdevības». Beidzot viņa nolēma tur ierīkot piemiņas vietu tēvam, kaut gan sākumā bija šo telpu domājusi Josefam, lai viņš tur, mierīgi staigādams, varētu nodoties domām. Tur viņa gribēja novietot Fabulla krūšutēlu un pie tā urnu, bet pie sienām vajadzēja karāties gleznām, kas attēlotu Fabulla dzīvi; tas būtu pastāvīgs atgādinājums par dārgo aizgājēju, kura miesu un dvēseli ir iznīcinājis Josefs, šis ļaunprātis.

Dorija ilgi apsvēra, kuri mākslinieki būtu visvairāk cienīgi veidot Fabulla krūšutēlu un izgleznot viņa dzīvi. Viņa griezās pie Basila. Ar darbiem pārslogotais tēlnieks sākumā atteicās, gari un plaši skaidrodams iemeslus. Taču Dorija ar savu neatlaidību un praksē iegūto pārliecību, ka viņa vīriešiem patīk, prata viņu pierunāt; pēc ilgām iebildēm Basils nopūzdamies sacīja, ka ir ar mieru mirušajam draugam par godu šo uzdevumu veikt. Gan tikai pēc tam, kad Dori ja bija likusi saprast, ka tēva piemiņai viņai nekas nebūs pārāk dārgs. Kad Basils bija ļāvis sevi pierunāt, viņa par galerijas izgleznošanu vēl vienojās ar ļoti augstu vērtēto un dārgo gleznotāju Teonu.

Kad abi mākslinieki pieprasīja paredzēto honorāru apmēram piecdesmit tūkstošu sesterciju apjomā, Josefs nobālēja. Ko šī sieviete vēl nedarīs, lai viņu aizvainotu līdz sirds dziļumiem? Dorija noteikti bija noslēgusi šo līgumu vairāk gan tādēļ, lai saceltu Josefā milzīgu sašutumu. Kas gan Basila darinātajai bistei un Teona gleznojumiem ir kopīgs ar Josefa solījumu uzcelt Dorijai villu? Turklāt šādu naudu viņš bez Klaudija Regīna palīdzības nevarētu sadabūt, pat ja gribētu. Viņš nolēma atklāti un prātīgi ar Doriju izrunāties.

Dorija no abiem māksliniekiem bija dzirdējusi, ka Josefs atsakoties maksāt. Kad Josefs pieteica savu ierašanos, viņa saspringa kā uzvilkta stīga. Šim vajadzēja būt pirmajam ēdienam viņas lielajā atriebības mielastā. Viņa priecājās par to, kā viņš izrādīs savu pievilcību un bezpalīdzību, nespēdams pildīt doto solījumu.

Kad nu viņš stāvēja viņas priekšā, Dorija ar aukstu skatienu nomērīja viņu no galvas līdz kājām, muti alkatīgi pavērusi, ieplestām nāsīm kāri tverdama gaisu. Josefs atzinās sev, ka pat tagad šo sievieti iekāro. Dorija noklausījās viņā līdz galam. Tad viņa sacīja — un viņas balss skanēja asi, bet mierīgi — viņa jau tūlīt esot domājusi, ka tas, ko viņš teicis pēc viņas tēva nāves, neesot bijis nekas cits kā tikai skaistas izrunas. Ne jau viņas dēļ viņš esot aizsūtījis projām to sievieti, bet gan lai pasargātu savu mīlulīti no sērgas, taču savu bastardu, kuru epidēmija neesot apdraudējusi, viņš atstājis Romā. Doriju nemaz nepārsteidzot, ka viņš ar savu naidu^ tagad vajājot viņas tēvu vēl pēc nāves un cenšoties panakt, lai netiktu izpildīts tas, ko viņa iecerējusi tēva piemiņas godināšanai.

Josefs klausījās šajā aiz sarūgtinājuma un dusmām gandrīz ārprātīgajā runāšanā samulsis, ar smagu sirdi, acis iepletis. Pagāja ilgs laiks, kamēr šie vārdi no viņa ausīm aizkļuva līdz sirdij. Pēc visa tā Dorija triumfēdama pateica, ka viņas pacietībai esot beigas, tagad, atsaukdamas uz agrāk nodarītajiem aizvainojumiem, viņa pieprasīšot šķiršanos tiesā.

Josefs noklausījās arī to. Viņš redzēja Doriju un saprata. Viņš neko neatbildēja. Tikai paklanījās, atvadījās un aizgāja. Dori ja apmierināta ievēroja, ka viņš iet, mazliet grīļodamies, ne tik stalti kā parasti, apmēram tāpat, kā bija aizgājis tēvs pēc viņu pēdējās tikšanās.

Josefs lūdza padomu Marullam. Tagad viņš vairs nevarēja aizvērt acis un neredzēt, ka Dorija viņam ir zudusi uz visiem laikiem. Taču viņš nekādi nespēja samierināties ar domu, ka līdz ar sievu jāzaudē arī dēls Pauls. Jūdu tiesības visu varu piešķīra vīram. Josefam šķita nesaprātīgi, ka tēvam formālu iemeslu pēc jāatstāj zemākā kārtā dēls, kuru viņš grib iecelt savā kārtā.

— Romas kundzība pār pasauli, — viņš iekarsis sacīja, — balstās uz tās veselo saprātu. Tas, ko šī sieviete grib man nodarīt, ir acīm redzams noziegums pret saprātu un pret tiesību jēgu. Vai romiešu tiesa mani piespiedīs to pieņemt?

Senators Marulls lūkojās uz satraukto, bēdu sagrauzto vīru caur savu redzi asinošo smaragdu. Marullam arvien stiprāk kustējās zobi, ārsti nezināja padoma, un sāpes pastiprināja viņa skeptisko attieksmi pret cilvēkiem un viņu institūtiem.

— Es brīnos, — viņš atbildēja Josefam, — ka tik gudrs cilvēks tik maz ir domājis par tiesību būtību. Likumdošana un jurisdikcija ir mēģinājumi katrā konkrētā gadījumā radušos politiskos un ekonomiskos apstākļus ideāli attaisnot un sistematizēt. Tā kā šie apstākļi tomēr pastāvīgi mainās un pārveidojas, bet tiesības un likumi ir sastinguši un ļoti lēnām pakļaujas pārmaiņām, tad absolūta tiesību atbilstība īstenībai un tās prasībām nekad nav sasniedzama. Gudrais tiesnesis vai gudrais advokāts tātad ir savā vietā tāpēc, lai cilvēku, kas to pelna, aizsargātu pret tiesību noteikumiem. — Pēc šās vispārējās pamācības viņš tuvāk pievērsās konkrētajam gadījumam. — Vai dāmai Dorijai, precoties ar jums, pūrā nāca līdzi ievērojamas vērtības?

— Man par to nekas nav zināms, — Josefs atbildēja mazliet dzēlīgi. — Viņas tēvs nebija skops, bet viņš mani necieta. Dorijai laulībā līdzi nāca tikai viņas tērpi, daži greznuma priekšmeti un man, starp citu, visai pretīgs runcis, vairāk nekas. Un šis runcis pa šo laiku ir nosprādzis.

— Dāma Dorija, — Marulls sacīja, — tomēr nikni cīnīsies, lai saņemtu atpakaļ vēl atlikušās šo tērpu skrandas, un mums ar zobiem un nagiem tās būs jāaizstāv kā

7-719

193

/

jūsu īpašums. Tikai tad, kad viņa civilprasības cejā būs savu pūru saņēmusi atpakaļ, viņa var panākt, lai tikumības tiesas palāta vērstu pret jums apsūdzību un cenzors atzītu, ka jūs neesat cienīgs piederēt pie otrās pakāpes aristokrātijas. Tādā gadījumā, protams, — un viņš ar savu eleganto ubaga spieķi klusām uzsita pa grīdu, — jūs nekādā ziņā vairs nevarētu stāties likumīgās ģimenes attiecībās ar dēlu. Taču dāma Dori ja vēl nav savu mērķi sasniegusi, — viņš mierinoši nobeidza. — Iepriecinošā kārtā laulības šķiršanas likumi ir sarežģīti. Mēs varam prāvu vilkt garumā divus trīs gadus.

Josefs vērās ar niknu un stingu skatienu; dīvaini gan, ka viņa ciļņainā piere strādā tik kūtri. Marullu savukārt šī lieta interesēja vairāk psiholoģiski nekā juridiski. Viņā radīja izbrīnu tas, ka dāma Dori ja pat tik augstu mērķi kā piederību pie otrās pakāpes aristokrātijas neatzina par priekšādas upurēšanas vērtu. Aiz viņas pretestības viņš saskatīja savus vecos ienaidniekus, tradīcijām uzticīgos ēzeļus no senāta. Tie noteikti bija viņi, kas atbalstīja Do-rijas nesaprātīgo rīcību. Tā strīds par jūda Josefa dēlu izvērtās par iespaidīgu cīņu starp vecās Romas sastingušajiem aristokrātiem un liberāļiem, kas pasaules impēriju gribēja piepildīt ar īstenu kosmopolītismu. Kurš uzvarēs, to bija grūti iepriekš pateikt. Lomas bija sadalītas dīvaini. Jo šoreiz, pēc Berenīkes krišanas, liberālā dinastija, liberālais monarhs droši vien nostāsies konservatīvo pusē, kas cīnījās par republikāniski nacionālistisko tradīciju. Ja viņš, Marulls, aizstāvēs Josefu, tad dosies skaidri redzamās briesmās; pār viņa galvu turklāt joprojām karājās draudi sakarā ar likumu par denunciantiem. Tomēr tieši tas šo cīņu padarīja vilinošu.

Viņam radās ideja.

— Kā būtu, ja jūs savu dēlu adoptētu? — viņš Jose-fam ieteica. Josefs pārsteigts pacēla acis, bet, tā kā Jeruzalemes universitātē bija vingrinājies kazuistikā, tad ātri saskatīja romieša plānā slēptās iespējas.

— Adopcija ir jauna ģimenes locekļa pieņemšana pēc izvēles, — Marulls skaidroja, lēnām pamācīdams. — Tā kā jūsu gadījumā nav pieticis ar dabisko radīšanu, lai padarītu jūsu dēlu par ģimenes locekli, tad mēs aizpildīsim šo trūkumu ar pieņemšanu pēc izvēles. Vai jūs mani sapratāt? Vai varbūt jūsu jūdu tiesības nepazīst adopcijas jēdzienu? — viņš pieklājīgi apvaicājās.

Josefs jutās gandrīz aizvainots. Protams, jūdu tiesībās pastāv paralēles šim likumam. Kad Lea un Rāhele deva Jēkabam par piegulētājām savas kalpones un viņš šādā kārtā radītos bērnus atzina, vai tad tā nebija adoptēšana? Un vai Estere nebija Mardoha adoptētā meita? To vēl papildināja priekšraksts par levirātu. Viņš, jūdu jurists, nu profesionāli klāstīja romiešu juristam, viņaprāt, ļoti vienkāršos šo institūtu noteikumus.

— Mums ir ļoti pārliecinošs likums, — viņš skaidroja. — Ja nomirst vīrs, kuram nepaliek bērni, tad viņa brālim ir jāprec viņa atraitne un viņu abu radītajam bērnam jādod mirušā vārds. Bērns, kas bijušajai bezbērnu atraitnei piedzimis laulībā ar viņas mirušā vīra brāli, tiek atzīts par nomirēja fiktīvi adoptētu bērnu.

— Tas ir vienkārši, — romiešu jurists sacīja. — Tad jau mūsu tiesības ir sarežģītākas. Pati iztiesāšana gan ne. Tā dalās divās galvenajās akcijās: bērna atbrīvošana no līdzšinējās aizbildnības un nodošana jaunajā aizbildnībā. Atbrīvošana notiek, trīs reizes pārdodot par svērtu bronzu formālā verdzībā. Tātad jūsu gadījumā dāmai Dorijai vajadzētu zēnu pārdot kādam trešajam cilvēkam, sacīsim, man. Es viņu atlaižu brīvībā, un viņš nonāk pie mātes atpakaļ. Viņa zēnu pārdod man otrreiz, es viņu atkal atbrīvoju, tā ka viņš atkal nonāk pie mātes. Tad viņa pārdod zēnu trešo reizi un līdz ar to zaudē tiesības iegūt bērnu savā aizbildnībā, ja viņš tiktu vēl kādu reizi brīvlaists; pēc divpadsmittāfeļu likuma noteikumiem mātes aizbildnība zaudē spēku tikai pēc trīsreizējas pārdošanas. Tagad sākas adopcijas procesa otrā daļa — bērna pieņemšana jaunā tēva aizbildnībā. Jūs, Flāvij Josef, fiktīvā prāvā uzstājaties par prasītāju un prasāt bērna nodošanu jūsu aizbildnībā. Māte, būdama apsūdzētā, klusē, tādējādi atzīstot jūsu prasību, un Pauls tiek piešķirts jums. Kā redzat, tas viss ir relatīvi vienkārši.

— Bet Dori ja taču būtu prātu zaudējusi, — Josefs atbildēja, — ja viņa būtu ar mieru to visu darīt.

— Viņa būtu prātu zaudējusi, ja atteiktos, — Marulls sacīja, viltīgi, ar jurista apziņu smaidīdams. — Ja dāma Dorija pretojas tam, ka viņas dēls, kas ir provinciālis bez pilsoņa tiesībām, kļūst piederīgs pie otrās pakāpes aristokrātijas, tad mēs apstrīdēsim, vai viņa vispār ir cienīga savu bērnu audzināt. Turklāt šādi viņa jūsu rokās dotu lielisku iemeslu laulības šķiršanai.

— Bet Dori ja taču visu laiku ir liegusies iegūt sev un Paulam pilsoņa tiesības un padarīt mūsu laulību pilnīgi legālu, — Josefs skaļi prātoja.

— Jūs domājat pārāk dabiski un nepietiekami juridiski, — Marulls iebilda. — Jūs taču, Flāvij Josef, tikai ar protekcijām un nelegāliem līdzekļiem vien būtu varējis panākt pilnu pilsoņa tiesību piešķiršanu jūsu sievai.

Josefs pārdomāja.

— Es saprotu, — viņš teica, kaut gan viņam galva mazliet griezās.

— Nu redzat, — Marulls apmierināts pabeidza konsultāciju, — ja vien ir mazliet izveicības, tad vesela saprāta uzvaru var panākt pat ar romiešu tiesību palīdzību.

Kamēr Josefs sarunājās ar Marullu, viņam adopcijas plāns nelikās gluži bezcerīgs. Kad viņš palika viens, atkal pamodās vecās šaubas un Marulla plāns viņam tomēr šķita pārāk avantūristisks. Puslegālai laulībai taču bija tieši tāda nozīme, lai bērni paliktu mātes aizbildnībā, bet adopcija nozīmē — padarīt par ģimenes locekļiem bērnus ar svešām, nevis paša asinīm. Šie romieši vēl bija pa pusei barbari, tiešām gan, un viņu likumi un tiesības daļēji bija izstrādāti vēl tai laikā, kad viņi bija pilnīgi barbari, tomēr tik netikumīga viņu praktiskā justīcija nevarētu būt, ka tā likumu jēgu pārvērstu tiešā tās pretstatā.

Ilgi Josefs šīm meditācijām nenodevās. Tas viss bija riņķis. Ja taisnība bija netaisnība, kāpēc gan ar veiklu iztulkojumu nevarētu to atkal pārvērst par taisnību? Palika vienīgi jautājums, vai viņa ierosinātā lieta tikumības tiesas palātas zālē izskatīsies tikpat lokāma kā Marulla mājās.

Pēc pāris dienām Marulls ielūdza Josefu pie sevis. Šoreiz viņš bija pieaicinājis juriskonsultu Opiju Kotu. Bija pieņemts, ka, pārstāvot kādu mandantu, labs runātājs sadarbojās ar labu tieslietu zinātāju, pēdējais no abiem izstrādāja formāli juridiskos argumentus, pirmais tos pārstrādāja no oratora viedokļa. Marulls Josefa lietu bija ar Opiju Kotu pārrunājis. Protams, juriskonsults sacīja, ka pretējā puse ar visādiem iebildumiem mēģinās adopciju novilcināt līdz zēna pilngadībai. Tāpēc esot svarīgi dāmas Dorijas šķiršanās prāvu, cik vien iespējams, vilkt garumā, bet adopcijas lietu visiem līdzekļiem pasteidzināt. Viss esot atkarīgs no tā, kurš ātrāk izdarīs pirmo gājienu — dāma, prasot šķiršanos, vai Josefs, prasot adoptēšanu.

Josefs atzina, ka Marulls ar savu ieteikumu viņam ir devis rokā labu ieroci. Taču attieksmē pret Doriju viņa kaislība vienmēr bija stiprāka par gudrību. Nenogaidījis, ko Dori ja uzsāks, viņš nolēma vēl pēdējo reizi mēģināt ar viņu vienoties. Protams, nebija prātīgi pievērst Dorijas uzmanību paredzētajam juridiskajam gājienam. Marulls noteikti centīsies viņu pārliecināt, lai nekādā ziņā vairs pie Dorijas neiet. Taču Josefs negribēja ļaut, lai viņu pārliecina, un viņš Marullam par savu nodomu neko neteica. Viņam gribējās redzēt Doriju, dzirdēt viņas balsi. Viņš aizbrauca uz Albāņu.

Māja pakalna galā pacēlās gaiša un balta. Durvju sargs ieveda Josefu sestajā galerijā. Tur oda pēc krāsas. Freska vēl nebija pabeigta, bet Josefs jau trīs vietās uz sienām redzēja lepno, tuklo Fabulla galvu. Uz gaumīgi izrotāta paliktņa bija novietota pelnu urna. Visapkārt viss likās radīts tieši tam, lai Josefu kaitinātu. Viņš ar izsmieklu nodomāja, ka tie noteikti nav gleznotāja Fabulla pelni, bet kaut kādi citi, varbūt pat dzīvnieka pelni.

Tur jau nāca Dorija. Kad viņai pieteica Josefu, viņā uzvilnīja ļaunuma pilna uzvaras apziņa. Tagad viņš varēja nākt. Viņa iesāka ar vārdiem, ka esot izbrīnījusies, Josefu redzot. Vai tad viņi neesot savu pēdējo vārdu jau pateikuši? Nē, viņš atbildēja lūdzošā, pierunājošā toni. Viņš esot izdomājis kaut ko jaunu, kādu ierosinājumu, kā viņi abi varētu izšķirties miera ceļā, pretīgā kārtā nepadarot par lieciniekiem visu Romu. Dorija neko neatbildēja, bet ar noraidošu sejas izteiksmi gaidīja.

Josefs jutās neomulīgi, stāvot galerijā, kur visapkārt bija tikko kā uzgleznotās Fabulla galvas. Šeit nebija iespējams rast kontaktu, te katrs vārds un katra kustība kļuva stīva un piespiesta. Dziļāk galerijā bija kopts dārzs ar akmens galdu un akmens soliem un ķeblīšiem. Josefs labprāt būtu apsēdies, bet Dorija neaicināja to darīt. Viņa palika stāvam un lika arī viņam stāvēt. Viņas augums tīrajā gaisā slējās asi un smalki. Viņi atradās kā uz skatuves. Josefs ienīda viņu un pats sevi, viņam bija vajadzējis pajautāt Marullam, nevajadzēja uz šejieni nākt. Bet tagad viņš bija šeit, un tagad vajadzēja runāt.

Viņš esot ar mieru, Josefs sacīja, ka notiek šķiršanās, un labprāt maksāšot Dorijas uzturēšanai, cik viņa likumīgā kārtā prasīšot. Viņaprāt, alimenti varētu būt četrdesmit tūkstoši sesterciju. Tas esot divas trešdaļas viņa ienākumu. Viņš esot ar mieru — šo solījumu viņam grūti bija dabūt pār lūpām — samaksāt ari par Basila veidoto krūšutēlu un Teona gleznojumiem. Visas šīs summas viņš gan nevarot sadabūt uzreiz, bet gan jau par termiņiem vienošoties.

— Jauki, — Dorija noteica, izbaudīdama cīņas prieku un redzēdama pazemojumu Josefa kailajā, kustīgajā sejā.

— No tevis es savukārt lūdzu tikai vienu, — viņš turpināja. — Draugi man iesaka adoptēt Paulu. Es lūdzu tevi paziņot, ka principā esi ar mieru. Tas šo formalitāti padarītu vienkāršāku un mazāk nepatīkamu.

Dorija lūkojās viņā ar savām gaišajām acīm. Viņas mute lēnām savilkās. Viņa smaidīja. Viņa smējās. Viņa smējās gaiši, skanīgi, zobgalīgi, nikni, skaļi, ilgi. Viņa izbaudīja Josefa ierosinājumu un izbaudīja savus smieklus. Šie smiekli noteikti patika viņas tēvam Fabullam, tos noteikti izbaudīja ari uz sienām uzgleznotās trīs galvas.

Nākamajā dienā Dorija stāstīja savam draugam Annijām, cik bērnišķīgi Josefs ķepurojies, cik mazs un nožēlojams stāvējis viņas priekšā. Viņa bija mežonīga, milzīga prieka pilna un atkal smējās. Annijs arī smējās. Viņš smiedamies stāstīja savam brālēnam Flāvijam Silvām par Josefa komisko iedomu adoptēt Paulu. Sākumā smējās ari Flāvijs Silva. Bet tad viņš sāka prātot, ka šie jūdi ir neprātīgi fanātiķi, turklāt velnišķīgi slīpēti; cīnīdamies par savu māņticību, viņi bija spējīgi pat vistaisnāko padarīt līku.

Dorija par Josefa prasību pastāstīja ari vecajam Vale-ram — dzejniekam. Arī Valers smējās, bet viņa smiekli skanēja bargi. Pasaules kārtība bija sagandēta un deva pamatu visnopietnākajām bažām. Kas gan bija neiespējams tādā laikā, kad jūds varēja tēlot romiešu bruņinieku, turpretī īstie romieši, Eneja pēcteči, kuriem atņemti viņu tituli, ir spiesti savu senču vaska krūšutēlus uzglabāt pie ekspeditora? Viņš nemaz nebrīnīšoties, Valers sacīja, ka šis jūds ar savu prasību apgraizīt romieti panākšot romiešu tiesā uzvaru. Jau vecais Seneka, kas, starp citu, bijis slikts cilvēks, bet reizēm atradis labus formulējumus un savu slikto dzīvi vērsis par labu, cienīgi mirdams, esot trāpīgi teicis, ka uzvarētie jūdi diktējot uzvarētājiem romiešiem savus likumus.

Vecais Valers ņēma šo lietu tik nopietni, ka griezās pie Helvida — senāta opozīcijas vadoņa, kas arvien mēdza sevišķi stingri aizstāvēt tradicionālās nacionālās justīcijas principus. Helvids par Josefa prasību nosmējās, bet izsacīja par pagrimušo aristokrātiju un pārjūdojūsos senātu sarūgtinājuma pilnas sentences, kas veldzēja Valera sirdi. Tomēr arī Helvids šo gadījumu neatzina par sevišķi nopietni ņemamu. Viņš gan ieteica vecajam Valeram griezties pie viņa juriskonsulta. Viņš nedomāja, ka viņam pašam vajadzēs uzstāties par runātāju. Viņaprāt, dāmas Dorijas šķiršanās prāvā jau sen būšot gūta uzvara, iekams pretinieki paspēšot savu adopcijas lietu īsti iekustināt.

Drīz tomēr izrādījās, ka veikli un ietekmīgi vīri cenšas šķiršanās prāvu novilcināt. Par Josefa advokātu vispirms darbojās kāds Pūblijs Nigers. Drīz tomēr Dorijas draugi izdibināja, ka aiz šā Pūblija Nigera slēpjas Kalpurnijs Salviāns un aiz Kalpurnija Salviāna savukārt kaut kāds Klīnijs Makro. Pagāja ilgs laiks, līdz Dorijas draugi aiz visiem šiem vārdiem redzēja iznirstam Opiju Kotu un Jūnija Marulla kanceleju. Kad viņi bija tikuši tiktāl, tad neviens vairs nesmējās par Josefa prasību adoptēt zēnu Paulu.

«Lielās Deboras» modelis tapa, bet tas prasīja vairāk laika un darba, nekā abi zēni bija domājuši. Un, kad tas beidzot bija gatavs, tad izrādījās, ka nav praktiski lietojams. To gan varēja pārstatīt jebkurā leņķī uz augšu un leju, bet izšaujot tas vienmēr izdarīja neparedzētus patvaļīgus pagriezienus un nekādi negribēja klausīt. Abi zēni izmēģinājās gan šā, gan tā, bet nekas nelīdzēja. Citi zēni, kuriem par šo eksperimentu kaut kas bija nācis ausīs, jau sāka zobgalīgi apjautāties, vai modelis neesot iegāzies kloākā.

Abi draugi saprata, ka paši vien galā netiks, ka jalūdz padoms kādam lietpratējam. Josefs atkrita, jo viņu vajadzēja pārsteigt ar gatavo modeli. Atlika Konstansa tēvs, kapteinis Lukrions.

Konstanss kopš pirmā biklā mēģinājuma atvainoties tēva vietā nekad vairs nebija ar draugu runājis par rupjo apvainojumu, ar kuru kapteinis uzbruka Simeonam. Tomēr viņš nevarēja tikt vaļā no zināmas vainas apziņas. Pa šo laiku Simeonam vairākkārt bija bijusi izdevība parādīt savu pārākumu: izrāžu laikā viņš tiešām bija iedabūjis draugu amfiteātra skatītāju telpā un tā nopelnījis pelēko vāverīti. Konstanss ļoti vēlējās nepatīkamo notikumu izlīdzināt. Šim nolūkam neveiksme ar «Lielo Deboru» varēja labi noderēt. Kādu dienu, kad Simeons pēc neskaitāmiem veltīgiem mēģinājumiem apsēdās uz lielgabala koka statnes un rezignēti noteica: — Pie Herkula, tā gan ir draņķīga padarīšana! — Konstanss saņēma drosmi, uzsita Simeonam uz pleca un saspringti moži sacīja: — Nu, draudziņ, ejam pie mana vecā!

Simeons nebija aizmirsis ne briesmīgos lamuvārdus, ar kuriem kapteinis Lukrions bija viņam uzbrucis, ne ari savu apņemšanos pieprasīt kapteinim norēķinu par godu aizskarošo gānīšanos. Arī viņš tikai bija gaidījis izdevīgu bridi. Kad draugs aicināja iet līdzi pie tēva, Simeons iesāņus uzmeta viņam skatienu, tad lēnām piecēlās, domīgi nostājās, kājas izpletis un plato piedurkņu segtās rokas sānos iespiedis, kā parasti mēdza darīt pirms kāda lēmuma pieņemšanas, un, brīdi apsvēris, beidzot pateica: — Lai notiek!

Zēni devās pie kapteiņa Lukriona. «Lielo Deboru» viņi auklā piesietu vilka sev līdzi, lepodamies, ka šī savādā mašīna sacēla ievērību. Simeons šo ievērību pilnīgi nevarēja izbaudīt. Viņš bija aizņemts ar pārdomām: kā lai tāds jauns cilvēks kā viņš pret kapteini vispareizāk izturas? Naidīgais noskaņojums pret jūdiem Romā kopš Be-renīkes aizbraukšanas bija pastiprinājies; tagad visās malās dziedāja kādu kupleju, kurā par refrēnu skanēja tas pats sauciens «hep, hep!», ar ko romiešu kareivji bija ieņēmuši Jeruzalemi un templi un kas bija veidots no izsmējīgā izsaukuma Hierosolyma est peidita (Jeruzaleme ir pagalam) pirmajiem burtiem. Tagad uz visiem ielu stūriem bjaustījās: «Ko jūdi glabā templī? / Tā cūka ir, hep, hep. / Kāpēc to glabā templī? / Tāpēc, ka smird tāpat kā jūds. / Hep, jūd, hep, jūd, Apella, hep!» Arī Simeons, lai cik iemīļots bija savā rajonā, dabūja just pieaugušo naidu pret jūdiem. Taču tas viņu sevišķi neuztrauca. Viņa tēvam Josefam bija otrās pakāpes aristokrātijas gredzens, un tēvs noteikti pie Vaļa oficiālo svinību galda bija ievērojams vīrs. Ja Simeonu kāds nosauca par «jūdu cūku», tad viņš lamājās pretī: «Kaulaina kraķa un vecas maukas dēls!» — un tamlīdzīgi, pats novērtēja, ka, skaitot pēc punktiem, uzvara pienākas viņam, un ar to starpgadījums bija likvidēts. Viņam jūdu problēmas kalngals bija paredzamā izskaidrošanās ar kapteini Lukrionu, un viņš bija apņēmies turēties kā vīrs.

Lai cik pretīgi kapteinim Lukrionam bija jūdi, viņš tomēr bija jutis izdarīgā un spējīgā zēna trūkumu, jo viņam, tāpat kā visiem citiem, Simeons būtībā patika. «Šis puika ir izņēmums,» viņš mēdza teikt pats sev un citiem. Tas, ka viņš sērgas laikā zēnam bija rupji uzkliedzis, viņam šķita dabiski. Epidēmijai plosoties, nedrīkst izaicināt dievus, to noteica pašsaglabāšanās pienākums, un viņš, Luk-rions, taču nebija vainīgs, ka Simeons ir jūdu zēns.

Kad abi zēni ienāca viņa mājā, viņš ar tiem skaļi sasveicinājās. Modelis pat iekvēlināja viņa veco artilērista sirdi. Nepagāja necik ilgs laiks, un viņš jau bija atradis kļūdu konstrukcijā. Kapteinis pats palīdzēja griezt un ēvelēt. Drīz viņi jau bija tikuši tiktāl, ka modeli varēja izmēģināt. To viņi darīja uz ielas Lukriona mājas priekšā. Viņš pats viļāja lodes no maizes mīklas, saradās arī skatītāji, un viņš komandēja kā kaujā: «Šāviņu — gatavībā!» — vai: «Šāviņu — vaļā!» Un, lūk, — «Lielā Debora» darbojās. Viņi šāva uz zvirbuļiem un baložiem, vienu balodi pat nošāva, un tad valdīja milzīga sajūsma.

Taču ne respekts pret kapteiņa zināšanām artilērijā, ne arī Lukriona skarbums drosmīgo Simeonu nekavēja prasīt no viņa paskaidrojumus, kā jau iepriekš bija apņēmies. Tiklīdz izmēģinājuma šāvieni bija izdarīti, viņš vispirms rezumēja satikšanās pirmo daļu, apmierināti konstatēdams:

— Jauki, nu ir, kā vajag, — bet tad kareivīgi pagriezās pret Lukrionu un, skatīdamies augšup uz viņu, izaicinoši jautāja:

— Tā, un tagad, kapteini Lukrion, pasakiet — kādā ziņā es ar savu elpu piegānu gaisu un kā es varu aplipināt katru, kas nonāk manā tuvumā?

Kapteinis, aiz pārsteiguma mēms, brīdi nolūkojās uz «Lielās Deboras» pamatnes sēdošajā zēnā. Tad viņš atcerējās, ka sacītais attiecas uz pārmetumiem, ko viņš Simeo-nam bija izteicis epidēmijas laikā, un, skaļi iesmiedamies, atbildēja:

— Tas taču ir skaidrs. Tāpēc, ka tu esi jūds.

— Kā tā — skaidrs? — Simeons neatstājās. — Vai jūs esat redzējis kādu, kas būtu aplipināts no saskaršanās ar jūdu?

— Visa šī sērga, — kapteinis visgudri viņu pamācīja,

— mūs piemeklēja tikai tāpēc, ka Valis grasījās precēt jūdieti. Ja jau no nodoma vien var rasties sērga, kāda epidēmija tad neizceltos no īstenas kopības!

Uz šo pierādījumu Simeons sākumā neatrada atbildi.

— Kāpēc, — viņš tad domīgi vaicāja, — jūs domājat, ka jūdi izaicina debesu dusmas?

— Neizliecies nu, — Lukrions sirdījās. — To taču zina visi. Pirmkārt, tāpēc, ka jūs esat pretīga banda, un, otrkārt, tāpēc, ka jūs nododaties nelietīgai, ļaunviltīgai māņticībai.

— Kāpēc mēs esam pretīga banda? — Simeons pieklājīgi un uzstājīgi jautāja.

Lukrions pietvīka.

— Jūs esat sliņķi, — viņš sāka savu apsūdzību skaidrot sīkāk. — Jūs slinkojat katru septīto dienu un pierij a-ties ar visādām delikatesēm. Turklāt jūs šo slinkošanu nekaunīgi saucat par sabatu, kas nozīmē ar sērgu aplaisto slienas. Un jūs esat tauki, taukāki par vistaukākajiem teķiem. Bet iedomīgi jūs esat vēl vairāk nekā tauki. Tāpēc jūs nepieskaraties nevienai nejūdietei.

Simeons saniknots sēdēja uz sava lielgabala un saspringti domāja.

— Es neesmu tauks, — viņš beidzot iecirtīgi sacīja.

— Tas neattiecas tieši uz tevi, — kapteinis samierinoši atbildēja.

Simeons lauzīja galvu. Viņš visu gribēja izdibināt pamatīgi un nebija tik ātri apmierināms.

— Un kāpēc māņticība? — viņš jautāja.

— Tāpēc, ka jūs ēzeli godināt kā dievu, — kapteinis, saniknojies par tādu uzspēlētu nezināšanu, kliedza. — Tāpēc, ka jūs nokaujat grieķu zēnus. Tāpēc, ka pie jums katrs cūka par savu dzīvību var būt drošāks nekā kārtīgs ne jūds.

— Pie Herkula! — Simeons izsaucās. — Tad taču man arī būtu vajadzējis kaut ko no tā manīt.

Lukrions skatījās uz zēnu neticīgi. Bet tas sēdēja tādā pozā, ka tiešām viņu nevarēja turēt aizdomās par izlikšanos.

— Varbūt tev par to vēl nekas nav teikts, — viņš sacīja, — tāpēc ka tu esi par jaunu. — Un, lai novērstu jebkādus turpmākus iebildumus, viņš piebilda: — Jūdejā bija astoņdesmit tūkstoši krietnu romiešu kareivju. Viņi to ir redzējuši paši savām romiešu acīm. Turklāt taču ir skaidrs, ka uzvar tas, kas turas pie īstās reliģijas. Varbūt jūs uzvarējāt? Tātad jūsējā ir māņticība. Skaidrs?

Uz šo argumentu Simeonam diemžēl tajā brīdī neienāca prātā neviena trāpīga atbilde.

— Jūs esat lielisks virsnieks, kapteini Lukrion, — viņš apmierinājās ar piebildi. — Bet es jums saku, ka jūda-isms ir pirmšķirīga lieta.

Sī saruna Simeonam bija sabojājusi prieku par lielgabalu. Kapteiņa pamatojumi krimta viņa pašcieņu. Ja cilvēks no lielgabaliem saprot tik daudz kā Lukrions, tad viņa pamatojumi nevar būt pavisam tukši. Viņš iedomājās, ka vajadzētu pajautāt tēvam. Viņu drošināja interese, ko Josefs bija parādījis, kad viņam demonstrēja «Lielo Deboru». Simeons divas trīs reizes grasījās ieminēties par savām šaubām, bet lielā, nopietnā kunga priekšā nespēja pārvarēt kautrību. Viņš juta, cik Josefs ir rezervēts, kaut arī izturējās ļoti laipni. Ja Josefs būtu dēlam vairāk atvēris sirdi un prātu, tad zēns noteikti būtu sācis par savām šaubām runāt, jo tās tik ļoti nodarbināja, ka pat svešs cilvēks būtu varējis manīt, ka zēnu māc slepenas raizes. Taču Josefa domas kavējās tikai pie cīņas par dēlu Paulu, viņš neko nemanīja un atstāja dēlu Simeonu savos rūpestos vienu.

Beigu beigās Simeons griezās pie Alekša. Viņš pastāstīja, par ko kapteinis jūdus vaino, un lūdza dot godavārdu, ka Alekss pateiks visu taisnību, kā īsti ir ar ēzeļa pielūgšanu, grieķu zēnu nokaušanu un izteiktajiem apvainojumiem. Alekss klusībā dusmojās uz Josefu, ka zēns ticis pamests novārtā. Runādams iejūtīgi un mierīgi, viņš Simeonam skaidroja, ka tie ir muļķīgi, nožēlojami apmelojumi. Citu tautu dievi esot viegli izprotami, tie vienmēr esot kādas noteiktas grupas dievi un redzami visiem, arī muļķiem, tos varot apdāvināt, kad tie kādam palīdzējuši, un tos varot nolādēt un sist, ja tie nesniedzot atbalstu. Dievs Jahve turpretī esot neredzams un saprotams tikai tiem, kas mazliet piepūlē smadzenes. Tas neesot vienkārši no tēvu tēviem mantots dievs. Tas esot visas pasaules dievs, bet saprotams tikai tiem, kas pūlas tajā iedziļināties. Tāpēc sliņķi un muļķi šā dieva pielūdzējus labprāt nomelnojot. Bet daudzi romieši un grieķi arī jau esot šo dievu atzinuši. Šis dievs valdīšot ilgi, un drīz pienākšot laiks, kad to atzīšot visi, un tad vairs nebūšot atšķirības starp romiešiem, grieķiem, ēģiptiešiem vai jūdiem. Jau tagad neesot vajadzības uzsvērt kaut kādas atšķirības, un nākotnē tādus, kas apgalvošot, ka cilvēki esot labāki vai sliktāki atkarībā no tā, pie kādas tautas tie pieder, saukšot par muļķiem.

Simeons to pārdomāja un saprata, un tad viņam šķita, ka arī Lukrionam vajadzētu par to visu vēl padomāt. Tik prātīgam vīram, turklāt vēl artilēristam, gan, pie velna, būtu pienācies visu trīsreiz apsvērt, pirms viņš klausās šādas blēņas par jūdiem un stāsta tās talak. Zēns nolēma sodīt kapteini par viņa bezkaunīgo un kūtro lētticību.

Starp vērtīgajām mantām, ko viņš bija atvedis no Jūdejas, atradās kāda sakne, kurai piemita īpašs spēks. Šo sakni viņš saberza pulverī un, kad Konstanss pēc ciemošanās gatavojās iet uz mājām, pulveri slepus iebēra drauga ielas apģērba atlocītajā piedurknē. Simeons zināja, ka Konstanss, aizgājis mājās, ielas tērpu tūlīt novilks, jo tas tika vienmēr apgriezts otrādi, izvēdināts un kārtīgi glabāts.

Notika tā, kā Simeons bija paredzējis. Kad kapteinis Lukrions gatavojās sēsties pie galda, vispirms sāka šķaudīt viņa sieva, tad viņš pats un visbeidzot Konstanss. — Uz veselību! — kapteinis izsaucās, jo šķavas tika uzskatītas par labu zīmi. Bet šī labā zīme turpinājās Joti ilgi. Ienāca kalps un uzlika galdā ēdienus, bet labā zīme joprojām nerimās. Kapteinis pamāja kalpam, lai nes ēdienus atkal projām un noliek siltumā, bet tas viņu nesaprata un arī pats pievienojās šķaudīšanai. Ēdieni atdzisa, bet šķavas nepārgāja.

Beigās visi pagurumā bija noslīguši uz krēsliem vai grīdas. Pēc elpas tverdams, kapteinis bez kāda sakara jautāja Konstansam:

— Vai tu biji kopā ar Simeonu?

Konstanss nebija sevišķi slīpēts, bet arī viņš apjauta kopsakaru.

— Vai tu vismaz skaitīji reizes? — kapteinis jautāja, joprojām ātri kampdams elpu.

Ja šķaudienu skaits dalījās ar seši, tad tā bija īpaši laba zīme.

— Astoņdesmit piecas, — Konstanss uz labu laimi pateica, jo nebija skaitījis. Kapteinim pašam bija sanākušas simt trīsdesmit divas reizes, bet viņš par šo skaitli nebija pilnīgi drošs, tāpēc gribēja saņemt apstiprinājumu no Konstansa.

— Es tevi mācīšu, — viņš nu kliedza, — sagandēt manas labās zīmes! — Tad viņš saķēra Konstanšu un nopēra, cik stipri savā pagurumā spēja.

Konstanss, otrā dienā saticis draugu, par notikušo neko nestāstīja. Tad pēkšņi bez kāda īpaša iemesla sāka lamāties: — Sūdabrālis, smirdīgais žīds! — un negaidot iegrūda mierīgi līdzās soļojošajam zēnam ribās sāpīgu dunku. Tad

Simeons saprata, ka viss noticis, kā viņš gribējis, tāpēc kautiņā, kas sākās pēc Konstansa dunkas, viņš ar draugu apgājās saudzīgi un augstsirdīgi.

Josefs šajās nedēļās vairākas reizes mēģināja nopietni ķerties pie jaunā darba un pārlūkot milzīgo materiālu daudzumu savai «Vispārējai jūdu tautas vēsturei». Tomēr viņš nevarēja koncentrēties. Domas arvien atgriezās pie dēla Paula. Atkal un atkal viņš ar rūgtumu iedomājās, cik drošs šajā konfliktā varētu justies, ja Palatīnā valdītu Berenīke. Tad atkal viņam likās gandrīz vai labi, ka cerības uz Berenīki bija sagruvušas, viņš to uzskatīja par pierādījumu, ka tā ir gribējusi visvarenā augstākā vara. Viņa sapņi par Izraēla garīgo kundzību bija kļuvuši rupji ārišķīgi, viņam bija ievajadzējies tukšu, bezgaumīgu simbolu, kā krūšutēla Miera tempļa bibliotēkā; tagad tādām lietām beigas uz ilgu laiku, un tas bija labi.

Darbs nemaz neveicās. Jaunais sekretārs, sīrietis Ma-hons, Josefu vairāk traucēja nekā viņam palīdzēja. Viņa grieķu valoda bija nevainojama, bet tā neskanēja. Teikumi, kurus viņi abi izveidoja, korekti izteica saturu, bet tiem trūka tā plūduma, kādu Josefs spēja panākt aramiešu un ebreju valodā. Josefs sāpīgi izjuta savu nespēju, viņam trūka Fineja.

Kādu laiku viņš tomēr sevi piespieda noteiktās stundās sistemātiski strādāt. Tad pienāca diena, kad viņš to vairs nespēja. Nedēļām ilgi viņš nebija ticies ar dēlu Paulu. Gara acīm viņš skatīja zēnu — slaidu, brūnīgsnēju, maigu un spēcīgu, dzirdēja dēla balsi. Bez prieka veicamais darbs ilgāk vairs nebija ciešams. Viņam vajadzēja tikt prom no pilsētas, brīvā dabā.

Vistaisnākais ceļš uz Albāņu būtu Apijas ceļš. Tomēr viņš aizgāja līdz Latīņu vārtiem un lika labu gabalu sevi vest pa Latīņu ceļu. Tikai netālu no Ferentīna viņš pavēlēja vedējam nogriezties uz Albānas ezeru. Viņa nolūks nebija redzēt Doriju vai Paulu, bet kas gan viņam varēja liegt vismaz paelpot vienu gaisu ar savu dēlu?

Viņš pastaigājās pa pauguraino apkārtni. Rāms pletās ezers, tālāk vizmoja jūra, un visapkārt greznas, plašas un baltas slējās prinča jaunbūves. Josefs bija pilsētnieks, skaistā ainava viņu sevišķi nesajūsmināja. Bija jau vēla vasara, drīz satumsīs, bija krietni vēss. Viņš gāja savā nodabā, domās nogrimis, gurdena sarūgtinājuma pilns.

Tā tur bija Dorijas villa. Ja viņam būtu lūgts padoms, viņš būtu licis to celt augstāku, staltāku, ar vēl vairākām terasēm. Bet Dorija droši vien saprata labāk. Katrā ziņā to viņš diemžēl bija izbaudījis uz savas ādas, viņas vienkāršība izmaksāja daudz dārgāk. Kādu seju viņa rādītu, ja viņš tagad ieietu šajā namā? Ak, to viņš zināja labi, nebija vajadzības vēlreiz izmēģināt.

Josefs devās atpakaļ uz to ielu, kur gaidīja viņa pajūgs. Pēkšņi viena pakalna galā parādījās labi pazīstamais kazu aizjūgs. Viņš apzinājās, ka visu laiku to ir gaidījis, tikai nebija gribējis sev atzīties. Kā gan cita dēļ viņš būtu braucis uz šejieni, kāpēc te pastaigājies tādā laikā, kad dēls Pauls mēdza doties izbraukumos? Pakalna galā dzidrajā gaisā Pauls izskatījās ļoti liels, gaismā skaidri saredzams; viņš nevērīgi un izveicīgi stāvēja kājās mazajos ratos, bija ļoti nopietns. Josefs ārkārtīgi asi saredzēja katru sīkumu, katru kroku viegli plīvojošajā zēna tērpā, katru āža Paniska spalviņu.

Josefs pats stāvēja nogāzē pret gaismu. Zēns varēja viņu redzēt, bet viņam nevajadzēja redzēt. Ja Josefs paliktu mierīgi stāvam, tad viegli varētu notikt, ka Pauls viņu nepamana. Bet, ja viņš pakustētos vai pat ietu tālāk, tad droši vien tiktu ieraudzīts. Josefs sakautrējās un palika stāvam.

Pauls brauca pa šauro taku pakalna virsotnē. Viņš skatījās tieši uz priekšu, uz ceļu, brauca lēnām, brīvi, eleganti. Pēkšņi viņš saspringa un kļuva neveikls, stājā parādījās kaut kas piespiests. Josefs joprojām stāvēja mierīgi. Vai Pauls brauks tālāk? Viņš aizbrauca tālāk.

Josefs, palicis aizmugurē, vēl arvien nekustējās. Viņam sala. Dēls bija pabraucis viņam garām. Viņa dēls bija viņu redzējis un pabraucis garām.

Tad pēkšņi pajūgs pagriezās atpakaļ. Apgriezt to nebija viegli, bet Pauls veikli tika galā. Līkloču līnijā viņš brauca lejup, āzis Panisks gudri spēra soļus, pajūgs tuvojās Josefam. Pauls paņēma mazo pātadziņu kreisajā rokā, pavēza to uz leju un izstiepa labo roku ar atplestu plaukstu, sveicinādams kā sacīkšu braucējs, kas arēnā apbrauc parādes apli. Josefam salēcās sirds un pukstēja grūdieniem. Zēns piebrauca tuvāk un apstājās Josefa priekšā, viegli smaidīdams un ar pūlēm slēpdams apjukumu.

Josefs sacīja aizžņaugtā balsī, viņam nebija viegli runāt: — Tagad jau tu brauc tā, ka varētu pat uzstāties arēnā.

— Jā, mans Panisks tagad ir lieliski izmācīts, — Pauls atbildēja.

Kad zēns bija ieraudzījis tēvu, viņu bija pārņēmis uztraukums, bikls prieks un maigums. Viņš zināja, ka Jo-sefs nemēdz braukt pastaigās ārpus pilsētas. Pēdējā laikā, pēc vectēva Fabulla nāves, māte un Finejs par tēvu izsacījās visai nelabvēlīgi, arī nesavaldība, ar kādu tēvs Paula klātbūtnē bija norājis cienījamo skolotāju Fineju, zēna sirdī bija iedūrusies kā ērkšķis. Tomēr, tiklīdz viņš tēvu ieraudzīja, viņā tūlīt pamodās sirsnīgas jūtas. Zēnu mulsināja tas, ka šis vīrs, viņa tēvs, lielais rakstnieks un ķeizara draugs, bailīgi kā izbēdzis nebrīvais klaiņoja pa laukiem, slapstīdamies ap viņu māju nenoteiktā cerībā redzēt dēlu. Tai pašā laikā Pauls domāja arī par mātes un Fineja aizvainojumu, viņš bija pagalam apjucis un saīdzis, un pirmā doma, kas iešāvās prātā, bija bijusi tāda, ka jāizliekas aklam un jābrauc vien tālāk. Bet tad viņš sev sacīja, ka aizbēgt būtu gļēvi. Nedrīkst vairīties no tā, kas ir nepatīkams un pretīgs, jāgriež tam krūtis tieši pretī, tikai tāda rīcība atbilst skaistā un labā principiem, to viņam Finejs mācīja katru dienu. Kaut arī Pauls juta nepatiku pret tēvu, viņš tomēr bija lepns, ka tēvs uzņēmies tālo braucienu tikai tāpēc, lai varbūt redzētu viņu, un galvenokārt viņš bija lepns par to, ka tēvs viņu saticis tieši tādā brīdī, kad viņš savu braukšanas māku varēja parādīt visā spožumā. Pie Herkulesa! Apgriezt pajūgu tur augšā, pakalna korē, bija bijis ellišķīgi grūti, vairākums braucēju to nebūtu spējuši, un Pauls priecājās par to, cik labi tēva acu priekšā apliecinājis savu māku. Taču, jau braukdams Josefam pretī, viņš atkal iedomājās, cik ļoti tas nepatiktu mātei un Finejam, ja viņi Redzētu viņu kopā ar Josefu, un viņš nolēma neielaisties rjar tēvu garākā sarunā. Cik eleganti viņš bija piebraucis,, tikpat stīvi un neveikli tagad stāvēja gāzelīgajos, mazajos ratos, pretrunīgu jūtu plosīts.

Josefs, kas agrāk nebija spējis Paulā visai dziļi ieskatīties, tagad zēna domas atminēja precīzi. Viņš labprāt būtu pajautājis, ko dara māte un kad paredzams māju pabeigt, bet baidījās tādējādi aizskart pats savu vāti un padarīt zēnu vēl biklāku. Viņš pateica tikai pāris vispārīgu teikumu: cik patīkami esot vēl šajā gadalaikā dzīvot laukos, un cik ērti Pauls šeit varot iedalīt dienu mācībām un sportam. Pauls mazliet sadrūmis atbildēja, ka viņam trūkstot draugu, viņš vienatnē garlaikojoties. Esot vajadzīgas sacensības, viņš piebilda gudri, kā vecs cilvēks.

Josefs šajos pēdējos vārdos saklausīja kaut ko no Fi-neja. Viņā vēl gailēja prieks, ka Pauls nebija pabraucis garām, kā viņš sākumā ar drebošu sirdi bija gaidījis, viņš vēl izbaudīja dēla klātbūtni, tīksminājās par zēna plīvojošajiem matiem un balsi, bet klusībā jau sev sacīja: «Tas ir nolādētais Finejs, kam es varu par to pateikties. Finejs zēnam māca pašdisciplīnu, māca, ka nevajag vairīties arī no nepatīkamā. Finejs viņu iepazīstina ar stoiķu mācību. Kas tās par mācībām! Cik seklas un nabadzīgas tās ir salīdzinājumā ar sludinātāja Koheleta gudrību! Es gribētu zēnam mācīt Koheleta mācību. Ne jau tagad, vēlāk, protams. Tā ir nolādēti grūta grāmata. Kohelets saprata grieķus, bet grieķiem ir grūti saprast viņu. Ak, Pauls, mans dēls, gan šo grāmatu saprastu, ja tikai man būtu izdevība viņam to atklāt. Traks var palikt, ka pat par šo īso sarunu man jāpateicas Finejam.»

Josefs saprot, ka nav gudri tikšanos vilkt garumā. Viņam ir labi zināmi skaistā un labā principi, kurus Finejs māca viņa dēlam, lielais pašsavaldīšanās slavinājums, viņš apzinās, ka Paulam netīk, ka viņš te stāv, atklādams savas jūtas, un nespēj šķirties. Vajadzētu pateikt: «Tur lejā gaida mans pajūgs. Novēlu labas sekmes Homēra un braukšanas mākas apgūšanā. Pasveicini māti un Fineju!» To vajadzētu pateikt, cik viegli vien iespējams, bet viņš to gluži vienkārši nespēj, tāpēc saspringti mēļo kaut kādas tukšas blēņas pat savam prašanas līmenim neparasti sliktā grieķu valodā.

— Jā, Homērs, — viņš saka, — Homērs raksta daudz muļķību. Bet viņš kaut ko saprot arī no skaistuma un gudrības. Kad Odisejs nosit visus varmācīgos preciniekus, šos darbīgos vīrus, tad dzejnieku viņš pasaudzē. Grieķi gan zina, cik vērts ir rakstnieks.

Ko viņš tur melš? Kāda zēnam gar to daļa? Ko Pauls par viņu domās? Tomēr viņš vēl labu brīdi turpina tādā pašā garā. Beidzot viņš apklust, tikai stāv un skatās uz dēlu. Turklāt ir jau sabiezējusi krēsla, tiešām vajadzētu domāt par atpakaļbraukšanu. Tomēr viņš stāv un skatās uz dēlu.

Viņš gaida tik ilgi, līdz Pauls pats sāk atvadīties. Kļūstot jau tumšs, viņš bilst, un tagad gan viņam jābraucot mājās. Tad beidzot Josefs saņemas un steigšus saka diezgan nesakarīgi:

— Jā, tiešām, ar! mans pajūgs taču gaida tur lejā.

Tad zēns aizbrauc.

Bet Josefs atkal rīkojas nepareizi, viņš paliek stāvot un noraugās pakaļ, līdz dēls izzūd no redzes loka. Tad, ar kājām šur tur aizķerdamies, juceklīgām domām galvā viņš iet atpakaļ uz lielceļu.

Pēc tam kad Simeons tik jūtamā veidā bija kapteinim Lukrionam uzsūtījis šķavas, viņš uzskatīja, ka konflikts ir izbeigts. Simeons, janiki, nebija nekāds filozofs. Viņš tikai bija gribējis kapteinim un vēl jo vairāk savam draugam Konstansam parādīt, ka vienpadsmit gadus vecs jūdu zēns tikpat labi prot rīkoties ar laimi un nelaimi vēstījošām zīmēm kā pieaudzis romiešu zīlnieks, kas pētī dzīvnieku iekšas un izskaidro putnu lidojumu, un ka kapteiņa reliģiozie uzskati necik tālu nesniedzas. Vai šie to pilnīgi saprata, par to viņš neraizējās, varbūt viņam pašam tas nebija pilnīgi skaidrs, taču šī lieta bija nokārtota solīdi un vīrišķīgi, par to viņš bija pārliecināts.

Konstanss tomēr tam tik viegli netika pāri. Viņam kremta, ka Simeons izsmējis viņa tēvu. Vēl jo vairāk viņu aizskāra tas, ka Simeons bija izturējies tik saudzīgi, kad viņi abi pēc šā notikuma kāvās. Šķirties no drauga viņš nespēja, bet izrādīja dusmas neattapīgi un bezpalīdzīgi. Piemēram, kad puikas spēlēja laupītājus un kareivjus, viņš nošķīrās no Simeona, kas agrāk nekad nebija noticis, un, ja Simeons bija starp laupītājiem, tad viņš pievienojās kareivjiem. Simeonu tas kaitināja, bet vēl vairāk izbrīnīja. Reiz viņš Konstansam tieši pajautāja, kas noticis, kas draugam, pie Herkula, esot pret viņu. Konstanss izvairījās. Simeons nodomāja, ka iemesls droši vien ir pelēkā vāverīte. Viņš augstsirdīgi piedāvājās Konstansam to uz mēnesi aizdot.

Pēc īsas vilcināšanās Konstanss tomēr vīrišķīgi atbildēja: — Darījums paliek darījums, — vāverīti neņēma un palika joprojām saīdzis un iecirties.

Kādu dienu, kad Konstanss atkal bija kareivis, bet Simeons — laupītājs, cīņa izvērtās sevišķi nikna. Ar «Lielo Deboru», pats par sevi saprotams, rīkojās kareivji, ne jau laupītāji. Gluži tik pašsaprotams nebija tas, ka kareivji uzsāka dziesmu ar piedziedājumu «hep»: «Ko jūdi glabā templī? / Tā cūka ir, hep, hep.» Gluži otrādi, tā bija bezkaunība, jo galu galā «Lielā Debora» bija jūdu izgudrojums, tāpēc bija augstākā mērā netaisnīgi, ka tie, kas to lietoja, dziedāja šo dziesmu. Tad nu saniknotais Simeons darīja, ko spēja, lai kopā ar saviem laupītājiem atdabūtu lielgabalu. Taču pirmais triecienuzbrukums neizdevās, pretinieku pulkā bija labāki spēki. Laupītāji atkāpās diezgan tālu, lai «Lielo Deboru» atņemtu triecienuzbrukumā pēc garāka ieskrējiena. Lielgabals sāka darboties, to apkalpoja Konstanss, viņš šāva ātri un precīzi. Viņš paredzēja, ka pretiniekiem uzbrukums izdosies un ka nākamais šāviens viņam būs pēdējais. Viņš pagrieza stobru pret Si-meonu, izšāva un trāpīja.

Viņš trāpīja ļoti labi. Simeons, mezdamies uzbrukumā, pakrita un palika guļot. Pārējie sākumā nodomāja, ka viņš izliekas, laupītāji brāzās uz priekšu, un kareivji turpināja aizsargāšanos. Kad Simeons tomēr necēlās augšā, zēni pagriezās atpakaļ un redzēja, ka lode, kas viņu ķērusi, bija nevis no mīklas, bet no akmens. To nebija ielādējis Konstanss, viņam palīdzēja citi no apkalpes, un tagad jau vairs nevarēja noskaidrot, kas ielicis stobrā akmeni, vai tas bija noticis aiz pārskatīšanās, aiz ziņkāres vai ar nolūku. Katrā ziņā Simeons gulēja un nekustējās, lode viņam bija trāpījusi pierē, tieši virs acs. Zēni stāvēja viņam apkārt nerunīgi un apjukuši, līdz iejaucās garāmgājēji. Tad mirušo zēnu aizgādāja uz Alekša māju.

Alekss tūlīt aizsūtīja pēc Josefa. Kamēr viņš stāstīja, ko bija uzzinājis, Josefs stāvēja pavisam mierīgs, tikai viņa žokļi savādi kustējās. Prātu aizņēma viena vienīga doma, tā to pilnīgi piepildīja, tā ka neviena cita doma nevarēja rasties: «Es pūlējos tā otra dēļ, lai viņš nekļūtu par goju, un pa to laiku goji nosita manu jūdisko dēlu.» Viņš nepārtraukti domāja tikai to.

Alekss bija beidzis runāt. Josefs neko neteica, viņš stāvēja istabas vidū, viegli grīļodamies.

— Vai jūs negribat redzēt janiki? — Alekss beidzot jautāja aizsmakušā, neskanīgā balsī. Likās, ka Josefs nav dzirdējis. Tad viņš pēkšņi jautāja:

— Lūdzu?

Un Alekss naidīgi atkārtoja: — Vai jūs negribat redzēt janiki?

Josefs, atkal brīdi klusējis, sacīja, un tas skanēja gandrīz bailīgi.

— Tas taču nav iespējams.

Alekss izbrīnījies pacēla acis, un tad viņam iešāvās prātā, ka Josefs droši vien ir domājis noteikumu, ar kuru priesterim aizliegts pieiet līķim tuvāk par četriem soļiem. — Ak tā, — viņš noteica, un viņa balsī skanēja it kā nicinājums un vilšanās. — Jūs varētu uz viņu paskatīties no blakusistabas, — viņš tad ieteica.

— Jā, tā varētu, — Josefs vilcinādamies atbildēja un sekoja Aleksam.

Viņš apsēdās blakusistabā. Pa vaļējām durvīm viņš skatījās uz savu mirušo dēlu. Līķis bija novietots uz apgāztas gultas; Alekss to bija apgāzis, jo tā bija sēru zīme. Alekss viņu atstāja pie mirušā vienu, un tā viņš tur palika visu nakti.

Josefs šajā naktī domāja daudz ko tādu, par ko parasti nemēdza domāt, un, kad pienāca rīts, viņš bija kļuvis par daudzām naktīm vecāks. Citkārt viņam bija bijis bail ielūkoties savas dvēseles dziļumos, tam viņš bija pārāk kūtrs. Šoreiz turpretī dziļumi bija atvērušies, viņam vajadzēja tajos nokāpt. Turklāt viņš šajā naktī nedomāja ne grieķiski, ne latīniski, ne ebrejiski, visas viņa domas tērpās viņa bērnības aramiešu valodā, kas viņam šķita neglīta un ko viņš nicināja.

Viņš strīdējās, prātoja, vainoja visā sevi, likteni, dievu, Doriju. Neizmērojamas bija viņa bēdas, neizmērojama viņa nožēla, neizmērojama viņa apsūdzība.

So savu jūdisko dēlu viņš bija par maz mīlējis. Viņš bija Marai apsolījis rūpēties par zēnu, bet bija slikti viņu sargājis, un, kad viņa jautās: «Kur ir janiki, mans bērns, tavs dēls?» — tad viņš nevarēs atbildēt neko. Viņš ar sirdi bija pieķēries grieķietes dēlam, bija lepojies ar šo mīlēto dēlu, bija sargājis viņu, bet sava jūdiskā dēla sargātāju aizsūtījis projām un pašu zēnu slikti uzmanījis; tā nu šā dēla nāve ir pelnīts sods.

Kurš vēl jebkad ir bijis tik iedomīgs? Tiklīdz Mara, šī noniecinātā, otru reizi aizraidītā, bija pagriezusi muguru, tā viņu slikti uzraudzītais dēls jau bija ticis samaitāts un aizgājis bojā starp gojiem, no kuriem Mara bija baidījusies, bet kuru vidū viņš pats, Josefs, staigājis nevērīgā augstprātībā — kā kungs zemākstāvošo pulkā. Te nu viņš sēž — nekas vairāk kā mēslu čupa. Viņš, rietumnieciski austrumnieciskais, «Kosmopolītiskā psalma» autors. Viņš bija gribējis būt gan romietis, gan jūds, pasaules pilsonis.

Labs gan pasaules pilsonis! Ja pasaules pilsonis ir tāds, kas pieder pie visa kā un tomēr nepieder ne pie kā, tad viņš tas ir Niecība viņš ir. Ne romietis, ne jūds. Niecība.

Flāvijs Josefs. Lielais rakstnieks. Viņa krūšutēls atrodas Miera templī. Viņš ir sarakstījis slavenu grāmatu. Viņš raksta jūdu tautas vispārējo vēsturi. «Septiņdesmit septiņi ir tādi, kam ir pasaules auss, un es esmu viens no viņiem.» Mēslu čupa.

Viņš rakās dziļi sevī, bet neatrada neko. Viņš raka dziļāk un atrada prieku. Viņš raka vēl dziļāk un atrada iedomību. Vēl dziļāk neatrada neko. Vēl dziļāk — un atkal atrada iedomību. Tad viņš iztrūkās līdz pašiem dvēseles dziļumiem un ļoti baidījās pats no sevis.

Viņš meklēja glābiņu apgūtajā gudrībā. Taču tā nesniedza mierinājumu. «Es esmu sapratis, ka viss, ko dievs dara, tā paliek mūžīgi. Tur neko nevar ne pielikt, ne atņemt. Kas pastāv, tas ir bijis jau sen, un arī tas, kas vēl būs, ir bijis jau sen. Un vēl es redzēju, kas notiek zem Saules: kur vajadzēja būt žēlsirdībai, bija ļaunums, un, kur vajadzēja valdīt taisnībai, bija netaisnība. Tad es savā sirdī nodomāju, ka dievs to tā iekārtojis cilvēku dēļ, lai viņi saprastu, ka nav vairāk vērti kā dzīvnieki un ka tiem visiem ir viens liktenis. Kā mirst vieni, tāpat mirst otri; viņiem ir viena dvaša, un cilvēks nemaz nav pārāks par dzīvnieku, un viss ir tikai iedomība. Vienā vietā viss paliek: no zemes viss ir ņemts, un par zemi visam jāpaliek. Kam gan ir zināms, vai cilvēka gars uzkāpj debesīs un dzīvnieka gars nokāpj zemes dziļumos?» Tā pirms pāris gadu simtiem ir teicis viens, kura vārds bija Kohelets, — un kurš varētu pateikt labāk? Kam gan ir vajadzīgs viņš, Flāvijs Josefs, un viņa vispārējā vēsture?

Šis Kohelets, kas to teicis, ir bijis gudrs vīrs. Šie nevarēja viņu ciest un necieš vēl šodien — ne viņu, ne viņa grāmatu. Gadsimtiem ilgi Jeruzalemes doktori ir strīdējušies, vai viņa grāmatu var uzņemt svēto rakstu sarakstā, un vēl tagad par to strīdas doktori Jabnā. Šis Kohelets ir pārāk gudrs un ironisks. «Cilvēkam ir dots tikai viens: ēst un dzert un ar savu darbu radīt sev labu dzīvi.» Tas ir viņa sasniegtais rezultāts, tas ir tāda cilvēka pēdējais guvums, kurš uz šīs zemes visvairāk ir pētījis. Viņš lietoja sešpadsmit dažādus pētniecības veidus un atrada sešpadsmit labus vārdus šiem sešpadsmit veidiem, un tāds ir rezultāts: «Viss ir vēja ķeršana,» — un: «Nav nekā cita kā tikai ēšana un dzeršana.»

Tad Josefu atkal sagrāba neprātīgas dusmas. Dievs viņu apceļ par muļķi, dievs viņu šūpo augšup un lejup, spēlējas ar viņu kā jūra ar korķa gabaliņu. Vai viņš vēl tikai pirms dažām nedēļām negāja pie Tita — lepns, sasniedzis laimes kalngalus, — un gan iekšēji, gan ārēji viss nemirdzēja piepildījuma spozmē? Un tagad Jahve atļāvies izspēlēt ar viņu šo muļķīgo joku. Vienīgais, ko viņš savam dēlam Simeonam bija iemācījis, bija mazumiņš zināšanu par lielgabalu tehniku, par šo karamašīnu Josefs dēlam bija tik lepni stāstījis, un tieši ar šās karamašīnas aušīgo parodiju Jahve un goji bija zēnu nogalinājuši.

Ko gan viņš noziedzies, ka dievs pret viņu izspēlējis tik muļķīgu joku? Viņš savu grieķisko dēlu bija gribējis tuvināt dievam. Vai tas ir kāds noziegums?

Josefs piecēlās, viņa krūtis strauji cilājās, elpa aizrāvās protestā pret dievu. Labi, viņu varētu nolobīt kā_ sīpolu, noplēst kārtu pēc kārtas, un aiz tām visām atklātos tikai tukšums. Virspusē viņš ir romietis, bet, ja virsu mazliet pakasa nost, tad viņš kļūst par pasaules pilsoni, un, ja pakasa vēl, — tad par jūdu, un, ja skrubina pavisam dziļi, tad arī tas nolobās nost. Tomēr Viens paliek, to Vienu nevar nokasīt, Viens viņš ir: Josefs ben Matatija, Flāvijs Josefs, varbūt iedomības čupiņa, taču katrā ziņā Kāds, Es. Tas varētu būt viņa kauns, tomēr vairāk gan tas ir viņa lepnums. Viņš nestāsta, piemēram, par skaitļiem, to viņš nedara, tas viņam nepatīk, viņš stāsta tikai par tādiem cilvēkiem, kāds ir pats, par tādiem, kam ir savs Es. Un tāds viņš stājas dieva priekšā. Dievam nav tiesību tā izrīkoties ar šo Es. Citādi Josefs nebūtu drīkstējis tā darīt.

Kā Ijabs viņš sacēlās pret dievu un pieteica karu. «Es biju iedomīgs, esmu pacēlis sevi pārāk augstu,» viņš atzinās neredzamam tiesnesim. «Es neko neslēpju. Tomēr Jahve mani sāpina netaisnīgi un netaisnīgi ir nogalējis manu dēlu. Ja esmu bijis iedomīgs, vai tad Jahve mani par tādu nebija padarījis? Ja esmu bijis iedomīgs, tad vai gan ne Jahves dēļ? Es gribēju parādīt, ka Jahves kalps ir cilvēciskāks, dievišķāks nekā Jupitera kalps. Tāda bija mana iedomība. Tādu es to sevī nesu. Un tagad Jahves kārta: lai viņš runā!»

Tomēr pēc šā dusmu un lepnuma izvirduma viņš sabruka divtik niecīgs. Viņš pavisam noteikti apzinājās, ka ir par maz mīlējis savu dēlu Simeonu un ka tāpēc ir ticis sodīts ar dēla nāvi. Viņa sirds bija bijusi kūtra, viņa jūtas nabadzīgas, tā bija viņa vaina. Liela vaina.

Līdz šim viss, ko viņš darījis un cietis, ir aizplūdis viņam cauri. Viņš noskurinājās, un nekas vairs nepalika, varēja sākt no jauna. Šoreiz viņš to nevarēs. Šis vienmēr paliks viņā. Visā viņa turpmākajā mūžā Simeons būs pie viņa ar savu prasību.

Josefs visu nakti palika istabā blakus līķim. Alekss pie' viņa nenāca. Naktis bija jau diezgan aukstas, Josefs jutās pārguris un arī izsalcis, bet par to viņš nedomāja.

Vēlāk, no rīta, pie viņa ieveda divus viesus — kapteini Lukrionu un viņa dēlu Konstanšu. Tie abi stāvēja apmulsuši. Viņi nezināja, ko šim bālajam, neskūtajam pusme-žonīgā izskata vīram lai saka.

— Es neesmu vainīgs, — Konstanss beidzot teica, viņa balss skanēja aizsmakusi un nāca grūdieniem, zēnam nebija viegli runāt. — Tas bija akmens. Es nezinu, kas to bija ielicis stobrā. Bet es to vēl uzzināšu un pataisīšu viņu mīkstu. Pie Herkula! — viņš vēl noteica, jo bija piesavinājies šo izsaucienu no sava drauga Simeona.

Josefs klusēja. Tagad nu viņi nāca, šie slepkavas. Viņš pūlējās saprast, ko Konstanss teicis, tas nebija viegli. Tomēr tas viņam izdevās. Vai viņš neteica, ka esot bez vainas? Varbūt tā ir, zēns noteikti tā domā. Bet kurš gan ir bez vainas? Visi viņi balstīja cits citu, visi tramdīja viņa jūdisko dēlu. Beidzot Josefs pavēra muti un viņam izdevās kaut ko pateikt.

— Jā, — viņš teica, — protams, tu esi bez vainas, pie Herkula. — Viņš pat pasmaidīja. Tas gan bija ārkārtīgi grūti.

Kapteinis Lukrions tikai ar lielu piespiešanos bija devies šajā vizītē. Viņaprāt, tas bija korekti, ka viņš nu bija šeit, bet Josefs, kā viņam likās, šo korekto izturēšanos pietiekami nenovērtēja. Flāvijs Josefs gan bija romiešu bruņinieks un apgrozījās ķeizara sabiedrībā, tomēr galu galā viņš bija tikai jūds. Tas bija redzams arī pēc tā, kā viņš tagad izturējās. Pats čurn blakusistabā, gulta apgāzta — kādas māņticīgas, barbariskas paražas! Lukrio-nam, kā jau vecam karavīram, patika tā: kas uz sirds, tas uz mēles, — un arī tagad viņš savas domas gribēja pateikt skaidri un gaiši. Tā kā tomēr nelaimīgas sagadīšanās dēj Simeonu bija nogalinājis Konstanss un, kas zina, mirušais vēl varētu to noklausīties un vēlāk atriebties, viņš atzina par labāku klusēt.

Viņš kopā ar dēlu piegāja līķim tuvāk. Viņš jau sākumā bija nojautis, ka šī draudzēšanās ar jūdu nebeigsies labi. Tur nu tagad šis Simeons guļ apgazta gultā miris, un viņa Konstanss ir pie tā vainīgs. Katram gadījumam, lai novērstu mirušā atriebību, viņš Konstansam vēlreiz kārtīgi sados sukas. Vispār vienmēr pienācās ar nomirēju parunāties, un šis mazais turklāt bija bijis jūdam gluži neatbilstoši glīts un attīstīts zēns. Gultu šie māņticīgie gan ir apgāzuši, bet pašu svarīgāko droši vien aizmirsuši. Luk-rions izvilka vara monētu un palika to Simeonam zem mēles, lai viņam būtu, ar ko samaksāt miroņu pārcēlājam Haronam.

Konstanss šķielēja uz mirušo, kauna un nožēlas tirdīts. Viņš ir izturējies drausmīgi stulbi. Droši vien draugs nemaz nezināja, kāpēc viņš īsti pārstāja draudzēties. Lielisks zēns bija bijis viņa draugs Simeons. Tas, kā viņš uzbūvēja «Lielo Deboru», bija ko vērts, un beigu beigas viņš vēl piedāvājās atdot atpakaļ pelēko vāverīti. Ja Konstanss būtu ar viņu atklāti izrunājies, tad abi būtu palikuši kopā gan laupītājos, gan kareivjos un šīs šausmas būtu pagājušas secen.

Tā nu abi viesi stāvēja blakus līķim, bet Josefs čurnēja otrā istabā. Pēc pienācīgi ilga brīža kapteinis sveicinādams pacēla pret mirušo roku, kā kārtīgs romietis šādos gadījumos mēdz darīt, — trīs reizes, un to pašu darīja viņa dēls, un viņi sauca: — Ardievu, mans Simeon! — Tad, īgni pametis Josefam īsu sveicienu, Lukrions kopā ar Konstanšu aizgāja.

Vēlāk — dienā atnāca Alekss. Citkārt tik nosvērtais un pieklājīgais vīrs skatījās uz Josefu tikpat izaicinoši kā iepriekšējā vakarā.

— Es kopā ar doktoru Licinu parūpējos par apbedīšanu, — viņš teica. — Mēs viņu apbedīsim rīt pie Apijas vārtiem.

Josefs sēdēja, viņš izskatījās līdz pēdējam iztukšots. Viņam metās tumšs gar acīm kā toreiz alā, kad draudēja nāve no slāpēm. Viņš saklausīja Alekša agresīvo toni un saprata, ka Alekša acīs arī viņš droši vien nav bez vainas. Taču par to viņš neraizējās. Viņa domās joprojām skanēja Koheleta vārsmas. «Pār visu valda dzelzs likums, viss notiek iepriekš noliktā laikā: dzimšana un miršana, iestādīšana un nociršana, nonāvēšana un izdziedināšana, uzcelšana un sagraušana, atrašana un zaudēšana, apkampšanās un šķiršanās, karošana un miera līgšana. Vai gan ir vērts, ka cilvēks tā pūlas?» Tā viņš domāja un joprojām sēdēja iecirtīgs, kā neprātā. Locekļi droši vien bija notirpuši, bet viņš nepakustējās.

Draugi nāca viņu apciemot. Dēmetrijs Libāns, Klaudijs Regīns, doktors Licins. No kārklu klūgām pītā groziņā viņam atsūtīja lēcas — sēru ēdienu. Tomēr nāca tikai nedaudzi jūdi, kaut gan pēc reliģiskajiem noteikumiem sērojošos piederīgos vajadzēja mierināt. Josefs bija nokavējis mirušā zēna oficiālu atzīšanu par savu dēlu un otru dēlu nebija padarījis par jūdu. Tautieši domāja, ka zēna nāve ir Jahves sods.

Nākamajā dienā apbedīja Simeonu — janiki. Bija pavisam maz pavadītāju. Mirušajam romiešu vidū bija bijis daudz draugu, un viņi būtu piedalījušies bērēs, ja notiktu sadedzināšana sārtā. Bet viņi bijā sašutuši, ka zēnu nevis sadedzināja, bet apraka. Jūdu reliģija bija atļauta, un jūdiem netika liegts apbedīt mirušos pēc sava rituāla. Taču ļaudīm bija žēl zēna, kura miesas tik barbariskā veidā tika atdotas tārpiem, un šādās bērēs viņi negribēja piedalīties.

Tātad Simeonu uz mūža māju pavadīja tikai mazs bērinieku pulciņš, bet šis pulciņš stipri piesaistīja apkārtējo uzmanību. Josefs no savas puses darīja diezgan daudz, lai šo uzmanību piesaistītu. Viņš gāja aiz līķa nestuvēm pēc Jeruzalemes paražas — neskuvies, saplēstām drēbēm, atbaidoši nekopts. Viņš dauzīja kājas pret zemi, rāva nost sandales, sita sevi ar tām. Un romieši ceļmalā sacīja: — Tas ir rakstnieks Flāvijs Josefs, jūds. Dievi viņu ir piemeklējuši. Vispirms ķeizars aizsūtīja prom viņa princesi, un tagad zemākie ļaudis ir nogalējuši viņa dēlu. — Viņi kratīja galvu, ieraudzījuši noskrandušo, nekopto vīrieti, daudzi smējās, dīkdieņi pievienojās bēriniekiem un uzjautrinājās par sērojošā jūda izdarībām.

Bet Josefs skaļi vaimanāja, tās bija savādas vaimanas. Kaut arī bija atļauts, mirušo cildinot, pārspīlēt, tomēr to varēja darīt tikai tie, kas gāja nestuvēm pa priekšu. Tiem, kas gāja aiz līķa, vajadzēja cieši turēties pie patiesības, un Jeruzalemē šo noteikumu ievēroja divtik stingri. Taču Josefs kliedza. — Vai, vai, mans dēls Simeon, mans pirmdzimtais, bastard! Viņš prata rīkoties ar ieročiem, ar maziem lielgabaliem gluži kā romietis, un viņš tika nomaitāts ar lielgabalu gluži kā karā, un es viņam par šo lielgabalu stāstīju. Vai, vai, mans pirmdzimtais, Simeon, bastard, kur gan ir ķeizars, jo šis zēns varbūt bija viņa brālis! — Ar to viņš gribēja teikt, ka nav skaidri zināms, vai Simeonu nav radījis vecais Vespasiāns, jo ķeizars pirmais bija gulējis ar karagūstekni Māru. Tie, kuri bija zēnu pazinuši, gan zināja, ka viņam ar Vespasiānu nebija ne vismazākās līdzības, bet ar Josefu kaut kāda līdzība bija.

Tie, kuri Josefu saprata, brīnījās, ka viņš sevi tā atkailina un šausta. Tomēr romieši smējās arvien skaļāk. Josefu tas neuztrauca. Viņš kliedza: — Ak vai, ak vai, tikai tagad, kad ir par vēlu, es redzu, ka šo dēlu esmu no sirds mīlējis! — Un viņš dauzīja kājas pret zemi, sita sev ar sandalēm un nepievērsa uzmanību tam, ka vieni par viņa dīvaino runāšanu kratīja galvu, bet citi smējās par ākstīgajām izdarībām. Tā Mihaela, Dāvida sieva, varēja būt smējusies par savu vīru, kad viņš kā nerrs lēkāja Jahves šķirsta priekšā, bet Dāvids nelikās par to zinis.

Pie mazā Simeona kapa reti kāds atnāca. Trešajā dienā ieradās mazais Konstanss, nesdams līdzi pelēko vāverīti, kuru bija palūdzis no Alekša. Ļoti satraukts, viņš ar lielām pūlēm nokāva zvēriņu upurim, lai draugam Hades valstībā būtu ar ko parotaļāties. Viņš bija ilgi domājis, vai mirušā drauga labā ziedot «Lielo Deboru» vai vāverīti, un beigās izšķīries par zvēriņa upurēšanu. Tur nu viņš stāvēja, vāverīte bija viņu sakodusi un saskrāpējusi, viņa rokas bija vienās asinīs, tur bija sajaukušās zvēriņa un viņa paša asinis, un viņam vajadzēja ļoti saņemties, lai pārvarētu nelabumu. Tagad viņš neapšaubāmi bija likumīgs «Lielās Deboras» īpašnieks.

Josefs atbilstoši noteikumiem sēroja septiņas dienas, ar saplēstām drēbēm tupēdams zemē, un šajās dienās viņš savu dvēseli uzara un noecēja. Tad viņš sēdās un rakstīja «Psalmu par Es»:

Kāpēc esi tik divēji izprotams, Jahve,

kā ceļrādis, kam nolauzts rādītājs viens,

lai bērniem ko smiet, bet uz otra nepareizi rakstīts,

tā ka tas tagad viens pats

uz austrumiem un rietumiem rāda?

Kam aizliedzi cilvēkiem būvēt tu Bābeles torni, kam sajauci valodas,

tā ka viens nu saucas par grieķi, otrs — par jūdu un trešais romietis ir,

kaut radīti tie no vienas dvašas

un vienas ribas?

Es ce]u savu balsi pret tevi, Jahve, ceļu balsi strīdā.

Josefs ben Matatija lai runā pret Jahvi.

Ja Josefs ben Matatija es, kālab gan vēl jābūt man romietim, jūdam vai abiem uzreiz?

Es gribu būt Es, Josefs gribu būt, kā nācis no mātes miesām, lai netieku nolikts starp tautām,

lai netieku spiests es teikt: esmu no šiem vai no tiem.

Savā lielajā sašķeltībā, Jahve,

es saucu uz tevi:

ļauj, lai esmu es Es,

vai svied mani atpakaj tai tukšumā,

no kura tu mani izrāvi

šās zemes gaismā!

Septiņās sēru dienās Josefs saspringts bija domājis, kādus secinājumus dēla nāve viņam liek izdarīt par savu izturēšanos. Viņš neticēja nejaušībai. Jahve un liktenis — tas bija viens. Viņš bija gatavs atzīt, ka Simeona nāve bijusi sods, bet kādā gan darbīgā veidā jāizpaužas nožēlai, ko Jahve no viņa prasa? Viņš domāja par to, kā ap viņu savijušies visi notikumi. Viss bija savirknējies vienā ķēdē, un, kā svētajos rakstos neviens burts savā vietā nestāv nejauši, kā šo rakstu likumu un vēstījumu sekām tomēr piemīt dzija jēga, lai arī tās liktos kopsakarā nesaistītas, tāpat arī ar īpašu nozīmi vajadzēja būt tam, ka Simeons bija gājis bojā tieši tad, kad Josefs visdedzīgāk bija pūlējies tuvināt sev Paulu.

Simeona nāve bija zīme, ka Simeonam jāatdzimst Paulā.

Drūmā noskaņojumā, ar divkāršu enerģiju Josefs uzsāka cīņu par Paulu. Nebija taisnība, ko Dori ja bija teikusi, — ka dēls no viņa novēršoties. Kaut arī Dori ja un Finejs bija Paulu pret viņu kūdījuši, zēns Albānā tomēr nebija licies tēvu neredzam, nebija pabraucis garām. Tikai šie divi nelaida dēlu pie viņa. Ja izdotos Paulu izraut no šīm rokām, tad dēls piederētu viņam.

Vispirms vajadzēja izcīnīt cīņu tiesā, Marulls bija labs aizstāvis. Josefs viņam patika. Ar dēlu notikusī nelaime bija nolobījusi šā vīra augstprātību, un tas, kas atklājās zem šās virskārtas, eksperimentu kārajam romietim likās visai patīkams. Pēc Marulla domām, ass prāts parasti nogalinot kaislību, bet šis Josefs bija gan prāta, gan kaislību cilvēks, dīvains mistrojums. Marulls ar pilnu sparu metās cīņā par Paulu.

Viņš paskaidroja Josefam, kādas izredzes ir viņa prāvai. Gan šķiršanās, gan adopcijas lietu pienācās iztiesāt simt vīru tiesai. Šās tiesas priekšsēdētājs bija senators Aruls, impērijas galvenais tiesnesis. Viņš piederēja pie republikāniski konservatīvās opozīcijas un, iespējams, varētu noliegt Josefa tiesības uz zēnu. Taču tieši tāpēc, ka viņa politiskajai darbībai bija noteikts virziens, viņam savos lēmumos vajadzēja būt divtik uzmanīgam, lai valdnieka nama juristi nevarētu tos koriģēt. Viss bija atkarīgs no tā, kāda tagad, pēc Berenīkes krišanas, būs Tita politika attieksmē pret jūdiem. Viņš gan pēdējā laikā šo to bija atļāvis jūdu ienaidniekiem, bet, no otras puses, gubernators Flāvijs Silva vēl arvien nebija varējis panākt, lai ķeizars izdotu viņa tik ļoti gaidīto likumu pret apgraizīšanu. Arī jūdu karali Agripu Tits joprojām turēja lielā godā un pavisam nesen, kad feldmaršals jūds Tibe-rijs Aleksandrs vecuma dēļ aizgāja no Ēģiptes pārvaldnieka amata, bija sevišķi uzsvēris šā cilvēka nopelnus. Vismaz pagaidām neviens nevarēja saprast, vai ķeizara attieksme pret jūdiem ir naidīga, draudzīga vai vienkārši vienaldzīga, un, kamēr tā nebūs skaidri redzama, galvenais tiesnesis Aruls atturēsies no sava sprieduma izteikšanas. Tāpēc viņam ļoti bija pa prātam Marulla cenšanās novilcināt šķiršanās prāvu.

Dāma Dori ja savu šķiršanās prasību bija pamatojusi ar to, ka Josefs viņu aizvainojis, ataicinādams uz Romu savu bijušo sievu un gulēdams ar to, kaut gan pats bijis no tās šķīries kā no zemāk vērtējamas un šo šķiršanos izpircis, ciezdams pazemojumu. Tika prasīti pierādījumi, un Josefa aizstāvji bija lietu ievilkuši garumā. Beidzot nu bija tiktāl, ka noteiktā termiņā sūdzētājai un apsūdzētajam pirmo reizi vaigu vaigā vajadzēja tikties tiesas priekšā.

Par Josefa prāvu interesējās visa pilsēta, un, tā kā turklāt vēl bija kļuvis zināms, ka senators Helvids, opozīcijas vadonis, pats būs sūdzētājas pārstāvis, tad bija ieradušies daudzi ziņkārīgie. Lai uzņemtu visus klausītājus, tiesas sēdi vajadzēja rīkot milzīgajā Jūliju zālē.

Josefs ieradās tiesā ne tikai savu advokātu Pūblija Ni-gera, Kalpurnija Silviāna, Klīnija Makro un Opija Kotas, bet arī paša Jūnija Marulla pavadībā. Viņš nebija kautrējies apģērbt zemošanās un sēru tērpu. Iespējams, ka viņš šīs drēbes valkāja, sērodams par dēla nāvi. Bet varbūt viņš gribēja parādīt, ka Dorijas izvirzītā argumentācija ir vērsta uz to, lai padarītu viņu par apsūdzēto, kuram pienāktos staigāt šādās drānās. Kalsnais, sagrauztais vīrs sasniedza savu mērķi — ļaudīs modās sašutums pret sūdzētāju.

Senatoram Helvidam un viņa atbalstītājiem šī prāva pirmām kārtām bija politiskas propagandas līdzeklis. Ar jūdietes atraidīšanu Tits sevi bija padarījis populāru, un viņš izdeva milzu summas, lai šo popularitāti vairotu; viņš iekaroja romiešu sirdis ar Jaunajām termām un simt dienu ilgajām izrādēm. Varbūt prāva dos iespēju mazliet mazināt šā «Cilvēku cilts mīlas un prieka» spožumu. Ja varētu pierādīt, ka, pastāvot tagadējai valdībai, jūdam ar romiešu tiesas palīdzību ir iespējams panākt nejūda apgraizīšanu, tad varbūt «Mīla un prieks» atkal pārvērstos par Vali. Atklātajā tiesas sēdē šo politisko aspektu gan varēja tikai likt nojaust, bet runātāja Helvida stiprums izpaudās mājienos uz tālu, draudošu, tumšu un varenu spēku.

— Šis vīrs Flāvijs Josefs, — viņš sacīja, — stājās vispirms laulībā, kuru pats atzina par apkaunojošu. Viņš ļāva sevi publiski pērt, lai tikai atkal tiktu vaļā no šās sievietes, ar kuru droši vien bija saistījies tādā kā apmātībā. Taču šķiet, ka šajā pēdējā gadā, kad Austrumu augstprātība augtin auga un kļuva ļoti liela, šo Austrumu viru atkal ir pārņēmusi vecā apmātība. Kad jau likās, ka savā ilgajā, laimīgajā laulībā viņš beidzot ir atmodies no šīs apburtības, viņš šo sievieti no jauna atsauca uz mūsu pilsētu, lika viņai doties garajā ceļā pāri jūrai, neskaitāmas reizes pie viņas ciemojās un tādā veidā publiski ārkārtīgi dziļi apvainoja sievu, kura viņa dēļ bija atstājusi savu diženo mīļoto tēvu un ar kuru kopā viņš godam bija aizvadījis daudzus svētītus gadus. Viņa sievas pacietība bija neizmērojama. Ilgu laiku viņa apmierinājās tikai ar to, ka klusībā atgādināja, lai izbeidz šo kaunpilno sakaru. Taču viņš palika ciets un, no jauna Austrumu apmātības un netiklības pārņemts, joprojām nodevās izvirtībai, līdz no sadusmotajām debesīm nāca visai skaidri redzams sods. Vai jūs, tiesneši un romiešu zvērinātie, gribat pazemot šo sievieti, piespriezdami viņai vēl ilgāku kopdzīvi ar vīrieti, kas pret viņu ir tik rupji izturējies? Vai jūs gribat viņu sodīt, likdami viņas jauko dēlu audzināt tāda vīra mājā, kurš piekopj ikviena romieša dabu aizvainojošas paražas un tikumus? Kaut ari apsūdzētais būtu liels rakstnieks, kā tiek apgalvots, šeit tomēr nav runa par rakstniecību. Rakstniecību nevar iemācīt, un mākslu nevar iemācīt. Tas, ko var iemācīt, ko bērns mājās iemācās no tēva un mātes, ir tikumi un netikumi, taisnprātība un greizprātība. Un apsūdzētais, varbūt būdams liels rakstnieks, ir greizprātīgs, izvirtis cilvēks. Sūdzētājai līdz šim gluži brīnumainā kārtā ir laimējies dēlu tā nosargāt, ka viņš ir tīrs un romisks. Palīdziet, tiesneši un zvērinātie, lai viņai tas izdotos arī turpmāk! Piespriediet to, ko viņa prasa, — viņas pūra atdošanu, lai viņa varētu savu dēlu šķirt no šā vīra un izaudzināt par labu romieti.

Advokātu runas laiks bija visai ierobežots, Helvida ūdenspulkstenis jau bija iztecējis, bet viņš ar savu oratora mākslas priekšnesumu vēl nebija galā. Viņā klausījās ar dzīvu interesi, un, kad pēc paredzētā laika izbeigšanās tiesnesis griezās pie zvērinātajiem ar jautājumu, kas gan bija atļauts, bet reti tika praktizēts: — Vai jūs vēl gribat advokātu klausīties? — tad visi sauca kā vienā mutē: — Lai runā, lai Helvids runā!

Pēc īsā pusdienas pārtraukuma runāja Marulls. Romā gan bija zināms, ka Vespasiāns atļāvies ar Josefu izspēlēt dažus rupjus jokus, bet par Josefa pirmās laulības priekšvēsturi ļaudis tuvāk informēti nebija, un Dorijas draugi un padomdevēji bija pārliecināti, ka ne Josefs, ne pat Marulls nekādā ziņā neuzdrošināsies šajā šaubīgajā lietā iepīt mirušā ķeizara personu. Tomēr Marulls to uzdrošinājās. Pēdējā laikā viņam runāšanu reizēm bija traucējuši bojātie zobi, bet šodien viņš jutās labi un savā nazālajā balsī nekaunīgi skaidri un gaiši klāja vaļā:

— Tas, ko teica pretējā puse, robežojas ar majestātes apvainošanu, un cilvēkam, kurš uz šā pamata apsūdzētu senatoru Helvidu majestātes apvainošanā, būtu maz jābaidās no pastiprinātajiem sodiem, kas vērsti pret nepatiesiem denunciantiem. Nav grūti pierādīt, ka Romas bruņinieka Flāvija Josefa, ķeizara drauga, laulība, kuru šie cilvēki šeit nosauca par apkaunojošu, tika noslēgta pēc skaidri izteiktas, uzstājīgas dieva Vespasiāna gribas, ka dievs Vespasiāns pats tajās ir piedalījies un bijis līgavas tēva vietā. Kā šādu pēc tēvzemes tēva pavēles noslēgtu laulību, kurai acīmredzot vajadzēja kalpot impērijas labā, var nosaukt par apkaunojošu un iedomāties, ka uz šā apzīmējuma ir balstāmas dāmas Dorijas prasības, tas labam romietim nav saprotams. Vai cilvēks ir nelietis tāpēc, ka viņš izpildījis dieva Vespasiāna norādījumu? Ja bruņinieka Flāvija Josefa pirmā laulība vēlāk tika šķirta, tad tas notika tādu iemeslu pēc, kurus majestāte ķeizars Tits atzina par pamatotiem un kuri nevienam citam nav labāk zināmi kā pretējai pusei. Pretējās puses pārstāvim savu argumentu pamatošanai vajadzēja vairāk laika, nekā ūdenspulkstenis rādīja. Man, lai tos atspēkotu, vajadzēs daudz mazāk par šo laika sprīdi. Es apmierināšos ar to, ka pret manu aizstāvamo izvirzītos apvainojumus nosaukšu par absurdu apmelošanu un, lai to pierādītu, nododu tiesnešu kungiem sarakstu, kurā pagaidām norādīti seši simti četrdesmit četri liecinieki, kas paši savām acīm redzējuši, ka dievs Vespasiāns dižā pacilātībā piedalījies bruņinieka Flāvija Josefa kāzās, tā redzamā veidā parādot savu labvēlību. Es iesniedzu un nolieku zem šķēpa vēl vienu sarakstu ar trīsdesmit triju liecinieku vārdiem; viņi ir gatavi ar zvērestu apliecināt, ka šīs laulības noslēgtas pēc īpašas dieva Vespasiāna vēlēšanās.

Marulla sniegtais apstākļu izklāsts ļaužu pilnajā Jūliju zālē radīja sensāciju. Galvenais tiesnesis pasteidzās pārcelt sēdes turpinājumu uz nākamo dienu.

Tā Josefs, darīdams visiem zināmu savu vislielāko kaunu, pagaidām bija atvairījis triecienu, ko pret viņu vērsa Dorija un viņas draugi. Pēdējos gados Romā par šo seno notikumu bija tikai slepus klīdušas kaut kādas neskaidras runas, bet tagad tas atkal bija visu mutē.

Helvids un viņa atbalstītāji tomēr neļāva Marullam ar viņa bezkaunīgo piedraudējumu sevi iebiedēt. Adopcijas lietā drosmīgais Helvids, nebaidīdamies, ka viņu varētu saukt pie atbildības par majestātes apvainošanu, pamatoja savus iebildumus ar tiem pašiem argumentiem, uz kādiem bija balstīta dāmas Dorijas šķiršanās prasība, proti: viņš apšaubīja, vai Josefs ir cienīgs bērnu adoptēt. Arī galvenais tiesnesis Aruls tālāk vairs Marullam nepiekāpās. Kaut gan Marulls pieprasīja, lai Helvida iebildumus noraida kā pilnīgi aplamus, tāpēc ka tie vērsti pret vīru, kura krūšutēlu ķeizars licis uzstādīt Miera tempļa bibliotēkā, un kaut gan viņš Josefa pirmo laulību aizstāvēja ar tādiem pašiem līdzekļiem kā šķiršanās prāvā, tiesa nolēma Helvida argumentus pārbaudīt. Vajadzēja Jūdejā ievākt ziņas, vai tiešām dievs Vespasiāns piekritis Josefa laulībām.

Sasprindzinājums pieauga. Vai nebija ārkārtīgi bīstami celt augšā notikumus, kam bija tik tuvs sakars ar valdnieku dinastiju? Ļaužu acis bailīgi pievērsās Palatīnam.

Galvenais tiesnesis Aruls tikai ar pūlēm bija varējis piedabūt vienu no ministriem, lai viņš savā ziņojumā ķeizaram piemin šo prāvu. Taču Tits neko nedarīja. Viņš neiejaucās abu prāvu iztiesāšanā ne ar vismazāko savas gribas izpausmi.

Savu draugu un vergu pavadībā jāšus atgriežoties no kāda oficiāla otrās pakāpes aristokrātijas sarīkojuma, Jo-sefs nejauši satika gubernatoru Flāviju Silvu. Abi sastapās Marsa laukumā, arī Flāvijs Silva bija jāšus. Viņš apstājās. Savā skaļajā, jautrajā manierē viņš sasveicinājās ar Josefu un apbrīnoja Josefa izcilās arābu šķirnes ķēves kalsno galvu. Izvērsa sarunu. Kādu gabaliņu pat pavadīja pārsteigto paziņu.

Abi kungi lēnām jāja viens otram blakus. Vājais, drūmais Josefs savā oficiālajā tērpā ar purpurkrāsas apmetni izskatījās ļoti labi, patuklais Flāvijs Silva viņam līdzās zaudēja. Taču gubernatoru tas neuztrauca, viņam šķita, ka radusies laba izdevība Josefam kaut ko darīt zināmu. Cīņā par savu ierosinājumu viņš bija virzījies uz priekšu lēnām un ar lielu neatlaidību, bet tagad Josefa prāvas viņam bija palīdzējušas tikt pāri izšķirošam posmam, tāpēc gubernators uzskatīja par savu pienākumu būt korektam un neatstāt Josefu par to neziņā.

Tik tālu nu būtu. Republikāniskie senatori beidzot iesniegs likuma projektu, kuru Flāvijs Silva tik neatlaidīgi pieprasīja Jūdejas pārvaldīšanai, un tieši Josefa tiesas prāvas bija Helvidu un viņa piekritējus uz to pamudinājušas. Jau februāra sēdē bijušais lieltiesnesis Antists izvirzīs apspriešanai projektu, kurā skaidriem vārdiem izteikts ne jūda apgraizīšanas aizliegums, un tā jūdu uzpūtīgajiem centieniem pārvilināt citus savā ticībā reizi par visām reizēm būs darīts gals. Helvids esot pārliecināts, gubernators Josefam stāstīja, ka senāts šo projektu pieņems ar lielu balsu vairākumu.

Josefs pūlējās slēpt apjukumu. Flāvijs Silva bija ieradies Romā, lai panāktu šāda likuma pieņemšanu. Jau sākumā varēja domāt, ka viņš spēs pierunāt pret sevi draudzīgi noskaņotos senatorus, lai viņi iesniedz projektu. Pēc Berenīkes krišanas tas jau bija pilnīgi skaidrs. Tomēr saņemtā ziņa Josefu skāra sāpīgi. Viņš nezaudēja savaldīšanos, visādi centās apslāpēt satraukumu un pārliecināt sevi, ka senāta lēmums, lai kāds tas būtu, vismaz pagaidām paliks tikai akadēmiska gribas izpausme un ka viss ir atkarīgs no tā, vai ķeizars izmantos savas veto tiesības.

Gubernators runāja tālāk. Viņš lepojoties ar to, ka esot šā projekta iniciators. Viņam esot ļoti svarīgi ieskaidrot jūdiem, ka šis likums kalpos tieši viņu interesēm. Tikai tā esot iespējams Jūdejā novilkt skaidru robežu starp politiku un reliģiju, bet bez šādas asas robežas novilkšanas neesot iespējams šo provinci pārvaldīt. Viņš iedegās.

— Es ar visiem līdzekļiem, — viņš apgalvoja, — aizsargāju jūdu reliģiju kā atļautu reliģiju. Es saudzēju jūsu ticības brāļu jūtīgumu. Militārajām iestādēm uzstājīgi esmu atgādinājis, ka pastāv aizliegums rādīt ķeizara portretus tādās pilsētās, kur iedzīvotāju vairākums ir jūdi. Cik vien varu, es veicinu autonomās jūdu justīcijas pastāvēšanu. Jabnas universitātei, tās doktoriem un studentiem esmu izgādājis atbrīvošanu no nodokļiem. Ja kāds ir tolerants, tad tas esmu es. Bet tajā brīdī, kad jūdu reliģija pārvēršas politikā, es kļūstu tās niknākais pretinieks. Tā ir jūdu laime, ka tieši viņu neredzamais dievs un tā likumi nav nekas cits kā reliģija un ir šķirti no jebkādas politikas.

— Es baidos, gubernatora kungs, — Josefs teica, — ka pat tad, ja jaunais projekts kļūs par likumu, jūs tomēr nevarēsit jūdu reliģiju kā pilnīgi ideoloģisku parādību norobežot no reālās politikas tā, kā jūs to gribētu. Ludzu, nepārprotiet mani! Es domāju, ka pats esmu pietiekami labs piemērs tam, lai pierādītu, ka cilvēks vienlaikus var būt gan labs jūds, gan labs romietis. Turklāt jūdaisms ir kaut kas vairāk par vieniem uzskatiem, par vienu ideoloģiju. Jahve ir ne tikai dievs, viņš ir arī Izraēla karalis.

— Viens tituls, viens vārds. — Flāvijs Silva paraustīja plecus. — Tāpat arī Jupiters ir Romas valdnieks.

— Tāpēc jau arī ķeizars sevi ir iecēlis par Jupitera arhipriesteri, — Josefs atbildēja.

Flāvijs Silva smaidīja. — Nekas nestāv ceļā tam, lai jūs ieceltu ķeizaru par Jahves arhipriesteri.

— Tas diemžēl nav iespējams, — Josefs ar nožēlu sacīja.

— Es zinu, — Flāvijs Silva atbildēja. — Ķeizaram tad vispirms vajadzētu likt sevi apgraizīt. Nē, — viņš turpināja, — jūs rotaļājaties ar vārdiem. Man jūsu jūdaisms jraizsargā pret jums pašu. Tā ir reliģija, nekas cits. Priecājieties, ka tas ir tā. Ja jums būtu taisnība, tad man jau

šodien vajadzētu izdot pavēli, lai slēdz Jabnas universitāti.

Viņš vadīja zirgu vēl lēnākā solī un vērās Josefam sejā.

— Man šķiet, — viņš teica negaidīti asā balsī, — ka jūs mūs uzskatāt par dumjākiem, nekā mēs esam, mans Flāvij Josef. Kam nav varas, tam jāapmierinās ar abstraktu reliģiju, ar neredzamu dievu. Mēs gādāsim par to, lai zināmas ambīcijas pa aplinku ceļu caur reliģiju neie-lavītos politikā. Mēs atļaujam daudzas svešas reliģijas un atbalstām tās, ciktāl tās ir reliģijas. Tās vairs nav reliģijas tai brīdī, kad nonāk konfliktā ar valsts reliģiju. Jo šī pēdējā ir ne tikai ideoloģija, tā ir politiskā aparāta sastāvdaļa. Tāpēc mēs rūpējamies, lai personas, kas no dzimšanas pieder pie valsts reliģijas, netiktu no tās atrautas.

Josefs skatījās sev blakus jājošajā vīrā. Silvas laipnā, vēlīgā seja bija kļuvusi cieta, tajā nebija vairs ne miņas no jautrības, tā bija nepielūdzamā Romas seja, kas lēma pazudināšanai visu, kurā vien manīja kaut mazākos draudus savai varai.

Gubernators runāja tālāk: — Tā kā mēs esam stipri, tad varam mierīgi ļaut, lai tie, kas to vēlas, pieslienas māņticībai. Bet mēs nevaram pieļaut, ka šāda māņticība apdraudētu valsts reliģiju. Jo tā ir politisks līdzeklis, ierocis. Kas valsts ticībā uzaugušam cilvēkam grib šo ticību atņemt, tas mēģina atņemt Romai ieroci. Tā ir valsts nodevība. Tāpēc mēs Romas ticībā dzimušu bezdievi sodām. Tāpēc ir nepieciešams, lai apgraizīšana tiktu aizliegta. Tāpēc es panācu, ka mani draugi šo likumu ir iesnieguši senātam.

To pateicis, Flāvijs Silva beidza runāt par šo tematu, viņa vaibsti atslāba, un, kad abi kungi šķīrās, viņš atkal bija tas pats vecais, skaļais, sirsnīgais karabiedrs.

Par Josefa prāvu netika minēts ne vārds, bet Josefs ļoti labi saprata, ka viss, ko gubernators bija teicis, uz to attiecās. Tomēr viņš negribēja atzīt, ka šajā prāvā viņa pretinieks ir nevis atsevišķs cilvēks, bet Roma. Flāvija Silvas paziņojums tikai vēl vairoja viņa dusmas uz Dori ju un Fineju.

Viņš ataicināja savu brīvlaisto Fineju pie sevis, jo pēc likuma to varēja darīt. Kad grieķis ieradās, Josefs pret viņu izturējās sevišķi pieklājīgi. Kaut arī viņš Fineju stipri ienīda, Josefs tomēr neslēpa pats sev, ka dvēseles dzijumos jūt zināmu prieku, atkal ieraugot šā cilvēka lielo, bālo galvu. Viņš mēģināja apslāpēt sevī naidu pret Fineju, runāja pat draudzīgi, nekaunēdamies savas nabadzīgās grieķu valodas.

— Es esmu tālu no domas, — viņš skaidroja Finejam, — aizskart zēna grieķisko ievirzi. Es tikai gribu tai pievienot vēl kaut ko jaunu. Ļaujiet man pamēģināt apvienot mūsu Paulā grieķiskumu un jūdiskumu. Jūs manu dēlu audzināt pēc stoicisma principiem. Jūs pazīstat mūsu Koheleta grāmatu. Vai nevarētu pamēģināt apvienot Ko-heletu ar Zēnonu un Hrīsipu, ar Seneku un Musonu? Neaizšķērsojiet man ceļu pie Paula! Jums pieder viņa sirds. Dodiet man daļu no tās!

Viņš pazemojās, piegāja Finejam pavisam tuvu klāt kā lūdzējs.

Diemžēl šajā jautājumā, Finejs klusu un pieklājīgi atbildēja, viņam esot jāatsaka. Pēc viņa domām, tas būtu grēka darbs, ja zēnu Pauki pakļautu jūdu ietekmei. Doktors Josefs esot runājis par filozofu Koheletu. Šā vīra grāmatā esot šis tas izcils, bet daudz kas absurds un izcilais esot tikai tā atkārtojums, ko daži grieķi pateikuši jau sen pirms viņa. Jā, viņš teikšot atklāti: jo vairāk jūdu grāmatu viņš, būdams Josefa dienestā, lasījis, jo skaidrāk sapratis, ar cik lielām tiesībām daudzi grieķi neredzot jūdu mācībā neko citu kā tikai nesaskanīgu, māņticīgu priekšstatu kopojumu. Viņam neesot nekas pretī, ja izglītots cilvēks mazliet nododoties māņticībai. Piemēram, kad dāma Dori ja reizēm paužot tādus uzskatus, kuri vēl sakņojas viņas aukles ēģiptietes pasaulē, tad viņam tas liekoties jauki un valdzinoši. Taču tikai dāmas Dorijas mutē. Ja turpretī Paula jaunais gars tiktu piepildīts ar jūdu mācībām, tad viņš baidoties, ka tas nekādā ziņā nevairošot dabisko pievilcību, ar ko debesis šo zēnu apveltījušas, bet gan sēšot skaistajā un apdāvinātajā zēnā tādu pašu bailīgumu un drūmumu, kāds piemītot tik daudziem Tibras labā krasta iedzīvotājiem.

Josefs skraidīja šurp un turp. Savādā kārtā vairāk par pašu noraidījumu viņu saniknoja šā cilvēka bezkaunīgā pļāpāšana par Koheletu. Šis vīrs izjuta katra pat neievērojamākā grieķu sentenču rakstītāja ritmu, bet Koheleta dziļajai mūzikai viņš savu sirdi un ausis noslēdza. Taču Josefs savaldījās; viņš jau neies ar kaut kādu Fineju strīdēties par Koheletu. Kas gan šis Finejs ir? Nabadzīgs cilvēks. Viņa aprobežotais grieķiskums neļauj viņam saprast lielumu tad, ja tas nav redzams kādā grieķī. Lai nu kā, vai viņš būtu nabags vai ļauns, šā cilvēka un Paula starpā nedrīkst pastāvēt nekāda kopība.

Iekams sekretārs bija beidzis, Josefs jau stāvēja mierīgi, kājas nedaudz izpletis un rokas salicis aiz muguras. Brīdi klusējis, viņš lietišķi konstatēja:

— Labi, Finej. Tātad jūs negribat man palīdzēt?

— Šajā lietā ne, — viņš apstiprināja.

— Tad es jums, brīvlaistais Finej, — Josefs sacīja, mazliet paceldams balsi, — uzdodu palikt šeit, manā mājā Romā. Atrodiet, lūdzu, starp septiņdesmit tulkoto filozofu darbiem Koheleta grāmatu un atzīmējiet tās vietas, kur grieķu valoda jums šķiet stīva un nelaikmetīga. Iesniedziet man, lūdzu, savus uzlabojuma ieteikumus!

Finejs mēmi un pieklājīgi nolieca lielo galvu.

Pēc dažām dienām Dori ja atrakstīja, lai Josefs aizbraucot uz Albāņu. Tātad šoreiz viņš šo augstprātīgo sievieti bija sāpīgi skāris. Kā grieķis, šis suns, par viņu bija runājis! Cik maigi, kaut gan arī ar pārākumu!

Dori ja viņu atkal sagaidīja galerijā. Taču šoreiz viņa uzaicināja Josefu apsēsties, un viņi sēdēja dārzā pie akmens galda, un viņa izturējās pieklājīgi. Nelaime, kas Josefu bija piemeklējusi, viņa dēla nāve, viņa bezgalīgās, neapvaldītās bēdas — tas viss viņai bija sagādājis dziļu, rūgtu gandarījumu. Savu prāvu pret dieviem viņš bija zaudējis — šis lepnais, šis mirušo tiesnesis. Tagad viņš savam mirušajam bastardam var parādīt viņsaulē aiziešanas godu, ko bija liedzis viņas tēvam. Viņa labi zina, cik dziļi Josefu skārusi viņa jūdiskā dēla nāve pēc tam, kad grieķisko dēlu viņa bija atņēmusi uz visiem laikiem.

Tā kā Dori ja nesaņēma viņu tik noraidoši asi kā pagājušajā reizē, Josefs sāka runāt atklāti. Vai tas neesot bezjēdzīgi, viņš jautāja, kā viņi sabiedrības acu priekšā viens otru plosot? Lai viņa atļaujot padarīt Paulu par jūdu. Vai gan viņa dēla Simeona nāve neesot no debesīm nācis mudinājums padarīt Paulu par jūdu? Gada lielāko daļu viņš labprāt atstāšot zēnu pie Dorijas, lai viņa un Finejs audzinātu viņu grieķu garā, bet uz īsu laiku — četriem vai trim mēnešiem — viņai Pauls jālaižot pie viņa.

Ak, Dorijas pieklājība bija tikai virspusēja. Viņa jau atkal kļuva zobgalīga. Simeona nāve, protams, esot dievu dota zīme. Taču viņš to nepareizi iztulkojot. Debesis gribot viņam parādīt tikai vienu: ka viņš bijis pārmēru iedomīgs. Sl zīme vēršoties pret viņu un viņa uzskatiem, nevis pret Doriju un Paulu.

Josefs teica: — Saproti, kā gribi, Dorija. Es šeit neesmu nācis strīdēties. Salīgsim mieru, Dorija. Esmu līdz nāvei noguris.

Dorija redzēja, ka Josefs ir pārmainījies, kļuvis daudz vecāks. Šādu pagurumu viņa pazina labi. Šādā pagurumā un iztukšotībā viņa bija sēdējusi sava mirušā tēva darbnīcā, kur pie sienām karājās «Garām palaistajām izdevībām» zīmētās skices. Viņas galvā skanēja mūžsenas ēģiptiešu vārsmas:

«Šodien nāve stāv manā priekšā / Kā mirru smarža, / Ka sēdēšana zem buras ceļa vējā.

Šodien nāve stāv manā priekšā / Kā ceļš tīkamā lietū, / Kā vīra atgriešanās karakuģī.

Šodien nāve stāv manā priekšā / Kā tēva mājas, kas paveras skatam, / Kad daudzus gadus esi gūstā bijis.»

— Man žēl, — viņa sacīja, — ka tev jācieš. Arī es esmu šo to pārdzīvojusi. Taču tas ir bezjēdzīgi, ka tu vienmēr atkārto vienu un to pašu. Es lūdzu tevi atnākt, tāpēc ka gribu salīgt mieru. Man ir prātīgs ierosinājums. Esmu dzirdējusi, ka tu ceļot jūdu dievnamu un tev vajadzīga tam nauda. Man ir nauda. Es gribētu atpirkt no tevis tavu brīvlaisto Fineju.

Josefs lūkojās viņas šaurajā sejā. Viņas gaišās acis bija pavisam mierīgas. Ja tas bija izsmiekls, tad viņa to izspēlēja meistariski. Viņš gāja projām.

Tiklīdz bija pārnācis mājās, Josefs pavēlēja Finejam doties uz Albāņu un palikt tur Dorijas rīcībā.

Negaidot pie Josefa ieradās izdevējs Klaudijs Regīns un apvaicājās, kā veicoties ar darbu.

— Es tagad nevaru strādāt, — Josefs nīgri skaidroja.

— Es gan domāju, — Regīns atbildēja savā sulīgajā balsī, — ka darbs ir vienīgais, ko šajā laikā var darīt. Bet jums, protams, nav jūsu Fineja, — viņš nikni turpināja.

Josefs vēroja, cik viesis ir resns, gurdens, novecojis. Viņš atturējās no asās atbildes, kas bija jau uz mēles. Viņš gan vienmēr dusmojās uz Regīnu, bet zināja, ka finansists ir viens no nedaudzajiem, kas vēl viņam labu.

Regīns turpināja savu paviršo pļāpāšanu. — Kungs aiztaupa sev darbu. No otras puses, kungs rīkojas ar plašu vērienu. Viņš apdāvina dāmu Doriju; kad viņa grib no jauna pārvilkt krēslu, viņš izgriež gabalu no paša ādas. Viņš domā: ja nekādi tālāk vairs nevarēs dzīvot, gan jau vecais Regīns zinās padomu. Ir jau arī tiesa. Beigu beigās par visu samaksā tas, kas ir muļķis. Vai jūs zināt, ka šīs drēbes es valkāju jau piekto gadu? — Viņš dusmīgi noradīja uz savu nolaisto apģērbu. — Ar ķeizaru arī nav iespējams runāt, — viņš lādējās tālāk. — Viņa izšķērdība ir jau slimīga. Es vairs neredzu, kā varēšu izlīdzināt budžetu. Vislabprātāk es kopā ar Giskalas Johananu dotos atpakaļ uz Jūdeju un nodarbotos ar lauksaimniecību.

Tagad viņi abi sēdēja sapīkuši. — Jūs zināt, — beidzot Josefs ierunājās, — kā man veicas ar tiesāšanos. Esmu paralizējis savus pretiniekus, bet pats arī netieku tālāk. Nevaru atdabūt sev dēlu. Vai jūs varētu man dot padomu?

— Tas ir slikti, — Regīns atbildēja, — ka Tits vairs nav piedabūjams pieņemt kādu lēmumu. No viņa nevar dabūt nevienu parakstu. Impērija iet pati savu gaitu. Nauda, ko mēs ar Vespasiānu bijām iekrājuši, tik drīz vēl iztērēta nebūs, bet valsts ratiem riteņi griežas arvien lēnāk un čīkst arvien skaļāk. Tur ir tā vaina. Tāpēc jūs nevarat dabūt savu dēlu Paulu.

— Tumša lieta. — Josefs paraustīja plecus.

— Jūs lēni aptverat, — Klaudijs Regīns nopeļoši secināja, — Jeruzalemes universitātē studējušam vīram tas nepiederas. Galvenais tiesnesis Aruls, protams, ar lielāko prieku būtu jums atņēmis jūsu Paulu. Tomēr viņš neiedrošinās nodarīt jums netaisnību, bet negrib arī dot jums taisnību. Jo, lai kā arī viņš ausās, no Palatīna puses nesadzird ne «jā», ne «nē». Viņam nav viegli, šim galvenajam tiesnesim Arulam.

— Vai jūs domājat, — Josefs jautāja, — ka man vajadzētu pamēģināt panākt, lai Tits kaut kā izpauž savu gribu?

— Jūs savu neievērojamo kalpu un skolnieku esat pārpratis, mans doktor un kungs, — Klaudijs Regīns žultaini sacīja, lietodams daudzvārdīgās aramiešu pieklājības formulas. — Es tikai analizēju situāciju, bet nekādu padomu jums neesmu devis. Vai jūs zināt, kā ķeizara griba var izpausties? Es to nezinu. Jūsu pretinieki arī to nezina.

— Es nedomāju, ka Tits ir mans ienaidnieks, — Josefs domīgi sacīja.

— Vai jūs zināt, ka viņš ir jūsu draugs? — Regīns atjautāja.

— Varbūt viņu moka sirdsapziņa jūdu dēļ, — Josefs prātoja.

— Princese Lūcija tagad bieži uzturas viņa sabiedrībā, — Regīns sacīja savā sulīgajā balsī.

— Princese Lūcija man ir ļoti labvēlīga, — Josefs pavēstīja.

— Var palaimēties, ka audiencē ķeizars būs labā omā, un var arī nepalaimēties, — Klaudijs Regīns sprieda.

— Es ticu savai laimei, — Josefs sacīja. — Man tagad ir tiesības uz laimi, — viņš augstprātīgi apgalvoja.

Klaudijs Regīns uzjautrināts vēroja viņu ar savām miegainajām acīm. — Jūs labi orientējaties Jahves rēķinu grāmatās, — viņš vīpsnāja.

— Vai jūs varētu man izgādāt audienci? — Josefs lūdza.

— Es jau varētu, — Klaudijs Regīns īgni novilka, — bet tagad es ķeizaru redzu reti, un es nedomāju, ka jums būs izdevīgi dabūt audienci tieši ar manu palīdzību.

— Pateicos jums par padomu, — Josefs sirsnīgi sacīja.

— Pateicība nav vajadzīga, — Klaudijs Regīns nelaipni attrauca. — Es jums devu savu padomu. Vēlreiz vēršu jūsu uzmanību uz to, ka šādai audiencei var būt visai nepatīkamas sekas.

viņai bija tikpat nesimpātiska, cik Josefs — patīkams. Ķeizars, pieņemdams Josefu, nebija labā omā. Viņš bija

Galu galā audienci Josefam izgādāja Lūcija. Viņai patika fanātiskā neatlaidība, ar kādu šis vīrs cīnījās par savu dēlu. Turklāt — tas droši vien bija noteicošais — Dorija

saaukstējies, acis aizmiglojušās, seja pietūkusi, viņš bieži un ar piepūli šņauca degunu. Viņš sagaidīja Josefu vēsi, atturīgi, bet ne nelabvēlīgi. Sarunas laikā viņš atdzīvojās, kļuva sentimentāls.

— Esmu dzirdējis, — viņš teica, — ka tev notikusi nelaime. Varbūt man vajadzēja mazliet vairāk par tevi rūpēties. Bet vari ticēt, ka arī man neklājas viegli. Savā sirdī es palieku tev labvēlīgs, manu Josef. Esam kopā nogājuši lielu ceļa gabalu, un tā droši vien bija labākā ceļa daļa. Katrā ziņā visvieglākā.

Beidzot Josefs varēja sākt runāt par savu prāvu. Pēc Ma-rulla domām, šī audience bija bīstama, ķeizars bija neizprotams, neaprēķināms, turklāt slimīgs un bieži sliktā omā. Marulls pēc paša pieredzes zināja, cik viegli fiziskas sāpes var ietekmēt lēmumu un pavērst to lūdzējam par sliktu. Kaut arī Lūcija bija ķeizaru sagatavojusi, viss tomēr palika laimes spēle. Tā kā Josefs tomēr neatkāpās no sava nodoma, Marulls bija papūlējies, lai lūgums, ko Josefs gribēja ķeizaram izsacīt, izskanētu vispiemērotākā formā. Tad nu Josefs lūdza, lai ķeizars būtu tik žēlīgs un uzdotu vienam no galma juristiem sagatavot savu atzinumu par viņa adopcijas lietu, vislabāk Cecilam, kas ģimenes tiesību jautājumos ir viskompetentākais. Bet Cecils bija tiešs Marulla draugs un līdzstrādnieks, un galma juristu atzinumi tiesnešiem bija jāņem vērā.

Tits šņaukājās, smīkņāja, prātuļoja: — Prāvas. Jūs, jūdi, daudz tiesājaties. Tātad tu tagad ari tiesājies. Patiesībā divās prāvās. — Viņš smaidīja vēl vairāk un kļuva pat jautrs. — Tavs aizstāvis šajās prāvās ir mūsu draugs Marulls. Manam tēvam tavs Marulls nepatika, bet puisītim viņš patīk. Priecājos, ka viņš vēl tik rosīgi darbojas tavā labā. Viņam galva pašam savu raižu pilna, kā man ir stāstīts: pār viņa galvu karājas likums par nepatiesajiem uzrādītājiem. Katrā ziņā viņš ir interesants cilvēks ar velnišķīgi gudru galvu. Varbūt viņš ir ari nelietis. Un viņš kopā ar manu Cecilu noteikti sagudros lielisku atzinumu. Nu labi. — Un viņš deva norādījumu galma juristam Cecilam sagatavot atzinumu.

Agrāk Josefs varbūt būtu dusmojies, ka ķeizars ne ar vārdu nepieminēja viņa grāmatas. Tagad viņš bija tieši laimīgs. Jūtu pārpilnībā un no tīras sirds viņš pateicās visiem, kas viņam bija palīdzējuši, — Titam, Lūcijai, Regīnām, Marullam.

Tits, starp citu, nedomāja, ka ar labvēlību, ko parāda jūdam Josefam, viņš var kaitēt savai popularitātei. Viņš gribēja palikt «Cilvēku cilts mīla un prieks». Tajā pašā dienā, kad viņš galma juristam Cecilam uzdeva sagatavot atzinumu, viņš ari paziņoja konsulam Pollionam, ka, gadījumā ja senātā tiktu pieņemts pret bezdievju kustību un apgraizīšanu vērsts likums, valdnieks tam veto neuzliks.

Adopcijas formalitāšu kārtošana bija ilgstoša, bet galvenais tiesnesis Aruls pēkšņi traucās uz mērķi kā vēja spārniem. Kaut arī par to nebija runāts ne vārds, visi vadošie darbinieki uzreiz apjēdza, kāda ir situācija: ķeizars atļauj izdot opozīcijas ierosināto likumu par apgraizīšanu, bet grib, lai viņa jūdu Josefu šim likumam nepakļauj. Opozīcijai tas bija lielisks darījums: ķeizara atteikšanās no sava veto tūkstošreiz atsvēra zēna Paula atdošanu jūdam. Kad nu Arulam viss bija kļuvis skaidrs, viņš vairs nepieļāva nekādus novilcināšanas manevrus.

Dorija plosījās. Viņa nesaprata, kas ap viņu notiek. Vēl pirms divām nedēļām draugi viņai bija apgalvojuši, ka viss esot tik labi, ka labāk nevar būt, un tagad vienas dienas laikā lai viss būtu zaudēts? Kad viņu aicināja simt vīru tiesas priekšā pārdot savu dēlu Paulu, viņa ārdījās kā negudra. Pēc tam viņa raudāja. Tad paziņoja, ka ir slima. Taču nekas nelīdzēja. Pienāca diena, kad viņai, neraugoties uz visu, kopā ar Paulu vajadzēja ierasties Jūliju zālē.

Šķēps bija uzsprausts, bronza un svari stāvēja savā vietā, un ienīstais Marulls arī bija ieradies. Dorijai jau-1 tā ja, vai viņa vēlas savu dēlu Paulu par svērtu bronzu pārdot šim Jūnijam Marullam. Marulls aizskāra zēna plecu ar mazo nūjiņu, tas ir, ar pagarinātu roku, un ņēma viņu savā aizbildniecībā. Sī necienīgā procedūra atkārtojās trīs reizes, līdz sirds dziļumiem saniknotajai sievietei nācās to pārdzīvot trīs reizes. Pauls stāvēja bāls, tikai ar pūlēm slēpdams dvēseles trīsas. Sensācija, ko bija radījusi šī prāva, viņam sagādāja neizsakāmas ciešanas, viņa lepnums nevaldāmi sacēlās pret smieklīgo izrādi, kurā viņam vajadzēja tēlot galveno varoni.

Kad tas bija beidzies, Josefs uzstājās par prasītāju. Viņš prasīja, lai zēnu Paulu atdod viņam. Tiesnesis jautāja Dorijai, vai viņai ir kādi iebildumi pret zēna Paula atdošanu šeit klātesošajam Flāvijam Josefam. Dorija klusēja. Lik-tors skatījās ūdens pulkstenī, līdz bija pagājusi viena minūte. So minūti Dorijai vajadzēja stāvēt un klusēt. Josefs izbaudīja šo klusēšanu. Viņam tas bija milzīgs triumfs, ka tagad, kad viņš atprasa savu dēlu, Dorijai vajadzēja stāvēt blakus un klusēt; viņš ar savu gudrību un dieva žēlastību to bija panācis. Bet viņš sev aizliedza — un varbūt tas bija viņa vislielākais triumfs — skatīties uz Dori ju, kamēr viņa stāvēja un klusēja.

Tad liktors konstatēja: «Uzrunātā klusē,» — un tiesnesis konstatēja: «Uzrunātā klusē,» — un pasludināja. «Tad es pievienojos prasītāja pretenzijai un nododu šo zēnu Paulu viņa varā.» Un Josefs aizskāra Paula plecu ar pagarināto roku un aizveda zēnu, kas stāvēja bāls, sakniebtām lūpām, sev līdzi uz māju sestajā rajonā.

Senāta sēde, kurā vajadzēja apspriest galvenā tiesneša Antista iesniegto likuma projektu, kas paredzēja apgraizīšanas aizliegšanu jeb «pret jūdiem vērsto likumu», kā to sauca tautā, notika pirmajā februāri. Bija skaidra, auksta diena, un, paredzot, ka sēde būs ļoti ilga, senāts bija sasaukts jau agri no rīta, jo lēmumi bija spēkā tikai tad, ja tie bija pieņemti laikā no saules lēkta līdz saules rietam.

Jau tumsā pie skaistās, lielās Miera tempļa ēkas, kur notika svarīgas senāta sēdes, bija sapulcējies liels pūlis. No Tibras labā krasta bija sanākuši visvairāk — tūkstošiem. Pat tādi, kas pirms tempļa sagraušanas bija maz ievērojuši rituālus, tagad sāka tiem nodoties ar visu sirdi. Tagad, kad Jahves nama vairs nebija, paražas jūdiem kļuva tas pats, kas garam ir ķermenis; ja vairs nebūtu paražu, tad nebūtu ari jūdaisma. Apgraizīšanu — šo fizisko Jahves un viņa tautas savienības apzīmogošanu — jūdi uzskatīja par savas nācijas un tās būtības pamata pazīmi. Apgraizīšana, kā mācīja Filons, gadsimta lielākais jūdu filozofs, ierobežo miesaskāri, lai cilvēka dziņas nekļūta neiegrožotas. Jo kā vīna kokam, tā arī cilvēkam ir lemts pacelties pāri savam dabas dotajam stāvoklim; ar apgraizīšanu cilvēks parāda gatavību veidot savu iedzimto gribas jēlvielu atbilstoši Jahves augstākajai gribai. Visi, pat visremdenākie, bija vienis prātis, ka apgraizīšana dieva svētīto tautu īpaši izceļ parasto cilvēku vidū. Valsts un tempļa izpostīšana, pēc viņu domām, nebija tik liela nelaime kā tas, ka tagad tika plānots izpostīt arī viņu savienību ar Jahvi.

Viņi stāvēja pie Miera tempļa ārkārtīgi satraukti. Ka likums tiks pieņemts, tas bija droši, taču visa viņu nacionālā eksistence bija atkarīga no tā, kādus ierobežojumus vai papildinājumus senāts vēl noteiks. Ķeizars bija pavēstījis, ka viņš piekrīt šim likumam principā, bet pareizās formas atrašana esot «sasaukto tēvu» kompetencē. Taču neviens nevarēja paredzēt, kādu formu šie vīri izvēlēsies. Partiju un atsevišķu senatoru nostājas dīvaini mijās un krustojās. Valdnieks šoreiz bija nostājies tradicionālās republikāniskās opozīcijas pusē, turpretī liberālie monarhijas atbalstītāji bija pret šo likumu.

Rīta nokrēslī milzīgā Miera tempļa ēka savu kolonāžu vidū pacēlās balta un varena. Apkārt stāvošie ļaužu pūļi apsedza galvas ar savu mēteļu kapucēm un dedzināja uz ielām un atklātajās galerijās ugunskurus. Likās, ka kļūst arvien aukstāks. Ēkas priekšā pat statujas bija apsegtas ar lieliem audekliem, lai marmors neplaisātu.

Templī varēja iekļūt tikai tie, kuriem bija īpašas atļaujas. Senatori ieradās, drebēdami no aukstuma, sabāzuši piedurknēs mazus, ar karstu ūdeni pildītus traukus, bez nestuvēm, jo pēc paražas viņiem uz senātu vajadzēja doties kājām. Dažiem senatoriem kalpi un policisti ar pūlēm izlauza ceļu līdz ieejai ēkā. Viņi tika sagaidīti ar laipniem uzsaucieniem, daži arī ar dzēlīgām piezīmēm; ne katram bija viegli ar pienācīgu cieņu noiet garām kritiski noskaņotajām špalerām.

Kaut gan ari iekštelpas bija ļaužu pilnas, salīdzinājumā ar Flāviju Forumā valdošo troksni tās likās klusas un plašas. Bija iedegti ogļu trauki. Tas tomēr daudz nelīdzēja, karstums pacēlās gaisā, grīda palika auksta, un senatori savās augstajās, neērtajās, greznajās kurpēs mīņājās no vienas kājas uz otru un ilgojās pēc savu māju centrālapkures. Auksti, netīkami draudīgi visapkārt slējās skulptūras un karājās gleznas, ar kurām Vespasiāns bija izrotājis vareno, viņam par godu celto namu; tur bija milzīgā Nīlas statuja ar tās sešpadsmit ģēnijiem, čūskas apvītais Lāokoonts, glezna, kurā bija attēlota Aleksandra kauja, — visvērtīgākā glezna pasaulē, kura slavināja Eiropas triumfālo uzvaru pār Āziju. Visredzamākajā vietā salti zeltojās Flāviju lielākā kara — jūdu kara — trofejas: deviņdesmit trīs Jeruzalemes tempļa svētliētas, skatāmo maižu galdi, septiņžuburu svečturis. Visam šajās telpās vajadzēja senatoriem atgādināt, ka Vespasiāns un viņa dēls Rietumu uzvaru pār Austrumiem ir padarījuši pilnīgu, ka pasaulē valda miers un šis miers ir romisks, un to ir nodibinājis Tits un viņa tēvs.

Katrs senators pirms ieiešanas sēžu zālē piegāja pie miera dievietes statujas un ziedoja tai vīraku un vīnu. Statuja pacēlās klusa un majestātiska, bet tai apkārt bija novietotas vecā ķeizara un Tita figūras, lai ikviens, kas dievietei upurēs, saprastu, ka šie abi vīri ir miera dievietes aizstāvji, bez viņiem tā stāvētu kaila un neaizsargāta. Daži republikāniskie senatori apskauda jūdu titulkarali Agripu, veco Tiberiju Aleksandru — bijušo Ēģiptes gubernatoru — un četrus pārējos jūdu senatorus, kas drīkstēja atļauties paiet garām miera dievietes tēlam bez upurēšanas.

Pavisam bija seši simti astoņdesmit viens senators. Pieci simti septiņdesmit septiņiem bija balsstiesības. Jau ilgi pirms saules lēkta tempļa Goda zāle bija sasaukto tēvu pilna. Viņi stāvēja savos purpura mēteļos un purpura drānās, daudzu vēl degošo svečturu un ogļu trauku plaik-snījošās gaismas apspīdēti, pļāpādami, kremšļodami, saldami. Gar sienām nopietni rindojās lielo dzejnieku un domātāju skulptūras. Arvien no jauna iznirdama no ēnas gaismā, greznajā viru pulkā pār plecu no augšas noraudzījās Josefa galva — augstprātīga, kalsna, dīvaini mirguļojoša, bez ^cīm, gudras ziņkāres pilna.

Tiklīdz saule bija uzlēkusi, ierēdņi, kuriem tas bija uzdots, saskaitīja klātesošos. Izrādījās, ka ir ieradušies pieci simti sešpadsmit senatori, laimīgs skaitlis, jo tas dalījās ar seši. Tad amata pienākumus izpildošais konsuls Vērs Pollions lika atvērt visas tempļa durvis, lai tiktu nodrošināts atklātums, un, ievadot sēdi, norunāja šim nolūkam paredzēto formulu — lai tā nes romiešu tautai laimi un uzplaukumu. Viņš paziņoja, ka ir ieradušās divas trešdaļas senāta locekļu — tātad senāts ir tiesīgs pieņemt lēmumu — un ka viņš ir atklājis sēdi pēc saules lēkta. Viņš aicināja ķeizariskā protokola vadītāju pieņemt to zināšanai.

Vispirms tika apspriests agrākā finanšu ministra Kvinta Pedona ierosinājums, lai Viņa Majestātes būvinženiera Acila Aviolas izgudrotās mašīnas turpmāk celtniecībā netiktu lietotas. Kvints Pedons pamatoja savu iesniegumu. Viņš pats gan esot sajūsmināts par šo mašīnu tehnisko pilnību, tās aiztaupot desmitiem tūkstošu cilvēku roku, bet, no otras puses, viņam paša pieredzē nācies pārliecināties, ka šo mašīnu dēļ celtniecībā rodoties bīstams bezdarbs. Viņa Majestāte šim ģeniālajam arhitektam un inženierim esot licis izmaksāt gratifikāciju, bet ķeizariskajās celtnēs viņa mašīnas lietot aizliedzis. Viņš lūdzot senātu pieņemt atbilstošu lēmumu. Par šo iesniegumu lielas intereses nebija. Kāds asprātis nevarēja atturēties neizteicis piezīmi, ka būtu labāk nevis aizliegt Aviolas izgudrojuma lietošanu, bet gan ar likumu noteikt, ka visās sabiedriskajās ēkās ieviešams inženiera Sergija Oratas visai noderīgais izgudrojums — centrālapkure. Iesniegtais ierosinājums, starp citu, tika pieņemts bez debatēm. Ilgās balsošanas procedūras laikā senatori bezrūpīgi tērzēja par likumu, kas vērsts pret jūdiem.

Beidzot bija tik tālu. Konsuls sasauktajiem tēviem nolasīja priekšā virstiesneša Antista uzrakstītā projekta tekstu: «Kas kādu cilvēku, vai tas būtu brīvais vai vergs, miesaskāres dēļ vai peļņas nolūkā kastrē, tas saņem Kor-nela likumā par miesas bojājumiem paredzētos sodus. Kas šādu kastrēšanu ierosina vai palīdz to izdarīt, saņem tādus pašus sodus.» Tad konsuls lika izsaukt senatorus stingrā viņu stāža ilguma secībā un katram atsevišķi jautāt: «Kādas ir jūsu domas?»

Visi zināja, ka Antists bija projektam sacerējis šādu neko neizsakošu tekstu tikai tādēļ, lai neradītu priekšstatu, ka tas ir vērsts pret jūdu reliģisko rituālu, kas pēc konstitūcijas bija atļauts. Taču jau pirmais republikāņu senators, kuram tika jautāts, atklāja projekta īsto saturu un sacīja, ka viņš vēloties, lai tiktu svītroti vārdi «miesaskāres un peļņas dēļ», turklāt lūdzot precizēt kastrēšanas jēdzienu, izsakot to, piemēram, šādiem vārdiem: «kastrē vai arī viņa dzimumlocekli sakropļo vai apgraiza».

Liberālie senāta locekļi zināja, ka nebija nozīmes ieteikt projekta noraidīšanu kopumā. Viņu pārstāvis ieteica atstāt likumu tādā formulējumā, kādā tas iesniegts, tomēr nosaukt to nevis par atsevišķu likumu, bet gan tikai par papildinājumu noteikumiem par miesas bojājumiem, kas izklāstīti Labeona un Kornela likumos.

No visiem runātājiem vislielāko interesi izraisīja karalis Agripa. Kopš viņa māsas aizbraukšanas viņa stāvoklis Romā nebija vienkāršs. Tits gan, tāpat kā senāk, izturējās pret viņu sevišķi sirsnīgi, bet vairījās palikt ar viņu divatā un nedarīja neko, lai atvairītu uzbrukumus, ar kuriem pilsētas sabiedriskā doma vērsās pret Agripu arvien asāk. Uz skatuves, morālistu pantos, ielas un kabareju dziedātāju kuplejās arvien no jauna gan pa jokam, gan bez jokiem tika spriedelēts par viņa netikumiskajiem sakariem ar savu māsu, par viņa snobisko eleganci, par viņa indīgo ietekmi uz ķeizaru, un Agripam bija jāliek lietā visa sava sabiedrībā slīpētā cilvēka aukstasinība, lai paciestu šīs runas.

Viņam sala, un viņam nepatika tāda uzmanība, kādu viņam parādīja šodien. Bet viņš bija labs, veikls runātājs, viņa lokanā balss bez pūlēm piepildīja telpu un lielajā klusumā aizskanēja pat līdz laukumam tempļa priekšā. Viņš saspringa. Viņš zināja, ka runā nevis sevis viena labā, bet impērijā dzīvojošo piecu miljonu jūdu labā, viņš, pēdējais to karaļu pēctecis, kuri gadsimtiem ilgi bija valdījuši Jūdejā. Agripa iesāka ar komplimentu likuma projekta autoram. Viņa projekts balstoties uz ētisku pamatdomu, kas tiešām esot lielās Romas cienīga. Taču nedrīkstot, viņš sacīja, apdraudēt cildenā autora nodomus, dodot iespēju ļaunprātīgiem iztulkotājiem likuma morāli praksē pārvērst par intoleranci, kas būtu impērijas ne-cienīga. Divām lielām Austrumu tautām, ēģiptiešiem un jūdiem, apgraizīšana esot noteikta ar reliģijas likumu, un šo tautu reliģija impērijā esot ne tikai atļauta, bet te pat godājot viņu dievus. Vai Romas ģenerālgubernators Jūdejā līdz pat pēdējam laikam neesot sūtījis neredzamajam dievam Jahvem uz viņa templi upurus? Vai impērija gribot sagandēt baušļus, kurus cilvēki, kas tic dievam Jahvem, ir pildījuši gadsimtiem ilgi? Antista likumu tā tīrajā formulējumā varot atzīt par labu visi romiski domājošie cilvēki, bet esot nepieciešams, izsakot tekstu iespējami skaidri, novērst jebkuru šā likuma morālās pamatdomas sakropļojumu. Un viņš lūdza augsto sapulci paredzēt likumā izņēmumu gan ēģiptiešu priesteriem, kuriem reliģija nosaka apgraizīšanu, gan jūdiem.

Agripa runāja iejūtīgi un tomēr ļoti mierīgi; kamēr viņš runāja, apklusa klepošana un krekšķināšana, kā arī nosalušo kāju berzēšana. Tikai no ārpuses atskanēja ļaužu pūļa kņada, pretinieku satrauktie, izsmējīgie saucieni un jūdu fanātiskās balsis.

Konsuls Pollions pēc Agripas runas turpināja sasaukto tēvu aptaujāšanu, bet senatoru uzmanība bija apdzisuši. Vairākums tikai formāli pateica: «Es pievienojos Antis-tam (vai Agripam, vai Korvinam).» Beidzot bija tiktāl, ka konsuls varēja debates izbeigt. Ar savu ierēdņu un steno-grāfu palīdzību viņš konstatēja, ka pavisam bija ieteikti pieci likuma formulējumi. Viņš tos nolasīja un deva senāta locekļiem vienu stundu laika vēlreiz rūpīgi pārdomāt, par kuru variantu balsot.

Kungi bija priecīgi, ka var piecelties un izlocīt kājas. Viņi izlietoja šo laiku, lai ieēstu siltu zupu vai ko citu. Sēdes turpinājumā konsuls uzaicināja piecu dažādo variantu iesniedzējus iznākt no saviem soliem un pēc tam teica, lai katrs senators nostājas pie tā autora, kura projekts, viņaprāt, būtu jāpieņem. Izrādījās tā, kā jau to pārtraukumā varēja paredzēt, — vairākums sasaukto tēvu pievienojās Agripam.

Viņa variants pēdējā — rakstiskā formulējumā skanēja tā: «Kas kādu cilvēku, vienalga, vai tas būtu brīvībā dzimušais vai vergs, kastrē, tas ir, viņa dzimumorgānus sakropļo vai apgraiza, saņem Kornela likumā par miesas bojājumiem paredzētos sodus. Tādus pašus sodus saņem tas, kas šādu kastrēšanu ierosina vai palīdz to izdarīt. Sis likums neattiecas uz ēģiptiešu priesteriem, kuriem apgraizīšanu nosaka reliģija, kā ari uz jūdu nācijas piederīgajiem, kas savā aizbildnībā esošos dēlus apgraiza vai liek apgraizīt saskaņā ar viņu ticības likumiem.»

Priekšsēdētājs ieteica nosaukt šo likumu tā iesniedzēja Antista vārdā. Visi bija par to. Pēc tam viņš paziņoja, ka lēmums ir pieņemts jau pirms saules rieta, un uzaicināja ķeizariskā protokola vadītāju pieņemt to zināšanai. Tad viņš piecēlās, sveica sapulci, izstiepis uz priekšu roku ar atvērtu plaukstu, un atlaida tās dalībniekus, norunādams formulu: «Es jūs ilgāk vairs neaizturu, sasauktie tēvi.» Visi steigšus devās projām, lai tiktu labi apkurinātās telpās.

Tempja ierēdņi uzkavējās vēl ilgi, tīrīdami un vēdinādami telpas. Viņi strādāja līdz vēlai naktij lukturu un lāpu gaismā. Lielajā, tukšajā zālē vientuļas stāvēja dzejnieku un domātāju statujas, un Josefa galva noraudzījās pāri telpai kalsna, savādi mirgodama.

Likuma un ķeizara dotā apstiprinājuma teksts tika iegravēts bronzā, un nākamajā rītā pēc desmitās dienas, pirms kuras apritēšanas neviens likums nevarēja spēkā stāties, šī bronzas plāksne, kurā «Antista likums» bija ierakstīts ar numuru 2217, tika novietota valsts arhīvā. Likuma noraksti grieķu un latīņu valodā tika izsūtīti uz visām provincēm, un ikkatras pilsētas galva paziņoja savam maģistrātam, ka ir pienācis ķeizara un senāta dokuments. Viņš laida šo dokumentu apkārt, lai ikviens pārliecinātos par zīmoga īstumu, un visiem maģistrāta locekļiem, arī jūdiem, saskaņā ar noteikumiem vajadzēja, ar kailu galvu kājās stāvot, piespiest to pie krūtīm un noskūpstīt. Tikai tad dokuments tika nolasīts.

Ķeizara ministri un likumdevēju orgānu darbinieki, būdami labi psihologi, bija šo lēmumu izsacījuši maigā formā. Tomēr līdz ar Antista likumu viena ēģiptiešiem dārga paraža bija nievīgi pasludināta par barbarisku un jūdi gan arī turpmāk varēja savā nācijā dzimušos uzņemt sava dieva savienībā, bet viņiem bija liegts izplatīt šo savienību tālāk pa visu zemi, kā viņu pravieši to bija likuši. Satraukums bija liels. Pirmo reizi, kopš pastāvēja Aleksandrija — Austrumu galvaspilsēta, tur notika sapulce, kurā jūdi kopā ar ēģiptiešiem demonstratīvi protestēja pret romiešu likumu.

Tālāk uz austrumiem, Eifratas novadā, kur dzīvoja daudz jūdu, pieauga pretestība pret impēriju. Klīda runas, ka jaunais režīms, jaunā dinastija gribot apspiest brī-

vību un vietējo iedzīvotāju paražas. Tajā apvidū parādījās kāds vīrs, kas apgalvoja, ka viņš esot ķeizars Nerons; pirms divpadsmit gadiem viņam esot izdevies izbēgt no senāta vajāšanas, un tagad viņš gatavojoties doties atpakaļ uz Itāliju un Romu un atdot tautai brīvību, ko tai atņēmusi jaunā dinastija un galvaspilsētas despotiskā aristokrātija. Šim vīram radās daudz piekritēju, Partas karaļa galmā pavisam nopietni apsvēra, vai nevajadzētu atzīt viņu oficiāli, un Sīrijas provinces gubernatoram vajadzēja pret viņu sūtīt visai lielu karaspēku.

Viens no nedaudzajiem jūdiem, kurus likums par apgraizīšanu nekādi neietekmēja, bija aktieris Dēmetrijs Li-bāns. Viņam bija tik pilna galva ar savām darba rūpēm, ka pārējā pasaule neeksistēja.

Tas nebija pareizi darīts, ka viņš, gatavojoties simt dienu ilgajām izrādēm, bija ļāvis sevi pierunāt tēlot jūdu Apellu. Viņš to bija tēlojis ne tikai ar sliktu sirdsapziņu, bet ari ar sliktu meistarību. Kaut gan tagad viņa talants bija vairāk nobriedis nekā pirms sešpadsmit gadiem, Apella nebija izdevies tik labi kā toreiz. Aktieri bija sasaistījušas bailes no šā farsa politiskajām sekām, tāpēc viņš neuzdrošinājās ļaut sev pilnu vaļu. Viņš bija palicis nevarīgs, ne traģisks, ne komisks, romieši bija garlaikojušies, jūdi dusmojušies, un visiem bija bijusi taisnība; Dēmetrijs prata vērtēt pietiekami objektīvi, lai to atzītu.

Ļaunākais tomēr bija tas, ka izrāžu vadītājs mēģināja viņa upuri padarīt veltīgu un viņu apkrāpt. Viņš visādi izlocījās, lai nevajadzētu pildīt solījumu un beidzot Jaut Libānam tēlot «Jūras laupītāju Laureolu». Viltīgā laipnībā gari un plaši runādams, viņš centās iestāstīt, ka paša aktiera interesēs esot ar Laureolu vēl pagaidīt, līdz ļaudis būšot aizmirsuši neveiksmi ar Apellu. Ar saviem pastāvīgajiem dūrieniem, ar savām saldajām runām par to, cik gādīgi vajagot izturēties pret aktiera slavu, viņš Libānu noveda līdz trakumam.

Atrisinājumu atrada Marulls. Viņš Laureola tekstu bija rakstījis ar mīlestību, un viņam nepietika pacietības, lai samierinātos ar Palatīna novilcināšanas taktiku. Viņš lūdza, vai Dēmetrijs nebūtu ar mieru, ka viņš piedabūtu Domiciānu uzvest Laureolu Albānas teātra atklāšanā. Dēmetrijs vilcinājās. Šis ierosinājums bija bīstams. Ja viņš tagad tēlotu Laureolu nevis Palatīna organizētā uzvedumā, bet Domiciāna izrādē, tad viegli varētu izpelnīties Tita nelabvēlību uz ilgu laiku. Likās, ka tas ir viņa liktenis — gūt iespēju nodarboties ar savu mākslu, atkal un atkal pakļaujot sevi briesmām. Kad viņš piedalījās vecā dumpinieka Heivida lugā «Katons», tad riskēja pat ar savu galvu. Taču ilgā gaidīšana uz Laureolu bija viņu izvārdzinājusi. Lai notiktu kas notikdams, viņš pieņēma Ma-rulla piedāvājumu.

Kamēr Tits Dēmetriju izvirzīja, Domiciāns par šo aktieri runāja nievīgi. Tagad, kad likās, ka ķeizars ļauj viņam krist, Domiciāns paziņoja, ka ir ar mieru atklāt «Lūcijas teātri» ar «Laureolu».

Dēmetrijs, vērodams publiku, kas ieradās Albāņa, apsveica sevi, ka tēlo Domiciāna, nevis Tita teātri. «Lūcijas teātris» nebija liela celtne, tajā pietika vietas nepilniem desmit tūkstošiem skatītāju, bet tas bija izsmalcināti vienkāršs, iekārtots dažu moderno grieķu teātru stilā, ļoti piemērots «Laureolam», veiksmīgi iekļauts ainavā; no turienes pavērās skaists skats uz jūru un ezeru. Dēmetriju priecēja arī tas, ka viņam jātēlo Laureols nevis lielajam, gavilējošajam Romas pūlim, bet izmeklētai mākslas pazinēju sabiedrībai.

Ķeizars ieradās, notika iesvētīšanas ceremonija, priesteri apslacīja durvis un altāru ar cūkas, jēra un vērša asinīm. Beidzot priekškars noslīdēja zemē.

Šis deviņpadsmitais marts bija skaista diena, ne par siltu un ne par aukstu, publika bija labā noskaņojumā, zinātkāra, uztvērīga. Visi klausījās ar interesi un no sirds smējās par pirmajiem skatiem un pirmajām dziesmām. Taču drīz uzmanība atslāba. Neviens nebūtu varējis pateikt, kāpēc; luga bija laba, Dēmetrijs nekad vēl nebija tēlojis sev piemērotāku lomu. Bet skatītāji garlaikojās, asprātības izskanēja tukši, kuplejas atstāja vēsu iespaidu, gandrīz viss iznāca greizi. Ar tik pateicīgu lomu kā Laureols pat neapdāvinātam aktierim būtu grūti nogurdināt Romas publiku, bet lielajam aktierim Dēmetrijam šis meistarstiķis izdevās.

Marulls — stoiķis, kas sevi bija audzinājis tā, lai laime un nelaime nespētu viņu ietekmēt, dusmojās. Viņš uztraucās par savu lugu. Viņš zināja, ka šis dzēlīgais, elegantais farss, ko viņš sarakstījis, ir labs. Viņš zināja arī, ka ikviens teātra uzvedums ir atkarīgs no tūkstoš nejaušībām un ka varbūt pietiktu ar kādu sīku, nenosakāmu ārēju pārmaiņu, lai šo pašu publiku, kas tagad solīdi neizrādīja garlaicību, iekvēlinātu sajūsmā. To visu viņš zināja un sen jau bija ar to samierinājies. Tomēr iestudējuma un

Dēmetrija Libāna neveiksme viņu sarūgtināja vairāk nekā jebkurš cits pārdzīvojums daudzu gadu laikā. Turklāt likās, ka Dēmetrijs nemaz nemana, kas notiek. Sis cilvēks, kas vienmēr izjuta jebkuru publikas noskaņojuma maiņu, negribēja redzēt klausītāju vēsumu. Viņš zināja, ka tas, ko viņš sniedz, ir māksla, un, ja neviens cits šo mākslu nebaudīja, tad to baudīja viņš pats. Viņš nepadevās, nekļuva nevarīgs. Viņš tēloja, atkailinādams sirdi — savu drosmīgo, gļēvo, pēc miera alkstošo, visādu ārišķību saplosīto sirdi. Pienāca skats, kurā Laureols sniedz tiesai pierādījumus, ka viņš ir viņš. Dēmetrijs panācās uz priekšu un dziedāja kupleju. «Jā, tā ir viņa āda, / Jā, tie ir viņa mati, / Jā, tas. ir viss laupītājs Laureols.» Tagad beidzot aizrāvās pat šī publika, kuras spriedums jau sen bija gatavs: luga, tēlojums un teātris ir slikts; tā pieprasīja, lai kupleju atkārto vēlreiz un vēl trešo reizi, un arī trešajā reizē varēja dzirdēt princeses Lūcijas skaļos sirsnīgos un sulīgos smieklus. Taču tagad tas vairs nelīdzēja.

Dēmetrija Laureols tapa sodīts. Viņš karājās pie krusta. Sūros pantos viņš mirdams prātoja, vai nebūtu darījis labāk, atteikdamies no laupītāja goda un pavadīdams mūža nogali lauku klusumā, bet tai pašā laikā izspēlēja pret saviem biedriem pēdējo trumpi — ka viņa ciešanu mērs ir pilnāks nekā pārējiem. Un tagad beidzot, visu to izdzīvodams skatītāju priekšā, Dēmetrijs sirds dziļumos pats sev atzinās, ka tas, ko viņš te sniedz, gan ir liela māksla, bet viņa karjera ir pagalam uz visiem laikiem.

Princis Domiciāns ilgi negribēja atzīt, ka Lūcijas teātra atklāšana bijusi neveiksmīga. Viņam pašam izrāde ne sevišķi patika. Taču Lūcija un Marulls domāja, ka luga ir izdevusies un Dēmetrija Laureols bijis nepārspējams, tātad uzvedums nebija vis izgāzies, bet skatītāji bijuši nelabvēlīgi noskaņoti. Nebija jau arī nekāds brīnums, ka viņi neuzdrošinājās priecāties, redzēdami garlaikoto ģīmi, kādu labpatika rādīt viņa brāļa kungam.

Viņi sēdēja ložā vienā rindā blakus: viņš, Tits, Jūlija un Lūcija. Puisītis vērās pār plecu, ar kādu seju izrādi skatās pārējie, redzēja Lūcijas ieinteresēto, uzjautrināto sejas izteiksmi un brāļa gurdenos vaibstus. Domiciāns noteikti nojauta, varbūt zināja, kas notiek starp Lūciju un Titu, bet negribēja to zināt. Lai kā viņam kremta, ka Lūcija izraudzījusies tieši šo, viņš tomēr neatļāvās savu diendienā augošo naidu pret Vali izskaidrot pats sev citādi nekā līdz tam. Tagad, vērodams Tita nogurušo, garlaikoto seju, viņš pats sev sacīja vienīgi tik daudz: tātad brālis nīst viņu tik dziļi, ka ar savu acīm redzamo neie-interesētību sagandē viņam pat nevainīgo prieku par teātra atklāšanu. Sarūgtinājums grauzās viņā arvien dziļāk. Tits tikai ar savu sejas izteiksmi vien liedza viņa, Domiciāna, viesiem priecāties par uzvedumu, pavēlēja viņiem izrādīt garlaicību un neapmierinātību, tāpēc ka tie sēdēja Domiciāna teātrī. Un, kamēr Laureols, krustā sists, izaicinoši uzsauca saviem biedriem, kur nu esot kāds, kura ciešanas varot līdzināties viņējām, Domiciānā nostiprinājās pārliecība, ka uz visas apdzīvotās zemes viņam un viņa brālim vietas nepietiek.

Tieši Titam aiz muguras sēdēja viņa galma ārsts Va-lenss. Domiciāns, atspiedis elkoņus atpakaļ, virslūpu stipri izstiepis, uzmanīgi vēroja šā vīra bālo, gareno seju. Ma-rulls viņam bija stāstījis, cik dziļi aizskarts Valenss juties par to, ka epidēmijas laikā Valis aicinājis palīgā ēģiptiešu un jūdu ārstus. Tita seja izskatījās pietūkusi un slimīga un visai maz atgādināja «Cilvēku cilts mīlu un prieku». Varbūt šo Valensu, kas diagnozi noteica pēc slimnieka acīm, varētu likt lietā. Viņš bija Tita uzticības persona un jutās nobīdīts malā. Marulls arvien žēlojās, ka ārsti viņam nespējot palīdzēt pret zobu sāpēm. Kā būtu, ja Marulls konsultētos ar Valensu un, izmantojot izdevību, izmestu kādu vārdu par Tita slimību? Varbūt šāds vārds kristu auglīgā zemē.

Zēns Pauls dzīvoja Josefa mājā kā senāk. Sī māja viņam šķita vēl tumšāka, jo tur vairs nebija mātes un skolotāja Fineja. Josefs dēlam atļāva reizi divās nedēļās aizbraukt uz Albāņu apciemot Doriju. Bet viņš bija noteicis, ka Finejs tad nedrīkst būt tur. Josefs pats mēdza pavadīt zēnu līdz Albānai. Divas stundas, kamēr Pauls uzturējās mātes mājā, Josefs tad staigāja pa pauguraino apkārtni, gaidīdams, kad šis laiks beidzot būs pagājis, un apziņa, ka tēvs gaida, laupīja zēnam dabisko prieku par tikšanos ar māti.

Josefs nodevās zēnam ar visu sirdi, cik vien spēja. Viņš mācījās līdzi to, kas tika mācīts skolā. Viņš vingrinājās, cenzdamies uzlabot savu grieķu valodas izrunu. Sarunās ar dēlu viņš vairāk centās ievērot grieķu valodas tīrību nekā tad, kad lasīja priekšā ķeizaram un Romas literātiem. Visās ēdienreizēs viņš ēda kopā_ ar Paulu. Centās atbalstīt dēla mazās aizraušanās. Mēģināja arī pats veidot māla figūriņas, kaut gan neveiksmīgi un netalantīgi. Jo-sefs aizrakstīja uz Jūdeju savu īpašumu pārvaldniekam, lai precīzi uzzinātu, kā tur baro un kopj kazas, jo Jūdejas kazas bija visskaistākās un spēcīgākās. Ijaba āži bija spēkojušies ar vilkiem, un doktora Hama āži bija pat uzveikuši lāčus. Pauls tomēr klausījās šos stāstus pieklājīgi, bet neticīgi, un kanējkoka lapas, kuras pārvaldnieks atsūtīja kā sevišķi veselīgu barību kazām, bet kuras pienāca visai apvītušas, viņš saņēma ar labi audzināta bērna pateicību, bet bez sajūsmas.

Josefa retie un uzmanīgie mēģinājumi iepazīstināt dēlu ar jūdu zinātni nebija visai veiksmīgi. Ak, nebija ne domas par to, ka viņš kopā ar Paulu lasīs Koheleta gramatu un dzirdēs no zēna lūpām tik pazīstamos ebreju vārdus! Pauls pieklājīgi un uzmanīgi lasīja lielajā gramatā tos jūdu tautas nostāstus, kurus tēvs viņam ieteica, piemēram, nostāstu par Dāvidu un Goliātu vai par Simsonu, vai par Esteri, vai arī par Jāzepu — Ēģiptes faraona Pirmo ministru. Septiņdesmit doktoru veiktais tulkojums bija viegli lasāms, un Paulam bija viegla uztvere un labi trenēta atmiņa. Taču pēdējos mēnešos māte un Finejs viņam bija dziļi iepotējuši pārliecību, ka jūdu mācība ir barbariska. Ar kādu prieku zēns lasīja stāstus par Odiseju un Polifēmu, ar tikpat lielu pretestību viņš uzņēma nostāstus par Dāvidu un Goliātu. Viņš jūsmoja par draugiem Nīsu un Eirialu un par Herkulesa varoņdarbiem, bet Dāvids un Jonatāns un Simsona varoņdarbi nespēja viņu aizraut.

Viņš labi juta, ka tēvs ar sirdi un dvēseli cenšas viņu sev tuvināt. Reizēm Pauls arī jutās par to lepns un mēģināja atbildēt tēvam ar pretmīlestību. Tomēr nekas neiznāca. Zēns vienmēr bija bijis augstprātīgs, un Finejs, kā arī māte bija vairojuši viņā mītošo prinča pašapziņu. Viņš nesaprata, kāpēc tēvs vienkārši nepieslienas grieķiem vai romiešiem. Kāpēc tieši viņu, Paulu, gribēja piespiest nokāpt lejā pie jūdiem? Un kāpēc māte un Finejs, kuri taču viņu mīlēja, nespēja viņu no šā likteņa pasargāt? Tēvs Paulam likās arvien svešāks, arvien vairāk viņš tēvā atrada ko necienīgu, un, lai cik skaidrā grieķu valodā Jo-sefs runāja, Paulam tomēr izklausījās, ka tajā skan cauri ienīstais Tibras labā krasta iedzīvotāju dialekts.

Reiz Josefam šķita, ka viņš ir iemantojis dēla sirdi. Proti — kādu dienu Pauls pārvarēja biklumu, sāka runāt par to, ka viņam taču esot bijis brālis Simeons, jautāja tēvam, kāpēc viņš nekad ar šo brāli neesot ticies, un lūdza pastāstīt par Simeonu. Josefs to darīja labprāt. Tā viņam šķita liela uzvara un gaidu piepildījums, ka Pauls tā jautāja, un viņš dzīvi un daiļrunīgi stāstīja par savu zaudēto jūdisko dēlu. Viņš nezināja, ka skaudība urdīja Paulu apvaicāties par mirušo. Pauls apskauda šo mirušo.

Finejs saskaņā ar stoicisma principiem bija zēnam mācījis, ka cilvēks ar sava gara spēku var pārvarēt sāpes un paciest pat vispretīgāko. Ja cilvēka spēki bija galā, tad atlika viena cienīga izeja, kas viņu padarīja spēcīgāku pat par dieviem: viņam bija brīva vaļa doties nāvē. Tā bija darījuši daudzi lieli vīri, tās bija cienīgas beigas, izredze, kas Paulam pēdējā laikā arvien biežāk sniedza mierinājumu. Reizēm, iegājis stallī sajaukt barību vajadzīgajās devās, viņš iegrima pārdomās un čurnēja savā kaktā, tā ka pat āža Paniska blēšana nespēja viņu atgriezt tiešamībā. Viņš domāja, kā tas būs, kad viņš nonāvēsies. Skolā viņiem vajadzēja rakstīt sacerējumu par Arriju, kas, iedama savam vīram papriekšu nāvē, sniedza viņam dunci, sacīdama: «Manu Pēt. tas nemaz nesāp.» Viņš iztēlojās, kā nākotnē skolās rakstīs sacerējumus: «Pauls, kuram vajadzēja izvēlēties — kļūt par barbaru vai mirt, labāk devās nāvē. Kādas bija viņa pirmsnāves domas?» Viņš zināja, ka agrāk bija bijis viegli sadabūt indi. Tagad ir grūti to izdarīt. Bet viņš varēja, piemēram, vannā pārgriezt artērijas. Vai arī varēja nopirkt zelta putekļus un tos ieelpot, tas šķita vēl vilinošāk. Ja viņš pārdotu savas kazas, tad varētu dabūt diezgan zelta putekļu. Un, kad viņš gulēs miris, tad tēvs īsti redzēs, ko ir panācis. Šādas nāves lielums jāapjauš ikvienam, un, lai cik ļoti Finejs un māte par viņu sēros, viņi ar lepnumu nesīs upurus Paula apskaidrotajam garam.

Ne Josefs, ne zēns nerunāja par to, kas nospieda viņiem sirdi. Josefs pie galda citēja Homēra vārsmas, runāja par ceļojumiem, grāmatām, pilsētas notikumiem, par Paula skolu un viņa biedriem. Viņš redzēja, ka dēla brūnīgsnējā seja kļūst arvien bālāka un vājāka. Viņš redzēja, ka netiek zēnam klāt. Viņa uzvara bija veltīga. Dori j ai bija taisnība: pretestība nāca no zēna iekšienes, zēns bija grieķis un neļāva pārveidot sevi par jūdu. Tas, ko Josefs varēja dot, dēlam nebija vajadzīgs. Josefs panāca tikai to, ka zēns nonīka. Ir tādi dzīvnieki un ziedi, kas barojas ar vielām, kuras cilvēku nonāvētu, bet šīs radības nevar bez indīgajām vielām dzīvot. Tā arī Josefa dēls nespēj dzīvot bez Dorijas un Fineja.

Bezmiega naktīs Josefs ilgi prātoja, kāda gan varētu būt aiz tā visa paslēptā jēga. Ja viņš nevarēja panākt pat to, ka viņa dēls, viņa miesa un asinis, pārņemtu no viņa gara kaut dzirksti, — tad ko gan tas nozīmēja? Vai viņš bija pārrēķinājies? Vai viņu, kas gribēja pasaulē izplatīt jūdu garu, bet nespēja to iedvest pat savam dēlam, dievs būtu atzinis par pārāk vāju un atstājis? Vai arī šās zīmes jēga bija citāda? No romiešiem un grieķiem viņš asi un drosmīgi prasīja, lai tie atsakās no tā, ko atzina par savas tautības labāko dalu, — vai varbūt viņš pats pārāk cieši nepieķērās savai jūdietībai? Vai šāda bija zīmes jēga? Vai nespēja ietekmēt savu paša dēlu nebija atgādinājums atteikties no lielākās savas jūdietības daļas?

Nē, tā tas nevarētu būt domāts. Uz pasaules pilsonību nebija cita ceļa kā vien tas, kas veda pāri jūdu mācībai. Romas un Grieķijas dieviem bija daudzas sejas, bet tās bija tīri nacionālas sejas, neredzamais dievs Jahve turpretī bija nācijām pāri stāvošs dievs, kas sauca pie sevis visus. «Ar to ir maz darīts,» — ar šādiem vārdiem viņš bija atklājies savam pravietim Jesajam, «ka tu esi pacēlis Jēkaba dēlus; es tevi esmu aicinājis jo vairāk būt par gaismu pagāniem.» Jahve neatstūma nevienu — ne grieķus un romiešus, ne arī nicinātos ēģiptiešus un arābus. Viņš vienīgais no visiem dieviem ar savu praviešu muti sludināja mūžīgu mieru starp visām tautām, tādu pasauli, kur vilki gulēs blakus aitām un kur zemei jābūt pilnai ar miermīlīgu gudrību kā jūrai ar ūdeni. Uz šās domas augstumiem nebija cita vadoņa kā vien jūdu mācība. Kamēr kāds cits — veiksmīgāks Daidals neizgudros mašīnu, ar kuru varētu lidot, kalna virsotnē nevarēs citādi tikt kā vien kāpjot, bet no kāpšanas atteikties nedrīkst. Taču šodien šajā pasaulē kalns un uzkāpšana tajā saucas — jūdaisms.

Un tomēr tas viss ir sofistika, ar kuru viņš grib aizsegt savu nacionālismu. Kosmopolītisma gara pilns viņš bija sarakstījis «Kosmopolītisko psalmu», bet, pie rakstāmgalda sēžot, nav grūti būt drošulim un kosmopolītam. Nav grūti būt kosmopolītam, kamēr upuri tiek prasīti tikai no citiem, nevis no sevis paša.

Ābramam lika upurēt dēlu viņa sūtības labā. Vai tas, kas Josefam tagad jācieš, ir pārbaudījums? «Teiciet dievu un izklīstiet pār zemju zemēm! / Teiciet dievu un brauciet pār jūru jūrām! Kalps ir tas, kas sien sevi cieši pie vienas zemes. / Jums apsolīto zemi par Ciānu nesauc, ;• Bet Pasaule ir tās vārds.» Tās bija drosmīgas vārsmas. Bet tās bija vārsmas. Viņa zēns bija bijis miesa un asinis. ŠI bija pirmā reize, kad jūdam Josefam vajadzēja pierādīt, ka viņš ir vairāk nekā jūds. Tas bija necienīgi — garā pacelties pāri citiem, bet tad, kad vajadzīga svarīga atteikšanās, pakļāvīgi un kūtri sekot savai iedzimtajai izjūtai, kas vēršas pret labāko, sāpēs izauklēto jauno atziņu. Nē, viņš neizvairīsies.

Taču, ja viņš tagad atteiksies no zēna, tad to nesapratīs neviens, arī Alekss un Licins ne. Visi ar lielu interesi bija gaidījuši, kā beigsies viņa cīņa par Paulu, tā bija bijusi cīņa par lieliem principiem, un viņš bija uzvarējis. Ja viņš tagad labprātīgi atteiksies no uzvaras augļiem, ja padosies, ja nepadarīs dēlu par jūdu, tad viņš visu acīs būs nevis varonis, bet nerrs vai labākajā gadījumā komediants. Viņa atteikšanās nederēs par paraugu, tā būs tikai smieklīga. Jūdi domās, ka viņš ar šādu rīcību grib pielabināties grieķiem un romiešiem. Grieķi uzskatīs viņu vienkārši par ārprātīgu. Kolēģi sacīs, ka viņš ar snobismu grib radīt reklāmu savām grāmatām.

Viņam ir jārod spēks, lai sekotu savai iekšējai balsij, nevis citu balsīm.

Josefs sevi pārvarēja. Viņš pateica Paulam, ka tas var atgriezties pie mātes un dzīvot Albānā. Pirmo reizi, kopš zēns atkal mita tēva mājā, tā seja atplauka — Josefs to redzēja, un viņa sirds sažņaudzās. Pauls saņēma tēva roku un spēcīgi paspieda.

Josefa atteikšanās no tik sīvā cīņā atkarotā dēla sacēla vētru, kuru viņš bija gaidījis. Viņu uzskatīja par nerru vai lupatu, vai par abiem kopā. Viņš to bija paredzējis, tomēr viņā auga dusmas un izmisums. Viņš sev sacīja, ka ir bezcerīgi censties panākt saprašanos starp jūdiem un grieķiem, jo nekāda saprašanās nav iespējama. Tad tikpat dedzīgi viņš sevi norāja un teica, ka tā ir lēta padošanās. Viņa paša liktenis, īslaicīgā tagadne neko nepierāda. Saplūšana, par kuru viņš sapņo, nav panākama desmit vai divdesmit gados, tas ir uzdevums gadu simtiem.

Taču šīs domas viņam nepalīdzēja pārvarēt niknumu. Sajās dienās viņš lielākoties mājās bija viens, nekur negāja un neviens viesis nepieteicās.

Pēc nedēļas viņš aizgāja pie Klaudija Regīna. Josefs gribēja uz šo vīru izgāzt dusmas par apkārtējiem cilvēkiem un pašam par sevi. Bija jauka pavasara diena, bet citkārt tik taupīgais Regīns, būdams salīgs, bija licis apsildīt visu māju, kurā bija ierīkota centrālapkure. Jose-fam tas tieši bija pateicīgs iemesls vēl vairāk uzurdīt savu sapīkumu par pretrunu starp Regīna taupības sprediķiem un šo acīm redzamo izšķērdību. Vispirms viņš nekaunīgā, izaicinošā tonī pieprasīja lielāku naudas summu. Viņš paskaidroja, ka šī nauda esot vajadzīga Josefa sinagogas celtniecībai. Tā nebija taisnība. Pēc pēdējiem notikumiem vispār pastāvēja šaubas, vai no viņa šo ziedojumu pieņems. Josefs arī gaidīja no izdevēja ironisku atbildi, ka tagadējā situācijā varbūt būtu piemērotāk, ja Josefs nestu meslus nevis Jahvem, bet Jupiteram vai Minervai.Taču Regīns atturējās no jebkādiem dzēlīgiem komentāriem. Viņš tikai noteica: «Labi,» — sēdās un rakstīja pilnvaru.

Tad viņš teica: — Lamājieties, manu Josef, lādieties, atvieglojiet sirdi! Jūs tiešām esat galīgi sakauts. — To viņš pateica bez izsmiekla, patiesi dziļā līdzjūtībā.

Josefs izbrīnījies pacēla acis. Ko Klaudijs Regīns gribēja? Tas nemaz nebija šā finansista garā — izplūst sentimentālās runās par tādu rīcību kā atteikšanās no Paula. Ko tad viņš ar to domāja?

— Es jūs nesaprotu, — Josefs atbildēja nikni, ar aizdomām.

— Es bargi nosodīju sevi, — Regīns sacīja, — par to, ka neatturēju jūs no tās audiences. Man vajadzēja paredzēt: ja jūs kaut ko tādu darīsit, tad no tā izcelsies nelaime. Jūs tam vīram tiešām palīdzējāt viegli izlemt to, par ko viņam pirms tam bija tik grūti izšķirties. Tas taču bija skaidrs, ka Vespasiāna dēls par laipnību, ko parādīs jums personiski, liks visiem citiem tūkstoškārtīgi samaksāt.

Josefs tūlīt saprata. Bet viņš stāvēja apstulbis un bezpalīdzīgs, jo trieciens bija negaidīts. Tas, ko Regīns teica, protams, bija taisnība, un būtu bezjēdzīgi viņa izskaidrojumu neuzklausīt. Pēc tam kad Tits Josefam bija piešķīris Paulu, viņš jutās tiesīgs piešķirt saviem romiešiem likumu par apgraizīšanu.

— Viņš steidzās, — Regīns turpināja, kā apstiprinādams savu apgalvojumu. — Jau tajā pašā dienā, kad viņš Cecilam uzdeva sagatavot atzinumu jūsu lietā, viņš ari darīja zināmu konsulam, ka Antista iesniegtajam projektam neuzliks veto.

Jā, tas bija tik skaidrs, ka acis sāpēja, to redzot. Viss bija noticis tieši tāpat kā toreiz triju doktoru lietā. Josefs ar savu kļūmīgo degsmi deva Romai iespēju saglabāt cildena bezpartejiskuma masku. Romas kungi izdarīja viņam mazo pakalpojumu, ko viņš lūdza, un par to ņēma no pārējiem, ko gribēja. Toreiz visiem jūdiem nācās samaksāt par viņa godkārību, tagad viņi maksāja par Josefa mīlestību pret dēlu.

Kāpēc viņš tika piemeklēts tieši tā? Kāpēc tas, kam viņš ķērās klāt, izvērtās par ļaunumu visiem? Nebija nozīmes par to prātot. Arī šis velnišķīgi gudrais vīrs, kas sēdēja viņa priekšā, nevarēja par to neko pateikt. «Jo manas domas nav jūsu domas un jūsu ceļi nav mani ceļi.»

— Izskaidrojiet man vienu, Klaudij Regīn, — Josefs lūdza šķietami bez kāda kopsakara, un viņa balss bija aizlūzusi. — Jūs zināt, ka man Jahve tiešām ir nevis nacionāls dievs, bet gan vispasaules dievs. Izskaidrojiet — kāpēc mani tik dziļi sāpina tas, ka man nācās atteikties no mana Paula jūdietības?

— Jūs gribat, lai jums visu dāvina, — Regīns sacīja spiedzīgā balsī, savā vecajā, īgnajā manierē. — Jūs par savām atziņām neko negribat maksāt. Vai neesat vēl pamanījis, ka galva ātrāk kļūst gudra nekā sirds? Vai jūs domājat, ka jaunā — labākā atziņa tik vienkārši aizmēzīs vecās jūtas, kas radušās no agrākās atziņas? Un ir arī labi, — viņš dusmīgi turpināja, — ka par atziņām ir jāmaksā. Tikai tas, par ko dārgi maksāts, tiek turēts godā. Tagad nav daudz tādu, kas dzenas pēc atziņām, bet, kas reiz par tām samaksājis, tas tās ir stingri ielāgojis.

— Ko lai es daru? — Josefs jautāja padevīgi, pat bezpalīdzīgi.

Regīns ilgi klusēja. Tad viņš teica mazliet kūtri, kā parasti, bet neparasti saudzīgi. — Vislabāk varbūt būtu, ja jūs neraizētos par jūdiem un grieķiem, bet ķertos pie savas «Jūdu vēstures». Tagad jūsu paša dzīvē ir pietiekami daudz tādu notikumu un situāciju, kurām rodamas paralēles jūdu vēsturē. Vienalga, vai jūs attēlotu Ābramu vai Jāzepu, Jūdu Makabeju vai Ijabu, — iejūtības jums netrūks.

Regīna gaišredzība Josefu tieši izbiedēja. Kļuva pat baisi no tā, kā šis pusjūds skaidroja viņa izjūtas un pasacīja to, ko viņš pats nebija iedrošinājies pat domāt. Ābrams, kas padzen Hagari, Jāzeps, kurš iemanto faraona labvēlību, Jūda Makabejs, kas ved tautu karā, Ijabs, kurš visu zaudē, un atkal Ābrams, kas upurē savu dēlu: tiešam — šķita, ka viņam ir lemts sūrā, dīvaini izķēmotā veidā no jauna izdzīvot Bībeles teikas un situācijas.

Regīns negribēja ļaut viņam šo domu dižmanīgi izdomāt līdz galam.

— Pārprasts jūs tiksit vienmēr, — viņš turpināja. — Rakstiet bez kompromisiem, tāpat kā jūs tagad, pirmo reizi mūžā, esat rīkojies — arī bez kompromisiem. Es gan atzīstu, ka rakstīt bez kompromisiem ir grūtāk nekā tā rīkoties. Taču vienreiz jums to vajadzētu pamēģināt. Esmu jums atgrūdis tik daudz naudas, ka varu no jums prasīt šādu eksperimentu.

Josefs labi nomanīja, ka šis vīrs, kaut arī izturējās dīvaini nelaipni, gribēja viņam labu un saprata viņu vairāk nekā jebkurš cits. Tomēr viņš vilcinājās.

— Es tagad nevaru strādāt, — viņš aizstāvējās. — Starp manām domām nav saskaņas. Jūs varbūt mani saprotat, Klaudij Regīn, bet es baidos, ka nevarēšu panākt, lai mani saprot vēl kāds cits.

Regīns sacīja: — Jūs esat aizgājis tik tālu, ka nevarat vairs griezties atpakaļ. Jums atliek tikai divi ceļi. Vai nu jūs pavisam atmetat to, kas jums vēl ir palicis no jūdietī-bas, — tur nav sperams liels solis, — un kļūstat pilnīgi par grieķu rakstnieku Vai nebūtu vilinoši apprecēt jaunu dāmu no labas romiešu ģimenes? To varētu izdarīt. Tas nebūtu oriģināls atrisinājums, bet tam būtu savas priekšrocības, un es tiktu pie savas naudas.

Josefs gaidīja, kāds būs otrs ceļš, par ko Regīns bija runājis. Bet finansists apmierinājās tikai ar «vai nu» un tusnīdams noliecās, lai sasietu atrisušās kurpju siksnas. Brīdi klusējis, Josefs atsāka runāt un sacīja:

— Šeit, Romā, es nevaru strādāt. Es neko neredzu. Neko nejūtu. Nevarēju savam dēlam izskaidrot jūdu vēsturi —1 kā gan lai to izskaidroju citiem? Bija tāds laiks, kad es redzēju vēsturi: Mozu, Dāvidu, Jesaju. Tagad man acis ir aizmiglotas un es neko vairs neredzu.

Regīns uzmanīgi klausījās, bet klusēja. Vēl pēc brīža Josefs turpināja: — Varbūt labākais būtu doties uz Jūdeju.

Tagad beidzot ierunājās ari Regīns. Joprojām darbodamies gar kurpju siksnām, viņš citēja Horāciju, un cildenie vārdi dīvaini plūda no viņa biezajām lūpām: — «Bargā ziema saplok, kad iegriežas pavasarīgais dienvidvējš. Pa sausām sliedēm kuģi ieslīd jūrā.»

— Es gribu atkal redzēt Galileju, — Josefs sacīja pieaugošā apņēmībā, — jaunās grieķu un vecās jūdu pilsētas. Gribu redzēt pamesto Jeruzalemi. Gribu redzēt Flā-viju Silvu un Jabnas doktorus.

— Pareizi, — Regīns apmierināts noteica. — Tas ir otrs ceļš, kuru es domāju.

Ceturtā gramata NACIONĀLISTS

Uzvarētie jūdi bailīgi klīda pa zemi, ko viņu dievs Jahve viņiem bija devis; viņus tik tikko pacieta tajā zemes platībā, kur viņi bija bijuši kungi, kad nebija pagājusi vēl ne puse no cilvēka mūža laika. Liela daļa no viņiem bija nonāvēti vai padarīti par vergiem un viņu īpašums pasludināts par ķeizaram piederošu. Vēl arvien dažu labu turēja aizdomās par piedalīšanos sacelšanās kustībā, un ikvienu nomāca raizes, ka ļaunvēlīgais konkurents vai kaimiņš var viņu šādā grēkā apsūdzēt. Daudzi izceļoja. Jūdu apmetnes saruka, panīka, zemi arvien biezāk apdzīvoja sīrieši, grieķi, romieši. Pagānu pilsētas Flāviju Neapole un Emmausa izvirzījās pirmajās vietās, Jeruzaleme bija pamesta, turpretī jaunajā galvaspilsētā Cēzarejā pie jūras pārpilnām bija saceltas greznas svešo dievu svētnīcas, valdības pilis, peldu iestādes, stadioni, teātri, taču jūdi bez īpašas atļaujas nedrīkstēja spert kāju ne izpostītajā Jeruzalemē, ne jaunajā galvaspilsētā.

Jeruzalemes aristokrātu un tempļa priesteru vietā, kuru vairākums karā bija gājis bojā, vadību bija pārņēmuši rakstu mācītāji — juristi un doktori. Lai saglabātu nācijas vienību, lieldoktors Johanans ben Zakajs bija izdomājis viltīgo un pārdrošo plānu aizstāt valsti ar jūdu mācību; viņa pēctecis Gamaliels šo plānu mērķtiecīgi īstenoja ar spēku un apdomu. Viņa un viņa vadītās Jabnas kolēģijas ārkārtīgi sīki izstrādātais ceremoniju likums saliedēja jūdus ciešāk nekā senāk valsts.

Tomēr šī sistēma spieda doktorus jūdu mācību arvien vairāk sašaurināt un atmest lielisku tās daļu — universā-lismu. «Lai svešinieks pie jums dzīvo kā mājinieks, un tev būs viņu mīlēt kā pašam sevi,» — tā Jahve bija pavēlējis ar Mozus muti, bet ar Jesajas muti tā: «Ar to ir maz darīts, ka tu paaugstini Jēkaba dzimtas; es tevi jo vairāk esmu izredzējis būt par gaismu pagāniem.» No šīs kosmopolītiskās sūtības, ko gadu simtiem ilgi uzticīgi bija pildījuši, jūdi tagad sāka atteikties. Viņi vairs nesludināja savu mācību visai zemei, bet daudzi uzskatīja, ka pēc tempļa sagraušanas Jahves nams ir Izraēla tauta un viņš pieder vienīgi šai tautai. Romieši ar savu spiedienu un pirmām kārtām ar apgraizīšanas aizliegumu panāca tb, ka arvien vairāk doktoru kolēģijas locekļu pievienojās šim svešiniekiem naidīgajam uzskatam. Viņi mēdza pārslīdēt pāri tām svēto rakstu vietām, kuras aicināja jūdus izpildīt savu vispasaules misiju, bet pilnā balsī lasīja tos teikumus, kuros bija slavēta Jahves savienība ar Izraēlu kā ar viņa mīļāko tautu. Ar ceremoniju likuma palīdzību viņi padarīja jūdu dzīvi nacionālu. Doktori aizliedza jūdiem mācīties pagānu valodu, lasīt viņu grāmatas, atzīt viņu tiesā dotās liecības, pieņemt no viņiem dāvanas, ielaisties ar viņiem dzimumsakaros. Netīrs bija vīns, kuru skāra nejūda roka, un piens, ko nejūda roka slauca. Stingrā, aklā augstprātībā viņi cēla arvien augstāku to mūri, kas nošķīra Jahves tautu no citām zemes tautām. Tā izturējās gandrīz visi jūdu vadoņi, arī sektanti, esejieši, ebionīti, minajieši jeb kristieši. Piemēram, tam vīram, kuru šie minajieši dēvēja par savu mesiju, Jēzum no Nācaretes, viens no viņa mācekļiem, ko sauca par Mateju, lika mutē vārdus: «Nenoeita uz pagānu ceļu un neeita samariešu pilsētās, bet eita visvairāk pie tām pazudušajām avīm no Izraēla cilts.»

īsā laikā jūdi, kas pirmie visā apdzīvotajā zemē bija pasludinājuši, ka viņu dievs pieder nevis viņiem vien, bet visai pasaulei, kļuva par visfanātiskākajiem partikulāris-tiem. Doktori jūdu mācību arvien vairāk centralizēja, kļuva arvien neiecietīgāki un aizliedza jebkādus iebildumus. Daudzi turējās pretī. Jūdi kopš laika gala bija bijuši stūrgalvīgi; tā bija nevis vienveidīga masa, bet tauta, ko veidoja daudzi indivīdi un daudzējādi uzskati. Viņu vidū bija tradicionālisti un novatori, farizeji, saduceji, esejieši, toleranti un intoleranti cilvēki, Hillela piekritēji un Šam-maja piekritēji, tādi, kas ticēja priesteriem, un tādi, kas ticēja praviešiem. Dažas sektas bija pazudušas līdz ar valsti un templi, bet šķelšanās jūdu tautas vidū nebija beigusies.

Vienmēr bija bijuši ari tādi jūdi, kas alka izdibināt citu atziņas un tāpēc pētīja citu tautu zinātni. Ari tagad viņi no tā negribēja atteikties. Jūdu vadoņi un lielais domātājs Filons — pats pirmais no viņiem — gadsimtiem ilgi bija pūlējušies grieķisko izglītību organiski savienot ar savu pašu mācību, «likt Jafeta skaistumam mājot Jēkaba teltīs». Kā tad tas pēkšņi varētu būt noziegums? Daudzi nepakļāvās, neatzina doktoru autoritāti, devās trimdā, atstāja savu zemi, neatteikušies no savas atziņas grieķiskās daļas.

Doktori palika stingri pie sava plāna. Ja jūdi negribēja izkust citās tautās, tad viņu mācībai vajadzēja būt skaidrai un vienotai līdz pēdējam. Vienai paražai un vienam tikumam vajadzēja atšķirt jūdus no pārējiem. Visu dzīvi vajadzēja pakļaut likumam, nekādas novirzes nedrīkstēja pieļaut.

Līdz šim par mesiju bija pastāvējuši dažādi uzskati. Vieni domāja, ka viņš nāks ar zobenu, citi — ka viņš nesīs miera palmas zaru. Daudzi bija mesiju saskatījuši daudzos cilvēkos, un viņiem tas tika atjauts. Tagad doktori izvirzīja par noteikumu ticību tikai vienam mesijām, kuram vajadzēja drīz parādīties, izdzīt romiešus no valsts, atkal uzcelt Jeruzalemi un piespiest visas tautas atzīt Izraēla dievu.

Bet bija arī tādi ļaudis — minajieši jeb «ticīgie», kurus sauca arī par kristiešiem, — kuri sludināja, ka mesija esot jau parādījies; viņa sūtība gan neesot nākusi no šās pasaules, bet viņš esot nācis, lai visai tautai rādītu ceļu uz žēlastību, tā ka ne tikai doktori, bet jebkurš, arī visvientiesīgākais garā, kļūtu spējīgs iepazīt Jahvi. Taču cilvēki neesot mesijām ticējuši, viņi esot to nolieguši un beigu beigās nogalinājuši.

Daži to bija sludinājuši jau pirms tempļa bojāejas, bet bija raduši maz piekritēju. Tagad viņi teica: «Redziet, tāpēc ka priesteri un doktori nonāvēja mesiju, Jeruzaleme tika izpostīta,» — un daudzi sāka prātot: «Vai viņiem nav taisnība? Vai priesteri un doktori tiešām nebija pārgudrības un pārdrošības pārņemti?» Bija grūti izprast, kāpēc gan citādi Jahve būtu ļāvis sagraut savu templi un atdevis savu tautu pagānu varā.

Arī minajiešu tālākā mācība ļaudīm labi gāja pie sirds. Doktori pakļāva dzīvi likumam, viņi izvirzīja seši simti trīspadsmit galvenos baušļus un galvenos aizliegumus, un katrs no tiem bija sadalīts neskaitāmos sīkākos norādījumos; dienas ritumam no agra rīta līdz vēlai naktij viņi izstrādāja reglamentu, kurā bija paredzētas tūkstoš mazas, stingras ceremonijas un lūgsnas, un par katru pārkāpumu draudēja ar sodiem šaisaulē un viņsaulē. Mina-jieši turpretī mācīja, ka dzīve likuma pakļautībā gan esot laba, bet pietiekot ticēt mīļajam mesijām, kurš izpircis cilvēku grēkus, lai par šās zemes ciešanām tiktu atlīdzināts ar jauku dzīvi viņsaulē. Un ļoti daudzi pieslējās jaunajai, iecietīgākajai mācībai.

Doktoriem vajadzēja cīnīties pret viņiem visiem — pret izglītoto tautiešu grieķiskajām un kosmopolītiskajām noslieksmēm, pret garā nabago ļaužu lēnprātīgo ticību pestītājam. Viņi cīnījās sīksti un elastīgi — gan ar maigumu, gan ar varu, turēdami acu priekšā mērķi — likuma vienotību.

Viņi cīnījās ar panākumiem. Lielum lielā jūdu daļa uzticējās viņiem un pakļāvās viņu vadībai. Šie ļaudis visu savu dzīvi padarīja atkarīgu no doktoru ceremonijām un noteikumiem — no pamošanās brīža līdz pat gulētiešanai. Viņi ēda un gavēja, lūdza un nolādēja, svinēja un strādāja, kā tika pavēlēts. Viņi atteicās no saviem iemīļotajiem sapņiem un domām, norobežojās no nejūdiem, ar kuriem līdz tam bija biedrojušies. Draugs vairījās no drauga, ja tas bija ne jūds, kaimiņš — no kaimiņa, mīlētājs — no savas iemīļotās. Viņi uzņēmās šo seši simti trīspadsmit baušļu un aizliegumu jūgu, padarīja savu dzīvi šauru un kailu, pastāvēja ar domu, ka viņi ir viena — izredzētā Jahves tauta, un ar kvēlo cerību, ka drīz parādīsies mesija savā godībā un pakļaus aklās tautas redzīgajai tautai. Viņi vērās uz sagrautās Jeruzalemes pusi, un Jeruzaleme, kuras vairs nebija, apvienoja jūdus — gan Izraēla zemē mītošos, gan pa visu pasauli izkaisītos — ciešāk nekā tā Jeruzaleme, kurā reiz balts un zeltains, un visiem redzams bija pacēlies Jahves templis.

Jau ilgi pirms ausmas jūdi pulcējās uz kuģa «Glorija» priekšklāja; viņiem bija teikts, ka šajā rītā viņi redzēs parādāmies Jūdejas krastu. Visi saspringti raudzījās uz krēslā tītajiem austrumiem. Vairākums bija apmetuši ap pleciem melnsvītraino četrstūru lūgšanu mēteli ar dārgajiem koši zilajiem pavedieniem un ap pieri un rokām ap-

likuši lūgšanu siksnas. Ilgi viņi neredzēja neko citu kā tikai miglas blīvu. Tad iznira vieglas violetas kontūras: jā, tie bija Jūdejas violetie kalni. Tagad varēja arī atšķirt Karmela kalna zaļo virsotni. Viņi elpoja spēcīgāk, sirds sita straujāk. Gaiss, kas plūda šurp no viņu zemes, bija tāds kā nekur citur — vieglāks, spirgtāks, tīrāks, tas domas darīja ātrākas un acis — mirdzošākas. Viņi dedzīgi skaitīja svētīšanas vārdus: «Esi slavēts tu, Jahve, mūsu dievs, tu, kas esi ļāvis mums sasniegt, pieredzēt, piedzīvot šo dienu.» *

Aktieris Dēmetrijs Libāns bija aizvadījis grūtas nedēļas. Gandrīz visu laiku viņš bija gulējis savā kajītē jūras slimības mocīts, zaļgani bāls, krampju sarauts, ilgodamies pēc nāves. Bet tagad, kad mērķis jau bija redzams, viņš juta, ka nav pārāk dārgi maksājis par svētceļojumu uz Jahves zemi.

Josefs turējās savrup, bet bez kādām pretenzijām pret citiem. Taču viņš ne mazāk degošām acīm raudzījās pāri uz blāvo, violeto spīdumu, ne mazāk alkatīgi ieelpoja vieglo, satraucošo gaisu. Ak jūs liegās kalnu aprises, ak tu skaidrum skaidrā gaisma, jaukais krasts, zaļais Karmela kalns, ak tu mana zeme, valdzinošā, burvīgā Izraēla zeme, dieva zeme!

Arī kuģī esošie romieši un grieķi — augsti ierēdņi un virsnieki, bagāti tirgoņi — bija sanākuši, lai redzētu tuvojamies krastu. Smaidīdami viņi augstprātīgi noraudzījās uz satraukti žestikulējošo jūdu grupu, uz «iedzimtajiem».

Kad «Glorija» beidzot noenkurojās Cēzarejas ostā, kuģī uzkāpa policisti un nošķīra romiešus un grieķus no jūdiem. Pirmā grupa varēja netraucēti nokāpt no kuģa, bet jūdiem vajadzēja gaidīt un izpildīt daudzas apgrūtinošas formalitātes. Viņi drīkstēja atstāt kuģi tikai stingrā uzraudzībā, viņu vārdi tika pierakstīti, vairākumam neatļāva Cēzarejā palikt ilgāk par vienu nakti.

Josefam un Dēmetrijam Libānam bija pases, kurām vajadzēja iedvest ierēdņiem sevišķu respektu. Tomēr ari viņi sākumā nedrīkstēja atstāt ostas policijas māju, un uz viņu sūdzībām atbildēja tikai ar rupjībām. Josefs šajā ceļojumā bija vienkārši ģērbies un ar bārdu, ko atkal bija ataudzējis un kas nebija sapīta un savīta kā senāk, izskatījās ļoti jūdisks.

Beidzot parādījās gubernatora adjutants, lai parūpētos par viņiem. Viņš izturējās visai pieklājīgi un norāja ostas ierēdņus par nelaipnību. Kad viņš bija aizgājis, šie neapmierināti purpināja un sējās iepakaļ palikušajiem jūdiem klāt jo vairāk.

Vakarā pie galda, kur bija ielūgti arī vairāki augstākie ierēdņi un virsnieki, gubernators izturējās jautri un skali kā vienmēr Pēdējos mēnešos viņš bija lasījis Aleksandri-jas Filona — lielā jūdu filozofa apcerējumus par savu grāmatu par jūdiem.

— Viņš ir ļoti humāns, šis Filons, tas jāatzlst, — viņš sacīja, — vēl humānāks par mūsu stoiķiem. Vai jūs esat pamanījuši, ka par humanitāti vienmēr visskaļāk kliedz tie, kuri ir zaudētāji? — Viņš savā ierastajā atklātībā smējās un sita Josefam uz pleca. — Jūsu Filons visas jūsu mācības reducē uz vienu vienīgu zelta likumu: «Nedari citam to, ko negribi, lai dara tev.» Tas skan labi. Bet kur gan ar šādiem principiem nonāktu e s, kā jūs domājat? Ja es jums nedarītu to, ko man vajadzētu stingri jo stingri aizliegt jums, vai tad, jūsuprāt, jau rīt nesāktos jauna sacelšanās, kas turklāt uzvarētu? Varbūt tas, kurš pēc simt gadiem būs mans pēctecis un sēdēs šajā namā, varēs atļauties būt humāns. Ja es rīkotos humāni, tad pēc simt gadiem mana pēcteča te nebūtu. Starp citu, ir tomēr viens punkts, kurā es pret jums esmu izturējies tik humāni, ka man nāksies grūti par to atbildēt Palatīnam. Šajā zemē joprojām ir tādi ļaudis, par kuriem tikai tagad kļūst zināms, ka viņi bijuši sacelšanās dalībnieki. Tos mēs, protams, saņemsim ciet un konfiscēsim viņu īpašumu. Vai jūs zināt, ka Jabnas doktori ir devuši rīkojumu boikotēt ūtrupes, kurās mēs pārdodam konfiscētās zemes? Viņi šo konfiskāciju neatzīst par taisnīgu. Vai jums neliekas, ka tā ir valsts autoritātes apdraudēšana? Bet es to klusēdams paciešu. — Viņš viltus pilnā draudzībā smaidīja. — Tā kā jūdi boikotē, tad zemi šeit lēti var iegādāties mani romieši un grieķi. Es jūsu doktoru vietā gan šādu boikotu neorganizētu. Lai nu kā, bet šajā gadījumā viņi nevar žēloties par humanitātes trūkumu.

Vēlāk viņš teica: — Varbūt mēs reizēm esam rīkojušies visai stingri. Taču no tā kaut kas ir iznācis, mēs no jūsu Jūdejas esam kaut ko iztaisījuši, manu Flāvij Josef. Gribētos zināt, ko jūs kā lietpratējs par to teiksit. Jums, manu Dēmetrij, — viņš pievērsās aktierim, — vispirms jāredz vecā Zihema. Tagad to sauc par Flāviju Neapoli,

un pēc diviem mēnešiem tur būs gatavs teātris, septembrī mēs to iesvētīsim. Svētku izrādēm, kuras es tur gribu organizēt, jāapgriež visi Austrumi ar kājām gaisā, mums jāpārspēj Antiohija. Tas būtu lieliski, manu Dēmetrij, ja jūs būtu ar mieru tur tēlot. Mēs gan neesam Palatīns, bet par honorāru, — viņš neprasmīgi un nekaunīgi vilināja aktieri, — jums nebūs jāsūdzas. Un publika, ar kuru jūs sastapsities šeit, ir vismaz tādā pašā mērā uztveres spējīga kā romiešu publika. Mēs protam būt pateicīgi. Mēs esam stipri izsalkuši. Vai ne, mani kungi? — Viņš gaidīja, ka ierēdņi piebalsos.

Dēmetrijs deva izvairīgu atbildi, bet gubernators neatlaidās. — Jums abiem vienreiz jāpavada mani uz Flāviju Neapoli, — viņš centās pierunāt, — un jāatļauj man pašam parādīt jums savu pilsētu. Flāviju Neapole, to es jums varu pateikt jau šodien, kļūs ne tikai par Jūdejas, bet par visas Sīrijas kultūras centru. — Viņš tiecās iekarot abu viesu atzinību, vētraini izrādīdams laipnību.

Josefs jau sen ar apbrīnu un reizē pretīgumu bija vērojis, ar kādu drošu pārliecību romieši prata sagrābt savās rokās to, ko gribēja, un šī pirmā Cēzarejā pavadītā diena to bija apliecinājusi no jauna. Flāvijs Silva — to viņam negribot nācās atzīt — bija īstais vīrs, kas spēj šo provinci romanizēt. Savas valdīšanas pusotra tūkstoša gados jūdi nebija paveikuši tik daudz, lai padarītu šo zemi par savu, cik paveica Silva astoņos savas kundzības gados, lai padarītu to par savējo.

Josefs sāka ceļot un vērot. Sākumā viņš vairījās no apvidiem, kuros vairākumā bija jūdi, un devās pa sīriešu apdzīvoto Samariju uz ziemeļaustrumiem, cauri desmit pilsētu zemei līdz pat Auranitijai. Šeit bija dzīvojis Ijabs. Automātiski, domīgi Josefs pacilāja dažus apaļos, violetos akmentiņus, kurus vietējie savā vientiesībā domāja esam pārakmeņojušos tārpus, kas no Ijaba augoņiem nokrituši uz zemes.

«Jā, cilvēk,» teica viņa ēzeļa dzinējs, «salasi tos, cilvēk! Paņem tos līdzi par piemiņu. Un lai tie tev māca laimē neaizmirst Jahvi un nelaimē — nevainot viņu.» Un, kad Josefs agrā rītā devās pāri kalnainiem, neapstrādātiem novadiem, tad ieraudzīja, ka zeme tur ir klāta ar tiem saldajiem, graudainajiem ķērpjiem, ko tālāk dienvidos daudzi domāja esam debesu mannu.

Viņš pagriezās atpakaļ uz rietumiem, šķērsoja karaļa Agripas pārvaldīto apgabalu un beidzot nonāca jūdu zemē — Galilejā. Šajā apvidū viņš bija piedzīvojis savu visaugstāko kāpumu un visdziļāko pazemojumu. Tāpat kā togad, kad viņš šeit nonāca pirmo reizi, būdams Jeruzalemes valdības komisārs, viņu līdz sirds dziļumiem saviļņoja Galilejas zemes skaistums. Bagāta un auglīga tā pletās savu ieleju, pauguru, kalnu dažādībā, ar savu Ģe-necaretes ezeru un divi simti pilsētām, īsts dieva dārzs, ko apņem burvīgi dzidrs gaiss.

Jūdu šeit bija daudz, daudz mazāk. Šā apvidus nosaukums nozīmēja «pagānu novads», jo jūdu pakļautībā tas bija nonācis vēlu, un Flāvijs Silva no savas puses bija darījis daudz, lai šis nosaukums atkal kļūtu atbilstošs. Sī zeme bija romanizēta. Biezs lielisku ceļu tīkls savienoja daudzās apmetnes; tie bija romiešu ceļi, kuru malās slējās skulptūras, kas bija tur novietotas par godu Merkuri-jam — satiksmes dievam. Ceļi tika būvēti joprojām, un šo sūro darbu veica galvenokārt spaidu darbos izmantojamie jūdi — karalaupījuma atliekas. Gubernators, kā Josefam paskaidroja galvenais inženieris, gaidot, ka jūdu draudzes šo vergu izpirkšanai vākšot naudu jo cītīgāk, ja redzēšot, ka šos te nelutina. Izpirkšanas nauda pilnīgi sedzot izdevumus, kas vajadzīgi ceļu būvei un uzturēšanai kārtībā.

Josefs tagad ceļoja pa zemi, jādams pa šiem labajiem ceļiem ar nomātiem zirgiem vai ēzeļiem. Viņš neizpauda savu vārdu, jo tam te nebija laba slava. Pa šo apvidu viņš pirms trīspadsmit gadiem bija jājis ar zirgu Bulta un viņam pa priekšu tika vests karogs ar makabeju sacelšanās saukli. Šeit viņš bija sacēlis savu lielisko un bezjēdzīgo karu. Tagad viss bija pagājis, viņa slava un viņa krišana, un kara pēdas vairs nebija redzamas. Sagrautās pilsētas un cietokšņi bija uzcelti vēl skaistāki, prasmīgi ierīkota apūdeņošanas sistēma vērta zemi vēl auglīgāku nekā pirms kara. Parasti Josefs nemēdza sajūsmināties par ainavu skaistumu, bet šī viņu apbūra arvien no jauna. Tas bija pagānu novads, Galileja, un tomēr jūdu zeme, viņa zeme, dzimtene — mirdzoša, salda, smaržīga. Viņš kāri elpoja tīro gaisu, baudīja maigo, skaidro gaismu.

Ar divējādām jūtām — gan niknumu, gan apmierinājumu — viņš vēroja, kā šī zeme tiek pārvaldīta. Romani-zēšanas metodes bija viltīgas un nesarežģītas, un romiešu ierēdņi, pie kuriem viņš griezās, to nemaz neslēpa: gluži vienkārši valdība tām pilsētām, kur iedzīvotāju vairā-kūms bija grieķi un romieši, piešķīra koloniāltiesības. Ar to saistītā nodokļu samazināšana un citas privilēģijas deva šīm teritorijām lielākas uzplaukuma iespējas nekā jūdu apmetnēm, un tā jūdi paši savā zemē kļuva par otrās kārtas pilsoņiem.

Tomēr Galilejas jūdiem pēc sakāves karā ekonomiskā ziņā klājās labāk nekā pirms tam. Romieši bija labi organizatori. Vai šejienes jūdi tagad jutās vairāk apmierināti? Kad Josefs griezās pie doktoriem un draudžu priekšniekiem, viņš reti dabūja atbildi; vairākums no viņiem turējās septiņu soļu atstatumā un atteicās ar viņu runāt. Bet neievērojamie ļautiņi, ar kuriem uzsāka sarunas, nejauši iepazīti cilvēki, apmešanās vietu saimnieki labprāt izsacīja savas domas un tērzēja bez piesardzības. Viņi atzina, ka romieši zemi nepārvalda slikti, tomēr viņi tos ienīda. Svešie palika viņiem nesaprotami. Ļaudis, kas šeit tika nometināti, galvenokārt veterāni, kuriem zemi deva par velti, vai arī sīriešu kapitālisti, kas zemes gabalus dabūja lēti, nebija dievbijīgi un par ticības lietām labprāt nemēdza runāt. Viņiem piederēja tehnika, bet viņiem nebija dvēseles. Josefs ar izsmieklu un pārākuma apziņu domāja par Giskalas Johanana statistikas datiem. Jaunie kungi bija noteikuši tādas cenas, kas Galilejas jūdus apmierināja vairāk, tomēr jūdi deva priekšroku agrākajiem alkatīgajiem pašu kungiem, nevis labākajiem tagadējiem valdītājiem.

Ja viņi juta, ka var sarunu biedram uzticēties, un ļāva mēlei vaļu, tad sūdzējās par savu garīgo valdnieku — Jabnas doktoru bardzību. Viņu likumi bija stingri, un viņu tiesas bargi sodīja par katru pārkāpumu. Cilvēki gribot tverties pie tēvu ticības, bet Jabnas kungu noteikumu dēļ tas esot velnišķīgi grūti. Viņi sarežģījot saimniekošanu un dzīvošanu. Turklāt viņi esot uzpūtīgi, skatoties uz vienkāršajiem cilvēkiem no augšas un neļaujot piedalīties mācības izstrādāšanā.

Josefs ievēroja, ka doktoru patriotiskā stingrība un iedomība uz savu gudrību spieda diezgan daudzus galile-jiešūs pieslieties minajiešu jeb tā saucamo kristiešu ticībai.

Viņš klīda pa šo zemi krustām šķērsām un, būdams vēsturnieks, mēģināja ievākt ziņas par cilvēku, ko mina-jieši godāja par mesiju. Viņš domāja, ka pietiekami daudz zina par tiem, kuri tajā gadsimtā tika saukti pie tiesas kā viltus pravieši, bet par minajiešu Jēzu viņš neko nebija dzirdējis. Stāstīja, ka šis Jēzus gubernatora Poncija Pilāta valdīšanas laikā esot piesists krustā. Bet, ja viņš bija sists krustā, tad jūdu tiesa viņam nevarēja būt piespriedusi sodu, jo krustā sišana bija tāds sods, kuru piesprieda tikai romieši. Ja jūdi viņu būtu tiesājuši kā viltus mesiju, tad jūdi paši būtu izpildījuši arī sodu, proti — nomētājuši viņu ar akmeņiem, tāds bija likums. Poncijs Pilāts, tiesa gan, bija licis piesist krustā kādu samarieti, kurš uzdevies par Mozus, likumdevēja, pēcteci un mesiju un apgalvojis, ka viņam piederot seni svētie trauki, kurus viņa ciltstēvs ieracis svētajā Garicinas kalnā. Varbūt minajieši šim vīram piedēvēja citu mesiju īpašības.

Tomēr Josefs, vēsturnieks, izmantoja uzturēšanos Ga-lilejā, lai meklētu šā minajiešu Jēzus pēdas. Viņš jautāja gan šur, gan tur Viņš taujāja Nācaretē, kur šis vīrs it kā bija dzimis, un taujāja pie Ģenecaretes ezera. Gan Nācaretē, gan pie Ģenecaretes ezera ļaudis sacīja: «Te nekas nav zināms,» — un Magdalā arī atbildēja: «Te nekas nav zināms.» Un «Te nekas nav zināms» teica arī Tiberiādā un Kapernaumā.

Kapernaumā Josefs gāja garām kādam krodziņam, nolaistai mājai, pie kuras bija izkārts karogs — zīme, ka saņemts jauns vīns. Josefs atcerējās, ka pirms gadiem šajā krodziņā reiz jau bijis un toreiz ar galilejiešiem runājis par mesiju. Viņš gāja iekšā.

Tā bija tā pati zemā telpa, kas toreiz, slikti vēdināta, un, tāpat kā toreiz, pie lielā galda sēdēja ļaudis. Krodzinieks gan bija cits un ļaudis bija citi, bet viņi diskutēja tāpat kā toreiz.

Viņi runāja neveikli, nekoptā valodā, teikumi vīriem pār lūpām nāca lēnām, bet viņi izskatījās satraukti. Viens, kuru pārējie sauca par Sieradēlu, — acīmredzot tā bija iesauka, — bija pavēstījis, ka draudzes priekšnieks esot saņēmis jaunu, stingru Jabnas doktoru rīkojumu, sabatā to nolasīšot. Šie Jabnā gribot oficiāli aizliegt gatavot putnus ar pienu, kas galilejiešiem bija mīļākais ēdiens gan svētkos, gan vispār

Vīrieši lādējās. Gadu simtiem turpinājās strīds, vai aizliegums vārīt gaļu ar pienu attiecas arī uz putniem jeb vai putni, tāpat kā zivis, ir īpašs pārtikas produkts. Jeruzaleme arvien no jauna bija gribējusi aizliegt galilejiešiem gatavot vistas krējuma mērcē, bet galilejiešu zemnieki, kas stingri izpildīja visus citus rituālus, šajā punktā stūrgalvīgi iecirtās. Tā bija sena privilēģija, viņi neļāva to sev atņemt, lai cik bieži viņus tādēļ lamātu par stulbiem, lempīgiem lauķiem. Vai lai viņi pieļautu, ka to, ko Jeruzaleme nekādi nebija varējusi atņemt, tagad aizliegs Jabna? Doktori negrib nākt pie prāta. Kopš aiz viņiem vairs nestāv templis un valsts vara, šie prasa arvien vairāk. Sieradēls lika, lai krodzinieks tūlīt pagatavo viņam vistu krējumā, kā pienākas.

— Divas vistas, — viņš pārlaboja. — Šis kungs ari ir ielūgts. — Viņš lempīgā viesmīlībā vērsās pie Josefa.

— Vai varbūt kungs ir no Jabnas? — viņš draudīgi jautāja. — Vai viņš pieslienas doktoriem? Un nicina mūs, Galilejas stulbos lauķus?

Josefs pasteidzās atbildēt, ka ielūgums viņu ļoti pagodina, un piesēdās pie vīriem.

Šie atkal satraukti pēla doktorus. — Tas, ka viņi aizliedz pie putniem ēst krējuma mērci, — Sieradēls teica,

— ir tikai sākums. Viņi aizliegs vēl daudz vairāk. Nonāks vēl tiktāl, ka viņi vispār aizliegs mums runāt par dieva lietām. Prasīt arvien vairāk un arvien grūtākus rituālus — to viņi prot, bet negrib, ka vienkāršais cilvēks prāto par Jahvi. Viņi ir greizsirdīgi sava Jahves dēļ, šie Jabnas kungi, viņi grib uz Jahvi paturēt tiesības tikai sev, viņi ietin dievu tīrā noslēpumā un neļauj cilvēkiem skatīt viņu vaigā. Viņi izsakās tā, lai viņus nesaprastu. Kas, piemēram, var apjēgt to, kā viņi skaidro Jeruzalemes bojāeju? Bet citi to iztulko daudz labāk. Vai ne, Tahlifa? — viņš vērsās pie klusu sēdoša jauna cilvēka ar gariem, šķipsnās krītošiem matiem.

Josefs ieinteresēts uzlūkoja jauno vīrieti. Tas acīmredzot bija viens no minajiešiem, kristiešiem. Spēcīgs, muskuļains, kalsns labsirdīga izskata cilvēks; viņam bija stipri izspiedies ādamābols, maigām līnijām veidots zods un plata, puspavērta mute ar bojātiem zobiem.

— Pasakiet man, lūdzu, Tahlifas kungs, — Josefs pieklājīgi vērsās pie viņa, — kāpēc Jeruzaleme tika sagrauta?

Jaunais cilvēks laipni pagrieza seju pret svešo kungu un atbildēja:

— Tā tika sagrauta tāpēc, ka nogalināja tā kunga pravieti un bija nocietinājusies pret šo svaidīto.

Viņš gribēja runāt vēl. Bet tas, kuru citi sauca par Sieradēlu, uzblieza Josefam pa plecu un sacīja:

— Jā, svešais kungs, ja gribat kaut ko uzzināt, tad turieties pie mūsu Tahlifas. Labi, ka mums dievu un ticības lietas reizēm izskaidro mūsu pašu cilvēks, nevis vienmēr tikai doktori. Tie ir tik uzpūtīgi, ka iedomājas — katrs pirdiens, ko šie palaiž, ir svēts un pauž viņu gudrās domas. Vai tad tā nav? — viņš jautāja Josefam un kratīja savas spēcīgās rokas. — Vai varat tikt gudrs no tā, ko tur, Jabnā, saka? — Viņš piebāza no vīna pietūkušo seju Josefam tuvu klāt. Josefam bija neērti atvirzīties, un viņš nenoteikti atbildēja:

— Reizēm, man liekas, es to saprotu, bet reizēm nesaprotu.

Iereibušais nomierinājās. Josefs lūdza Tahlifu turpināt iztulkošanu.

— Mūsu tēvi, — Tahlifa lietišķi skaidroja, — neatzina mesiju. Viņš deva zīmes un darīja brīnumus. Bet doktori negribēja to redzēt, tāpēc ka viņi skopulīgi turēja Jahvi tikai sev un necieta, ka to sludina visai pasaulei. Viņi gribēja Jahvi ieslēgt kā augļotājs savus dinārus un parādzīmes. Redzamo Jahves namu viņi turēja lielākā cieņā nekā neredzamo dievu, kam tas piederēja. Tāpēc Jahve no sevis paša lika iziet mesijām. Bet doktori joprojām to negribēja redzēt. Tad Jahve sagrāva templi, kas bija tukšs un zaudējis jēgu kā kāpura kūniņa, no kuras izlidojis tauriņš, un darīja to, lai visi redzētu. Tāpēc mēs saucam: mesija ir parādījies! Viņš ļāva sevi nogalināt, lai izpirktu mūsu grēkus, kas gulstas uz mums kopš Ādama laikiem, un ir atkal augšāmcēlies. Viņa vārds ir Jēzus no Nācaretes.

Atkal iejaucās Sieradēls.

— Vai tas ir izskaidrojums vai nav? — viņš izaicinoši bļaustījās. — Tas ir vienkārši. Tas jāsaprot katram, ari jums, svešais kungs. Doktoru smadzenes saēduši tārpi. Viņi gan sakās ticam, ka augšāmcelšanās ir iespējama. Kāpēc tad mesija nevar būt augšāmcēlies? Lūdzu? — viņš kašķīgi jautāja Josefam un atkal bija pievirzījies tuvu klāt.

— Liec kungu mierā, Sieradēl, — citi viņu atturēja. — Viņš taču neko tev pretī nav teicis.

— Kad viņš tika nonāvēts? — Josefs jautāja mina-jietim.

— Viņi saka — pirms septiņreiz septiņiem gadiem, — Tahlifa atbildēja.

— Tātad viņam jābūt šeit Galilejā pavadījušam jaunību, — Josefs iebilda. — Tad vajadzētu būt dzīvam dažam labam, kas viņu pazinis. Bet es nevienu tādu neesmu atradis.

— Kad gan par pravieti kaut kas viņa tēvijā ir bijis zināms? — minajietis sacīja. — Starpā nāca vēl arī karš, un daudzi, kas viņu pazinuši, varbūt aizgājuši bojā vai neatrodas vairs šajā zemē.

— Viņš bija galilejietis, — teica viens no minajiešiem,

— un ar to mēs varam lepoties. Bet doktori viņu necieš tāpēc, ka viņš bija galilejietis. Viņi necieš neko, kas nāk no Galilejas.

— Tāpēc viņi mums aizliedz arī ēst putnus krējuma mērcē, — dusmīgi piebilda cits. Un kāds vecāks vīrs sacīja:

— Doktori negrib atzīt, ka var nākt kāds, kas cilvēku atbrīvo no grēkiem. Viņi grib tikai kraut virsū jaunas nastas un jaunus aizliegumus.

Sieradēls, kas tagad bija pārgājis galda otrā pusē, dusmīgs pārliecās pāri galdam un, blenzdams Josefam tieši sejā, draudīgi citēja sakāmvārdu: — Bet, kad nasta kļūst par smagu, kamielis vairs augšā neceļas.

— Uzmanies, Tahlifa! — viens uzsauca minajietim.

— Drīz viņi mums aizliegs sēdēt ar tevi kopā. Šie jau vienmēr skandina, lai mēs vairs nespriedelējam ar jums par jūsu mesiju un jūsu mācību.

Minajietis paraustīja plecus. — Man būtu ļoti žēl, mani brāļi un kungi, — viņš sacīja savā maigajā balsī, — ja es vairs nedrīkstētu sēdēt ar jums kopā.

— Ko? — Sieradēls sējās viņam klāt. — Tu vairs negribi ar mums saieties, tu nožēlojamais lupata?

— Ja te skan svaidītā vārds, — minajietis atbildēja mierīgi, bet stingri, — un tur doktoru vārds, tad es sekoju svaidītajam.

— Es tev parādīšu, kam tev jāseko, — Sieradēls gribēja mesties viņam virsū, bet citi viņu atturēja.

— Lūdzu, pasakiet man, Tahlifas kungs, — Josefs atkal jautāja, — ar ko jūsu mācība atšķiras no šo te vīru mācības?

— Es domāju, — Tahlifa atbildēja, — ka mesija ar savu nāvi ir izpircis mūsu visu grēkus. Tā viņš ir palīdzējis vieglāk nonākt debesīs arī tiem, kuri nav tik mācīti kā doktori, bet ir nabagi garā un ne visai labi zina likumus.

— Bet jūs joprojām ievērojat likumus? — Josefs gribēja zināt.

— Jēzus, mūsu svaidītais, — Tahlifa atbildēja, — nav likumus atcēlis, viņš nāca, lai tos izpildītu. Mēs stingri ievērojam likumus.

— Vai tas nozīmē, — Sieradēls jautāja, atkal mākdamies virsū, — ka tu, suns, neēdīsi manu krējumā gatavoto putnu, ja es tev to piedāvāšu?

— Es negribu tevi kaitināt, — jaunais cilvēks, brīdi klusējis, jokaini labsirdīgi noteica, un visi smējās.

Vīri lēnām sūca piķa melno vīnu. No pavarda vāliem plūda dūmi un piepildīja visu smacīgo telpu, jo krodzinieks bija iekūris uguni, lai gatavotu vistas.

— Mēs gribam, lai mācība būtu vienota, — kāds vecāks vīrs teica Josefam. — Bet, ja šie Jabnā mums dzīvi darīs tik grūtu arī turpmāk, tad tiešām arī es vēl pāriešu pie minajiešiem. Likums ir labs, bet cilvēkam nešanai ir tikai divi pleci, un minajiešu ticība ir viegla. Ne jau krējuma mērce ir svarīgākais. Sliktāk ir, ka viņi negrib atļaut mums pirkt zemi romiešu izsolēs. Kā gan mēs varam mēroties ar sīriešiem, ja zemes gabali kļūst arvien lētāki, bet mēs tos nedrīkstam pirkt?

Josefs ar nepatiku domāja par Giskalas Johanana skaitļiem un statistikas datiem. Bet, pirms viņš paguva vēl ko jautāt, vistas tika uzliktas uz uguns un sarunas par doktoriem un mesiju izbeidzās, vīri piegāja pie pavarda, ošņāja, šmakstināja un deva saimniekam padomus.

Nonācis Giskalā, Josefs dzirdēja ļaudis ar niknumu runājam par Johananu. Brīvlaistais Jūnijs Johanans nebija licies zinis par ūtrupju boikotu, ko bija izsludinājuši doktori, bet bez sirdsapziņas pārmetumiem sapircies romiešu konfiscētās zemes. To, ka cilvēks, kas savā laikā visu šo apvidu bija ierāvis karā, tagad, būdams romiešu brīvlaistais, atņēma romiešiem kara laupījumu, galilejieši uztvēra kā cinisku izaicinājumu.

Josefs zināja, ka viņa vecais ienaidnieks atgriezies dzimtenē. Viņš juta vilinājumu Johananu uzmeklēt. Taču viņš vilcinājās. Beidzot tomēr to darīja.

Johanans smīkņāja, viesi ieraudzījis. Viņš izvadāja Jo-sefu pa savu īpašumu. Būtu bijis izdevīgāk pirkt zemi dienvidos, īstajā Jūdejā, kur atradās arī Josefa muižas. Taču Johanans izsenis bija pieķēries tieši savai Giskalai.

Viņš bija iegādājies lielas zemes platības. Prāvais īpašums vēl bija nolaists, bet zeme auglīga, tur auga labība, eļļas augi, augļi, vīnogāji. Viņš priecājās par to, kā te izskatīsies pēc trim gadiem. Turklāt cena bijusi nedzirdēti zema. Šejienes ļaudis ir muļķi, ka ļau sen nav nocēluši valdībai šos labos zemes gabalus. Ūtrupju boikots ir muļķīga iedoma. Ar to tiek panākts tikai tas, ka te saviešas arvien vairāk svešzemnieku. Ja tā turpināsies, tad sīrieši un romieši iegūs visu Jūdejas zemi par sviestmaizi. Viņš, Johanans, boikotā nepiedalīsies. Viņš ir ķēries pie lietas. Tas ir skandāls, ka pārējie nedara tāpat. Tuvākajās nedēļās viņam jāaizbrauc uz Jabnu, lai apelētu pie doktoru sirdsapziņas. Tie kungi ir no dzīves tālu stāvoši ideologi. Viņi neko nesaprot no skaitļiem. Viņš smīnēdams iesāņus palūkojās uz Josefu.

— Kas jums no tā tiek, — viņš vēlāk jautāja, — ka arvien vairāk kūdāt tautas masas pret romiešiem? Jūsu naids paliek tīri akadēmisks. Saprātīgāk būtu cīnīties pret romiešiem ar gudru konkurenci, ekonomiski, nevis politiski. Ar viņiem nesadzīvodami, mēs tikai paši sev kaitējam. Visa zeme taču ir jau pilna ar viņiem, un katrs ir atkarīgs no sava kaimiņa — romieša, sīrieša vai grieķa.

Lūk, kā ir, piemēram, ar vēršiem. Doktori aizliedz buļļus kastrēt. Bet, ja jāiztiek tikai ar govīm un citu darba lopu nav, — kā tad lai tiek galā? Līdz šim varēja palūgt kaimiņu — sīrieti vai romieti, lai nozog bulli un atdod vietā vērsi. Sīrieši labprāt izlīdzēja, un lieta bija darīta. Bet tagad? Bez četrdesmit sestercijām neviens vairs otram bulli nezags, un tad šie salašņas reizēm vēl atļaujas tādus jokus, ka buļļa vietā atdod atkal bulli. Ko lai nu dara? Nedrīkst pat sūdzēties. Likums izdeldē labās paražas.

Josefs klausījās. Johananam, protams, bija taisnība. Taču, ja viņš pats nekad nebūtu bijis ārzemēs un sēdētu Jabnas kolēģijā kā viens no tās doktoriem, tad droši vien rīkotos tāpat kā citi. Jūdu mācību vajadzēja iežogot, bet kurā vietā žogu celt? Reiz jau visa zeme tika hellenizēta un jūdaismam draudēja nopietnas briesmas izkust grie-ķiskumā.

Viņš devās uz dienvidiem un nonāca īstajā Jūdejā. Sperdams kāju zemē, ko apdzīvoja lielākoties jūdi, viņš bija divtik atturīgs. Piemēram, Efraima kalnājā, skaistajā Thamnas pilsētā, viņš pieticīgi mājoja pie kāda eļļas tirgoņa, ar kuru viņa īpašumu pārvaldnieks uzturēja veikalnieciskas attiecības. Josefs namatēvu bija lūdzis, lai nesauc viņu vārdā. Tomēr drīz viens otrs viņu bija pazinis, un ceturtajā dienā pie Josefa ieradās jūdu draudzes priekšnieks ar diviem valdes locekļiem un izteica lūgumu.

Tas bija tāds. Starp Thamnas pilsētas galvu, kas bija grieķis, un lielo jūdu vairākumu maģistrātā kopš laika gala pastāvēja naidīgas attiecības. Nesen ticis saņemts dokuments, kurā senāts paziņoja Thamnas pilsētai Antista likumu par apgraizīšanas aizliegšanu; kad nu pilsētas galva, grieķis, atbilstoši noteikumiem to pirms nolasīšanas bija devis katram maģistrāta padomniekam, lai noskūpstītu un parādītu godu, pilsētas padomniekam Akav-jam, kas mēdza ātri iedegties dusmās, bija licies, ka pilsētas galva ironiski smaida, viņš bija zaudējis savaldīšanos un nevis skūpstījis dokumentu, bet uzspļāvis tam un to saplēsis. Pilsētas padomnieks par majestātes apvainošanu ticis nosūtīts uz Cēzareju, un romiešu tiesneši sēdē, kuru vadījis gubernators, notiesājuši viņu ar piesišanu krustā. Akavja tomēr, būdams Romas pilsonis, izmantojis savas tiesības un iesniedzis apelācijas sūdzību galma juristiem Romā. Tagad viņš gaidīja, kad viņu vedīs uz Romu. Thamnas jūdi pa to laiku sūtīja deputāciju pie Flāvija Silvas, paskaidroja, ka Akavja rīkojies pēkšņā prāta aptumsumā, un mēģināja panākt, lai gubernators viņu apžēlo.

Tagad viņi bija atnākuši pie Josefa un lūdza izmantot ietekmi, kāda viņam ir Cēzarejā, viņu pilsoņa labā. Šie kungi izturējās reizē nedroši un pašpārliecināti. Viņi gan lūdza, gan prasīja. Viņu teiktajā Josefs saklausīja pārliecību, ka pēc visa tā ļaunuma, ko viņš nodarījis jūdiem kopumā, viņa pienākums ir palīdzēt katram jūdam.

Josefs sava ceļojuma laikā bija kļuvis pazemīgāks. Tas, ka šie vīri pie viņa griezās, nevairoja viņa iedomību, un veids, kādā viņi izvirzīja prasību, viņu neaizvainoja. Viņš vienkārši pateica:

— Mēģināšu kaut ko darīt jūsu pilsoņa labā.

— Jūs mums atbildat strupi, doktor Josef, — viens no vīriem naidīgi sacīja. — Jūs izturaties pret mums kā pret uzmācīgiem lūdzējiem. Redzu, ka jūs neko neesat aizmirsis. Es jau sākumā baidījos, ka mēs jūs apgrūtināsim, un teicu, ka nevajag pie jums iet.

Vēl pirms gada Josefs būtu atbildējis augstprātīgi. Tagad viņš klusēja. Viņš pat nepasmaidīja par šā cilvēka vientiesīgajām aizdomām, ka Flāvijs Josefs savas dusmas par visu jūdu naidīgo attieksmi pret viņu varētu izgāzt uz šo vienu Akavju. Viņš tikai sacīja:

— Esmu redzējis daudzus krustā sistos. Man gribētos jūsu Akavjam palīdzēt. Es gribētu palīdzēt arī daudziem citiem, bet mans spēks ir vājš.

Priekšnieks teica: — Mēs jums izskaidrojām, kāds ir stāvoklis. Te nav runa tikai par Akavju, tas attiecas uz visiem jūdiem, kas dzīvo Thamnā — vienā no nedaudzajām vēl jūdiskajām šās zemes pilsētām, kura varbūt drīz vairs nebūs jūdiska. Dariet, kā atzīstat par labu, doktor Josef. Es biju tas, kurš ieteica lūgt jūsu palīdzību, un arī tagad domāju, ka ierosinājums nebija slikts.

Beidzot, kad bija pagājis vairāk nekā mēnesis, Josefs nolēma iegriezties savās muižās. Viņam piederēja trīs lieli īpašumi starp Gazaras un Emmausas pilsētām. Tajos ietilpa kalnu zeme, kur auga oši, pauguraine ar sikomorēm un zemiene ar palmām.

Pārvaldnieks Teodors bar Teodors — rāms, viltīgs vecāks vīrs — saņēma Josefu iepriecināts. Viņš lika nokaut sevišķi treknu aitu un deva savam kungam pašu labāko — astes gabalu. Pārvaldnieka klusā, izmanīgā izturēšanās Josefam mazliet atgādināja Giskalas Johananu.

Viņš kopā ar pārvaldnieku jāja krustām šķērsām, pārlūkodams savus īpašumus, — pār eļļas koku un vīnogāju terasēm, starp dateļpalmām, gar kviešu tīrumiem, starp granātu, riekstu, mandeļu, vīģu kokiem. Augšā sirmsena un iespītīga pletās Gazaras pilsēta ar fortiem, kurus romieši bija atjaunojuši. Muižas likās priekšzīmīgi apsaimniekotas, tajās strādāja divi simti septiņdesmit vergu, viņu vidū arī daudzi melnie; šie cilvēki izskatījās labi uzturēti, un viņu darbs bija gudri organizēts. Žēl, ka, ar tik lielām pūlēm un tādu izveicību saimniekojot, no auglīgajiem īpašumiem nevarēja iegūt lielāku renti.

Teodors bar Teodors skaidroja kungam, kāds tam iemesls. Muižas piederēja pie Gazaras pilsētas, kurai nebija koloniāltiesību, tāpēc nodokļi un nodevas bija ļoti lielas. Emmausas pilsēta, kurā dzīvoja gandrīz tikai kara veterāni romieši un kurai bija koloniālpilsētas privilēģijas, atteicās Josefa īpašumus iekļaut savā draudzē. Iemesli nebija lietišķi apsvērti. Piemēram, kapteinis Pe-dāns, Josefa kaimiņš, pēc atvaļināšanas bija pieprasījis sev zemes gabalu, kas ķīļveidīgi iesniedzās Josefa muižas platībā un atradās tuvāk Gazarai nekā Emmausai. Tomēr viss kapteiņa īpašums piederēja pie Emmausas, tāpēc tam bija uzlikti mazāki nodokļi un tas deva lielākus ienākumus, kaut gan bija mazāks un sliktāk apsaimniekots nekā Josefa muižas. Kapteinis Pedāns savus ražojumus varēja pārdot Emmausā bez nodokļiem, bet Teodoram bar Teodoram vajadzēja braukt uz Gazaru vai Ludu, kur prasīja milzīgas nodevas. Turklāt jūdi, kas bija iedzīvotāju vairākums, no Josefa muižām nākošos ražojumus nepirka, tāpēc ka savulaik Jeruzalemē viņam bija piespriests izraidi jums, bet Ludas un Gazaras grieķi un romieši šo spaidīgo stāvokli izmantoja. Josefs ar dalītām jūtām noraudzījās uz savu auglīgo zemi, kuras tauki, eļļa un vīns baroja svešos iekarotājus.

Kamēr Josefs lēnām jāja uz uzmanīgi soļojošā ēzeļa, pārvaldnieks, turēdamies blakus, turpināja stāstījumu par to, cik daudz grūtību rodas, ja ir tāds kaimiņš kā kapteinis Pedāns. Piemēram, par ūdensvadu. Abām saimniecībām būtu izdevīgi, ja Emmausas lielisko akveduktu pagarinātu līdz Gazarai. Tad Emmausas draudze ietaupītu krietnu naudas summu un paši vēl vairāk. Bet Emmausas pilsētas valde pretojoties. Tur esot vainojams kapteinis Pedāns. Viņš — zāles vainaga ieguvējs un armijas mīlulis — esot Emmausā visvarens. Iemesls, kāpēc viņš pretojas šā projekta realizācijai, acīmredzot esot tīri personisks, jo viņš kā galvenais ūdensvada izmantotājs pats no tā gūtu vislielāko peļņu.

Josefs nodomāja, ka būs reiz pie kapteiņa Pedāna jāaizjāj. Ne jau darījuma dēļ, par kuru runāja pārvaldnieks, bet Josefam gribējās redzēt vīru, kura roka bija templī iesviedusi degošo pagali un kura vārdu viņš savā grāmatā nebija pieminējis, jo šim vārdam vajadzēja tikt aizmirstam.

Tikai trešajā dienā pēc ierašanās Josefs devās uz pusmuižu «Jaltas aka», kur dzīvoja Mara. Pusmuiža esot nolaista, pārvaldnieks Josefam bija stāstījis, bet Mara domājot, ka viņas goda lieta ir to atkal iekopt.

Josefs Māru satika vīna kalnā; viņa bija darba drēbēs, kailām, zemjainām kājām, aizsargājusies pret sauli ar lielu platmali. Viņš nebija pieteicis savu apciemojumu un nezināja, vai Mara par viņa atbraukšanu ko dzirdējusi. Viņa tupēja zemē, kā likās, izkārpīdama ap vīnogājiem vadzi-ņas laistāmajam ūdenim. Josefu ieraudzījusi, viņa palika tupam, atgāza galvu atpakaļ, apaļā seja zem iedeguma nobālēja, acis izpletās, un viņa sauca dusmu un baiļu aizžņaugtā balsī:

— Nu tu nāc, tā Kunga slepkava? Kā tu iedrošinies rādīties man acīs? Ko tu no manis gribi? Turies tālāk no manis, sakautais!

Josefs bezpalīdzīgi stāvēja. Ko viņš varēja atbildēt? Parasta saprātīga cilvēka uztverē viņam būtu sava taisnība. Viņš varētu teikt: «Kā gan vienpadsmit gadus vecu zēnu lai nosargā? Vai viņu vienmēr var turēt saitē piesietu? Pat ja tu būtu palikusi Romā, tu neko nebūtu varējusi aizkavēt.» Bet ko gan tas līdzētu, ja viņš Marai tā teiktu? Josefs pat neuzdrošinājās tikt par to skaidrībā pats ar sevi. Viņš zināja, ka ir vainojams Simeona nāvē. Ne jau tiesnesis varētu pasludināt viņu par vainīgu, ja pret viņu tiktu ierosināta prāva Romā vai lieta tiktu izskatīta Jeruzalemes tempļa kvadru zālē. Un tomēr viņš bija vainīgs. To viņš labi apzinājās. Un, kad Mara pārvērstā sejā, tik kareivīga, kāda nekad nebija redzēta, ar neprātā zvērojošām brūnajām acīm viņam uzkliedza: — Tu mani esi padarījis par nokaltušu zaru. Es gribēju palikt pie dēla, bet tu mani atrāvi no viņa un izdzēsi viņa dzīvību, — tad viņš neko nevarēja atbildēt.

Beidzot Josefs tomēr kaut ko teica. Viņš stāvēja spilgtajā saulē. Viņš ļoti pūlējās Māru mierināt, bet redzēja, ka runā tukšam gaisam. Viņa neko neatbildēja. Tad Josefs pagriezās un gāja projām.

Ceļa pagriezienā atskatījies, viņš redzēja, ka Mara noraugās viņam pakaļ. Viņas seja tagad bija pārmainījusies. Tajā vairs nebija baiļu un niknuma, bet tikai dziļas bēdas.

Josefa kalpu vidū bija kāds minajietis, kurš, kā pārvaldnieks stāstīja, labi protot izskaidrot šās sektas mācību un esot pievērsis savai ticībai dažu labu klausītāju. Josefs mēģināja uzsākt ar šo kalpu sarunas. Taču tas nebija viegli. Kaut gan Josefs sev atgādināja, ka pats taču reiz bijis nebrīvais, viņš ar šo cilvēku, kam atņemtas visas tiesības, nevarēja runāt no sirds; pret paša gribu viņa balss skanēja augstprātīgi. Viņam asinīs bija iegājusi doktoru tiesiskā tēze, ka vergi pieskaitāmi pie nekustamā īpašuma.

Tomēr sarunā ar šo samariešu vergu viņa stīvums drīz vien izzuda. Kāds bijis šā vīra vārds sākumā, to Josefs nezināja; muižas pārvaldnieks viņam bija devis vienu no parastākajiem kalpu vārdiem — Samua, «Paklausīgais» — un lika viņam, tāpat kā citiem nebrīvajiem, staigāt ar zvaniņu kaklā; tas nozīmēja, ka šāds cilvēks ir atkarīgs, pielīdzināms lopiem. Kaut arī Samua izturējās pakalpīgi, viņš tomēr bija saglabājis brīva cilvēka uzvedību. Ja varēja viņam ticēt, tad sacelšanās sākumā, kad Samarijas pilsētā Esdraelā tikuši galēti nost visi jūdi, viņš tos aizstāvējis un tāpēc citi pilsoņi denuncējuši viņu romiešiem kā sacelšanās dalībnieku; viņš ticis saņemts ciet un pārdots verdzībā. Iespējams, ka tā bija, bet tam ticēt bija nepatīkami. Tomēr Josefs nolēma teikt pārvaldniekam, lai turpmāk pret Paklausīgo izturas kā pret jūdu tautības kalpiem, tas nozīmēja apģērba un mitekļa ziņā pilnīgi pielīdzināt viņu kungiem, kā to prasīja ticības noteikumi: «Lai tu neēstu baltu maizi un tavs kalps melnu maizi, lai tu nedzertu vecu un viņš — jaunu vīnu, lai tu negulētu uz matračiem un viņš — uz salmiem, lai tu nedzīvotu laukos un viņš — pilsētā vai arī tu pilsētā un viņš — laukos.» Pārvaldnieks par to gan priecīgs nebūs.

Pagaidām Josefs sarunājās ar Paklausīgo par kristiešu mācību, un tūlīt kļuva redzams, ka šis samarietis tajā orientējas labāk nekā Kapernaumas krogā sastaptais Tah-lifa. Jā, kaut arī viņu nevarēja atzīt par tik mācītu kā doktori, viņš tomēr labi pārzināja svētos rakstus un mutvārdos izplatīto šo rakstu papildinājumu.

Josefs viņam jautāja:

— Tā kā tu, Paklausīgais, kā redzams, labi izproti doktoru mācības, tad pasaki man — kas tevi mudināja neapmierināties ar viņu domām, bet pieslieties minajiešu mācībai?

Paklausīgais atbildēja:

— Doktori ir alkatīgi garā. Viņi ir aizmirsuši veco praviešu teiktos vārdus, ka Jahve ir visas pasaules dievs. Viņi iedomājas, ka vieni paši ir paņēmuši uz nomu tiesības nodoties tā Kunga mācībai un to studēt. Tāpēc arī doktori bija greizsirdīgi, kad Jēzus no Nācaretes sauca sevi par dieva pravieti, un tāpēc viņi šo svaidīto nogalēja. Bet tagad ir pierādījies, ka Jahve nav priesteru un doktoru dievs. Vai gan citādi viņš būtu sagrāvis Jeruzalemi — viņu mītni un savu agrāko namu? Uz to viņi atbildes nezina. Viņi daudz runā par citu cilvēku vainu un sludina, ka Jahve atkal uzcels Jeruzalemi. Bet tā ir cerība, nevis atbilde.

Te nu tas atkal bija — šis arguments, kuru Josefs bija dzirdējis jau Galilejā un kuru kristieši acīmredzot atzina par visiedarbīgāko. Šis minajietis to iztulkoja vēl skaidrāk.

— Jahve, — viņš teica, — ir sasitis trauku, kurā līdz šim bija ielieta mācība, — Jeruzalemi un templi. No tā nevar izdarīt citādu secinājumu kā vien to, ka viņš grib, lai viņa mācība tiktu izlieta pār visu pasauli, pār lajiem tiklab kā pār mācītajiem vīriem, pār pagāniem tiklab kā pār jūdiem. Jahve grib parādīt, ka viņš dzīvo visur, kur mīt ticība viņam.

Paklausīgais runāja dziļā balsī, klusu, bet skaidri un nešaubīgi. Viņš bija spēcīgs, saulē iededzis vīrs. Kad viņš kustējās, skanēja viņa verdzības zvaniņš.

Josefs iztaujāja kalpu vēl. Jēzus Nācarieša mācībā Paklausīgo visvairāk saistīja bagātības nicināšana un nabadzības godā celšana, prasība pēc vienkārša dzīves veida un brālības. — «Mīli savu tuvāko kā sevi pašu,» — tā stāv rakstīts, — viņš teica, — bet doktori par zelta likumu sludina šo: «Ko tu negribi, lai dara tev, to nedari citam.» Mēs sev izvirzām augstākas prasības. Mēs mācām, ka ne tikai savu tuvāko, bet arī ienaidnieku būs mīlēt kā sevi pašu, un, ja pa vienu vaigu sit, tad vajag pagriezt pretī arī otru vaigu. — Labsirdīgi smaidīdams, viņš vēl piebilda: — Es domāju, mans doktor un kungs, ka vergu īpašniekiem var būt tikai patīkami, ka viņu vergi kļūst par kristiešiem. Jo Kristus mācība atceļ norādījumu, ko devusi Kānaāna, senā pagānisko vergu dzimtene: «Mīliet cits citu un ienīstiet savus kungus, mīliet zagšanu, mīliet dzīves baudīšanu un ienīstiet patiesību!»

Josefs sacīja, ka šie morāles principi — brālība un bagātības nicināšana — viņam esot pazīstami jau kopš tā laika, kad viņš studējis esejiešu mācību un nodarbojies ar morāles vingrinājumiem. Tie būtībā neatšķiroties no doktoru tēzēm.

— Ar ko tad īsti, — viņš jautāja, — minajiešu mācība atšķiras no pārējām?

— Ciktāl es, nemācīts cilvēks, varu to pārredzēt, — Paklausīgais necili atbildēja, — tad ar diviem principiem. Mēs ticam, ka mesija ir jau parādījies, un tāpēc nav labi joprojām cerēt, ka Jeruzaleme celsies atkal augšām savā akmeņu baltumā un ārējā spožumā. Un vēl mēs pieslienamies atziņai, ka zināšanas un darbi gan ir labi, bet ticība — labāka. Ticība ir sasniedzama katram, ne tikai mācītājiem, bet arī garā un izglītībā nabagajiem, kā Paklausīgajam, tavam kalpam.

Josefs jautāja: — Vai tu, Paklausīgais, nevarētu man pastāstīt kaut ko tuvāk par sava Jēzus Nācarieša darbiem un runām?

— Ludas pilsētas tuvumā, — Paklausīgais atbildēja, — Sekanjas ciemā dzīvo tāds Jakobs. Viņam ir maza grāmatiņa, kurā ir ierakstītas mūsu svaidītā mācības un līdzībās teiktās runas, kā arī izstāstīta viņa dzīve un klejojumi pa Galilejas un Jūdas zemēm. Šim Jakobam piederēja trīs lielas muižas, bet viņš tās pameta un piebiedrojās mums, nabagajiem. Viņš ir brīnumdaris, izdziedina slimos un atbrīvo apsēstos. Sākumā doktors ben Ismaels asi vērsās pret viņu. Bet pēc dažām sarunām savas domas mainīja. Tagad doktors ben Ismaels pats meklē Sekanjas Jakoba sabiedrību un bieži sēž ticīgo pulkā, kaut gan viņa Jabnas kolēģiem tas nepatīk.

Josefs nolēma uzmeklēt šo Jakobu no Sekanjas ciema.

Ludas universitāte pirms kara bija bijusi ļoti ievērojama. Tagad tā savas privilēģijas bija zaudējusi, jūdu rituālu noteikšana un jūdu tiesas vara pilnīgi atradās Jabnas doktoru rokās, jo romieši atzina tikai šo universitāti. Taču jaunais lieldoktors Gamaliels bija pārmēru stingrs, tāpēc daži doktori dusmīgi devās atpakaļ uz Ludu, un tur ap viņiem pulcējās skolnieki, kaut gan tiem zinātnisko grādu piešķirt nevarēja. Luda pamazām izvērtās par centru visiem, kas bija pieslējušies hellēnistiskajai vai mina-jiešu mācībai.

Šo dumpīgo doktoru vidū bija viens, par kuru runāja visvairāk, — jaunais Jannajs, saukts Ahers — «cits, atkritējs». Viņš bija vienīgais dēls bagātā, senā ģimenē, kas bija cēlusies no augstākās garīdzniecības, ļoti apdāvināts; jau būdams students, viņš bija pievērsis sev kolēģijas uzmanību un eksāmenā saņēmis visaugstāko atzīmi. Taču ļoti drīz pēc tam divdesmit piecus gadus vecais jauneklis bija novērsies no doktoru mācības, atteicies no karjeras ceļa, kas viņam pavērās plats un drošs, un tagad viņu varēja redzēt kopā ar dažiem vecākiem un jaunākiem biedriem staigājam pa Ludu un vārdos un darbos ņirgājamies par doktoru paražām un pavēlēm. Viņa daudzpusīgās zināšanas, elegantā daiļrunība, viņa elastīgie uzskati par dievu apžilbināja daudzus. Viņš bija grieķu valodā sarakstījis dzejojumu par pastaro tiesu un izplatījis tikai dažos eksemplāros, bet tos, kuri to pazina, satraucošie, daudznozīmīgie panti bija dziļi saviļņojuši. Viņi ar godbijību, bailēm un apbrīnu citēja galvenokārt tās aizplīvurotās, ķecerīgās strofas, kurās bija attēlotas pasaules bailes no pastarās tiesas un kuras beidzās ar šaubu pilnu jautājumu: «Ja mesija tiešām nāks, kas zina, vai tad pēc tik daudzām ciešanām cilvēku ciltij vēl pietiks spēka viņu saņemt?» Jabna aicināja jauno doktoru garīgās tiesas priekšā, bet viņš neieradās. Viņa dzejojums tika aizliegts un viņš pats — nolādēts. Lieldoktors Gamaliels pats ar savu roku izsvītroja viņa vārdu no doktoru saraksta plāksnē, kur nesen bija to ierakstījis, un nosauca viņu jaunā vārdā — par Aheru, kas nozīmē «pie citiem piederošais, ķeceris». Tomēr Jannajs joprojām saucās pats savā vārdā un ar lepnumu lika arī citiem saukt sevi šajā vārdā, un jauniešu sirdis tiecās uz viņu tāpat kā senāk.

Josefs zināja, ka Ahers mēģinot apvienot ticīgo vienkāršību, doktoru stingro metodi un grieķiskās izglītības daiļumu. Viņš bija lasījis vienu no nedaudzajiem Ahera dzejojuma norakstiem, un, lai kā viņam nepatika jebkura mistika, šo pantu tumšā spozme nevarēja atstāt viņu vienaldzīgu. No*Ludas doktoriem Ahers bija pirmais, pie kura Josefs devās.

Doktors Jannajs viņu saņēma iepriecināts, ieinteresēts, mazliet zobgalīgs. Viņš runāja grieķiski — lēnām, bet izmeklētā stilā — un acīm redzami bija pārsteigts par Jo-sefa stipro akcentu. Savam vecumam viņš bija patukls, virs mazajām acīm jumās plata, liela piere. Viņam bija pilnīgas lūpas un plakans deguns, viņš kustējās veikli, pat strauji, ne mirkli nevarēja nosēdēt mierā un žestikulēja ar savām sevišķi slaidajām rokām.

Josefs drīz saprata, ka šis jaunais, kaismīgais, daiļrunīgais cilvēks Aleksandri jā vai Romā arī jūdu vidū atrastu sev daudzus domubiedrus, kas labprāt atzītu viņu par savu vadoni. Josefs pavisam tieši jautāja, kāpēc Jannajs paliekot mazajā provinces pilsētā, šajā uzvarētajā zemē, kur uzvarētāji viņu nicina un uzvarētie nolād. Ahers lēnām savilka masīvo seju smaidā.

— Es netiecos pēc vieglas dzīves, doktor Josef, — viņš sacīja. — Būt pasaules pilsonim romiešu un grieķu vidū — tas man nešķiet liels nopelns, bet es gribētu palikt pasaules pilsonis, būdams jūds jūdu vidū. Tas cilvēkiem nepatīk, to viņi nepiedod. Bet redziet, doktor Jo-sef, tikai tad, ja es to izturēšu, — tikai tad, manuprāt, būšu sevi apliecinājis.

Vēlāk viņš runāja par Augstās dziesmas un Koheleta grāmatu iekļaušanu svēto rakstu kanonā; jau desmit gadus Jabnas doktoru kolēģija nevarot par to vienoties. Izrādījās, ka Aheram, tāpat kā Josefam, no visām svēto rakstu grāmatām Koheleta darbi patīk vislabāk. Jannajs sacīja, ka septiņdesmit doktori, tulkojot bībeli grieķu valodā, cildenās oriģināla vārsmas padarījuši banālas, un citēja dažas vietas savā tulkojumā. Kamēr abi sarunājās, telpā laiski un nekautrīgi ieplanēja jauna, ļoti skaista sieviete tumšbrūnu ādu, viena no viņa brīvlaistajām, kā Ahers paskaidroja. Viņa ziņkārīgi, nesamulsdama aplūkoja svešo viesi, tad gausi, krāšņi notupās zemē.

— Viņa mūs netraucēs, — Ahers sacīja. — Ja nerunā pavisam nodrāztas tukšības, tad viņa neko nesaprot. Tad viņa tur vienkārši tup un priecē man acis. Mani, protams, peļ un apkrauj ar visādiem lāstiem par to, ka es pret savu bijušo kalponi izturos tā, it kā viņa būtu mana sieva. Bet kāpēc es to nevarētu? Viņa man patīk labāk nekā vairākums sieviešu, kuru apprecēšanu man neviens neņemtu ļaunā. Man domas darbojas asāk un labāk, kad viņa ir šeit un kad es uz viņu skatos.

Ahers lika atnest vīnu un saldumus. Viņa māja bija skaista, pati skaistākā Ludā, iekārtota vienkārši, bet dārgi, gar sienām visgarām rindojās skulptūras. Brūnā sieviete tupēja savā guļvietā. Ahers turpināja sarunu par Augsto dziesmu un Koheleta grāmatu.

— Es nesaprotu, — viņš zobojās, — kāpēc Jabnas kungi tik ilgi vilcinās un pavisam neizslēdz šīs grāmatas no svētajiem rakstiem. Ko šie saprot no Augstās dziesmas, ja atzīst par grēku to, ka es savas brūnās Tabitas klātbūtnē lasu svētos rakstus? Ko šie saprot no Koheleta, ja aizliedz man diskutēt par sātanu un pastaro tiesu tā, kā es to gribu? Jau savā pašreizējā veidolā svētie raksti sagādā doktoriem pietiekami lielas grūtības, kad viņi tos cenšas saskaņot ar savas nacionālistiskās morāles pašdarinātajiem likumiem.

— Un tomēr jūs visu savu jaunību esat pavadījis, studēdams šo doktoru mācību? — Josefs jautāja.

Jaunā cilvēka pilnīgajā sejā, kurā nepalika apslēpta neviena izjūtu maiņa, atspoguļojās ar niknumu jauktas skumjas. — Daudz netrūka, — viņš atbildēja, — ka es vēl šodien nebūtu sarāvis ar viņiem sakarus. Mans skolotājs bija doktors ben Ismaels. Viņš, labi domādams, mēģināja mani aizkavēt. Viņam bija sāpīgi, ka es novērsos no Jabnas. Turklāt tas notika viņa dēļ. Vai jūs pazīstat doktoru ben Ismaelu? — viņš pajautāja. Kad Josefs atbildēja noliedzoši, viņš aizrautīgi turpināja: — Izcils cilvēks. Jums viņš jāredz. Jums viņš jādzird. Viņš šajā zemē ir vienīgais, kas vēl kaut kur der. — Ahers pielēca kājās un skraidīja šurp un turp.

— Man stāstīja, — Josefs uzmanīgi ieteicās, — ka doktoram ben Ismaelam neesot viegli saprasties ar lieldok-toru Gamalielu, kaut gan viņa sieva ir Gamaliela māsa.

— Jums tā stāstīja? — Ahers zobgalīgi atjautāja, savilcis masīvo seju ņirdzīgā smaidā. — Vai dzirdi, Tabita? — Viņš viegli paplikšķināja brūnajai meičai pa plecu. — Šim kungam ir stāstījuši, ka doktoram ben Is-maelam neesot viegli saprasties ar Gamalielu.

Brūnā meiča sūkāja saldumus un smaidīdama palūkojās augšup. Ahers aizgriezās.

— Jūs esat pareizi informēts, mans doktor un kungs, — viņš atkal pievērsās Josefam ironiski un sausi lietišķi.

— Viņa stāvoklis nav viegls.

— Esmu dzirdējis par domstarpībām, — Josefs taustījās tālāk, — kas izcēlušās starp viņu un lieldoktoru pēdējā izlīgšanas dienā.

— Jā, — Ahers zobojās, — to var saukt ari par domstarpībām. — Viņa mazās acis zem platās pieres asi urbās Josefā. — Ben Ismaels ir gudrs vīrs, — viņš sacīja,

— visaugstāk mācītais Jabnā. Un lieldoktors ir politiķis.

Tas bija apbrīnojami, cik daudz naida un izsmiekla

Ahers spēja ietvert vārdā «politiķis».

— Starp gudro un politiķi neizbēgami bija jāizceļas «domstarpībām».

Ahers atkal apsēdās, viņš gribēja sevi piespiest beidzot izturēties mierīgi un stāstīja: — Kopš lieldoktors Gama-liels ir savā amatā, starp viņu un kolēģiju arvien no jauna radās nesaskaņas par to, kam pienākas izstrādāt kalendāru un noteikt svētku dienas — lieldoktoram vienam pašam vai visai kolēģijai. Šogad, tišri mēneša sākumā, nonāca līdz atklātam konfliktam. Padomes vairākums ar ben Ismaelu priekšgalā pateica, ka uz lieldoktora atzīmētajām Mēness zīmēm nevar paļauties. Lieldoktors palika pie sava, noteica tišri mēneša pirmo dienu, Jaungada, izīīg-sanas un būdiņu svētkus atbilstoši savām apstrīdētajām Mēness zīmēm un lika to visai zemei pasludināt par obligātu. Ben Ismaels nav cīnītājs. Viņš pakļāvās un gada pirmās dienas rituālus izdarīja lieldoktora noteiktajā dienā. Viņš to gan darīja arī paša noteiktajā dienā. Taču Gamaliels negribēja pieļaut kompromisu, viņš gribēja reizi par visām reizēm ieviest skaidrību. Nepietika ar to, ka ben Ismaels bija ar mieru svinēt izlīgšanas svētkus Ga-maliela noteiktajā tišri desmitajā datumā. Viņš vēl gribēja, lai ben Ismaels to dienu, ko viņš un viņa draugi bija noteikuši par tišri desmito datumu un visu sabatu sabatu, — lai ben Ismaels šo savu izlīgšanas dienu a p-gāna. Viņš pavēlēja ben Ismaelam tajā dienā noiet zināmu ceļa gabalu kājām ceļotāja apģērbā un tad ierasties pie viņa ar ceļaspieķi, mugursomu un naudas maku. Lieldoktors gribēja, lai ben Ismaels tādējādi visai tautai apliecina, ka viņa izlīgšanas diena — šis desmitais tišri — tiešām ir parasta darbdiena, kā to noteicis lieldoktors. Visa kolēģija lūdza, lai Gamaliels pavēli atsauc. Viņš nepiekāpās. Viņš, protams, kā vienmēr, atsaucās uz «mācības vienotību». Izraēlam esot jāparāda, tā viņš kolēģijā nekaunīgi un dzelžaini apgalvoja, ka iespējams tikai viens dieva atzīts mācības izskaidrojums: viņējais. Ben Ismaelam tika piedraudēts ar izslēgšanu un nolādēšanu, ja viņš nepakļausies.

Ahers ilgāk vairs nevarēja nosēdēt. Viņš pielēca kājās, notrauca sviedrus no pieres un atkal skraidīja šurp un turp.

— Mēs visi, — viņš stāstīja tālāk, — un ben Ismaela sieva, lieldoktora māsa, pati pirmā teica, lai viņš nepadodas. Mēs pamatoti varējām cerēt, ka tad, ja ben Isma-els atteiksies paklausīt, liela padomes daļa nostāsies viņa pusē. Varbūt varētu Gamalielu atcelt. Varbūt, ja ben Is-maels un viņa draugi izstātos no kolēģijas, varētu salauzt lieldoktora kļūmīgo nacionālistisko diktatūru. Ben Ismaels cīnījās ar sevi. Viņā augtin auga protests. Mēs viņu kūdījām, nelikām mierā. Bet šim velnišķīgajam teicienam par mācības vienotību viņš nevarēja tikt pāri. Viņš neuzņēmās šķelšanās risku. Viņš pakļāvās.

Tagad Ahers stāvēja Josefa priekšā, smagi elsdams, viņa pilnīgā seja bija drūma, skumīga. — Es vēl redzu, — viņš stāstīja, — kāds noputējis viņš ienāca Jabnā, možais vīrs bija grūtuma saliekts, it kā vieglā mugursoma būtu centnerus smaga. Cilvēki Jabnā bija iznākuši no mājām un nostājušies ceļa malā, neviens nebilda ne vārda, visi stāvēja nomākti, un ben Ismaels vilkās augšup pa kāpnēm uz mācību zāli, kur viņu gaidīja lieldoktors. Piecpadsmit gadu vecumā es redzēju, kā Jeruzaleme dega un krita. Bet drīzāk es aizmirsīšu šo notikumu nekā to, kāds izskatījās vajātais, bēdīgais vīrs ar spieķi un mugursomu. Mācības nolādētās vienotības dēļ viņš bija uzņēmies nāves grēku, bija kļuvis par grēkāzi, kam uzkrauti visu citu grēki, un bija redzams, kā šī nasta spiež viņam elpu ciet. Bet viņš nesa un stiepa. To es redzēju. Tad es novērsos no doktoriem un aizgāju prom no Jabnas.

Ahers acīm redzami kautrējās, ka runājis patētiski. — Padod man saldumus, Tabita! — viņš uzsauca un paņēma gabalu. — Jabnas kungi labprāt būtu mani paturējuši, — viņš vēl piebilda. — Viņi būtu pat gājuši tiktāl, ka atļautu man izņēmuma kārtā klusībā nodarboties ar Filonu un Aristoteli. Viņi ir spējīgi piekāpties, tikai nevajag izturēties skaļi, un, ja kāds atrod savu patiesību, tad tai arī jāpaliek paša patiesībai un to nekādā ziņā nedrīkst paust tālāk. — Viņš izspļāva saldumu gabalu. — Mācības vienotība. Viens dievs, viena nācija, viens izskaidrojums. Doktori neatļāva diskutēt par grieķu grāmatām, par dieva emanācijām, par sātanu, par svēto garu. Ar stingru centralizāciju un nacionalizāciju viņi laupa mācībai tās jēgu. Ar savu vienīgo izskaidrojumu viņi pasauli iztulko no svētajiem rakstiem ārā un ietulko tur muļķīgu, lieluma mānijas apsēstu nācijiņu. Ja Jahve nav visas pasaules dievs, kas tad viņš ir? Viens no daudziem dieviem, nacionāls dievs. Šie Jabnas kungi sludina šaurību, viņi grib nāciju un tāpēc padzen dievu. Viņi atsaucas uz Johananu ben Zākāju. Bet es deru un atdodu savu Tabitu par sviestmaizi, ka Johanans labāk būtu atteicies no jūdaisma nekā to tā sakropļojis un iesīkstinā-jis. Johanans gribēja piepildīt pasauli ar jūdu garu, Ga-maliels izdzen garu no jūdiem. Ļaužu masas neapjēdz, kas notiek, bet to gan noprot, ka starp Jahvi un doktoriem nav saskaņas. Viņi jūt, ka doktoru celtā garīgā Jeruzaleme ir vēl šaurāka, augstprātīgāka nekā akmenī kaltā, sagrautā. Tāpēc tik daudzi pieslienas minajiešiem.

Jaunais cilvēks apklusa. — Es pārāk aizraujos, — viņš atvainojās. — Jūs noteikti domājat: «Tā ir tikai aizvainotība. Puisis stipri pārspīlē, tāpēc ka ticis izslēgts un padzīts.» Varbūt es pārspīlēju, bet nedomāju, ka daudz. Bet nu diezgan. Ēdiet, lūdzu, dzeriet, skatieties uz manu

Tabitu! Esmu slikts saimnieks. Man labāk patiktu, ja jūsu acīs es būtu cūka no Epikūra bara, nevis patētisks ēzelis. — Viņš savilka pilnīgo seju smaidā. Taču Josefs vairs nevarēja šajā sejā neredzēt skumjas pat tad, kad tā smaidīja.

Josefs pie Ahera satika minaj ieti Jakobu no Sekanjas ciema, brīnumdari, par kuru bija stāstījis kalps Paklausīgais. Minajietis Jakobs bija citāds, nekā Josefs viņu bija iedomājies, — bez ārišķībām un izdarībām, gludi skūts, vienkāršs, pieklājīgs cilvēks; Romā varētu domāt, ka viņš ir baņķieris vai juriskonsults. Minajietis Jakobs bija solījies Aheram un tā draugiem nolasīt priekšā Jēzus Nāca-rieša biogrāfiju un domugraudus, kurus apkopojis un pierakstījis viens no viņa ticības brāļiem.

Pārējie Ahera ielūgtie draugi bija doktors ben Ismaels un viņa sieva Hanna. Ben Ismaels — gara auguma kungs ar maigām, fanātiskām acīm zem lielas, kailas pieres — runāja mierīgi un maz, bet viņa balss bija zema un piepildīja telpu; kaut gan viņš radīja spēcīga cilvēka iespaidu, no viņa strāvoja bezgalīgs nogurums. Toties jo mundrāka izskatījās Hanna; viņa bija jauna, skaista, dedzīga un vētraini un daiļrunīgi stāstīja par sava vīra stāvokli.

Minajietis Jakobs drīz sāka lasīt. — Te jūs dzirdēsit, — viņš ievadam sacīja, — Jēzus no Nācaretes, cilvēka dēla, dzīvesstāstu un domugraudus, ko pēc kāda Jūdejā dzimuša Johanana Marka stāstījuma pierakstījis mans draugs, lai tas paliktu mūsu mazajai draudzei Romā.

Tad viņš lasīja mazliet dziedošā balsī, kā bija parasts jūdu skolās, un viņa grieķu valodas izrunā skanēja stiprs aramiešu akcents; tas bija īss stāsts par to, kā dzīvojis Jēzus, Galilejas namdaris, kas bijis apveltīts ar brīnumdara spējām. Viņš izdziedina slimos, atdod aklajiem acu gaismu, izdzen no apsēstajiem ļaunos garus. Tādējādi viņš iemanto vienkāršās tautas uzticību. Viņš uzsāk cīņu ar augstprātīgajiem doktoriem un, apzināti pārkāpdams sabata svinēšanas un ēšanas noteikumus, rada viņos sašutumu. Tad viņš dodas uz Jeruzalemi un vēršas pret sadu-cejiem, kas uzskata, ka augšāmcelšanās nav iespējama, un pret Izraēla atriebējiem, kuriem saka: dodiet ķeizaram, kas ķeizaram pienākas. Drīz nonāk tiktāl, ka viņš tiek saukts tiesas priekšā. Lielā padome notiesā viņu uz nāvi un nodod gubernatoram Pilātam. Pret savu gribu, uzmācīgo jūdu piespiests, romietis dod pavēli, lai cilvēka dēlam izpilda nāves sodu. Jēzus mirst pie krusta, viņu aprok kāds Jāzeps no Arimatijas, tad viņš ceļas augšā no miroņiem, apveltī savus mācekļus ar brīnumdaru spējām, liek tiem iet pa visu pasauli un sludināt evaņģēliju visai radībai. Šajā stāstā bija iepītas sentences, nabadzības slavinājumi, līdzības.

Josefs uzmanīgi klausījās. Šo vīru ar ikdienišķo seju un ikdienišķo noskaņojumu tas, ko viņš lasīja, pašu redzami saviļņoja. Patiesībā tas bija savādi, jo kas gan cits tas galu galā bija kā brīnumu stāsti, kādus Josefs jau bieži bija dzirdējis, aģitatoriski uzbrukumi doktoriem, simtiem reižu stāstīti un atspēkoti vēstījumi par cilvēkiem, kas uzdodas par mesiju. Minajiešu mācība Josefam tiešām šķita tikai tādiem ļaudīm piemērota, kuru garīgā pasaule ir ļoti vienkārša. Viņš izbrīnījies ievēroja, ka citi, kā likās, nebija tādās domās, vēl vairāk, viņi klausījās aizkustināti, ar patukšu sejas izteiksmi, bet pilnīgi nododamies priekšnesumam, kā, piemēram, klausās labu mūziku.

— Šis ir vēstījums, kuru mans draugs dara zināmu minajiešu brāļiem Romā, — nobeidzot sacīja Jakobs no Se-kanjas, saritināja manuskriptu un iebāza futrālī.

Visi ilgi klusēja. Bija dzirdama tikai Ahera stiprā elpošana. Josefam šķita, ka citi gaida, lai viņš, svešinieks, runā pirmais.

— Daudz kas man liekas ļoti jauki, — viņš beidzot sacīja, un, kaut gan minajietis Jakobs nebija lasījis kā deklamēdams, paša balss Josefam tagad izklausījās pārsteidzoši asa un sausa. — Bet kas šajās mācībās un vēstījumos ir jauns? Vai tā visa pamatā tomēr nav svētie raksti vai doktoru runas?

Minajietis Jakobs mierīgi pavērsa pret viņu savu gludi skūto seju, un Josefs, neērti juzdamies, manīja, ka šā vīra vaibstos izpaužas tāda kā vāji izteikta līdzjūtība par sīkmanīgo kritizēšanu. Taču Jakobs no Sekanjas viņam neatbildēja. Viņa vietā runāja Ahers.

— Visai jauns šis vēstījums nav, — viņš atzina. — Bet vai te viss neskan vienkāršāk, brīvāk, iejūtīgāk nekā agrāk dzirdētajos? Vai jūs nemanāt, kādu satraucoši saldu sajūtu rada šī nekā nedarīšanas mācība? Vairs necīnīties pret romiešiem un pasauli, netiekties pēc varas zemes virsū, saplūst ar dievu, vienkārši ticēt.

Josefs nojauta, kas Aheru šajā Marka vēstījumā tā saista, bet viņš pats neko tādu nejuta. Gribēdams strīdēties, jo viņu kaitināja tas, ka citi varbūt uzskata viņu par trulu, Josefs turpināja:

— Un vai šajā dzīvesstāstā nav dažas pretrunas? Ja jūdi tiesā Jēzu par Kristus vārda zaimošanu, kāpēc tad viņš netiek nomētāts ar akmeņiem? Ja turpretī viņu tiesā romieši, tāpēc ka viņš uzdevies par jūdu ķēniņu, tātad tomēr par sacelšanos un majestātes apvainošanu, kāpēc gan tad ir runa par jūdu tiesu? Un, ja tūkstoši tiecas viņam pretī un sauc «ozianna», tātad, ja visa tauta viņu pazīst, — kam tad augstajam priesterim un viņa ļaudīm vēl vajadzīga Jūdas nodevība? Šie iebildumi, protams, ir visai sausi, ja jūs to atzīstat par literāru darbu. Bet vai jūs negribat sacīt, ka tā ir patiesība?

— Es neapgalvoju un neviens no mums neapgalvo, — minajietis Jakobs mierīgi sacīja, — ka šajā Marka vēstījumā, kādu to pierakstījis mans draugs, ir pausta juridisku dokumentu apstiprināta patiesība. Tomēr es pēc paša pieredzes zinu, ka man piemīt dziednieka spēks tikai tad, kad visu manu dvēseli ir pārņēmusi ticība šim cilvēka dēlam Jēzum no Nācaretes. — Viņš runāja tik vienkārši, kā sacīdams: «Par šo zelta rotu es jums varu dot seši simti divpadsmit sesterciju, vienu asu un divas unces.»

— Ja vēstījums skan patiesi, kaut arī šķiet neticams, — Ahers mēģināja Josefam paskaidrot, — tad laikam tāpēc, ka nepietiek ar vienu principu un vienu patiesību, lai izprastu pasauli. Iespējams, ka šis Johanans Marks vēstī par daudzu mesiju darbiem un domām, bet tie ir saplūduši kopā vienā vienīgā. Tad droši vien būtu nepareizi runāt tiklab par vēsturisku patiesību, kā arī par literāru darbu. No tiem abiem ir radies nozīmīgāks trešais.

Doktors ben Ismaels teica savā klusajā, zemajā balsī:

— Lūdzu, izskaidrojiet man — kāpēc jūsu Jēzum no Nācaretes bija jāmirst?

— Tas notika tādēļ, — Jakobs no Sekanjas lietišķi stāstīja, — lai jatbrīvotu cilvēkus no grēkiem, kas uz tiem gulstas no Ādama laikiem. Jo stāv rakstīts: «Cilvēks ir ļauns no mazām dienām,» — un: «Redzi, grēkā es esmu dzemdēts, un grēkā māte mani ieņēmusi.»

— Tas varētu būt taisnība, — ben Ismaels prātoja,

— ka āža palaišana tuksnesī un tīri sarkanbrūnās govs upurēšana bija pārāk viegls atrisinājums.

— Doktoru cienīgs atrisinājums, — Ahers zobgalīgi piebilda.

Un ben Ismaels pabeidza: — Tam tiešām vajadzēja būt dzīvam cilvēkam.

Un visi, arī Josefs, domāja par izlīgšanas dienu, kad doktors ar ceļaspieķi rokā un somu uz muguras bija kāpis augšā pa mācību nama kāpnēm.

Minajietis Jakobs, nepaaugstinādams balsi, nešaubīgi sacīja: — Jēzus no Nācaretes uzņēmās visas pasaules, ne tikai vienas tautas grēkus.

— Tā ir bīstama mācība, — Hanna sprieda, — tā visu uzveļ svētajam. Tā daudz ko atļauj Vai tā nesludina svēto uz taisnīgā rēķina? Un vai bieži nav grūtāk taisni dzīvot nekā svētam nomirt?

— Liekas gan, — Jakobs dzedri attrauca, un tikai ļoti vērīgs klausītājs viņa balsī varēja sadzirdēt izsmieklu, — ka jūs ar savu taisnīgumu tālu neesat tikuši. Vai jūs svēto nenogalējāt, taisni būdami? Un vai šā taisnīguma dēļ jums nevajadzēja noskatīties, kā tika sagrauta Jeruzaleme?

Josefs sapīcis nodomāja: «Lai minajieši ietu kur iedami, visur viņi runā par sagrauto Jeruzalemi. Bez sagrautās Jeruzalemes nebūtu viņu pašu.»

Jakobs drīz aizgāja, viņš steidzās atpakaļ uz savu Se-kanjas ciemu. Kad viņš bija prom, Josefs jautāja ben Is-maelam:

— Mans doktor un kungs, kas jūs saista pie šās mina-jiešu mācības? Tas, ko šis vīrs lasīja, nav nekas izcils, tomēr jūs aizrautīgi klausījāties.

Ben Ismaels atbildēja: — Manuprāt, doktor Josef, mēs esam pārāk augstprātīgi; man ir kauns par jūsu iedomību uz savām zināšanām. Šie cilvēki meklē dievu ar šķīstu sirdi un taisnā ceļā. Reizēm man šķiet, ka viņi spēj tikt Jahvem tuvāk nekā mēs ar savām samudžinātajām gudrībām. Turklāt durvis, kas ved uz Jahvi, viņi tur atvērtas visai pasaulei, turpretī mēs ar saviem rituāliem padarām ceļu pie viņa arvien šaurāku un grūtāku.

— Man šķiet, es saprotu, ko jūs domājat, — Josefs sacīja. — Bet kā gan lai Jabnas doktori izturas tagad, kad romieši aizlieguši apgraizīšanu? Ko lai dara ar pagānu, kas grib pārnākt pie mums? Ieteikt viņam, lai atsakās no apgraizīšanas un uzņemas nāves grēku? Vai arī vajadzētu viņu apgraizīt un stingri brīdināt, ka romieši nogalina kā atgriezējus, tā atgrieztos? Vai tam, ka rituāli kļūst arvien noslēgtāki un nacionālistiskāki, cēlonis nav ārējie spaidi?

— Dažiem cilvēkiem, — Ahers sacīja, — apgraizīšanas aizliegums bija visai izdevīgs. Lieldoktors, manuprāt, to neuzņēma ar nepatiku. Tas viņam labi noderēja par iemeslu mācības sašaurināšanai.

— Es esmu pārliecināta, — iesaucās straujā Hanna,

— ka vislabprātāk viņš pats būtu lūdzis romiešus pasludināt šādu aizliegumu! Viņam ir bail no pārnācējiem. No tādiem viņš grib turēties tālāk. Gamaliels baidās no visa jaunā, kas varētu papildināt mācību. Iekams viņš ļaus ieplūst kaut kam jaunam, viņš ar savu interpretāciju izspiedīs no mācības visu dzijumu un bagātību, kas tur vēl ir Viņš to grib padarīt kailu un nabadzīgu, pārskatāmu. Ticīgajiem, pēc šo vīru prāta, jābūt vienveidīgam, lielam ganāmpulkam, ko ērti valdīt; visi vienādi labi, visi vienādi apcirpti, nogludināti, nosukāti. Un viņš ir gans, bet kolēģija — suns, un, kas nepaklausa, tiek nokauts.

Ben Ismaels pārvilka ar garo plaukstu pār augsto pieri un neapzināti noglaudīja uzacis.

— Nepel bez apdoma, mīļā Hanna, — viņš iebilda.

— Lieldoktora amats ir grūts. Mums ir tieksme izkaisīties pa visu pasauli. Jābūt vienam, kas satur mūs kopā.

— Klausieties vien viņā, doktor Josef! — Hanna sūdzējās. — Viņš aizstāvēs pat to, kas viņu sit. Jā, mācības vienotība mums ir un ir arī dzelzs ietvars, kas satur likumu kopā, bet tas ir tik dzelžains un šaurs, ka saspiež visu, kas mācībā ir dzīvs. Vai jūs zināt, kas notika tajā izlīgšanas dienā, doktor Josef? Tad ben Ismaels dabūja just šo dzelzs ietvaru.

— Esi prātīga, Hanna! — ben Ismaels lūdza savā zemajā balsī. — Cita līdzekļa, kā saturēt jūdus kopā, nav, vienīgi stingra paražu un darbu vienotība. Katram atsevišķajam cilvēkam nemitīgi jāatgādina, no rīta līdz vakaram jāskandina, ka tagad kopā ar viņu to pašu dievu pielūdz vēl pieci miljoni jūdu. Viņam vienmēr jāsajūt, ka viņš ir daļa no šiem pieciem miljoniem un viņu gara. Ja tas nenotiks, tad tauta sairs un zudīs.

— Un tagad šo paražu un darbu dēļ jau ir zudusi ticības jēga, — Ahers ar rūgtumu secināja.

— Neaizmirstiet, — ben Ismaels mierināja, — ka Gamaliels pagaidām vēl nav bildis ne vārda pret minajie-šiem. Viņi kopā ar mums svin svētkus un iet uz sinagogu, nekas un neviens no saskaršanās ar viņiem nekļūst netīrs. Lai cik bieži kolēģi Helbo vai Jēzus, vai Simons audējs padomē ir izvirzījuši jautājumu, kas viss būtu ietverams jēdzienā «principa noliedzējs», Gamaliels nekad viņus nav atbalstījis ne ar vārdu. Vienīgi viņam var pateikties, ka šobrīd kristiešu mācība tiek atzīta tikai par «novirzi», nevis par «principa noliegumu», jo katram ir zināms, ka kolēģu runas ir mērķētas tikai uz minajiešiem. Gamaliels tomēr ļauj viņiem runāt un nekādus secinājumus neizdara. Gamaliels nav kristiešu draugs, bet tas gan jāatzīst, ka dogmatiskos jautājumos viņš domā liberāli, varbūt liberālāk par mani.

— Tāpēc ka viņš no tā neko nesaprot, — Ahers iebilda.

Hanna izslējās. — Es jums pateikšu precīzi, kā viss notiks, — viņa sacīja. — Jums, doktor Jannaj, un tev, mans ben Ismael, un es piesaucu par liecinieku doktoru Josefu, lai viņš manus vārdus apstiprina tad, kad tie piepildīsies. Helbo, Jēzus un Simons audējs vēl bieži kolēģijā diskutēs par to, ar ko sākas un ar ko beidzas «principa noliegums», un visi zinās, ka šīs runas ir mērķētas uz minajiešiem, bet neviens tās neņems nopietni un neizdarīs no tām nekādus secinājumus. Taču, tiklīdz Gamaliels būs iedabūjis likumu ietvarā, viņš ķersies pie tā, ka ar šo pašu ietvaru iznīcinās visas mācības, kas nebūs viņam pa prātam. Un tad pēkšņi diskusijas par «principa noliegumu» kļūs kaut kas vairāk par teorētisku pļāpāšanu. Es savu brāli pazīstu. Es viņu pazīstu jau kopš tā laika, kad viņš bija mazs zēns, un es pieredzēju, kā viņš sita katram, kas nedarīja pēc viņa prāta. Viņš minajiešūs necieš. Nezinu, kā viņš pret viņiem vērsīsies. Bet es zinu, ka viņš to darīs, un tas noteikti notiks pavisam citādi, nekā jebkurš iedomājas. — Hanna nerunāja skaļi, bet uzsvēra katru zilbi.

— Visi mani draugi, — ben Ismaels tagad atbildēja sparīgāk, — priecājas, ka pasaulē ir minajieši. Tas ir labi, ka Jahve nepieder doktoriem vieniem pašiem, un ir arī labi, ka Jahve nepieder tikai jūdiem. Un kristiešu mācība ir laba tāpēc, lai šī atziņa pastāvētu pasaulē. Mēs nekad nepieļausim, ka tiktu pieņemts kāds pret viņiem vērsts ierosinājums.

— Jūs, protams, protestēsit, mans mīļais, — Hanna attrauca nikni, bet mierīgi, — jūs protestēsit visai dedzīgi un izvirzīsit trāpīgus argumentus. Bet tad Gamaliels atkal sāks runāt par mācības vienotību, un beigu beigās tu svinēsi vēl otru izlīgšanas dienu.

— Nekad! — ben Ismaels iesaucās. Viņa skaistās, maigās acis fanātiski liesmoja un zemajā balsī pateiktais «nekad» vēl ilgi skanēja telpā.

— Kad dzird viņa balsi, — Hanna dusmīgi sacīja, bet šajās dusmās Josefs saklausīja arī apbrīnu un mīlestību, — tad liekas, ka viņš paliks nesatricināms. Tomēr beigu beigās viss notiek tā, kā grib Gamaliels. Šis kungs, — viņa pievērsās Josefam, norādīdama uz Aheru, — pārāk ātri iekarst, un mans vīrs pārāk daudz zina, bet pārāk liela zināšana laupa pretošanās spēju. Mans brālis nesaprot neko, bet zina, ko grib, un tāpēc šos visus ar vienas rokas pirkstu iebāž sava tērpa piedurknē.

— No septiņdesmit diviem kolēģijas locekļiem nebūs pat divdesmit tādu, kas atbalstītu vēršanos pret minajie-šiem, — ben Ismaels mierīgi sacīja.

— Tikai tik ilgi, kamēr viņu pusē nebūs lieldoktors, — Hanna dedzīgi iebilda, — kamēr viņš paliks neitrāls. Ļaujiet viņam parādīt savu īsto seju, tad jūs redzēsit.

Josefs paskatījās uz ben Ismaela augsto, lielo pieri un tad pavērās Hannas satrauktajā sejā. Viņam ausīs vēl skanēja ben Ismaela zemajā balsī teiktais «nekad». Tomēr viņam likās, ka Hanna savā niknumā redz tālāk nekā viņas vīrs savā lēnīgajā paļāvībā.

Hanna tagad vērsās pie Josefa. — Ir viens līdzeklis, — viņa teica, — kā saglabāt mācības garu un daudzpusību un pasargāt to no kaitīgas nacionalizēšanas. Jūs varat mums palīdzēt, doktor Josef. Palīdziet!

Josefs pieklājīgi pagriezās pret dāmu, bet juta nepatiku. Kā gan šiem cilvēkiem lai palīdz? Ko no viņa grib?

Hanna runāja tālāk: — Romieši šeit, Ludā, gan pacieš mūsu skolas, bet viņi neatzīst mūsu mācību un lēmumu autoritāti. Mūsu iestādes Jabnā kuru katru dienu var slēgt. Jūs varat ietekmēt gubernatoru, doktor Josef. Izgādājiet, lai Roma atzītu, ka reliģijas jautājumos Ludas skolai ir tāda pati autoritāte kā Jabnas universitātei. Tad mana brāļa despotisms būs salauzts un izglītotajiem jūdiem būs saglabāta grieķu literatūra un prātniecība, bet masām — minajiešu mācība.

Josefa sākotnējā nepatika izvērtās stiprā apjukumā, gandrīz bailēs. Atkal jau viņam uzkrāva citu nodomus, atbildību. Viņš bija braucis uz šejieni, lai Jūdejā smeltos jaunus spēkus savam svešumā veicamajam darbam. Tagad Jūdeja prasīja spēku no viņa, pagurušā.

Viņi bija ilgi nosēdējuši kopā, krēslā jau izplūda sienu un seju apveidi.

— Būtu labi, — pustumsā atskanēja Ahera balss, — ja varētu šeit, Ludā, nodibināt augstskolu, kur notiktu disputi nevis par likumiem un paražām, bet par dievu un ticības mācībām. Kur valdītu nevis priesteris un jurists, bet pravietis, kur neizvirzītu formālus argumentus, bet pūlētos apvienot vērošanu ar domāšanu, kur pētītu seno rituālu nozīmi, nevis strīdētos par to ārējo formu. Kur gaišais Filons tiktu papildināts ar noslēpumaino Koheletu un drūmo ījabu. Es varu iedomāties, ka no šejienes tiešām varētu jūdu garu izplatīt pasaulē un to attīstīt, nevis ierobežot. Tai vajadzētu būt tādai augstskolai, kura pasludinātu Jahvi nevis par Izraēla mantojumu, bet par visas pasaules dievu un jūdaismu, minajismu un grieķis-kumu apvienotu vienā trīsvienībā.

Ahera pilnīgā, skumjā seja tagad bija vāji saredzama, viņa vārdos vairs neskanēja nekas no tās rotaļīgās ironijas, aiz kuras viņš mēdza slēpt savu patosu. Josefs domāja par vārsmām, kuras bija lasījis, par noslēpumainajiem, rūgtuma pilnajiem pastarās tiesas pravietojumiem. Šis pravietis, šis dzejnieks un apsēstais bija citāds, nekā parasti mēdza būt pravieši. Viņš nestaigāja, ģērbies rupjā astru kreklā, un nepārtika no ogām un siseņiem, bet gan baroja savu tuklo miesu ar izmeklētiem ēdieniem, kopa to ar peldēm un esencēm un turēja sev skaistu, tumšbrūnu piegulētāju. Bet tas, ko viņš runāja, skanēja ne mazāk aizrautīgi un dedzīgi kā to balsis, kuri kliedza tuksnesī. Josefs juta, cik stipri jaunais cilvēks vēlas piepulcēt viņu savējiem, cik ļoti viņš cenšas panākt, lai Josefs atbalstītu domu par Ludas augstskolu. Viņš juta, cik alkatīgi ben Ismaels gaida viņa atbildi. Būtu lieliski strādāt kopā ar tādiem vīriem kā šie. Būtu labi sava paša skaidrajai lietišķībai pievienot kaut ko no šā jaunā cilvēka satraucošās neizprotamības, no šā vecākā kunga lēnīgās gudrības. Viņam ļoti gribējās atbildēt: «Jā, mēs šeit nodibināsim jūdu, grieķu un romiešu universitāti, mācību iestādi pasaules pilsoņiem. Es pats arī gribu palikt šeit. Strādāsim kopā!»

Taču viņš vairs nebija tik jauns. Visapkārt bija saviesušās šaubas, un gurdenība un uzvarētās zemes bēdas nevarēja palīdzēt no šaubām atbrīvoties, tās pielipa un nomāca viņu. Ja Josefs būtu Aheru un ben Ismaelu saticis pirms dažiem gadiem, tad droši vien būtu teicis «jā». Tagad viņš klusēja.

Klusēšana nebija ilga. Taču uz tik dedzīgu aicinājumu bija iespējams tikai ātri un aizrautīgi atsaukties ar «jā», jebkura vilcināšanās nozīmēja noliegumu. Ahera cildenie, jūsmīgie vārdi bija jaušami telpā vēl tad, kad visi jau saprata, ka Josefs atsakās.

Ben Ismaels atbrīvoja viņu no atbildes un pārtrauca nepatīkamo klusumu.

— Atgriezieties īstenībā, manu Jannaj! — viņš uzsauca Aheram. Tad atnesa gaismekļus, un viņi sāka runāt par ikdienišķām lietām.

Pedāna muižā Josefam pateica — kapteinis esot aizbraucis uz gadatirgu Emmausā. Josefs negribēja apciemojumu atlikt un ari jāja turp.

Emmausa viņam atmiņā bija palikusi kā jauks, mazs kūrorts, bet tagad tā bija krietni liela, trokšņaina pilsēta. Šeit Flāvijs Silva bija nometinājis lielāko daļu no frontes karavīriem, kas, pēc kara demobilizēti, bija gribējuši palikt šajā zemē. Pie dziedniecības avotiem bija izbūvēta moderna grieķu peldu iestāde, pilsētas galerija, un tās laukums, kas atradās tirgus centrā, tikpat labi iederētos gan kaut kur Grieķijā, gan Jūdejā. Josefs meklēja slaveno kolonnu, kas bija uzcelta par godu uzvarai, kuru te bija guvis Jūda Makabejs. Taču viņš šo kolonnu neatrada, to aizsedza kāda balagāna būda, kur kamielis dejoja uz kubla.

Josefs lika sevi pieteikt Pedānam. Viņš dzirdēja kapteini spiedzīgi bļaustāmies un apspriežamies ar saviem kalpiem, vai labāk neizsviest šo jūdu laukā. Beidzot Jo-sefu ieveda lielā, nekārtīgā istabā. Kapteinis bija puskails un ieinteresēti pētīja viesi, blisinādams savu veselo zilo aci un blenzdams ar nedzīvo stikla aci, kas spīguļoja virs gurķīgā platnāšu deguna.

— Flāvijs Josefs, — viņš spiedza, — kaimiņa kungs pats personiski! Līdz šim man ir bijis tikai prieks tikties ar jūsu pārvaldnieka kungu. Neciešams cilvēks ir tas jūsu pārvaldnieks. Kladzina vienmēr par to nolādēto ūdensvadu. Priecājos, ka reiz varu iepazīties ari ar jums. Pēc izskata mēs gan viens otru pazīstam jau kopš kara gaitām. Tomēr labprāt negribas to atcerēties. Man stāstīja, ka jūs savā grāmatā, par kuru tiek tik daudz skandināts, kapteini Pedānu neesot pieminējis ne ar zilbi. Gan jau zināt, kāpēc. Mēs abi ar Vali arī varam to iedomāties. Gan jau es to pārcietīšu. Nekad neesmu bijis liels grāmatu draugs. Vārdus var locīt un skaidrot visādi. Svarīgi ir darbi, vai ne? Tie paliek.

Atklāti sakot, jūs neesat atnācis īsti piemērotā brīdī. Man jau sešdesmit gadi uz pleciem, kas zina, cik ilgi vēl ķeipšu. Tad nu arī gribas gūt savu tiesu no tāda gadatirgus. Gribas izmēģināt vīnu un meičas. Liku sev rezervēt vienu verdzeni, par viņu gan prasa bezkaunīgi dārgi, bet man šķiet, ka es viņu tomēr pirkšu. Pirmās šķiras mugura, es jums teikšu. Starp citu, tā ir jūsu tautiete.

Piesēdiet! Ļaujiet uz jums paskatīties! Neesat stipri pārmainījies, cik atminos jūsu seju. Mēs abi pa šo laiku esam daudz ko sasnieguši. Es vismaz dzīvoju šeit ērti, cienīts un godāts. Esmu kungs šajā zemē, un ir labi apzināties, ka pats esmu labu tiesu darījis, lai kļūtu par kungu. Bet tagad stāstiet jūs, Flāvij Josef! Kāda ir sajuta, atkal redzot «To tur»?

Šis vīrs teica «To tur». Vai var iedomāties bezkaunīgāku izsmieklu? Par «To tur» kareivji bija saukuši balt-zeltaino templi, kas tik ilgi slējās viņu priekšā lepns un nesasniedzams. Viņi vai zaudēja prātu aiz kāres «To tur» noārdīt un samīt ar saviem zābakiem, un beigu beigās kapteiņa Pedāna sarkanā, pretīgā roka tiešām «To tur» izpostīja.

Josefs paskatījās uz šo roku. Tai bija plata, zilgani sārta plauksta, ko klāja biezas, baltganas spalvas, — riebīga, rupja. Bet šī roka bija dzīva, tā noteikti arī tagad vēl spēja cieši satvert un pamatīgi belzt. Tad Josefs aplūkoja vīru, kas piederēja klāt pie šīs rokas. Pedāns staigāja viņa priekšā šurp un turp — plats, depīgs, gāzelēdamies, kailu, sarkanu seju, gaišiem, stipri sirmiem matiem. Viņš bija ģērbies vienīgi veļā, varbūt tikko kā nācis no sievietes skavām. Pedāns, kas bija saņēmis zāles vainagu — karavīru augstāko apbalvojumu, varēja atļauties šādi sagaidīt viesi, tādā izskatā viņš droši vien būtu rādījies pat gubernatoram. Viņš sevi uzskatīja par pirmo personu šajā provincē, un varbūt arī tā bija. Noslēpumainā, baismā gaisotne, kas apņēma kapteini kopš kara laika, izcēla viņu citu cilvēku vidū vēl vairāk nekā zāles vainags, jo, kaut gan karatiesa viņu bija attaisnojusi, visi tomēr zināja, ka tas bijis viņš, kas iemetis templī degošo pagali.

Tā nu Pedāns desmit gadu staigāja pa šo zemi un nekaunīgi gozējās tempļa uguns atblāzmā. Kā gan jūdi Em-mausā, Gazarā, Ludā spēja skatīties uz šo roku, šajā kailajā sejā, klausīties šās mutes ķērkšanā? Kā pats Josefs to spēja paciest?

— Ciktāl līdz šim esmu varējis spriest, kapteini Pe-dān, — Josefs sacīja, cenzdamies saglabāt vēsu prātu, — man šis apvidus liekas auglīgs un šejienes klimats labs. Šķiet, ka mūsu īpašumi — gan jūsējie, gan manējie — zeļ. Mans pārvaldnieks saka — tie varētu uzplaukt vēl vairāk, ja beidzot tiktu saprātīgi atrisināts ūdensvada jautājums.

Piektā leģiona slavenais centurions iesmējās skaļi un jautri.

— Tur jūsu pārvaldniekam droši vien taisnība, Flāvij Josef, — viņš omulīgi atbildēja. — Bet es, redziet, negribu, ka ūdensvada jautājums tiktu atrisināts saprātīgi. Es ar to iegūtu, tas tiesa. Bet jūsu lieliskais pārvaldnieka kungs iegūtu vēl vairāk. Un tas, saprotiet, nav man pa prātam.

Viņš pamirkšķināja Josefam ar veselo zilo aci, bet stikla acs blenza plata un draudīga; to bija pagatavojis Kritijs — labākais no speciālistiem, kuri darināja acis statujām.

— Man stāstīja, — Pedāns turpināja, — ka jūs, manu Flāvij Josef, kaut ko sajēdzot no romiešu karalietām, bet kapteini Pedānu jūs, kā šķiet, neizprotat. Vecais ķeizars Vespasiāns un Valis vairākkārt ir neatlaidīgi lūguši, lai es pārceļos uz Itāliju. Mana dzimtā Verona ir skaista pilsēta, un, ja zāles vainaga nesējs ar savu krietni biezo naudas maku apmestos tur, tad, pie Herkulesa, dzīve viņam būtu varen jauka. Kāpēc gan, manu Flāvij Josef, prasmīgais romiešu armijas aprakstītāj, viņš tomēr atzīst par labāku palikt šeit, jūsu utainajā Jūdejā, un ķildoties ar jūsu pārvaldnieku, kuram viņš kā kārtīgs romietis nevar pat iebliezt pa galvu ar vīnogā ja kātu? Te nu jus, ļoti mācīts vīrs, stāvat un nezināt atbildes.

Pedāns piegāja Josefam klāt un piebāza savu kailo, sārto seju tik tuvu, ka Josefs sajuta viņa elpu un tuklās miesas izgarojumus.

— Es esmu šeit, — viņš sacīja, — tāpēc ka «Tas tur» gan ir satriekts pīšļos, bet pārāk daudz kas no jūsējā joprojām ir vesels. Kopš kāda laika Romā ir sākuši lietot

jaunu vārdu — humanitāte. Tas ir muļķīgs vārds, man tas nepatīk, ar to tālu nevar tikt. It īpaši tad, ja ir darīšana ar jūsējiem. Toreiz vajadzēja jūs pavisam samīt. Bet šie tur Romā noņēmās ar savu nolādēto humanitāti un teica «nē», un gvelza, ka esot jāievēro atšķirība starp valsti un reliģiju un ka reliģija esot atļauta. To jūs, jūsu banda viņiem esat iepotējuši. Vai jūs negavilējāt, kad jūsu Bere-nlke ieradās Romā, lai nomakšķerētu Vali? Laimīgā kārtā dievi jums šo triumfu sagandēja. Bet jūs esat tikpat sīksti, cik viltīgi, un attiecībās ar jums piesardzības nekad nevar būt par daudz. Tāpēc, redziet, es dzīvoju šeit. Es neesmu humanitātes atbalstītājs. Esmu par to, lai visu neciešamo izrautu, izravētu, iznīdētu, samītu. Šeit ir jābūt tādam vīram kā es, lai jūs mums tūlīt atkal nesāktu kāpt uz galvas. Apskatieties šeit, Emmausā! Te dzīvo labs bariņš manu biedru, tie ir piektā leģiona karotāji — virsnieki un kareivji, vīri, ar kuriem var lepoties. Bet ar tik viltīgiem, lēnīgiem ložņām kā jūs šie netiek galā. Ja manis te nebūtu, šie droši vien jau būtu ļāvuši sevi pierunāt un būtu ievilkuši kopējo ūdensvadu, jo tas taču ir redzams kā uz delnas, ka ar to mēs gadā ietaupītu pusmiljonu. Bet to mani labsirdīgie piektā leģiona biedri paši vis neredz un tas viņiem ir jāiebāž tieši degunā, ka jums tur atlēks pusotra miljona un jūs šādā kārtā desmit gados atkal būsit mums uzkundzējušies. Tāpēc, mans godājamais Flāvij Josef, es sēžu te, šajā utainajā Emmausā, nevis savā skaistajā Veronā. Skaidrs? Es nevaru jūs ciest un ceru, ka pienāks reiz diena, kad jūs tiksit samīti, un es arī gribu tur piedalīties.

Kapteinis elsa. Viņš bija turējis garu runu, labu runu, kā pašam likās, un viņu bija spirdzinājusi apziņa, ka viņš to visu var pateikt šim nerunīgajam vīram tieši viņa kalsnajā, bārdu noaugušajā jūda sejā. Apakšā trokšņoja tirdzinieki. Kaut kur tālāk skanēja piektā leģiona slavenā dziesma: «Ko labu dara mūsu piektais? / Leģionārs visu var: / Karā iet, veļu mazgāt, / Valdniekus no troņa gāzt, / Zupu vārīt — visu mūsu piektais var.»

Josefs vienmēr bija zinājis, ka šajā vīrā ir sakrājies viss Ezava naids pret Jēkabu. Ko gan Pedānam bija nodarījis ūdens, kam vajadzēja dzirdīt viņa puķes un laukus? Taču viņš to ienīda tikai tāpēc, ka tas veldzētu arī jūda kokus un laukus. Nebija patīkami uzklausīt visu, ko savā uzvaras apziņā izverda šī bezkaunīgā mute. Taču kļuva redzams, cik tāls ceļš jānoiet, līdz varētu saprasties ar tiem, pie kuriem pieder šis Pedāns, un to redzēt bija noderīgi.

— Liekas, — Josefs teica, un viņa vārdos neskanēja pat ironija, — ka paies vēl kāds laiks, līdz varēsim vienoties par ūdensvadu.

— Tā liekas gan, — kapteinis Pedāns ņirdzīgi atcirta.

Romiešu sargkareivis Skaisto ainavu pakalnā ziemeļos no tās vietas, kur pirms desmit gadiem bija atradusies Jeruzaleme, pēkšņi beidza žāvāties un sāka skatīties vērīgāk. Tiešām, tas vīrs jāja vien tuvāk. Turklāt tagad skaidri bija redzama viņa jūdiskā seja. Varbūt tas bija joks, varbūt, ja šim nebūs vajadzīgo apliecību, vajadzēs fiziski pārbaudīt, vai šim vēl ir priekšādiņa. Tepat blakus taču latīņu, grieķu un aramiešu valodā bija izlikts uzraksts, ka jūdi bijušās Jeruzalemes teritorijā nedrīkst ienākt, par virzīšanos tālāk šajā vietā draudēja nāves sods. Reizēm kareivji joka pēc bija ļāvuši tādiem, kas izskatījās pēc jūdiem, iet vien tālāk un tad bija viņus pārmeklējuši. Desmit gados divas reizes bija izrādījies, ka jūdi tiešām pārkāpuši aizliegtās teritorijas robežu.

Svešais pa to laiku bija piejājis tuvāk; tas bija ap četrdesmit gadu vecs vienkārši ģērbies vīrs, kas stipri izskatījās pēc jūda. Viņš jāja taisnā ceļā pie sargkareivjiem. Vai tas bija prātu zaudējis? Tagad viņš apstājās un sveicināja. Kareivis bija labsirdīgi noskaņots.

— Vācies prom, cilvēk, — viņš sacīja, pamezdams ar galvu uz akmenī kalto uzrakstu.

Pārējie kareivji pa to laiku bija iznākuši no sardzes barakas. Svešinieks izvilka no kabatas papīru un rādīja kareivim.

— Pasauciet savu priekšnieku, — viņš teica.

Tā kā uz dokumenta bija gubernatora zīmogs, kareivis pasauca priekšnieku. Tas, izlasījis papīru, atdeva godu.

— Vai drīkstu pavadīt jūs pie pulkveža, Flāvij Josef? — viņš jautāja.

Kareivji saskatījās. Šis vārds viņiem bija zināms. Kopš viņi uzturējās šeit, šī bija pirmā reize, kad te ienāca jūds.

Gubernatora izsniegtajā apliecībā bija teikts, ka Jose-fam bijušās Jeruzalemes teritorijā jāļauj pārvietoties, kur vien viņš vēlas, un jāsniedz viņam visāda palīdzība. Nometnes komandants pulkvedis Gellijs, lāgā nezinādams, ko ar savu ievērojamo un netīkamo viesi lai iesāk, piedāvāja viņam par pavadoni virsnieku, bet Josefs pieklājīgi atteicās.

Viņš viens pats karstumā jāja pa kailo zemi. Kad Jo-sefam pirms desmit gadiem vajadzēja noskatīties, kā viena daļa no pussagrautās pilsētas atbilstoši paražai tika uzarta, bija tāda sajūta, it kā arkls grieztos viņā pašā. Taču tukšums un pamestība, ko viņš redzēja tagad, šķita vēl ļaunāka. Tas, kas notika toreiz, uzmeta cilvēku gaisā un notrieca atkal zemē, turpretī tagad likās, ka šī vieta grib ieraut atnācēju savā tukšumā un pamestībā, un neviens, kas to redzējis, nekad vairs nevarēs atbrīvoties no stindzinošā skumīguma.

Josefs arvien gausākiem soļiem klīda no pakalna uz pakalnu. No visas lielās pilsētas bija palikuši vairs tikai Fa-saela, Mariamnes un Hipika torņi un daļa no rietumu mūra — to Tits bija licis atstāt par pierādījumu, cik lieliski nocietināta bijusi šī Jeruzaleme, kurai vajadzēja padoties viņa karalaimei. Viss cits vārda tiešā nozīmē bija prasmīgi un enerģiski nolīdzināts ar zemi. Romiešu cērtēm, lāpstām un mašīnām noteikti bija vajadzējis sūri, grūti pūlēties, lai tempļa un daudzo piļu milzīgos kvad-rus tik pilnīgi sagrautu uz mūžiem. Tas nu bija jāatzīst, ka tie savu darbu veikuši pamatīgi un līdz galam. Dzeltenīgi pelēkie gruži klāja zemi pēdas augstumā, smalkie putekļi spiedās ādā cauri drēbēm, līda mutē, degunā un ausīs, visapkārt bija gruveši un tiem pāri — mirdzošs, spilgtas gaismas pilns karsts gaiss. Josefa acis un kājas meklēja zemi, centās uztaustīt gabaliņu labas, kailas zemes. Taču neatrada neko citu kā tikai dzeltenīgi pelēkos, dzeltenbaltos putekļus. Retā vietā tiem cauri spraucās nezāles vai sadauzīto akmeņu vidū pacēlās mazs, pārdrošs vīģes kociņš.

Josefs meklēja ceļu ar pūlēm, salīcis, nedroši sperdams soļus akmeņu klaidā. Ja nu kāds pazina Jeruzalemi, tad tas bija viņš, taču te vairs pat nevarēja pateikt, kur bijušas ielas, orientēties bija iespējams tikai pēc pakalniem un lejām un nedaudzajām vietām, kur bija rodams ūdens; tās kareivji nebija varējuši aizbērt, jo tās bija viņiem vajadzīgas.

Tempļa rajonā viņš rāpās augšup, klupdams pār daudziem nelīdzenumiem, galvu nokāris. Ticis augšā, viņš apsēdās. Šeit vispirms bija sēdējuši faraonu zemes pārvaldnieki, tad jebusitu virsaiši, pēc tam pili un pilsētu bija iekarojis ķēniņš Dāvids. Vairākas reizes mūri bija tikuši nopostīti, beidzot tos sagrāva Bābele, bet kopš gadu tūkstošiem šī vieta nekad vēl nebija bijusi tik bezcerīgi tuksnesīga. Satriecoši kaila slējās klints, uz kuras Ābramam bija vajadzējis upurēt Izaku, — šī naba, no kuras bija tapusi pasaule, vissvētākā vieta, kurā gadu simtiem ilgi nebija drīkstējis spert kāju neviens cits kā tikai virspriesteris izlīgšanas dienā. Tagad klints atkal bija tikpat kaila, kāda varbūt bijusi pirms diviem vai trim gadu tūkstošiem, virs tās nebija nekā cita kā vien tukšās, zilās debesis, visapkārt tikai gruveši un romiešu kareivji, kuriem šo kailo zemi vajadzēja apsargāt, lai tā paliktu kaila mūžu mūžos.

Bija spiedīgi karsts, gaiss mirgoja, odi sīca. Pretīgs suns, kas droši vien piederēja kādam no kareivjiem, skrēja pāri gruvešiem uz vissvētāko vietu un nikni aprēja vientuļo vīru.

Tas tupēja, elsdams ar puspavērtu muti, juzdams smagumu visos locekļos, viscaur noputējis. Viņa dvēseli pildīja Jeremijas bezgalīgo gaudu dziesmas. «Ak vai, cik pamesta kā atraitne nīkst pilsēta, kas bija reiz ļaužu pilna, valdniece pār tautām! Tās gaudas skan naktī, un asaras līst tai pār vaigiem, neviens draugs nenāk to mierināt. Eita, nešķīstie, projām, tā sargi pie ieejas sauc, nesperiet šeit savu kāju! Tās naidnieki priecīgi svilpo un ņirdz: to mēs satriecām pīšļos. Ak vai! Jahve ielauzās paša namā kā zaglis un samīdīja svētku vietu.» Ne katram seni panti var vērsties dzīvās ainās un paša pārdzīvojumā. Taču Jo-sefam šajā brīdī izskanējusī gaudu dziesma atdzīvojās un kļuva par mūžīgu, vairs neatdalāmu viņa būtības daļu.

Noputējis sēdēdams pelēcīgajos gruvešos, Josefs arvien vairāk saguma, šīs vietas tuksnesīgums viņu arvien vairāk nomāca. Viņu tirdīja jautājums: «Kāpēc?» Kāpēc Jahve kā zaglis ielauzās savā paša namā? Josefs izprot kopsakarības. Viņš labi zina, ka Tits gan gribēja, gan negribēja templi sagraut. Skaidrs, ka Tits bija tikai līdzeklis. Un būtu smieklīgi iedomāties, ka šis kapteinis Pe-dāns, šī drausmīgā roka, kas iemeta degošo pagali, bijis kas vairāk nekā tikai līdzeklis. Tad kāpēc gan? Romiešu atbilde te neder, un neder ne doktoru, ne minajiešu atbilde. Tik daudz bija zināms, ka vaina meklējama gan Romā, gan Jūdejā, tā bija doktoru un tautas vidū, un milzīga vaina bija viņā pašā. «Jā gan, es esmu grēkojis, jā gan, esmu noziedzies, jā gan, esmu rīkojies nepareizi.» Bet kur vaina sākas un kur beidzas?

Skaļa dārdoņa uzrāva Josefu kājās. Vienu acumirkli viņš domāja, ka tā ir Magrefa, simt toņos skanošā hidrauliskā sirēna, kura agrāk šajā vietā bija vēstījusi tempļa apkalpošanas sākumu un kuras kaukoņa bija sadzirdama līdz Jērikai. Taču tad viņš redzēja, ka tiek pūsti ragi un trompetes, lai karavīri zinātu, ka viņu dienesta pienākumi šodien beigušies. Taurēšana aizskanēja pāri tuksnesīgajai vietai, sacēlās neliela rosme, notika sardzes maiņa, bija dzirdami komandas saucieni. Tad sāka krēslot. Jo-sefs satriekts devās atceļā.

Pulkvedis Gellijs un viņa kareivji jutās priecīgi, kad redzēja savādo viesi aizjājam.

Kad Josefs no jūdu zemes bija redzējis jau tik daudz, viņš beidzot izlēma doties uz Jabnu, kas pēc Jeruzalemes krišanas jūdiem bija galvaspilsētas vietā, jo te atradās jūdu universitāte un Lielā padome.

Josefa ierašanās satrauca gan doktorus, gan iedzīvotājus. Kā nu lai rīkojas? Vai vēl bija spēkā lāsts, ar kuru šo vīru reiz bija apkrāvusi Jeruzaleme? Visiem, protams, bija zināms, ka viņš Ludā draudzīgi ticies ar ben Ismaelu, Aheru un minajieti Jakobu. Josefs bija darījis daudz ko tādu, kā dēļ doktori varētu saukt viņu pie tiesas un izslēgt no jūdu kopības. Ja jau doktoru Jannaju bija apzīmogojuši par Aheru, par ķeceri, tad šis Josefs ben Ma-tatija bija tūkstoškārt ķeceris. No otras puses, viņš Romā vairākkārt ar panākumiem bija aizstāvējis jūdus un atbalstījis universitāti. Viņa klātbūtne Jabnā bija satraucoša, nepatīkama.

Lieldoktors šo problēmu atrisināja ātri un noteikti. Viņš neredzēti pieklājīgi un sirsnīgi ielūdza Josefu uz maltīti.

Josefs bija satraukts un saspringtu gaidu pilns — kāds cilvēks gan būs šis Gamaliels, kuru jūdi ievēlējuši par savu vadoni un kuru romieši par tādu atzinuši? Lieldok-tora tēvs bija bijis vicekanclers Jeruzalemes nacionālajā valdībā, kas veltīgi bija mēģinājusi Josefu atcelt, kad viņš bija komisārs Galilejā. Vēlāk šis varmācīgais doktors Si-mons bija gājis bojā drausmīgā veidā: fanātiskais pūlis, kuram viņš nelikās vēl pietiekami patriotisks, mežonīgā kārtā bija viņu nogalējis. Gamaliels toreiz bija bijis gandrīz vēl zēns, tikko kā piedzīvojis noslēpumaino iesvētīšanu viņam vēlāk paredzētajā virspriestera amatā, jo kā senas aristokrātu dzimtas atvase un Hillela — vislielākā no doktoriem — kaimiņš viņš jau no mazām dienām tika audzināts valdīšanai. Johanans ben Zakajs, viltīgi un enerģiski rīkodamies, toreiz bija izgādājis viņam neaizskaramības garantiju un izvedis zēnu no aplenktās pilsētas. Bija pats par sevi saprotams, ka pēc Johanana ben Zaķa ja nāves Gamalielam tika uzdota Jabnas kolēģijas vadība. Josefa dzirdētās atsauksmes par to, kā jaunais liel-doktors izpilda amata pienākumus, bija pretrunīgas. Daudzi viņu ienīda, nedaudzi mīlēja, gandrīz visi viņu cienīja.

Gamaliels nāca Josefam pretī raitiem soļiem, ar cieņu sasveicinājās, apkampa un skūpstīja viņu un uzrunāja ar «mans doktor un kungs».

— Mana tēva un jūsu attiecības bija naidīgas, — viņš teica. — Taču es ar patiku lasīju, cik bruņnieciski lietišķi jūs savā grāmatā stāstāt par manu tēvu. Es jums pateicos.

Josefs nopriecājās, ka nav padevies kārei rakstīt par varmācīgo doktoru Simonu asāk.

Gamalielam bija mazliet pāri trīsdesmit gadiem. Josefs brīnījās, cik ļoti jauns viņš izskatās. Doktors bija stalts, ar patīkamām, apvaldītām kustībām, viņam bija atklāta, tumsnēja seja ar dzīvām, brūnām acīm, kas bija stipri izspiedušās; īsā, rudā, taisnā četrstūrī apgrieztā bārda vairāk izcēla nekā aizsedza spēcīgo zodu un muti ar pilnīgām lūpām un lieliem, paretiem zobiem.

Aizkars, kas nodalīja ēdamistabu, tika pacelts, un viņi gāja pie galda. Telpas bija plašas, mēbeles greznas, maltīte karaliska; pie sienām, grīdas mozaīkā, uz paplātēm un bļodām bija redzama Izraēla emblēma — vīnogu ķekars. Lieldoktors labi saderējās ar savu apkārtni; Josefs nodomāja, ka Gamaliels cienīgi izskatītos arī Romas senātā.

— Esmu dzirdējis, — Gamaliels pajokodams atklāti vērsās pie Josefa, kuram bija ierādījis godavietu uz vidējā zviļņa, — ka mani doktori pēc jūsu atbraukšanas sagādājuši jums visādas grūtības. Ar maniem doktoriem ne vienmēr ir viegli. — Viņš smaidīdams nopūtās, neraizēdamies par to, ka daži no šiem kungiem turpat sēdēja. — Neviens to nezina labāk par cilvēku, kam jābūt viņu priekšniekam. Viņiem visam un jebkurā situācijā atradīsies pie rokas arguments: «Jūs pierādījumus man sniedzat skaidrus,» viņš grieķiski citēja Aristofānu, «ka dēls ar pilnām tiesībām drīkst tēvu samizot.»

— Paskaidrojiet, lūdzu, — Josefs pieklājīgi sacīja, — cilvēkam, kas desmit gadus bijis prom no dzimtenes un tāpēc no tās atsvešinājies, — kā tas iespējams, ka jūs grieķu rakstus aizliedzat, bet pats citējat grieķu pantus.

— Mans godājamais Flāvij Josef, — lieldoktors atbildēja skaidrā grieķu valodā, — politika mūs spiež vienmēr būt saskarē ar grieķiem un romiešiem. Tāpēc mēs saviem politiķiem ne tikai atļaujam, bet pat uzliekam par pienākumu mācīties grieķu valodu. Nebūt nav viegli vienmēr izšķirt, kam šī atļauja pienākas. Taču mēs neesam sīkumaini. Mēs, piemēram, labprāt ļāvām jūsu draugam Jan-najam, kuru sauc par Aheru, izglītoties grieķu garā. Ļoti iespējams, ka man pašam tuvākajā laikā kopā ar dažiem maniem kungiem vajadzēs doties uz Romu, lai galmā nokārtotu dažus neatliekamus jautājumus, kas attiecas uz universitāti. Šķiet, ka tas mums nenāktu par labu, ja mēs tur runātu tikai aramiski, Starp citu, jau tagad daži doktori pievaimanā man pilnas ausis par to, kāds nāves grēks būšot sabatā atrasties jūrā. Bet es domāju, ka Jūdejas jauncelsme ir divu vai trīs jūrā pavadītu sabatu vērta.

Kad Josefs pēc maltītes kopā ar citiem gribēja doties projām, lieldoktors viņu pieklājīgi, bet uzstājīgi atturēja. Josefs palika.

— Sakiet, doktor Josef, — Gamaliels teica tik familiāri, kā liels kungs mēdz vērsties pie sev līdzīga, — vai jums ir daudz gaudušies par manu despotisko valdīšanu? Vai es esmu jūdu Kaligula vai jūdu Nerons?

— Par jūsu tirāniju runā daudzi, — Josefs piesardzīgi atbildēja.

— Vai jūs pēc pārējiem neatļautu arī man pašam izteikties par saviem despotiskajiem principiem? — lieldoktors lūdza. — Man ir svarīgi, lai tieši jums es neparādītos nepareizā gaismā. Zinu, ka patiesībā nedrīkstu jūs vairs pieskaitīt pie mūsējiem un ka pēc likuma burta man vajadzētu jūs saukt pie tiesas kā ķeceri. Bet es neesmu muļķis, es redzu cilvēkus tādus, kādi viņi ir, un es gribētu vērsties pie jums ar grieķu karaļa teiktajiem vārdiem: «Tā kā tu esi tāds, kāds esi, tad es gribētu, lai tu būtu viens no mūsējiem.»

Gamaliels bija piecēlies, bet lūdza, lai Josefs paliek zvilnam, viņš atspiedās pret durvju pīlāru un teica runu. Taču viņš runāja tik vienkārši, ka teiktais skanēja nevis oratoriski, bet gan kā paskaidrojums otram cilvēkam.

— Mani pretinieki pārmet, — viņš iesāka, — ka es atsakoties no universālisma, ko prasa mūsu mācība. Es neatsakos. Bet es zinu, ka patlaban šo universālismu nav iespējams realizēt. Mūsu mācībā ir tādi noteikumi, kurus var izpildīt ikvienā laikmetā, un arī tik ideāli noteikumi, ka tos varēs izpildīt tikai tad, kad būs parādījies mesija un vilks ganīsies blakus jēram. Es šo vilku esmu labi apskatījis: pagaidām viņš ne visai uz to tiecas. Tātad jērs dara labi, būdams piesardzīgs.

Es pazīstu savu Filonu un zinu, ka galamērķis ir — piepildīt pasauli ar jūdu garu. Bet, lai varētu to izdarīt, vispirms ir jārauga pasargāt jūdu garu no pazušanas, jo tas ir ļoti apdraudēts. Jahve ir teicis Jesajam: «Ar to ir maz darīts, ka tu paaugstini Jēkaba dzimtas un saglabā man pasargātos Izraēla bērnus. Es tevi jo vairāk esmu izredzējis būt par gaismu pagāniem, lai tu manu labumu izplatītu pār visu zemi.» Es neesmu Jesaja. Es samierinos ar to, kas «maz darīts». Man tas nav maz, man tas ir ļoti grūti. «Uzceliet žogu apkārt likumam,» — tā mācīja Johanans ben Zakajs, un tas ir mans amats, un šo žogu es uzcelšu, un šim žogam es pāri neredzēšu un arī negribu redzēt. Neesmu šeit nolikts, lai veidotu pasaules vēsturi. Es nevaru aizdomāt līdz nākamo piecu gadu tūkstošu beigām. Būšu priecīgs, ja varēšu aizvadīt jūdus pāri tuvākajiem trīsdesmit gadiem. Mans pienākums ir panākt, lai pieci miljoni pasaules jūdu arī turpmāk godātu Jahvi tāpat kā līdz šim, lai tiktu saglabāta Izraēla tauta, lai mutvārdu mācība tiktu nodota tālāk pēcnācējiem neizkropļota, kādu to pats esmu saņēmis. Bet mans pienākums nav gādāt par to, lai Jahve valdītu pār pasauli. Tā ir viņa paša darīšana.

Josefs klausījās. Viņš centās gara acīm skatīt ben Isma-ela bālo, skumīgo seju, viņa lielo, augsto pieri un maigās, fanātiskās acis. Taču to aizsedza lieldoktora tumšbrūnā, enerģiskā seja, un Josefam arī neizdevās ar iekšējo dzirdi saklausīt ben Ismaela zemo balsi. Viņš tagad dzirdēja vienīgi Gamaliela skaidro balsi, kas atgādināja Tita balsi, kad tas runāja par militāriem jautājumiem.

— Es esmu politiķis, — šī balss turpināja, — un to man pārmet. Jā, tas es esmu. Atzīstu bez minstināšanās, ka kolēģijas organizācija mani interesē vairāk nekā jautājums, vai drīkst ēst sabatā dētu olu vai ne. Man ir svarīgi panākt, lai šādos jautājumos likuma spēks būtu nevis sešiem vai pat tikai diviem uzskatiem, bet vienam vienīgam. Manuprāt, vai nu jābūt atļautam ēst šo olu visur — gan Romā, gan Aleksandrijā, gan Jabnā —, vai arī nekur; nedrīkst būt tā, ka doktors Perahja to aizliedz, bet doktors

ben Ismaels — atjauj Diemžēl tādu cilvēku starpā, kādi ir mūsu doktori, šāda vienotība ir panākama tikai ar despotismu. Ja gans ir nevarīgs, kā teikts sakāmvārdā, tad kazas aizskrien katra uz savu pusi. Es neļaušu savām kazām aizskriet katrai uz savu pusi.

Ben Ismaelam es teicu: «Man nenāk ne prātā noteikt tev tavu ticību. Iztēlojies sev Jahvi, kādu vēlies, vari ticēt velnam vai arī visam labajam, bet ceremoniju likumam ir jābūt viennozīmīgam, te es necietīšu nekādu daudzno-zīmību. Mācība ir vīns, un rituāli ir trauks, kurā tas ieliets, un, ja traukā radīsies plaisa vai pat caurums, tad mācība iztecēs un aizplūdīs. Es necietīšu, ka trauks tiktu sacaurumots. Neesmu tāds muļķis, lai noteiktu kādam viņa ticību, bet uzvedību es noteikšu.

Noregulējiet cilvēku izturēšanos, tad viņu uzskati noregulēsies paši no sevis.

Esmu pārliecināts, ka kopību var saglabāt tikai ar vienādu izturēšanos, ar stingru ceremoniju likumu. Jūdi Diasporā tūlīt būtu atšķēlušies, ja nesajustu autoritāti. Man jāsaglabā savas tiesības autoritatīvi regulēt ceremoniju likumu. Katram var būt savi individuāli uzskati par Jahvi, bet, ja kāds gribēs savu īpašo rituālu, tad tādu es kopībā necietīšu.

Gamaliela seja bija saspringta, no tās bija izzudusi pieklājīgā izteiksme, tā bija barga un cieta; šādas sejas Jo-sefs bija redzējis galvaspilsētā, kad draugi dažreiz no laipniem, liberāliem kungiem pēkšņi pārvērtās romiešos.

— Es tikai izpildu Johanana ben Zaķa ja vēlējumu, — lieldoktors turpināja, — neko vairāk. Zaudētās valsts vietā es lieku mācību. Runā, ka mans ceremoniju likums esot nacionālistisks. Kādam tad tam vajadzētu būt? Ja valsts jāaizstāj ar Jahvi, tad Jahvem jājauj, lai es viņu aizstāvu ar valstiskiem, politiskiem līdzekļiem, lai es viņu padaru nacionālu.

Mani kungi saka — nevarot katram atsevišķam cilvēkam pavēlēt, lai viņš izjūt dieva neierobežoto labsirdību tieši divas stundas pirms saules rieta, turklāt pēc priekšraksta. Iespējams, ka pēdējā — vissirsnīgākā lūgšana var būt tikai individuāla, nesaistīta ar noteiktu laiku un formu. Tomēr es pavēlu pieciem miljoniem jūdu lūgt dievu visiem vienā stundā un ar vieniem un tiem pašiem vārdiem. Starp viņiem radīsies arvien vairāk tādu, kas šos vārdus ne tikai izrunās, bet arī pārdomās, un tad viņi visi jutīs, ka ir viena dieva tauta, vienādi radīta, vienas dzīvības uzturēta un vienu ceļu ejoša.

Lieldoktors atguvās, atmeta stingrību un atkal pārvērtās par pirmītējo pieklājīgo sabiedrības cilvēku. Viņš piegāja Josefam tuvu klāt, uzlika roku uz pleca un pasmaidīja, tā ka rudā bārdas četrstūra vidū atsedzās lielie, paretie zobi.

— Atvainojiet, doktor Josef! — viņš lūdza. — Es jums te teicu tādu runu, it kā jūs būtu mans svainis ben Is-maels. Ticiet man, — viņš pasteidzās piebilst, — ja nu kāds ben Ismaelu mīl un ciena, tad tas esmu es. Tas, ka man vajadzēja likt viņam atcelt savu izlīgšanas dienu, nospieda manu sirdi ne mazāk kā viņējo. Es viņa vietā nebūtu spējis sevi pārvarēt un tā izdarīt, to es atklāti atzīstu. Viņš ir cēlāks cilvēks par mani. Žēl, ka viņš ir ideologs.

Kad Josefs gatavojās atvadīties, Gamaliels vēlreiz apliecināja: — Starp tiem, kuri šodien nodarbojas ar jūdu mācības izskaidrošanu, ben Ismaels noteikti ir visdziļākais un visvairāk mācītais. Jums vajadzētu ar viņu bieži tikties, doktor Josef. Neviens nav labāk par viņu izstudējis un izpratis Filonu, pat Ahers ne un es jau ne tik. Tomēr Filona mācībā ir viena tēze, kuru es esmu izpratis labāk nekā abi šie kungi. — Viņš sirsnīgi, draudzīgi pasmaidīja un citēja šo tēzi. — «Tas, kas nesaskan ar prātu, ir pretīgs.»

Otru reizi ieradies pie lieldoktora uz maltīti, Josefs pārsteigts tur satika Giskalas Johananu. Šis vīrs tātad tiešām bija devies uz Jabnu, «lai apelētu pie šā dzīves īstenībai tālā ideologa sirdsapziņas».

Lieldoktors smaidīja. — Es zinu, kungi, — viņš sacīja, — ka toreiz Galilejā jūs sevišķi labi nesapratāties. Taču pa šo laiku Jordanā ir aiztecējis daudz ūdens, un doktors Josefs gan būs pratis ar jums izlīgt. Lūdzu, runājiet viņa klātbūtnē atklāti! Man šķiet, ka es zinu, kas jums ir sakāms, un varu tikai vēlēties, lai doktors Josefs, kad atkal ieradīsies Cēzarejā, pastāsta par šo sarunu gubernatoram. Man nepatīk diplomātiska slepenība.

Giskalas Johanans tad arī taisnā ceļā devās uz mērķi. Doktoru ieteiktais romiešu atsavināto muižu izsoļu boikots esot bezjēdzīgs, viņš skaidroja. Boikots esot domāts kā protests un atgādinājums par tiesību ievērošanu, jo valdība četrus gadus pēc kara beigām paziņojusi, ka sacelšanās ir likvidēta un zeme nomierināta, tomēr tā joprojām apsūdzot jūdus par piedalīšanos sacelšanās kustībā un konfiscējot viņu saimniecības. Šī doktoru sniegtā argumentācija gan izklausoties laba. Taču romiešiem piederot vara, un, ja doktori zemes konfiskāciju neatzīstot, tad praktiski tas izskatoties pēc bērnišķīgas, nevarīgas dusmu izgāšanas, kuras sekas vēršas tikai pret jūdiem pašiem. Tad jau doktori tikpat labi varot arī pavēstīt, ka viņi neatzīst tempļa sagraušanu. Ar to, ka jūdi boikotē muižu ūtrupes, tiekot panākts vienīgi tas, ka sīrieši un grieķi vairāksolīšanā iegūstot zemes par zemākām cenām. Lieldoktors saviem daudzajiem nopelniem dzimtenes labā varētu pievienot vēl vienu, ja viņš pārliecinātu kolēģiju, ka beidzot jāsāk uz notikumiem raudzīties reāli, nevis jānododas teorētiskam nacionālismam.

— Jums noteikti ir taisnība, Johanana kungs, — lieldoktors atbildēja, piecēlās, lūdza kungus palikt sēžam un sāka pēc sava paraduma staigāt šurp un turp. — Bet jūs taču zināt, kāda ir manu doktoru domāšana. Viņi ir stūrgalvīgi kā āži. Viņi tiešām neatzīst tempļa sagraušanu. Katrā otrajā sēdē kāds no viņiem sāk gari un plaši runāt, ka suverenitātes zaudēšana esot tikai starpstadija, tāpēc nevajagot šo pārejas stāvokli, tas ir, romiešu kundzību, legalizēt ar reliģijas likuma noteikumiem. Katrā trešajā sēdē tiek šķiests milzum daudz garīgā spēka, diskutējot par to, vai upurēšana Jeruzalemes templī ir reglamentējama un kā tas jādara, kaut gan šī upurēšana vairs nenotiek. Katrā ceturtajā sēdē izceļas asas sadursmes par jautājumu, kādai jābūt modalitātei spriedumos par nomē-tāšanu ar akmeņiem, bet mūsu rokās taču vairs nav oficiālas tiesas varas. Mani doktori nu reiz ir tādās domās, ka, atjaudami piedalīties izsolēs, mēs muižu konfiskāciju atzītu par taisnīgu, bet šāda atzīšana būtu nodevība pret Jahvi un pret jūdu valsti. Ja es reizēm atļaujos kungiem maigi atgādināt, ka valsts taču de iacto vairs neeksistē, tad izraisu nepatiku. Viņiem pietiek ar to, ka tā eksistē de jure.

— Bet sīrieši un grieķi, — Johanans uztraucās, — smiedamies pērk mūsu muižas par sviestmaizi. Es nerunāju sevis dēļ. Man pašam no līdzšinējiem ierobežojumiem ir ticis tikai labums, jo es šajās aizliegtajās izsolēs esmu piedalījies un piedalīšos arī turpmāk.

— Dieva dēļ, — lieldoktors viņu pārtrauca un smējās, rādīdams visus savus lielos zobus, — to es negribu dzir-

№

dēt! To es, protams, jau zinu. Nemitīgi saņemu sūdzības un ieteikumus jūs izraidīt. Tad es nostājos savu doktoru de jure pozīcijā un faktam nepievēršu uzmanību. Tiklīdz kungi sāk par to runāt, es kļūstu kurls, gluži vienkārši nedzirdu, un, kamēr es nedzirdu, šis fakts de jure neeksistē.

Jaunais kungs stāvēja abu viesu priekšā liels, stalts, smejošs, atspiedies pret durvju pīlāru.

— Es taču esmu despots, — viņš ironizēja.

— Lieciet lietā savu despotismu, — Giskalas Johanans centās viņu pārliecināt, — lai paglābtu zemi no doktoru ideoloģijas turpmākajiem posta darbiem.

— Priecājos, — lieldoktors atbildēja jau nopietnāk, — ka esat atnācis, lai ar spēcīgiem vārdiem izskaidrotu man stāvokli. Es jūsu memorandu vēl neesmu līdz galam izpētījis; jūs sniedzat daudzus skaitļus un statistikas datus, kuri nopietni jāpārdomā. Es jums tomēr no sirds pateicos, ka esat man devis tik daudz pārliecinošu materiālu. Droši vien paies vēl ilgs laiks, līdz varēšu šo noskaņojumu iznīdēt. Jūs zināt, cik lēni mana kolēģija strādā. Katrs grib savu viedokli izklāstīt desmit reizes un no sirds izrunāties pats savā, Izraēla un dieva priekšā. Ja mums laimēsies, tad gada laikā varu izdabūt aizlieguma atcelšanu.

Tomēr lieldoktora pareģojumi bija pārāk drūmi. Neparedzēts gadījums palīdzēja drīzāk anulēt likumu, kas viņam šķita tik kaitīgs.

Tautā bija izplatījušās valodas par to, kādā nolūkā Jabnā ieradies zemnieku vadonis Giskalas Johanans. To bija dzirdējis arī kāds Ēfraims, galilejietis, kas karā bija bijis Johanana padotais. Viņš bija ticis ievainots un kritis romiešu gūstā, bet Aleksandrijas jūdi bija viņu izpirkuši no kādas nometnes,_ kurā ievietoja zobenu cīņām nolemtos gūstekņus. Šis Efraims nekad nebija atteicies no «Izraēla atriebēju» idejām. Viņš negribēja samierināties ar romiešu kundzību. Johanana nodevība, novēršanās no paša sludinātajām idejām radīja Ēfraimā milzīgu niknumu. Viņš sekoja Johananam uz Jabnu, neilgi pēc Johanana audiences pie lieldoktora uzbruka viņam no slēpņa naktī, kad Johanans atgriezās mājās, un divas reizes ietrieca dunci plecā. Garāmgājēji Johananu izglāba, un Ēfraims nevarēja savu nodomu paveikt līdz galam.

Atentāts radīja lielu satraukumu. Līdz tam Flāvijs Silva par doktoru kolēģijas izsludināto boikotu bija tikai pavīpsnājis, jo, kā viņš bija paskaidrojis Josefam, šis boikots tikai veicinājis zemes pāriešanu ne jūdu rokās un tādējādi sekmējis romanizāciju. Tagad turpretī viņš vairs nevarēs nelikties par boikotu zinis, viņam vajadzēs vērsties pret Romas suverenitātes aizskaršanu. Tātad sašutums par atentātu un bailes no romiešiem deva lieldoktoram iespēju īsā, vētrainā sēdē panākt likuma atcelšanu jau divas nedēļas pēc sarunas ar Johananu.

Gamaliels pats ieradās pie Johanana slimības gultas, lai pavēstītu šo jaunumu. Galilejietis jutās vārgs un varēja runāt tikai ar pūlēm, tomēr viņu pārņēma milzīgs prieks. Viņš zobojās par Efraimu, kas bija viņu savainojis. Romieši ziedojuši naudu un pūles, lai iemācītu šo puisi rīkoties ar zobenu, bet atentāts parādījis, ka viņa roka darbojas tikpat kļūmīgi kā smadzenes.

— Te nu atkal, — Johanans filozofiski nobeidza, — ir redzams, ka iepriekšnolemtība un visgudrs liktenis tomēr pastāv. Jo redziet — ja šis Ēfraims nebūtu tik stulbi rīkojies, tad arī tas stulbais likums nebūtu tik drīz atcelts. Tas pierāda, ka šī augstākā mērā nesaprātīgā rīcība ir bijusi kādas augstākas gudrības vadīta.

Tā runādams, brīvlaistais Jūnijs Johanans domāja, ka jāaizraksta par to Marullam, jo senatoram par šādu domu-gājienu droši vien būs prieks.

Doktori Helbo bar Nahums, Jēzus no Gofnas un Si-mons, ar iesauku «audējs», atkal kolēģijā bija izvirzījuši jautājumu, kā izprotama kategorija «dieva principa noliegums». Principa noliegums, slepkavība un asinsgrēks jūdu izpratnē bija trīs visbriesmīgākie noziegumi, turklāt principa noliegums — vēl ļaunāks grēks par abiem pārējiem. Minajiešu mācība līdz šim tika atzīta tikai par novirzi, kolēģija vairījās to iztirzāt, un diskusijas par kutelīgo jautājumu, ciktāl paplašināms jēdziens «principa noliegums», nebija cieņā. Tikai šie trīs — Helbo, Jēzus un Simons audējs — pievērsās šai problēmai vienmēr no jauna. Arī šoreiz pārējie kolēģijas locekļi Jāva šiem trim runāt, īstas debates neizcēlās, nekāds ierosinājums netika izteikts un lēmums netika pieņemts.

Josefs, atcerēdamies Ludā notikušo sarunu, izmantoja triju doktoru izvirzīto jautājumu, lai apvaicātos Gamalie-lam par viņa attieksmi pret minajiešiem.

— Minajiešu mācībai, — lieldoktors atbildēja, — nav

1

/ -J

nekā kopīga ar manu politiku, es to neņemu vērā. Siē ļaudis domā, ka mēs, doktori, nedodam viņiem pietiekami lielu Jahves daļu, tāpēc paši uz savu roku cenšas izgriezt lielāku gabalu. Kāpēc lai es viņiem šo prieku neatvēlētu? Turklāt minajiešu piekritēji galvenokārt ir mazietekmīgi ļaudis — sīkzemnieki un nebrīvie, viņi neaizskar doktoru privilēģijas autoritatīvi komentēt likumu un izstrādāt rituālus. Viņi nodarbojas ar tādiem dogmatiskiem jautājumiem, kas neattiecas uz reālo dzīvi, nododas sapņiem. Tā ir sievietēm un nebrīvajiem piemērota reliģija, — viņš nicīgi noteica.

Josefs klausījās pārsteigts un šaubīdamies.

— Jūs mierīgi ļaujat šiem ļaudīm ticēt viņu mesijām? — viņš jautāja. — Jūs pret viņu propagandu neko neuzsākat?

— Kāpēc man tas būtu jādara? — lieldoktors atvaicāja. — Viens no maniem doktoriem reiz bija izstrādājis plašu pretpropagandas plānu. Visur, kur minajieši sludina savu mācību, mūsu ceļojošajiem sprediķotājiem vajadzētu stāties tiem pretī ar saprātīgiem atspēkojumiem. Sevišķi lielus panākumus viņš cerēja gūt ar pierādījumu, ka minajiešu pravietis Jēzus no Nācaretes nav nemaz dzīvojis.

— Nu un? — Josefs ieinteresēts jautāja.

Lieldoktors pasmējās.

— Es, protams, šo naivo vīru ar visu viņa projektu aizsūtīju uz mājām. Tautas sapulcē, ticīgo un ticības izslāpušo sapulcē neko nevar panākt ar prāta argumentiem. Tam, ko sludina minajieši, nav nekā kopīga ar prātu, tas stāv aiz prāta robežām, un ar loģiskiem pamatojumiem tas nav nedz pierādāms, nedz apstrīdams. Kristiešus neinteresē, vai pastāv dokumentāri pierādījumi par Kristus dzīvi. Tie viņiem nav vajadzīgi, jo viņi ir apņēmušies šim mesijām ticēt. Padomājiet par to cilvēku, kas tagad parādījies Sīrijā un apgalvo, ka viņš esot mirušais ķeizars Nerons. Viņa piekritēji grib ticēt, ka Nerons ir dzīvs, un, lūk, — viņš ari nav miris. Desmitiem tūkstoši viņam seko, un gubernatoram vajadzēja pret viņu sūtīt jau veselu leģionu.

— Dīvaini, — Josefs prātoja, — ka tik daudzi liedzas atzīt to, ko viņiem var skaidri pierādīt, bet akli tic tam, kas acīm redzami nav pastāvējis.

— Jūs pat nevarat tik noteikti apgalvot, doktor Jo-sef, — Gamaliels domīgi sacīja, — ka šis Jēzus no Nācaretes nav dzīvojis.

Kad Josefs pārsteigts pacēla acis, lieldoktors vilcinādamies turpināja: — Vai atceraties tiesas prāvu, kas toreiz virspriestera Ananija vadībā notika pret viltus mesiju Jakobu un viņa biedriem?

— Protams, — Josefs atbildēja. — Šis gadījums pats par sevi nevarēja radīt plašāku interesi. Es domāju, ka virspriesterim toreiz galvenais nebija šis viltus mesija, viņš tikai gribēja izmantot laiku starp Festa nāvi un jaunā gubernatora iecelšanu, lai atjaunotu autonomo reliģisko tiesas varu.

— Labāk būtu, — lieldoktors sacīja, — ja viņš to nebūtu darījis.

— Jā, — Josefs pievienojās, — šis mēģinājums viņam nepavisam neizdevās, un virspriesterim nācās par to dārgi samaksāt.

— To es negribēju teikt, — lieldoktors teica lēnām, neparasti vilcinādamies. — Taču — jo ilgāk es par to domāju, jo vairāk pārliecinos, ka minajiešu mesija nebūtu radies, ja nebūtu bijis šās prāvas.

— Kad prāva norisinājās, — Josefs domīgi runāja, — jums vajadzēja būt vēl zēnam.

— Jā, — lieldoktors atbildēja, joprojām runādams neparasti lēni, — bet es esmu iepazinies ar tiesas dokumentiem. Kad virspriesteris uzticēja man dieva vārda noslēpumus, viņš man ļāva ieskatīties arī šās prāvas protokolos.

— Vai jūs man par to negribētu pastāstīt kaut ko vairāk? — Josefs lūdza. Viņā bija pamodusies vēsturnieka interese, un citkārt tik noteiktā un enerģiskā Gamaliela vilcināšanās to uzkurināja vēl vairāk.

Lieldoktors svārstījās.

— Es ne ar vienu par to vēl neesmu runājis, — viņš šaubīdamies sacīja. — Vai ir kāda jēga pētīt, kā radusies minajiešu ticība? Tā nekur tālāk neaizvedīs. — Un, pa pusei jokodams, pa pusei nopietni viņš citēja Koheleta grāmatas beigu vārsmas: «Es tevi brīdinu, dēls. Daudzo grāmatu rakstīšanai gala nav, un, urbdamies zinībās, cilvēks nonīkst.»

Josefs, iededzies ziņkārē, taču lieldoktora šaubīšanās mulsināts, mudināja viņu vēl: — Kāpēc citējat šīs vārsmas? Jūs taču zināt, ka tās nepauž taisnību. Un vai jūs par zinātni esat tik zemās domās?

— Es negribēju jūs aizvainot, — lieldoktors centās vērst par labu. — Bet mēs droši vien darītu prātīgāk, aizmirsdami šo nelaimīgo prāvu.

— Bet jūs jau esat sācis par to runāt, — Josefs neatkāpās, un viņā pieauga gan ziņkāre, gan mulsums.

— Manuprāt, — Gamaliels beidzot izšķīrās, — tempļa bojāeja ir atcēlusi noslēpuma glabāšanas pienākumu, un es drīkstu sniegt jums priekšstatu par to, kas toreiz notika. Sis Jakobs, — viņš sāka stāstīt, — kopā ar saviem biedriem — vai starp viņiem bija arī kāds Jēzus, to es šodien vairs nevaru droši pateikt — bija ielauzies templī un sācis izdzenāt tirgoņus, kas tur pārdevuši upurēšanas piederumus. Viņš atsaucās uz praviešu vārdiem, ka tad, kad atnāks mesija, Jahves namā vairs nedrīkst notikt nekāda tirgošanās, un viņš esot mesija. Lai to pierādītu, viņš visu ļaužu priekšā sauca Jahvi tā noslēpumainajā vārdā, kuru nosaukt ir atļauts tikai virspriesterim izlīgšanas dienā. Un, kad viņš palika nesatriekts un no debesīm nenāca uguns, daudzi metās projām un daudzi viņam ticēja.

— To es atceros, — Josefs sacīja, kad lieldoktors apklusa, — un vēl arī, ka virspriesteris Ananijs pēc tam lika šo vīru apcietināt un tiesāt. Vairāk neko nezinu. Jo tiesas sēde nebija atklāta, tāpēc ka sūdzība bija izvirzīta par dieva vārda apgānīšanu un lieciniekiem vajadzēja šo vārdu nosaukt. Man ir zināms tikai, ka beigās priesteru tiesa šim Jakobam un viņa biedriem piesprieda nāves sodu un lika viņus nomētāt ar akmeņiem.

Dīvaini satraukts Josefs gaidīja, ko lieldoktors stāstīs tālāk. It kā viņa pienākums, par spīti visām šaubām, tomēr būtu pateikt tālāk to, kas viņam ir zināms, Gamaliels, vilcinādamies un nelāgi juzdamies, stāstīja: — Pēc tiesas aktiem tas noticis tā. Kad virspriesteris Ananijs Jakobam jautāja: «Vai tu, kā pats apgalvo, esi mesija, dieva viendzimušais dēls?» — tad apsūdzētais neko neatbildēja, bet no jauna sauca dieva vārdu viņam tieši sejā. Tā tomēr bija atbilde, jo šis vārds, kā jums zināms, nozīmē: «Es tas esmu.» Un priesteri un tiesneši izbijās savā sirdī un piecēlās, kā šādā dieva vārda apgānīšanas gadījumā pēc noteikumiem jādara, un visi saplēsa savas drēbes. Liecinieki vairs nebija vajadzīgi. Pravietis bija atkārtojis šo apgānīšanu tiesnešu acu priekšā.

Gamaliels Jāva Josefam pārdomāt stāstīto. Josefs atcerējās, ko Sekanjas ciema minajietis bija lasījis priekšā Ahera mājā. Tātad tās nebija pavisam tukšas runas, šķita, ka tur nenošķirami ir sajaukusies patiesība ar izdomu.

— Tā bija pēdējā pret viltus mesiju notikusī prāva, — lieldoktors turpināja, runādams jau raitāk, brīvāk. —Kopš gadu desmitiem tā bija vienīgā šāda prāva, un būtu labāk, ja arī tā nebūtu notikusi. Un tagad padomājiet, lūdzu, — viņš aicināja Josefu. — Tas ir fakts, ka vienu cilvēku, kas uzdevies par mesiju, gubernators Pilāts licis piesist krustā, tāpēc ka viņš nosaucis sevi par jūdu ķēniņu, un ir arī fakts, ka vienu citu šādu Kristu esam sodījuši ar nāvi mēs. Vai tad, to zinot, ir kāda jēga strīdēties ar minajiešiem, ciktāl viņu stāsts par mesijas dzīvi un nāvi ir patiess visās detaļās? Ka tas nav tik precīzs kā romiešu ģenerāļa raports, to jūs zināt pats. Bet es domāju, ka tas jums nav svarīgi.

Tad viņš lietišķi rezumēja: — Lai šie kristusticīgie tic, kam grib. Par Jahvi un mesiju es ļauju katram palikt savās paša domās, kamēr viņš nepārkāpj ceremoniju likumu. Minajieši rituālus ievēro; man nav zināms neviens gadījums, kad viņi būtu tos apstrīdējuši. Nomieriniet savus draugus, — viņš smaidīdams nobeidza. — Neredzu iemeslu vērsties pret kristiešiem. Kamēr viņi neaizskar manu ceremoniju likumu, es neaizskaršu viņus.

Josefs Ludā pastāstīja par savu sarunu ar lieldoktoru, klāt bija arī Jakobs no Sekanjas ciema.

Hannai šķita, ka lieldoktora solījums nebūt nedod iemeslu nomierināties. — Es savu brāli pazīstu, — viņa teica. — Viņš pieder pie vaļsirdīgajiem liekuļiem. Tas, ko viņš saka, vienmēr ir patiesība, bet tikai vārdos. Viņš izvēlas vārdus tā, lai varētu brīvi rīkoties. «Kas neaizskars rituālus, to neaizskaršu es.» Un ko tad, ja viņš rituālus sašaurinās tiktāl, ka vajadzēs pret to vērsties? Vai mums jau nav piemēri? Viņš ir augstsirdīgs, viņš atļauj uzskatu brīvību gan doktoriem, gan lajiem. Taču tikai tāpēc, ka nav vēl sagrābis tādu varu, lai viņiem to laupītu. Kad viņam liksies, ka pienācis īstais laiks, viņš nevilcinoties pasludinās, ka notikusi vēršanās pret ceremoniju likumu, un apspiedīs uzskatu brīvību.

Ben Ismaels ar garo plaukstu glāstīdams līdzināja uzacis lielajā, augstajā pierē.

— Ak, Hanna, — viņš iesaucās, — tev vienmēr viss šķiet ļoti vienkārši. Gamaliels nav liekulis. Tam es neticu. Viņš vienmēr rīkojas tikai Izraēla labā, nekā citādi. Viņš saka: «Jahve ir vienīgais Izraēla mantojums; ja tas tiks pazaudēts, ja to vieglprātīgi rādīs citiem un ļaus sev nolaupīt, kas tad vairs atliks?» Tātad viņš greizsirdīgi sargā Jahvi, kas ir gan viņējais, gan mūsējais. Viņš noplicina mācību, tas tiesa. Bet tā nu viņš reiz saprot savu sūtību, un savas sūtības īstenošanai Gamaliels ir īstais vīrs.

Minajietis Jakobs teica: — Man šķiet, ka Hannai ir taisnība, arī manī lieldoktora izteikumi rada aizdomas. Mēs esam jūdi, mēs apzinīgi ievērojam ceremoniju likumu, mēs ari turamies kopībā ar citiem un darīsim to turpmāk. Bet kā būs, ja pie mums nāks kāds ne jūds un teiks: «Es gribu būt viens no jūsējiem?» Vai mēs tad drīkstam aizšķērsot viņam ceļu, tāpēc ka romieši aizlieguši apgraizīšanu? Vai mēs noziegsimies pret ceremoniju likumu, ja sacīsim viņam: «Atliec apgraizīšanu līdz tam laikam, kad romieši to atļaus!»? — Tā kā ben īsmaels neatbildēja, Jakobs vēl piebilda: — Pat garā nabagie jūt, cik tas ir nepietiekami, ka Jahve ir tikai vienas nācijas dievs. Tāpēc viņi nāk pie mums. Tauta grib nevis teoloģiju, bet reliģiju. Tauta grib nevis jūdisku baznīcu, bet jūdaismu.

— Tā ir, — Hanna pievienojās.

— Lai tā būtu, — noteica Ahers.

Taču ben īsmaels klusēja, un Ahers par viņu pazobojās: — No Gamaliela jūs, mans doktor un kungs, prasāt tik maz, bet no mums tik daudz. Ja lieldoktoram ir taisnība, tad kāpēc mēs neapmierināmies tikai ar sava Jah-ves sargāšanu? Kāpēc mēs tik dedzīgi un sūri pūlamies padarīt viņu par visas pasaules Jahvi?

— Tāpēc, ka mēs neesam tik spēcīgi un izmanīgi kā Gamaliels, — ben īsmaels atbildēja, — toties varbūt esam gudrāki. Viņam jāuzceļ mūris, mums — vārti. Viņš sargā likumu, lai tajā neiespiestos nekas nepareizs, mums jārūpējas par to, lai labais nepaliek ieslēgts, bet lai tas var tikt laukā un izplatīties. Es nevaru atteikties no Izraēla, bet nevaru atteikties arī no pasaules. Dievs grib tos abus.

Ben īsmaels runāja dedzīgāk nekā parasti, gluži kā ciezdams mokas.

Josefs sacīja lēnām, runājot formulēdams domas: — Es jūs lāgā nesaprotu, mans brāli un kungs. Jūs sakāt, ka lieldoktors jūdaisma saglabāšanai lieto pareizos līdzekļus. Taču, ja jūdaisms pieņems tādu seju, kādu tam grib uzspiest Gamaliels, — vai tad tā nebūs tikai nacionālistiska, savtīga, pasaulei naidīga seja? Jūs sakāt, ka mums pieder un. Es baidos, ka tad, ja taisnību paturēs Gamaliels, mums paliks vairs tikai vai: Jūdeja vai pasaule. Un, kamēr vēl jūdaisms nav kļuvis tāds, kādu to grib padarīt Gama-liels, — vai nebūtu labāk pateikt pasaulei jā un Jūdejai — nē? — Tad viņš drosmīgi pabeidza domu, kuru visi pārējie baidījās domāt, un izsacīja to skaļi: — Vai tad nebūtu labāk, ja mēs pasaules pilsonības labā atteiktos no jūdaisma?

Visi apjukuši klusēja. Tad Ahers pirmais dedzīgi iesaucās: — Nē! — Un vēl dedzīgāk Hanna: — Nē! — «Nē» sacīja arī ben Ismaels. Un «nē» beigās vilcinādamies pateica pat minajietis Jakobs.

Josefs pēc brīža jautāja: — Kāpēc nē?

Ben Ismaels atbildēja: — Es neredzu citu ceļu uz pārnacionālo kā vien jūdaismu, jo Izraēla dievs nav nacionāls dievs kā citu tautu dievi, bet viņš ir neredzams, viņš ir pasaules gars pats sevī, un noteikti pienāks reiz laiks, kad šim bezveida dievam nekāda forma arī nebūs vajadzīga, lai viņu saprastu. Taču pagaidām, lai viņu vispār padarītu saprotamu, mums viņam jāpiešķir forma, pagaidām Jahve bez jūdaisma nav iedomājams. Tad viņš jau pirms vienas paaudzes mūža beigām izgaistu un kļūtu par neko. Vai nav labāk, ja mēs pagaidām piekarinām Jahvem nacionālas emblēmas nekā ļaujam pazust viņa idejai? Tā nav pirmā reize, kad jūdaisma pārnacionālo ideju nākas aizslēpt aiz neizdevušās nacionālās maskas. Līdzekļi, kurus jūdaisma saglabāšanai lietoja, piemēram, Ezra un Ne-hemija, bija ārkārtīgi apšaubāmi. Tomēr viņu mānīšanās bija svēta, un viņu panākumi apliecina, ka dievs to ir atzinis par labu. Svētajos rakstos ir daudz kā tāda, kas noderējis vienīgi konkrētā gadījumā taktiskiem mērķiem, jo vienīgi tā varēja tikt paglābta šo rakstu būtiskā daļa — pārnacionālā ideja. Manuprāt, lielās pārnacionālās idejas gaismā pat daža laba smieklīga pagātnes nacionālā ideja šodien liekas cildena.

— Jūs aizstāvat Gamalielu, — Ahers teica, un viņa vārdos skanēja vairāk skumjas nekā apsūdzība.

— Tas man ir jādara, — ben Ismaels atbildēja, — jo jūs viņam uzbrūkat pār mēru. Mēs nedrīkstam ļaut nacionālo tradīciju iznīcināt, jo līdz ar ķermeni, kurā ideja dzīvo, mēs tad zaudētu pašu ideju. Tas, ka pārnacionālais gars var tikt izplatīts tālāk tikai nacionālā ietērpā, gan skan pretrunīgi, bet tāpēc nav mazāk patiesi. Jums kā vēsturniekam mani jāsaprot, doktor Josef, — viņš uzstājīgi pievērsās Josefam. — Ikvienam no mums senču vēs-tūre dod jaunus spēkus, kas mūs paceļ pāri savai individuālajai dzīvei, pāri saviem individuālajiem uzskatiem, un šie spēki ir vairāk nekā nacionāli, jo jūdu vēsture ir mācība par cīņu, kas vienmēr notikusi starp garu un pret-garu, un, kas ieguldījis savu daļu jūdu vēsturē, tam pieder arī daļa no suverēnā gara. Ja mēs trīs reizes dienā apliecinām uzticību jūdu dievam, tad līdz ar to trīs reizes dienā apliecinām savu uzticību garīguma principam; jo Jahve ir dievs par sevi.

Minajietis Jakobs sacīja: — Es pieļauju, ka arī vistīrākais gars nevar pastāvēt bez formas. Bet tas, ko sakāt jūs, doktor ben Ismael, manas domas vairāk apstiprina nekā atspēko. Ja ir tā, kā apgalvojat jūs, — vai tad tieši tāpēc mūsu pienākums nav pieņemt tos, kas grib savu daļu no gara? Vai mēs tos drīkstam noraidīt tikai tāpēc, ka romieši aizlieguši apgraizīšanu un šā iemesla pēc uz laiku laupīta iespēja garīgajam piešķirt miesisku formu? Man šķiet, ka tieši jums, doktor ben Ismael, vajadzētu prast novērtēt izeju, kuru mums rāda viens no mūsu brāļiem — Pauls.

— Kāda tad ir šā Paula parādītā izeja? — ben Ismaels jautāja.

Minajietis Jakobs atbildēja: — Sis Pauls māca: tam, kas dzimis jūds, apgraizīšana ir obligāta. Ja turpretī jums, mani brāļi, grib pievienoties kāds no pagāniem, tad atsakieties no apgraizīšanas.

— Tā ir bīstama mācība, — ben Ismaels noteica.

— Laba mācība, — atzina Ahers.

— Tā ir mācība, — Hanna sacīja, — par kuru lieldok-tors noteikti gribēs izdarīt savus secinājumus, ja jūs to mēģināsit realizēt.

Josefs, kas nebija varējis likt savu dēlu apgraizīt, nezināja, vai apliecināt šo mācību vai noliegt. Bija labi, ka pasaulē ir tāds Gamaliels, bet bija arī labi, ka ir vēl minajietis Jakobs un Ahers un starpnieks starp viņiem abiem un lieldoktoru — ben Ismaels.

Un Josefs šķīrās no Jabnas un Ludas apvidus, lai dotos uz Cēzareju, bet vēl nebija ticis skaidrībā, vai vajadzētu tur atbalstīt ideju par Ludas augstskolu vai ne.

Cēzarejā Flāvijs Silva viņu saņēma, skaļi izrādīdams draudzību, un ilgi un sīki iztaujāja, kāds priekšstats viņam radies par Jūdejas provinci. Josefs daudz ko slavēja un neslēpa ari savus iebildumus. Likās, ka Flāviju Silvu iepriecina tieši šāda pa pusei negribīga atzinība.

Gubernators bija labā noskaņojumā. Viņa kolēģim Sī-rijā kļuva arvien grūtāk tikt galā ar viltus Neronu; šā nemieru cēlāja savaldīšanai vajadzēja karaspēku un naudu, un Romā jau sāka brīnīties, kāpēc viņš šo smieklīgo varas tīkotāju tik ilgi nespēj padarīt nekaitīgu. Pauzdams nožēlu par nepatīkamo gadījumu, Flāvijs Silva nebūt pārāk neslēpa prieku, ko viņam darīja kolēģa nepatikšanas.

Viņš ņēma savus jūdu viesus līdzi jau sen iecerētājā inspekcijas braucienā pa Samariju. Visvairāk viņš gribēja viņiem parādīt savu pilsētu Flāviju Neapoli.

Tas patiešām bija apbrīnojami, kā viņš dažos gados bija pārvērtis agrāko Samarijas pilsētiņu Zihemu. Flāvijam Silvām ļoti glaimoja jūdu kungu atzinība, viņš bija labā omā, pretimnākošs. Josefs nosprieda, ka tagad ir īstais brīdis jo vairāk izspiest no gubernatora jūdu interesēs. Tagad vajadzēja ierosināt jautājumu par Ludas universitāti.

Būdams labs psihologs, viņš zināja, kā pie šās_ lietas ķerties. Varētu, piemēram, gubernatoram iztēlot, kāda tā būtu priekšrocībā, ja viņa provincē pastāvētu universitāte, kur vienlaikus māca grieķu un jūdu disciplīnas. Antiohijas augstskola, kas līdz šim Āzijā bija ievērojamākā, par jūdu vajadzībām nelikās ne zinis un neievēroja austrumnieku tieksmi polemizēt par jūdu pasaules uzskatu. Moderna universitāte, kas saprastu šo vajadzību, drīz vien pārspētu Antiohijas augstskolu un kļūtu par visu Austrumu kultūras centru. Tai vajadzētu atvilināt uz Jūdejas provinci veseliem bariem jaunus cilvēkus no visas pasaules. Diezin vai šādi argumenti nespētu gubernatoru ietekmēt.

Taču, tiklīdz Josefs gribēja runāt ar Flāviju Silvu par Ludas universitāti, viņa gara acu priekšā parādījās Gama-liela spēcīgā, brūnganā seja ar īso četrstūrveida bārdu un lielajiem zobiem, un ar iekšējo dzirdi viņš saklausīja liel-doktora pašpārliecināto, cinisko runāšanu par to, ka ceremoniju likums viens pats spētu nodrošināt jūdaisma pastāvēšanu. Kad Josefs tiešām sāka runāt, viņš pats ar izbrīnu konstatēja, ka runā nevis par Ludu un turienes universitāti, bet gan par Thamnu un pilsētas padomnieku Akavju.

Vēl stāstīdams, viņš jau pats uz sevi dusmojās. Viņš norāja sevi, ka atbīdījis ievērojamāku uzdevumu un izmanto

izdevīgo bridi tik nenozīmīgam jautājumam kā šā Akav-jas incidents.

Turklāt viņš runāja bez degsmes, tā ka gubernatoram nebija grūti lūgumu noraidīt.

— Kas atļaujas luksusu, — Flāvijs Silva omulīgi sacīja, — paust savas jūtas tik demonstratīvi kā jūsu Akavja, tam jābūt ari gatavam par to maksāt. Ja es šo vīru palaidīšu brīvībā, tad pēc pusgada jūs man te apspļaudīsit visus valdības dekrētus un pēc diviem gadiem sadauzīsit laukumos izliktās akmens plāksnes, kurās tie ierakstīti.

Tomēr citkārt tik principiālais gubernators pilsētas padomnieka Akavjas jautājumā pretēji visam, ko no viņa varēja gaidīt, drīz vien savu nostāju mainīja. Cēlonis tam bija zirgs Vindekss. Flāviju Neapoles stadiona atklāšanā tam bija vajadzējis piedalīties sacīkstēs, bet tas tika savainots, kad Jopā to veda nost no kuģa. Gubernators šo ziņu saņēma te, Flāviju Neapolē, neilgi pēc sarunas ar Josefu. Viņš plosījās kā negudrs. Šis notikums izjauca svētku spēļu labāko atrakciju. Viņš tūlīt deva pavēli piesist krustā vergus, kuriem bija uzdots gādāt par zirga pārvešanu, tomēr svētku programma no tā neuzlabojās. Katrā ziņā Vindeksam vajadzēja atrast aizstājēju. Flāvijs Silva atgriezās pie savas agrākās iedomas, ka viņa provincē jāuzstājas Dēmetrijam Libānam, kas līdz šim bija sīvi pretojies neatlaidīgajiem uzaicinājumiem; tagad to vajadzēja panākt, lai tur lūst vai plīst. Tāpēc pie vakariņu galda Josefa klātbūtnē viņš atsāka sarunu par pilsētas padomnieka Akavjas nodarījumu, vēlreiz izklāstīja visus argumentus, kāpēc nav iespējama šā vīra apžēlošana, un tad pēkšņi devās uzbrukumā aktierim.

— Es tomēr nevēlos, — gubernators pieglaimojās, —lai jūdi mani uzskatītu par savu ienaidnieku. Tieši jums, mani kungi, es pašām pirmām kārtām gribētu parādīt, cik liels jūsu draugs esmu. Šā Akavjas glābšanu es atdodu jūsu rokās, manu Dēmetrij Pierādiet man savu draudzību, un es pierādīšu jums savējo. Piedalieties manās svētku izrādēs, un es jums uzdāvāšu jūsu ticības brāļa dzīvību.

Libāns nobālēja. Silvas piedāvājums parādīt šejienes provinciāļiem, kas ir īsts aktieris, viņu stipri vilināja jau no paša sākuma, bet viņš dūšīgi turējās pretī. Viņš gribēja palikt uzticīgs dotajam zvērestam, gribēja Jahvem par godu atteikties no savas mākslas, jo vai tad nebija desmitkārt lielāks noziegums uzstāties šeit, Izraēla zemē, svētceļojuma un grēku izpirkšanas laikā? Taču šis jaunais piedāvājums sagrāva visus viņa apsvērumus. Tagad runa vairs nebija tikai par viņu, tagad runa bija par cita cilvēka — viņa jūdu brāļa dzīvību, par ko, kā likās, cīnās viss Izraēls. Vai tas bija Jahves mājiens vai varbūt atkal velna kārdinājums? Katrā ziņā šis piedāvājums Libānam nozīmēja jaunu cīņu.

— Varbūt man būs jātēlo jūds Apella? — viņš dzēlīgi jautāja. Taču tikai Josefs saprata šā jautājuma dzēlīgumu. Gubernators teātra jautājumos neorientējās un, tūlīt cenzdamies pasākumu ievadīt sliedēs, moži, neko nenojauzdams, atsaucās:

— Ko jūs gribat, manu Dēmetrij! Tēlojiet, ko gribat!

Tomēr ar šo atbildi viņš, kā bija gribējis, netika mērķim tuvāk, jo aktierī tā izraisīja veselu kārdinošu ieceru lavīnu. Gubernators viņam atjāva brīvi izvēlēties, ko tēlot. Kā būtu, ja vēlreiz pamēģinātu Laureolu? Varbūt varētu panākt, lai pa apkārtceļu cauri provincei līdz Romai vēl aizskan panākumu atbalss, tā būtu izlīdzināta Albānā notikusī drausmīgā neveiksme. Tā noteikti bija Jahves griba, ka viņam jāuzstājas Izraēla zemē. Vai gan citādi Jahve jūda Akavjas dzīvību būtu sasaistījis ar viņa izrādēm? Varbūt Jahve ar Libāna palīdzību gribēja pagāniem parādīt, ko visu spēj jūds, un tā iedvest viņiem cieņu un lielāku pieļāvību pret visiem jūdiem. Daudzas tamlīdzīgas domas un vēlmes ātri un juceklīgi sarosījās aktiera galvā, līdz viņš cienīgi un iedomīgi atbildēja:

— Tik neatlaidīgam mākslas draugam kā jums, gubernatora kungs, ir grūti pretoties. Varbūt es izšķiršos par jūras laupītāju Laureolu. Vai zināt, to es tēloju majestātei un princim Domiciānam Lūcijas teātra atklāšanā.

Silva, protams, to nezināja.

— Tas būtu lieliski, — viņš sajūsminājās.

— Es padomāšu. — Libāns bija pieveikts.

Josefs kaunējās, ka nebija runājis par Ludas universitāti, un neiedrošinājās pat klusībā smieties par aktieri.

Neilgi pēc tam gubernators jautāja Josefam, ko viņš domājot par lieldoktoru. Silva pats Gamalielu vērtēja ļoti augstu. Tas esot vīrs, ar kuru var runāt skaidru valodu, bez gariem aplinkiem. Viņš esot izmanīgs, mērķtiecīgs un vienmēr paliekot lietišķs: tāds cilvēks esot pelnījis, lai

būtu romietis. Gamaliela vienīgā kļūda esot tāf ka tieši to viņš negribot.

Un tagad atklājās kaut kas tāds, kas Josefa apbrīnu par lieldoktora gudrību vērta vēl lielāku. Proti — gubernators bija piedāvājies piešķirt Gamalielam Romas pilsoņa tiesības un otrās pakāpes aristokrātijas zelta gredzenu. Gamaliels bija pieklājīgi, bet noteikti atteicies un par šo piedāvājumu turklāt nebija saviem jūdiem bildis ne vārda, citādi Josefs to noteikti būtu uzzinājis vai nu no ben Ismaela, vai no Ahera. Tas bija gudri darīts, ka liel-doktors apmierinājās, tikai palikdams jūds, un vēl gudrāk, ka viņš, lai nekaitinātu romiešus ar atklātu noraidījumu, jūdiem neko neteica par savām iespējām iegūt romiešu pagodinājumus. Josefs pats sev atzinās, ka Gamaliela vietā nebūtu spējis turēties pretī kārdinājumiem un būtu citiem pastāstījis vismaz par savu nelokāmību.

Flāvijam Silvām bija pamats jautāt Josefam, kādas ir viņa domas par lieldoktoru. Gubernators atklāja, ka Gamalielam drīz tikšot dota izdevība pierādīt savu izslavēto lietišķumu. Viņam, gubernatoram, vajadzēšot lieldoktoru nostādīt grūtas problēmas priekšā. Proti: neesot diemžēl piepildījusies cerība, ka pēc apgraizīšanas aizlieguma jūdi beidzot nomierināsies un metīs mieru fatālajai citu pārvilināšanai savā ticībā. Gluži otrādi — pēdējos mēnešos vēl dedzīgāk nekā senāk tiekot izdarīti mēģinājumi pievērst Jahves mācībai sīriešus, grieķus un romiešus, no ceļojošajiem sprediķotājiem nevarot ne atkauties, tie traucējot sabiedrisko kārtību. Līdz šim neesot izdevies atrast juridisku pamatu, ar ko pret šiem vīriem vērsties, jo šie izgudrēm sargoties savus klausītājus aicināt uz apgraizīšanu, bet jūdu reliģija kā tāda taču esot atļauta. Un nu pavisam nesen viņam esot stāstīts, ka šie nabagu pravieši nemaz neesot īsti jūdi, bet piederot pie kādas apšaubāmas jaunas sektas, kuras atbalstītāji tiekot saukti par minajiešiem jeb kristiešiem. Viņi paši gan to dedzīgi apstrīdot un sakot, ka jūds paliek jūds, vienalga, vai tas būtu farizejs vai minajietis, gluži tāpat kā suns esot tiklab Maltas špics, kā arī dogs. Jūdu lietpratēji šajā jautājumā līdz šim esot tikai gari teoloģiski spriedelējuši, bet nevarējuši sniegt neko taustāmu, pateikt «iā» vai «nē». Viņam, Flāvijam Silvām, nu vienreiz pietiekot. Viņš tagad esot oficiāli griezies Jabnā pie lieldoktora un kolēģijas, lai viņi skaidri un gaiši pasakot savas domas, vai šie mi-najieši ir pieskaitāmi pie jūdiem vai ne.

Tas Josefam bija trieciens. Līdz šim Jabna pret minajiešiem bija izturējusies visai iecietīgi, kaut gan doktoru lielākā daļa viņus neieredzēja. Ja nu tagad Roma prasīs, lai kolēģija kristiešus noliedz, — vai tad doktori nepakļausies divkāršajam spiedienam un neatteiksies no šiem bīstamajiem, valstij naidīgajiem līdzskrējējiem? Noteikti viņi to darīs. Josefu dziļi sāpināja tas, ka jau tik drīz izrādīsies — taisnība tomēr bijusi Hannai, nevis viņas vīram ben Ismaelam.

Viņš drudžaini domāja, vai nevarētu kaut kā novērst minajiešiem draudošās briesmas. Pirms vēl gubernators bija beidzis runāt, Josefs atskārta, ka ir viens vienīgs ceļš. Kolēģijā minajiešiem bija maz draugu, bet šo vīru vārdiem bija svars. Viņi nevarēja savu panākt tikai tāpēc, ka viņus nebalstīja valsts autoritāte. Bet kā būtu, ja viņiem šo autoritāti sagādātu? Ja minajiešu pusē nostāsies Romā atzītā Ludas universitāte, tad Jabnas doktori diezin vai iedrošināsies oficiāli vērsties pret minajiešiem un tā apliecināt, ka šķelšanās ir notikusi pat jūdu augstāko garīgo vadoņu vidū.

Jautājums: «Ja jūdaismu var saglabāt, tikai padarot to nacionālu un atsakoties no tā kosmopolītiskās sūtības, — vai tad tas vispār ir jāsaglabā?» — šis jautājums, kas Ludā vēl pastāvēja kā blāva, tāla, teorētiska problēma, pēkšņi kļuva draudīgs un ārkārtīgi aktuāls. Ja doktori izturēsies pret minajiešiem labvēlīgi, tas būs izaicinājums saniknotajai Romai un radīs represijas. Ja viņi no minajiešiem atteiksies, tad jūdu kopība vēl krasāk un augstprātīgāk nodalīsies no pārējās pasaules. Pēkšņi ļoti svarīgs kļuva jautājums, vai Josefs tagad kļūs par Ludas universitātes protežētāju vai ne. Viņam šobrīd ir iespēja runāt ar gubernatoru, situācija ir labvēlīga, tāda cilvēka kā Flāvija Silvas ausīs viņa pamatojumiem vajadzēja izklausīties pārliecinošiem.

Visas neapjaustās ilgas pēc reliģijas, kādas vien mājoja Josefā, tagad urdīja viņu aizstāvēt minajiešūs, ben īsmaelu, Aheru. Bet viņš garā dzirdēja Gamaliela skaidro balsi: «Kas nesaskan ar prātu, ir pretīgs.» Ben Ismaela un Ahera izvirzītais mērķis bija nesaprātīgs. Ja arī tūkstoš gados to varbūt varētu sasniegt, tomēr tagad tā bija utopija, un tiekšanās pēc tās apdraudētu jūdu eksistenci. Kas atzina, ka mesijas atnākšana ir jau notikusi, kas atsacījās no tempļa atjaunošanas cerības, tas atteicās no visas jūdu tradīcijas. Ja Josefs tagad aizrunās par Ludas universitāti,

tad līdz ar to atzīs, ka Jeruzalemei un templim jāpaliek sagrautiem uz visiem laikiem, tad viņš pats sevi izslēgs no nākamā mesijas valstības.

Viņš klusēja. Viņš nerunāja par Ludas universitāti.

Josefs nezināja, ka pats Gamaliels ar starpnieku palīdzību panācis, lai gubernators pieprasītu Jabnas atzinumu par minajiešiem.

Nemiers Josefu dzina atkal uz dienvidiem. Vispirms viņš iegriezās savā muižā. Pirms došanās pie draugiem uz Ludu un Jabnu viņš savās mājās gribēja mierīgi pārdomāt, ko lai atbild uz jautājumu: «Kāpēc tu mūs pameti likteņa varā?»

Viņš nebija savā muižā pavadījis vēl ne divas dienas, kad ieradās pārsteidzošs viesis — Tiberiādas Justs.

Josefs šo cilvēku nebija redzējis sešus gadus. Tas viņam bija garīgi vistuvākais un visnaidīgākais par jebkuru citu visā pasaulē. Starp viņiem pastāvēja mūžīgs strīds, domstarpības, kas bija sākušās pirms sešpadsmit gadiem Romā, kad abi satikās pirmo reizi, tā bija nepabeigta saruna, kurā bija Josefa dzīves jēga. Šajā sarunā Justs vienmēr bija bijis uzbrucējs, viņš to vadīja ar niknumu un izsmieklu, ar naida asredzību, un Josefs savukārt ienīda cilvēku, kas viņa vājības tik labi pazina un tik nesaudzīgi cēla gaismā, taču viņš dzīvoja tikai tādēļ, lai pierādītu šim cilvēkam, kas viņš ir Tā nebija bijusi pietiekama atbilde, ka Josefs bija Justam divas reizes izglābis dzīvību, vienu reizi pat noņemdams viņu no krusta, ar to vēl saruna nebija galā. Šī Josefa izturēšanās nebija vedinājusi Justu uz piekāpšanos, gluži otrādi: kad visi slavēja «Jūdu karu», viņš šo grāmatu divdomīgi nokritizēja, darīja to spoži, bet virspusēji un tad pats sēdās rakstīt, lai pārspētu to ar dziļāku darbu. Visus šos gadus Josefs bija gaidījis sarunas turpinājumu. Taču tagad, kad šis vīrs pēkšņi bija ieradies, viņš nobijās kā mazs zēns, kas, pēkšņi izsaukts, nezina, ko atbildēt.

Kamēr Josefs saņēma viesi, slēpdams satraukumu aiz daudzajiem apsveicināšanās vārdiem, viņš arī vispirms bikli, tad arvien drošāk pētīja Justa dzeltenīgo seju. Justam bija četrdesmit trīs gadi tāpat kā Josefam, un, kad viņi pirms sešpadsmit gadiem Romā pirmo reizi satikās, abi bija izskatījušies pārsteidzoši līdzīgi. Tagad viņu izskatā vairs nebija nekādas līdzības. Justa seja bija cietāka, sausāka, grumbu izvagota, ādas dzeltenīgums kļuvis iepelēks. Viņš bija bez bārdas, rūpīgi skuvies, galva balstījās uz šaušalīgi tieva kakla. Justs bija vecs, nolietojies; viņš turējās ļoti stalti, taču bija redzams, ka tas prasa daudz pūļu. Toreiz, kad viņu noņēma no krusta, bija vajadzējis amputēt kreiso roku virs elkoņa, un Josefs neviļus ar acīm meklēja stumbeni.

Maltītes laikā Justs bija nerunīgs un no gardajiem ēdieniem, kurus Josefs lika celt galdā, iebaudīja visai maz. Viņam bija zināms viss, ko Josefs pa šo laiku darījis un piedzīvojis. Viņš dzēlīgi sacīja, ka Josefs savā nekonsekvencē palicis konsekvents un droši turpinājis savu līkloču ceļu. Ne bez panākumiem, kā redzams. Viņa uzvaras vainagotā cīņa par dēlu Paulu ārkārtīgi līdzinoties uzvaras vainagotajai cīņai par tiem trim doktoriem, kurus viņš toreiz izglābis ar ķeizarienes Popejas palīdzību, arī sekas esot līdzīgas. Viens un tas pats raksturs acīmredzot vienmēr izraisot līdzīgas situācijas un līdzīgu likteni. Justs ķiķināja — agrāk tik atturīgais kungs šo nepatīkamo paradumu bija piesavinājies pēdējos gados.

Nicināšana izurbjas cauri pat bruņurupuča bruņām, un senāk Josefam bija licies, ka Justa nicināšanas gaisotnē viņš nespēj vairs tālāk dzīvot. Taču šoreiz viņš niknā kunga dzeldīgās runas uzņēma mierīgi. Viņš redzēja, ka kreisās rokas trūkums Justam sagādā grūtības ēdot, kaut arī viesis centās rīkoties veikli; šī izveicīgā darbošanās tomēr radīja netīkamu iespaidu, un Justs pats izskatījās stīvs un nožēlojams. Josefā pamodās sirsnīgas jūtas pret aso, stingro, dzīves dragāto vīru, un viņš gandrīz vairs nejuta aizvainojumu.

Viņš bija saspringts drīzāk aiz ziņkāres, ko gan šis cilvēks no viņa grib. Justs noteikti bija devies uz Jūdeju smelties spēkus savai grāmatai, un tas, ka viņi abi vienlaikus un viena un tā paša iemesla pēc meklējuši dzimtenes tuvumu, Josefam jau pats par sevi bija svarīgs apliecinājums, jo Justu viņš atzina par sava laika lielāko rakstnieku un Justa izturēšanos — par mērauklu paša dzīvei.

Taču ne maltītes laikā, ne arī pēc tam Justs par sava apciemojuma mērķi nebilda ne zilbi, un abi aizgāja gulēt, bet Justs vēl neko nebija teicis. Josefs gulēja slikti. Visu nakti viņš garā cīkstējās ar Justu un atrada trāpīgas atbildes uz teikumiem, kurus pretinieks diemžēl nebija izrunājis. Aizvainojums, ko viņš Justa klātbūtnē nejuta, pēc tam sūrstēja jo stiprāk. Septiņdesmit septiņi ir tādi, kuriem ir pasaules auss, un es esmu viens no viņiem. Taču šā Justa ausš viņam trūka.

Nākamajā dienā Josefs vairs nespēja novaldīties nn tieši pajautāja, vai un ar ko viņš varot Justam pakalpot. Viesis pastāstīja, ka viņam esot vajadzīga valdības atļauja četras vai piecas nedēļas uzturēties Cēzarejā. Josefs, kurš ar savu darbību rakstniecībā ieguvis šāspasaules vareno labvēlību, varot šajā ziņā mazāk veiksmīgajam kolēģim izpalīdzēt.

Josefs tūlīt un ar prieku bija gatavs to darīt. Viņš izbrīnījies jautāja, kā gan tas iespējams, ka karaļa Agripas sekretāram jāgriežas pie viņa, Josefa, tik nenozīmīgā jautājumā. Izrādījās, ka Justs vairs nav Agripas sekretārs. Viņam jau sen bijusi tāda sajūta, ka ar savu asumu un nelokāmību neesot karalim tīkams, un pēdējā laikā Ag-ripa viņu arvien mazāk nodarbinājis. Justs tomēr nav gribējis algu saņemt par velti, un, kad Berenīke atceļā no Romas nonākusi Aleksandrijā, viņš griezies pie princeses ar lūgumu, vai viņa nepalīdzētu atkal tuvināties Agri-pam. Berenīke viņu uzņēmusi laipni. Bet tad viņi — Justs vairs neatcerējās, kādā sakarā, — sākuši runāt par Este-res grāmatu un Justs mazliet paironizējis par Ahasveru — šo prātā mazliet tērēto harēma valdnieku, kas pieļāvis, ka mīļākā viņu gultā apmāj, čukstēdama ausī savas kliķes vēlmes. Licies, ka Berenīke Justa doto raksturojumu attiecinājusi uz Titu un tāpēc dīvainā kārtā noskaitusies. Katrā ziņā viņa manāmi sapīkusi, un Justs, būdams lepns un juzdamies aizvainots, nav pat sācis par sevi runāt, bet atzinis par labāku tūlīt lūgt, lai Agripa viņu atbrīvo no amata.

Josefs klausījās ar dziļu nožēlu un pavisam nelielu gandarījumu. Viņš labi saprata, ka Agripa nelabprāt vēlējies vienmēr klausīties skarbā kunga ļaunpieminīgajā ķiķināšanā. Dīvaini, ka Justs, kam bija tik lielas teorētiskas zināšanas psiholoģijā, praksē tik slikti pazina cilvēkus.

Šajos apstākļos Josefs bez sevišķām pūlēm varēja draugu pierunāt, lai paliek viņa muižā līdz tam laikam, kad pienāks atļauja no Cēzarejas. Viņš gaidīja, ka Justs jautās par viņa nodomiem un sāks runāt pats par savu darbu. Tā kā Justs klusēja, viņš beidzot bez aplinkiem jautāja, vai Justs atbraucis uz Jūdeju darba dēļ. Justs atbildēja apstiprinoši. Josefs iepriecināts sacīja — arī viņš cerot, ka šās zemes gaiss, krāsas, ļaudis un valoda palīdzēšot darbā.

Taču Justs tikai savilka plānās lūpas. Viņš neesot ieradies noskaņojuma dēļ. Viņš sausi paziņoja, ka vācot materiālus — skaitļus, statistikas datus. Josefs jutās sarūgtināts, ka Justs ar savu ceļojumu uz Jūdeju apliecināja Gis-kalas Johanana teikto, nevis Josefa paša domas.

Josefs un Justs risināja sarunu ar Josefa kalpu Paklausīgo — minajieti. Abi kungi iztaujāja Paklausīgo par viņa ticības principiem, Justs to darīja kaitinoši augstprātīgi. Viņi sēdēja zemā telpā, kas bija pa pusei virtuve, pa pusei dzīvojamā istaba; bija ļoti kluss vakars. Tālumā atskanēja no ganībām nākošo aitu baru blēšana un kāju dipoņa, kaut kur svešā valodā vienmuļi dziedāja vergi. Abi kungi iztaujāja Paklausīgo, kā ekspedīciju dalībnieki mēdz izjautāt aborigēnu cilšu piederīgos. Paklausīgais neaizvainojās, bet acīm redzami skeptiski noskaņotajiem, brīžiem pat īsti dzēlīgajiem klausītājiem pacietīgi stāstīja par savu ticību; kad viņš pakustējās, klusi ieskanējās viņa verdzības zvaniņš. Kaut ari Justs izturējās augstprātīgi, šķita, ka viņš tomēr klausās ar interesi. Viņš jautāja vienā laidā, arī Josefam vēl bija daudz jautājumu, pienāca nakts, tika atnesti gaismekļi, bet viņi joprojām jautāja un Paklausīgais nepaguris atbildēja.

Kad viņi beidzot bija kalpu atlaiduši, Josefs aicināja Justu vēl mazliet pastaigāties. Justs bija ar mieru, un viņi gāja; bija jauka nakts, un Josefa noslēgtais draugs kļuva neparasti pieejams un atraisīts. Josefs gribēja šo noskaņojumu izmantot, lai parunātu ar Justu par jautājumiem, kas viņu nomāca.

Viņi apsēdās pie kādas ūdens tvertnes. Pie dūmakainajām, zilganmelnajām debesīm peldēja plāns, izplūdis jaunmēness šauriņais sirpis, bridi pa brīdim naktī īsi iekliedzās kāds putns. Josefs atvēra Justam savu sirdi, atklāja savas šaubas, neskaidrības. Viņš runāja par nemācītajiem, garā nabagajiem, kas tagad pēkšņi iedomājušies tīkot pēc Jahves un tā mācības tāpat kā izglītotie. Vai šo cilvēku prasības ir taisnīgas? Vai drīkst ļaut viņiem vaļu? Viņš runāja arī par ben Ismaela iecietīgo mācību un Ahera izsmējīgajiem uzbrukumiem, kas viņu vilka uz vienu pusi, un par Gamaliela reālpolitiskajiem argumentiem, kas virzīja uz citu pusi. Jā, tagad Josefs reizēm pavisam nopietni jautāja pats sev, vai visas viņa pamatīgās zināšanas un ar tik lielām pūlēm izstrādātā metode ir kas vairāk nekā tukšs gaiss un vai tādi cilvēki kā mi-najietis Jakobs vai pat šis Paklausīgais, kuri ir vienkārši savā ticībā un nojausmā, nav apveltīti ar dziļāku Jahves un pasaules izpratni.

Justs bija ģērbies vasarīgi viegli, viņš izskatījās atbaidoši izdēdējis, un rokas stumbenis ar sauso, krunkaino ādu pretīgi rēgojās ārā no bezpiedurkņu apakštērpa. Tā nu viņš vārajā gaismā vājš un kalsns sēdēja uz akas malas blakus Josefam.

— Ak, mans Josef, — viņš teica, ierastajā manierē ķiķinādams, taču viņa zobgalībā šoreiz nebija izsmiekla, — neraizējieties par to! Pat jūsu zināšanas, kaut gan man tās nešķiet pamatīgas, ir vairāk noderīgas nekā jūsu kalpa vai jūsu minajieša brīnumdara gudrība, kas cēlusies no «dievbijīgas vērošanas». Es bieži esmu mēģinājis izdabūt kādu atziņu no izslavinātās nesamaitātās laju dvēseles, taču, lai cik objektīvi centos, laju intuīcija mani nekad nav aizvedusi kaut kur tālāk. Ja vajadzīgs sasist galdu, uzcelt lauku māju, izārstēt vēdera aizcietēj urnu, tad laju ikdienišķais saprāts var lieti noderēt, ja turpretī man ir vajadzīgs īsts rakstāmgalds, es eju pie mācīta galdnieka, un, ja gribu īstu māju, tad griežos pie arhitekta, bet, ja man ir gangrēna, tad meklēju ķirurgu. Nesaprotu, kāpēc tad, ja gribu dziļāk izzināt Jahvi, man būtu jāiet pie garā nabagā, nevis pie speciālista, kas pētījis Jahves grāmatas. Es nespēju draudzēties ar tādiem, kuri vēršas pret intelektu un slavēt slavē intuīciju. Ne jau ar intuīciju Pitagors atklāja, ka abu katešu kvadrātu summa ir vienlīdzīga hipotenūzas kvadrātam, un, ja inženieris Sergijs Orata būtu paļāvies uz intuīciju, tad nekad nebūtu izgudrota apkure ar siltu ūdeni. Ja tas ir racionālisms, ka garā bagātie tiek vērtēti augstāk par garā nabagajiem, tad es esmu racionālists.

Viņš neapzināti rotaļādamies raustīja ķēdi, kas iedarbina cisternas smeļratu. Atskanēja tik spalga čīkstoņa, ka Justs izbijies atrāvās nost. Tad viņš apsēdās ērtāk un turpināja klusā, bet skaidrā balsī:

— Mūsu sentēvu nebija daudz, viņi klejoja pa tuksnesi, viņiem nebija pazīstamas pastāvīgas apmetnes, viņi cīnījās ar plēsīgiem zvēriem un ar debesu uzsūtītu sliktu laiku, viņi nokāva cits citu, viņiem atlika maz laika pētniecībai, tāpēc viņi bija atkarīgi no intuīcijas. Pamazām mēs savairojāmies, iemācījāmies dzīvot ciemos un pilsētās un izgudrojām metodes, kā loģikas ceļā izzināt neapstrīdamus faktus. Tagad mums vairs nav vajadzīga intuīcija, jo mums ir zinātne. Esmu priecīgs, ka mēs dzīvojam pilsētu un sabiedrisku sakaru laikmetā, es neilgojos pēc tā, lai atgrieztos tuksnešu, intuīcijas un praviešu laiks. Cilvēks, kas šodien uzdodas par pravieti, manuprāt, ir vai nu blēdis, vai muļķis, un, ja kāds savu nepierādāmo intuīciju grib izspēlēt pret maniem pierādāmajiem faktiem, tad es kļūstu neciešams. Tādus cilvēkus, kas man grib aizliegt lietot manu galvu, es atzīstu par saviem ienaidniekiem. Neredzu, kāpēc tāds, kam piemīt prāts, būtu mazāk spējīgs izzināt dievu nekā tāds, kam prāta nav.

Josefa iedomība uz savu garu šajās pēdējās nedēļās bija saņēmusi daudzus triecienus, viņš jutās labi, klausīdamies Justa vārdos, vairāk viņš neprasīja. Viņš sacīja:

— Jūs, manu Just, negribat redzēt, pēc kā šie ļaudis tiecas. Viņi tic, ka, pietiekami dziļi iegremdējoties sevī, dievu var ieelpot kā gaisu; viņi domā, ka pārmērīga paļaušanās uz savu zināšanu apliek it kā bruņas ap sirdi, tā ka sirds noslēdzas un nespēj vairs uzņemt dievu, kad tas nāk. Es pazīstu ļoti izglītotus cilvēku, kas pārzina loģiskās pētniecības metodes un tomēr nekaunas mācīties no minajiešiem.

Nakts bija tik klusa, ka pat lūstoša zara knakšķēšana likās skaļa; zilgano tumsu vēl tumšāku vērta blāvi spīguļojošās kukaiņu miriādes.

— Meldija, kuru jūs man te dziedat, man šķiet visai pazīstama, — kalsnais Justs ķiķināja. — Atpakaļ tuksnesī, projām no civilizācijas, no domāšanas, atpakaļ pie tīrās vērošanas, tad jūs atradīsit dievu! Tā kvēli sprediķo visi tie, kuriem dievs nav devis spriešanas spēju. Turpretī tie, kas tā sprediķo, tomēr spēdami domāt, paši aiz sava kūtruma kļūst par gara nodevējiem, un tas notiek tāpēc, ka viņiem ir bail pašiem no savām atziņām.

Pēc brīža Josefs sadūšojās un virzīja sarunu tālāk. Patlaban visvairāk ciezdams no sava iekšējā konflikta, viņš gribēja dzirdēt tieši Justa spriedumu, jo vienīgi Justu atzina par kompetentu tiesnesi.

— Nesen man bija iespēja izdarīt minajiešu labā kaut ko ļoti svarīgu, — viņš atzinās, runādams kā vilcinoties un pārsteidzoši maigā balsī. — Taču es to neizdarīju. Reizēm man šķiet, ka rīkojos nepareizi, ka man nevajadzēja izvairīties. — Josefs bailīgi gaidīja, it kā viss būtu atkarīgs no Justa atbildes.

Taču Justs smējās un atbildēja pat labsirdīgi. — Jūs esat muļķis, mans Josef. Izvairīdamies to darīt, jūs pirmo reizi mūžā rīkojāties saprātīgi.

Josefs priecājās, ka Justs atbrīvo viņu no grēka, viņš bija laimīgs un juta patiesu draudzību pret šo vīru.

Justs runāja vēl. Rēnajā naktī viņa balss skanēja augstprātīgi, cieti, asi: — Nē, mans mīļais, negaidiet nekā laba no šās šaursirdīgās, kuslās minajiešu doktrīnas! Sī mācība ir domāta tikai vārgdieņiem. Ir viegli cerēt uz jauku dzīvi viņsaulē, ko var iegūt tikai ar ticību. Man šķiet pārāk lēta tāda mācība, ka vienam bijis jācieš par visiem, bet tie citi šādā veidā tikuši atbrīvoti no savas ciešanu daļas. Un vēl — cik vienkārša ir minajiešu dogma, tik pārspīlēta ir viņu morāle. Jau mēs prasām daudz. Tā ir stingra prasība, ka nedrīkst ienīst savu tuvāko, tomēr ar labu gribu sevi varbūt var tiktāl izaudzināt. Taču tas, ka jāpagriež pretī kreisais vaigs, ja kāds tev sit pa labo vaigu, — tā jau ir pārcilvēciski necilvēciska prasība, līdz ar to tai jāpaliek tikai skaistam teorētiskam ideālam. Nē, mans Josef, nenāciet pie manis ar ērto nekā nedarīšanas un atsacīšanās gudrību.

— Jums jāatzīst, Just, — Josefs pēc brīža izvirzīja citu iebildumu, — ka, izņemot pāris hellēnistu, jūdu vidū patlaban minajieši ir vienīgie, kuri vēl tiecas īstenot svētajos rakstos pausto universālo sūtību.

— So ļaužu kosmopolītisms, — Justs nicīgi attrauca, — ir plaša patēriņa prece tāpat kā viss, ko viņi sludina. Savu universālismu viņi pērk, pamezdami novārtā visas jūdu lielās, stiprās tradīcijas, tautas garīgo vēsturi. Kosmopolītisms ir jāizcīna. Cilvēkam jābūt izjutušam nacionālismu, lai zinātu, kas ir pasaules pilsonība. Ja man jāizvēlas starp doktoriem un minajiešiem, tad es dodu priekšroku doktoriem. Viņu gudrviltīgi šaurais nacionālisms ir pretīgs, taču viņi vismaz nepadodas, bet cīnās. Viņi prasa, lai cilvēki dzīvotu darbīga, bīstama mesijas gaidās, turklāt ļaudis paši ar savu izturēšanos var šā mesijas parādīšanos paātrināt vai novilcināt. Minajieši aprobežojas vienīgi ar atsacīšanos. Uzdevums ir tāds: ne-iesīkstēt nacionālismā un arī nesajaukties bezkrāsainā mistrojumā. Doktori šo uzdevumu nav atrisinājuši, bet minajieši vēl mazāk.

Justs apklusa. Viņi piecēlās. Abi klusēdami gāja naktī. Kad bija nonākuši gandrīz pie mājām, Josefs jautāja to pašu, ko jau reiz pirms daudziem gadiem bija Justam jautājis Romā: — Kas jūdu rakstniekam jādara šodien?

Kalsnais draugs tomēr neko vairs neatbildēja. Viņš tikai paraustīja plecus; bija dīvaini redzēt, kā pacēlās kreisais

plecs bez rokas, un Josefs lāgā nesaprata, vai tas bija bezcerības žests. Jau stāvēdams durvīs un atvadīdamies, varbūt atcerēdamies teikumu, kuru bija sacījis, pirmo reizi tiekoties ar Josefu, Justs tomēr vēl pateica:

— Tas ir savādi. Kopš templis ir sagrauts, dievs atkal ir Jūdejā.

Vai tā bija atbilde?

Nākamajā dienā Justs saņēma pasi ceļojumam uz Cēza-reju un aizbrauca.

Josefs savukārt, atcerēdamies nakts sarunu pie akas, tajā dienā sacerēja «Triju līdzību psalmu».

Tiem, pie kuriem es piederu,

Jahve ir licis

Būt par savas zemes sali.

Bet kā gan varam būt sāls,

Ja ūdens ir daudz,

Ja mēs izkustu tajā Uz mūžiem un kļūtu par neko,

Tā ka no mums nepaliktu ne pēdas, ne miņas Un mūsu sūtība zustu?

Es negribu zust.

Negribu būt sāls.

Ak, kāds prieks būt ugunij,

Kas plīvo no tava spēka Un nenoplok, un neapdziest.

Laimīga gaisma, laimīga liesmai

Bet tā kvēlot var tikai degošais ērkšķukrūms.

Pat Mozus, pēc liesmas tiekdamies,

Apdedzināja muti,

Un vārdi tam lēni un stostīgi nāca pār lūpām.

Kur nu man, niecīgam, sapņot par to!

Nevaru būt uguns.

Kāda gan Jēga spožajam lokam,

Kas zaigo, kad saule laužas caur lietu?

Varbūt tik bērniem un sapņotājiem tas dara prieku.

Tomēr tieši šo loku

Jahve izredzēja par zīmi

Savai savienībai ar nicīgo miesu.

Ļauj man būt šādai varavīksnei, Jahve,

Kas ātri gaist, bet atdzimst vienmēr no jauna,

Zaigojot daudzās krāsās, bet nākot no vienas gaismas;

Kas ir tilts no tavas zemes uz tavām debesīm,

Odens un saules sajaukums,

Kas rodas vienmēr,

Kad sajaucas saule un ūdens.

Negribu būt sāls.

Nevaru būt uguns.

Ļauj man būt varavīksnei, Jahve!

Josefs savā muižā sāka justies kā mājās. Saruna ar Justu bija padarījusi viņu lēnprātīgāku. Viņš daudz uzturējās vienatnē, devās garās, vientuļās pastaigās, tomēr nenoslēdzās no cilvēkiem. Viņš risināja mierīgas sarunas ar pārvaldnieku Teodoru, ar Paklausīgo un citiem kalpiem un kalponēm.

Šajā pārdomu laikā viņš kādu dienu aizgāja līdz pusmuižai «Jaltas aka», kur dzīvoja Mara. Ieraudzījusi Jo-sefu nākam, Mara spēji pietvīka, bet tas nenotika aiz dusmām kā pirmajā tikšanās reizē.

— Lai tev veselība, Mara! — Josefs viņu uzbilda ar parasto aramiešu sasveicināšanās teicienu, un Mara atbildēja, arī kā parasts.

— Miers ar tevi, mans kungs!

Taču tagad viņa jautāja tāpat kā Dori ja:

— Kas mums vēl būtu runājams?

Tā kā Josefs klusēja, viņa vēl piebilda:

— Man ir daudz darba. Vīnakalni ir aizlaisti, un eļļas koka augļi — sīki. Turklāt gaišspalvainā.babiloniešu ēzeļmāte ir grūsna. Tā rūpīgi jākopj, ēzeļmāte bija ļoti dārga.

— Atļauj man šeit pasēdēt un nolūkoties tevī! — Josefs lūdza. Viņš sēdēja klusu un skatījās. Viņš bija atgriezies Izraēla zemē, lai tiktu skaidrībā ar sevi, bet. uzturēšanās Cēzarejā un Galilejā, Samarijā un Emmausā, Ludā un Jabnā bija radījusi tikai vēl lielāku sajukumu. Darbam nepieciešamo mieru un spēku viņš varēja rast tikai šeit, savā muižā.

Viņš sēdēja uz saules apspīdēta, zema mūra žoga un skatījās, kā Mara strādā — basām kājām, aizsegusies no saules ar salmu platmali. Josefs sēdēja klusu un nodevās domām.

Pirms ziemas vētrām un kuģu satiksmes pārtraukšanas jātiek atpakaļ Romā, tā viņš ir apņēmies. Varbūt būtu gudrāk palikt šeit un mierīgā garā tepat rakstīt Izraēla vēsturi? Bet, ja viņš strādās šeit, vai tad viņu netraucēs pati šī zeme, pārāk lielais lietu un cilvēku tuvums, apkārt viļņojošo notikumu virpulis? Vai vēstures rakstīšanai nav nepieciešama arī telpiska distance?

Tā, kā viņš patlaban sēž un skatās uz Māru, Boāss varētu būt nolūkojies Rutē. Rute bija moabiete, svešiniece, nejūdiete, bet tieši viņa, kā vēstī svētie raksti, tika izredzēta par Dāvida ciltsmāti. Bībele nav šaura un nacionālistiska. Jahve, kā vēstī cits stāsts, dusmojās uz Jonu un sodīja viņu, tāpēc ka Jona gribēja dieva vārdu nest tālāk tikai Izraēlam un liedzās to sludināt ari nejūdiem, lielajai Ninives pilsētai. Tā rakstīts Bībelē. Viņš, Josefs, ir apprecējis nejūdieti tāpat kā Mozus — midiānieti. Taču viņš nav Mozus, un viņa laulība nebeidzās labi.

Lēvirāts ir dīvains iestādījums. Ja nomirst vīrs, neatstājis sievai dēlu, tad nomirēja brālim jāprec šī sieviete un jārada viņai bērni. Cik daudz lielāks pienākums gan tad ir vīram pret tādu sievu, kuras vienīgais dēls gājis bojā viņa vainas dēļ! Daudzi doktori slavina otrreizējas precības ar šķirto sievu un dēvē to par cildenu, krietnu darbu. Ja šeit saulē blakus strādājošajai sievai rotaļātos viņa bērni — kā tas gan priecētu acis! Gamaliels ir gudrs vīrs un labvēlīgi noskaņots pret Josefu; ja Josefs šo sievieti no jauna apprecētu, tad lieldoktors gan atrastu ceļus un līdzekļus, kā panākt, lai par pilntiesīgu tiktu atzīta visa viņu laulība.

Josefs klusu sēdēja līdz pat vakaram un necentās virknēt domas noteiktā secībā, bet ļāva tām nākt un iet, kā pašas grib. Vakarā Mara sauca savus kalpus un kalpones pie galda. Josefs gaidīja, vai Mara nelūgs viņu palikt. Viņa nelūdza. Tad viņš nopietni un pieklājīgi atsveicinājās un gāja projām.

Ludā acīmredzot vēl nezināja, ka gubernators pieprasījis atzinumu par minajiešiem, kā viņš pats bija stāstījis Josefam. Ne Hanna, ne Ahers, ne pat ben Ismaels neuzmācās Josefam ar nepatīkamiem jautājumiem, vai viņš griezies pie Flāvija Silvas universitātes lietā. Tomēr draudzīgā tuvība, kāda līdz Josefa aizbraukšanai bija pastāvējusi starp viņu un ludiešiem, bija izgaisusi. Saruna ar Justu gan viņam bija palīdzējusi lielā mērā atgūt savu agrāko noteiktību, tomēr bija žēl, ka ludieši tagad izturējās pret viņu kā pret svešinieku. Straujā Hanna noteikti uzskatīja viņu par gļēvuli, kaut arī ārēji saglabāja pieklājību.

Ahera nostāja bija dīvaina. Viņš ielūdza Josefu pie sevis, viņi kopīgi ēda vakariņas — abi vīrieši un skaistā, brūnā Tabita. Ahers tovakar nebija tik runīgs kā parasti. Josefs, šā nerunīguma urdīts, runāja toties jo vairāk — stāstīja par gubernatoru, par Flāviju Neapoli, par Libānu, pilsētas padomnieku Akavju, pat par Justu. Ahers lēnām pavērsa pret viņu savu pilnīgo seju, uzmeta viņam skumīgu, zinošu skatienu un bez aplinkiem sacīja:

— Jūs savā mūžā esat daudz darījis, daudz runājis un daudz rakstījis, vairāk nekā lielākā da Ja citu cilvēku. Jūs noteikti vienmēr centāties savas runas un darbus saskaņot. Dīvaini, ka jums tas tik reti ir izdevies.

Šis pēkšņais nekautrīgais apvainojums Josefu pārsteidza. Ja nebūtu notikusi saruna ar Justu, viņš droši vien būtu enerģiski protestējis. Taču tagad jaunā cilvēka rūgtie vārdi viņam bija gandrīz tīkamāki nekā citu klusēšana.* Attiecībā uz pagātni šim cilvēkam varēja būt taisnība, bet attiecībā uz nākotni — noteikti ne. Viņš neko neatbildēja.

Brūnā Tabita skaista un miegaina laiski zvilnēja uz sava dīvāna. Ahers sacīja: — Es, starp citu, esmu jūsu «Kosmopolītisko psalmu» atdzejojis grieķiski.

Josefs dega nepacietībā dzirdēt, kā viņa panti varētu skanēt grieķiski Ahera atveidojumā, bet viņš neuzdrošinājās lūgt, lai namatēvs tos norunā. Taču Ahers, licis Jo-sefam brītiņu pagaidīt, sāka pats. — Klausieties! — viņš teica, nostājās aiz galda, atspiedās uz tā, nodūra acis un tad sakoncentrējies sāka runāt savā gausajā, tīrajā grieķu valodā.

Atdzejojumā bija atveidota Josefa ebrejisko pantu ikviena noskaņu maiņa, ikviena nianse. Tādā, tieši tādā veidolā Josefs būtu ietvēris savas jūtas, ja būtu dzeju radījis grieķiski. Viņu sajūsmināja šo pantu skaistums — kā tie tagad ieplūda viņa ausīs un sirdī šajā svešajā, mīlētajā, nīstajā, ilgotajā valodā. Viņš pielēca kājās, apkampa un skūpstīja Aheru.

— Jums jābrauc man līdzi uz Romu, manu Jannaj! — viņš dedzīgi aicināja. — Mums jāstrādā kopā. Mums abiem, jums un man, kopīgi jāsaraksta jūdu vispārējā vēsture. Jūs nedrīkstat palikt šeit. Tas būtu noziegums pret jums pašu, pret mani, pret Izraēlu, pret visu pasauli!

No Josefa skaļajiem, dedzīgajiem izsaucieniem brūnā meiča bija pilnīgi pamodusies un ziņkāri vērās viesī. Mīlīgi viņu glāstīdams, Ahers teica: — Guli vien, manu balodīt! — Taču Josefam viņš vēsi attrauca: — Jūs aizmirstat, Flāvij Josef, ka es gribu panākt, lai mana dzīve saskanētu ar maniem vārdiem. Tomēr priecājos, ka mans atdzejojums jums patīk.

Josefs tikko kā bija ieradies Jabnā, kad viņu pie sevis uzaicināja lieldoktors. Likās — Gamaliels jau zina, ka Lu-das universitātes labā Josefs Cēzarejā neko nav darījis.

— Es bez grūtībām varu iedomāties, — viņš teica, — ka mūsu kopīgie draugi griezušies pie jums ar savu veco lūgumu. «Kosmopolītiskā psalma» autors droši vien juta lielu kārdinājumu nacionālajai Jabnas universitātei pretstatīt pārnacionālu universitāti.

— Tā bija, — Josefs atklāti atzina.

— Priecājos, — Gamaliels atbildēja, — ka jūs manus pamatojumus esat novērtējis atsaucīgi. Tas man atvieglina griešanos pie jums ar lūgumu.

— Esmu jūsu rīcībā, — Josefs oficiāli atsaucās.

— Vai jūs zināt, ka Flāvijs Silva prasa no manis atzinumu par minajiešiem? — lieldoktors tūlīt ķērās pie lietas.

— Jā, — Josefs atbildēja.

— Esmu dzirdējis, — Gamaliels turpināja, — ka gubernators gribot apžēlot pilsētas padomnieku Akavju. Vai j ū s to panācāt?

— Es par to runāju gan, — Josefs teica. — Taču gubernators to dara Dēmetrija Libāna dēļ.

Lieldoktors apsēdās cieši blakus Josefam un runāja ar viņu kā jaunāks draugs ar vecāku — sirsnīgi, uzticēdamies: — Ir daudzi jautājumi, kas Jabnai būtu kārtojami ar valdību Cēzarejā. Būtii labi, ja mums tur būtu pastāvīgs pārstāvis. Lai saturētu kopā doktorus un tautu — tam vajadzīgs viss vīra spēks. Pārstāvēt jūdus vēl arī attiecībās ar Romu — tas ir pāri viena cilvēka spēkam. — Un pavisam vienkārši, kā runādams par laika apstākļiem, lieldoktors piedāvāja. — Vai jūs negribētu atbrīvot mani no ārpolitikas, doktor Josef? Jūs šajos jautājumos esat vairāk pieredzējis par mani, un no visiem jūdiem tieši pret jums Romā jūt vislielāko cieņu. Man šķiet, ja mūsu lietas vadīs tik izveicīgs vīrs kā jūs, tad piecos sešos gados Roma mums piešķirs lielākas tiesības, tā ka pamazām Jabnas kolēģija no reliģiozas jūdu pārstāvniecības atkal kļūs arī par politisku. Es ar jums vienmēr esmu runājis atklāti, doktor Josef, un domāju, ka jūs mani uzskatāt par godīgu. Dalieties varā ar mani! Atstājiet man iekšpolitiku un kļūstiet par mūsu sūtni Cēzarejā! Kļūstiet par mūsu pārstāvi Romā! Jūs vienīgais to varat. — Viņš nobeidza savu runu, negaidīti pāriedams uz vaļīgāku toni, un jokodams sacīja: — Jums tas jādara kaut vai tādēļ, lai aiztaupītu maniem doktoriem jaunus strīdiņus. Ja jūs atteiksities, tad man agri vai vēlu jābrauc uz Romu. Padomājiet tikai, kādas tad izcelsies debates, vai es drīkstu pārkāpt sabata noteikumus un uzņemties ceļojumu pāri jūrai uz Romu.

Josefs mēdza pakļauties acumirkļa noskaņojumam, viņa kalsnajā sejā atspoguļojās katra izjūtu nianse, un Gama-lielam nevajadzēja daudz pūlēties, lai redzētu, cik ļoti šis piedāvājums viņu saviļņoja. Josefa galvā šaudījās dažādas domas. Amats, kuru Gamaliels piedāvāja, saturētu viņa dzīvi kā mugurkauls un atstātu arī brīvu laiku grāmatām. Dzimtene ir jauka un mīļa. Pusmuižā «Jaltas aka» saulē sēdēdams uz zemā mūra žoga, viņš bija sapņojis, ka paliks Jūdejā, zemē, kurā tik ilgi mituši viņa senči, gaisā, ko viņi tik ilgi elpojuši. Tas ir vilinošs amats, viņš varētu kļūt par starpnieku starp tiem tur Ludā un šiem te Jabnā. Ar šo Gamalielu var viegli saprasties, un ar ludie-šiem ir patīkami sarunāties. Tā būtu jauka dzīve — pusgadu Cēzarejā un pusgadu savā muižā pie Maras. Tad viņam būtu atslodze, viņš varētu runāt arainiski un nejustos svešinieks kā Romā. Te viņš saprata, cik daudz kā viņam Romā bija trūcis. Būdams kopā ar tādiem vīriem kā Gamaliels, Ahers, ben Ismaels, viņš jūt, ka te ir viņa saknes, un pat Galilejas zemnieku smagnējās meditācijās un doktoru juceklīgās diskusijas, viņu vienmuļā dziedāšana, viņu muļķīgie strīdi ir daļa no visa tā. Skaidrs, ka tas viss dos viņam jo lielāku spēku. Vai nav pārdroši atteikties no šā spēka un paļauties vienīgi uz sevi?

Bet viņa darbs, jūdu vēsture? Ja to rakstīs šeit, vai tā nekļūs vienpusīga? Vai tajā neizbēgami neiespiedīsies sīkā, muļķīgā provinces ikdiena?

It kā atminējis viņa domas, Gamaliels turpināja: — Jums ir izdevies kara vēsturi uzrakstīt tā, ka jūdi to var lasīt bez sarūgtinājuma un romieši — ar prieku. Tomēr es baidos, — viņš norādīja uz grīdas mozaīku, kur bija attēlots vīnogu ķekars, Izraēla emblēma, — ka vēl neesam tikuši tiktāl, lai cilvēks vienlaikus varētu dzert gan vīnogu sulu, gan vilcenes pienu. Dievs jums ir devis daudz spēka, bet cilvēkam gan laikam jābūt no seno praviešu rauga, lai visu mūžu spētu sagremot gan vienu, gan otru. Roma ir liela; cilvēkam, kas dzīvo tur, Izraēla zeme liekas tāla nomale un izskatās ļoti maza. Romā gaļas podi kūsā pāri, bet šeit piens un medus tiek skopās devās.

Gamaliels piecēlās, taču nenostājās pie pīlāra, lai teiktu runu, bet palika stāvam Josefa priekšā un runāja laipni un iejūtīgi, pat uzlika roku viņam uz pleca.

— Esmu jaunāks par jums un varbūt liekos jums uzmācīgs. Atzīstu, ka līdz šim jums ir izdevies būt vienlaikus gan romietim, gan jūdam, un, ja mēs visi domātu, ka tagad jums vairs nav izejas, ka tagad jums jāizšķiras pat vienu, tad jūs tomēr vēl rastu iespēju nest uz abiem pleciem. Taču, ja jūs tagad dosities uz kuģi, lai brauktu uz Romu, tad es baidos, ka tas arī paliks pēdējais, galīgais, par ko būsit izšķīries. Vai jūs labāk gribētu būt grieķu vai jūdu rakstnieks? Vai nākamajām paaudzēm būtu jūs jāsauc. par jūdu tautas vai par Palatīna vēsturnieku?

Gamaliels runāja uzstājīgi, aģitējoši, viņš bija atradis īsto pieeju, Josefs nespēja turēties pretī. Viņu vilināja šī zeme, ļaudis, darbs, ko viņam piedāvāja, un pats šis cilvēks — viņa jaunība, spēks, izmanīgais tiešums, viņa klusēšana un runāšana. Tas būtu jauki — plecu pie pleca ar šo vīru kārtot jūdu sabiedriskās lietas. Vai tomēr nebūtu labāk nevis ar mazu atvēzienu veidot jūdu vēsturi, bet ar lielu atvēzienu rakstīt jūdu vēsturi?

Gamaliels manīja, ka ikviens turpmākais vārds tikai mazinātu viņa runas iespaidu. Viņš nesteidzināja, lai Josefs tūlīt dod atbildi.

— Pārdomājiet manu ierosinājumu mierīgi, — viņš beigās teica. — Jums vēl ir laiks līdz ziemai, kad tiks pārtraukta kuģu satiksme.

Pirms oficiālas paziņošanas kolēģijā par Romas prasību lieldoktors ataicināja pie sevis uz apspriedi tos doktorus, kas skaitījās minajiešu draugi.

Ben Ismaels un viņa draugi pārsteigti sēdēja Gamaliela kabinetā. Viņi tūlīt saprata jautājuma būtību: ja kolēģija mēģinās minajiešūs un viņu ceļojošos sprediķotājus aizstāvēt, Roma vērsīsies pret Izraēlu ar jaunām represijām. Viņi saskatījās savā starpā, skatījās uz lieldoktoru un nezināja padoma.

Beidzot Gamalielam pašam nācās satriektos vīrus iedrošināt. Viņam vissvarīgākais esot, viņš paskaidroja, novērst jūdu sašķelšanos. Lai Romu vairs turpmāk nekaitinātu, pirmām kārtām, protams, kristiešiem vajadzēšot atteikties no savas propagandas nejūdu vidū, kas pēc apgraizīšanas aizlieguma kļuvusi divtik bīstama. Ja viņi tomēr to turpināšot, tad iespējas viņus vēl paturēt jūdu kopībā esot visai vājas. Kaut arī viņu vidū reizēm tiekot pausti principa noliegumam visai tuvi uzskati, minajiešu vairākums tomēr visai maz novirzoties no Jahves mācības. Viņaprāt, būtu vislabāk, ja minajiešu vadoņi par strīdīgajiem jautājumiem atklāti un mierīgi diskutētu ar doktoriem. Viņš ļoti cerot, ka šāds disputs došot kolēģijai pamatu atzinumam, ka kristieši pieder pie jūdu kopības.

Pat tiem doktoriem, pēc kuru pārliecības Gamaliels klusībā bija minajiešu ienaidnieks, kaut gan līdz šim bija izturējies neitrāli, nācās atzīt, ka viņa piedāvājums bija ārkārtīgi korekts. Paši kristieši atzina, ka viņu mācībā daudz kas ir juceklīgs. Gamaliela piedāvātais disputs dotu minajiešu vadoņiem iespēju pieskaņot savus ticības principus doktoru dogmām, neatsakoties no būtiskā. Lieldok-tora ierosinājums parādīja kristiešiem izeju no spaidīgā stāvokļa, viņš augstsirdīgi bija Jāvis minajiešiem pašiem izšķirties, vai viņi turpmāk vēlas palikt kopībā. Minajiešiem draudzīgie doktori slavēja Gamaliela gudrību un lēnprātību un bija ar mieru.

Doktors ben Ismaels apņēmās lieldoktora ieteikumu pavēstīt brīnumdarim Jakobam no Sekanjas ciema kā visu atzītam minajiešu vadonim Ludas un Jabnas apvidos. Notika tas, no kā ben Ismaels klusībā bija baidījies. Jakobs, ne mirkli nepārdomājis, ierosinājumu noraidīja. Viņa gludā, lietišķā baņķiera seja mazliet pietvīka, un viņš palika mierīgs, bet tas bija ar pūlēm saglabāts miers.

— Mēs savus ceļojošos sprediķotājus nesauksim atpakaļ, — viņš pavēstīja. — Tas būtu vislielākais noziegums, tik tiešām principa noliegums. Mūsu acīs Jahve ir un paliek ne tikai Izraēla, bet visas pasaules dievs, un mēs neļausim, ka mums aizliedz izplatīt viņa mācību pagānu vidū, kā viņš to mums uzdevis, kaut arī romieši ir aizlieguši apgraizīšanu. Mēs sludinām savu ticību, mēs priecājamies, ka to pieņem arvien vairāk ļaužu, jo paši esam pārliecinājušies, ka šī ticība ir liels mierinājums un tas, kas tajā dzīvo, ir pasargāts.

Mēs arī nevēlamies diskutēt ar doktoriem par savu ticību. Mēs to nevarētu pat tad, ja gribētu. Neviens no mums nevar uzdrošināties runāt cita vārdā kā pats savā. Mēs no doktoriem atšķiramies tieši ar to, ka nevienam negribam pavēlēt, lai viņš paliek pie kādas noteiktas mācības. Mēs neapsveram loģiskus un teoloģiskus argumentus, pretstatot tos, bet iedziļināmies mūsu pestītāja dzīvē un darbos. Mēs smeļam savu ticību no viņa vārdiem un pašu sirdīm. Mēs atļaujam ikvienam no mums saprast pestītāja vārdus pēc sava prāta. Neviens nav saistīts pie cita cilvēka dota iztulkojuma. Daudz! mūsējie sevi sauc par «ticīgajiem» tāpēc, ka mēs tā vienkārši nepieņemam priekšā rakstītus uzskatus, bet katram no mums jārod ticība pašam

savā dvēselē.

Mūsu ticībai nav robežu, un mēs negribam, lai tādas būtu. Mums nav pat kopīga vārda. Reizēm mēs saucam sevi par ticīgajiem, reizēm — par nabagajiem, reizēm — par kristiešiem. Mums jājauj doktoriem definēt mūsu ticību, jo viņi vairāk paļaujas uz savu gudrību. Mēs paši neprotam nosaukt vienā vārdā to, kas mums ir kopīgs, mēs to arī negribam, jo esam pārāk pazemīgi.

Mēs sevi atzīstam par jūdiem. Mēs ticam tam, kam tic doktori, ievērojam tradīcijas, kā doktori to nosaka. Bet mēs ticam vairāk un pakļaujam savu dzīvi stingrākiem principiem. Mēs ticam ne tikai priesterim, mēs ticam arī praviešiem. Mēs dodam ķeizaram, kas ķeizaram pienākas, bet neticam, ka ķeizara aizliegums mūs var atbrīvot no pienākuma ievērot Jahves baušļus. Un mēs domājam, ka esam ne tikai jūdu dieva bērni, bet vispārēja dieva bērni. Nevienu, kas labi jūtas savā šaurībā, mēs negribam izvilināt ārpus viņa robežām, bet mums ir uzdots slavēt Jahves plašumu. Mēs gribam teoloģiju, bet jo vairāk gribam reliģiju. Mēs gribam jūdu baznīcu, bet vēl vairāk par to gribam jūdaismu.

Vai tad jūs neredzat, mans doktor un kungs ben Is-mael, kas labi izturaties pret mums un neesat tāls mūsu ticībai, — vai tad jūs neredzat, ka lieldoktors ar savu ierosinājumu grib tikai noķert mūs cilpā? Mums uzdos jautājumus, uz kuriem nevarēsim atbildēt ne «jā», ne «nē», disputu protokolēs, un atzinuma vietā romiešiem iesniegs šo protokolu un beigu beigās panāks, ka romieši izsludinās kristietību par neatļautu reliģiju. Doktori mūs neizslēgs, viņi atļaus romiešiem mūs izraidīt, tāpat kā savā laikā panāca, lai romieši nogalinātu mesiju, viņi mazgās rokas nevainībā.

Ja jūs, doktor ben Ismael, man jautājat, ko es domāju, tad labprāt pārlūkoju savu sirdi un nolieku jums priekšā to, ko tur atrodu. Ja cilvēks nāk pie mums ar taisnu un atklātu sirdi un grib, lai viņam ko izskaidro, tad mēs meklējam dienu un nakti, līdz atrodam īsto, vienkāršo vārdu. Bet tā man liktos zaimošana, ja man vajadzētu nostāties Jabnas mācību namā un sīki kaulēties ar doktoriem par savu ticību. Lai viņi mūs aizliedz vai arī liek romiešiem mūs aizliegt! Es negribu pirkt doktoru

iecietību par tādu cenu, ka man vajadzētu paust tikai pusi taisnības, bet otru pusi noklusēt. Es labāk paužu visu, kaut ari tieku nolādēts un vajāts. Kas saka tikai pusi patiesības, to dievs izspļauj no savas mutes. Svētīgi ir tie, kas tiek vajāti pilnas taisnības dēļ.

Doktoram ben Ismaelam visai drīz rūgtā pieredzē nācās -pārliecināties, ka Gamaliela lojalitāte bijusi tēlota. Uzbrukums nāca spēcīgs un negaidīts.

Pastāvēja sena lūgsna, kas visiem jūdiem jau kopš gadsimtiem bija jāskaita trīs reizes dienā un kas kopš tempļa sagraušanas tika uzskatīta par upurēšanas aizstājēju: tie bija astoņpadsmit lūgumi. Daži lūgumi, kas attiecās uz | jūdu kopības labklājību, līdz ar tempļa sagraušanu bija zaudējuši savu īsto nozīmi un kļuvuši pretrunīgi. Pagaidām to vietā bija liktas dažas lūgsnas no Jūdas Makabeja laikiem. Kaut gan tās bija radušās apspiestības laikā, kad tempļa dievkalpojumi vairs nenotika, tomēr arī tās īsti neatbilda pašreizējiem apstākļiem.

Pēkšņi kādā sarunā par to, kā būtu grozāmi slavināšanas vārdi, kas jāsaka, pārlaužot maizi, doktors Helbo bar Nahums pieprasīja, lai arī triju nacionālo lūgumu teksts tiktu noteikts viennozīmīgā, pašreizējai politiskajai situācijai piemērotā izteiksmē. Daudzus pārpratumus radot it īpaši lūgums par Jeruzalemes atjaunošanu pašreizējā pārdrošajā formulējumā, viņš pats savām ausīm esot dzirdējis, kā pa pusei ticīgie un pat neticīgie šajā lūgumā ietverot pašu izdomātu, ķecerīgu jēgu. Ļaudis, kas stūrgalvīgi un viltīgi apgalvojot, ka mesija jau sen esot parādījies un akmenī kaltās Jeruzalemes sagraušana bijis pelnīts sods un svētība, — pat šādi ļaudis bez apdoma runājot līdzi cildeno un saviļņojošo lūgumu par Jeruzalemes atjaunošanu un sakot «āmen», kad to izrunājot priesteris, kas lūgsnu skaita priekšā. Šie bezkaunīgi un gluži vienkārši pasakot ka te esot runa tikai par Jeruzalemes atjaunošanu «garā». Doktors Helbo bija tukls kungs ar spēcīgu, gaļīgu zodu un zemu balsi, kas ar savu vareno dārdoņu piepildīja telpu. — Kā domā doktori un kungi? — viņš jautāja, pabeigdams runu, un gaidoši pavērās apkārt.

Debatēs par «principa noliegumu», kuras Helbo, kā ari doktori Jēzus un Simons audējs uzsāka vienmēr no jauna, kolēģija parasti mēdza klausīties vienaldzīgi. Doktors Helbo zināja, ka vairākums vēlas iespējami ilgāk novilcināt kutelīgā jautājuma izšķiršanu: vai minajieši atzīs-' tāmi par jūdiem? Bet vai kolēģi iedrošināsies izvairīties no debatēm vēl tagad, kad valdība pieprasījusi atzinumu? Helbo skatījās uz pretējo pusi, kur sēdēja minajiešu draugi. Viņi, neomulīgi juzdamies, saskatījās. Viņi īsti neizprata, kāds ir doktora Helbo mērķis. Tāpēc viņi atzina par labāku klusēt.

Tā kā neviens runātājs nepieteicās, piecēlās doktors Jēzus no Gofnas. Tas bija mierīgs vīrs un mēdza runāt nosvērti. Arī viņam, Jēzus sacīja, liekoties dieva zaimošana tas, ka Jahves ausī viņa lūgsnas jaucoties kopā ar principa noliedzēju lūgsnām. Paša lūgsnas tad šķietot aptraipītas, ja turpat līdzās kāds raidot augšup tos pašus vārdus, ļaunprātīgi sagrozīdams un pārvērzdams pretstatā saturu. Pēc lūguma par pilsētas atjaunošanu nevarot no skaidras sirds sacīt «āmen», ja blakus atskanot «āmen» no tāda cilvēka mutes, kurš šās pilsētas sagraušanu pasludina par svētīgu darbu, — tas esot saturā sagrozīts, ķecerīgs «āmen». Tad pat visrāmākajam cilvēkam sirdī neizbēgami iežogoties dusmas uz tādu liekuli un viņš ar lūgsnu netiekot apskaidrots, bet krītot grēkā.

Visi gaidīja, ka nu tiks izteikts kāds ierosinājums. Taču nē, ari doktors Jēzus apmierinājās tikai ar konstatējumu. Minajiešu draugi prātoja, vai ari šīs debates atkal domātas tikai gaisa jaukšanai jeb vai tie trīs domā, ka nu pienācis laiks uzbrukt pa īstam.

Viņi uzbruka. Vārdu lūdza Simons audējs. Viņš jautāja, vai doktors un kungs Helbo zinot kādu līdzekli, kā atbrīvot dievlūgšanas no ļaunās indes, par kuru viņš un kolēģis Jēzus runājuši.

Doktors Helbo tādu līdzekli zināja. Pirms desmit gadiem, pavirši pārlūkojot astoņpadsmit lūgumus,- viens no tiem esot vienkārši nosvītrots, neaizstājot ar kādu citu, un tādējādi ticis traucēts lūgsnas pamatritms. Tātad lūgumu skaits pat vairs nesasniedzot astoņpadsmit — dzīvības svēto skaitu. Sākotnējais skaitlis beidzot esot jāatjauno, doktors Helbo ieteica, un to varot izdarīt tā: trīs lūgumi par tempļa un nācijas atjaunošanu jāpapildina ar lāstu tiem svētā vārda sagandētājiem, kuri šos lūgumus nepareizi gribot attiecināt tikai uz «garu». Šāds pārkārtojums ne tikai atjaunotu lūgsnas sākotnējo kārtību, bet novērstu ari briesmas, par kurām šeit runājis viņš un kolēģi; šādu lūgumu ķeceri diezin vai spētu līdzi runāt, pēc tāda lūguma viņi gan nevarētu sacīt «āmen».

Tagad ben Ismaels un viņa draugi apjauta, kas notiek.

Neviens no trim iepriekšējiem runātājiem nebija mina-jiešus nosaucis vārdā, bet bija skaidrs, ka doktori gribēja astoņpadsmit lūgumus izmantot par ieroci kristiešu padzīšanai no sinagogām un jūdu kopības. Minajiešicm šķita svarīgi piedalīties kopējos dievkalpojumos. Viņi labprāt citēja pravieša vārdus: «Lūgšana ir labāka nekā upuris,» — un sensenie astoņpadsmit lūgumi viņiem bija tikpat dārgi kā visiem citiem jūdiem. Viņi no sirds bija iemīļojuši šo lūgumu skaitīšanu svinīgā, dziedošā balsī, daudzos draudžu namos viņi norīkoja priekšrunātājus. Ja tagad pēc doktora Helbo ierosinājuma lūgsnā tiks iepīts nolādējums ar skaidru norādi uz minajiešiem, tad viņi nevarēs pēc noteikumiem beigās teikt «āmen», jo paši nevar lūgt, lai Jahve viņus izravē. Viņiem vajadzēs mest līkumu lūgšanu namiem.

So ierosinājumu trīs doktori bija gudri izdomājuši. Ja to pieņemtu, tad ne vien tiktu minajiešiem uzspiesta noteikta izlemšana, no kuras viņi līdz šim bija vairījušies, bet būtu arī iemesls neiesniegt romiešiem kaunpilno atzinumu, kas dotu pamatu minajiešus vajāt. Tad Flāvijam Silvām varētu mierīgi pasacīt: pastāv vienkāršs līdzeklis, kā konstatēt, kas ir jūds un kas ne. Mūsu mācības ir izteiktas astoņpadsmit lūgumos. Kas tos skaita un saka «āmen», tas ir jūds. Kas to nedara, tas pie mūsu kopības nepieder. Tagad minajiešiem atlika izlemt, vai viņi vēlas teikt «āmen» pēc ķeceru nolādēšanas lūguma vai ne.

Ben Ismaels ātri aptvēra, kādas briesmas slēpjas doktora Helbo ieteikumā. Ar nebūt ne netaisna liturģiska noteikuma palīdzību tikt vaļā no nepatīkamā atzinuma sniegšanas — tas, pēc doktoru vairākuma prāta, varētu būt veiksmīgs atrisinājums. Taču ben Ismaels nebija spējīgs prātot, ar kādiem līdzekļiem izvairīties no bīstamā sitiena, — viņu mocīja viens vienīgs jautājums: vai šo ļaunprātīgo manevru izprātojuši tie trīs vieni paši, vai arī tas ir viņa svaiņa Gamaliela atradums. Viņam būtu dziļi sāpīgi uzzināt, ka Gamaliels sabiedrojies ar tiem trijiem.

Lieldoktors pats drīz vien izgaisināja visas šaubas. Viņš lūdza vārdu un īsi un dzedri pateica, ka doktora Helbo atrastais atrisinājums viņam liekoties taisnīgs un gudrs, viņš tam pievienojoties.

Ben Ismaela lielajā galvā jaucās simtiem gan apsūdzošu, gan sašutuma un rezignācijas pilnu domu. Vēl pirms dažām nedēļām viņš Hannai bija teicis, ka viņa draugi nekad nepieļaus pret minajiešiein vērsta ierosinājuma pieņemšanu. Tagad bija nākusi klāt romiešu prasība pēc atzinuma un nevienu vairs nevarēja vainot par to, ka viņš atbalsta Helbo velnišķīgi viltīgo ieteikumu, gluži otrādi: tāds, kas pret to vērstos, izskatītos pēc kopības ienaidnieka. Ben Ismaels bija tik apstulbis, ka neatrada vārdus atbildei trim doktoriem un lieldoktoram.

Viņa vietā atbildēja viens no viņa draugiem. Viņš skaidroja, ka lūgsna esot domāta tam, lai izlūgtos no dieva žēlastību sev pašam, nevis atriebību kādam citam, Jahves noliedzēju un zaimotāju sodīšana esot jāatstāj Jahves paša ziņā.

Ar savu iebildumu viņš panāca tikai to, ka doktors Si-mons, ar iesauku «audējs», cēlās augšā otru reizi un, pēc lieldoktora iejaukšanās juzdamies drošs par uzvaru, kļuva jau nepārprotami agresīvs. Viņš teica, ka ķeceri esot jāpiespiež parādīt savu īsto seju, jāatmasko šie divkoši, kuri gan apgalvo, ka esot jūdi, bet gluži kā elku dievu pielūdzēji lokot ceļus pusdieva priekšā, kas it kā atbrīvojis viņus no grēku nastas. Pastāvot daudzi uzskati, daži no tiem esot labi un daži — mazāk labi; Jahves namā esot daudz dzīvokļu, bet tur neatradīšoties vieta tiem, kuri ar ticību šim pusdievam noziedzoties pret īsto un vienīgo jūdu mācības apliecinājumu: «Dzirdi, Izraēl, Jahve vienīgi ir tavs dievs!»

Ja lieldoktors tagad būtu licis balsot, tad no septiņdesmit kolēģijas locekļiem sešdesmit noteikti balsotu par Helbo ieteikumu. Taču Gamaliels palika lojāls kā arvien. Nobeigdams sēdi, viņš teica: liekoties, ka daži ir sadusmoti, tāpēc viņš ierosinot pārcelt balsošanu uz nākamo dienu, jo neesot labi tik svarīgu lēmumu pieņemt satraukumā.

Šajā naktī ben Ismaels negulēja. Pie viņa bija draugi, arī minajietis Jakobs no sava Sekanjas ciema bija atsteidzies uz Jabnu. Viņi visi satriekti un bēdīgi sēdēja ap ben Ismaelu.

Minajietis Jakobs sacīja: — Jūs zināt, ka mēs esam jūdi un negribam pārkāpt likumu. Mūsu mesija ir nācis, lai izpildītu likumu. Mēs esam miermīlīgi ļaudis. Neizslēdziet mūs! Ir veca mācība un jauna mācība. Mēs pieslienamies jaunajai, bet nenoraidām veco. Ja jūs mūs izslēgsit, pie mums nāks arvien vairāk pagānu, mūsu ticībā ieplūdīs arvien vairāk kaut kas no jaunās mācības un paliks arvien mazāk no vecās. Nepiespiediet mūs jaunās mācības dēl atteikties no vecās!

Hanna sēdēja starp vīriešiem sadrūmusi un nikna. Viņa lūdza, lai viņi noraida ierosinājumu un, ja tiks uzveikti ar balsu vairākumu, tad lai izstājas no kolēģijas. Tautā daudzi viņus atbalstīs, un, ejot kopā ar minajiešiem, viņi spēs Jabnas doktoriem pretoties.

Ben Ismaelam bija ļoti grūti kaut ko izlemt. Tik daudz viņš saprata: ja ierosinājums tiks pieņemts, tad minajiešu vidū rituāls izzudīs; ja turpretī tas netiks pieņemts, tad romieši viņa domubiedrus apspiedīs vēl vairāk. Minajieši viņam bija mīļi, daudzas viņu mācības bija dārgas viņa sirdij Taču viņam bija dārgs arī Izraēls un tā pastāvēšana.

Viņš devās uz kolēģijas sēdi, neko noteiktu neizlēmis. Toties pretinieki bija nodrošinājušies jo mērķtiecīgāk. Viņi pieprasīja, lai vispirms tiek skaidri formulēts jaunā lūguma saturs, bet. ne teksts. Tika nolemts, ka jāizlūdzas, lai Jahve nolād divēju kategoriju principa noliedzējus: tos, kuri tic nevis Jahves vienotībai, bet gan mesijām, kas jau esot parādījies kā starpnieks starp dievu un cilvēkiem, un tos, kuri iedomājas, ka ir spējīgi izskaidrot likumu paši pēc savas sirds izjūtas, bez mantotās mutvārdu mācības un tās dieva iecelto paudēju palīdzības.

Kad tika pieņemts šāds lēmums, ben Ismaels un viņa domubiedri neteica ne «jā», ne «nē». Ierosinājums tika apstiprināts ar lielu balsu vairākumu. Sēde bija īsa, bet ben Ismaels jutās tik noguris, it kā būtu strādājis smagu fizisku darbu. Viņš ilgojās pēc savas Ludas. Iespējams, ka viņš nekad vairs neatgriezīsies Jabnā. Viņš izstāsies no kolēģijas — bez naida, bet noguris no biežās bezjēdzīgās runāšanas, dzīvos Ludā un tālāk pētīs jūdu mācību, nesaceldamies pret doktoriem, nemeklēdams mācekļus, darīdams to tikai par prieku pats sev, Hannai un savam draugam Aheram.

Kad viņš kopā ar savējiem jau gribēja doties projām, doktors Simons, ar iesauku «audējs», vēlreiz lūdza vārdu. Ben Ismaels, viņš teica, esot klusējis un balsošanā atturējies. Lai cik dziļu respektu pret tik lēnprātīgu nostāju jūtot viņš pats, tomēr tādā laikā kā tagadējais esot nepieciešams novērst jebkuras aizdomas, ka kolēģijas loceklis varētu turēties kopā ar tiem ļaundariem, pār kuriem padome nupat nolēmusi izlūgties dieva lāstu. Jahves autoritāte tiktu stipri iedragāta, ja šādas aizdomas kristu uz cilvēku, kas ir tik mācīts un pelnīti ieguvis tik lielu cieņu kā ben Ismaels. Esot ļoti svarīgi pierādīt — it īpaši tiem miljoniem jūdu, kuri dzīvo ārzemēs, — ka Jabnā tiek mācīta tikai viena mācība. Viņam esot žēl, ka ben Ismaels klusējis, un viņš lūdzot kolēģiju padomāt par līdzekļiem, kā šādu nožēlojamu rīcību vērst par labu.

Iestājās neērts klusums. Tad piecēlās doktors Helbo. Tas atkal bija viņš, kas zināja arī līdzekli. Ben Ismaelu, viņš teica, Jahve vairāk nekā citus esot apveltījis ar runas dāvanām, viņa lūgsnas vienmēr esot sevišķi dziļas un dedzīgas. Tāpēc viņš iesakot jaunā lūguma formulēšanu uzticēt doktoram ben Ismaelam. Ja to darīšot viņš, tad visi varēšot būt pārliecināti, ka ir atrasti īstie vārdi, turklāt visas pasaules priekšā tikšot dokumentāri apliecināta Jabnas vienotība un mācības vienotība.

Helbo runa bija samērā gara. Kamēr viņš runāja, ben Ismaels raudzījās uz leju un viņa bālā seja palika nekustīga. Tikai uz beigām viņš pacēla acis, taču skatījās nevis uz Helbo, bet uz savu svaini, lieldoktoru. Labu brīdi abi vīri vērās viens otrā, taču bez draudiem, vairāk gan apcerīgi un saspringti. Tiklīdz ben Ismaels bija izpratis Helbo nolūku, viņu bija pārņēmis ledains miers, bet šajā ledainajā mierā ārkārtīgi ātri darbojās domas. Viņš nešaubījās, ka Helbo ierosinājums ir saskaņots ar lieldoktoru. Taču viņš vairs nejuta ar nicinājumu jauktu naidu kā vakar Gamaliels gribēja iznīcināt to, kas varētu kaitēt Izraēlam, un ben Ismaelu viņš atzina par kaitnieku. Ben Ismaels bija savrupnieks, kas ne par matu negribēja atkāpties no savas savrupās ticības, bet kopumam ir tendence izdeldēt to, kas paliek uzticīgs savai savrupībai. Gamaliels nav viņa ienaidnieks. Lieldoktors ciena ben Ismaelu un nekādā ziņā neaizvainotu viņu, ja abi sēdētu viens otram pretī kā vienpatis pret vienpati. Taču tagad viņš tur sēž, būdams nevienpatības un līdz ar to ari nelietības iemiesojums, un domā, ka viņam ir taisnība.

Āzis, kuru senlaikos aizdzina tuksnesī, lai atbrīvotos no grēkiem, savu uzdevumu nepaveica, un minajiešu Jēzus, kas gribēja būt šāds āzis, jērs, kas uzņemtos visas pasaules grēkus, arī to nav paveicis. Jo kāpēc gan citādi Jah-vem vajadzētu viņam uzkraut to, ko ir uzkrāvis?

Ja nu kāds no šiem doktoriem grib minajiešus saudzēt, tad tas ir viņš; ja kāds izprot viņu mācības plašumu un lēnprātību, tad tas ir viņš. Un tagad šie grib, lai tieši viņš minajiešus nolād un izstumj no kopības.

Tā ir skaudra izvēle. Viņam jāizšķiras starp jūdaismu un jūdu baznīcu, bet viņš taču zina, ka jūdaismš bez šās baznīcas nevar pastāvēt.

Viņš ļoti labi zina Gamaliela argumentāciju: mēs esam spiesti daļēji atteikties no patiesības, ja negribam atteikties no tās pavisam. Bet vai patiesība vairs ir patiesība, ja viena tās daļa tiek noliegta? Taču vai Gamalielam tomēr atkal nav taisnība: vai patiesība var pastāvēt, ja tai nav kur iemiesoties?

Ben Ismaels lēnām ceļ roku un, neizlaizdams Gamalielu no acīm, pārvelk ar to pār kailo pieri, neapzināti parausta un noglauž uzacis. Gamaliels un viņa biedri ir sākuši velnišķīgi viltīgi. Ja viņš darīs to, ko šie prasa, ja nolādēs tos, kuriem grib labu, tad minajieši ar pilnām tiesībām teiks, ka viņš ir tas vīrs, kurš viņus izstūmis. Ja viņš to nedarīs, tad citi ar pilnām tiesībām izstums viņu, jo tad būs romiešiem dots jauns iegansts neuzticēties jūdu mācībai un to vajāt. Vai nu viņš to darīs, vai ne — kā vienā, tā otrā gadījumā Izraēlā notiks jauna šķelšanās.

Staltais vīrs joprojām sēž pavisam klusu. Taču viņam ir uzkrauta milzīga nasta tāpat kā toreiz, izlīgšanas dienā, kad viņš pēc sava gājiena ar spieķi, mugursomu un naudas maku kāpa augšup pa mācību nama kāpnēm, viņu spiež smagums un nogurums, nepārvarama vēlēšanās neko vairs nedomāt, nokrist, ļauties nesamaņai. Taču, tāpat kā toreiz, viņš arī tagad zina, ka nedrīkst šīm ilgām pakļauties, ka jāpaliek sēžam šeit, jānoklausās citu teiktais līdz galam un jāatbild.

Doktors Helbo ir beidzis savu runu. Tagad visi raugās uz ben Ismaelu. Pēc bezgala ilgas klusēšanas Gamaliels saka: — Es lūdzu doktoru un kungu ben Ismaelu izteikties.

Ben Ismaels nepieceļas. Viņš izturas mierīgi, un pēc izskata nav redzams, ka viņš nespēj piecelties. Viņa lielā galva ar kailo pieri ir viscaur bāla. Un, kad viņš beidzot atbild, zemā balss skan dobji un kā apsūbējusi:

— Es uzrakstīšu lūgsnu.

Josefs, līdz sirds dziļumiem saniknots par brutalitāti, ar kādu lēnprātīgais ben Ismaels ticis piespiests nodot pats savus uzskatus, devās pie lieldoktora. Viņu asi tirdīja nožēla par to, ka Cēzarejā nebija runājis par Ludas universitāti. Viņš bija nolēmis pateikt Gamalielam tieši acīs, ko par tā metodi domā, un kategoriski atsacīties no piedāvātā amata. Gamaliela politika viņam derdzās.

Lieldoktors nepārtrauca Josefa kaismīgo apsūdzības runu ne ar vārdu.

— Jūs esat tik jauns un straujš, — viņš sacīja, kad Josefs bija beidzis, un viņa balsī skanēja nogurums, ironija un skaudība.

— Jūs man teicāt, — Josefs drūmi pārmeta, — šajā pašā telpā jūs man teicāt, ka neaizskarsit minajiešūs, ja viņi neaizskars ceremoniju likumu.

— Viņi to ir aizskāruši, — lieldoktors atbildēja.

— Man ir drošas ziņas, ka viņi Antiohijā, Korintā, Romā izplatot kāda Zaula vai Paula ieteiktu mācību, ka apgraizīšanai esot pakļauti tikai jūdi, kuri pāriet pie viņiem, nevis pagāni, kas tiek atgriezti un pieslienas viņiem.

Josefs atcerējās, ko bija teicis Jakobs brīnumdaris.

— Pat ja atsevišķi viņu sprediķotāji tā mācītu, — viņš vilcinādamies iebilda, — vai tad tas nav tikai pagaidu līdzeklis, lai izvairītos no romiešu aizlieguma?

— Tādas domas man šķiet pārāk minajiskas, — doktors asi noraidoši atcirta, un viņa pieklājīgā sejas izteiksme kļuva cieta, romiska. — Es nevaru atzīt, ka motīvi groza rīcību. Nevaru pieļaut, ka cilvēks tiek uzņemts Izraēla kopībā un paliek neapgraizīts. Mēs nevaram savā kopībā paciest sektu, kas pieņem neapgraizītos. Padomājiet ai prātu, doktor Josef! — viņš aicināja. — Šādas tēzes at zīšana līdzinātos jūdu kopības likvidēšanai. Mēs šodien esam tikuši tiktāl, ka ceremoniju likums satur kopā jūdus, arī ārzemēs dzīvojošos, tikpat cieši kā savā laikā templis, jā, šodien viņi raugās uz Jabnu pat vēl lielākā apņēmībā nekā senāk uz Jeruzalemi. Ja es pieļaušu, ka rituāli sāk šķobīties, tad sagrūs kopība un sagrūs viss. — Un, piegājis Josefam tuvāk, viņš draudzīgi, viltīgi, noslēpumaini piebilda. — Es iešu vēl tālāk. Tas, ka romieši ii aizlieguši apgraizīšanu, man šķiet Jahves mājiens. Viņš tagad vairs negrib savā savienībā uzņemt pagānus. Viņš grib, lai mēs vispirms nostiprinātos paši sevī. Viņš sarakstu pagaidām ir slēdzis.

Josefs drūmi izvirzīja savus vecos iebildumus: — Bet kas tad paliks pāri no mācības vispasaules gara, ja jūs atņemsit pagāniem iespēju arī tikt pie Jahves?

— Man jāizvēlas, — lieldoktors atbildēja, — vai nu likt

uz spēli jūdu universālismu, vai ari viņu eksistenci. Vai idejas daļas dēļ lai pakļauju briesmām visu ideju? Man šķiet labāk jūdaismu uz kādu laiku nacionāli sašaurināt nekā ļaut tam pavisam pazust no zemes virsas. Man jūdu kopība ir jāaizvada pāri tuvākajiem trīsdesmit gadiem, kas ir visbīstamākie kopš tā laika, kad Jahve noslēdza savienību ar Ābramu. Kad šīs briesmas būs garām, tad lai jūdu gars atkal darbojas universāli.

— Un vai jums bija nepieciešams, — Josefs pēc brīža skarbi jautāja, — vēl otru reizi pazemot ben Ismaelu, turklāt tik briesmīgā veidā? Jūs taču zināt, ka šis cilvēks no šā trieciena nekad vairs neatgūsies.

— To es zinu, — Gamaliels apliecināja. — Tomēr es nevarēju viņu saudzēt. Tā kā vajadzēja iejaukties ķirurģiski, tad bija svarīgi, lai tas notiktu efektīvi. Jūs zināt, cik akli Flāvijs Silva ienīst proselītu vervētājus. Viņam noteikti ir padomā visai bargas represijas tādam gadījumam, ja mēs no minajiešiem nenošķirtos visiem redzami. Viņa rīcībā ir visādi līdzekļi: viņš var mums atņemt privilēģijas, tiesas varu, Jabnas universitāti. Triecienam vajadzēja skart tādu vīru galvu, kurus tur aizdomās par simpatizēšanu minajiešiem. Ben Ismaela pazemošana nodrošina Jabnas privilēģijas.

Gamalielam droši vien bija taisnība. Taču Josefs domāja par bālo, gareno, sāpīgo ben Ismaela seju; viņš drebēja aiz skumjām un niknuma un gluži kā bērns piespieda dūres pie acīm.

— Ben Ismaels man ir mīļš, — lieldoktors pēc brīža piesardzīgi sacīja. — Šeit, šajā klusajā istabā, sarunājoties ar jums, es pats brīnos, kā esmu spējis viņu tik dziļi sāpināt. Šeit es to nebūtu varējis izdarīt. Gamaliels to nebūtu spējis nodarīt ben Ismaelam, tad labāk viņš pats būtu devies projām no šīs zemes. Tomēr Gamaliels un lieldoktors nav viens un tas pats. Lieldoktoram pietiek spēka rīkoties varmācīgi un samīt cilvēkus, ja to prasa politiskais saprāts. Es būtu noziedznieks, ja kaitētu kopības interesēm, lai saudzētu cilvēku ben Ismaelu.

— Es gan tik ārkārtīgi saprātīgi nebūtu spējis rīkoties, — Josefs sacīja spīvi noraidoši, sarūgtinājuma pilns.

— Jūs nevēlaties mūsu labā doties uz Cēzareju, manu Josef? — Gamaliels jautāja, neslēpdams vilšanos.

— Es apbrīnoju jūsu politikas konsekvenci, — Josefs atbildēja. — Taču man pārskrien šermuļi, kad iedomājos, ka gandrīz pateicu jums «jā».

Astoņpadsmit lūgumos pēc skaistā vienpadsmitā lūguma «Iecel atkal mūsu tiesnešus kā agrāk un mūsu valdniekus kā senāk» tika iestarpināts jaunais lūgums, kas sākās ar vārdiem — «Lai slavēts tu, Jahve, kas iznīdē ķecerus un satriec augstprātīgos».

Šā lūguma iekļaušanai ikdienas lūgsnās bija jau paredzētās sekas. Daudzi minajieši gan atgriezās, noliedza jauno mācību un teica «āmen», kad Jahve tika lūgts izdeldēt tos, kas tic mesijām, kurš jau bijis parādījies. Tomēr daudzi — pat vairākums palika pie savas ticības. Viņi atšķēlās no kopības un bija gatavi paciest, ka citi no viņiem vairās. Vairāki izceļoja no Jūdejas, arī brīnumdaris Jakobs no Sekanjas ciema.

Jaunās mācības piekritēji tagad enerģiski uzņēmās to misiju, kuru jūdi agrāk bija atzinuši par vissvarīgāko: Jahves ticības izplatīšanu pagānu vidū. Vēl gan vienā otrā minajiešu grāmatā bija ierakstīts vecais teiciens: «Nestaigājiet pa pagānu ceļiem un nedodieties uz samariešu pilsētām, bet eita tikai pie Izraēla nama pazudušajām avīm!» — taču par propagandas galveno balstu tagad kļuva minētā Zaula vai Paula mācība, ka Jahves un viņa mesijas sūtība esot pirmām kārtām kļūt par gaismu pagāniem. Kamēr jūdi, apgraizīšanas aizlieguma spiesti, atteicās no propagandas arvien vairāk, minajieši nepakļāvās vajāšanām un neļāva sevi novērst no mesijas sludināšanas.

Kristieši arvien vairāk norobežojās no tiem, no kuru vidus bija nākuši. Viņi atteicās no ceremoniju likuma, kas viņus līdz šim bija sasaistījis. Savos vēstījumos viņi dedzīgi sludināja naidu pret ticīgajiem jūdiem. Jaunā kosmopolītiskā mācība ar naidu un uz visiem laikiem atšķēlās no vecās, tagad savai tautai piesaistītās mācības, lai jaunajā veidolā iekarotu pasauli.

Pēc sarunas ar lieldoktoru Josefs bija atgriezies savā muižā. Viņš pavadīja laiku samērā dīki, risināja rāmas sarunas ar pārvaldnieku un apsvēra, vai nevajadzētu atlaist brīvā kalpu Paklausīgo.

•Vēl divpadsmit dienu, tad atiet kuģis «Laime», kas vedīs viņu atpakaļ uz Itāliju, vēl četras dienas — tad jādodas uz Cēzareju.

Viņš aizjāja līdz pusmuižai «Jaltas aka». Viņš apsēdās uz zemā mūra žoga, kas viņam patika, taču šoreiz Maras tur nebija. Josefs klusu sēdēja saulē, kas vairs nekveldēja. Tagad, kad bija izlēmis braukt projām, viņš divtik stipri ilgojās palikt tepat.

Ja Romā būtu vismaz dēli, miesīgi un garīgi dēli! Taču Simeons ir miris un Pauls viņam ir zudis.

Vīrietim jāizpērk liela vaina tās sievietes priekšā, kuras vienīgais dēls ir gājis bojā viņa vainas dēj. Bet, ja viņš šo sievieti atkal ņemtu pie sevis, vai tad tas viņam nebūtu vairāk atalgojums nekā sods? Maras šeit nav, bet Josefs gara acīm redz viņu savā priekšā baskājainu, ar lielo platmali galvā sēžam, stāvam, staigājam šurp un turp, arī nometamies ceļos un rakņājamies pa lekno, melno zemi.

Daudzi doktori teic, ka atkalapprecēšanās ar šķirto sievu esot labs darbs. Kā Romā gan smietos, ja viņš pēc visa notikušā tur ierastos kopā ar savu pirmo sievu! Cilvēks bieži maldās. Josefs nekad nebija domājis, ka šeit, Izraēla zemē, viņu uzņems tik laipni. Gamaliels tiešām ir izcils cilvēks. Nav neviena labāka par viņu, kas šajā laikā varētu būt jūdu vadonis.

Būtu labi, ja Josefam būtu dēls no Maras — šās bas-kājainās sievietes ar salmu platmali. Vienalga, vai jūdi šo dēlu atzītu vai ne. Galvenais, lai bērnu no mazām dienām audzinātu viņš pats kopā ar baskājaino sievieti.

Kad Josefs nākamajā dienā atkal ieradās pusmuižā, Mara tur bija. Viņa strādāja. Josefs nostājās viņai blakus un runājās. Stāstīja par tādu interesantu iestādījumu — lēvirātu. Skaidroja, ka šo jēdzienu nevajagot saprast pārāk šauri, ka viņš jūtot pienākumu pret Māru un tas esot patīkams pienākums. Kamēr viņš runāja, Mara strādāja, acu nepaceldama, tā ka Josefs logā nevarēja redzēt, vai viņa klausās un kāda ir viņas attieksme pret teikto; lielā platmale aizēnoja viņas seju, un tās izteiksme nebija saskatāma.

Josefs runāja vēl un pateica vairāk, nekā bija gribējis. Viņš jautāja, vai Mara gribot braukt līdzi uz Romu un dzīvot viņa mājā. Viņš izgādāšot viņai pilsones tiesības, un, ja viņi nevarētu salaulāties pēc jūdu paražas, tad vifīš katrā ziņā apņemšot Māru par sievu tā, kā to dara romieši. Viņu dēlam jādod viņa vārds, tas jāsauc par Flā-viju Josefu, bet Mara lai izvēloties, vai zēna priekšvārds būs Lakišs — pēc viņas tēva vārda — vai Matatija, Jo-sefa tēva vārds, un dēlam jākjūstot par romieti, bet pašām pirmām kārtām — par jūdu. Viņi par abiem bērnu sargāšot un audzināšot.

Josefs nerunāja visai skaidri, kaut gan bija vingrinājies runas mākslā, reizēm no satrauktās elpas teikums pārtrūka.

Mara bija metusi darbu pie malas. Viņa tupēja zemē spilgtajā saulē, kas bija stipra, bet ne karsta, un bija noliekusi galvu, tā ka lielā platmale to pilnīgi aizsedza. Viņa krietni ilgi sēdēja nekustēdamās un nebilda ne vārda. Beidzot Josefs jautāja:

— Vai tu dzirdēji, ko es teicu, Mara?

Tā kā viņa tikai mazliet palocīja galvu, Josefs piegāja viņai tuvāk, noliecās, satvēra viņas raupjo roku un teica:

— Vai tu negribi man rādīt savu seju, Mara?

Tad viņa pacēla galvu, zem salmu platmales atplauka smaids, un viņa jautāja:

— Kā tu zini, ka tas būs dēls?

Taču Josefs juta milzīgu prieku, viņš uzsauca:

— Mara! — un viņa atbildēja: — Te es esmu, — un viņš pacēla viņu un pievilka sev klāt, tad paveda mazu gabaliņu, un nu viņi abi sēdēja uz saules apspīdētā mūra žoga.

Taču Mara pasacīja nopietni un noteikti: — Man vispirms jāsaved kārtībā šis aizlaistais vīnakalns un jāpagaida arī, kamēr atnesīsies gaišā babiloniešu ēzeļmāte un kamēr mazuli varēs no viņas nošķirt. Vispirms jāsaved kārtībā visa šī saimniecība.

— Cik tam vajadzēs laika? — viņš jautāja.

— Es domāju, ka paies jads, līdz būšu tik tālu, — viņa atbildēja.

— Tas ir ļoti ilgi. — Josefs teica. Taču jau tūlīt apdomāja. — Tad es pa to laiku Romā nokārtošu visu nepieciešamo, lai tev vajadzētu tikai aiziet pie tiesneša un saņemt pilsones tiesības.

Nākamajā dienā Josefs mēģināja Māru pierunāt, lai brauc viņam līdzi uz Romu tūlīt. Viņa tomēr atsacījās. Aizlaistajā zemē viņa bija ieguldījusi milzum daudz rūpīga darba un negribēja to atstāt, pirms varēja būt droša, ka tā zels un plauks. Tā Josefam vajadzēja piekāpties.

Taču viņš negribēja braukt projām no Jūdejas neap-zīmogojis viņu abu jauno savienību. Viņš gulēja ar Māru. Viņš gribēja Jūdejā radīt dēlu.

Ceturtajā dienā Josefs, kā bija paredzēts, aizbrauca no muižas, lai dotos uz Cēzareju un pēc tam uz Romu. Mārci ielika sev starp krūtīm vistas olu, lai redzētu, kas no tās izšķilsies — gailītis vai vistiņa.

Flāviju Neapolē rīkotās svētku izrādes gan nebija pārspējušas sīriešu sarīkojumus, bet visumā gubernators varēja būt apmierināts. Tas, ka galvenais numurs — zirga Vindeksa piedalīšanās sacīkstēs — nenotika, panākumus mazināja, toties lielu atzinību guva Laureols. Svētku viesi, ari tie, kas bija ieradušies no Sīrijas, — un tas šoreiz bija galvenais, — smējās, apbrīnoja aktieri un aplaudēja vienā gabalā.

Dēmetrijs Libāns pēc šādas atzinības bija izslāpis kā briedis pēc ūdens. Taču viņš bija pietiekami gudrs, lai saprastu savu kļūmi. Skatītāji bija ārkārtīgi atsaucīgi un tikpat lielā mērā nekritiski. Tādās vietās, kur vajadzētu gavilēt, viņi bija palikuši klusi un mēmi, bet tur, kur vajadzēja raudāt, viņi bija smējušies. Toties viņi vismaz bija smējušies no sirds, reizēm likās, ka dreb pat smagās teātra akmens kāpnes. Vai atgriezās laiks, kad Dēmetrijs bija spējis «likt pat statujām smieties»?

Viņš bija tēlojis Laureolu ar sliktu apziņu; ka viss beidzās labi, tā bija nepelnīta Jahves žēlastība. Tagad viņam bija pienākums palikt Jūdejā. Uz to, starp citu, virzīja ari ārēji apstākļi: lai aktieri paturētu pie sevis, gubernators viņam piedāvāja zemes īpašumu un lielas privilēģijas, tā ka Libāns, ja vien izlemtu palikt Jūdejā, varētu dzīvot kā valdnieks.

Taču viņš tā neizlēma. Tieši pēc uzvaras Flāviju Neapolē viņa sirdi ar divkāršu spēku plosīja dusmas par neveiksmi Lūcijas teātrī. Tā bija bijusi nepelnīta neveiksme. Tagad ir pierādījies, ka Laureols spēj ietekmēt pat naivu publiku, kas nav spējīga uztvert un izgaršot visas tēlojuma fineses. Nē, viņš negribēja ļaut, lai viņu aprok bedrē, pirms nebija nomazgājis sevi tīru no toreizējās Romā piedzīvotās sakāves pazemojuma. Lai Jahve dusmojas, lai jaunais ceļojums pa jūru draud ar jaunām briesmām — viņa pienākums bija panākt, lai arī romieši atzītu viņa Laureolu.

Libāns meklēja kuģi, kurā būtu iespējami mierīga braukšana. Pēc ilgas svārstīšanās viņš pasūtīja kajīti kuģī «Argo». Tas bija peldošs zārks, bet plats un ērts. Un pats galvenais bija tas, ka šis kuģis nedevās vis dēkainos ce-

Jojumos kā tā senais vārdabrālis, bet, gluži otrādi, bailīgi vairījās no atklātās jūras un gāja vienmēr tikai gar piekrasti. Brauciens ilgs daudzas nedēļas, tomēr tik smagas ciešanas kā šurpceļā viņam šoreiz nebūs japiedzīvo.

Libāns tomēr maldījās. Trešajā nedēļā stipra vētra atdzina kuģi nost no krasta, stūrmanis vairs nespēja stūri valdīt. Kuģis bezpalīdzīgi mētājās, tam gāzās pāri arvien jauni auksti, baltganpelēki viļņi. Matroži kaisīja sev uz galvas pelnus, pasažieri sauca pēc savu dievu palīdzības, apakšējā telpā piekaltie airētāji — vergi vaimanāja par savu dzīvību. Tomēr kapteinis apgalvoja, ka viņi nevarot būt pārāk attālinājušies no krasta.

Dēmetrijs Libāns gulēja savā kajītē pelēku seju un ledainiem locekļiem. Viņš jutās ārkārtīgi vārgs, visu iepriekšējo dienu bija mocījies ar vemšanu, viņam bija pretīgi pat paskatīties uz ēdienu, viņš gulēja aizvērtām acīm un sauca pēc nāves. Un kā gan viņš varētu tikt izglābts? Visi saka — kuģim jāiet bojā, ar divām esošajām laivām nepietiek. Labprātīgi šie viņu laivā neņems, bet viņš ir par vāju, lai pats sev izcīnītu tur vietu. Sākumā pret viņu bija izturējušies ar lielu cieņu, bet tagad viņš citu acīs nav plika graša vērts, šie ļaus viņam aiziet dibenā. Kaut tikai viss jau būtu beidzies! Viņš sauca pēc Jahves, gribēja aplikt lūgšanu mēteli un lūgšanu siksnas, bet nebija spēka.

Tad Libāns izdzirda stipru krakšķi un atkal kliedzienus uz klāja. Viņu sagrāba drausmīgas bailes. Smeldzošiem locekļiem viņš uzrāpās augšējā klājā. Iedams viņš vairākas reizes pakrita. Augšklājā neviens aktieri neredzēja un negribēja redzēt, katrs bija aizņemts pats ar sevi. Libāna bailes kļuva vēl lielākas. Redzēdams, ka citi griež nost matus, lai ziedotu tos Neptūnam, viņš mēģināja dievam par godu izraut arī savējos, lūgdams turklāt Jahvi apžēloties par elkdievības apmātajiem.

Viļņi bija milzīgi, Dēmetrijam likās, ka tie nāk virsū no visām pusēm. Vai vējš bija mainījies? Kāds teica, ka nu viņi esot piekļuvuši tuvāk krastam, esot izmesta lote un varot redzēt, ka dziļums nav liels, tikai draudot briesmas uzskriet uz sēkļa, bet ar laivām krastu varēšot sasniegt. Jūrnieki sagatavoja laivas, bet vēl nogaidīja, nelaida tās lejā. Sākumā Libāns bija atradis patvērumu kādā kaktā, bet tad tika no tā izrauts un aizripoja kā beigts.

«Nu ir beigas,» viņš nodomāja. «Es ne uz ko vairs neceru, negribu neko vairs piesaukt, nekādas cerības lolot.

Bet, ja tu man palīdzēsi vēl šoreiz, Jahve, vēl tikai šo vienīgo reizi, tad es Romā netēlošu Laureolu, tev par godu es no tā atsacīšos. Labāk nepalīdzi man, bet liec, lai tūlīt nāk beigas! Slīkt ir drausmīgi, tad cilvēks vairs nevar elpot, es neprotu peldēt. Tas ir labi, ka neprotu peldēt, tā viss ātrāk beigsies. Varbūt man vajadzētu pārgriezt sev artērijas. Es nevaru redzēt asinis. Un, ja Jahve savā žēlsirdībā tomēr ir nolēmis mani glābt, tad priekšlaikus nevēlos rīkoties pret viņa gribu. Nomirt atklātā jūrā — tas ir visbriesmīgākais, jo te nav kapa. Savam visniknākajam ienaidniekam cilvēki novēl: «Kaut tu nomirtu atklātā jūrā!» — bet doktori ir aizlieguši tā nolādēt pat pagānu. Līķus apgrauž zivis. Vispirms tās izēd acis, — vai Eshila «Persiešos» nav tāda vieta? Nē, tur tādas nav, bet tagad tas ir vienalga, ļauj man vispirms nomirt, Jahve, ak, cik man ir auksti! Varbūt kāds no vergiem vai matrožiem mani nosistu, ja es viņam iedotu naudu. Negribu domāt, gribu tikai lūgt dievu, bet kādu lūgsnu lai skaitu? «Jā, patiesi, esmu grēkojis, jā, patiesi, esmu noziedzies, jā, patiesi, esmu rīkojies kļūmīgi. Klausies, Izraēl, tavs mūžīgais dievs .» — man tomēr nevajadzētu teikt «Klausies, Izraēl», jo, ja pats ticu, ka šī ir mana nāves stunda, tad es to piesaucu un lūdzu Jahvi mani pazudināt. Ja tikšu izglābts, tad jāpaņem līdzi koka gabals no šā kuģa, lai viņi man ticētu, cik briesmīga bija vētra. Cilvēki nekad netic tam, kurš ir veicis varoņdarbu. Man vajadzētu noskūt kailu galvu, lai šie redzētu, ka esmu savus matus ziedojis Neptūnam, bet tā atkal būtu noziegšanās pret Jahvi. Nekādā ziņā tagad nedrīkstu domāt, ka pastāv kaut viena bojāejas iespēja. Kad Romā tēlošu Laureolu, es trešajā ainā uzsvēršu vārdu «krusts», nevis «tu». Un maskai jābūt par puscentimetru zemākai. Man jāelpo, tad nav tik slikta dūša. Kad stipri elpoju un izstiepju rokas, tad ari mazāk ripoju. Ak, tur jau atkal nāk viens vilnis! Mēs abi, Marulls un es, pārāk vienkārši iztēlojāmies, ko nozīmē būt jūras laupītājam. Ja tikai padomā, ka viņiem jācīnās arī šādā vētrā! Kaut tikai viss jau būtu pāri!»

Kad Libāns bija aizdomājis tiktāl, notika spējš grūdiens un atskanēja drausmīgs brīkšķis. Kuģis bija uzskrējis uz sēkļa. Visi kliedza. Steigšus nolaida laivas. Dēmetrijs kliedza, lai ņem viņu līdzi, kaut gan zināja, ka tas ir bezcerīgi. Laivas atgrūdās un aizpeldēja bez viņa.

Uz «Algo» bija palikuši daži desmiti cilvēku — vergi, slimie, bezpalīdzīgie. Viļņi tagad ielauzās stipri sadragā-» tajā kuģa pakaļgalā. Dēmetrijs kopā ar dažiem citiem aizlīda līdz tai vietai, kura šķita visdrošākā, un turējās, cieši pieķēries. Likās, ka vētra mazliet pierimst, taču vienmēr no jauna gāzās viļņi, gruva viņiem virsū, draudēja aizraut projām, viņš kampa pēc elpas.

Pirms vēl kuģis bija pilnīgi nogrimis, atpeldēja laivas ar cilvēkiem. Dēmetrijs domāja, ka nu viņš ir glābts; varbūt arī tā nedomāja, domas vairs skaidri nedarbojās. Vai tie, kas tur tuvojās, nebija Laureols ar saviem jūras laupītājiem? Viņi steidzās, nekavējās ar sarunām, veicīgi šaudīdamies šurp un turp, pievāca visu, kas bija aizvedams. Par cilvēkiem viņi nelikās zinis, varbūt domāja, ka tos nav vērts barot un turēt par vergiem, varbūt viņiem bija bīstami pārvērst šos te par vergiem. Laivas sēdošie ļaudis bija savā ziņā labsirdīgi: vienam otram no kuģa bojāejā cietušajiem viņi iebelza pa galvu, lai nav ilgi jāmokās. Dēmetrijam viņi nepievērsa uzmanību.

Piekrastes iedzīvotājiem nākamajās dienās bija daudz, ko darīt. Krastā tika izmestas dažādas mantas, Tur bija, piemēram, ar ziloņkaulu greznota melnkoka kastīte, uz kuras bija attēlota kāda pusdieva izrotāšana un izveidoti iniciāļi D. L. Šī kastīte atradējiem šķita ļoti vērtīga; viņi gan lāgā nesaprata, kur tā lietojama, un ilgi par to strīdējās. Tā bija Dēmetrija Libāna grima kastīte. Tika izmests krastā arī futrālis ar iniciāļiem D. L.; tas izskatījās ļoti dārgs un modināja lielas cerības uz savu saturu, bet, kad ļaudis to ziņkāri atvēra, tad atrada tur tikai novītušu vainagu.

Josefs bija priecīgs, ka Cēzarejā vēl satika Justu.

Abi sēdēja ostmalā, un viņu priekšā atradās kuģis «Laime», kuram parit vajadzēja vest Josefu atpakaļ uz Itāliju. Visapkārt bija troksnis un ļaužu burzma. Taču Josefs redzēja tikai Justa kalsno, šauro, dzeltenīgi pelēko seju.

Justs priecājās, ka Gamaliels beidzot izvērsis akciju pret minajiešiem.

— Patiesību cilvēkiem nav iespējams paust bez melu piejaukuma, — viņš secināja. — Meli, kurus patiesībai piejauc doktori, nav tik bīstami kā minajiešu meli. Atsacīšanās no kosmopolītisma sagroza jūdu ideju, bet atsacīšanās no mesijas, kuram jānāk, sagroza to vēl vairāk. Jo šā mesijas parādīšanās ir jāizcīna, ikvienam cilvēkam dzīvojot stingrā saskaņā ar mācību, tāpēc ticība, ka mesija esot jau parādījies, līdzinās progresa idejas noliegšanai. Kas iedomājas, ka tūkstošgadīgā valsts jau pastāv, tas ērti var atteikties no tālākas cīņas par to. Tas ir labi, ka Gamaliels vēršas pret tādu mācību, kas mudina savus piekritējus atteikties no cīņas par progresu.

Josefs, iesāņus viņu vērodams, vēl prātoja par Justa iepriekš teikto.

— Vai jūs patiešām domājat, — viņš jautāja, — ka patiesību var citiem sniegt, tikai piejaucot tai klāt melus? Pēc jūsu domām, tātad tam, kam jāpaliek, ir jābūt patiesības un melu sajaukumam? Vai jūs gribat, lai es to uztveru par kaut ko vairāk nekā tikai par aforismu?

Justs zobgalīgi pavērsās pret Josefu. — Jūs tiekat atzīts par lielu rakstnieku, Flāvij Josef, bet četrdesmit triju gadu vecumā vēl neesat izpratis mūsu amata pamatus. Iedziļinieties šajā minajiešu leģendā par mesiju! Tas, ko viņi tur stāsta, ir acīm redzami pretrunīgs; katram prātīgam cilvēkam jāsaprot, ka tā nevar būt noticis, un vēl taču ir dzīvi cilvēki no Jeruzalemes un Galilejas, kuriem vajag būt pieredzējušiem to, ko minajieši vēstī, bet kuri tomēr nav to redzējuši. Vai tas nepierāda, ka cilvēkiem ērti pieņemama ideja ir daudz stiprāka par neērtu vēsturisku patiesību? īstenība ir tikai jēlviela, kas maz piemērota lietošanai jūtu sfērā. Tā ir derīga vienīgi tad, kad ir pārveidota par leģendu. Ja patiesība grib noturēties, tai jābūt sakausētai ar meliem.

Kņada visapkārt bija kļuvusi vēl lielāka. Paziņas māja Josefain sveicienus. Josefs, tos atņemdams, tomēr visu laiku skatījās uz savu biedru, kas sēdēja kalsns un stīvs, trūkstošās rokas dēļ neomulīgi satraucošs, nepatīkami ķiķinādams, kā pēdējā laikā bija paradis darīt. Josefs vērīgi klausījās, tomēr tik ātri nespēja Justa teikto uztvert un mazliet muļķīgi pajautāja:

— Kā jūs teicāt, Just?

Un Justs gluži kā bērnam, kas lēnām aptver, atkārtoja teikto, katru vārdu uzsvērdams, turklāt aramiski, kaut gan iepriekš bija runājis grieķiski: — Ja patiesība grib noturēties, tai jābūt sakausētai ar meliem.

Josefs, vienlaikus gan ārkārtīgi ieinteresēts, gan stipri sadusmots, pārmeta: — Un to man sakāt jūs, Just, kas vienmēr nežēlīgi esat izsmējis katru kompromisu?

Justs nepacietīgi attrauca: — Vai jūs izliekaties? Jūs itin nemaz negribat mani saprast? Vai te ir runa par kompromisu? Tīra, absolūta patiesība ir neciešama, nevienam tādas nav, pēc tās arī nav vērts tiekties, tā ir necilvēcīga, tā nav izziņas vērta. Taču ikvienam cilvēkam ir sava paša patiesība, un katrs ari noteikti zina, kas tā tāda ir, jo tā ir precīzi norobežota un vienīga. Ja viņš no šās savas individuālās patiesības atkāpsies kaut par matu, tad jutīs un zinās, ka ir grēkojis. Jūs tā nedomājat? — viņš izaicinoši vaicāja.

— Kāda gan jēga, — Josefs sarūgtināts jautāja, — sludināt patiesību, ja tā ir subjektīva, nevis īstā patiesība?

Justs par tādu neizpratni kratīja galvu. Tad viņš mazliet nepacietīgi skaidroja: — Patiesības, kuras šodien realizē politiķis, ir tās pašas patiesības, kuras vakar vai aizvakar sludinājis rakstnieks. Vai jums tas nav zināms? Un patiesības, kuras rakstnieks sludina šodien, rīt vai parīt realizēs politiķis. Rakstnieka patiesība jebkurā gadījumā ir tīrāka par realizējošā cilvēka patiesību. Realizējošajam cilvēkam, politiķim, pat labākajā gadījumā nav iespējas savu koncepciju, savu patiesību īstenot tīrā veidā. Viņa rīcības materiāls ir citi cilvēki, masas, viņam vienmēr vajag tām piekāpties, viņam ar tām ir jāstrādā. Taču masas savā būtībā ir dumjas. Tātad politiķim jāstrādā ar visnepateicīgāko, visnesolīdāko materiālu, kāds vien iespējams; viņam, nabagam, savai patiesībai vienmēr jāpiejauc nevis pieklājīgi meli, bet gan masu dumjība. Tāpēc viss, ko viņš dara, paliek nepilnīgs, iznīcībai nolemts. Rakstnieka izredzes ir labākas. Arī viņa patiesība, protams, ir faktu, apkārtējās vides, realitātes un viņa paša nepastāvīgā, mānīgā «es» sajaukums, tomēr savu subjektīvo patiesību viņš vismaz drīkst tīru celt dienas gaismā, jā, viņš pat drīkst lolot zināmas cerības, ka tā pamazām — gluži vienkārši ar savu pastāvēšanas ilgumu — kjūs par absolūtu patiesību, turpretī par realizētājiem jāteic: tā kā viņi ar šo teorētisko patiesību vienmēr eksperimentē, pastāv maza iespēja, ka reiz, kad radīsies piemēroti apstākļi, patiesība pakļausies teorijai. Darbi izgaist, leģendas paliek. Un leģendas rada vienmēr jaunus darbus.

Nesēji skraidīja šurp un turp, stiepdami kravu uz kuģi «Laime». Josefs skatījās uz viņiem, taču šos vīrus redzēja tikai viņa acis, bet domas aizņēma tas, ko bija teicis Justs. Tagad Justs pilnīgi pavērsās pret viņu un turpināja pa pusei ar nožēlu, pa pusei ļauni: — Pat lielam rakstniekam, protams, ne vienmēr ir viegli palikt uzticīgam savai patiesībai. Patiesības lielākoties ir neērtas, tās apdraud viņa plašos panākumus. Parasti jau arī rakstnieks gūst plašus panākumus tikai tad, ja savām paša atziņām piejauc kaut ko no masu muļķības.

Josefs jutās nelāgi. Justs, atkal runādams grieķiski, ļoti pieklājīgi sacīja: — Nedomājiet, lūdzu, mans Josef, ka es par jums zobojos. Kāpēc gan jūs nevarētu rakstīt, lai gūtu panākumus? Ar to, ka jūs dažu labu reizi esat sacerējis melus, kādus neklātos rakstīt, esat nopelnījis, ka Miera templī novietots jūsu krūšutēls. Gandrīz visi atzīs, ka tas atmaksājies.

Justa sejas izteiksme no jauna pārmainījās, tā kļuva viltīga un reizē rezignēta, un viņš pavirzījās Joseiam tuvāk.

— Es jums gribu pastāstīt kādu noslēpumu, — viņš teica. Un Cēzarejas ostas troksnī vājais, sakropļotais nožēlojamā izskata vīrs piebāza muti pavisam tuvu Josefa sejai, it kā viņi tur būtu divi vien, un stāstīja savu noslēpumu viņam ausī: — Arī vistīrākās subjektīvās atziņas izplatīšana cilvēkam vairs nesagādā īstu prieku, ja viņš jau ir sapratis, ka jebkura atziņa izriet tikai no centieniem savākt pietiekamus pierādījumus savam atziņas veidam, ka jebkura atziņa ir tikai līdzeklis, kurš palīdz izstrādāt savu izturēšanās veidu, kas nodrošina iespēju pasaulē pastāvēt. Ja kāda atziņa nav piemērota sava «es» apliecināšanai, tad cilvēks to skaidro gan šā, gan tā, līdz tā par tādu kļūst.

Un Justs pēc iemīļotas ielu dziesmas melodijas ķiķinādams nodziedāja pantiņu, kas dziedāšanas laikā droši vien tika sacerēts: — «Tev izprotams ir tikai tas, / Kam apliecināt neapnīk, / Ka vari darīt, kā tev tīk, / Un būt, kas tiešām esi.»

Josefs neuzdrošinājās ieskatīties Justam acīs.

— Kāpēc jūs noniecināt mūsu darbu, Just? — viņš pārmetoši jautāja.

— Blēņas, — Justs īgni iebilda. — Es savu darbu neatzīstu par neievērojamu.

Lai cik dziļi šie vārdi Josefu aizskāra, viņš tomēr juta nepieciešamību dzirdēt tādus vārdus atkal un atkal. Viņš skatījās uz kuģi «Laime».

— Vai jūs brauksit man līdzi uz Romu, Just? — viņš lūdzās. — Jūs man esat vajadzīgs.

— Jā, — Justs skarbi pateica.

Piektā gramata PASAULES PILSONIS

Kad Josefs kopā ar Justu nonāca Romā, laiks bija auksts, apmācies un vējains. Tomēr jau palankīnā, kurā viņu nesa uz mājām, viņš juta tīksmu apmierinātību, ka atkal atrodas šajā pilsētā. Viņš vairs nesaprata, kā gandrīz pirms astoņiem mēnešiem varējis sveikt Jūdeju kā savu dzimteni, kā varējis baidīties, ka Romā jutīsies svešs. Šeit gan viss bija kailāks, bezkrāsaināks nekā Jūdejā. Taču cilvēks nevar nemitīgi dzīvot tik saspringtā un izvārdzinošā gaisotnē, kāda valda viņa dzimtenē, nedrīkst pārvērst savu eksistenci par mūžīgu grēku nožēlas un liesas dienu. Viņa ceļojums uz Jūdeju bija bijusi liela, heroiska starpspēle. Šeit, Romā, ir viņa ikdiena — darbīga, lietišķa, sviedraina. Viņš iederas šeit, viņš pieder pasaulei, nevis mazajai, kaismīgajai Jūdejas provincei.

Jau tajā pašā dienā Josefs pierunāja Justu doties pastaigā pa pilsētu. Tagad viņš vēl dziļāk izbaudīja atgriešanās izjūtu. Viņam gribējās māt sveicienu katrai mājai, katram akmenim. Visi cilvēki līdz pat klaigājošajiem ielu tirgotājiem, pat tempļi un dievu statujas piederēja pie viņa, bija daļa no viņa. Josefs bija pateicīgs Jūdejai, ka tā likusi tik dziļi izjust, cik stiprā mērā viņš pieder Romai un pasaulei.

Justs bija nerunīgs. Viņš staigāja pa pilsētu kā kritisks vērotājs; viņš ilgi bija bijis projām. Aleksandrijā dzīve un satiksme bija rosīgāka. Taču jaunā dinastija — Ves-pasiāns un Tits — bija pratusi arī pēc Romas ārējā veidola likt visiem manīt, ka te ir pasaules centrs. Josefs savam klusējošajam pavadonim rādīja jaunās, baltzeltai-nās Flāviju celtnes tā, it kā tas būtu viņa paša darbs, lepojās ar pilsētas — savas pilsētas izaugsmi un plašumu.

Kad viņi nonāca Forumā, mazliet parādījās pat saule un pēc saules pulksteņa, kas atradās pie runātāju tribīnes un tika uzskatīts par pasaules sirdi, varēja nolasīt laiku; Josefa seja bērnišķīgi staroja.

Taču, kad viņi tika līdz Marsa laukumam, bija jau atkal apmācies, no debesīm krita slapjš sniegs, laiks bija kļuvis īsti ziemīgs, un viņi steigšus meklēja patvērumu zem jaunajām, pēc ugunsgrēka atjaunotajām arkādēm. Tur ļaudis drebinādamies vīstījās mēteļos, viņiem bija sarkani deguni, viņi šņaukājās un klepoja. Josefs apturēja savus paziņas. Tie runājās nelabprāt, centās ātrāk tikt projām, nepacietīgi mīņājās no vienas kājas uz otru, tiekdamies nokļūt siltumā. Taču Josefs pūlējās sarunu paildzināt, jautāja šo un to, iepazīstināja paziņas ar Justu. Latīņu valodas skaņas, kas Jūdejā bija šķitušas netīkamas, tagad mīlīgi glāstīja ausis; viņa acis labprāt vērās romiešu sejās, kavējās pie viņu apģērba. Sie ļaudis bija Romas pilsoņi, un Romas pilsonis bija arī viņš.

Justs joprojām palika nerunīgs, bet par Josefu nezobojās. Tagad viņi gāja pa Vespasiāna Forumu. Priekšā pacēlās balta, varena ēka. — Miera templis? — Justs jautāja, bet tas vairāk bija konstatējums nekā jautājums. Par citām jaunajām celtnēm Josefs bija gari un plaši stāstījis, bet šai gribēja paiet garām, gandrīz ne vārda nebildis. Taču Justs apstājās. Viegli drebinādamies un trūkstošās rokas dēļ neveikli tīdamies savā tūbas mētelī, viņš aplūkoja namu. — Vai neieiesim iekšā? — viņš aicināja. Josefs iesāņus, ar aizdomām skatījās ceļabiedram sejā, baidīdamies no tā acumirkļa, kad Justs apstāsies pie viņa krūšutēla. Tomēr Justa kalsnajā sejā izsmiekla nemanīja, tur jautās tikai ziņkāre. Josefs paraustīja plecus, un abi devās pa kāpnēm augšup. Viņi pagāja garām miera dievietei, kas abu ķeizaru aizsardzībā stāvēja maiga un mierīga, garām lieliskajām gleznām un skulptūrām, jūdu kara trofejām: septiņžuburu svečturim un skatāmo maižu galdiem. Justs gāja lēnām, visu vērīgi aplūkodams, strauji elpodams. Ne viens, ne otrs nebilda ne vārda.

Abi izgāja cauri bibliotēkai. Viņu priekšā plaša un klusa pavērās zāle. — Goda zāle? — Justs jautāja. Josefs pamāja ar galvu. Viņam bieži neapskaužamās situācijās bija nācies stāties tādu vīru priekšā, kuru rokās atradās viņa liktenis, taču viņš nekad vēl nebija jutis tik durstošu nepatiku kā tagad, kad Justs nostāsies pie viņa bistes.

Zāle pletās liela un mierīga, nedaudzie cilvēki, kas šajā dienā bija sadūšojušies atnākt, tajā gluži pazuda, kaktā drebinādamies čurnēja kalpotājs. Viņi iegāja iekšā. Apstājās pie bronzas plāksnēm, kurās bija iekalti to simt deviņdesmit astoņu vīru vārdi, kuri bija atzīti par visu laiku ievērojamākajiem rakstniekiem. Justs tur kavējās ilgi, lūpas kustinādams, cītīgi lasīja vārdu pēc vārda. Josefs saspringti lūkojās draugā, viņš drebēja no aukstuma un svīda no satraukuma, sirds skaļi dauzījās krūtīs. Justs stāvēja un lasīja, Josefs vēroja viņu, bet Justs nesmīkņāja. Josefs atkal jutās nožēlojami kā skolas puika, kas nav iemācījies uzdoto.

Beidzot Justs atrāva skatienu no plāksnēm. Tad viņi devās apskatīt portretskulptūras — citu pēc citas — visgarām ovālās zāles sienām. Nu viņi bija nonākuši pie Josefa galvas. Tur viņš mirguļoja, Korintas bronzā liets, pagriezis galvu atpakaļ, kalsns, svešāds, bez acīm un tomēr zinātkāres pilns, augstu pakāpies un augstprātīgs. Dzīvais Josefs patlaban nekādā ziņā neizskatījās augstprātīgs, sen viņš nebija redzēts tik sašļucis. Ko viņa portrets meklēja starp šo citu vīru portretiem? Viņa slava bija iegūta ar līšanu, un šobrīd, .kad Justs aplūkoja viņa krūšutēlu, viņš jutās kā zaglis pie sazagtā.

Taču Justs pēc bezgala ilgas klusēšanas tikai pateica: — Šis Basils ir liels mākslinieks. — Ejot no zāles ārā, viņš vēl noteica:

— Viena te trūkst, un varbūt arī jums būtu labāk, ja viņa krūšutēls šeit būtu novietots pirms jūsējā.

— Jā, — Josefs pazemīgi pievienojās, pats nesaprazdams, kā gan varējis pieļaut, ka viņam šajā telpā uzcelta goda kolonna, kamēr tur vēl nav Filona krūšutēla.

Viņš jautāja sev, ko gan Justs savā prātā domājis, aplūkodams goda plāksni. Justs nebija skaudīgs, tam šis cilvēks bija pārāk lepns, bet būtu brīnums, ja tas, kā pasaulē viss notika, neradītu viņā milzīgu sarūgtinājumu. Pretēji savam paradumam Justs palika neizprotams un, kad viņi gāja no tempļa ārā, vienīgi pateica:

, — Nav viegli būt jūdam un palikt pazemīgam. Nav va

jadzīgas lielas pareģa spējas, tikai mazliet literāra vērtēšanas talanta, lai pateiktu, ka no visiem tiem, kuri mūsu gadsimtā grieķiski rakstījuši, tikai trīs pārdzīvos savu laiku: jūds Filons, jūds Tiberiādas Justs un jūds Flāvijs Josefs.

Viņš neķiķināja, un viņa balsī neskanēja izsmiekls.

Nākamajā dienā Justs iedeva Josefam mazu grāmatiņu — sava jūdu kara apraksta pirmās divsimt lappuses. Tas, ka Justs to iedeva, Josefam nozīmēja atzinību un apliecinājumu. Viņš nosēdēja visu nakti, iedziļinādamies manuskriptā. Sākumā viņš bija gribējis izlasīt visu vienā paņēmienā, bet tas nebija iespējams, jo asais, blīvais stils spieda lasītāju pārdomāt katru vārdu. Viņš lēnām lasīja kolēģa skaidros, kā izcirstos teikumus, kas bija piesātināti ar skaitļiem un datiem, un lasīdams un apbrīnodams sāpīgi izjuta sava darba nepietiekamo dziļumu, kas slēpās aiz uzpūsta, neīsta spožuma.

Tomēr Justa darbs viņu nenomāca. Josefam pašam trūka daudz kā tāda, kas kolēģim bija, toties viņam piemita daudz kas tāds, kā Justam trūka. Justam bija asre-dzīgāka inteliģence un plašāks skatiens, toties Josefam viss pieredzētais pārtapa daudz spilgtākās ainās un tēlos. Tādējādi Justa darbs Josefam kļuva nevis par dzeloni, kas ievaino, bet gan par dzenuli, kas skubina.

Cik iepriecināts Josefs bija sasveicinājies ar saviem romiešiem, ar tikpat lielu nemieru viņš gaidīja pirmo tikšanos ar Romas jūdiem. Josefa sinagogas celtniecības jautājums joprojām nebija noskaidrots. Pēc sašutuma vētras un apsmiekla, ko bija sacēlusi Josefa atteikšanās no zēna Paula, bija jāšaubās, vai doktors Licins vēl varēs realizēt savu nodomu — nosaukt sinagogu Josefa vārdā. Tāpēc, kad vizīti pieteica Barcārone un doktors Licins, Josefs viņus saņēma netīkama sasprindzinājuma pilns.

Drīz tomēr noskaidrojās, ka abi kungi Josefa priekšā jūtas vairāk vainīgi nekā viņš viesu priekšā. Omulīgais Kajs Barcārone ar viltīgajām acīm sasveicinoties pētīja Josefa seju, cenzdamies atminēt viņa domas, un Josefs drīz nomanīja, ka Romā ir radījusi ietekmi godpilnā uzņemšana, kādu viņam sarīkoja Jabnā. Vecais agripiešu sinagogas priekšnieks daiļrunīgi slavināja lieldoktora Gamaliela gudrību. Šajā vīrā jūdiem pēc tik daudzām pārciestajām briesmām bija radies izcils vadonis, ko varētu salīdzināt ar Ezru un Nehemiju. Sākumā Romas jūdu draudzes bija baidījušās, ka tik jauns cilvēks šajā grūtajā situācijā dažkārt rīkosies nepārdomāti. Taču Gamalielā jauna vīra spars bija apvienots ar sirmgalvja gudrību. Ar cik stingru roku viņš satur kopā izklīst tiecošos jūdus! Ar kādu meistarisku taktiku viņš izspiedis no kopības šos

minajiešus, kuru nesaprātīgā propaganda arvien no jauna uzkūdījusi romiešus pret jūdiem! Cik elastīgi viņš, saglabādams autoritāti, prot savu teoriju pielāgot dzīves īstenības prasībām! Kajs Barcārone pastāstīja piemēru no paša pieredzes. Tā kā lieldoktors prasīja tik stingri ievērot rituālus, tad Romas ortodoksālie karstgalvji bija uzdrošinājušies uzsākt jaunu uzbrukumu Kajam Barcaro-nem: šie bija uzrakuši veco lietu — ka viņa ražotās mēbeles greznotas ar dzīvnieku attēliem — un mēģinājuši viņu pa apkārtceļu — caur Jabnu — atcelt no priekšnieka amata. Taču jaunais, gudrais Gamaliels šim intrigām drīz darījis galu. Protams, ir labāk, ka Romas pirmā mēbeļu fabrika paliek jūdu rokās, kaut arī tiek veidoti ornamenti ar dzīvnieku attēliem, nekā ietekmīgo galdnieku biedrību vadību pārņem goji. Gamaliels ir gudrs likumu tulks un izcils politiķis.

Vairs nebija ne runas par to, ka reiz šaubījušies, vai jauno lūgšanu namu Tibras kreisajā krastā vel var nosaukt Josefa vārdā. Gluži otrādi — doktors Licins dedzīgi lūdza, lai Josefs drīzumā apskatās, kā veicas skaistā nama celtniecība.

Josefam novēlās kā akmens no sirds. Tagadējā situācijā Romas jūdi noteikti neliks šķēršļus viņa jaunajai laulībai ar Māru.

Viņš devās pie Alekša. Nebija viegli šim vīram, pret kuru viņš loloja draudzīgas jūtas, pastāstīt par savu norunu ar Māru. Stikla fabrikants Josefu saņēma ļoti ieinteresēti, izjautāja par visiem jūdu dzīves sīkumiem, taču vilcinājās novirzīt sarunu uz Māru, acīmredzot baidījās to darīt, bet Josefs runāja riņķī un apkārt.

Viņi ilgi nosēdēja kopā. Kad par Jūdeju nekas vairs nebija runājams, tērzēja par Romu. Alekss pastāstīja Josefam, kādas baumas Tibras labā krasta jūdu vidū klīstot par ķeizaru Titu. Josefs jau bija dzirdējis, ka ķeizara veselības stāvoklis varētu būt labāks. Tita pieaugošo sanī-kumu jūdi skaidroja pēc savas izpratnes, sačukstējās savā starpā, ka Jahves pirksts nu esot skāris viņa tempļa sagrāvēju. Tits dižojies, ka Jahve esot valdnieks vienīgi uz ūdens, tāpēc viņš varējis sakaut Ēģiptes faraonu, tikai izbraucot cauri Sarkanajai jūrai, turpretī uz sauszemes viņš, Tits, viegli ticis ar šo dievu galā. Lai sodītu Titu par šādu pārgalvību un viņu iznīcinātu, Jahve tagad viņam esot uzsūtījis vienu no savām vismazākajām radībām, kādu sīku kukaini. Tas esot pa degunu ielīdis viņam smadzenēs, mitinoties tur, augot lielāks, iedvešot ķeizaram bailes dienu un nakti, līdz galu galā nobeigšot viņu.

Lai nu kāds būtu šo baumu pamats, tik daudz Josefs tomēr zināja, ka Jeruzalemes iznicinātājs laimīgs nejūtas. Arī šis Alekss — gudrs, saprātīgs cilvēks, kas tiecas pēc visa skaistā un labā, — laikam gan nebija laimīgs. Viņš bija pieķēries savam tēvam, savai sievai un bērniem, tikai tēva dēj bija palicis Jeruzalemē, kuras bojāeju viņš paredzēja agrāk un skaidrāk nekā citi, tomēr pats apbrīnojamā kārtā bija izglābies, bet bojā bija aizgājuši tie, par kuru glābšanu viņš bija gribējis gādāt, palikdams pilsētā. Tagad Alekss visas cerības bija licis uz Māru. Josefs tāpēc nespēja viņam pastāstīt par savām paredzamajām precībām.

Alekss uzaicināja Josefu apskatīt viņa fabriku. Stikla fabrikants, kā arvien, sevi visu veltīja darbam; pārdotavas viņš bija pārcēlis uz Marsa laukuma arkādēm, tā ka Suburā visa ēka atbrīvojās darbnīcām. Ar kuģiem viņš ieveda samaltus Belus upes kvarca oļus, un ar šā izejmateriāla, kā arī ar savu sidoniešu priekšstrādnieku palīdzību sekmīgi sacentās ar vietējo rūpniecību. Pašā pilsētā viņš tagad ražoja mākslinieciskas luksusa glāzes, kuras līdz tam vajadzēja ievest no Ēģiptes un Feniķijas.

Viņš izvadāja Josefu pa fabriku. Ilgi un aizrautīgi Josefs vēroja, kā darbojas lielās kausējamās krāsnis. Viņš notupās un skatījās daudzkrāsainajā dažādu vielu sadegšanas radītajā liesmā. Alekss brīdināja, lai viesis uzmanoties, viņš pats jau esot pie šās liesmas pieradis, bet nepieraduša acīm tā varētu kaitēt. Taču Josefs nespēja novērst skatienu. Viņš lūkojās liesmā un vēroja, kā milzīgajā karstumā smiltis sajaucās ar sodu un kļuva par jaunu masu.

Tā tupēdams un vērdamies liesmā, viņš beidzot varēja Aleksam pastāstīt, kā saticis Māru un ko ar viņu norunājis.

Alekss klausījās sadrūmis un skumīgs. Viņš bija lolojis cerību atgriezties Jūdejā, apprecēt Māru un pavadīt vecumdienas Izraēla zemē. Viņš tikai bija gribējis dot Ma-r rai vienu vai divus gadus laika, lai norimst sāpes par dēla nāvi, un tad no jauna atkārtot bildinājumu. Viņš bija pārāk smalkjūtīgs, lūk, kur viņa nelaime. Ar smalkjūtību tālu nevar tikt. Ja romieši būtu rīkojušies taktiski, viņi nekad nebūtu iekarojuši pasauli. Arī šis vīrs nebija rīkojies taktiski. Tāpēc viņš ir ieguvis Māru.

Alekss sēdēja nošļukušiem pleciem, tomēr izskatījās brožs un stalts. Viņš bija kļuvis vēl mazliet tuklāks. Dīvaini, Josefs domāja, ka stikla fabrikants ar gadiem kļūst arvien līdzīgāks savam tēvam, kaut gan vecais līdz pašām beigām bija juties apmierināts un paļāvīgs, turpretī Alekša dzīvi jau kopš jaunības bija apēnojušas domas par pasaules postu un visa cilvēciskā nīcību.

Alekss tomēr nejuta pat dusmas uz Josefu. Viņš smagi piecēlās, vairākas reizes paklanījās Josefam, kas joprojām vērās daudzkrāsainajā liesmā, un viņa ēna, raustīgās liesmas gaismā groteski izstiepdamās un sarukdama, klanījās līdzi; tad Alekss teica: — Nav nozīmes vēlēt jums, doktor Josef, «esiet laimīgs» vai «lai dievs jūs svētī». Jums tiešām jau kopš dzimšanas iet līdzi svētība.

Arī Josefs piecēlās un mazliet izstaipīja notirpušos locekļus. Nebija viegli otra vīrieša teiktos vārdus uzklausīt ar pienācīgu pazemību un atbildēt. Josefs jutās lepns: Aleksam bija taisnība.

Kad Josefs ieradās pie Marulla, lai lūgtu padomu, kā iegūt Marai pilsones tiesības, bijušais senators bija dzēlīgā noskaņojumā. Zobu sāpes līdz ar ziemas iestāšanos bija pastiprinājušās. Turklāt kuģis «Argo», ar kuru viņa draugs Demetrijs Libāns brauca šurp no Jūdejas, pārāk kavējās. Nelielu mierinājumu deva neparasti labi veikusies plaša mēroga spekulācija ar kviešiem, ko viņš bija uzsācis kopā ar Klaudiju Regīnu; visiepriecinošākais bija tas, ka šajā darījumā daudzi republikāņu senatori, viņa ienaidnieki, bija smagi iekrituši. Ar šo ielīksmojošo domu diemžēl ilgi nevarēja veldzēties, gars tiecās vienmēr no jauna iztēloties iekritušo vīru sejas, bet miesa bija vārga, zobu sāpes drīz vien sagandēja nedaudzos labsajūtas mirkļus un vedināja prātu nodoties drūmām apcerēm, piemēram, par kuģi «Argo» un draugu Dēmetriju Libānu.

Marulls ilgi stāstīja Josefam, kā viņam neveicoties ar draugiem. Vispirms viņu atstājis Giskalas Johanans tikai tāpēc, lai meklētu sev galu tajā muļķīgajā jūdu atentātā, no kura sekām, kā Marullam stāstīts, tas diez vai pilnīgi atlabšot. Un tagad Dēmetrijs, kā liekas, pārcēlies uz vēl tālāku zemi nekā Johanans; «Argo» bija pazudis bez vēsts, un pastāvēja maz cerību, ka Libāns kaut kad vēl uzradīsies. Jau atceļā — no Efesas — aktieris viņam bija rakstījis, cik ļoti priecājoties, ka tagad Romā varēšot otru reizi tēlot Laureolu, un Marullam ēdiens vairs negāja pie dušas, kad viņš iedomājās, ka pats rakstītājs varbūt bija kļuvis par barību zivīm jau tad, kad vēstule sasniedza adresātu.

Josefs ar nelielu nožēlu atcerējās, ka aizvadītajās nedējās par aktieri nebija pat lāgā iedomājies. Turklāt viņa dzīve taču bija cieši saistīta ar Libānu. Bez aktiera palīdzības viņš nebūtu iepazinies ar ķeizarieni Popeju, varbūt bez Libāna vispār nebūtu ticis uz augšu, un ko var zināt, kad un kā būtu sācies jūdu karš, ja nebūtu notikusi Josefa satikšanās ar aktieri, un Dēmetrijs savukārt bez viņa nebūtu braucis uz Jūdeju un gājis bojā.

Kamēr Josefs tā domāja, Marulls jau sen runāja tālāk. Ja Dēmetrijs tiešām reiz atgrieztos, viņš prātoja, tad izredzes uz Laureolu būtu sevišķi labas. Vispirms jau milzīgu sensāciju radītu pazudušā aktiera atgriešanās, turklāt tagad, kad visiem jau esot skaidrs, ka Tits vairs pilnīgi neiz-veseļosies, Domiciāna ieteiktā luga nekādā ziņā neizgāztos. Marulls sīki izjautāja Josefu par Flāviju Neapolē notikušās izrādes detaļām. Sevišķi viņu interesēja tas, vai Dēmetrijs trešajā ainā uzsvēris vārdu «krusts» vai «tu». Viņš jutās vīlies, ka Josefs to nevarēja pasacīt. To viņš droši vien nekad vairs neuzzinās.

Beidzot Marulls novirzījās no atmiņām par Dēmetriju un Josefs varēja parunāt par savām lietām. Marulls šķita uzjautrināts par viņa vēlmju un tieksmju sarežģītajiem zigzagiem. Kā nu iznāk: sākumā Josefs ar upuriem panācis šķiršanos no Maras, tagad turpretī viņš tērē laiku, naudu, nervus un savu dzīvi tam, lai šo sievieti atkal apprecētu, jo pilngadīgas jūdietes adopcija esot grūta un nogurdinoša. Viens līdzeklis gan esot, kā šo procesu saīsināt un novērst paredzamās nepatikšanas un draudošo skandālu. Tā kā ķeizars pret Josefu vienmēr esot sevišķi labvēlīgs — kā būtu, ja vēl pēdējo reizi grieztos tieši pie viņa?

Josefs šaubīdamies sacīja, ka pēc visa, ko viņš dzirdējis, ķeizars esot slims, grūti pieejams, untumains. Marulls vēroja viesi caur redzi asinošo smaragdu.

— Jūs esat paieizi dzirdējis, manu Josef, — viņš apstiprināja. — Jūsu prombūtnes laikā majestātes dīvainības ir vēl pastiprinājušās. Ķeizars arvien biežāk pēkšņi iegrimst sevī un vairs ne redz, ne dzird, kas notiek viņam apkārt. Princese Lūcija ir vienīgā, kuras klātbūtni viņš var ilgāk paciest.

Tad Josefs sev par pārsteigumu uzzināja, ka Tibras labā krasta ļaudis nebūt nemelš galīgas blēņas.

— Vai zināt, — Marulls turpināja, — es reizēm zobu sāpju dēļ esmu spiests konsultēties ar ārstu Valensu. Sis, čakarēdamies man pa muti, stāsta īstus kuriozus. Ķeizaram uznākot spēcīgas, ilgas raudu lēkmes. Tad atkal viņš gribot, lai apkārt būtu troksnis. Reiz viņš nakts vidū ieradies arsenālā, licis sacelt kājās visu personālu un uzsākt darbu visās darbnīcās. Pašā nakts vidū. Viņš gribējis, lai uz karstām pēdām visapkārt sākas apdullinoša kņada. Pārsteigtajam Valensam Tits, pa pusei jokodams, pa pusei nopietni esot sacījis: kad tas kukainis viņa smadzenēs dzirdot troksni, tad nobīstoties un dodot mieru.

Pēc īsa klusuma brīža Marulls lietišķi nobeidza: — Katrā ziņā, manu Josef, jūs darītu labi, ja lūgtu audienci iespējami drīz.

— Pie Herkulesa, manu puisīti! — Lūcija izsaucās, kad Josefs iegāja pie viņas. — Cik skaista bārda jums uzradusies!

Josefam bārda bija vēl tāda pati kā Jūdejā — četrstūraina, paīsa, gar malām apcirpta, bet nesacirtota un nesa-vīta kā agrāk. Lūcija apgāja viņam apkārt, aplūkodama no visām pusēm.

— Vai zināt, — viņa jautāja, — ka šāda bārda jums_piestāv daudz labāk? Jūs izskatāties jūdisks, bet ne pārāk, neesat arī tik mākslots un pārelegants kā mūsu Agripa.

Viņas dobjie smiekli, kurus Domiciānam tā patika klausīties, piepildīja telpu. Lūcija apsēdās Josefam pretī — liela, stalta, ar augstu, cirtotu torņveida sasuku, Josefs viņai blakus izskatījās mazs.

— Pastāstiet par Jūdeju, — viņa aicināja, — Tagad, kad esam no jūsu Berenīkes tikuši vaļā, — viņa jautrā noskaņā atzinās, — manas simpātijas pret jūsu zemi atkal ir stipri pieaugušas.

Josefs stāstīja. Viņš pūlējās runāt tēlaini un būt interesants. Lūcija jutās labi izklaidēta, pievirzījās tuvāk un glāstīja viņam roku.

— Jūs protat labi stāstīt, — viņa slavēja. — Un jums ir arī skaistas rokas.

Josefs jutās pašā spēku pilnbriedā un nebija nekāds dzīves noliedzējs, taču Lūcijas un viņas pāri kūsājošās enerģijas klātienē pats sev likās pavārgs. Šai sievietei viņas puisītis joprojām savā ziņā noteikti bija mīļš, noteikti viņa juta patiesas simpātijas arī pret Titu, turklāt visā Romā stipri baumoja, cik nekautrīgi viņa izrādot savas jūtas pret Parisu — jauno, tikko kā modē nākušo dejotāju. Ķeizara un Domiciāna klātbūtnē viņa bija Parisu ielūgusi savā ložā un divdesmit tūkstošu acu priekšā aplikusi roku puisim ap pleciem. Viņa bija cēlusies no tādas dzimtas, kurai bija svešas bailes no nāves, arī viņa pati nebija bailīga un ņēma to, ko sniedza acumirklis. Līdz ar Romas izaugsmi vairākums veco ģimeņu panīka, it kā būtu visu savu spēku atdevušas pilsētai un impērijai, turpretī Lūcijas dzimta bija plaukusi līdzi Romai, un šī sieviete bija Romas un savas dzimtas krāšņākais zieds. Viņa tiešām iemiesoja Flāviju Romu — dzirkstoša spēkā un skaistumā, nepiesātināma, ar baudu sūcoša sevī dzīvības sulas.

Kad Josefs pastāstīja par savu nodomu padarīt Māru par pilntiesīgu Romas pilsoni un apprecēt viņu, Lūcija uzjautrinājās tāpat kā Marulls. Kaut arī princese bija Jo-sefam acīm redzami labvēlīga, viņa tomēr šaubījās, vai laist Josefu pie Tita.

— Diezin vai būtu gudri darīts, ja es jūs vestu pie ķeizara, — viņa atklāti pateica. — Austrumi viņam nav nākuši par labu, tie bija pārāk iezīdusies viņam asinīs, un, kad viņš beidzot izrāva tos laukā, tad palika nedzīstoša brūce. Jūdeju ķeizars Tits nav varējis pārciest.

Lūcija pavērās Josefā savām lielajām, drošajām, tālu atstarpinātajām acīm, viņas piere zem bagātīgā cirtu veidojuma izskatījās tīra kā bērnam. — Citi cilvēki droši vien pacieš Jūdeju labāk, — viņa teica lēnām un domīgi, nenovērsdamās raugoties viesī. Josefs strauji satvēra viņas roku. — Nē! — viņa iesaucās un tik spēcīgi iesita viņam pa pirkstiem, ka sāpēja.

Jau pēc trim dienām Josefu aicināja uz Palatīnu.

Kamēr vēl Josefs nebija ievests pie Tita, pie viņa priekšistabā griezās galma ārsts Valenss.

— Ir lūgums, Flāvij Josef, — viņš ļoti pieklājīgi sacīja, — lai jūs neuzkavētos pie majestātes ilgāk par divdesmit minūtēm.

Josefs, kurā ārsta vēsais, atsvešinātais un tomēr pētījošais skatiens radīja neomulību, jautāja: — Kas man to lūdz?

— Kāds, kam ir uz to tiesības, — Valenss mīklaini atbildēja.

Tits bija manāmi novecojis. Viņa apaļā seja bija uzblīdusi, acis platajā galvā šķita vēl šaurākas, vēl vairāk iekšup vērstas; ar īsajiem, uz grumbu izvagotās pieres sasukātajiem matiem ķeizars izskatījās pēc vecīga bērna. Viņš redzami priecājās, ka atkal tiekas ar Josefu.

— Beidzot, manu jūd! — viņš iesaucās. Un lūdza: — Pastāsti par mūsu Jūdeju!

Josefs stāstīja. Teica, ka zeme plaukst un zeļ. Gubernators, kaut arī viņam piemītot dažas netīkamas savdabības, esot īstais vīrs savā vietā, viņš ar ļoti gudro lieldoktoru tik labi sadarbojoties, ka romieši ar jūdiem tur sadzīvojot puslīdz labi.

Ķeizars izskatījās vīlies. Ne to viņš gribēja dzirdēt. Viņš acīm redzami gaidīja stāstījumu par kaut ko vienu, noteiktu, tikai vairījās pats par to jautāt. Josefs lauzīja galvu, ko gan ķeizars vēlētos uzzināt, bet neattapa, kas tas varētu būt. Valensa noteiktās divdesmit minūtes bija jau gandrīz pagājušas. Tits acīm redzami sašļuka, gandrīz vairs neklausījās Josefā un stīvi vērās turp, kur reiz bija atradies Berenīkes portrets.

— Vai tu tur biji? — viņš beidzot bija izlēmis pajautāt pavisam tieši. Josefs sekoja ķeizara skatienam.

— Kur — tur? — viņš vilcinādamies atjautāja un nodomāja, ka ķeizaram varbūt prātā Berenīke.

— Jeruzalemē, protams, — Tits mazliet nepacietīgi attrauca klusākā balsī, gandrīz čukstus.

— Jā, es biju tur, — Josefs beidzot sacīja.

— Nu un? — Tits ziņkāri jautāja.

— Tur atrodas desmitā leģiona barakas, dažas akas un Hipika, Fasaela un Mariamnes mūra torņi.

— Tas man nav nekas nezināms, — ķeizars izsmējīgi sacīja.

Josefa domas kavējās pie lielā, tukšā klajuma, viņš nevarēja saprast, ko lai vēl saka, un tad, balsi nepaceldams, piebilda, noskaldīdams katru vārdu:

Vairāk nekā tur nav.

Tits raudzījās uz priekšu ar dīvaini meklējošu, izmocītu skatienu. Tagad viņš runāja tik klusu, ka Josefs tikai ar pūlēm varēja saprast.

— To mums nevajadzēja darīt, — viņš teica. — Mums vajadzēja «To tur» atstāt neskartu. Es viņai to apsolīju un vienmēr iztēlojos, kā viņa nāks augšā pa kāpnēm. Tai vietā viņa pēc tam nāca augšā pa Palatīna kāpnēm, bet tas vairs nebija īstais.

It kā Josefs būtu ko iebildis, ķeizars turpināja niknāk:

— Es saku tev, mans jūd, ka tas nebija īstais. Tāpēc arī viss izjuka. Vai tu vēl atceries, kā mēs pirmoreiz ieraudzījām pilsētu? Toreiz no jūsu tempļa atskanēja drausmīga kaukoņa. Tagad es reizēm ilgojos pēc trokšņa, bet tā nebija patīkama kaukoņa, tā manās smadzenēs vairs neapklusa, no tās man sāp galva. Starp citu, es vairs nevaru atcerēties, kā sauca to ierīci, ar kuru jūs šo kaukoņu radījāt.

— Tā bija Magrefa, — Josefs atbildēja, — simt toņos skanošā hidrauliskā sirēna.

Ķeizara sacītie vārdi Josefam dvēselē sagrieza visu otrādi; viņu satrieca nevis tas, ko šis vīrs teica, bet gan tas, kā viņš runāja, — šī klusā, noslēpumainā, dziestošā runāšana pašam pie sevis.

— Pareizi, — Tits atsaucās. — Magrefa. Jūsu dievam Jahvem ir varena balss. Vai tagad, būdams Jeruzalemē, tu neko tādu vairs nedzirdēji? — viņš ieinteresēts apvaicājās.

— Tomēr, — Josefs vilcinādamies atbildēja, — Jahves balsi es dzirdēju.

— Nu redzi, — ķeizars sacīja, pamādams ar plato, smago galvu, un runāja pat iepriecināts, it kā jau no paša sākuma būtu gaidījis šos Josefa vārdus.

— Kāpēc tu man to tūlīt neteici? — viņš vēl pajautāja.

— Starp citu, vai tev ir zināms, — Tits piebilda, — ka ir miris kapteinis Pedāns? Jā, — viņš turpināja, kad Josefs pārsteigts pacēla acis, — nomiris pavisam pēkšņi — kāda banketa laikā. Kapteinis nebija visai vecs. Tas bija spēcīgs vīrs, un es būtu domājis, ka viņš nodzīvos vēl daudzus gadus. Viņš bija apbalvots ar zāles vainagu, bet bija ļauns cilvēks. Mums to nevajadzēja darīt, — Tits atkal atgriezās pie iepriekš teiktā. — Turklāt man to nepavisam nevajadzēja darīt. — Viņš urbās savās domās. — Ja jūsu dievs Jahve būtu taisnīgs dievs, tad viņam nevajadzētu mani vainot. Manuprāt, viņš tomēr nav taisnīgs dievs, un es vairs ilgi nevilkšu. Mans labais Valenss savu lietu prot, viņš mani mierina un iedveš cerības, bet ko gan ārsts var darīt, ja jūsu dievs Jahve ir tik netaisns?

Josefam skrēja tirpas pār muguru, dzirdot pasaules valdnieku tā runājam. Viņš domāja par kapteini Pedānu, par viņa plato, rupjo, bālganiem matiņiem apaugušo plaukstu, kas tagad vairs nespēj sagrābt un sist. Viņam ienāca prātā arī, ka tagad Emmausas pilsēta droši vien vairs neiebildīs pret viņa muižas uzņemšanu savā draudzē, un viņš nopriecājās, ka nav mēģinājis kaut ko izdabūt no Flāvija Silvas sava paša labā, bet rūpējies par jūdu kopību.

— Nē, es to negribēju, — ķeizars vēlreiz apgalvoja. — Un kāpēc gan jūsu Jahve nesargāja savu namu, bet pieļāva, ka tajā dienā tieši šis Pedāns saņēma pavēli? Manuprāt, jūsu dievs nav pret mani izturējies korekti. Pat ja Valensam ir taisnība un es atkal atlabšu, jūsu Jahve manu dzīvi tomēr ir sagandējis. Viņai vajadzēja iet augšup pa viņa tempļa kāpnēm, bet viņš izdarīja tā, ka tās bija Palatīna kāpnes.

Bet nu pietiek, — Tits pēkšņi pārtrauca pats sevi un centās mainīt toni. Josefs, to manīdams, uztrūkās no pārdomām un pavērās ūdens pulkstenī. Divdesmit minūtes bija jau sen pagājušas. Bet lai tas, kam pieder vara noteikt, dara, ko grib, — pagaidām vēl, patlaban Josefs ir pie Tita un nav pat paguvis ierunāties par to, kas vajadzīgs pašam.

— Vai jūs jau tikāties ar princesi Lūciju? — ķeizars turpināja mundrākā, gaišākā balsī. — Vai viņa nav lieliska? Vai viņa nereprezentē visu Romu? Viņa ir stiprs balsts. — Tits atkal paskatījās turp, kur bija atradies portrets. — Tomēr Berenīke viņa nav. — Viņš pasmaidīja. Un, no jauna mainīdams noskaņu un sarunu beigdams, sacīja nopietni, lietišķi: — Paklausieties, Flāvij Josef, mans vēsturniek, es gan esmu ieguvis savu romiešu uzticību un esmu kļuvis par «Cilvēku cilts mīlu un prieku», taču savu paša prieku, sava mūža lielo izdevību esmu zaudējis.

Tad ķeizars pieklājīgi un labvēlīgi jautāja, kādā lietā Josefs ieradies. Viņš pamāja ar galvu, pasmaidīja, nosmējās, sasita plaukstas, saukdams sekretāru, un vienā minūtē Marai Lakiša meitai, kura pagaidām dzīvo pusmuižā

«Jaltas aka» Emmausas tuvumā, bija piešķirtas pilsones tiesības, kā Marulls un Josefs to vēlējās.

Aiziedams no Palatina, Josefs tomēr nespēja īsti priecāties par labvēlīgo iznākumu. Viņu vēl ilgi mulsināja ķeizara savādās runas.

Dori ja negarlaikojās. Kopā ar savu draugu Anniju Basu viņa apmeklēja sarīkojumus, kādos sabiedrības dāmai pienācās būt. Viņa tālāk izbūvēja savu Albānas villu, kuras arhitektūra un iekārtojums bija tālu izslavēts. Viņai patika komforts, viņa no sirds priecājās par visu skaisto dzīvē un, kad atcerējās drūmo, nolaisto māju sestajā rajonā, tad pamatoti varēja atzīt sevi par laimīgu. Tas arī nemaz nebija slikti, ka mainīgā, bīstamā Josefa vietā par viņas draugu un aizstāvi tagad bija kļuvis pulkvedis Anrijs Bass. Droši vien nepaies vairs ilgs laiks un Tita vietā nāks viņa brālis; ir pamats cerēt, ka tad Annijs tiks iecelts par gvardes virspavēlnieku un viņš pēc Domiciāna būs ietekmīgākā persona impērijā.

Tomēr Dorija kopš šķiršanās no Josefa bija kļuvusi neaprēķināmāka un neiecietīgāka un it īpaši pret savu draugu Anniju izturējās splīnīgāk. Annijs mīlēja šo sievieti un mierīgi pacieta viņas untumus. Tomēr kā cilvēkam, kas radis pie kārtības, viņam nepatika, ka viņa joprojām nav ieguvusi Romas pilsones tiesības, tāpēc viņš mudināja legalizēt abu attiecības. Taču Dorija nekādi nevarēja saņemties un nokārtot tās dažas formalitātes, kas bija nepieciešamas laulības noslēgšanai, un noraidīja pulkveža lūgumus, aizbildinādamās ar nenozīmīgiem ieganstiem.

Tas, ka Josefs atsūtīja dēlu pie viņas atpakaļ, izsita Do-riju no līdzsvara, un mēnešiem ilgi nepagāja neviena diena, kad viņa Josefu briesmīgi neienīstu vai kvēli nemīlētu. Dorija uzelpoja, kad viņš aizceļoja uz Jūdeju. Lai jau dodas vien atpakaļ uz savu smieklīgo, barbarisko provinci, tur ir viņa īstā vieta! Dorijas attiecības ar Anniju pēc tam kļuva tuvākas un vairāk izlīdzinātas, un, kad viņš vasaras beigās uzdāvināja viņai savu nelielo pilsētas pili, viņa to pieņēma un pārcēlās uz Romu, lai pavadītu tur ziemu.

Drīz pēc Josefa atgriešanās viņa savu bijušo vīru redzēja kādā plašā Prūsas Diona lasījumu sarīkojumā Miera templī. Viņš izskatījās pārmainījies — jūdiskāks un arī jaunāks, tāds kā toreiz Aleksandri jā, kad abi sastapās pirmo reizi, un Dorijā atkal pamodās tādas pašas alkas pēc šā vīrieša. Kad priekšlasījums beidzās, viņa pamanīja, ka Josefs cenšas tuvoties, taču, baidīdamās no tikšanās, stūrgalvīgi vērsa skatienu projām un nedeva iespēju sevi uzrunāt. Kopš tās dienas viņa pret Anniju atkal izturējās kaprīzāk un jau agrā pavasarī steidzināja doties no Romas atpakaļ uz Albāņu.

Kad Dorija bija atgriezusies Albānā, Annijs šai sakarā uzdāvināja viņai salonam domātu Korintas bronzas svečturi — statueti, kurā bija attēlots kails, apgraizīts jūds. Tā bija gracioza, bezkaunīga, mazliet piedauzīga figūra — mākslas darbs, ar kādiem dāmas labprāt mēdza greznot savas istabas; tā bija iegādāta Terma — Basila lielākā konkurenta — darbnīcā. Annijs bija pārsteigts, ka Dorija viņam par šo dāvanu ne tikai nepateicās, bet pat pārmeta bezgaumību. Parasti viņš šādus uzbrukumus mēdza izlīdzināt ar kādu joku, bet šoreiz sadusmojās. Viņš pateica tieši acīs, ka Dorija vēl ilgojoties pēc Josefa. Viņa atbildēja, ka Josefam piemītot dažas tādas īpašības, par kurām viens otrs varētu viņu apskaust. Viņa tiešām bija sākusi lūkoties uz Anniju ar Josefa acīm: pulkveža militārās spējas un drošās izredzes kļūt par impērijas armiju komandieri viņai bija vienaldzīgas; viņa skaļā, sirsnīgā jautrība un karavīra robustums Doriju ērcināja. Nonāca tiktāl, ka abi pārmeta viens otram sliktās rakstura īpašības. Pēc tam Annijs vairākas dienas Dorijas mājā nerādījās.

Pauls nejautāja, kāpēc Annijs pēkšņi vairs nenāk. Zēnam tuvināties nekad nebija bijis sevišķi viegli, bet Dorija dēlu pazina un zināja, ka kopš tā laika, kad Josefs atsūtīja viņu atpakaļ, Pauls viņai vairs nav tik nekritiski pieķēries kā senāk. Viņa pati Paulu joprojām ļoti mīlēja, taču viņas izturēšanās pret zēnu mainījās līdz ar mainīgajām jūtām pret Josefu. Te viņa bez īpaša iemesla apbēra dēlu ar mātes maiguma pierādījumiem, te atkal noslēdzās, kad Pauls pēc viņas tiecās. Dorija pati šo neno-svērtību apzinājās un pārmeta sev atsaluma brīžus pret dēlu, bet nespēja sevi apvaldīt. Viņa zināja arī, ka Pauls ļoti cieš viņas un Annija neskaidro attiecību pēc. Viņa dēļ notikusī tiesāšanās un sensācija, kādu tā bija radījusi, bija zēnu padarījusi pārāk jūtīgu un aizdomīgu pret. visu. Viņa zināja, cik ļoti Pauls, kas pēc adopcijas bija kļuvis par pilntiesīgu romieti, vēlējās, lai arī māte būtu pilntiesīga Romas pilsone. Viņa zināja, ka dēls labprāt pieņemtu Anniju par savu tēvu; Paulam patika Annija vīrišķība un militārā stāja, un viņš arī pats vēlējās iespējami ātrāk nonākt armijā.

Par to visu Dori ja domāja tajās dienās, kad Annijs viņu neapciemoja, un viņai likās, ka Josefs jutīsies gandarīts, ja viņas un Annija attiecības pilnīgi izirs. Viņa kā jokodama aizrakstīja pulkvedim mazu vēstulīti, ko viņš, ja gribēja, varēja uzskatīt par atvainošanos.

Kad viņš atkal ieradās Albānā, svečturis stāvēja savā vietā.

Paula dvēselē Josefa piekāpšanās bija radījusi lielas pārvērtības. Līdz šim viņam, vērtējot itin visu pasaulē, bija bijusi tikai viena mēraukla: viņa skolotāja Fineja spriedums. Tēva izturēšanās parādīja, ka Finejs viņam nodarījis netaisnību. Zēns savu skolotāju joprojām cienīja, tomēr tas viņam vairs nebija lielais orākuls, kam pieder pēdējais vārds.

Viņam arī nebija patīkami, ka māte un Finejs atrada tik maz atzinības vārdu par tēva ārkārtīgi solīdo izturēšanos. Nekas netiktu zaudēts, ja viņi, piemēram, kādreiz ar tēvu satiktos.

Tāpēc Pauls jutās priecīgi pārsteigts, kad reiz pie galda Dori ja Fineja klātbūtnē jautāja, vai tad viņš nemaz nevēloties redzēt tēvu. Parasti tik apvaldītais Finejs nolika atpakaļ uz šķīvja kumosu, kuru bija gribējis bāzt mutē, un viņa lielā, bālā galva nobālēja vēl vairāk, jo Dori ja par šo ideju neko nebija teikusi. Pauls skatījās te uz māti, te uz skolotāju, un tie abi gaidīja viņa atbildi.

— Es labprāt apciemotu tēvu, — viņš atbildēja.

Samulsis, zināmā mērā priecīgi satraukts Pauls atkal iegāja sestā rajona mājā, kur tik ilgi bija juties kā gūsteknis. Viņš bija apņēmies Josefa klātbūtnē izturēties vīrišķīgi un sirsnīgi, apmēram tā kā Annijs. Taču tēvs, kuru viņš tagad satika, nebija vairs tas tēvs, kuru viņš bija pazinis; tas bija svešs kungs ar svešādu bārdu.

Josefs bija redzami iepriecināts par Paula ierašanos,' bet prieka izpausme bija apvaldīta, nevis vētraina. Saruna raisījās gausi. Josefs apjautājās, kā dēlam veicoties braukšana ar kazu pajūgu un ko darot āzis Panisks. Paulu tagad vairāk interesēja cits sporta veids — sarežģītās bumbas spēles. Viņš varēja droši apgalvot, ka, piemēram, ādas bumbas trīsspēlē ir jau labi sagatavots, drīz varēs ķerties pat pie stikla bumbas. To gan varēs tikai pēc ilga treniņa, jo stikla bumbas bija dārgas un nepareizs metiens izmaksātu prāvu summiņu. Arī Josefam vienmēr bija patikušas bumbas spēles, viņš tajās bija guvis labas sekmes, un kādu brīdi tēvs ar dēlu par to dzīvi valodoja. Taču drīz atkal saruna vairs nevedās, un Pauls neviļus sāka taustīt piedurkni, kur vēl nesen bija slēpis tepi figūriņu veidošanai. Pirms pāris nedēļām, savā dzimšanas dienā, viņš bija apņēmies šo bērnišķīgo paradumu atmest.

Josefs skatījās uz slaido, aristokrātisko zēnu, savu dēlu, tas viņam patika, viņš bija tam ļoti pieķēries. Bet vai tiešām viņš reiz bija bijis bezgala izmisis par to, ka nevarēja atrast ceļu uz šā zēna sirdi?

Pauls lauzīja galvu, kā lai liek manīt, ka viņš ļoti augstu vērtē tēva toreizējo izturēšanos. Josefs ne ar vārdu nepieminēja pagātni, tas gan bija taktiski, bet neatviegli-nāja Paula nodomu. Zēns nebija radis izrādīt maigumu, gluži otrādi, Finejs bija mācījis, ka īstam vīram jūtas jāapvalda. Beigu beigās viņš stomīdamies sacīja:

— Vai tu man neiedotu grāmatu, kur stāstīts par spēkavīru Simsonu? Es to labprāt izlasītu vēlreiz.

Josefs, mazliet pārsteigts, pacēla acis. Taču viņš tikai atbildēja: — Protams, es tev to iedošu, — bet nemanīja, cik stipri zēnam vajadzēja piespiesties, lai grāmatu palūgtu.

Visumā tikšanās ar tēvu Paulam sagādāja vilšanos, tomēr viņam nebija nepatīkami, ka Dori ja mudināja viņu vēlreiz aiziet pie Josefa. Izveidojās paradums, ka Pauls apciemoja tēvu reizi nedēļā. Taču viņi nekļuva tuvāki. Zēns apliecināja jūtas savā atturīgajā manierē, Josefs izturējās mīļi un ļoti draudzīgi, taču īsta sirsnība abu starpā neradās.

Kādu dienu Pauls, tāpat kā jau reiz senāk, jautāja tēvam par savu. mirušo brāli Simeonu. Sis mirušais brālis nodarbināja viņa prātu. Josefu jautājums saviļņoja. Taču rakstniekam, kas tik dzīvi bija spējis attēlot cilvēkus jūdu karā un kaujās, neizdevās atdzīvināt sava jūdiskā dēla tēlu. Viņš šo to pastāstīja, bet nepieminēja, kā Simeons iedabūjis savu draugu Konstanšu arēnā un tādējādi nopelnījis vāverīti, ne vārda nebilda, kā Simeons jūsmojis par zirgu Silvanu un nopūlējies ap «Lielās Deboras» modeli, neteica arī, ka zēnam bijis iemīļots izsauciens: «Pie

Herkula!» Josefs drīzāk, cītīgi pūlēdamies, attēloja bālu, idealizētu Simeonu, janiki, kas Paulam ne visai patika. Pēc tam Pauls par mirušo brāli neko vairs nejautāja.

Reizēm, kad Pauls gāja pie Josefa, viņu pavadīja Do-rija. Par ierašanās iemeslu viņai noderēja pazīšanās ar Valeru. Viņa, protams, nāca nevis Josefa dēļ, bet gan lai apciemotu veco, īgno, novārtā pamesto senatoru. Valers dzīvoja augšējā stāvā, un viņa kalps, kā bija pieņemts, gar mājas ārmalu nolaida paceļamo grozu, lai smalkajai viešņai aiztaupītu kāpšanu pa trepēm. Tomēr viņa teica — vecā Valera kalps esot tik vecs un sagrabējis, ka nevarot uz viņu paļauties, — tāpēc kāpa augšā pati.

Taču savu bijušo vīru Josefu viņa nesatika ne reizi.

Kad māte viesojās pie vecā Valera, Pauls bieži kāpa augšā viņai pakaļ, lai kopā dotos uz mājām. Degradētais senators bija Marulla un Klaudija Regīna konkurentu pusē piedalījies spekulācijā ar kviešiem, kurā savu naudu zaudēja tik daudzi republikāņu partijas biedri, un tādā kārtā aizlaidis pazušanā pēdējās sava īpašuma paliekas. Tagad viņa dzīvoklī bija palikuši vienīgi nepieciešamie saimniecības piederumi, iekārtu aizstāja galvenokārt cieši kopā sabīdītie senču vaska krūšutēli, viņu apputējušie liktora rikšu saišķi, kožu saēstās goda drēbes, sabirzuši triumfa-toru kroņi; no kalpotājiem bija atlicis vairs tikai vecais, sagrabējušais vergs.

Valers pats bija kļuvis vēl stīvāks un vairāk izkaltis nekā agrāk. Jo nabadzīgāks viņš kļuva, jo ar lielāku cieņu izturējās. Viņš joprojām neatzina apakšdrēbes, kuras bija sākuši valkāt pēdējos trīssimt gados un kuras cilvēku tikai izlutinot, bet stūrgalvīgi staigāja vienkāršajās rupja auduma drānās, kā bija darījuši senči. Viņu daudz neuztrauca tas, ka par šo konservatīvo attieksmi nācās samaksāt ar saaukstēšanos, kas viņu mocīja gada lielāko daļu. Savus daudzos lepnos vārdus viņš gan vairs nelietoja. Tā kā valdība bija tik iecietīga un pieļāva, ka seno dzimtu vārdiem arvien vairāk piejaucas klāt plebeju vārdi, viņš, vienīgais vēl dzīvais Eneja pēctecis, uzskatīja, ka cilvēkam pieklājas saukties ne vairāk kā divos vārdos, tāpēc no sava divdesmit viena vārda nosvītroja deviņpadsmit un sauca sevi vienkārši par Valeru Tulliju.

Dori ja vecajam bija tīkama viešņa. Valers atzina par pareizu, ka šī dāma bija sacēlusies pret viņa nesimpātisko kaimiņu Flāviju Josefu, no barbariskās Jūdejas provinces nākušo parvēniju, pret kuru tā padauza Fortūna izturējās tik labvēlīgi. Viņš ar prieku skatījās uz slaido, lepno, jauno Paulu, kuru Dorija bija izrāvusi no jūdu rokām un piepulcinājusi romiešiem. Tomēr prieks par Doriju un zēnu nepadarīja Valeru runīgāku; arī abu viesošanās laikā vecais palika stīvi cienīgs, rūgtuma pilns, vārdos skops. Viņa meita, baltā, tumšmatainā Tullija, arī nebija laipna tērzētāja. Dorijai nācās dārgi samaksāt par saviem mēģinājumiem tikties vaigu vaigā ar Josefu.

Likās, ka Pauls Valera mājas stingrajā atmosfērā jutās labi. Tā kā viņu ar māti un Fineju vairs nesaistīja tik ciešas un paļāvības pilnas attiecības kā senāk un tā kā tēvam tuvināties bija grūti, zēns prata novērtēt tos cilvēkus, kas pret viņu izturējās ar maigumu, un nojauta, ka nerunīgajam sirmgalvim pret viņu ir sirsnīgas jūtas. Paulam šķita pagodinoši, ka Valers viņā saskata topošu romieti, un tie brīži, kad vecais Valers viņu un savu meitu Tulliju sauca par saviem bērniem, viņam bija svētki.

Meitenītei Tullijai gan jau bija divdesmit divi gadi, taču tie, kas nezināja patiesību, drīzāk būtu domājuši, ka viņa ir Valera mazmeita, nevis meita. Viņas garenā galva ar pienbalto seju bērnišķīgi stīvi turējās uz smalkā kakla virs šaurajiem, slīpajiem pleciem, un zem augstu un sarežģīti sasukātajiem matiem, kas bija kraukļa melnumā, sejas āda izskatījās neparasti maiga. Josefs, kas savus augšstāva kaimiņus mīlēja tikpat maz kā tie viņu un dažkārt labprāt par tiem pazobojās, reiz bija teicis Marullam, ka Tullija jau tagad, divdesmit divu gadu vecumā, esot vecmeita; kad Marulls atbildēja, ka meitenes stīvajā, atturīgajā iznesībā esot sava pievilcība, Josefs īsta dzīves baudītāja tonī bija citējis Ovidiju: «Tikai tā ir šķīsta, pēc kuras neviens netīko.» Marulls tomēr bija citādās domās. Viņš — turklāt ne jau vienīgais — atzina, ka Tullija ir gan bikla, taču nekādā ziņā ne saskābusi, un jaunavas augstprātība, viņaprāt, bija tikai mulsuma maska. Kā gan lai meitenē, kuru savdabīgais un stūrgalvīgais tēvs spieda dzīvot noslēgti, varētu attīstīties sabiedrības dāmas iemaņas?

Tajā laikā tika restaurēts dievietes Romas templis. Flāviju dinastija cītīgi nodevās šās dievietes kultam, un Tits uzdeva pašam ievērojamākajam tēlniekam — Basilam — izliet bronzā jaunu dievietes statuju. Aizņemtais mākslinieks kurnēdams pakļāvās rīkojumam, un pirms atjauno-

tās svētnīcas atklāšanas neviens viņa darbu nedabūja redzēt. Tad visiem par lielu pārsteigumu dieviete parādījās gluži citādā izskatā nekā agrāk. Tā, kas tagad stāvēja uz pamatnes, bija nevis ierastā spēcīgā varone, bet gan tieva, stingrām līnijām veidota meitene ar aizkustinoši nopietnu un bērnišķīgu seju, un viņas masīvie varas atribūti — ģerboņa mūrkronis, pilnības rags, šķēps un vairogs — ar savu pretstatu jo vairāk izcēla auguma un sejas maigās, tomēr stingrās aprises. Skulptūra ar savu patvaļīgo moder-numu izraisīja Romas mākslinieku aprindās asas viedokļu sadursmes. Arī Finejs kopā ar savu audzēkni devās apskatīt statuju.

Viņam, kas vienmēr bija bijis Basila atzinējs, arī jaunais darbs ļoti patika, un viņš aizrautīgi sāka Paulam skaidrot skulptūras mākslinieciskās vērtības. Pauls ilgi stāvēja bronzas statujas priekšā, iedziļinājies vērošanā, bet neteica ne vārda. Finejs sprieda, ka dievietes seja esot neparasti dzīva, tas noteikti esot portrets un atgādinot kādu pazīstamu seju. Viņš tomēr veltīgi centās atcerēties, kādu seju.

— Nu, protams, — viņš beidzot iesaucās, — tā taču ir mūsu Tullija!

Te pēkšņi Pauls, kas līdz tam bija klusējis, sāka dedzīgi protestēt. Viņš sparīgi purināja tievo, brūnīgsnējo galvu.

— Nē, tā nav vis mūsu Tullija! — viņš sauca. — Tā nav mūsu Tullija! — Viņš vēl iecirtās, kad Finejs norādīja uz atsevišķu vaibstu līdzību.

Dori ja bija izbrīnījusies, kad nākamajā viesošanās reizē pie Valera Pauls pēkšņi vienā no daudzajiem klusuma brīžiem, kas iestājās sarunā, zēniskā tiešumā iesaucās, vērsdamies pie Tullijas:

— Nē, viņš nav jūs pareizi uztvēris.

Sākumā Dorija nesaprata, kas ar to domāts, toties Tullija saprata tūlīt, un viņas šaurā, ma»igā seja viegli pietvīka.

— Ko tas nozīmē, Paul? — Dorija norājoši jautāja. — Kas nav mūsu Tulliju pareizi uztvēris?

— Tēlnieks Basils, protams, — Pauls atbildēja, mazliet

samulsis par savu iepriekšējo tiešumu, un aizstāvējās kā pieaudzis, gudrs lietpratējs: — Visi apgalvo, ka dieviete Roma esot ļoti līdzīga Tullijai. Jūs taču, Finej, arī tā teicāt, vai ne? Tomēr nē, tas nav pareizi, nav nekādas līdzības. '

Senators klusībā bija juties glaimots, ka viņa meita izraudzīta par dievietes Romas modeli, taču tagad nikni noteica: — Tā ari ir labāk, — bet Tullija sēdēja balta, dzedra, nepieejami augstprātīga. Dorija, mazliet pasmaidīdama, aizrādīja dēlam: — Tu par daudz atļaujies, Paul! — Tad viņa atvainodamās vērsās pie Valera: — Viņš iedomājas, ka ir jau kopš dzimšanas gatavs mākslas kritiķis tikai tāpēc vien, ka ir gleznotāja Fabulla mazdēls.

Kad viesi gatavojās doties projām, Paulu vēl vairāk pārņēma kautrība. Negribot nosarkdams, nespēdams savaldīt straujo elpu, viņš jautāja Tullijai, vai viņa kādreiz neatbrauktu uz Albāņu, lai viņš varētu parādīt savu kazu aizjūgu. Dorija bija patīkami pārsteigta, ka parasti tik atturīgais dēls šās mājas sasmakušajā, muzejiskajā gaisotnē iedrošinājies izturēties tik atklāti un droši, un, kad Pauls vēl uzaicināja Tulliju kopā ar viņu Albānā paspēlēt bumbu, arī Dorija pievienojās lūgumam:

— Viņš tiešām nespēlē slikti. Jums, mana Tullija, nemaz nebūs viegli turēties viņam pretī.

Meitene atbildēja, ka esot bumbu spēlējusi tikai bērnībā, kad viņiem vēl piederējusi muiža Kampānijā; kopš tā laika viņa jau esot daudz ko aizmirsusi.

— Vajag tikai uz jums paskatīties, — Pauls dedzīgi iesaucās, — un tūlīt kļūst skaidrs, ka jūs esat dzimusi čempione. Kad būsit spēlējusi atkal tikai divas reizes, es jums bez vārda runas uzticēšu savas stikla bumbas.

— Mēs tev nevarētu par tām atlīdzināt, — jaunava atbildēja, un smaids, ar kādu viņa runāja par savu nabadzību, darīja viņas izskatu vēl lepnāku.

Pauls tagad bieži gāja uz dievietes Romas templi, kaut gan tas nemaz neiznāca viņam pa ceļam, un priesteri un tempļa kalpotāji priecājās par jauno, dedzīgo dievietes pielūdzēju.

Starp citu, Tullija tiešām izrāvās no savas sestā rajona mājas un aizbrauca uz Albāņu. Spēlējot bumbu, viņa redzami atraisījās un nebūt nebija neveikla partnere. Tomēr arī pēc ceturtās reizes Pauls atzina par labaku spēlēt ar ādas bumbām un stikla bumbas pasaudzēt.

Tēvam Pauls par savu jauno draudzību neko nestāstīja. Josefs to atklāja tikai gadījuma pēc. Kādu dienu, kad viņš zēnam bija licis vienatnē pagaidīt, viņš dēlu atrada atkal cītīgi veidojam no tepes figūriņas tāpat kā senāk. Josefs vēl arvien juta stipru pretīgumu pret jebkādiem tēliem, tāpēc tas, ka zēns bija atsācis šo nodarbošanos, radīja viņā sapīkumu.

— Kas tas ir, ko tu tur veido? — viņš jautāja un paņēma pusgatavo figūriņu rokā.

— Tur vajadzēja iznākt dievietei, — Pauls sacīja, mazliet apjucis.

Josefs jutās sarūgtināts, ka paša dēls viņa mājā veido dievu tēlus. Viņš tomēr apslāpēja savu neapmierinātību un mierīgi jautāja:

— Kādai dievietei?

Pauls nebija radis melot. Tumši nosarcis, viņš atbildēja:

— Tā ir dieviete Roma. Taču patiesībā tā ir nevis dieviete, bet tava kaimiņiene Valērija Tullija.

Josefs bija izbrīnījies, viņš jautāja vēl, un Pauls, mazliet vilcinādamies, bet patiesi izstāstīja par Tulliju, dievieti Romu un bumbas spēli.

Josefs, protams, zināja, ka draudzība starp viņa nepieaugušo dēlu un Tulliju nav nekas vairāk kā zēna gadu jūsma, kādu arī pats Paula vecumā bieži bija jutis. Taču viņam nebija patīkami, ka dēls ieķēries tieši šajā saskābušajā, vecromiskajā Tullijā. Gleznotāja Fabulla bijība pret visu stingri romisko, tradicionālo acīmredzot bija iedzimusi mazdēlā. Tas Josefu kaitināja. Viņš gribēja, lai dēls kļūtu kaut kas vairāk nekā tikai romietis. Pirmo reizi viņam uzmācās šaubas, vai toreiz rīkojies pareizi, atdodams zēnu Dorijai.

Viņš sāka dedzīgāk cīnīties par Paulu. Taisnā ceļā, steigšus, neatlaidīgi viņš centās iemantot dēla pieķeršanos. Taču bija jau par vēlu. Vārdi, kas vēl pirms dažām nedēļām būtu zēnu darījuši laimīgu, tagad skāra tikai viņa ausis. Josefs arī ne vienmēr spēja apvaldīt dusmas par Paula romiski grieķisko izturēšanos. Siena starp tēvu un dēlu palika, kā bijusi.

Kādu dienu, kad bija ieradies Pauls, istabā ienāca Justs, jo bija domājis, ka Josefs ir viens. Viņš palūkojās uz zēnu, bet bez ziņkāres. Tas Paulam patika. Kopš tiesāšanās viņa dēļ vairākums ļaužu, uzzinājuši, kas viņš ir, bezkaunīgi un ilgi blenza viņam tieši sejā. Turpretī kalsnais un apvaldītais Justs sēdēja, daudz nelikdamies gar viņu zinis, un mierīgi sarunājās ar tēvu, bieži savaldīgi un, kā likās, lietpratīgi iebilzdams. Šis nepiekāpīgais vienrocis Paulu ietekmēja arvien stiprāk, un viņš bija pārsteigts, kad no sarunas noprata, ka Justs ir jūds. Uzzinājis turklāt, ka šis virs bijis pat piesists krustā un tomēr dzīvs nonācis lejā, Pauls atmeta visu stoisko atturību. Viņš izjautāja Justu zēniski neatlaidīgi un klausījās Justa stāstījumā, muti pavēris.

Jā, šis jūds Justs ar savu izkopto grieķu valodu, šis dēkainis, kas nemaz nebija iedomīgs uz savu varonību, bet •pat dzedri par to ironizēja, iekaroja zēna sirdi jau pirmajā tikšanās reizē. Pauls tikai ar pūlēm spēja atraut skatienu no viņa kalsnās sejas un tukšās piedurknes, un, dodamies projām vēlāk nekā parasti, zēns aizrautīgi Justam jautāja, vai nākamajā reizē atkal satiks viņu pie tēva.

Josefs brīnījās, kāpēc gan dēls šā svešā cilvēka priekšā pēkšņi tā atplaukst. Viņš priecājās, ka jūds spējis radīt zēnā tik lielu apbrīnu, bet viņam kremta, ka šis jūds bija tieši Justs. Kad Pauls sīki iztaujāja, kas tad šis Justs īsti esot, Josefs sevī cīnījās ar kārdinājumu pastāstīt par šo cilvēku daudz ko nepatīkamu. Viņš tomēr sevi pārvarēja un stāstīja pēc savas pārliecības, ka tas esot vislielākais no visiem dzīvajiem rakstniekiem. Josefam mazliet sāpēja sirds, ka Pauls to uzklausīja bez iebildumiem un neko neteica par krūšutēlu Miera templī.

Josefs ar dalītām jūtām vēroja, kā viņa dēls arvien dedzīgāk cenšas iegūt vienroča ievērību. Sarunās ar tēvu zēns bija bijis vārdos skops, turpretī ar_ Justu tērzēja labprāt. Romiskās Tullijas tēlu Paula jūtās un iztēlē tagad acīm redzami nomainīja jūds Justs. Josefam tas likās labi, tomēr viņš jutās aizskarts. Visvairāk viņam kremta, ka Justs Paula vētraino mīlestību labprāt pieņēma. Viņš labi redzēja, kas notika: tieši zēns tiecās pēc Justa, un Justs izturējās vairāk noraidoši nekā aicinoši, — tomēr pretēji saprāta balsij viņā arvien vairāk nostiprinājās pārliecība, ka Justs, šis nekrietnais sāncensis, atņem viņam dēlu. Josefs sāka aizmuguriski izklaušināt Paulu, vai Justs viņu nekūda pret tēvu. Izrādījās, ka Justs par Josefu ne reizi nav bildis neviena slikta vārda. Taču tas nebija nekāds mierinājums. Varbūt asi vērīgais zēns noprot Justa domas, kaut arī tās nav izteiktas? Vai vispār tāds cilvēks, kas dievina Justu, var cienīt Josefu?

Reiz Josefs pēkšņi uzsāka ar Justu nedraudzīgu sarunu par Paulu.

— Vai jums patīk mans Pauls? — viņš jautāja.

— Viņš man patīk gluži labi, — Justs nevainīgi atbildēja.

13*

371

— Jums viņš gan šķiet gluži citāds nekā es? — Josefs neatlaidās.

Justs paraustīja plecus un jokodams sacīja: — «Neesiet kā jūsu tēvi,» stāv rakstīts svētajos rakstos.

— Šādi vārdi neuztrauc tos, kam nav dēla, — Josefs teica.

— Nedomāju, — Justs turpināja, — ka es savam dēlam ņemtu ļaunā, ja viņš nebūtu atsities manī. Tagadējai paaudzei, — viņš vispārinoši sacīja, — ir maz pamata atdarināt savus tēvus. Šie tēvi izraisīja ārkārtīgi muļķīgo karu un tika, kā pienākas, pamatīgi sakauti. Vai tad jūs varat prasīt, lai jūsu dēls pieslienas savam jūdiskajam tēvam, nevis savai grieķiskajai audzināšanai? Būtu jauki un labi, — viņš piebilda gandrīz sirsnīgi, — ja jūs zēnam ļautu darīt, kā pašam tīk, nevis ar varu censtos uzspiest viņam savus uzskatus.

Josefs brīdi klusēja. Tad viņš sadrūvējies klusām sacīja: — Es vēlētos, kaut toreiz nebūtu izturējies tik mīkstsirdīgi.

Justs pārsteigts pavērās Josefā.

— Apsveriet, lūdzu, — viņš teica neparasti iejūtīgi, — ko gan citu jūda dēls šodien varētu mācīties no sava tēva kā tikai — rīkoties pretēji tam, kā rīkojies viņa tēvs, un domāt gluži citādi nekā tēvs? Tēvi sacēlās pret Romu. Dēli vairs netic šādas rīcības pareizībai. Viņu attieksme pret darbošanos ir rezignēta, un viņi pieslienas minajiešiem un mācībai par novēršanos no aktīvas rīcības un atsacīšanos.

— Man palikusi atmiņā kāda nakts, — Josefs zobgalīgi sacīja, — un kāda saruna pie akas, kad mums pazīstamais Justs izsmēja novēršanos no aktīvas rīcības un atsacīšanos.

— Vai es jebkad esmu teicis, — Justs iekarsa, — ka tie, kas tic nerīkošanās un atsacīšanās mācībai, dara pareizi? To es neesmu domājis un arī nedomāju. Es dēlus neaizstāvu. Abi ir no vienas un tās pašas sliktās pagales tēsti — gan tēvi, gan dēli. Tēvi neticēja saviem spēkiem; vienpatņi būdami, viņi jutās vāji, tāpēc pagatavoja sev kruķus — izdomāja mācību par nāciju, iztēlojās, ka nācijas spēks un diženums balsta vienpatni. Dēli sava vājuma balstīšanai ir sameistarojuši citu kruķi — iedomājušies, ka viņiem var līdzēt mesija, kas viņu labā miris pie krusta. Gan ticība nācijai, gan ticība mesijām ir muļķības, tā ir tikai pašu vājuma izpausme.

372

— Tās ir gudras abstrakcijas, — Josefs zobojās, — un tās man būtu mierinājums, ja man nebūtu dēla. Bet man ir dēls, tikai viņš ir grieķis, nevis jūds, un jūsu vispārinājumi man nepalīdz. — Tad viņš nikni nobeidza: — Jūs, Tiberiādas Just, esat liels rakstnieks, daudz lielāks par mani. Jūs varat uzlabot manu grieķu valodu un varbūt pat manu filozofiju, bet ar savu būtību un dzīvi, ar savu dzīves īstenību man diemžēl jātiek galā pašam.

Tas, ka Josefs teica Justam tik rūgtus vārdus, notika ne tikai dēla Paula dēļ. Tā vairāk bija neapmierinātības izpausme par to, ka Josefam neveicās jaunas gramatas rakstīšana. Justa klātbūtne jau drīz vien bija viņam nevis mudinājums un stimuls, bet kļuva par pārmetumu kā senāk. No kuras vietas viņš arī ķērās savai «Vispārējai vēsturei» klāt, darbs negribēja sekties, teikumi veidojās tikpat samocīti kā viņš pats, arvien vairāk un vairāk zuda darba prieks.

Justs turpretī stāstīja, ka jaunais, tālais ceļojums uz Jūdeju un Romu daudzējādā ziņā izārstējis viņu no nomāktības un stiprinājis viņā individuālo lepnumu un ticību rakstnieka sūtībai. Tas viņam no jauna esot parādījis, cik ļoti cilvēki ir pakļauti skaitļu un datu svārstībām, tām politiskajām un ekonomiskajām kopsakarībām, kuras mēdzot dēvēt par likteni, turpretī pavisam citāda dzīves aina paveroties, ja atsevišķs cilvēks šos sausos skaitļus un datus izjūtot ar sirdi un apaugļojot ar savām jūtām. Viņš tagad strādājot, veidodams īsto dzīves ainu, tas viņam darot prieku un arī labi veicoties.

Kad Josefs to noklausījās, viņu sāka krimst skaudība. Ar saspringtu uzmanību viņš lūdza naidīgo draugu, lai parāda, kas paveikts kopš ierašanās Romā. Justs pēc nelielas vilcināšanās iedeva savu manuskriptu. Šajās nedēļās viņš bija sarakstījis piecdesmit lappuses par Jeruzalemes aplenkumu — tās pašas, kuras speciālisti vēlāk atzina par gadsimta labāko prozu.

Josefs lasīja. Cik skaidri un uzskatāmi šeit bija parādīts, kas noticis iekšpus un ārpus Jeruzalemes mūriem, atklāti gan iztēlotie, gan patiesie jūdu un romiešu rīcības motīvi, viss ekonomisko, sociālo, reliģisko, militāro interešu jūklis un atsevišķo cilvēku ticības un māņticības, politikas un dieva meklēšanas, godkārības, mīlestības un naida sadursmes! Piecdesmit lappusēs šeit bija skaidri un asi apgaismots viss, par ko Josefs trīssimt lappusēs bija devis tikai miglainu nojausmu. Josefs lasīja, un viņa sirds ielīksmojās, ka to vispār kāds spējis uzrakstīt. Josefs lasīja, un viņa sirdi kremta skaudība, ka to uzrakstījis tas otrais.

Viņš atdeva Justam manuskriptu. Un sacīja: — Tas ir vislabākais, ko jūs esat paveicis, Just. Tas ir vislabākais, ko vispār kāds mūsu laikā ir paveicis. Par karu tagad ir pateikts viss un uz visiem laikiem.

Balss viņam bija aizsmakusi, bet viņš sevi pārvarēja un pateica šo patiesību.

Palicis vienatnē, Josefs apsvēra paša veikumu. Viņš ir redzējis dzīvi un tās īstenību. Viņš ir bijis ne tikai rakstnieks, bet arī valstsvīrs un kareivis. Šās pasaules varenie parādījuši viņam godu, šās pilsētas skaistākās sievietes viņu mīlējušas. Viņš ir sarakstījis savu apjomīgo grāmatu, viņa krūšutēls novietots Miera templī. Tomēr — ko viņš veltīgi pūlējies pateikt savā grūtajā dzīvē un biezajā grāmatā, to šis Justs ir pateicis piecdesmit lappusēs. Un zēns Pauls, par kuru viņš tik ilgi cīnījies, likdams ķīlā savu dzīvi, pats tiecas pēc šā Justa.

Viņš juta sevī dziļu tukšumu. Pēc tam kad bija izlasījis sava sāncenša sarakstītās lappuses, viņam šķita bezjēdzīgi pašam vēl kaut ko rakstīt.

Josefs aizrakstīja Marai. Viņš dedzīgi lūdza, lai viņa drīzāk brauc šurp. Josefs domāja, ka Maras klātbūtne dos jaunu stimulu viņam un viņa darbam. Taču viņš zināja, ka Mara neatkāpsies no savas apņemšanās un neatstās pusmuižu «Jaltas aka», kamēr darbs nebūs padarīts līdz galam.

Ziema un pavasaris jau bija garām, bet Dori ja vēl nebija radusi izdevību satikt Josefu.

Kādu dienu viņa uzzināja par Josefa nodomu aicināt atpakaļ Māru, padarīt viņu par pilntiesīgu romieti un atkal šo sievieti apprecēt.

Par to viņai pastāstīja Marulls. Viņa klātbūtnē Dorijai izdevās savaldīties un smaidot runāt it kā par kaut ko gluži vienaldzīgu. Taču, kad viņa bija palikusi viena, jaunā ziņa viņai uzbruka ar visu spēku, viņa strauji elpoja, uznāca neciešamas galvas sāpes, un, sakritusies sejā, viņa uz vēdera nolikās gulēt uz dīvāna.

Tas, ka Mara ar Josefa palīdzību kļūs par pilntiesīgu romieti, kamēr viņa vēl arvien tāda nav, Dorijai šķita nedzirdēts apkaunojums. Viņa aizmirsa, ka savā laikā pati nav gribējusi laulību ar Josefu legalizēt un ka tagad atliktu tikai bilst kaut vārdu Annijām Basam un viņa iegūtu pilsoņa tiesības. Taču viņa gribēja kļūt par romieti nevis ar Annija, bet ar Josefa palīdzību, lai tā būtu viņa pati, nevis tā otra. Kas gan vēl bija starp viņiem, kopš Josefs bija zēnu atsūtījis atpakaļ? Nu jā, viņa bija gaidījusi, ka Josefs spers pirmo soli, bet viņš bija domājis, ka ir jau nesis pietiekami lielu upuri. Viņas viedoklis bija pamatots, bet arī viņa argumentus vajadzēja uzklausīt. Tas viss bija pārpratums. Būtu taču smieklīgi, ja viņa, Dorija, nespētu uzvarēt šo provinces jūdieti.

Kad pēc divām stundām ieradās Annijs, viņa tomēr bija jau aizmirsusi savu nodomu aicināt Josefu atpakaļ un viņā bija palikušas vairs tikai neprātīgas dusmas. Šoreiz viņa Annijām par izbrīnu sāka Josefu nopulgot. Dorija nerunāja skaļi kā Annijs, viņa runāja klusu un plūstoši, taču apsmēja Josefu daudz nicīgāk, nekā Annijs to jebkad būtu spējis. Viņa sīki jo sīki pazina Josefa dzīvi un būtību, un šajās intimitātēs viņa sameklēja un atklāja Annijām visādus sīkumus un epizodes, kas šķita piemērotas, lai padarītu Josefu iespējami smieklīgu un pretīgu. Pulkvedis smējās arvien skaļāk, smējās pilnā kaklā. Tomēr pamazām neprātīgais naids, kas pavērās viņa acīm, kaut ari stāstījuma stils bija nevainojams, viņu atsaldēja. Kad Do-rijas ķengu izvirdums bija beidzies, viņš tikai noteica:

— Nestāsti gan, lūdzu, par to neko Paulam.

Līdz ar šo izlādēšanos Dorijai dusmas bija pārgājušas un palika vairs tikai vēlēšanās Josefu atgūt. Kad Pauls nākamajā reizē gatavojās doties pie tēva, viņa mazliet aizžņaugtā balsī teica, lai taču lūdzot tēvu atbraukt uz Albāņu un apskatīt pabeigto māju.

Pēc divām dienām Josefs devās uz Albāņu. Viņš nemaz nepievērsa uzmanību skaistajai, viļņotajai, vasaras sākuma krāsās mirdzošajai ainavai, neievēroja lēzenos pakalnus, jauko ezeru, tālu zaigojošo jūru, neredzēja skaistās villas, kas pacēlās piekalnēs un rindojās ap ezeru. Viņam nekas nebija padomā, viņš no Dorijas neko negribēja, bet nebija drošs par sevi, nezināja, ko jutīs, ieraugot šo sievieti un klausoties viņā; Josefs bija satraukts un jutās gaužām nelāgi.

Šoreiz Dorija viņu sagaidīja pie galvenajiem vārtiem. Viņas seja staroja atkalredzēšanās priekā. Viņa sniedza

pretī abas rokas, veda iekšā mājā un izturējās gluži kā kopdzīves vislabākajā laikā — bērnišķīgi un atjautīgi. Mīļi uzmanīgi viņa vēroja katru pārmaiņu, kāda varētu būt notikusi Josefā, apbēra viņu ar veselu milzumu jauku, sīku dzēlību, centās Josefu iekarot visiem spēkiem. Viņa pat izdzina no istabas runci Hronu, kad likās, ka tas viesi traucē.

Dorija Josefam ļoti patika, viņš pilniem malkiem baudīja viņas pievilcību. Taču tas arī bija viss. So pēdējo pārbaudījumu viņš bija uzņēmies ne bez bailēm, taču drīz ar prieku konstatēja, ka ir to izturējis. Viņš nu uz visiem laikiem bija izdziedēts no kaislības, kas viņu tik bieži bija pazemojusi un likusi rīkoties pret savu gribu un aicinājumu. Ar šo sievieti varētu uzturēt draudzīgas attiecības, ja viņa to vēlētos, bet viņas dēļ viņš nekad vairs neapdraudēs savu dzīvi vai darbu. Viņš jutās drošs un mierīgi izbaudīja savu uzvaru.

Viņš varēja mierīgi tikties pat ar Fineju. Skolotājs bija rēķinājies ar to, ka dzirdēs no Josefa ļaunus pārmetumus par abu kopīgo pagātni. Taču Josefs neko tādu neteica, neatļāvās nevienu lētu triumfa izpausmi, viņš pat labsirdīgi pajokojās par to, kas reizēm viņam bija nozīmējis cīņu uz dzīvību vai nāvi. Josefa rāmums Fineju kaitināja un nervozēja, viņa pārākuma apziņa noplaka, lielā galva kļuva vēl bālāka un saspringa. Doriju savukārt Josefa nosvērtā runa un izturēšanās pazemoja vēl vairāk, nekā to būtu varējis jebkurš izsmiekls.

Kad Pauls un Finejs bija aizgājuši, viņa izdarīja pēdējo mēģinājumu. Viņa stāstīja, cik ļoti Annijs uzmācoties ar precību piedāvājumiem, taču Josefam bijusi taisnība — Annijs esot skaļš un reizēm neciešams, viņa dvēseliskajai izjūtai esot nepieejams daudz kas tāds, kas viņas sirdij tuvs. Viņa novērsās no sava karavīra un gaidīja, ka Josefs tagad piedāvās, lai pamet Anniju un atkal dzīvo kopā ar viņu.

Taču Josefs neko tādu nepiedāvāja. Gluži otrādi, viņš vēsi izrādīja rūpes par Dorijas sabiedrisko stāvokli nākotnē un teica: esot domājams, ka Anniju kā prinča tuvāko draugu reiz iecelšot par armijas virspavēlnieku, tāpēc lai Dorija labi apdomājot, iekams sīkumu dēļ atsakoties no tādas izdevības.

Kad Josefs devās projām, Dorija bija nobālusi aiz niknuma, sirds viņai vai plīsa. Apgraizītā jūda statueti, kuru

t ,

bi ja novākusi pirms Josefa ierašanās, viņa atkal nolika vecajā vietā, un, kad nākamajā reizē Annijs lūdza, lai viņa nosaka termiņu kāzām, viņa vairs neko neiebilda.

Šās xasaras sākumā Josefa stāvoklis ārēji nebija slikts. Veselība turējās laba, Klaudijs Regīns bija devīgs, tā ka Josets varēja samaksāt parādus, kuros bija iestidzis, šķiroties no Dorijas, viņa literāro talantu pēc krūšutēla uzstādīšanas neviens vairs neapstrīdēja, jūdu naidīgums pret viņu bija ievērojami mazinājies, kopš bija kjuvis zināms, ar kādu cieņu pret viņu izturējies lieldoktors. Tomēr laimes sajūta, kas viņu bija pārņēmusi, atgriežoties Romā, sen bija izgaisusi. Josefu mocīja darba spēju zudums, un laiku, kura visu mūžu bija bijis par maz, viņš tagad nezināja, kur likt.

Daudzas stundas viņš nosēdēja Alekša darbnīcās. Stikla fabrikants pats un viņa priekšstrādnieki rādīja viņam savu izcilo mākslu, demonstrēja, kā sacietējušajā stikla masā izgriež figūras, kā ar āķīgiem un sarežģītiem paņēmieniem masu krāso, kā šo trauslo, viegli lūstošo vielu savērpj smalkos pavedienos, ar kuriem tad apdarina zelta plāksnītes. Taču tās nebija šā darba fineses, kas Josefu piesaistīja; viņš varēja stundām ilgi čurnēt un vērties kausējamā krāsnī, kur no smiltīm un sodas radās jaunā viela — stikls; pavisam neliela izmaiņa dozās bija cēlonis, ka radās vai nu visaugstākās kvalitātes, vai arī zemākas kvalitātes masa, un pilnīgi droši rezultātu iepriekš nevarēja paredzēt pat vislielākais speciālists. Josefs bieži un ilgi vēroja arī, kā tika izgatavoti vienkāršie stikla priekšmeti. Viņu saistīja skats, kā strādnieki ar savām garajām pīpēm no karstās masas, turēdami to pret dzelzs plati, lai masa iegūtu vēlamo formu, izpūta vienkāršus priekšmetus — mazākus un lielākus, šaurākus un vēderīgus traukus. Arvien no jauna viņu izbrīnīja tas, ka pietika ar vienu ūdens pilienu, lai izveidoto priekšmetu atdalītu no pūšamās caurules. Viņš skatījās, kā divi strādnieki katrs ar savu cauruli iepūta formas vienu otrā: viens pūta trauka kaklu, otrs — viduci, — un tas Josefā radīja pārdomas, kā ikkatrā atsevišķajā gadījumā jāsajaucas mākai un laimei, lai izdotos kaut vienkāršākais darbs. Ari vislielākajam meistaram varēja notikt, ka neparedzēta gadījuma dēj karstajā masā radies caurums, dobums, kura dēļ

izpūstais priekšmets bija nederīgs vai pat īsi pirms beigām, apdraudēdams pūtēju, sašķīda.

Alekss jau sen bija nomanījis, ka Josefs vairs nav tas vīrs, kuram nebūtu vajadzīgi laimes vēlējumi. Fabrikants bieži Josefu vēroja, reizēm uz brīdi apsēdās blakus — resns, drūms un nerunīgs, un viņam bija ļoti žēl, ka tagad ari šis vienīgais laimīgais, kuru viņš pazina, vairs, kā likās, nebija laimīgs.

Josefs savukārt sēdēja un vēroja, kā top stikla figūras, kā iecerētā forma te izdodas, te atkal ne — draiska, viltīga spēle, kas gan bija atkarīga no ikviena cilvēka mākas, tomēr ne tikai no tās; šī te bija dzīves aina. Jo kura cilvēka dzīve gan nebija sajaukums no viņa paša un kaut kā cita — neizpētāma, vienalga, vai šo citu dēvētu par ekonomiskajiem apstākļiem, par likteni vai par Jahvi. Un kurš gan, gluži kā šī viela, no kuras tiek izpūsti priekšmeti, nav veidots no daudzām nejaušām sastāvdaļām, kas neatdalāmi savienotas cita ar citu un tomēr kādu dienu kļūst spējīgas darboties katra par sevi. Vai viņš pats, Josefs, nebija veidots no kaut kā cildena un ļoti zemiska, no rupjas kāres pēc nozīmības un baudas un no tīras mīlestības pret labo un skaisto, no glemām un dubļiem un no dieva elpas un dieva mācības, no tēvu tēvu vēstures un paša kaislībām, daļēji no Mozus un daļēji no Koras, daļēji no Koheleta un daļēji pat no Pedāna? Un, kamēr liesmas daudzējādi un daudzkrāsaini šāvās augšup un plaka, mezdamas dīvainas ēnas, Josefs domāja par neskaitāmajām ainām, no kurām veidojusies viņa dzīve: par tuksnesīgo Jeruzalemi, par savu krūšutēlu Miera templī, par savu draugu Justu un dēlu Paulu, par darbu, ko viņam bija uzdots veikt, bet ko viņš droši vien nekad nevarēs pabeigt.

Josefs uzelpoja, kad Justs aizbrauca no Romas un atgriezās Aleksandri jā, lai tur pabeigtu savu darbu.

Tas pats kuģis, ar kuru devās projām Justs, bija atvedis Maras atbildi. Viņa pavēstīja, ka dzemdējusi viņam bērnu, meitenīti, kuras vārds esot Jalta. Viņa kopā ar bērnu braukšot uz Romu, taču nekādā ziņā ne agrāk kā vēlā rudenī ar vienu no pēdējiem kuģiem.

Ap šo laiku Josefs sacerēja savu «Psalmu par stikla pūtēju».

Mēs esam kā pretīga bezveida masa,

Ko stikla pūtējs pūš,

Un neviens mēs nezinām,

Kas no mums iznāks.

Stikla pūtēja elpa mūs izpūš Te mazus, glītus kā lelles,

Uz kurām skatīties tīk vai netīk,

Te lielus, vēderīgus, parocīgus Vai ari lempīgus, stūrus.

Tā veido mūs liktenis,

Skaitli un dati visapkārt mums.

Taču ne vienmēr Var izpūst formu,

Kā gribas. Gadās, ka masā kā trūkst, Tā šķīst un apsvilina Pūtējam seju.

Tā ari skaitļu un datu pasaulei Noteiktas robežas ir.

Pāri tai stāv

Neizzināmais, lielais prāts,

Kā vārds ir Jfahve.

Svēts brīdis ir tas, kad pēkšņi No smiltīm un cilas vielas Gan gaidīts,

Bet neapjausts

Liels, daudzkrāsains mirdzums uzzied Par prieku meistaram Un ikvienam.

Bet kas gan bija

Tas lielais mirdzums vispirms?

Tik smilšu graudiņš, ne vairāk, Bezveida pelēkās masas dala.

Tad nedižojies jel,

Ja esi tu mirdzošs, bet atceries

Sākotni, kad biji

Tik smilšu graudiņš vien,

Ne vairāk. Tad nenojauta neviens,

Ka kļūsi tu mirdzošs, ka lielā labvēlība Liks izlauzties gaismai no tevis Un starot.

Bet, ja tu smilšu grauds esi,

Cerību nezaudē! Varbūt tieši tev Būs lemts, ka lielā gaisma No tevis atspīdēs.

Un vēl lai lepnībā degunu neceļ Meistars. Viņš pūzdams veido masu Vienmēr no jauna.

Taču var gadīties ari,

Ka forma neiznāk skaista.

Gadās, ka vienam no vīriem Stikla masa nav tīra, un veltīgas Ir viņa pūles. Bet citam Uzsmaida laime, kas zina, kāpēc.

Viņš pūš — un apaļa veidojas bumba No tīra stikla,

Kas cēli zaigo un laistās.

Augusta beigās, kad Josefs uz dažām dienām bija aizbraucis uz Kampaniju, lai glābtos no pilsētā valdošā spiedīgā karstuma, viņam paziņoja, ka Josefa sinagoga esot uzcelta jau tiktāl, ka tur varot novietot Jeruzalemē izglābtos toras tīstokļus.

Josefs devās atpakaļ uz Romu. Kopā ar doktoru Licinu viņš apskatīja lūgšanu namu. Augstā, baltā kubveida ēka gan bija pieskaņota apkārtējām mājām, tomēr izskatījās svešāda; tuvīnās ēkas bija piespiedušās cieši cita citai, jo zemes gabali šeit bija ļoti dārgi, turpretī sinagogas jaunceltne augstprātīgi pacēlās viena pati brīvas telpas vidū, slīpi novirzīdamās no ielas apbūves līnijas, jo bija pavērsta tā, lai dievlūdzēji stāvētu ar seju pret austru-miem, pret Jeruzalemi.

Arhitekts Zēnons kungus pavadīja. Apakšzemes telpa ar velvētiem griestiem, pie kuras austrumu sienas atradās septiņdesmit tīstokļiem paredzētais skapis, bija vēsa, pa daudzajām lūkām iespīdēja gaisma, telpa izskatījās mierpilna un tomēr noslēpumaina.

Pēc trim dienām svinīgā gājienā Josefs un ievērojamākie Romas jūdi pārnesa toras tīstokļus uz jauno vietu. Tīstokļi bija ievīstīti grezni izšūtos audumos, kurus rotāja zelta kroņi, taču paši tīstokļi bija saplēsti, notraipīti ar asinīm, pa tiem ar zābakiem bija bradājuši kareivji, kas toreiz izlaupīja degošās Jeruzalemes lūgšanu namus. Josefs atcerējās, kā bija tīstokļus izglābis no Aleksan-drijas svētceļnieku sinagogas. Viņš gara acīm redzēja, kā bija gājis pa pilsētu — zelta rakstāmāki iebāzti jostā, katrā rokā pa toras tīstoklim, — un aizmugurē gāja pātagu šaustītie, streipuļojošie jūdi; viņš tos bija izglābis no piesišanas krustā un uzdevis viņiem nest rakstu ruļļus. Viņš tagad garā skatīja un dzirdēja, kā kareivji ņirgājās par šo dīvaino procesiju. Tagad neviens vairs nesmējās par to, kā cienījamie kungi svinīgā gājienā nesa tīstokļus uz viņa celto namu; pat vēl vairāk: ķeizara ierēdņi gāja procesijas priekšgalā un beigās, ķeizara miesassardzes kareivji parādes uniformās soļoja līdzi apsardzības un goda

eskortā, un garāmgājēji paklanīdamies sveicināja un godāja svešo dievību. Tomēr Josefu nomāca nepatīkama ne-aizsargātlbas sajūta, un viņš bija priecīgs, kad tīstokli bija nogādāti vēsajā, krēslainajā telpā, kur tiem turpmāk vajadzēja glabāties.

Kad citi bija aizgājuši, Josefs vēl uzkavējās velvētajā telpā vienatnē ar tīstokļiem. Viņš sēdēja pie lielā, vienkāršā skapja, kuram priekšā bija aizvilkts balts, ar bāli zeltainiem burtiem izšūts aizkars, kas bija nedaudz līdzīgs Jeruzalemes tempļa aizkariem. Josefs zināja, ka vienā no bojātajiem pergamentiem ir divi cilvēka pēdas formas izgriezumi. Kāds kareivis no šā tīstokļa bija izgriezis sev zābakos ieliekamas zoles, tā ka daļēji bija gājis bojā šāds svēto rakstu teksts: «Neapspied svešinieku savā zemē un nevērsies asi pret viņu, jo arī tu biji svešinieks Ēģiptes zemē.»

Josefs pēkšņi juta fizisku tuvību ar šiem tīstokļiem. Te, šajā skapī, bija sapulcināti viņa tēvi un tēvu tēvi, un tie visi bija dzīvojuši tikai tāpēc, lai saplūstu viņā. Viņš bija sentēvu mūžu jēga un piepildījums, sentēvu, kuru dzīvesstāsti tagad glabājās šajā skapī.

Ēģiptes valdnieki ticēja, ka viņi varēs uzvarēt nāvi, ja savus iebalzamētos ķermeņus ieslēgs varenos, smailos trīsstūrveida kalnos. Nē, šie mirušie nebija atminējuši nāves noslēpumu. To esam izdarījuši mēs. Ar pāris burtiem, ar vārda maģiju mēs uzvaram nāvi. Sājos nelielajos tīstokļos esam ietvēruši Jūdejas dzīvi, tā ka tā nekad nenogrims aizmirstībā. Izraēla valsts varēja aiziet bojā, Jūdas valsts un otrā Jūdejas valsts, arī templis, bet šo tīstokļu gars ir neuzvarams.

Josefs sarunājās ar skapī novietotajiem tīstokļiem. Vienā asinīm notraipītajā tīstoklī izgrieztais caurums kļuva par lielu, atvērtu muti, kas runāja uz viņu. Visi tīstokļi atdarīja mutes un runāja uz viņu. Krēslainā telpa pildījās ar tēliem, auga, izpletās, drīz- sienas vairs nebija redzamas. Izraēls bija ap viņu, neskaitāms kā smiltis jūrmalā, bezgalīgs telpā, bezgalīgs laikā.

Tas, ko Klaudijs Regīns reiz bija sacījis par Bībeles stāstiem un situācijām, kuras pats piedzīvojis un pārdzīvojis, Josefam pēkšņi no vārda pārvērtās realitātē. Viņš tērzēja ar neredzamajiem gariem telpā, ar saviem sen mirušajiem sentēviem, tēvočiem un brālēniem. Ļāva, lai tie viņu māca. Strīdējās pretī. Jokodams draudēja tiem, kuri savā dedzībā bija gribējuši tautu aizstāt ar sevi, —•

Pinham, Ezram un Nehemijam. Galvu šūpodams, viņš gudri sarunājās ar viedo Mardohu par nacionālisma jēgu un bezjēdzību. Josefs kopš laika gala bija zinājis, ka nācijās lielums un vēsture var vairot tikai tāda cilvēka spēku, kas jau pēc dabas ir stiprs, bet ka vājajam tie nepalīdz. Ja vājais gribēs balstīties uz nāciju, tad tā viņam kļūs tikai par mānīgu kūju un nepamatotā iedomība uz nācijas doto spēku tikai padarīs viņu nespējīgu redzēt savu vājumu. Lai neviens, kas pats ir vājš, necer, ka varēs palīdzēt sev, tverdamies pie citiem! Ikvienam tiks pasniegts paša rēķins, katram būs jāmaksā par sevi, spēks dod spēku tikai stiprajam, vājo tas nogrūž lejā pavisam. Viedais Mardohs piekrītoši māja ar mazliet drebošo galvu un sacīja — viņš vienmēr esot teicis, ka pēc Hāmana gāšanas nevajadzējis iznīcināt tik daudz jūdu naidnieku, starp citu, atklāti sakot, viņu nemaz neesot bijis tik milzīgi daudz, kā rakstījis Esteres grāmatas sacerētājs. Citiem aizmugurē, kontūrās izplūdis, slējās Jesajas milzīgais stāvs un piekrītoši māja ar galvu.

Josefs, ārkārtīgi satraukts, klausījās, jautāja, polemizēja. Nē, jūdu vēsturi neviens cits nevarēja uzrakstīt labāk par viņu, kas sevī nesa visus tās «par» un «pret». Ar sirdi viņš patriotiski stāvēja savu jūdu pusē, bet ar prātu kosmopolītiski pacēlās tiem pāri, un neviens labāk par viņu nezināja to robežu, kur tautiešu dzimtenes mīlestība jau kļuva bezjēdzīga.

Viņš piecēlās, piegāja pie skapja, pielika pirkstus pie lūpām, aizskāra balto, ar bālgani zeltainiem burtiem izrakstīto aizkaru un dziļi paklanījās. Un, kamēr viņš tā stāvēja, viņam uzgula izpildāmā uzdevuma smagums, taču tai pašā laikā viņš juta milzīgu darba prieku un paļāvību uz sevi.

Spara un ieceru pilns viņš atstāja telpu, kur glabājās toras tīstokļi, lai dotos pa to ceļu, kuru skaidri redzēja aizviļamies savā priekšā visos līkumu līkumos.

Klaudija Regīna resnie pirksti cilāja_ papīrus, izņēma tabulas, un viņš savā spiedzīgajā balsī tās skaidroja. Jautājums, par kuru viņš sniedza ziņojumu princim Domiciā-nam, bija sarežģīts. Runa atkal bija par tām teritorijām, kuras bija palikušas pāri, kad iedalīja zemi militārajām kolonijām, un kuras ierēdņi, kas piedalījās zemes dalīšanā, vai ari privātpersonas bija piesavinājušās bez oficiālām tiesībām. Šīs personas bija šo zemi lietojušas gadu desmitiem ilgi, un valdība to bija pacietusi. Taču Vespa-siāns bija gribējis šos nelikumīgos īpašumus konfiscēt un tādējādi iegūt platības divi simti sešdesmit miljonu sester-ciju vērtībā. Par termiņu, līdz kuram varēja sniegties īpašumtiesību pārbaude, bija noteikts 9. jūnijs 821. gadā kopš pilsētas dibināšanas — ķeizara Nerona nāves diena. Taču jau Vespasiāna valdība bija šo plānu pārskatījusi un atbīdījusi termiņu vēl tālāk — līdz 807 gada 13. oktobrim — ķeizara Klaudija nāves dienai. Konfiscējamās vērtības bija ievērojamas. Radās tikai jautājums, vai jaunā dinastija ar šādu atsavināšanu neiemantos pārāk daudz politisko pretinieku. Regīns tagad gribēja par termiņu noteikt vēl agrāku datumu — 794. gada 24. janvāri, ķeizara Kaja nāves dienu. Ar daudzām viltīgi un apdomīgi sastādītām tabulām finansists tagad pūlējās Domi-ciānam pierādīt, ka politiskie zaudējumi būs niecīgi salīdzinājumā ar ekonomisko ieguvumu.

Domiciāns klausījās, pastiepto augšlūpu stingri piespiedis klāt apakšlūpai, tā ka seja ieguva īpaši vērīgu izteiksmi. Princis nevarēja Klaudiju Regīnu ciest, taču ekonomiskos jautājumos labāka speciālista neapšaubāmi nebija. Pēc apmēram desmit minūtēm Domiciāns izlēma arī šajā jautājumā paklausīt Klaudija Regīna padomam.

Izlēmis, kā rīkoties, viņš klausījās vairs tikai ar vienu ausi un domās kavējās citur Cik pretīgi, ka tik daudz laika jāzaudē sarunās ar tādiem cilvēkiem kā šis Regīns! Taču valdniekam tādi ir vajadzīgi, tēvs jau gan zināja, kāpēc sapinās tieši ar šo pusjņdu, un viņam, Domiciānam, tagad ir pilnīgs pamats izstrādāt precīzu plānu tam laikam, kad pats kļūs ķeizars. Ziņas par brāļa veselību, kuras viņš saņēmis aplinku ceļā no Marulla, liecina, ka ir pēdējais laiks gatavoties.

Princis smaida, atcerēdamies, ka vēķpirms pusgada bija rūpīgi izstrādājis plānu, kā aizbēgt no galvaspilsētas, kur aizdomīgais Tits viņu turēja kā sprostā; viņš bija nolēmis bēgt uz Galliju vai Vāciju un panākt, lai tur izvietotie armijas korpusi pasludinātu viņu par ķeizaru. Tagad viņš šādas fantastiskas iedomas var pilnīgi likt pie malas, izredzes uz troni ir drošas. Jābrīnās, starp citu, ka tagad, kopš iegūta šī drošība, princis nopietni interesējas par valsts pārvaldes detaļām, kas agrāk viņu garlaikoja. Jo vairāk nostiprinās pārliecība, ka tiks pie valdīšanas, jo vairāk viņā attīstās no tēva mantotā organizēšanas tieksme, un, klausīdamies Annija Basa sarežģītos pārskatus par militāriem jautājumiem, Marulla — par politiku un pat pretīgā Regīna sniegto ekonomiskā stāvokļa analīzi, viņš aizrautīgi diskutē par katru sīkumu.

Lai varētu secīgi domāt, viņam nepieciešams miers un koncentrēšanās. Bieži viņš ieslēdzas uz vairākām stundām, kaut gan zina, ka viņa pretinieki stāsta — viņš tajā laikā nodarbojoties ar mušu sišanu. Lai jau tenko. Lai izplata vistrakākās baumas par viņa valdīšanas kāri un neizmērojamo netikumību. Princim ir zināms, ka republikāniski noskaņotās aristokrātijas aprindās cirkulē vēstule, ko viņš piecpadsmit gadu vecumā rakstījis senatoram Palfurijam Sūram; toreiz tēvs pret viņu izturējās skopi, tāpēc viņš bija piedāvājies pavadīt ar senatoru nakti un pieprasījis par to pieci simti sesterciju — apkaunojoši mazu summu. Palfurijs Sūra ir idiots, ka ļāvis šo vēstuli nozagt, bet vēl idiotiskāki ir ļaudis, kas uzjautrinās, to lasīdami. Nav svarīgi, vai vēstule ir īsta vai viltota; tā ar katru dienu kļūst vairāk viltota, jo vājāki kļūst Tita elpas vilcieni, jo vēstule kļūst vairāk viltota, un nav tālu tā diena, kad tā jau būs īsts viltojums.

Var iegūt simt četrdesmit trīs miljonus, kā skaidroja Klaudijs Regīns, ja termiņu pēc finansista ieteikuma pārceļ uz 794. gada 24. janvāri. Tits droši vien savas popularitātes dēļ no šās summas atteiktos. Domiciāns tā nedomā darīt. Simt četrdesmit trīs miljoni ir liela nauda. Kamēr princis bija spiests prasīt naudu no tēva un brāļa, viņš par šādu skaitli tikai paraustīja plecus. Tagad, kad pašam ar to jārēķinās, viņš uz to raugās citādām acīm. Kad viņš būs ticis pie varas, vajadzēs daudz naudas. Viņš būvēsies ar plašu vērienu. Lūcijai. Lūcija ir vienīgais cilvēks, kura domas viņam svarīgas. Viņa gan nepārdosies. Pat viņas smaids nav pērkams. Viņa smejas tikai tad, kad pati grib.

— Aprindas, kuras tas skars, — Regīns saka, — nav nemaz tik plašas, kā varētu likties. Tur ir

Domiciāns cenšas nedomāt par dejotāju Parisu un vēl pieciem vai sešiem vīriešiem, kurus Romā uzskata par Lūcijas piegulētājiem. Taču pilnīgi izmest šīs domas no galvas viņš nespēj. «Šis Pariss tiek pārvērtēts,» princis domā. «Tas ir tāpēc, ka tik maz cilvēku zina, kas ir labs un kas slikts. Arī šis jūds Josefs tiek novērtēts par augstu. Viņa grāmata nav slikta, droši vien tā ir pat laba, bet to tik bezgalīgi slavināt ir muļķīgi. Man viņš nepatīk. Viņš

ir vēl nesimpātiskāks par Regīnu. Šie austrumnieki ir neīsti. Viņus nevar satvert, viņiem piemīt kaut kas glums, un šis Josefs ir vēl bīstamāks par jūdieti, kas pazudināja Titu.»

Domiciāns sēdēja, taisni izslējies, elkoņus atvilcis atpakaļ. «Jā,» viņš domāja, «ar Titu ir beigas. Tas būs svētīgi, ja viņš drīz kjūs par dievu. Nedrīkst vilkt garumā. Marullam vēlreiz jāparunā ar Valensu.»

— Sakarā ar jauno pārmērīšanu vajadzētu uzlikt jaunus agrāros nodokjus Ēģiptes un Sīrijas provincēm, — Regīns atklāti sacīja. — Ir pats pēdējais laiks.

«Man bija pats pēdējais laiks,» Domiciāns domāja, «beidzot nokārtot rēķinus ar Titu. Citādi viņš būtu aizgājis dievu valstībā, bet mūsu starpā paliktu šis tas nenomaksāts. Ilgāk par pieciem gadiem viņš nebūtu spējis izvilkt arī bez manas iejaukšanās, tomēr tas ir labs pavērsiens, ka viņam jābeidz šīs zemes gaitas piecus gadus agrāk. Tits gan nezina, ka tas esmu es, kas viņam palīdzējis tikt projām, un es arī nedrīkstu Jaut to manīt. Citādi šis vēl grābs mani ciet. Nē, vienīgais iespējamais mūsu attiecību atrisinājums tomēr bija tas, kā es izrīkojos ar Jūliju. Tā bija laba ideja: noraidīt laulību un piegulēt viņu tāpat — tam vajadzēja ķerties Titam pie aknām. Turklāt Jūlija to nedarīja labprātīgi, un, ja es nebūtu tik neatlaidīgs un spēcīgs, tad nekas neiznāktu. Viņa ir glīta, balta kā piens, kupla un visai tīkama. Es atdotu pāris miljonu, lai uzzinātu, ko mans brāļa kungs par to domā. Ja šis nebūtu neko manījis, tad noteikti neatdotu savu meitu par sievu tam ņuņņam Sabīnam. Un tas, ka viņš nesatricināmi klusē, tikai pierāda, cik stipri tas viņam ķēries pie sirds.»

To, ka Tita attiecībām ar Lūciju, pēc romiešu domām, pašam Domiciānam vēl daudz vairāk vajadzēja ķerties pie sirds, viņš negribēja zināt un nezināja.

«Man vajadzēs noklausīties daudzas runas,» viņš domāja, «cik viņš bijis labs valdnieks un cik labs valdnieks esmu es. Pat šis Josefs savā grāmatā pāris vietās mani ir tālredzīgi paslavējis. Tā, protams, ir tīra izlikšanās un līšana. Šis Josefs ir īsts dibenā līdējs, un pievērst uzmanību tam, ko kāds jūds par mani raksta, vispār ir manis necienīgi. Kad Tits būs kļuvis par dievu, tad no viņa nepaliks pāri vairs nekas cits kā šī dižmanīgā, mazliet noplukusī triumfa arka un tas, ko par viņu sarakstījis šis jūds. Es viņam uzcelšu pieklājīgāku triumfa arku, kad viņš būs kļuvis par dievu. Un šo jūdu nevajadzētu mudi-nātr lai viņš raksta par Titu ko sliktu. Taču man šis tips nepatīk. Nesaprotu, ko Lūcija viņā atradusi.

Viņa labprāt lasa grāmatas. Lūcijas tēva memuāri ir labi, pasausi gan, bet ļoti skaidri. Manuprāt, mūsu laika proza visumā ir labāka nekā dzeja. Ar manis paša pantiem arī nevar daudz lepoties. Mans dzejā sarakstītais romāns par Kapitolija vēsturi ir tikai jaunības blēņošanās. Toties mana proza nav slikta. Katrā ziņā savu eseju «Plikgalvju slavinājums» es rakstīju ar lielu aizrautību. Un noteikti ir labāk, ka es pats pasmejos par saviem retajiem matiem, nekā to dara citi.

Tomēr priecājos, ka tagad man vairs nevajag sacerēt pantus. Kas netiek pie lieliem darbiem, tas lai noņemas ar pantiem. Literatūra vienmēr ir labs laika kavēklis tam, kas to raksta, un reizēm arī tiem, kuri to lasa. Kad būšu saņēmis valdīšanas grožus, tad pabalstīšu literatūru ar lielu vērienu. Tas dārgi neizmaksā. Literāram konkursam, pat ja es to sarīkošu plašā mērogā, neizies ne simtā daļa summas, kāda vajadzīga pieklājīgām rikšošanas sacīkstēm. Tāds konkurss gan arī sagādātu man mazāku popularitāti. Toties vairāk goda. Ja no tiem simt piecdesmit miljoniem, kurus izspiedīšu no atsavinātajiem zemes gabaliem, tikai trīs procentus ziedošu literāriem konkursiem un prēmijām, tad pacelšos tik augstā godā, ka vaimanas par zemes atsavināšanu man neko nevarēs padarīt.

Kad valdīs ķeizars Domiciāns, mani mīļie, tad literārie sarīkojumi izskatīsies pavisam citādi nekā tagad. Man jāpanāk, lai literārie konkursi izraisītu ne mazāk dedzīgu interesi kā rikšošanas, sacīkstes. Tikai — kuru gan šodien varētu iecelt par prēmiju komisijas priekšsēdētāju? Salašņas vien ir. Diedelnieki. Tādi nesajēdz, kas labs un kas slikts. Ar vienu elpas uzpiītienu var panākt, lai viņi pataisītu par melnu to, kas viņiem nupat vēl licies no tīra zelta. Neatmaksājas būt tādiem ļaudīm par ķeizaru. No šā pretīgā Regīna skaitļiem vismaz var tikt skaidrībā, kāds ir stāvoklis. Varētu domāt, ka literatūra, dzeja stāv pāri šo vīru netīrajiem darījumiem. Tomēr — kad viņi tiecas pēc lauru vainaga — tad tas kļūst tikpat riebīgi, kā kad viņi tiecas raust naudu.

Jociņus pataisīt vecais prata. Taču līdz labākajiem, augstāka stila smalkākajiem jokiem viņš netika. Šī te ir nekur nederīga paaudze. Cilvēkus vajag padarīt melnus un maziņus, pazemot, spiest vēl zemāk, tad varbūt reizēm pats sevī varēs justies liels.»

Regīns jau labu bridi klusēja. Domiciāns uztrūkās un koncentrējās.

— Es jums ļoti pateicos par ziņojumu, manu Regīn, — viņš teica. — Es rīkošos pēc jūsu padoma, tiklīdz būsim tik tālu.

Regīns aizgāja labā noskaņojumā. Domiciāns bija plukata, viņa dvēsele bija izvirtusi un degradējusies. Taču viņš bija no tēva mantojis organizatora un laba aprēķinātāja spējas. Regīns juta sevī jaunu sparu, jo manīja, ka nu būs izdevība mērķtiecīgi likt lietā savu sportisko interesi par to, lai impērijas finanses būtu kārtībā.

Vasaras beigās, kad karstums mazinājās, Tits pēkšņi kļuva mundrāks. Otrajā septembri tika paziņots, ka ķeizars, kas labu laiku nebija ļaudīs rādījies, ceturtajā datumā piedalīšoties lielo izrāžu atklāšanā amfiteātrī.

Romieši priecājās. Baumas par Tita slimību bija pilsētā radījušas satraukumu. Domiciānu tauta nemīlēja, un bailēs no netīkamā pēcteča mīlestība pret pašreizējo ķeizaru iedegās vēl kvēlāk. Pilsētā nemieru vairoja arī ziņas par viltus Neronu, kas joprojām nebija pieveikts. Katru nedēļu uzradās jaunas proklamācijas, kurās troņa pretendents, kas sevi dēvēja par Augusta mazdēlu un Jūlija Cēzara un dievietes Veneras pēcteci, paziņoja, ka viņš esot izbēdzis no nodevīgā senāta vajāšanām un vistuvākajā laikā ar zibeni rokā došoties no austrumiem šurp, lai iznīcinātu Jūāviju parvēnijus. Šis Nerons_ jau gandrīz gadu turēja Āzijas provinces trauksmes stāvoklī, acīmredzot viņu atbalstīja spēcīgie Romas impērijas kaimiņi — partieši. Jau sāka izplatīties runas par jaunu karu ar Partu, tāpēc bija labi, ka Valis atkal parādījās tautai.

Desmitiem tūkstoši piedalījās svinīgajā upurēšanā, ar kuru ķeizars atklāja izrādes. Atveda balto vērsi, virspriesteris pacēla nazi, un Tits jau gatavojās likt apakšā bļodu, lai tajā satecētu asinis, kuras vajadzēja izliet altāra priekšā. Šajā mirklī, tieši pirms nāvīgā dūriena, vērsis izrāvās un ar visu virvi, kas tam bija apsieta ap kaklu un kājām, iebrāzās kliedzošajā ļaužu gūzmā. Izcēlās panika, daudzi vēlāk stāstīja, ka dzirdējuši pērkonu no skaidrām debesīm. Tits izlikās, ka šī ļaunā zīme viņu nebaida. Viņa gurdenā, platā, zēniskā seja, kas pēdējās dienās bija atguvusi mazliet svaigāku krāsu, gan nobālēja un šaurās, miegainās, iekaisušās acis pilnīgi pazuda zem plakstiņiem.

Tomēr viņš stāvēja mierīgi un gaidīja, kamēr vērsi atkal noķers un varēs pabeigt upurēšanu. Tad, kā bija paziņots, ķeizars pompozā braucienā devās uz amfiteātri.

Tur viņš varenajā krēslā gan sēdēja sadudzis un tikai ar pūlēm spēja pienācīgi pateikties ļaužu masu apsveikuma saucieniem. Titu neiepriecināja ne varenā celtne, ne skatītāji svētku tērpos, ne cilvēki un zvēri, kas arēnā mira viņam par godu un prieku. Viņam bija neskaidra nojauta, ka viņš šeit sēž pēdējo reizi un izbauda savu tik dārgi pirkto popularitāti. Viņam iedvesa bailes kļūmīgā upurēšana. Nomāca arī tas, ka nekādi neizdevās tautā iznīdēt Nerona piemiņu, kaut gan pats Tits un iepriekšējie valdnieki četrpadsmit gados, kas bija pagājuši kopš Nerona gāšanas, bija pūlējušies iznīcināt visas viņa celtnes un izdzēst visas viņa redzamās pēdas. Tits tikai ar pūlēm izturēja četras stundas, kuras atbilstoši etiķetei vajadzēja nosēdēt amfiteātrī. Viņš gribēja izrauties no Romas, tūlīt pēc izrāžu atklāšanas doties uz savu māju Kozā, jau iepriekš priecājās par lauku mieru, kas valdīs vienkāršajā saimniecībā, kura bija atstāta tāda pati, kādu to ieguvis viņa tēvs un vectēvs. Tits uzelpoja, kad četras stundas beidzot bija pagājušas un viņš varēja kāpt ratos.

Taču, tiklīdz pilsēta palika aizmugurē, Titam kļuva ārkārtīgi slikti. Viņš bija gaidījis, kad varēs atmest cienīgo pozu, kādā bija vajadzējis nosēdēt četras stundas. Taču arī tagad nevarēja tīkami atslābināties. Viņu žņaudza krampji un kratīja mežonīgs drudzis. Ārsts Valenss aizsūtīja uz Romu ziņnešus pēc ķeizara meitas Jūlijas, Domi-ciāna un Lūcijas.

Ķeizars Tits tagad gulēja vecmodīgajā lauku mājā tajā pašā nišā, tajā pašā platajā gultā, kura pacēlās virs grīdas tikai pāris sprīžu augstumā un kurā bija nomiris viņa tēvs. Viņš tur nogulēja nedēļu un divas dienas, neapjēgdams, kur atrodas.

Reizēm viņš sarunājās ar Neronu. Nebija īsti saprotams, ar kuru Neronu — ar kautro un neveiklo jaunekli, skaisto, apburošo vīrieti vai arī ar agri novecojušo vīru, kas bija aptaukojies un untumains kā pārziedējusi sieviete. Tits pūlējās izdibināt, ar kuru Neronu un par ko viņš īsti runā un kāpēc vispār to dara. Taču tas bija grūti, jo Neronam bija zelta galva kā kolosa^4 statujai un galvas mirdzēšana visu padarīja neskaidru. Vai tas vispār bija īstais Nerons? Tits taču pats bija uzdevis kolosa galvu apmainīt ar sava tēva galvu, bet tagad tomēr Ne-ronam bija viņa paša galva. Šī ārkārtīgā bezkaunība Titu biedēja. Kā gan tik milzīgu galvu var nocirst, ja tā ir no zelta un vīrs, kam tā pieder, turklāt ir jau miris? Tits vērsās pie Britannika, sava bērnības rotaļu biedra, ar kuru kopā bija uzaudzis. Tas visā ilgajā laikā, kopš bija miris, laimīgā kārtā nebija pārvērties. Taču arī Britanniks nezināja padoma, un viņiem pat par abiem nekādi neizdevās Nerona zelta galvu nocirst. Tas tikai vienā laidā vēra muti vaļā un atkārtoja: «Es, Klaudijs Nerons, Augusta mazdēls, uzbrukšu no austrumiem ar zibeni rokā.»

Pēkšņi Tits aptvēra, kāpēc galva nekrīt zemē, — vainīga bija stikla acs. Bet, ja šim vīram ir stikla acs, tad taču tas nemaz nav Nerons. Tits minēja gan ša, gan ta, bet nevarēja tikt gudrs, kas ir šis cilvēks ar stikla aci. Te bija kāds sakars ar pavēles izdošanu, tiktāl bija skaidrs, bet izdot šo pavēli bija bīstami. Tās tekstu Tits domāja ilgi un izveidoja viltīgi, viņam arī nevarēja neko pierādīt, tomēr divnozīmīga šī pavēle palika, to manīja arī vīrs ar stikla aci, viņš ošņāja ar gurķīgo platnāšu degunu un mirkšķināja ķeizaram ar aci. «Ja pretinieks kavē dzēšanas un drupu novākšanas komandas .» viņš lasīja, un tagad tas tomēr atkal bija Nerons. Stikla acs zelta galvā iederējās lieliski, šis cilvēks izskatījās izvirtis, bet sevišķi aristokrātisks. Neprāts! Viņam taču nemaz nebija zelta galva, viņam bija gludi skūta, sarkana seja, un viņš izskatījās vulgārs. Tas, protams, nebija Nerons, jo tie, kuri izskatījās vulgāri, taču bija viņi paši, Flāviji, turpretī Nerons palika aristokrāts un lielā Jūlija un Veneras pēctecis pat vislielākajā un neķītrākajā izvirtībā.

Ja tas vīrs pavēli pārpratis, tad viss izies greizi, sāksies šaušana un ar pūlēm uzceltā, dārgi izmaksājusī Kapitolija jaunā ēka atkal sagrūs. Nu jau ir izlasījis līdz beigām, tūlīt viņš griezīsies atpakaļ. Titam jāatsauc bīstamā pavēle nekavējoties, nākamajā acumirklī jau būs par vēlu. Viņš to arī grib darīt, bet nevar, pakrūti žņaudz ciet. Nu šī sieviete nāk augšā pa tempļa kāpnēm. Tas ir Svētais ceļš, un tā ir vestāliešu abate, un viņš, Tits, abati pavada, jo, būdams ķeizars, ir arī virspriestera amatā. Viņš paliek mazliet iepakaļ, tāpēc ka grib redzēt, kā viņa iet, jo viņa nevis iet, bet viegli soļo, «līgo» — šās gaitas apzīmēšanai cita vārda nav, tikai šis homēriskais. Tits vairs ilgāk nedrīkst palikt aizmugurē, viņam jāiet abatei līdzās, kā noteikts ceremoniju likumā, un arī pavēle viņam jānoformulē skaidri. Citādi šie šaus. Varbūt šie šaus tieši tad, kad viņi būs uz Kapitolija kāpnēm, tad šie sašaus kāju, bet vai viņš drīkst pieļaut, ka to sašauj, vai ne? Kāre redzēt vestālienes kāju iedegas arvien kvēlāk, viņam tā jāredz no pēdas līdz gurniem, viņam tā jāglāsta, jāspaida, jāgumza, jāņurka. Lai jau šie šauj, viņš priecāsies, redzot, kā tiek sašauta šī kāja. Ko šie vēl gaida? Ak jā, protams, to bezvārdi ar zelta galvu un stikla aci. Sis joprojām stāv ar Tita pavēli rokā. Taču tagad viņš pagriežas, un tūlīt jau būs par vēlu, tad viņš šaus — šis kapteinis Pedāns.

Tits iesmejas un atplaukst. Šo vīru sauc par Pedānu. Nu protams. Kā gan viņam tas tūlīt neienāca prātā! Četrdesmit trīs gadi, un jau atmiņa kļūst vāja. Viņš stenografē šo vārdu gaisā: Pedāns, kapteinis Pedāns no piektā leģiona. Tits to stenografē vairākas/ reizes, lai iegaumētu. Pedāns no piektā leģiona, apbalvots ar zāles vainagu.

Sieviete soļo joprojām. Tagad viņa savu garo priesterienes tērpu ir sacēlusi kā dejotāja, un kājas redzamas līdz pat gurniem, tās ir kailas. Tas ir skaists, bet ārkārtīgi netikumīgs skats. Kas gan būtu varējis iedomāties, ka vestāliešu abatei ir tik jaunas, skaistas dejotājas kājas?

Nu jau viņi ir nokļuvuši tempļa vissvētākajā vietā. Bet kur gan palikusi Jupitera statuja? Vai Kapitolija Jupiters pēkšņi kļuvis bezmiesīgs? Vai taisnība ir tiem, kuri apgalvo, ka vissvētākajā vietā nekā nav? Tā būtu nelaime. Tad jau nebūtu iespējams pat upurēt. No upurēšanas arī nekas neiznāk. Baltais vērsis izraujas. Tā ir slikta zīme. Taču Tits nedrīkst likt to manīt, ka tas viņu kaut kā ietekmē. Viņš jūtas ārkārtīgi slikti, bet viņam ir jāpaliek šeit, jāsēž taisni, jāievēro disciplīna un jāgaida.

Vissvētākajā vietā tomēr kaut kas atrodas. Tā ir kāja, protams, tās sievietes kāja — slīdošā, brīnum skaistā, nelietīgā kāja, kas viņam galīgi sajaukusi prātu. Tas ir drausmīgs noziegums, ka šī kāja atrodas Kapitolijā Jupitera cellē. Tā jādabū projām, viņam tā jāsamin, jāsatriec gabalos, jānolīdzina ar zemi. Tā jādabū ārā, «Tā tur» — tā kāja. Hep, hep, lai ripo zemē!

Pēkšņi Titam aizmugurē nostājas tēvs un savā čerkstošajā balsī draudzīgi dod padomu. Tas ir izdarāms pavisam vienkārši. Kāja tikai jāpārcērt pušu, tad Nerona galva pati no sevis novelsies zemē. Tur nu vecajam ir

taisnība, kā jau tas bijis bieži. Katram jāatzīst, ka ir vieglāk pārgriezt kājas mīkstuma cīpslu nekā nocirst metāla galvu. Tits pamāj ar galvu un paceļ zobenu.

Tits uztrūkstas. Liekas, viņā sāpīgi griežas kaut kas ass un reizē spirdzinošs. Viņa ķermeni patlaban berzē ar sniegu, dedzinošais aukstums mazina temperatūru un izdzēš murgu ainas.

Ķeizars apjauš, kur atrodas: Kožas mājā. Viņš pasmaida. Uz šejieni viņš arī gribēja braukt. Viss ir noticis tieši tā, kā viņš vēlējies. Viņš izturēja līdz galam, atklāja izrādes, viņa romieši priecājās. «Ak tu, cilvēku cilts mīla un prieks!» — tā viņi sauca, un Titam vēl ausīs skan maigākā balsī sauktais: «Ak tu, mūsu ļoti labais, ļoti lielais Vālīt!» Patlaban viņš atrodas lauku mājās un ir visu izdarījis, kā pienākas. Tagad viņš sev piešķirs divu nedēļu atvaļinājumu, nē, trīs nedēļas — un tajā laikā neko nedarīs un nedomās. Kad atpūties atgriezīsies Romā, viņš pārbaudīs Klaudija Regīna izstrādāto nodokļu projektu un gatavosies karagājienam pret Partu.

Te ir arī puisītis. Šis slīmestiņš ir pakļāvies, Titam izdevies padarīt viņu melnu un maziņu. Daudz naudas gan tas izmaksāja. Ja šo Kožas māju salīdzina ar puisīša būvēm Albānā, tad jāatzīst, ka puisītis nav lēts brālis. Un pavisam savaldīts viņš arī vēl nav Uzsākdams dēku ar Jūliju, brālītis noteikti gribēja tikai izspēlēt negantu joku pret Titu. Tas ir nožēlojams joks, jābrīnās, ka puisītim neienāca prātā kas labāks, tomēr tas šim labi izdevās. Tits par to vairs negremžas. Ja puisītim Jūlija patīk, tad lai abi papriecājas. Baltmiesīgā, pilnīgā Jūlija gan ir diezgan izvēlīga, un diezin vai viņai Domiciāns patīk. Lai nu būtu kā būdams, Tita kaitināšanai izraudzītais joks nav izdevies, tas neliecina par atjautību. Kas gan tā par «atriebību»? Lūcija — viņš brālim ir atņēmis Lūciju, un, kaut arī Jūlija ir viņa paša miesa un asinis, nevienam nopietni nenāks prātā salīdzināt viņa meitu ar Lūciju. Turklāt šķiet, ka Jūlija ielaidušies nelabprāt, bet Lūcija gribēja pati. Un Tits smejas, viņš smejas augstā, smalkā balsī: hi-hī! — tā viņš smejas par sāncenša nožēlojamo, nevarīgo atriebību.

Viņš neiedomājas, ka pats varbūt guļ šeit tāpēc, ka Domiciāns tā ir gribējis.

Viņš pievērš skatienu Lūcijai — galvu gan nevar pakustināt, bet acis var Te nu viņa ir, Lūcija, viņš domāt Ja viņš šo sievieti būtu saticis agrāk, tad viņa dzīve būtu noritējusi citādi. Tomēr ari tā ir labi. Savu romiešu atzinību viņš ir ieguvis, dinastija ir nostiprināta, ne no viena Romā viņam vairs nav bail. Te viņš guļ un svīst. Tā ir veselīga svīšana, šī saslimšana nozīmē krīzi, šādi viņš no savām asinīm pilnīgi izsvīdīs ārā ari Austrumus. Turpmāk viņu vairs neiekārdinās neviena jūdiete.

Bet kāpēc viņi visi te ir sapulcējušies — puisītis, Jūlija un Lūcija? Ak tā, viņa slimības dēļ. Acīmredzot viņš bijis stipri slims. Bet nu jau tas ir pāri. Puisītim tā būs krietni liela vilšanās. Un Tits uzjautrināts zobgalīgi uzsmaida brālim, ar vaibstu spēli it kā lūgdams pat atvainot, ka nav vēl kļuvis dievs.

Viena cilvēka šeit trūkst. Šim vienam Tits grib pateikt, ka tagad ir izveseļojies un izsvīdis no savām asinīm Austrumus. Tieši šim cilvēkam tas jāuzzina, tas ir svarīgi, un viņš to grib pateikt jau pirms atgriešanās Romā. Viņš sūta ziņnesi uz Romu, uz māju, kas atrodas sestajā rajonā, lai atved Flāviju Josefu.

Taču drīz vien — ilgu laiku pirms Josefa ierašanās — ķeizaram uznāca jauna drudža lēkme, vēl stiprāka nekā iepriekšējā. Domiciāns apjautājās par stāvokli doktoram Valensam. Tas paskatījās princi ar aukstu, pētījošu skatienu un sacīja:

— Es likšu majestāti vēlreiz ielikt sniega vannā. Ja veiksies labi, tad slimnieks vēlreiz atgūs samaņu. Taču ir maz cerību, ka viņš šo dienu pārdzīvos.

— Jūs domājat, ka ķeizars Tits Flāvijs četrpadsmitajā septembrī ieies dievu valstībā? — Domiciāns lietišķi jautāja.

— Tā man šķiet, — ārsts atbildēja un, sajuzdams prinča jautājošo skatienu, turpināja: — Esmu par to pārliecināts, — un vēl piebilda: — Majestāte.

Ja temperatūra uzkāpa bīstami augstu, ārsti mēdza pacientus likt sniega vannā. Pareizi noteikt šādas procedūras ilgumu bija grūti, tas bija laba ārsta pārbaudes akmens. Sniega vannas bieži vien bija izglābušas slimniekus no drošas nāves, bet reizēm pacients sniega vannā nomira.

Kožas mājas klinšainajā pagraba bedrē sniegs saglabājās ciets un labs. Ārsta Valensa uzraudzībā ķeizara smago, kaistošo ķermeni ieraka dziļi. Dāmas Lūcija un Jūlija — Domiciāns bija aizbraucis projām — stāvēja pagrabā drebinādamās, šaurā lūka un sniegs deva vāju gaismu, un viņas pret pašu gribu saspringti vēroja, kā ķeizaru ierok.

Tits atguva samaņu. Viņš baiļojās un uztraucās, kāpēc gan Josefs vēl nav ieradies. Tagad viņš zināja, ka jāmirst. Viņš trīcēja aiz vājuma un aukstuma. Viņa āda bija zilgana, un viņš sakoda zobus, lai tie neklabētu. Viņam iedeva kādu Valensa sagatavotu dzērienu, lai vairotu zūdošos spēkus. Ķeizars neko nerunāja, ari abas sievietes klusēja, bija tumšs un auksts. Pirmā aizgāja Jūlija, tad arī Lūcija. Kad ieradās Josefs, pie ķeizara neviena cita nebija, tikai Valenss.

Tits aizsūtīja ārstu projām.* Josefs viens pats stāvēja pie mirēja, kas stingstošiem locekļiem gulēja sniegā. Viņš vēlreiz zemu paklanījās un atkārtoja sveicienu:

— Te es esmu.

Josefs domāja: «Nav citas gudrības kā tikai tā, ko paudis Kohelets: «Cilvēks nav vairāk vērts kā dzīvnieks. Kā mirst viens, tāpat mirst otrs, un viss ir veltīgi.»»

Tits izskatījās bezgala vārgs, viņu kratīja drudzis un mocīja sāpes, taču varbūt iedotā dzēriena iespaidā viņa apziņa bija pilnīgi skaidra. Mantotais un ieaudzinātais romiskums viņā bija pietiekami stiprs, lai uzvarētu dzīvas radības bailes no nāves, kad pienākusi pēdējā stunda. Viņš gan nepieprasīja, ka grib nomirt stāvus, kā to bija darījis tēvs, taču arī Tits vēlējās, lai viņa pēdējos mirkļos neizpaustos nekāds zemiskums, un vēl viņš gribēja, lai tieši šis no Austrumiem nākušais vīrs redzētu un apliecinātu, ka Romas ķeizars Tits nav nomiris necienīgi. Viņš tikai ar pūlēm spēja pavērt zilganās lūpas, bet balss bija sadzirdama, jā, tajā pat vārgi ieskanējās dārdošais komandas tonis, kuru Josefs tik bieži bija dzirdējis pie Jeruzalemes mūriem; ķeizars teica:

— Es liku tevi ataicināt šurp, Flāvij Josef, lai tu kaut ko pierakstītu. Es tev liku uzcelt goda kolonnu, tad nu tu saglabā nākamajām paaudzēm, ko es tev teikšu. Es centos būt cilvēku cilts mīla un prieks, es biju ļoti labais, ļoti lielais Valītis, un par tām dienām, kad neizdarīju neko labu, es teicu: «Šo dienu esmu zaudējis.» Bet ne jau tas tev jāpieraksta. Esmu nogalinājis daudzus cilvēkus, un tas bija labi, es to nenožēloju. Tikai viens vienīgs darbs nebija labs. Pieraksti to, manu jūd, tu lielais vēsturniek: ķeizars Tits nenožēloja nevienu savā mūžā izdarīto darbu, izņemot vienu vienīgo. Vai tu mani dzirdi? Pieraksti to, manu jūd, mans hronist!

Tā ka Tits apklusa, Josefs jautāja:

— Kāds darbs tas ir, manu ķeizar?

Tits neatbildēja, viņa skatiens bija dziestošs, dīvaini iekšup vērsts, un viņš jautāja:

— Kāpēc tika sagrauta Jeruzaleme?

Josefu sagrāba stindzinošas šausmas, tās pārņēma visu ķermeni, viņš nekustīgi stāvēja un nezināja, ko atbildēt. Ķeizars, sarunu turpinādams, jautāja:

— Vai tu negribi man atbildēt, manu jūd? Es tik ilgi gaidīju atbildi, bet neviens man to nevar dot, vienīgi tu, un, ja tu man to tagad nedosi, tad būs par vēlu.

Josefs visiem spēkiem saņēmās un atbildēja taisnību: — Es to nezinu.

Taču Tits, gulēdams sniegā, žēli turpināja:

— Es redzu, ka tu man negribi to teikt. Jums, jūdiem, ir laba atmiņa. Jūs esat tādi paši kā jūsu dievs — iekar-sīgi, jūs mūžīgi pieminat, ko kāds jums nodarījis, un neaizmirstat neko līdz mūža galam. — Tits sūrojās un gaudās gluži kā bērns. —Es nekad neesmu jutis pret tevi naidu, manu jūd, un neatmaksāju tev ar ļaunu to, ko man nodarīja tā sieviete. Es paliku tavs draugs arī tad, kad viņa aizgāja. Bet tu man negribi atbildēt.

Josefu satrieca šā vīra apmātība. Pat mirdams viņš vēl centās apmānīt Josefu un pats sevi un iztēlojās, ka sieviete, kuru viņš bija aizraidījis projām, atstājusi viņu pati pēc savas gribas, un to viņš darīja, lai saņemtu atbildi uz jautājumu, kāpēc sagrauta Jeruzaleme, ko taču viņš pats bija sagrāvis. Šausmas par cilvēka prāta trauslumu sagrāba Josefu tik stipri, ka viņš pavisam aizmirsa, cik šī nožēlojamā telpa ir tumša un auksta un kādā drausmīgā pamestībā atrodas mirējs. Tibras pretējā krasta jūdiem tomēr bija taisnība: Jahve bija ieperinājis ķeizara smadzenēs kukaini, kas tur visu laiku sīca, tā ka to nevarēja apklusināt pat ieroču darbnīcu troksnis. Tits bija bijis tikai līdzeklis, gluži tāds pats kā kapteiņa Pedāna sarkanā, spalvainā roka. Tagad ķeizars atsaucās uz to, ka bijis līdzeklis, bet toreiz, kad rīkojās, negribēja to atzīt. Toreiz viņš bija uzņēmies par daudz. Viņš bija apzinājies, ka vajag apvienot Austrumus un Rietumus, taču pusceļā bija griezies atpakaļ un nevis uzvarējis Austrumus, bet gan izpostījis un atkal kļuvis par tādu pašu romieti, kāds bijis no sākta gala; viņš palika tikai romietis, nekas vairāk, nicināms iekarotājs, nožēlojams aktīvās rīcības cilvēks, nelga, kas saprata savas rīcības niecību, tomēr nespēja no tās atturēties. Tagad nuviņš saņem algu. Tur viņš guļ, un seja viņam ir gluži tada pati ka tēvam — veca zemnieka seja, tikai vecais bija ar to apmierināts un pat lepojās, bet dēls par to kaunējās. Pasaules valdnieks, ķeizars, romietis, neizdevies pasaules pilsonis, mēslu ču-piņa, cilvēks, kas aiziet nebūtībā tāpat kā dzīvnieks.

Kad sniegā guļošais vīrs vēlreiz pakustināja zilganās lūpas, — Josefs gan nevarēja vairs neko sadzirdēt, bet zināja, ka tiek atkārtots tas pats jautājums un nepacietīgi gaidīta atbilde, — tad Josefs līdz dvēseles dziļumiem apjauta, cik milzīgu postu šis jautājums izsaka, cik niecīgs ir viņš pats un visa radība. Viņš vairs nespēja skatīties uz mirēju, viņam vajadzēja saņemties, lai neskrietu projām, nemēģinātu aizbēgt no šā jautātāja, un viņš atviegloti uzelpoja, kad ienāca ārsts Valenss.

— Šoreiz es nevarēju ievērot pieklājību, — Valenss sacīja, — man vajadzēja jūs traucēt jau pēc ceturtdaļstundas. — Tad viņš pievērsās sniegā guļošajam vīram. — Ķeizars Tits Flāvijs ir miris, — ārsts lietišķi konstatēja.

Domiciāns pa to laiku bez pavadoņiem steigšus jāja atpakaļ uz Romu. Uznāca nakts, mēness spīdēja pavisam blāvi, un bija ļoti tumšs. Domiciāns nesaudzēja zirgu. Tagad, kad nu bija tiktāl, viņam vairs negribējās ticēt, ka viņš tiešām kļūs par valdnieku, pēc kā tik ilgi un izmisīgi bija tiecies, un viņš iztēlojās, kādi visādi kavēkļi vēl var rasties ceļā uz piepildījumu. Ja nu Valenss viņu nodod un izstāsta Titam par sarunām ar Marullu? Tits gan bija gļēvulis, un viņu bija apsēdusi muļķīgā vēlēšanās katrā ziņā nodrošināt dinastijai turpinātāju. Taču, ja arī viņš aizmirstu, kas noticis ar Jūliju, kā arī visu iepriekšējo, tomēr tāds muļķis viņš nevarētu būt, ka, atklājis šādu nodevību, nedarītu visu, lai uzmestu brālim un Marullam cilpas kaklā.

Blēņas! Nemaz nav vajadzīgs ārsts, lai saprastu, ka Titam jāmirst, vai nu viņu liek sniegā vannā, vai ne. Pat ja Valenss kļūdītos, ja Tits varētu nodzīvot vēl vienu dienu, kaut veselu nedēļu, spēlē ar Domiciānu viņš tomēr ir jau zaudējis. Tiklīdz būs nonācis Romā, Domiciāns nodrošinās sev gvardes atbalstu, viss ir jau sagatavots. Lai notiktu kas notikdams, ar gvardes palīdzību viņš varēs noturēties tik ilgi, līdz Titam būs pavisam beigas.

.--s, fV : ' ' *3

Viņam jau ir beigas, viņš jau ir kļuvis dievs, nav vairs dzīvs. Domiciānam to pateica dziļa iekšējā izjūta. Viņš ir miris — tas otrais, brālis. Nekad vairs nevajadzēs klausīties ne viņa dārdošajā komandētāja balsī, ne arī augstprātīgi vīpsnājošajā runāšanā. Beigas. Tas ir labi, arī Lūcijai tā būs labāk. Viņa noteikti par to priecāsies. Traukdamies naktī, Domiciāns piesarkst. Viņai vajag par to priecāties.

Nesaprotami, kā gan tāda sieviete kā Lūcija nenicina šo nelgu un gļēvuli Titu. Kas viņam beigās vēl bija runājams ar to jūdu? Arī pēc nāves Titam vēl vajadzīga popularitāte, vajadzīgs hronists, viņš mirst vēstures rakstītāja dēļ, tāpat kā šā vīra dēļ dzīvoja. Viņam vajadzīgi mākslīgi balsti, lūk, kā tas ir, ar sevi pašu viņam nepietiek. Nebūtu tomēr par ļaunu uzzināt, ko viņš ar to jūdu ir runājis. Varbūt par Jūliju? 2ēl, ka pats Domiciāns šodien par to neieminējās. Tagad nu viss ir beidzies, un viņš nekad neuzzinās, vai Tits maz nojautis, ka rēķini ir nokārtoti. Vai jūds stāstīs, ko Tits šim uzticējis?

Domiciānam pašam, kad viņš mirs, nebūs vajadzīgs ne jūds, ne hronists. Viņš ir pārliecināts par sevi. Vienīgais, kā viņam vēl bija trūcis, bija garantēta likumīga vara. Kad viņam tā būs, nekāds vēsturnieks nebūs vajadzīgs. Varbūt likt šo Josefu nogalēt? Šis vīrs zina daudz ko tādu, ko labāk būtu nezināt. Bet Lūcijai nepatiks, ja šā vīra vairs nebūs. Tam, kuram pieder vara, pietiek ar apziņu, ka viņš var rīkoties pēc savām iegribām, bet viņam nav šām iegribām jāpakļaujas. Lai jau tas vīrs dzīvo.

Domiciāns iejāja Romā. Vēlā naktī viņš jāja uz Pala-tīnu, kur atradās ķeizara miesassardz<?s kazarma. Izsauca komandantu pie sevis. Pavēstīja izbiedētajam vīram, ka ķeizars ir miris. Lika sacelt trauksmi. Uzrauti augšā no pirmā miega, pagalmos pulcējās gvardes karavīri. Viņiem paziņoja, ka Tits ir miris un jaunā ķeizara pirmais rīkojums ir — izmaksāt katram gvardes karavīram astoņi simti sesterciju lielu gratifikāciju. Šis pats paziņojums tika nolasīts citās pilsētas kazarmās. Virsniekiem un kareivjiem lika nodot zvērestu ķeizaram Flāvijam Domiciānam. Ieročiem šķindot, viņi apmierināti sveica jauno valdnieku un labprāt pavadīja nakti pilnā apbruņojumā.

Pa visām pilsētas ielām steidzās ziņneši. Sacēlās rosīga kustība, dega lāpas, staigāja patruļas, namos iedegās gaisma. Lai gan konsuli nebija likuši pulcēties, daudzi senatori tomēr steidzīgi un satraukti devās uz Jūliju zāli.

Ēkā jau atradās armija, visus svarīgākos pilsētas punktus bija aizņēmusi armija. Katram senatoram tika paziņots, ka ķeizars Domiciāns viņu gaida Palatīna bibliotēkā. Senatori jutās visai neomulīgi, kad katru no viņiem pavadīja kareivji; tas gan netika darīts aizvainojoši, bet vairāk izskatījās pēc goda eskorta. Ar nepatiku viņi vēroja, ka šajā naktī pie visām svarīgākajām ēkām dežurē karaspēks, nelāgu sajūtu radīja arī Palatīns, kas tika apsargāts gluži kā cietoksnis.

Kungi tika vesti uz bibliotēku garām satrauktiem kalpotājiem pa vāji apgaismotiem gaiteņiem, kuros virsnieki steigšus skraidīja šurp un turp. Sasauktie tēvi, no miega uzcelti, daudzi tikai šā tā apģērbušies, apjukuši stāvēja vairākās grupās. Daudzi apšaubīja nāves ziņas patiesīgumu, bet neviens citiem neuzticējās; par to, kas visus satrauca, uzdrīkstējās pateikt kādu vārdu tikai čukstus, turpretī skaļi aprautiem teikumiem sarunājās par pavisam nesvarīgiem jautājumiem, piemēram, ka ir jau laiks sākt māju apkurināšanu un tamlīdzīgi. Beidzot, sardzes virsnieku sveikts, saņemdams tādu godu, kāds pienākas tikai ķeizaram, parādījās Domiciāns. Elkoņus atvilcis atpakaļ, rūpīgi ģērbies, taču bez jebkādām citām insignijām, vienīgi ar senatora godazīmēm, arī bez sēru piederumiem — viņš apstaigāja atsevišķās senatoru grupas, izturēdamies izmeklēti pieklājīgi, pat tēloti kautrīgi un pazemīgi. Kungi nesaprata, ko viņš īsti grib. Nevarēja būt runa par to, ka vajadzēs dot uzticības zvērestu, tāpēc nebūtu sacelta kājās armija. Kungiem visvairāk radīja šaubas, vai Domiciāns apstiprinās katra senatora privilēģijas, it īpaši Tita draugi baidījās, ka tiks pazemināti amatā un viņu ienākumi samazināsies. Un kā jaunais valdnieks izturēsies pret brāļa piemiņas saglabāšanu? Vai viņš labāk gribētu redzēt cilvēkus priecājamies par jauna, izcili spējīga ķeizara nākšanu pie varas vai arī bēdājamies par izcili spējīga ķeizara zaudējumu? Visi, protams, zināja, cik ļoti puisītis bija brāli ienīdis un nicinājis. Taču varbūt dinastijas autoritātes celšanas labad Domiciāns gribēs, lai tagad, kadTits ir miris, viņu, tāpat kā tēvu, ieceltu dievu kārtā? Šie apsvērumi tik ļoti nodarbināja kungu prātus, ka viņi pat domās neuzdrošinājās nosaukt Domiciānu par puisīti vai likties manām, ka viņam aug vēderiņš un ka viņa stīvā stāja un stūraini atvilktās rokas vēderiņu jo vairāk izceļ.

Domiciāns, savas gvardes apsardzībā juzdamies drošs, drīz vien nomanīja, ko pret šo senātu drīkst atļautie^.

Viņš sāka tīksmināties par kungu neziņu. Viņš atcerējās to divdesmitā decembra nakti, kad Vespasiāns un Tits atradās Jūdejā, bet Romā par varu cīnījās Vitella un Ves-pasiāna piekritēji. Toreiz viņš pats, tēvocis Sabīns un senatori, kas atbalstīja Vespasiānu, tika ielenkti Kapitolijā, pēc tam Kapitoliju triecienā ieņēma, Sabīņu un lielāko daļu senatoru nogalināja, bet Domiciāns, pārģērbies par Izīdas priesteri, tikai ar pūlēm spēja izglābties. Tagad viņš domāja par to briesmīgo nakti, un viņu uzjautrināja iespēja izbaudīt Tita draugu bailes un tās ar neizprotamām izdarībām vēl pavairot.

Viņš, piemēram, jautāja: — Vai jums, manu Eliān, neliekas, ka viņa majestāti, manu mirušo brāli, pienāktos iecelt dievu kārtā tāpat kā manu tēvu? — Kad nu senators Eliāns steigšus un dedzīgi atsaucās ar «jā», Domiciāns viņu nopētīja ar raižpilnu skatienu un gandrīz pazemīgi iebilda: — Bet, manu Eliān, vai tad valdnieka nopelnus nevajadzētu vispirms ļoti rūpīgi apsvērt, iekams viņam parāda tādu godu? — Tad viņš vērsās pie cita: — Un kā domājat jūs, manu Rutil? — Kad apjukušais senators Ru-tils vilcinājās, viņš pieklājīgi, tomēr ar manāmu nosodījumu izteica izbrīnu: — Dīvaini, ka pat tāds cilvēks, kas aizgājējam bija tik tuvs draugs kā jūs, Rutil, pats nespēj aizdomāties līdz šādai godināšanai. — Nelaimīgais Rutils ātri sāka kaut ko murmināt, bet Domiciāns jau bija pievērsies trešajam.

Visi uzelpoja, kad jaunais valdnieks aizgāja. Viņiem vajadzēja gaidīt līdz saules lēktam, tikai tad varēja sākties sēde. Un ko tad lems? Puisītis ar labpatiku atstāja viņus neziņā. Līdz rītam vēl bija tālu, senatori drebinājās un jutās pārguruši, turklāt visiem nepietika sēdvietu. Daži tupēja uz grīdas vai arī atlaidās guļus, lai mazliet nosnaustos.

Beidzot ieradās Annijs Bass un paziņoja: ķeizars sagaidot, ka senāts viņa brāli godināšot tāpat kā viņa tēvu. Tagad vismaz bija skaidrība un kungi drīkstēja līdz sēdes sākumam pasnaust. Taču šī nakts viņiem prātā palika vēl ilgi.

Domiciāns pa to laiku divatā ar punduri Silēnu bija ieslēdzies savā darbistabā. Punduris, ģērbies stīvā, smagā, sarkanā zīdā, tupēja kaktā. «Lai šie domā, ka es te tvarstu mušas,» Domiciāns nosprieda niknā apmierinātībā, pa-klakšķināja mēli un sāka staigāt šurp un turp. Punduris viņu atdarināja: klakšķināja mēli un staigāja šurp un turp.

Domiciāns bija devis norādījumu, lai naktī nevienu pie viņa nelaiž, tikai Lūciju un Flāviju Josefu. Ziņu par Tita nāvi un apliecinājumu, ka ir kļuvis valdnieks, viņš negribēja dzirdēt ne no viena cita mutes, to vajadzēja pavēstīt vienam no šiem abiem. Pie Josefa mājas gaidīja ziņnesis, kam Josefu tūlīt pēc atgriešanās vajadzēja vest uz Palatīnu, un Domiciāns slēdza derības pats ar sevi par to, kurš pirmais atnesīs steidzamo vēsti — Lūcija vai Jo-sefs. Ja Lūcija, tad tā būs laba zīme, ja Josefs — tad slikta.

Stundu pirms rītausmas ieradās Lūcija.

— Viņš ir miris, — viņa teica. — Viņam bija viegla nāve.

— Es esmu ķeizars! — Domiciāns iesaucās. — Es esmu ķeizars, Lūcija!

Viņš smējās aizraudamies, nekautrēdamies no Lūcijas.

— Mēs esam ķeizars! — Punduris atdarinādams ķērca.

Domiciāns izbaudīja savu triumfu.

— To es sev biju spraudis par mērķi kopš tā laika, kad aizsargāju Kapitoliju pret Vitellu. Mans ceļš ir bijis stāvs, neesmu gājis līkločiem, bet virzījies uz augšu kā bulta. Es to esmu gājis tevis dēļ, Lūcija. Esmu padarījis tevi par ķeizarieni, kā biju solījis.

Lūcija bija apsēdusies; Tita pēdējās stundas, brauciens naktī uz Romu bija prasījis daudz spēka; viņa jutās ļoti nogurusi. Viņa žāvādamās skatījās uz savu šurpu turpu skraidošo vīru.

-—Tev vajadzētu vairāk nodarboties ar sportu, puisīti, — viņa teica. — Pie Herkulesa, tev aug vēderiņš!

— Tu, Lūcija, nezini, kā tas ir — būt ķeizaram, — Domiciāns teica. — Tev vajadzēja redzēt, kā viņi te luncinājās manā priekšā.

— Tas nav nekas jauns, ka Romā vairs nav daudz kārtīgu vīru, — Lūcija atbildēja, un tas skanēja nepatīkami lietišķi.

— Senātā nav daudz tādu, — Domiciāns pievienojās, pa pusei gandarīts, pa pusei sapīcis.

— Es tagad iešu gulēt, — Lūcija teica, — esmu ļoti nogurusi.

— Paliec vēl mazliet! — Domiciāns lūdza. — Pirms saules lēkta viņi nevar pasludināt Titu par dievu un mani par ķeizaru. Kādus pāris no viņiem gribu vēl atsaukt šurp, lai padanco pēc manas stabules.

— Tas mani neinteresē, — Lūcija pavēstīja.

— Bet tas ir uzjautrinoši, — Domiciāns iebilda. — Paliec, mana Lūcija! — Viņš lūdza, uzstāja.

Viņš lika no bibliotēkas ataicināt dažus kungus. Domiciāns saņēma senatorus stīvi cienīgi, elkoņus atvilcis, vēderu izgāzis, tad vēlīgi apstaigāja pēc kārtas visus šos noraizējušos, par savām privilēģijām drebošos vīrus. Viņš izvērsa literāru sarunu.

— Vai jūs, Eliān, esat lasījis manu eseju par plikgalvjiem? — viņš jautāja.

Senators paskatījās uz vāji apmatoto jaunā valdnieka galvvidu, viņš kā pa miglu atcerējās šo eseju; to sauca «Plikgalvju slavinājums», un tā bija sarakstīta moderni humoristiskā stilā, nevarēja īsti saprast, kas tur domāts nopietni, kas pa jokam.

— Jā, majestāte, — viņš vilcinādamies atbildēja; Eliāns jau droši zināja, ka Domiciāns viņu atkal iznesīs cauri.

— Un kādas ir jūsu domas par to? — ķeizars jautāja viltīgi pieklājīgi.

— Man šī eseja šķiet lieliska, — Eliāns nolēma atbildēt dedzīgā sajūsmā, — tā ir nopietna un reizē komiska. To lasot, es gan smējos līdz asarām, gan rūgti raudāju.

— Man tā šķiet nožēlojama, — Domiciāns strupi noteica. — Es kaunos, ka tādā laikā, kad dzīvo un raksta Sīlijs Italiks un Statijs, esmu sarakstījis tādas blēņas.

Kā jums patīk Sīlijs Italiks, senator Var? — viņš vērsās pie nākamā.

— Tas ir nācijas lielākais dzejnieks, — Varš sparīgi atbildēja.

— Bet garlaicīgs, — Domiciāns sacīja, raudzīdamies senatorā domīgi, kā nožēlodams, sirsnīgi, — ļoti garlaicīgs, var nomirt aiz garlaicības. Mans «Plikgalvju slavinājums» vismaz ir uzjautrinošs. Un kurš jums patīk vislabāk, manu Rutil? — viņš atkal tirdīja Tita mīluli. Rutils bezpalīdzīgi mēģināja vairīties no Domiciāna stingā skatiena.

— Nu, sakiet, manu Rutil! — Ķeizars uzstāja.

— Nu, sakiet, sakiet, manu Rutil! — Arī punduris uzstāja.

— Man vislabāk patīk Sīlijs Italiks, — Rutils beidzot izlēma teikt, savilkdams seju nedabiski glaimīgā smaida grimasē.

— Tādi nu ir mūsu senatori! — Domiciāns izsaucās, paklakšķinādams ar mēli. — Pat šā garlaicīgā Sīlija Ita-lika darbi viņiem patīk labāk nekā mani joki.

Viņš pagriezās atpakaļ, domādams, ka Lūcija sēž un klausās. Taču aizmugurē stāvēja tikai punduris, Lūcija bija aizgājusi.

— Aust gaisma, — Ķeizars teica nomāktajiem senatoriem, — un jums vajadzēs senātam un Romas tautai atrast jaunu vadoni. Tā jums būs grūta diena. Man arī tē būs grūta, jo man acīmredzot vajadzēs izlemt, kura privilēģijas apstiprināt un kura — ne. Lai dievi apgaismo jūsu un manu prātu, sasauktie tēvi! — Ar šādiem vārdiem viņš kungus atlaida.

Tieši pirms rītausmas ieradās Josefs. Domiciāns no Lūcijas bija uzzinājis, ka Josefs bijis pēdējais cilvēks, ar kuru viņa brālis runājis. Droši vien jūds vienīgais zināja, vai un cik dziļi mirušajam bija ķēries pie sirds labais joks ar Jūliju, šā vecā rēķina nolīdzināšana.

— Jūs taču vēl dzīvojat sestajā rajonā, — ķeizars iesāka sarunu, — Granātābolu ielā?

— Jūtos laimīgs, — Josefs atbildēja, — ka ķeizars Tits vēlīgi atstāja man šo māju, kuru man bija ierādījis dievs Vespasiāns.

— Vai jums ir zināms, ka es šajā mājā esmu dzimis? — Domiciāns jautāja.

— Protams, majestāte, — Josefs atbildēja.

— Vai jūs labprāt strādājat tajā mājā? — Domiciāns taujāja tālāk. — Un vai darbs jums tur labi padodas?

— So māju esmu ļoti iemīļojis, — Josefs atbildēja, — un es tur labprāt strādāju. Vai darbs izdodas labs, par to man nepieklājas spriest.

— Man tiešām žēl, — Domiciāns sacīja un saviem stīvajiem, dīvaini klusajiem soļiem pienāca Josefam ļoti tuvu klāt, — ka man vajadzēs jūs izlikt. Šo māju, kurā tik ilgi dzīvojis mans tēvs, dievs Vespasiāns, un no kurienes visai impērijai nācis tik daudz laimes, es gribu veltīt dieviem un padarīt to par nacionālu piemiņas vietu.

Josefs neko neatbildēja. Viņš zināja, kāda ietekme uz Domiciānu ir Marullam, taču arī to, kāda ietekme ir Annijām Basam, viņš zināja, cik Domiciāns ir untumains un ka viņa paša dzīve ir apdraudēta. Tomēr viņš nebaidījās, viņš jutās dīvaini drošs. Iedomība, triumfs, sakāves, sāpes, bauda, niknums, bēdas, Dorija, Pauls, Justs — tas viss jau bija pagājis, priekšā nebija vairs nekā cita kā tikai darbs. Viss, kas līdz šim viņa dzīvē bija bijis, kā izrādījās, bija nācis darbam par labu un ieguva jēgu, tiklīdz to attiecināja uz viņa darbu. Josefs bija drošs, ka Jahve turēs savu roku pār viņu, lai viņam nenotiktu nekas tāds, kas varētu apdraudēt darbu.

Tagad Josefs ar mierīgu ziņkāri gaidīja, ko Domiciāns no viņa grib.

— Jums bija laime, — ķeizars teica, — būt klāt mana brāļa, ķeizara Tita, nāves un apskaidrības brīžos. Ko mans brālis pašās beigās vēl no jums gribēja?

Šim jautājumam vajadzēja izskanēt mierīgi, bet Domiciāns nespēja savaldīties, viņa seja pietvīka un balss aizrāvās.

— Ķeizars Tits, — Josefs sacīja, — gribēja man kaut ko uzdot.

Domiciāns gandrīz ar bailēm skatījās, kā kustas Josefa lūpas.

— Viņš mani aicināja, — Josefs stāstīja, — uzrakstīt nākamajām paaudzēm, ka nožēlo vienu vienīgu darbu, ko savā mūžā izdarījis.

— Kādu? — Domiciāns jautāja. «Ahā,» viņš domāja, «tātad notikums ar Jūliju viņam tomēr ķēries pie sirds. Tits ir nožēlojis, ka nav aizgādājis mani uz viņpasauli.» Muti pavēris, viņš gaidīja Josefa atbildi.

— Viņš vairs nepaspēja man to pateikt, — tas bija viss, ko Josefs vēl varēja pavēstīt.

Domiciāns uzelpoja. Taču jau nākamajā acumirklī jutās vīlies. Tātad viņš nekad neuzzinās, kāds efekts bijis notikumam ar Jūliju. «Protams,» viņš nodomāja, «Tits to ir pateicis, tikai šis viltnieks negrib man to atklāt.» Skaļi viņš sacīja:

— Mūsu vidū nav daudz tādu, kam no saviem darbiem būtu jānožēlo tikai viens vienīgs. Mans brālis bija tikumīgs cilvēks. Mans brālis, — viņš turpināja ar mazu, mīklainu smaidiņu, — turklāt bija arī laimīgs cilvēks. — Tad divdomīgi, bīstami familiāri paskaidroja: — Viņš nomira slavas zenītā. Ja būtu nomiris vēlāk, tad diezin vai būtu spējis savu slavu saglabāt, bet par savu slavu viņš ļoti rūpējās. Tie, kas ļāvuši viņam par agru nomirt, — viņš nobeidza, un bezkaunīgais, mīklainais smaids kļuva vēl iezīmīgāks, — ir darījuši viņam tikai labu.

Kad Domiciāns pēc šiem vārdiem Josefu atlaida, saule jau bija uzlēkusi un senāts gatavojās iecelt Titu dieva kārtā un Domiciānu par ķeizaru.

Pēc trim dienām, pirmajā tišri un līdz ar to — pēc jūdu gadu skaitīšanas — 3842. gada Jaungada dienā, Josefs savēja viņa vārdā nosauktajā sinagogā. Auna raga pūtiens, kas asi, spalgi, derdzīgi aicināja uz grēksūdzi, satricināja viņu līdz dvēseles dziļumiem, grieza visas iekšas apkārt. Tas bija labdarīgs satricinājums, dvēsele tika uzarta sēklas uzņemšanai. Kad viņš pēcpusdienā aizgāja līdz Tibras krastmalai un, kā prasīja noteikumi, nokratīja savus grēkus upē, lai straume tos aiznestu uz jūru un tie tur noslīktu, viņš no tiesas jutās šķīstījies.

Pirmajā tišri Jahve met kauliņus, taču tikai desmitajā datumā, lielajā grēku izpirkšanas dienā, visu sabatu sabatā, viņš tos apzīmogo; šo starplaiku Jahve atvēlēja savas tautas vīriem, lai viņi ar grēksūdzi novērstu no sevis tiesu. Šajā laikā jūdi vairāk par citiem bija gatavi grēksūdzei; viņi bija ieslīguši dziļākā vainā un pieredzējuši lielāku postu, viņi zināja, ka vaina un posts nekad nebeigsies, bet pirms jauna sākuma ir iespēja atbrīvoties no iepriekšējiem grēkiem. Josefs, mūžīgi mainīgais, it īpaši varēja nokratīt savu pagātni kā ūdens lāses no gludas ādas, un, kā jaunpiedzimušais no saviem tēviem un sentēviem droši vien pārmanto viņu dziļāko būtību, bet ne viņu likteni, tā tagad, sava jaunā, lielā darba sākumā, viņš varēja sākt jaunu dzīvi, nenesot pagātni sev līdzi kā nastu. Kas tajā bijis noderīgs, tas zudībā negāja, bet visu slikto viņš izsvītroja.

Desmitajā tišri viņš līdz ar citiem stāvēja savā sinagogā, tērpies vienkāršā, baltā linu ģērbā, kurā pēc nāves viņam vajadzēs gulēt zārkā, jo šajā dienā cilvēkam jānāk Jahves vaiga priekšā sagatavotam uz nāvi.

Jabnas kolēģija bija norādījusi, ka lielā upurēšana, kas agrāk, kad templis vēl bija vesels, notika grēku izpirkšanas dienā, tagad jāaizstāj ar upurēšanas attēlošanu. Le-vīts Jubals ben Jubals, viens no nedaudzajiem tempļa dziedātājiem un mūziķiem, kuri tempļa postīšanas laikā bija izglābušies, Josefa sinagogā bija iecelts par lūgsnu priekšskaitītāju. Dziedādams pārmaiņus ar draudzi, viņš

/

attēlo ja tempļa dienesta norises. Viņš labi prata senās melodijas un atbilstošajā vietā, kad lūgsnā vai dziesmā bija runa par grēku atzīšanu vai arī par virspriestera apslacīto upura asiņu izlējienu skaitu, ievija pirmatnējo monotono dziedājumu, ko Ievīti līdz šai dienai bija saglabājuši kopš mūžseniem laikiem, kad jūdi vēl klejoja tuksnesī.

Lai svētītas tās acis, viņš dziedāja, kas redzējušas divdesmit četrus tūkstošus jauno priesteru, tempļa piederumus, grezno apkalpošanas ceremoniju; kad mūsu ausis tagad to dzird, mūsu dvēsele noskumst. Lai svētītas acis, kas redzējušas virspriesteri iznākam no vissvētākās vietas, kad viņš ir mierīgi izlīdzinājies ar dievu, sveiks un vesels un paziņo, ka sarkano vainas pavedienu Jahves žēlastība ir nomazgājusi baltu. Lai svētītas acis, kas priesteri tādu redzējušas; kad mūsu ausis tagad to dzird, mūsu dvēsele noskumst.

Jo mums, viņš dziedāja tālāk, mums, ak, nav vairs grēku piedošanas, tāpēc ka mūsu grēku nasta ir pārāk liela. Ļaundariem ir atdota mūsu zeme, svešinieki tajā ir galva, bet mēs — kāju pamesli. Bez praviešiem mēs taustāmies kā akli, jo nav vairs viedo pareģojumu. Mēs vairs nevarēsim šķīstīties. Mums nav vairs neviena virspriestera, kas mūsu labā upurētu dievam, nav neviena grēkāža, kurš aiznestu mūsu grēkus tuksnesī.

Viņš stāstīja un dziedāja par lielās upurēšanas detaļām. Kā virspriesteris septiņas dienas pirms tam noslēdzies no katras saskarsmes ar ārpasauli, lai varētu sirdi pievērst tikai savam svētajam dienesta pienākumam. Kā viņš naktī pirms lielās grēku izpirkšanas dienas palicis nomodā un nav ne miltuma ēdis, tikai lasījis un klausījies svētos rakstus. Kā viņš pēc tam no rīta baltā tērpā, greznojies ar tempļa dārglietām, devies uz priekšpagalma austrumu pusi, kur priesteru uzraudzībā stāvējuši divi āži, kas bijuši pilnīgi vienādi pēc lieluma un eksterjera; šo āžu sagādei katrs izraēlietis ziedojis zināmu daļu hellera. Kā virspriesteris pēc tam izņēmis no urnas zelta lozes un noteicis, kurš no abiem āžiem piederēs Jahvem un kurš — tuksnesim. Kā viņš, turēdams rokas āzim uz galvas, visas tautas priekšā sūdzējis savus, savas ģimenes, savas cilts, visa Izraēla grēkus, tādējādi uzlikdams tos āža galvai, un kā viņš apsējis āzim ap ragiem sarkanu pavedienu, kas simbolizējis uzkrautos grēkus, un aizdzinis āzi tuksnesī, lai tas tur aiznes visu grēkus. Kā beigās viņš iegājis vissvētākajā vietā un saucis Jahvi īstajā, diženajā, briesmīgajā vārdā, kuru neviens nekad nedrīkstēja izrunāt, un kā visa tauta metusies pie zemes un paslēpusi seju, kad šis vārds atskanējis no virspriestera mutes.

Tā vēstīja un dziedāja Ievīts Jubals ben Jubals. Josefs bija pieredzējis visu, par ko viņš dziedāja, — visu apkalpošanas ceremoniju; tās laikā viņš bija stāvējis uz tempļa kāpnēm pirmajā rindā, un, ja nu kāda acis, to redzējušas, kļuva svētlaimīgas, tad tās bija viņējās, un, ja nu kāda dvēselei, tagad visu to dzirdot, vajadzēja noskumt, tad tā bija viņējā. Viņš lielākā tuvumā nekā jebkurš cits no dzīvajiem bija redzējis, kā tika sagrauts templis, izpostīta vissvētākā vieta un nogalināti priesteri. Beigu beigās viņš vienīgais no visiem jūdiem bija redzējis līdz ar zemi nolīdzināto, tuksnesīgo tempļa vietu. Viņš bija redzējis zaudēto, līdzi pārdzīvojis zaudējumu un spējis šo īstenību izturēt. Taču tagad, klausīdamies zaudējuma attēlojumā, viņš vairs nevarēja noturēties. Viņa sirds stājās, acis, kas bija spējušas noskatīties tempļa degšanā un sabrukšanā, aizmiglojās; ausis, kas bija varējušas klausīties tempļa brakšķēšanā un plaisāšanā, nespēja klausīties tempļa ceremoniju attēlošanā, un, kamēr Ievīts turpināja dziedājumu par nācijas zaudēto lielumu, pasaules pilsonis Flāvijs Josefs nesamaņā sabruka zemē, ģērbies vienkāršajā baltajā tērpā, kurā reiz tiks apbedīts.

Kopš ķeizars viņu bija izlicis no iepriekšējā mitekļa, Josefs dzīvoja brīvpeldētavu rajonā — pilsētas dienvidu daļā, necilā apkārtnē, mazā namiņā, kas bija iespiests starp divām augstām daudzdzīvokļu mājām. Tur viņš visai noslēgti mita darbīgu, skaļu ļaužu vidū. Kad Josefam vajadzēja izvākties no mājas, kur bija dzīvojis senāk, Justs sev noīrēja atsevišķu mazu dzīvokli. Pauls, droši vien pēc mātes norādījuma, ciemos vairs nenāca. Josefs gandrīz visu laiku bija viens, viņš strādāja un gaidīja Māru. Jaunajā dzīvesvietā darbs neveicās slikti, un patiesībā tādam cilvēkam kā Josefs bija vienalga, kur atrodas viņa rakstāmgalds.

Tad atbrauca Mara ar bērnu.

Lietpratīgi, daudz nerunādama, viņa pārņēma saimniekošanu savās rokās, un pēc divām nedēļām jau likās, ka viņa tur bijusi vienmēr.

Pagāja nedēļas, mēneši. Ļaudis par Josefu nelikās daudz zinis un viņš — par ļaudīm, viņš strādāja un bija ar savu likteni apmierināts.

Kādu dienu viņam sagribējās redzēt savu agrāko māju, kuru Domiciāns bija licis pārbūvēt par Flāviju dzimtas templi, tāpēc ka tur tik ilgi bija dzīvojis ķeizara tēvs — dievs Vespasiāns un tāpēc ka viņš pats tur bija dzimis. Josefs saposās un devās uz sesto rajonu.

Ziņkāri un ar nelielu, viegli ironisku nepatiku viņš raudzījās uz māju, kurā tik daudz bija pārdzīvots. Fasāde nebija pārveidota gandrīz nemaz, acīmredzot bija gribējuši saglabāt tās vienkāršo izskatu. Josefs iegāja iekšā. Pretī sitās viegla, salda un pliekana kvēpināmo zāļu smarža. Bija pēcpusdiena, drīz vajadzēja templi slēgt, un tajā atradās visai maz cilvēku. Bija izņemtas šķērssienas, griesti un grīdas un tādējādi telpa padarīta augstāka un platāka. Tomēr pustumsa, par kuru Dorija tik ilgi bija sūrojusies, bija saglabāta — laikam tāpēc, ka templim tā labi piederējās, un pagāja neliels brīdis, līdz Josefam, kas no spilgtās ielas gaismas bija ienācis krēslainā telpā, pierada acis. Tad viņš redzēja.

Trijās lielās nišās atradās to dievu tēli, kuriem šī māja bija iekārtota. Vidējā nišā dieviete Roma, šoreiz tradicionālajā izskatā — spēcīga, heroiska. No viņas pa labi bruņās tērpts un smags stāvēja dievs Vespasiāns; medūzas galva uz viņa krūšu bruņām dīvaini kontrastēja ar viņa drukno stāvu un viltīgo zemnieka seju. Kreisā niša — tā vieta, kur agrāk bija atradies Josefa rakstāmgalds, — bija pārvērsta par Tita kapellu. Jaunā dieva statuja — drosmīgs un ievērības cienīgs mākslas darbs — aizpildīja visu nišu. Tits tur bija attēlots jāšus uz ērgļa. Pagriezis knābi pa kreisi slīpi uz augšu, putns cēla gaisā pūkām apaugušās kājas un pleta spārnus, apspalvojums bija krāšņs. Dievs Tits sēdēja tam mugurā, kājas pa pusei ieslēpis ērgļa spalvās, un viņa druknais augums šķita saplūdis ar putna ķermeni vienā būtnē.

Josefs skatījās samulsis. Galva, kuru viņš te redzēja savā priekšā, bija Tita galva, to viņš labi pazina: apaļā seja, īsais, stipri uz priekšu izvirzītais, asi trīsstūrveidī-gais zods, uz pieres sasukātās cirtas. Tās bija tās pašas šaurās, iekšup vērstās acis, kas tik bieži bija meklējušas viņējās. Un tomēr šī galva, kas lūkojās Josefā, tik tikko pacēlusies pāri putna galvai, bija svešāda. Svētajos rakstos paustais naids pret jebkādiem veidotiem tēliem bija pilnīgi pamatots, un tēlniekam Basilam bija bijusi taisnība, kad viņš teica: «Aplūkojiet labi šo galvu tādu, kāda tā tagad ir jūsu priekšā! Kad es to būšu izveidojis, tad jūs to redzēsit vairs tikai manā skatījumā.»

Nolādētā skulptūra! Tā pacēlās Josefa priekšā atbaidoša un reizē vilinoša. Juzdami tik baisu pievilcību, viņa senči varēja būt stāvējuši vara čūskas vai zelta vērša tēla priekšā; viņa pravieši gan šo vērsi izsmējīgi sauca par teļu. Josefs centās atsaukt atmiņā dzīvā Tita seju, kuru tik bieži bija redzējis. Taču jau tagad tas viņam vairs neizdevās. Ērgļa mugurā uz Olimpu jājošā dieva Tita izsmējīgi triumfējošā galva jau tagad aizsedza īsto_ galvu, kas piederēja tam Titam, kuru Josefs bija redzējis pie līķu aizas Palatīnā, sniega vannā.

Josefs negribēja ļaut sevi pieveikt. Viņš saņēmās. Mēģināja uzsākt sarunu ar šo vīru, kā bija darījis tik bieži. «Vai tas nav savādi, mans ķeizar Tit,» viņš jautāja bronzas galvai, «ka tajā vietā, kur es savā grāmatā aprakstīju jūsu darbus, tagad stāvat jūs pats? Vai tagad esat ticis tuvāk Jeruzalemes sagraušanas problēmas atrisinājumam?»

Taču ar to pašu dialogs jau beidzās; Josefam iedvesa bailes paša drosme. Viņš nedroši palūkojās visapkārt, it kā citi būtu varējuši dzirdēt viņa domas. Taču visi citi bija aizgājuši, viņš bija palicis divatā ar dievu Titu. Vājš, niecīgs viņš stāvēja masīvās skulptūras priekšā, stingi vērdamies uz galvu, un galva skatījās uz viņu zobgalīga, bronzā lieta, mēma. Nē, šim te vīram Jeruzalemes bojāeja noteikti vairs nebija problēma. Jeruzaleme bija sacēlusies, un Roma to iznīcināja, Romas sūtība taču ir — valdīt pār pasauli, aizsargāt pakļāvīgos un satriekt nekaunīgi ņepadevīgos. Tāda noteikti būtu uz ērgļa jājošā dieva atbilde. Jo šis bija citāds vīrs nekā tas, kurš Josefam bikli, čukstus bija uzdevis jautājumus un ļāvis, lai Josefs viņu pārliecina, ka Roma vēl nav visa pasaule, ka vajag apvienot Romu, Grieķiju un Jūdeju. Nē, šis Tits apgalvoja pretējo: ka Roma ir visa pasaule. Mirušā vīra galva savā bronzas mēmumā šo patiesību izkliedza skaļāk, nekā to būtu spējusi dzīva cilvēka visdārdošākā komandu saucēja balss. Roma bija pasauli norijusi un sagremojusi, Romas vara un velnišķīgums izsmēja tukšās, naivās gara pretenzijas. Meklēdams pasauli, viņš, Josefs, bija nelga un apmānītais: viņš atrada tikai Romu.

Gribējās iet projām. Taču viņš nevarēja atraut acis no putna mugurā sēdošā bronzas vīra. Tas tiešām bija dievs, jo mirstīgā cilvēkā nekad nevarētu iemiesoties tik milzīgs lepnums un spēks. Josefs ar visu savu būtību veltīgi sacēlās pret šā tēla pārmērīgo augstprātību. Justam bija taisnība: patiesības un melu prasmīgs sajaukums bija stiprāks par īstenību. Šā nolādētā, melu pilnā, groteskā, bur-vestīgā tēla priekšā jau nobālēja nožēlojamais cilvēks, kuru viņš tik labi bija pazinis, un pat Josefa uztverē pār-*b vērtās par tālu Romas ķeizaru.

Josefs satriekts atgriezās mājās un priecājās, ka atkal atrodas nevis klusajā, vīraka smaržas pilnajā templī, bet savā pilsētas daļā ar tās ļaudīm un smaržām.

Brīvpeldētavu rajonā kādu dienu ārkārtīgu sensāciju radīja tas, ka parādījās divi ķeizara ziņneši, pie kuru zižļiem bija piestiprināti labu vēstījošie lauru zariņi. Viņi svinīgi devās uz Josefa māju, iegāja iekšā un, kamēr ārpusē gaidīja milzīgs pūlis, pēc senlaicīga ceremoniāla darīja zināmu, ka ķeizara vārdā viņš tiek lūgts ceturtajā dienā pēc šās dienas piektajā stundā pēc saules lēkta būt klāt, kad ķeizars dāvās pilsētai triumfa arku, ko uzcēlis par godu dievam Titam.

Josefs izbijās. Taču viņš tūlīt paklanījās un atbildēja pēc etiķetes: — Es klausos, pateicos un izpildīšu.

Par šo notikumu viņš ne ar vienu nerunāja, un neviens par to nerunāja ar viņu. Bet viņš bija pārliecināts, ka visiem tas ir zināms. Veids, kādā tika nodots ielūgums, liecināja, ka Palatīnā vēlas, lai to uzzinātu visa pilsēta. Acīmredzot tika gaidīts, ka par Josefa piedalīšanos šajā ceremonijā varēs uzjautrināties.

Jūdi ar slēptu niknumu bija noraudzījušies, kā top jaunais monuments, ar kuru Domiciāns bija nodomājis aizstāt veco, noplukušo pieminekli, kas atradās pie Lielā hipodroma. Triumfa arka tika celta Svētā ceļa pakalnā iepretī Kapitolijam, pilsētas centrā* un tai uz mūžu mūžiem vajadzēja atgādināt jūdu sakāvi* kuru bija paveicis Tits. Jau tajos mēnešos, kad arka tika čelta, jūdi vairījās staigāt pa Svēto ielu, kas bija Foruma galvenā satiksmes iela, un labāk devās pa gariem apvedceļiem, lai tikai nebūtu jāiet garām šim viņu kauna piemineklim. Tātad pēc trim dienām viņam, Josefam, Romas kungu svītā būs jāiet cauri arkai un jāpaklanās dieva un uzvarētāja Tita priekšā. Domiciāns ilgi nebija licies par Josefu zinis, bet šajā sakarā iedomājies par viņu un tagad priecājās un

līdz ar viņu visa pilsēta, ka varēs izbaudīt skatu, kā Jo-sefs liec muguru romiešu jūgā.

Kad ķeizars bija iecerējis kādu no saviem ļaunprātīgajiem jociņiem, viņš mēdza visu labi sagatavot. Drīz pēc ziņnešiem tajā pašā dienā pie Josefa ieradās galma ārsts Valenss. Viņi runāja par šo un to, un Valenss kā starp citu pateica, cik ļoti priecājoties, ka Josefs ir tik spirgts un vesels; ari majestātei būšot patīkami triumfa arkas atklāšanas svinībās pašam pārliecināties, ka Josefs jūtas labi. Šajos izteikumos nebija grūti saklausīt draudus.

Ja arī ārsts nebūtu pie viņa nācis, Josefs diezin vai paliktu mājās un aizbildinātos ar savārgšanu. Pat ja gulētu uz nāvi slims, viņš tomēr saņemtu pēdējos spēkus un piedalītos gājienā. Kamēr vēl ziņneši nebija pateikuši savu sakāmo līdz galam, Josefam jau bija skaidrs, ka aicinājums katrā ziņā jāpilda un līdz ar citiem būs jāiziet triumfa arkai cauri ar noliektu galvu. Ja viņš liegtos un pretotos, tad tas tikai veicinātu to neīsto patriotismu, kura paudēji joprojām nesaprata, ka Jūdejas politiskā misija ir beigusies; no šādas liegšanās neko neiegūtu neviens — tikai «Izraēla atriebēju» pēcteči, šie bezprāši, kas kopš Domiciāna nākšanas pie varas bija sākuši rosīties no jauna. Turklāt, ja Josefs pretotos vai tikai izvairītos, viņš apdraudētu pats savu stāvokli. Viņam, izcilajam rakstniekam, pagaidām vēl ir sava nozīme galmā un pasaulē. Taču Domiciāns viņu necieš un daudzi tīko tikt Vaļā no netīkamā, talantīgā konkurenta, tāpēc Josefs būtu nelga, ja pats viņiem palīdzētu. Viņam ir skaidri pateikts, kas jādara. Ceturtajā dienā viņš piedalīsies svētku gājienā, kā to vēlas ķeizars.

Šajās dienās Josefs strādāja maz un šajā naktī gulēja slikti.

Jau pirmajā dienā uzdevums, kuru, pieņemdams lēmumu, bija sev uzkrāvis, viņam likās grūts, bet nākamajā dienā tas šķita neizpildāms. Josefs nolēma gavēt, kā bija paradis darīt, kad bija veicams kaut kas sevišķi grūts. Viņš lasīja Līvija aprakstu par karagūstekņiem, kā tie gājuši nebrīves jūgā. divi šķēpi tika iesprausti zemē, trešais uzlikts tiem virsū tik zemu, ka gūsteknim, lai tiktu cauri, jānoliecas zemu jo zemu. Tikt šādi raidītam jūgā — tas romiešu uztverē bija visapkaunojošākais, ko vien cilvēkam var nodarīt, un tās retās reizes, kad jūgā vajadzēja iet pašiem romiešiem, tagadējās paaudzes sirdīs vēl dega kā iededzināta kauna zīme. Taču Josefs nav romietis, un ar saprāta acīm un dieva acīm cilvēka «gods» tiek mērots ar citādu mērauklu nekā Romas Forumā.

Pie rakstāmgalda sēžot, ir viegli spriest. Turpretī parīt, stāvot triumfa arkas priekšā, sava kauna jūga priekšā, viņam nāksies cieši jo cieši sakost zobus. Pieredze Jose-fam bija mācījusi, ka kaut ko grūtu ir vieglāk izdarīt tad, ja visu tā sūrumu iepriekš izbauda fantāzijā, tāpēc viņš savas pazemošanas ainu iztēlojās spilgtās krāsās: romiešu svilpienus un smieklus, jūdu naidu un neizmērojamo nicināšanu. Starp jūdiem noteikti tikai daži viņu sapratīs, un arī tie diplomātisku apsvērumu dēļ viņu neaizstāvēs.

Josefs nekustīgi sēdēja pie rakstāmgalda. Izsalkumu viņš nejuta, vēl ļaunāk, domas par to, kā visi viņu nīdīs un nicinās, radīja pat fiziskas mokas. Viņš pazina ledaino nicināšanu, ar kādu izturēsies jūdi, bet nicināšana izspiežas cauri pat bruņurupuča bruņām.

Toreiz, pēc kara, viņš bija vienīgais jūds, kas noskatījās Tita triumfa gājienā. Viņš redzēja sev garām paejam sacelšanās vadoņus Simonu bar Gioru un Giskalas Joha-nanu — važās iekaltus, nāvei nolemtus; pirmajam galvā bija nātru un sausu zaru vainags, otrs bija ietērpts komiskās skārda bruņās. Josefs ļoti labi atcerējās, kā viņu toreiz spieda un žņaudza bailes, ka tikai viņi nepaskatās un neierauga viņu. Viņš ir piedzīvojis daudz slikta — badu un neizmērojamas slāpes, šaustīšanu, dažādus apkaunojumus un bieži bijis tuvu nāvei. Taču tas bija bijis visjaunākais, kas viņam jāpārdzīvo, tas vairs nebija cilvēciski. Vai tagad otru reizi viņam jācieš šādas mokas?

Toreiz viņš sevī bija radis labu garīgu atbalstu: viņš rakstīja vēsturi, viņam vajadzēja visu redzēt un būt visur klāt, viņa pienākums bija visu redzēt. Vai tagadējie pamatojumi ir mazāk stipri? Nē, gluži otrādi: viņa pārliecība ir vēl stingrāka. Kopuma labums un paša labums prasa, lai viņš liec savu muguru. To prasa saprāts, un viņš dzīvo, lai kalpotu saprātam. Ja viņš neliektos, tad ļautu aiziet pazušanā visas savas dzīves jēgai, visam tam, ko viņš līdz šim darījis, rakstījis, piedzīvojis.

Josefs ar plaukstu novelk gaisā, aizgainīdams jebkādas šaubas. Viņa apņemšanās ir stingra, tā ir laba apņemšanās, vienīgā iespējamā. Tagad viņš par šo pretīgo lietu vairs nedomās. Viņš paņem savu manuskriptu. Strādā.

Tas viņam izdodas pusstundu, pilnas trīsdesmit minūtes. Tad, lai kā viņš gaiņā tās projām, viņa apziņā uzpeld vilinošas ainas, kurās tēlojas, kā būtu, ja viņš liegtos izpildīt ķeizara pavēli, ja pretotos, ja neliektos, bet drūmi un nelokāmi stāvētu nomaļus. «Tas būtu skaisti un lieliski,» viņš domā. «Krūtis man elpotu brīvi kā toreiz, kad es sacelšanās dalībnieku priekšgalā jāju ar zirgu Bulta, sekodams karogam ar uzrakstu «Makabeji». Vēlreiz to izjust būtu svētlaime. Lai kas pēc tam notiktu, šī laime būtu vislielākās nelaimes vērta. Un jūdu vēsture tad vienmēr stāstītu par Josefu ben Matatiju, mocekli, bet vēsturniekam Flāvi jam Josefam tas nekaitētu.

Ja arī Domiciāns liktu mani sodīt, viņš tomēr nevarētu mani neapbrīnot. Un starp jūdiem pat tie, kas manu rīcību atzītu par nepareizu, kā Alekss, Kajs Barcārone, lieldoktors, pieminētu mani ar cieņu.» Kādu mazu mirkļa daļiņu viņa acu priekšā gan pavīd dzeltenīgi brūna, vāja, sarūgtinājuma pilna seja, nekādā ziņā tā nepauž cieņu, bet to Josefs žigli aizbīda atpakaļ ēnā. Toties jo ilgāk viņš domās kavējas pie Fineja. «Cik šis grieķis būs apjucis, kad uzzinās par manu rīcību, viņš gan meklēs dažus noraidošus vārdus, bet pret manu stoicismu nevarēs neizturēties ar cieņu. Un par Paulu jāteic: mirušais tēvs iemantotu tādu dēla pieķeršanos, kādu, dzīvs būdams, neiegūtu nekad.

Un vai vispār var tik droši zināt, ka sekas noteikti būs sliktas, ja es paklausīšu savām jūtām un izturēšos ar cieņu? Ja es pretošos ķeizaram — vai tas romiešus neietekmēs? Viņi izsmej jūdus par gļēvumu, pakļaušanos, cieņas trūkumu. Ja es ar tik plašu vērienu visiem redzami liegšos izpildīt pavēli, vai tad līdz ar to neparādīšu romiešiem: jūdus gan var sakaut, viņus var nogalināt, bet saliekt nevar? Visu laiku un visu tautu vēsturnieki vienādi slavina divas lietas: panākumus un cieņu. Lasāmgrāmatas ir pilnas ar stāstiem par panākumiem bagātu un cieņas pilnu rīcību. Par saprātīgu rīcību tās stāsta maz, un ar! neviens vēsturnieks nav slavējis saprātu.»

Taču, jau tā domādams, Josefs kaunas par sevi. Viņš negrib domāt uzpūtīgi, greizi un īsredzīgi. Viņš negrib būt lasāmgrāmatu varonis.

Arī otrajā naktī miegs no viņa bēg. Rīta pusē viņš sāk lasīt Filonu. «Tas, kas nesaskan ar prātu, ir pretīgs,» viņš lasa. «Prāts,» viņš lasa tālāk, «logos ir dieva pirmdzimtais dēls.» — Ļoti pareizi, — Josefs skaļi saka. — Bet vai nestāv rakstīts: tev būs dievu mīlēt ar savām labajām un sliktajām dziņām? — Viņš liek nākt šurp draugiem, Justam, lieldoktoram, ben Ismaelam, Aheram. Viņš garā strīdas ar šiem vīriem, uzklausa viņus un runā pretī.

«Šis posta laiks,» savā skaidrajā, laipnajā balsī sāk runāt lieldoktors, «vairāk nekā daudzi citi laikmeti vilina cilvēkus pakļauties sliktajām dziņām, muļķīgajam patriotiskajam instinktam. Es to neņemu ļaunā nevienam, kas ļauj savām patriotiskajām jūtām brīvu vaļu, pretojas Romas ķeizaram un apliecina savu jūdietību. Bet vai Jose-fam ben Matatijam vairāk kā citiem nav pienākums pretoties šai dziņai?» Lieldoktors klusē, taču, kolīdz viņš apklust, sāk runāt viņa ienaidnieks Ahers un saka, strauji elpodams un sēkdams: «Vai minētais doktors Josefs savā ilgajā un ne vienmēr vieglajā mūžā nav nācis pie atziņas, ka Jūdejas valsts aizstāvis ir nevis Jahve, bet gan logos, lielais saprāts?» Un, iekams Ahers ir beidzis, jau skarbi un asi kā vienmēr iejaucas Justs: «Ģenerālis vai virspusēji domājošs valstsvīrs var ļauties vilinājumam lietot skaistus patriotiskus žestus, bet jūs, Josef, esat rakstnieks.» Un pēc visa, ko teikuši šie vīri, atskan ben Ismaela zemā, plašā balss: «Ja jūs, manu doktor Josef, izrādīsit ārišķīgu un lētu pretestību, tad būsit principa noliedzējs. Jūs nodosit ideju, kuras dēļ pats esat uzņēmies un no citiem prasījis tik daudz nepanesama.»

«Es neesmu vēl tik vecs,» Josefs aizstāvas, «lai ievērotu tikai to, ko diktē prāts. Dzīve nav dzīvošanas vērta, ja vienmēr rīkojas tikai prātīgi.» >

«Jums tomēr ir jau četrdesmit pieci gadi,» pieklājīgi un ironiski saka Ahers. «Jūs pietiekami ilgi esat kalpojis dievam ar savām Jaunajām dziņām.» Un atkal iejaucas Justs: «Tā, ko jūs, kolēģi Josef, esat darījis cieņas un tamlīdzīgu blēņu dēļ, pietiek Metuzāla mūžam.» To sacīdams, viņš netīkami ķiķina.

«Es šodien esmu vienīgais,» Josefs aizrāda, «kas var romiešiem parādīt, ka jūdam ir sava cieņa.»

«Un ko jūs iegūsit,» lieldoktors pieklājīgi jautā, «ja parādīsit to romiešiem? «Izraēla atriebēji» jūsu demonstratīvo rīcību uztvers kā aicinājumu uz jaunu sacelšanos. Vai jūs domājat, ka šādai sacelšanās kustībai šodien būtu vairāk jēgas nekā pirms piecpadsmit gadiem, ka tā gūtu lielākus panākumus?» Nepacietīgais Justs skarbi secina: «Ar savu skaisto žestu jūs varbūt sev sagādāsit pusstundu dziļa apmierinājuma un jutīsities kā izcils cilvēks. Bet par šo rakstnieka Josefa laimes pusstundu desmitiem tūkstošu cilvēku samaksās ar nāvi vai arī posta pilnu dzīvi.»

Tā Josefs debatēja ar saviem draugiem. Taču viņu balsis ilgi nebija iespējams noturēt pie sevis. Atkal diena vilkās bezgalīgi. Kaut nu reiz būtu tiktāl! So pazemojumu viņš pacietīs, kā jau ir pacietis daudz ko citu. Lai cik ilgi viņi šo ceremoniju vilktu, lai arī viņi no Palatīna līdz pakalnam, kur uzcelta triumfa arka, ietu pa diez cik garu apkārtceļu, ilgāk par vienu stundu to visu nav iespējams ievilkt, un iziešana cauri arkai notiek minūtes desmitdaļā, taču tagad veselu mūžību velkas gaidīšana līdz nākamajam rītam.

Un, kā viņš vakarā bija teicis: «Ak, kaut būtu jau rīts!» — tā viņš tagad no rīta teica: «Ak, kaut būtu jau vakars!»

Kad beidzot gausi pienāca šās garās, svina pelēkās dienas vakars, Josefs vairs nespēja mēmi mocīties vienatnē un gāja pie Maras. Izkratīja viņai sirdi.

Viņa sēdēja klusu, ar bērnu klēpī, un Josefs staigāja šurp un turp, vārdu straumē atvieglodams sirdi no ciešanu sablīvējuma. Viņš meklēja vienkāršākos vārdus, centās runāt nesarežģītā aramiešu valodā, bet ko teikt bija tik daudz, ka viņš nevarēja vien beigt. Viņš stāstīja, ko no viņa prasa un kāpēc viņam tas jādara, un kāpēc viss viņā pret to saceļas.

— Tie, kuriem man jāsaka «jā» un kuru priekšā man jāliecas, — viņš sašutis teica, — ir tie paši ļaudis, kas nodedzināja templi un apkāva divdesmit četrus tūkstošus priesteru. Viss tempļa kalns kvēloja ugunī, un visi pakalni bija ar krustiem kā nosēti, un pazemē, slepenajās ejās, cilvēki cits citu galēja nost iepelējuša maizes gabaliņa dēļ. Tas, kā priekšā man jāliec mugura, ir tā vecā, miesaskārīgā vīra dēls, kurš laupīja tev jaunavību un sarīkoja mūsu pirmās balagāniskās kāzas, lai mūs abus izsmietu. Vai tagad, pēc trīspadsmit gadiem, man ar cieņu tas viss vēlreiz jāapliecina un jāsaka «jā»? Dievs grib, lai es to daru, to prasa saprāts. Bet man asinis vārās, kad iedomājos, ka vajadzēs iziet cauri arkai, un elpa man stāsies tā, ka es gandrīz noslāpšu, es to nespēju. Es kļūšu romiešiem par izsmieklu un jūdiem par ienīsto. Saprātīga rīcība jau ir skaista un laba un reiz, pēc pieci simti gadiem, tiek arī atalgota. Prāts ir dieva pirmdzimtais bērns, taču pats dievs par to atlīdzina tikai tad, kad cilvēks jau ir miris, bet savas dzīves laikā viņam no tā netiek vairāk kā tikai kājas spērieni un nievas.

Josefs staigāja šurp un turp, viņš bija izģindis un paguris, apģērbs nokarādamies vilkās nopakaļ, acis iekritušajā sejā bija plaši ieplestas, drūmas un drudžainas, bārda un mati savēlušies un taukaini spīdīgi, un balss bija tikpat pagurusi kā viss viņa izskats.

Mara sēdēja klusu, sekodama ar acīm, kā Josefs staigā šurp un turp. Tagad viņa bija divdesmit septiņus gadus veca, mazliet pilnīga, taču ar stingru miesu, spēcīga un nekādā ziņā ne pārziedējusi. Kautrais, it kā mēness gaismai līdzīgais jaunības starojums gan bija zudis. Viņa bija daudz pārdzīvojusi, redzējusi dzīvību un nāvi, gaviles un izmisumu, sirmgalvjus un bērnus, Jūdeju un pasauli. Arī šo doktoru un kungu Josefu ben Matatiju viņa bija redzējusi ziedam spēkā un starojam garā. Vesela tauta bija uztvērusi šo starojumu, ar to pacēlusies pāri sev un tapusi laimīga. Vēl šodien simtu un tūkstošu acīs viņš ir izcils jūds un izcils cilvēks, Jūdejā ļaudis viņam klanās, viņš ir pirmās pakāpes priesteris, dieva izredzētais un reizē arī Romas bruņinieks, triju ķeizaru galdabiedrs, un viņa krūšutēls atrodas Goda zālē. Un te nu viņš skraida viņas priekšā nožēlojams un izkliedz savas mokas kā vajāts zvērs. Dievs viņam ir uzlicis smagākus pārbaudījumus nekā citiem. Mara nesaprot visu, ko viņš saka, bet to gan saprot, ka viņš ļoti cieš. Viņa šo vīrieti vienmēr ir mīlējusi un tagad zina, ka mīlēja viņu arī tad, kad pati domāja viņu ienīstam, un viņu līdz sirds dzijumiem pārņem sāpīgi tīksma līdzjūtība. Viņa dedzīgi vēlas redzēt savu doktoru un kungu Josefu tikpat starojošu kā agrāk, grib redzēt viņu paceļamies pāri citiem, tāpat kā Zauls pacēlās pāri citiem Izraēlā. Viņa līdz ar savu vīru jūt, cik vareni un lieliski būtu pretoties Romas ķeizaram, šim jūdu nīdējam, noziedzniekam, sunim. Kaut arī viņai trūkst īsto vārdu, viņa tomēr labi saprot, par ko te ir runa: ka dieva acīm labāk tīk redzēt, lai viņš atsacītos no cildenās rīcības un uzņemtos kauna slogu.

Vīrietis, viņas vīrs, runā vēl, un viņa balss, kas reiz prata tā apburt un pierunāt, tagad skan dobji un kā apsūbējusi.

— Ko lai es daru, Mara? — viņš jautā. — Ja es pakļaušos un rīkošos saprātīgi, tad izskatīšos pēc tautas nodevēja un simtiem tūkstošu mani ienīdīs un nicinās. Ja nepakļaušos, tad tiešām būšu Izraēla, dieva un sevis paša nodevējs. Dod man padomu, Mara!

Josefs apklusa, notupās zemē un bezspēkā aizvēra acis.

Mara teica: — Tam jābūt grūti — laizīt roku augstprātīgajiem un skūpstīt viņu putekļainās kājas, un es, Mara, to nespētu. Ja tu teiktu «nē» un Romas ķeizaram viņa izsmieklu iespļautu atpakaļ sejā — tas būtu jauki un iepriecinātu manu sirdi, jo viņš ir tā vīra dēls, kurš nodarīja man kaunu un gulēja man virsū savā izvirtības gultā. Taču tu esi gudrs, bet es, Mara, neesmu gudra, un, ja tu saki: «Mana griba to grib, bet saprāts aizliedz,» — tad tev droši vien būs vienādi grūti kā pretoties, tā nepretoties, jo tava griba, mans kungs, ir stipra un tavs prāts ir ļoti liels. Es, Mara, tava sieva, tevi uzklausīju un esmu lepna, ka tu man to stāstīji. Taču es tev nevaru pateikt neko citu kā tikai to, ka tava nomāktība nospiež manu sirdi tāpat kā tavējo. Vai tu iesi pa labi, mans mīļais kungs, vai arī pa kreisi — tu paliksi mans kungs un pavēlnieks.

Josefs klausījās Mārā nokaunējies. Viņš bija sievai izteicis visu, kas viņu nomāca. Tomēr vienu viņš bija noklusējis: ka tad, ja viņš liektos, viņam būtu bail tikai no viena vienīga cilvēka, kurš to redzētu, — no sava dēla Paula, bet, ja viņš neliektos, tad būtu bail no viena vienīga cilvēka, kas to redzētu, — no drauga Justa.

Nākamajā rītā Josefs piecēlās agri. Viņš nomazgājās, ieziedās un iesmaržojās, frizieris sakārtoja viņam bārdu un matus. Viņš apģērbās ļoti rūpīgi: uzvilka otrās pakāpes aristokrātu svētku tērpu ar purpura lenti, zelta gredzenu, aplika sarkano apmetni. Tāds viņš devās uz Pala-tīnu, kur kārtojās svētku gājiens.

Ceremoniju meistars ierādīja viņam vietu. Procesija lēnām devās no Palatīna lejup un tad kāpa augšā zemajā pakalnā, kur atradās triumfa arka. Visur bija ļaužu masas; cieši saspiedušies, cilvēki stāvēja galerijās, uz ēku jumtiem, ar dzīvības briesmām daudzi karājās, pieķērušies pie kolonnām un izciļņiem. Josefs bija bāls, taču mierīgs un cieņas pilns, īsā jūdiskā bārda pie romiešu svētku tērpa izskatījās dīvaini. Tita dāvātais zelta rakstāmāks bija iestiprināts jdstā.

Josefs iet paceltu galvu un skatās taisni uz priekšu. Viņš redz cilvēku galvu jūru, ik pēc soļa nāk jauns vilnis. Viņš nevar izšķirt atsevišķās sejas, taču viņam šķiet, ka atkal un atkal kaut kur pavīd dēla Paula seja, šaurā, brūnīgsnējā galva ar garo kaklu, kaismīgās, kvēlās acis, Josefa paša acis, kuras tagad satumsušas aiz dusmām par kaunu, ko tēvs viņam nodara, satumsušas aiz nicinājuma. Viņu nicinās visi: republikāniski noskaņotie senatori, Fi-nejs, Dorija un pretēji jebkuram saprātam varbūt pat Marulls. Taču visvairāk viņu nicinās dēls Pauls.

Nu jau viņi ir pienākuši tuvu triumfa arkai. Koka ietvars ir noņemts. Arka paceļas lepna un balta, celta no Paras marmora, ne visai augsta, taču skaista pēc formas, greznota ar ciļņiem, kas nākuši no tēlnieka Basila darbnīcas. Basils, kā arvien, bija vaidējis un lādējies par mākslinieka necienīgo steigu, kādu monarhs no viņa prasot, tomēr šķiet, ka viņš darbu ir paveicis labi. Romā jau vairākas nedēļas runā par viņa ciļņiem, un Josefs sen zina, kas tajos attēlots: Tita triumfa gājiens, kara laupījums — uzvarētie jūdi, tempļa piederumi; varbūt zobgalīgais Basils ciļņos atveidojis pat viņa, Josefa, galvu.

Gājiens lēnām virzās nelielajā pakalnā augšā. Josefa priekšā zvīļo arka. Tā ir pietiekami’augsta, lai tai varētu iziet cauri paceltu galvu, taču Josefa uztverē tā kļūst zema kā kauna un sakāves jūgs: divi zemē iedurti šķēpi un trešais tiem pāri, — tik zema, ka vajadzēs noliekties zemu, līdz pašai zemei. Viņam jāliecas. Vēlreiz viņam jāsvin savu jūdu sakāve, jāliec mugura uzvarētāja priekšā, jānoliedz sava tauta. Un, ja arī viņa pazemošana nāks tautai par labu, — kas gan to redzēs? Taču to, ka viņš tautu noliedz, redz visi — desmitiem tūkstošu, kas stāv visapkārt uz jumtiem, — un to redz viņa dēls.

Josefs iet gājienā, liek soli pēc soļa. Viņš soļo pa cietiem bruģakmeņiem, glīti tēstiem, nogludinātiem, pa tādiem ir laba iešana, un ceļš jau arī nav vairs tāls — līdz arkai varētu būt vēl apmēram piecdesmit soļu. Tie būs piecdesmit grūti soļi. Taču viņš tos noies un lieks muguru. Tā ir viņa apņemšanās, šajās trijās drausmīgajās dienās viņš domājis gan šā, gan tā, bet tas viņam ir uzlikts, un viņš to ir uzņēmies. Tagad viņš to izpilda, tagad viņš iet pazemot sevi un aizliegt savu tautu.

Diena ir jauka, nav karsts, bet Josefs svīst, viņš ir ļoti bāls, iekšā viņam ir liels tukšums. Viņš bija domājis, ka visgrūtākā ir gaidīšana. Taču tie bija maldi: Cik soļu vēl varētu būt? Četrdesmit pieci. Nē, tagad vairs tikai četrdesmit. Jāceļ kāja — vai tad viņam ir svins pie kājām? Viņš ceļ kāju. Viņš griež zobus. To nedrīkst darīt, tuvākie varētu dzirdēt.

Pēkšņi viņam iztēlē parādās Bīleāms, lielais burvis un pravietis no pagānu vidus, kurš devās nolādēt Izraēla

tautu, bet kuram Jahve sagrozīja vārdus mutē tā, ka viņam vajadzēja to svētīt. «Es esmu ačgārns Bīleāms,» Jo-sefs domā. «Es dodos darīt savai tautai labu, bet visiem šķiet, ka es to aizliedzu.» Lai būtu vieglāk iet, viņš cenšas piesaistīt domas senajiem pantiem, kas svētajos rakstos likti Bīleāma mutē, un skaitīt tos ritmā: «Kā gan lai nolādu to (solis), ko dievs nolādēt negrib (solis), un kā gan lai rāju es to (solis), ko Jahve pats nerāj (solis). Redzi to tautu (solis), kas nomaļus dzīvo (solis) un citu vidū (solis) līdzi neskaitās (solis). Kuras daļa nav Jēkaba pīšļi (solis), kuras — Izraēla valdnieks (solis). Cik skaistas ir tavas teltis, Jēkab (solis), un tavi mitekļi, Izraēl (solis)! Kas tevi svētī, ir svētīts (solis), kas tevi lād, ir nolādēts (solis)! Es to redzēšu (solis), bet tagad vēl ne, es to skatīšu (solis), bet tuvumā ne. No Jēkaba atmirdzēs zvaigzne.»

Tagad atlikuši, augstākais, vēl divdesmit soļi.

Pēkšņi ap viņu rodas tukšums, tas noteikti notiek pēc iepriekšēja norādījuma; ciešajās gājiena ripdās viņš iet viens pats. Kājas ir nedzīvas līdz pat gurniem, smagas; tūlīt viņš vispār vairs nespēs pacelt kājas, lai kā pats gribētu. Tomēr viņš tās ceļ. Jā, turklāt viņa seja paliek pavisam mierīga, bet zobi gan ir tik cieši sakosti, ka vaigos asi izspiežas muskuļi. Josefs ceļ kājas vēlreiz un vēlreiz, un viņam priekšā ir tukša telpa un aizmugurē ir tukša telpa.

Tomēr nē. Aiz viņa nelielā atstatumā, ķēmīgi atdarinādams katru viņa kustību, iet ķeizara punduris — resnais, spalvainais, ļaunais, ākstīgais Silēns.

Josefs zina, ka visi ļaužu tūkstoši tagad skatās tikai uz viņu, izsmējīgā saspringtībā tie gaida, kā viņš lieks muguru jūgā. Tūlīt nākamajā acumirklī atskanēs spalga, drausmīga svilpšana, kas būs dzirdama visā Romā, sacelsies īsts zobgalību un smieklu orkāns. «Kā viņš liecās! Cik zemu un verdziski viņš liecās! Kādi tie jūdi gan ir gļēvuļi un nožēlojami suņi! Kāds bailīgs suns ir šis jūds Josefs!» Simt tūkstošu Romas jūdu un pēc divām nedēļām pieci miljoni jūdu visā pasaulē nicīgi saviebs seju un lādēsies: «Kā šis plukata Josefs ben Matatija atkal apkaunoja savu jūdietību un visus jūdus! Kāds plukata un bailīgs suns ir šis Josefs ben Matatija!» Un visi, tiklab jūdi kā romieši, ņirdzīgi smies, zobosies un lādēsies: «Ei, Josef, tu suns! Ei, Josef, tu plukata!»

Nu ir redzami arkas uzraksta latīņu burti, tie ir vienkārši, nevis sarežģīti izlocīti kā agrāk. «Romas senāts un tauta dievam Titam, dieva Vespasiāna dēlam.» Josefs lasa latīņu vārdus, bet līdztekus domā aramiski: «Kaut varētu tagad apstāties un griezties atpakaļ! Cik laimīgi bija tie, kas toreiz pacēla ieročus pret Romu, sakāva Cestiju Gailu un viņa leģionu! Tie bija neprātīgi un laimīgi. Svētlaimīgi ir tie garā nabagie, svētlaimīgi nesaprātīgie. Cik laimīgs biju es pats, kad dumpinieku priekšgalā iejāju Galilejā ar savu zirgu Bulta! Kur mans spēks, kur mani draugi, kur mana jaunība, un es taču vēl neesmu vecs!»

No arkas viņu šķir vairs tikai pēdējie soļi. Pie iekšsie-nām jau ir redzami nolādētie veidojumi, abi izslavētie ciļņi: vienā pusē augstu pacelts iegūtais kara laupījums, otrā pusē — Tits triumfa ratos. Arkas eja jau paver brīvu skatu uz Kapitoliju, kas paceļas Svētā ceļa otrā galā un ir būvēts Jupiteram par apspiesto jūdu naudu; Roma triumfē pār Jūdeju.

Šajā acumirklī Josefs tribīnē, kas atrodas jaunās naudas kaltuves nelielās ēkas priekšā, ierauga sava dēla Paula seju. Tā tūlīt atkal ienirst citu seju viļņos. Taču Josefs to redzēja skaidri — brūnīgsnēju, šauru, gandrīz caurspīdīgu, bet saviebtu naidā un niciņājumā. Viņš redzēja arī to, ka Pauls atpleta muti tik plati, kā nekad nemēdza darīt. Jā, tā tas ir, viņa dēls Pauls kliedz tāpat kā citi. Nē, ne tā kā citi. Citi kliedz: «Ak tu ļoti labais, lielais ķeizar un dievs Tit!» Turpretī viņa dēls Pauls — Josefs to zina pavisam skaidri — kliedz: «Mans tēvs ir plukata, mans tēvs ir suns!» — un viņa seja ir pārvērsta un briesmīga.

Josefs stāv arkas priekšā. Kliegšana uz acumirkli mitējas; punduris un tūkstošiem skatītāju sastinguši gaidās. Josefu pārņem nevaldāma dziņa neiet tālāk, griezties atpakaļ, iebelzt pundurim pa pretīgo mūli ar savu rakstām-rīku. «Dievs prasīja,» viņa domu pavediens šajā bezgalīgi garajā acumirklī risinās tālāk, «lai Ābrams upurē savu dēlu. Upurēt dēlu var. Bet rīkoties tā, ka dēla seja pārvēršas tik šausmīgi kā tā tur, — tas ir pāri spēkiem, to nedrīkst no tēva prasīt. Nē,» domas raisās, «es to nespēju. Mani viscaur krata drudzis, man priekšā ir uguns un aiz muguras — ūdens, es neiešu tālāk, tagad griezīšos atpakaļ.

Neprāts. Kā gan es varu zināt, ko Pauls kliedza? Viņš kliedza tāpēc, ka kliedza citi, un kliedzot taču jebkura seja savelkas. Es to pats sev iestāstu tāpēc, ka gribu atrast aizbildinājumu, tāpēc, ka gribu griezties atpakaļ. Tas jau būtu lieliski — griezties atpakaļ. Tā būtu veldze un spirdzinājums, tas būtu tīkami un godājami.

Tas būtu noziedzīgi nesaprātīgi,» viņš sev asi uzsauc. «Būt prātīgam nav viegli, un pateicību par to nav ko gaidīt. Tomēr prāts ir dieva pirmdzimtais bērns, un tam es palikšu uzticīgs.»

Un pasaules pilsonis Josefs ben Matatija, kuru sauc par Flāviju Josefu, apzinādamies, ka uz visiem laikiem samin romiešu un jūdu cieņu pret sevi un tāpat uz visiem laikiem — sava dēla mīlestību, saņēma sirdi abās rokās, sakopoja visu gribasspēku un spēra pēdējo soli. Viņš zemu nolieca atsegto galvu, kā to prasīja noteikumi, pielika pirkstus pie bārdu apaugušās, jūdiskās mutes, pameta dievu kārtā ieceltā Tita tēlam skūpstu un izgāja cauri arkas lokam, kur viņam virs galvas bija dieviete Roma un katrā pusē — ķeizara triumfa rati un apkaunotie, sagūstītie jūdi.

Un viņam aizmugurē ķēmojās punduris Silēns, atdarinādams katru viņa kustību.

Šeit beidzas otrais no trim romāniem par vēsturnieku Flāviju Josefu.

Romānam «Josefs» sākumā bija paredzētas tikai divas daļas. Otrajam — pēdējam sējumam 1932. gadā, kad publicēju pirmo sējumu, bija līdz beigām izstrādāts plāns un lielākā daļa no tā bija sarakstīta.

Taču, kad 1933. gada martā nacionālsociālisti izdemolēja manu māju Berlīnē, viņi iznīcināja otrā sējuma manuskriptu un arī savāktos zinātniskos materiālus.

Zaudēto daļu atjaunot iepriekšējā veidā bija neiespējami. Turklāt es biju šo to mācījies par tēmu «Josefs — nacionālisms un kosmopolītisms», viela sniedzās pāri iepriekš plānotajam apjomam, un es biju spiests sadalīt to divos sējumos.

L. F.

Pirmā grāmata: Rakstnieks 5 Otrā grāmata: Virs 99 Trešā grāmata: Tēvs 190 Ceturtā grāmata: Nacionālists 251 Piektā grāmata: Pasaules pilsonis 349

Лион Фейхтвангер

СЫНОВЬЯ

Роман

Рига «Лиесма» 1987

Библиотека классики

На латышском языке

Перевела с немецкого А. Плесума

Художник Д. Брейкш

Llona Feihtvangeis DELI

Redaktore L. Rambeka Mākslinieciskais redaktors I. Zvagūzis Tehniskā redaktore V. Ruskule Korektore L. Kamene

Nodota salikSanai 29.05.87. Parakstīta iespiešanai 01.09.87. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs № <J. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 22,68 uzsk. iespiedi.; 22,89 uzsk. krāsu nov.; 25,40 izdevn. 1. Metiens 50 000 eks. Pasūt. № 719-5. Cena 2-rbtr-fltrTcap. Izdevniecība «Liesma», 226256 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 248/32774/D-1045. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

izdevniecība

LIESMA

1988. gadā sērijā «Klasikas bibliotēka» iznāks franču literatūras klasiķa Emīla Zolā (1840—1902) romāns

PARĪZES VĒDERS

Emīlu Zolā jau sen ir valdzinājis tirgus, it īpaši Parīzes tirgus. «To vajadzētu uzgleznot,» viņš reiz sacījis. Un viņš uzgleznoja Parīzes tirgu ar meistara spēcīgiem krāsas triepieniem. Mopasans par šo darbu rakstījis: «Sī grāmata smaržo pēc jūras zivīm kā zvejas kuģis, kas atgriežas ostā . .»

Zolā tēlojis Parīzes gremojamo mašīnu, šo briesmoni, pa daļai to personificējot. Tas ir bezmiegs, bailes, nakts, pūlis, gala, ziedi, mīlestība un meitene pie Nevainīgo strūklakas tirgus hallēs. Labi paēdušajam, pašapmierinātajam «Tirgum» — Parīzes mantrausīgajai buržuāzijai pretstatīts republikānis Floriāns, kas palicis uzticīgs cēliem principiem un sapnim par taisnīgumu.

FRAGMENTS

Maržolēnu atrada Nevainīgo upuru laukuma tirgū kādā kāpostu kaudzē aiz milzīgas baltas kāpostgalvas, kuras platās, atliektās lapas slēpa aizmigušā bērna sārto sejiņu. Neviens nekad neuzzināja, kāda nožēlojama roka mazuli tur nolikusi. Tas bija jau divus trīs gadus vecs varen dūšīgs un ņiprs puišelis, taču ne visai attīstīts, jo neskaidri šļupstēja tikai dažus vārdus un prata vienīgi smaidīt. Atradusi viņu zem lielās, baltās kāpostgalvas, kāda dārzeņu tirgotāja pārsteigumā iekliedzās tā, ka izbijušās saskrēja visas kaimiņienes; bet mazulis, kas vienā krekliņā bija ietīts segas gabalā, stiepa viņām pretī roķeles. Bērns nespēja pasacīt, kas ir viņa māte. Apaļīga subproduktu tirgotāja paņēma mazuli rokās, un tas, piekļāvies viņas plecam, izbrīna pilnām acīm raudzījās apkārt. Līdz pat vakaram par atradeni runāja viss tirgus. Puišelis bija nomierinājies, viņš ēda sviestmaizes un uzsmaidīja šīm sievietēm. Apaļīgā subproduktu tirgotāja bērnu paturēja pie sevis.

vēlāk to pieņēma viņas kaimiņiene; pēc mēneša atradenis Jau gulēja pie trešās. Kad viņam vaicāja: «Kas ir tava māmiņa?», viņš ar apburošu rokas mājiēnu norādīja visapkārt uz tirgotājām. Tā atradenis kļuva par Centrāltirgus bērnu, kas staigāja, pieķēries te vienas, te otras tirgotājas brunčiem; mazulim vienmēr radās vietiņa kādā gultā, visi pēc kārtas baroja viņu ar viru, viņa apģērbs bija dieva dots, taču skrandaino svārciņu kabatās allaž šķindēja sīknauda. Glīta rudmataina meiča, ārstniecības augu pārdevēja, nez kāpēc puišeli iesauca par Maržolēnu.

Maržolēnam bija jau gandrīz pilni četri gadi, kad Šantemesa māte savukārt tirgū, uz Sendenī ielas stūra, atrada mazu meitenīti. Maza jāji varēja būt divi gadi, bet viņa jau p)āpāja kā žagatiņa, savā bērna va-lodiņā kropļodama vārdus; mazās šļupsti tomēr bija pietiekami skaidri, lai Šantemesa māte saprastu, ka meitenīti sauc Kadīne un ka māte iepriekšējā vakarā viņu nosēdinājusi pie durvīm un likusi gaidīt. Bērns bija tur iemidzis; meitenīte neraudāja, bet stāstīja, ka mājās viņu situši. Pēc tam, brīnīdamās par lielo tirgus laukumu, kur redzēja tik daudz cilvēku un dārzeņu, mazā itin priecīga devās līdzi Šantemesa mātei. Apkārtstaigājošā tirgotāja Šantemesa māte bija cienījama, gadus sešdesmit veca īgna sieviete; viņa bērnus ļoti mīlēja, jo bija zaudējusi trīs dēlēnus, kad tie vēl gulēja šūpulī. Nospriedusi, ka «šī mazā palaidne nebūt nav tik neciešami niķīga, lai ļautu tai aiziet bojā», tirgotāja Kadīni adoptēja.

Kādu vakaru dodoties mājup no tirgus ar audžumeitu pie labās rokas, Šantemesa mātei pie kreisās droši pieķērās Maržolēns.

—- Nekā, draudziņ, — vecā sieviete apstājusies iesaucās, — vieta aizņemtai.,. Vai tad garo Terēzi esi jau pametis? Ak tu, nelabojamais klenderi!

Bet puišelis nelaida vaļā Šantemesa mātes roku un, kā paradis, smaidīdaiņs skatījās viņā. Redzot šo jauko sprogainītl, Šantemesa māte vairs ilgāk nespēja rāties.

— Nu labi, nāciet man līdzi, mazuļi... Guldīšu jūs vienā gultā.

Un ar abiem bērniem pie rokas viņa nonāca Olāra ielā, kur mitinājās. Maržolēns viņas mājās ātri iedzīvojās. Kad bērni pārāk trokšņoja, audžumāte tos iebukņīja, laimīga, ka nu viņai ir kāds, uz kuru var kliegt un rāties, kuru var nomazgāt un likt gulēt zem vienas segas. Guļasvietu viņa bērniem iekārtoja vecos apkārtbraukājoša sakņu un augļu tirgotāja ratos bez riteņiem un ilksīm. Rati atgādināja platu šūpuli, lai arī mazliet pacietu, taču pēc dārzeņiem smaržojošu, jo ilgu laiku tajos zem samitrinātas drānas bija glabāti svaigi dārzeņi. Kadīne un Maržolēns šajos ratos apskāvušies gulēja četrus gadus.

Tā nu viņi auga kopā, un viņus vienmēr redzēja skraidām rokrokā saķērušos. Naktīs Šantemesa māte dzirdēja bērnus klusītiņām sarunājamies. Kadīne stundām ilgi varēja maigā balsī kaut ko bezgala gari stāstīt, bet Maržolēns klusējot klausījās un brīnījās. Meitene bija

aušīga, viņa sagudroja dažādas pasaciņas, lai Maržolēnu nobiedētu, iestāstīja zēnam, ka pagājušajā naktī redzējusi gultas kājgalī cilvēku viscaur baltā, tas skatījies viņos, izkāris garu, sarkanu mēli. Maržolē-nam aiz bailēm lija auksti sviedri, viņš lūdza pastāstīt sīkāk; tad Ka* dīne izsmēja viņu un beidzot nosauca par «lielo dulburi». Dažreiz bērni draiskodamies spēra viens otram zem segas ar kājām; kad Maržolēns, netrāpīdams Kadīnei, no visa spēka atsita kājas pret sienu, meitene saritinājusies, seju iespiedusi spilvenā, sprauslāja. Tad Šantemesa māte bija spiesta celties augšā, sakārtot segu un ar vienu vienīgu pliķi padarīt rāmus abus uz spilvena gulošos. Tādā kārtā gulta bērniem ilgu laiku bija izklaidēšanās vieta; viņi ņēma tur līdzi rotaļlietiņas, grauza nočieptos burkānus un rāceņus; ik rītu šajā improvizētajā gultā audžumāte atrada dīvainas mantiņas: akmentiņus, koku lapas, ābolu serdes, lupatu leļļus. Bet stipra sala dienās viņa bērnus rītos nemodināja, ļaudama palikt gultā, kur aizmigušās Kadīnes melnie mati sajaucās ar Maržolēna gaišajām sprogām, un abu mutes bija tik tuvu kopā, ka bērni šķita sildām viens otru ar savu elpu.

Olāra ielas istaba atradās veca nama pussabrukušā mansardā; gaisma tajā ieplūda pa vienīgo logu, kura rūtis lietū bija aizblāvējušas. Spēlēdami paslēpes, bērni līda augstajā skapī un zem audžumātes milzīgās gultas. Istabā bija arī divi vai trīs galdi, zem kuriem varēja ložņāt četrrāpus. īpašu pievilcību rotaļām piešķīra istabas puskrēsla un tumšajos kaktos sakrautie dārzeņi. Visai interesanta bija arī pati šaurā un klusā Olāra ieliņa ar plato arkādi, kas veda uz Lenžerī ielu. Arkādes tuvumā atradās mājas zemās ieejas durvis, kuras vērās tikai līdz pusei, bet aiz tām tūlīt sākās noglumējušas vītņu kāpnes. Arī šo mlk-lumā nomelnējušo namu ar izvirzīto nojumi un zaļi apsūbējušām svina notekcaurulēm pie katra stāva bērni izmantoja kā rotaļlietu. Rītos draiskodamies, viņi meta augšup akmentiņus, tēmējot notekcaurulēs; akmentiņi, jautri rībēdami, bira lejup pa cauruļu slīpnēm. Tā viņi biļa Izsituši rūtis diviem logiem un caurules piebēruši pilnas ar akmentiņiem, un tāpēc Šantemesa māti, kas šajā namā dzīvoja jau Četrdesmit trīs gadus, gandrīz izlika no dzīvokļa.

Pēc tam Kadīne un Maržolēns aplenca klusajā, šaurajā ieliņā stāvošos mēbeļu furgonus, mucu pārvadājamos ratiņus un smago važoņu ratus. Viņi rāpās uz riteņiem, šūpojās, iekārušies ķēžu galos, kāpelēja pa kastēm un groziem, kas kaudzēm bija sakrauti ratos. Potrī ielas komisionāru noliktavas bērniem pavēra plašas, tumšas zāles, kuras gan tukšojās, gan pildījās ik dienu, ik stundu, veidojot jaunus burvīgus stūrīšus — slēptuves, kurās viņi ar baudu ieelpoja žāvētu augļu, apelsīnu un svaigu ābolu smaržu. Kad šī rotaļa viņiem apnika, viņi devās uz Nevainīgo upuru laukuma tirgu pie Šantemesa mātes. Abi smiedamies šķērsoja ielas, nebīdamies pakļūt zem ratu riteņiem, un, rokās saķērušies, sasniedza tirgu. Viņi labi pazina bruģi un droši pa to soļoja,

līdz ceļgaliem brizdami pa dārzeņu atbirām; viņi ne reizes neklupa un smējās, ja pēkšņi, paslīdējis uz artišoku lapām, augšpēdu nokrita kāds važonis smagos zābakos. Bērni kā divi sārti velniņi skraidīja pa glumajām ejām, juzdamies kā mājās. Viņi visiem dūrās acīs. Lietainā laikā abi nopietnā izskatā staigāja zem milzīga, nodriskāta saulessarga, zem kura Šantemesa māte gadus divdesmit bija pasargājusi no saules savu leti. Kādā tirgus nostūri iesprauduši saulessargu zemē, bērni to nosauca par savu «namiņu». Saulainās dienās viņi tā noskraldījās, ka naktīs vairs nejuta kāju; viņi mērcēja kājas ūdens tvertnēs, cēla slūžas, aizdambēdami urdziņas, bet, lai atvēsinātos, ierakās dārzeņu kaudzēs, kur pļāpājot gulēja tikpat kā naktīs savā gultā. Nereti, ejot gar latuka vai romiešu salātu kaudzēm, bija saklausāmi apslāpēti čuksti. Pašķirot salātu lapas, atklājās, ka bērni mirdzošām acīm, tramīgi kā Iztraucēti putnēni, guļ Izstiepušies zaļo lapu gultā. Kadīne vairs nespēja iztikt bez Maržolēna, bet Maržolēns raudāja, pazaudējis Kadīni no acīm. Ja viņus nejauši izšķīra, abi nekavējoties skrēja meklēt viens otru zem tirgus sievu brunčiem, aiz kastēm, starp kāpostgalvām. Un tieši zem šīm kāpostgalvām viņi izauga un iemīlēja viens otru.

Kad Maržolēnam bija pilni astoņi gadi, bet Kadīnei seši, Šantemesa māte abus nokaunināja par laiskumu. Sacīdama, ka bērniem pienācis laiks kļūt par viņas palīgiem tirdzniecībā, viņa solīja ik dienas katram maksāt pa sū, ja viņi nāks talkā tīrīt dārzeņus. Pirmajās dienās mazie izrādīja lielu centību. Nostājušies katrs savā pārnēsājamās letes pusē, abi ar šauriem nazīšiem darbu veica ļoti rūpīgi. Šantemesa mātes specialitāte bija tīrīti dārzeņi; uz viņas letes, kas bija pārklāta ar miklu vilnas drānu, rindojās kartupeļu, rāceņu, burkānu un sīpolu piramīda pa četriem dārzeņiem katrā — trim apakšā, vienu augšā; šie dārzeņi bija pilnīgi sagatavoti tā, lai novēlojušās mājsaimnieces bez kavēšanās varētu bērt tos katlā, šantemesa māte pārdeva arī zaļumu saišķī-šus virām — četras purava saknītes, trīs burkāni, viena pastinaka sakne, divi rāceņi un pāris seleriju stiebriņu; viņai netrūka arī tā sauktajai «Ziljēna sakņu zupai» nepieciešamo sīki sasmalcināto svaigo zaļumu, kas bija izlikti uz papīra lapiņām, nedz četrās daļās sagrieztu kāpostgalviņu, bet iepretī bagātīgi ar ūdeni aplaistīto dārzeņu baltumam izcēlās tomātu kaudzītes un ķirbju šķēles kā sarkanas zvaigznītes un zeltaini pusmēneši. Kadīne par Maržolēnu bija daudz izveicīgāka, kaut arī jaunāka; kartupeļiem viņa prata nogriezt plānu, caurspīdīgu miziņu; zaļumu saišķīšus viņa sasēja tik glīti, ka tie atgādināja ziedu pušķus, bet dārzeņu kaudzītes, kuras sastāvēja tikai no trim burkāniem vai trim rāceņiem, sakārtoja tā, ka tās izskatījās daudz lielākas, nekā patiesībā bija. Garāmgājēji smaidot apstājās, kad meitenīte smalkā balstiņā sauca:

— Kundze, kundze, esiet tik laipna, pienāciet pie manis... Atdošu šo kaudzīti par diviem sūl

Kadīnei radās savi pircēji, un viņas dārzeņu kaudzītes bija ļoti iecienītas. Sēžot starp bērniem un vērojot, cik nopietni viņi noņemas ar darbu, Šantemesa māte klusībā smējās, un smieklos viņai trīsēja krūtis un zods. Ik dienas viņa godīgi, kā bija solījusi, maksāja katram palīgam pa šā. Taču dārzeņu kaudzīšu pārdošana bērniem drīz vien apnika. Paaugušies viņi jau sapņoja par ienesīgāku nodarbošanos. Bet Maržolēns, vēl ilgi saglabādams bērnišķību, padarīja Kadīni neiecietīgu. «Viņam prāta nav vairāk kā kāpostgalvai,» meitene mēdza teikt. Un Uešām, Kadīne velti gudroja zēnam dažādas peļņas iespējas, — viņš nenopelnīja neko, neprazdams tikt galā pat ar vienkāršāko uzdevumu. Turpretī Kadīne bija ļoti viltīga un izmanīga. Astoņu gadu vecumā Kadīni savervēja viena no tirgotājām, kuras ar saviem citronu groziem sēž solos ap Centrāltirgu un uzrauga baru meiteņu, kas viņu citronus pārdod no rokas; piedāvājot šos augļus par trim sū pārītī, Kadīne skrēja pakaļ gājējiem un bāza savu preci pircējām zem deguna, bet, kad viss bija pārdots un rokas tukšas, atgriezās pēc papildinājuma. Par duci pārdoto citronu Kadīne saņēma divus sū, veiksmīgās dienās nopelnīdama piecus sešus sū. Jau pēc gada meitene no rokas pārdeva aubītes par deviņiem sū gabalā; tad peļņa iznāca lielāka, taču vajadzēja piesargāties, jo atklāti tāda veida tirgošanās bija aizliegta; manīdama pa gabalu policistus, Kadīne aši noslēpa preci zem brunčiem un nevainīgā izskatā grauza ābolu. Vēlāk viņa kārklu klūgu pīteņos iznēsāja kūkas, raušus, ķiršu tortes, cepumus un biezus, dzeltenus kukurūzas biskvītus; taču visus viņas naudas krājumiņus aprija Maržolēns. Kad meitenei bija pilni vienpadsmit gadi, viņa beidzot īstenoja sen loloto sapni; par dažos mēnešos sakrātajiem četriem frankiem iegādājās uz muguras nesamu nelielu groziņu un sāka tirgoties ar putnu barību.

Tāds pasākums nebija viegls. No rītiem vajadzēja celties agri, lai no vairumtirgotājiem iepirktu preci, — prosu un plaucētu miltu plāceņus. Pēc tam Kadīne devās ceļā un, šķērsojusi Sēņu, apstaigāja visu Latīņu kvartālu, sākot no Senžaka ielas līdz Dofīna ielai un pat līdz Luksemburgas dārzam. Maržolēns viņu pavadīja. Grozu nest Kadīne zēnam nejāva, atzīdama, ka viņš der vienīgi par saucēju; un zēns rupjā krūšu balsī gari sauca:

— Putniņu barībai

— Putniņu barība! — spalgā balsī atkārtoja Kadīne, nobeigdama dīvaino muzikālo frāzi ar stieptu, dzidru un augstu skaņu.

Bērni soļoja pretējās ielas pusēs, lūkodamies augšup. Maržolēns tolaik valkāja garu sarkanu vesti, kas sniedzās līdz ceļiem, tā bija nelaiķa Šantemesa tēva — fiakru važoņa veste. Kadīnei mugurā bija zili balta rūtaina kleitiņa, kas bija pāršūta no Šantemesa mātes novalkātiem brunčiem. Šos bērnus pazina visi Latīņu kvartāla ķivuļi. Kad

ejot bērni viens pēc otra līdzīgi atbalsīm atkārtoja savus saucienus, putnu būrīšos atskanēja skaļa svilpošana.

Kadīne mēdza iznēsāt arī krešu salātus: «Par diviem sū saišķītisl Par diviem sū saišķīlis!» Viņa sauca. Bet Maržolēns, iegājis veikalos, piedāvāja: «Pērciet avota krešu salātus, lieliska, veselīga barībai» Bet tad tika uzcelti Centrāltirgus paviljoni. Ieraugot ziedu rindas, kuras šķērsoja augļu paviljonu, mazā Kadīne bija sajūsmināta. Visgarām tirgotāju letēm plauka un ziedēja lieli pušķi, tieši kā puķudobēs gar celiņu malām; tā bija smaržīga raža — divi kupli rožu dzīvžogi, gju; kuriem labprāt pastaigājās kvartāla smaidīgās meitenes, viegli reibdamas smaržu piesātinātajā gaisā; bet augšējās vitrīnās dižojās mākslīgi ziedi ar papīra lapām, uz kurām rasas lāšu vietā mirgoja gumlarābika pilieni, bet kapu vainagu melnās un baltās pērlītes meta zilganus atspulgus. Kadīnel iepletās sārtā deguntiņa nāsis kā baudkārai kaķenei; viņa apstājās un ieelpoja tīkami svaigās, liegās vēsmas, cenzdamās uzsūkt sevī pēc iespējas vairāk kairo smaržu. Kad meitenes pakausis skāra Maržolēna degungalu, zēns teica, ka viņas mati smaržo pēc neļķēm. Kadīne nozvērējās nekad vairs nelietot matu pomādi, jo tagad atlika tikai pastaigāt starp ziedu rindām. Vēlāk, izmantodama šādas tādas vlltīblņas, Kadīne panāca, ka viena no puķu tirgotājām pieņēma viņu par palīdzi. Nu Maržolēnam bija jāatzīst, ka meitene tīkami smaržo no galvas līdz kājām. Kadīne tagad dzīvoja starp rozēm, ceriņiem, lefkojām un kreimenēm. Maržolēns draiskodamies ilgi ostīja viņas svārciņus, Šķietami kaut ko pētīdams, un beidzot noteica: «Te smaržo pēc kreimenēm.» Tad, ostīdams vēl spēcīgāk, viņš degungalu tuvināja meitenes viduklim un korsāžal. «Bet šeit pēc lefkojām,» viņš sacīja. Un, noliecies pie viņas piedurkņu aprocēm, piebilda: «Un te « pēc ceriņiem.» Uz Kadīnes pakauša, kakla, vaigiem un lūpām Maržolēns sajuta rožu smaržu. Kadīne smējās, saukāja zēnu par dulburl un uzkliedza, lai tas liek viņai mieru un nekutina ar savu degungalu. No Kadīnes elpas vēdīja jasmīnu aromāts. Viņa pati bija kā īsts ziedu pušķis, silts un dzīvs, v

Tagad meitenei bija jāceļas jau četros, lai palīdzētu saimniecei sagādāt preces. Ik rītu pie apkaimes dārzniekiem viņas iepirka ziedu klēpjus un pušķu rotāšanai nepieciešamos sūnu, paparžu un kapmiršu saišķus. Kadīne apbrīnoja Montreijas bagāto dārznieku meitas, kuras atbrauca tirgū starp savām rozēm, izgreznojušās ar briljantiem un mežģīnēm. Svētās Marijas svētkos, bet it īpaši apustuļu Pētera un Jāzepa dienās ziedu pārdošana sākās no pulksten diviem; tad grieztos ziedus tirgū izpārdeva pāri par simttūkstoš franku vērtībā; tirgotājas dažās stundās ieņēma ap divsimt franku. Tādās reizēs aiz atraitnīšu, rezēdu un margrietiņu pušķiem vīdēja vienīgi Kadīnes sprogainās cirtas; pati viņa bija nozudusi, ziedu jūrā ienirusi; meitene strādāja augām dienām, sprauzdama ziedus uz meldru stiebriņiem. Dažās nedēļās

iemanījusies darbā, viņa ieguva īpašu veiklību un pircēju simpātijas. Daudziem tomēr Kadīnes pušķīši nepatika; tie izraisīja pat smīnus un kaitināja ar savu nežēlīgo bērnišķīgumu. Starp koši ziliem, dzelteniem un mēļiem toņiem viņas ziedu sakārtojumos izcēlās spilgti sarkanā krāsa, taču šīm vulgārajām krāsu kombinācijām piemita savdabīga pievilcība. Ja Kadīne no rīta bija sakniebusi vai līdz asarām nokaitinājusi Maržolēnu, viņas ziedi izskatījās mežonīgi, tie bija saniknotas meitenes pušķi ar asām smaržām un uzbudinoši kliedzošām krāsām. Tais rītos, kad Kadīnl bija aizkustinājis kāds prieks vai bēdas, viņas ziedu sakārtojumi izcēlās ar neparasti maigiem, neuzkrītošiem sudrabpelēkiem toņiem un liegām, vienkāršām smaržām. Dažreiz starp baltu neļķu ezeriem viņa novietoja asinssarkanas rozes kā vaļā atgrieztas sirdis un iesārtas gladiolas, kuras virs mierīgajām zaļajām krāsām slējās kā liesmaini spalvu kušķi; liekot ziedu pie zieda it kā uz kanvas, veidojās Smirnas paklāji ar sarežģītiem rakstiem, izpletās lāsumaini vēdekļi kā smalkas mežģīnes. Reizēm Kadīnes ziedu sakārtojumi atgādināja aizgrābjošu šķīstību, reizēm piebriedušus vidukļus; tie bija sapņi, kas paredzēti siļķu tirgotāju vai marķīžu rokām; dažkārt tajos izpaudās nevainīgas jaunavas biklums, citkārt kurtizānes jutekliskā kaisle, — tāda bija šīs divpadsmit gadus vecās meitenes iztēle, meitenes, kurā modās sieviete.

Kadīne cienīja tikai divas ziedu šķirnes: baltos ceriņus, kuru pušķis — astoņi vai desmit zariņi — ziemā maksā no piecpadsmit līdz divdesmit frankiem, un vēl dārgākās kamēlijas, kuras tiek atsūtītas kastītēs, saliktas pa dučiem sūnu paklājā un pārklātas ar vates kārtiņu. Kadīne pieskārās šiem ziediem tik piesardzīgi kā dārglietām, bīdamās ar vienu elpas vilcienu tās sabojāt; īsos kātiņus viņa ļoti uzmanīgi piesēja pie meldru stiebriņiem. Runājot par kamēlijām, Kadīne vienmēr kļuva nopietna. Viņa apgalvoja, ka trausla, balta kamēlija bez neviena rūsgana plankumiņa sastopama diezgan reti un ir ļoti skaista. Reiz, kad meitene vienu no Šiem ziediem rādīja Maržolēnam, viņš iesaucās:

— Jā gan, zieds patiesi ir ļoti jauks, tomēr, rau, šī vietiņa tavā pazodē man patīk labāk, tā ir daudz maigāka un caurspīdīgāka nekā tava kamēlija .. Redzu tur zieda tīklojumam līdzīgas zili sārtas dzīsliņas.

Ar pirkstu galiem noglāstījis Kadīnes zodu un pielicis pie tā degungalu, Maržolēns nočukstēja:

— Šodien tu smaržo pēc pomeranču zariņiem.

Kadīne! bija nejauks raksturs. Kalpotājas loma viņai nepatika. Viņa nolēma tirgoties patstāvīgi. Tolaik meitenei bija jau trīspadsmit gadu, tomēr sapņot par lielu uzņēmumu, par savu puķu galdu tirgus rindās, viņa vēl nevarēja un tāpēc sāka pārdot vijolītes par vienu sū pušķītī; kaklā uzkārtajā klūgu pītenī viņas ziedi bija sasprausti sūnu paktā|ā. Nēsādama apkārt šo ziedošas pļaviņas atdarinājumu, Kadīne augām

dienām staigāja Centrāltirgū vai apkārtējās ietās. Nemitīgās pastaigas viņu iepriecināja — tagad vairs nevajadzēja stundām ilgi, veidojot ziedu pušķīšus, saliektiem ce|iem tupēt uz zemā soliņa. Staigādama Kadīne savus pušķīšus sakārtoja apbrīnojami veikli, it kā ar vārpstu: atkarībā no gadalaika viņa ņēma sešus vai astoņus ziediņus, pievienoja tiem pie pārliekta meldru stiebriņa piestiprinātu lapiņu un aptina pušķītim samitrinātu diegu; pēc tam ar saviem asajiem jaunas vilcenes zobiņiem diegu nokoda. Sos pušķīšus viņa darināja tik ātri, ka tie šķita izaugam pīteņa sūnās paši no sevis. Drūzmainajās ielās Kadīnes veiklie pirksti nerimtīgi darbojās, kaut gan viņa uz tiem nemaz neskatījās, nekaunīgi izslējusi galvu un sejiņu pievērsusi veikaliem un garāmgājējiem, kurus ziņkārīgi pētīja. Brīžiem meitene atpūtās kāda nama durvju nišā; nolikusi groziņu līdzās renstelei, kurā burbuļoja trekns sa-mazgūdens, viņa izveidoja tur pavasarīgu stūrīti, zaļu zāli apaugušas, zilgmojošiem ziediņiem izraibinātas mežmalas ilūziju. Vēl aizvien vijolīšu pušķīši bija meitenes dusmu vai maiguma uzvilnījuma apliecinātāji; starp tiem vīdēja gan nikni sabozušies, saņurcīto lapu tūtiņās ierāvušies, gan rāmi smaidoši, it kā iemīlējušies pušķīši ar savām zaļajām apkaklītēm. Kadīne staigājot atstāja aiz sevis liegu aromātu. Maržolēns svētlaimīgs viņai sekoja. Tagad no Kadīnes vēdīja viena vienīga smarža. Apskaujot meiteni, apostot viņas rokas un seju, Maržolēns apgalvoja, ka viņa ir pārvērtusies vijolītē, lielā, smaržīgā vijolītē.

— Vai atceries dienu, kad mēs braucām uz Romenvilu? — viņš vaicāja, gremdējot seju Kadīnes drēbēs. — No tevis šodien vēdī tieši tā pati smarža, kas toreiz, it īpaši no piedurknēm ... Nemaini vairs neko. Sī smarža ir burvīga.

Un Kadīne neko nemainīja. Tas bija viņas pēdējais amats. Bet, kad bērni paaugās, meitene nereti aizmirsa savu leti, lai paklejotu kvartālā. Centrāltirgus jaunbūve viņiem bija kļuvusi par pastāvīgu palaidnību vietu. Caur spraugu dēlu nožogojumā viņi ielīda būvlaukuma vidū, nokāpa pamatu bedrēs, rāpās augšup pa pirmajiem čuguna stabiem. Tieši tad viņi dajiņu no sevis, no savām rotaļām un kautiņiem atstāja katrā bedrē, katrās sastatnēs. Paviljoni cēlās bērnu acu priekšā. Ar to arī sākās Maržolēna, Kadīnes un Centrāltirgus milzeņa lielā savstarpējā draudzība. Šim milzīgajam kuģim abi bija pieķērušies kā seni draugi, kas redzējuši tajā iedzenam pirmās bultskrūves. Nebīdamies šā briesmoņa, viņi droši sita milzeni ar savām vārgajām dūrītēm, izturēdamies pret to kā pret bērnu, labu draugu, kura klātbūtnē var justies brīvi. Un šķita, ka Centrāltirgus šiem ielas bērniem uzsmaida kā brīvai dziesmai, kā draiskai idillei milzīgajā Parīzes vēderā ...

1

Ass — vismazākā zelta svara vienība. — Tulk.

2

Silēns — sengrieķu mitoloģijā auglības un vīnkopības dieva Dio* nīsa audzinātājs. — Tulk.

3

Ka — seno ēģiptiešu reliģijā apzīmējums otrajam «es», kas pavada cilvēku visu mūžu; ari dzīvības spēks. — Tulk.

4

Koloss — milzīga bronzā lieta Nerona statuja, kuru m. ē. 58. gadā veidojis grieķu skulptors Zēnodors un kura atradās Kolizeja tuvumā. Vespasiāns to lika pārveidot saules dieva Hēlija statujā. — Tulk.

Content

Feihtvangers Lions Dēli

Pirmā grāmata RAKSTNIEKS

Otra grāmata VIRS

Trešā grāmata TĒVS

Ceturtā gramata NACIONĀLISTS

LIESMA

1