Rērihs Nikolajs

Altajs-Himalaji.

Nikolajs Rērihs

Altajs-Himalaji

.

SA'TURS

Priekšvārds

I. Ceilona — Himalaji (1923—1924).............

II. Sikima (1924) .............................................

III. Pirpandžals (1925) .....................................

IV. Ladaka .......................................................

V. Lamajura — Lē — Hemi (1925)...............

VI. Lē — Karakorums — Hotana (1925).......

VII. Hotana (1925—1926).................................

ШИ. Takla Makans— Karašara (1926)...........

IX. Karašara — Džungārija (1926)................

X. Altajs (1926)...............................................

XI. Mongolia (1926—1927)............................

XII. Tibeta (1927—1928)..................................

Komentāri..................................................

PRIEKŠVĀRDS

Nikolajs Rērihs 1923. gada 8. maijā no Amerikas devās uz Indiju, un tur sākās viņa ceļojums pa vientulīgām, bīstamām un neizpētītām Āzijas vietām. Ceļojuma dienasgrāmata «Altajs — Himalaji», ka ari gleznu sērijas «Tibetas ceļš», «Austrumu Karogi», «Viņa zeme», kaut arī radītas, sēžot zirgā un teltī, pēc dziļuma un nozīmības nav salīdzināmas ar parastām ceļojuma piezīmēm — tāpat kā Rēriha Himalaju gleznojumi nav salīdzināmi ar formālu varenās un lieliskās kalnu peizā-žas attēlojumu. Lai ar kādiem līdzekļiem Rērihs strādātu, lai ari kādā veidā izpaustu sevi — visos viņa darbos spilgti jūtams ne vien mākslinieks, bet arī cilvēks un viņa raksturs, iemiesotais saprāts. Šis cilvēks, sirsnīgs un vienkāršs, vienlaikus slēpj sevī neparastas īpašības, neaptveramas ezoteriskas dotības.

Daudziem cilvēkiem jēdziens «ezoterisks» neizsaka neko vai arī liekas nīstams. Ko es ar to saprotu? Es izdarītu sliktu pakalpojumu Rēriham, ja neatbildētu uz šo jautājumu, — tas liecinātu, ka neatklāju citiem, ko man nozīmē viņa ceļojumu, viņa mākslas, viņa paša raison detre. Bet kā gan lai prātam aptverami vai vismaz ticami pavēsta to, ko es apjaušu un saprotu? Un tādēļ, necenšoties izskaidrot un apgalvot, vienkārši pateikšu, ka pilnīgi pamatoti Rērihu var uzskatīt par to spēku sūtni, kuri vada cilvēces gaitas līdzīgi dārzniekam, kas uzmana dārzu; teikšu, ka Rērihs veic ceļojumu pa neapdzīvotām un aizliegtām zemēm, lai īstenotu misiju, kuras mērķis izpaudīsies arvien vairāk un vairāk. Vai kāds vēlas tam ticēt vai ne, bet grūti iedomāties labāku Rietumu labās gribas sūtni uz Austrumiem — jo Rērihs, būdams augstākā mērā izglītots un kulturāls eiropietis, pēc sava rakstura, simpātijām un pasaules uztveres ir dziļi austrumniecisks cilvēks.

Pietiek uz viņu tikai palūkoties, lai redzētu vai, ja jums tā tīk, iedomātos iemiesotu Austrumu gudro. Nav noliedzami, ka Indijā, Tibetā, Ladakā (Mazajā Tibetā) un sirmajos Sibīrijas cietokšņos viņu sagaidīja ar godināšanu, viņam uzticējās un bija labvēlīgi, un šāda izturēšanās pret svešzemniekiem nav raksturīga šīm tautām, kas izslavētas kā noslēgtas vai pat klaji naidīgas. Rēriham un viņa karavānai nācās piedzīvot arī sarežģījumus un plānu sabrukumu, un naidīgumu visā tā iespējamībā, bet — interesanti atzīmēt — tas, kā dažādu tautību ļaudis, ar kuriem Rērihs sastapās ceļojumā, iespaidoja viņa unikālā personība un vai šie ļaudis atzina viņa neparasto misiju, visnotaļ atbilda to garīgajai attīstībai.

Sī grāmata uzrakstīta «seglos» nevis tēlaini, bet gan burtiski runājot. Tajā tik daudz dzīvīguma, tiešuma, patiesīguma, kas izraisa vienreizēju klātesmes sajūtu, ko nebūtu iespējams radīt nekādiem citiem līdzekļiem, un tik daudz nenovērtējamu autora domu zibšņu, kas dzimuši lieliskās peizāžas, neparastu cilvēka tipu, neparastu ierašu un tikumu vidū, kas radušies briesmās un aizliegumu žņaugos, un neizstaigātu zemju izpētes spraigumā un pārslodzēs. Rērihs ir spēcīga, spilgta, savdabīga personība; viņa rokraksts jūtams visā, ko viņš dara. Viņa izteicieni atklāj, izpauž ne tikai viņu pašu, bet arī visu notiekošo. Saliktajiem un — gluži pretēji — ārkārtīgi vienkāršajiem teikumiem piemīt skices, ātra, pirmajā «brīnišķās, bezrūpīgās sajūsmas» brīdī veikta uzmetuma iezīmes, kas nav jūtamas citos — iepriekš apdomātos — mākslas darbos.

Tā ir grāmata, kuras ārējais tēls pastāv tās dziļuma dēļ, varētu teikt, lai slēptu no visiem, izņemot pašus vērīgākos, tās visdziļāko jēgu. Lai iepazīstinātu lasītāju ar Rēriha iepriekšējo dzīves gājumu, apraksta turpinājumā pavēstīšu, ko uzzināju, ko zinu par Rērihu un ko domāju par viņu.

Mākslas vēsturē laiku pa laikam izpaužas atsevišķas personības, kuru darbi ir neatkārtojami un dziļi, tajos ir ietverts noslēpums, un tieši tas atšķir šo darbu radītājus no laikabiedriem. Viņus nevar pieskaitīt nevienam grupējumam vai skolai, jo tie ir līdzīgi tikai paši sev un ... cits citam — savdabīgs, ārpus laika un telpas pastāvošs iesvaidīto ordenis. Tādi bija Leonardo, Rembrants, Dīrers, Bleiks un — citās jomās — Bēthovens un Balzaks; tādi paši, ne tik izteikti, ir Rodēns, Raiders un Bērns-Džonss, jo arī viņu daiļradē parādās apgarotības un pārdabiska skaistuma uzplaiksnījumi — iezīme, pēc kuras var noteikt viņu piederību šai mītiskajai, slepenajai brālībai.

Rērihs — savā dzīvē, savā daiļradē un kā personība — apliecina sevi kā šīs brālības locekli. Trīsdesmit piecus gadus, kopš savas pirmās izstādes Krievijā, viņš braukā pa visu pasauli — pa Eiropu, Ameriku, Āziju —, uzsūcot sevī dažādu tautu emanācijas, veicot svētceļojumus uz tālām vietām un visur un vienmēr izstarojot gudrību un sējot skaistumu. Un viņa sējumi uzplaukst un izsēj paši savas sēklas.

Kā Krievijas Mākslu veicināšanas biedrības sekretāram un vēlāk kā šīs biedrības skolas direktoram Rēriham bija liela loma tā jaunā un varenā nacionālā impulsa formēšanā un koordinēšanā, kas pēc tam iezīmējās glezniecībā, mūzikā, drāmā un dejā visā civilizētajā pasaulē, — jo nebūs pārspīlēti, ja sacīšu, ka viss, ko nosauca par modernismu, ir dzimis Krievijā. Ir zīmīgi, ka Staņislavskis nodrošinājās ar Rēriha atbalstu Maskavas Dailes teātrī, ka Stravinskis viņam veltīja «Svētpavasari» (kam Rērihs izstrādāja oriģinālas mi-zanscēnas) un ka Andrejevs, Gorkijs, Mestrovičs, Zu-loaga, Tagore un citi kultūras darbinieki visā pasaulē, kuri pārstāvēja jauno, izrādīja viņam savu cieņu un sajūsmu.

Pēc Čikāgas Mākslas institūta ielūguma ieradies Amerikā ar savu gleznu izstādi, Rērihs tūlīt pat turpināja darbību, kuru bija uzsācis Krievijā, — mākslas apvienošanu un līdz ar to — cilvēku apvienošanu caur skaistumu, jo viņš — tāpat kā daudzi citi līdzīgi domājošie — ticēja, ka skaistums ir tas universālais un īstenais līdzeklis, ar kura palīdzību var izgaisināt rasu un nacionālo naidu. Šādā nolūkā Rērihs ar draugu līdzdalību nodibināja skolu, kas saucās Master Insti-tute of United Arts — Apvienotais Mākslas institūts —, kurā bija paredzēts pasniegt visas daiļās mākslas, bet gadu vēlāk viņš izveidoja Corona Mundi — Starptautisko Mākslas centru. Skolu piemeklēja visas tās likstas, kādas atgadās ar līdzīgiem jaunveidojumiem tādā civilizācijā kā mūsējā, kuras visatbilstošākais simbols būtu no vēja neaizsargāta svece tumsā, — tomēr tā izdzīvoja un ir ieguvusi pastāvīgu celtni Riuerside Drive, Ņujorkā. Pārējie vērienīgie plāni, kurus Rērihs tanī laikā ieskicēja, netika īstenoti; to vidū bija Cor Ardens — Pasaules Daiļuma radītāju apvienība —, kā arī Atlas — Starptautiskā nekomerciāla izdevēju asociācija jaunu un radošu ideju apmaiņai un izplatīšanai ar «mākslas - sargātājas» palīdzību.

Es pieminu šos pasākumus, lai parādītu Rēriha redzeslauka vērienīgumu un norādītu uz viņa sūtību būt pravietim un pionierim, kas skaidri paredz un mierīgi plāno labāku kārtību pasaulē, kura vēl atrodas nesenā drausmīgā murga varā, kura vēl nav piecēlusies no asinīm piemirkušās un asarām pielijušās gultas.

Ja viņa pareģojumi piepildīsies un ja viņa sapņi par cilvēces apvienošanos brālībā caur skaistumu īstenosies, tad nenoliedzami tieši tādēļ viņš būtu īpaši jāgodā un jāpatur cilvēces piemiņā; bet mums, viņa laikabiedriem, Rērihs vislabāk pazīstams kā atmiņā paliekošu, brīnišķu gleznu radītājs. Tik dažādas un atšķirīgas, tik daudzveidīgas pēc sižetiem tās kopumā attēlo dabu, ko uztvērusi apziņa, kas iepazinusi noslēpumu: gaisma, kas apspīd ūdeni un sauszemi, varenā burvestībā pārvērsta gaisma, kādas nav bijis ne uz ūdens, ne zemes. Rērihs atbilst ideālista jēdzienam bez pretstatījuma ar materiālismu. Indiešu rakstnieks - romānists un dzejnieks Mukerdži norādījis: lai uzzinātu, kādu iespaidu Himalaji atstāj uz vērotāju, jāaplūko Rēriha gleznotie Himalaji, jo reizē ar precīzu formas un krāsas atainojumu gleznās izpaužas arī daļa no Himalaju dvēseles.

Pēc neilgas uzturēšanās Amerikā Rērihs pameta ritmisko un nodrošināto pilsētas dzīvi un, nebaidoties no šādu meklējumu skarbuma, bīstamības un grūtībām, devās uz Āziju, «nesot sev līdzi slavas mirdzumu», tā teikt, savās gleznās, kas attēloja Lielo kanjonu, Santafe apvidu, Kluso okeānu, Indiju un Tālos Austrumus. Viņa mūža daiļrades virsotne ir gleznu sērijas, kas saucas «Tibetas ceļš», «Himalaji» un «Austrumu Karogi». Gleznās ietverta noslēpumaina jēga, un, kaut arī īsti saprotama vienīgi iesvaidītajiem, uz neizglītotu apziņu tā iedarbojas gluži tāpat kā aromāts uz maņu orgāniem vai mūzika — uz jūtām. Un ne jau tādēļ, ka Rērihs censtos būt tīši noslēpumains; gluži pretēji — viņa simbolisms savā vienkāršībā lielākoties ir gandrīz vai naivs —, bet viduvējs prāts ir tik ļoti sašutis par pašu ezoterisma ideju, ka zināmā mērā noslēdz sevi.

Rēriha simbolisms, kā jau teicu, neprasa pēc skaidrojošās vārdnīcas, tas ir atklāts un universāls. Viņa vispārējās metodes piemērs — glezna «Brīnums» no sērijas «Mesija». Tajā attēlota titāniska ieleja, kas atgādina Lielo kanjonu; pasaule ir pirmatnēja, sastingusi; klinšu ieži; nav redzama flora un fauna. Priekšplānā — dabisks tilts, pāri tam ved ceļš. Tilta šajā pusē — dažas cilvēku figūras, kas piekļāvušās zemei lielā brīnuma, gaismas mirdzuma, kas plūst no tilta, priekšā, — jaušama vēl kaut kā neredzama pārdabiska klātesme. Tā ir vienkārša, dabiska simbolika, kas pieļauj, kā šķiet, dažādus skaidrojumus, un tie nav pretrunīgi. Objektīvi raugoties, šī glezna ir vienkāršs tik izplatītā mesijas gaidīšanas inscenējuma variants, kas dod spēcinošu cerību, — viņš gan nav vēl redzams, bet viņa aura jau izkliedē tumsu, viņa iespaids jau ir jūtams. No subjektīvā viedokļa — kailais līdzenums var simbolizēt dvē-seles stāvokli pēc pārbaudījumiem un attīrīšanās; ceļš — «šaurais senais ceļš» uz atbrīvošanos un pilnveidošanos; tilts — tā ceļa pakāpe, kurā notiek pāreja no zemākās apziņas uz augstāko; pie zemes kritušās figūras — tās īpašības, kas jāatbrīvo un «jāpārceļ pāri» — ir godbijīgas brīnuma — «zelta būtnes» — nojaušamās tuvošanās priekšā; šī būtne nes atbrīvošanos no verdzības iekšējās redzes attīrīšanas ceļā.

Šīs un citu līdzīgu gleznu milzīgā vērtība ir arī to krāsu krāšņums un kompozīcija. Rēriha darbos mistiķis un metafiziķis nekad neapspiež mākslinieku. Kad Rē-rihs atļaujas lietot simbolus, viņš joprojām paliek liriķis, nevis literāts: viņa gleznas ir nevis sprediķi, bet dziesmas. «Brīnums», kaut arī sevī nes vēstījumu, daudz mazākā mērā ir tikumības mācība nekā baudījums acij; gleznai piemīt telpiskuma ritmi un krāsu harmonija, tikpat brīnišķa un smalka kā nenovērtējamajos dzeltenajos ķīniešu tepiķos. Ir «stāstījums», tomēr noteicošais neizdzēšamais iespaids ir skaistuma iespaids; tā arī jābūt, jo amatu un talantu hierarhijā radošais mākslinieks stāv vistuvāk Dieva tronim.

Nerunāšu par Rēriha «arheoloģiskajām» gleznām, klusēšu par viņa pioniera darbu teātrī, lai cik tas bija nozīmīgs, jo jūtu, ka šīs lietas, kas savā laikā pārņēma viņa prātu un dominēja viņa apziņā, pēc tam viņam kļuva daudz nesvarīgākas nekā tas, ko es dēvētu par noslēpuma meklējumiem. Rodas sajūta — visā, ko Rērihs dara, viņš būtībā meklē apslēpto patiesību, neizpausto skaistumu, Pazaudēto Vārdu. Kā varens, nenogurdināms mednieks, kas bruņots nevis ar bisi, bet ar spalvu un otu, viņš seko savam medījumam pāri okeāniem, upēm, kalniem, tai pašā laikā apzinoties, ka meklētais slēpjas viņā pašā. Tāpat kā savos literārajos darbos, arī glezniecībā viņš ļauj mums piedalīties šajos meklējumos un tādējādi tuvoties tai patiesībai, kas ir skaistums, un tam skaistumam, kas ir patiesība.

Klods Bregdons

ALTAJS —

I. CEILONA — HIMALAJI (1923—1924)

«Urus karos!» — pamanījis manu bārdu, sauc laivinieks Portsaīdā. Visur Austrumos skan šis tautas sveiciens visam krieviskajam. Un spīguļo zaļie viļņi un sarkanā laiva, un zili baltais ģērbs, un mirdz zobu pērles: «Karos urus!» Austrumu sveiciens!

Lūk, arī Sīnājs iznirst no pērļainās dūmakas. Lūk, Ābrama avots. Lūk, «divpadsmit apustuļi» — šīs dīvainās saliņas. Lūk, arī Džida — Mekas slieksnis. Uz tvaikoņa musulmaņi skaita lūgšanas, pavērsušies pret austrumiem, kur aiz sārtajām smiltīm aizslēpusies viņu svētā pilsēta. Pa labi kā sena dzega iegūlusies Nūbijas robeža. Uz rifiem rēgojas sadragātu kuģu korpusi. Sarkanā jūra un Arābijas smilšu vētras ir nežēlīgas. Stromboli vulkāna ugunīgais pirksts ne velti naktī draudēja un brīdināja. Tagad, ziemā, Sarkanā jūra ir zilāka un nav karsts, un trakā līksmībā lēkā delfīni. Pasakainā rakstā sagūluši Arābijas līči — Korija Morija.

Japāņi nelaiž garām izdevību aplūkot piramīdas. Sī nācija velti nezaudē laiku. Redzu, cik naigi un vērīgi kustas viņu binokļi un cik mērķtiecīgi ir viņu jautājumi. Nekā lieka. Tas nav nogurušās Eiropas brīvdienu tūrisms.

«Mēs taču beidzot vienosimies ar Krieviju,» lietišķi, bez sentimentalitātes saka japānis. Un lietišķība lai kļūst par sadarbības ķīlu.

Kairā mošejā sēdēja septiņus astoņus gadus vecs zēns un dziedošā balsī lasīja Korānu. Nevarēja nepamanīt viņa sirsnīgo centību. Bet mošejas sienā nekaunīgi rēgojās Napoleona lode. Un šis iekarotājs ir sadragājis lielās Sfinksas vaigu.

Ēģiptes Sfinksa ir izķēmota, toties Āzijas Sfinksu pasargāja plašie tuksneši. Āzijas sirds bagātība ir glābta. Tās stunda ir situsi.

Senā Ceilona — Rāmājanas Lanka. Bet kur gan ir pilis un pagodas? Dīvaini. Kolombo sagaida konsuls šveicietis. Policists — īrs. Pārdevējs — francūzis. Grieķis tirgojas ar piedauzīgām bildītēm. Tējinieki — holandieši. Šoferis — itālis. Bet kur tad ir singali? Vai tiešām visi pārcēlušies uz Eiropas teātriem?

Pie Kolombo Kelānija templī parādījās pirmais Būdas un Maitrejas vaigs. Varenie tēli glabājas tempļa pustumsā. Hlnajāna ar savu izsmalcināto un tīro filozofiju pārspēj mahājānu.

Atjaunotā lielā stūpa tempļa tuvumā stāsta par šīs vietas senatnīgumu. Tiešām — visā Kolombo un Ceilonā lauskas atgādina par seno Lanku, par Hanumānu, Rāmu, Rāvanu un citiem milžiem.

Budismam Ceilona ir ļoti nozīmīga. Daudzie tempļi un pilis glabā Mācības ziedu laiku paliekas. Bez jau zināmajām drupām — cik daudz pārsteidzoša apglabāts zem krūmāju saknēm! Virs zemes palikušais liecina par šīs vietas bijušo krāšņumu. Atradumus var uziet visur. Tie nav jāmeklē, tie paši vēsta par sevi. Ja tiks uzsākta plaša darbība, tā nesīs veiksmi. Tādu piļu drupas, kurām bijis deviņsimt telpu, nevar sākt pētīt bez pietiekama aprīkojuma. Ceilona ir svarīga vieta.

Peldvietas pie Lavīnija kalna neliecina par senatnes milžu valstību. Tievās palmas kaunīgi noliekušās līdz bangu putām. Kā skeleti slejas Anuradapūras fragmenti, bet Anuradapūra nav vēl visā pilnībā izpētīta. Ādama smaile nesajūsmina. Pēc Anuradapūras drupām var spriest, cik varens Javā bijis Borobodūrs.

Un atkal nenogurstoši zib mūsu ceļabiedru japāņu sejas; ar viņiem kopā mēs apraudājām Kairas piramīdu paliekas, kas no slavenās vēstures pārgājušas savtīgā gida panoptikā.

Vai tiešām tā ir Indija? Šaura krasta strēlīte. Kusli kociņi. Saplaisājusi, izkaltusi zeme. Tā no dienvidu puses savu vaigu slēpj Indija. Melnie dravīdi vēl neatsauc prātā Vēdas un «Mahābhāratu».

b9l$

Raibā Maduraja un tas, kas atlicis no dravīdu sablīvējuma. Visa dzīve, visa maiņa pulsē blakus templim. Tempļa ejās ir gan tirgus, gan tiesa, gan sprediķis, gan Rāmājanas teicējs, gan baumas, gan svētais zilonis, kas brīvi pastaigājas, gan reliģisko procesiju kamieļi. Tempļa sarežģītie akmens griezumi izkrāsoti vienkāršām mūsdienu krāsām. Mākslinieks Sarma to pārdzīvo, bet pilsētas padome nav viņu uzklausījusi un nokrāsojusi templi pēc sava prāta; Sarma pārdzīvo, ka zūd izsmalcinātība un tās vietā stājas vienaldzība.

Brīdina eiropiešu tērpos tālu prom neaizklīst, jo lielākā daļa vietējo ir naidīgi noskaņoti. Bet Madurajā tomēr ir miljons iedzīvotāju. Sarma iztaujā par mākslinieku stāvokli Eiropā un Amerikā. No sirds brīnās, ka Eiropas un Amerikas mākslinieki var pārtikt no sava darba. Nesaprot, ka ar mākslu iespējams gūt līdzekļus dzīvei. Pie viņiem māksliniekam ir visneienesīgākā nodarbošanās. Kolekcionāru tikpat kā nav.

Maharadžas dod priekšroku kaut vai viltojumam, lai tikai būtu ārzemju darbs, vai arī aizstāj mākslas priekšmetus ar bezgaumīgiem niekiem un izšķiež tūkstošus par zirgiem. Diezgan bezcerīgi ir šie spriedumi par mākslas stāvokli.

Sarma ir slaids, baltā ģērbā, skumji mierīgu valodu, cer uz labākiem laikiem un pazīst tagadnes grūtības.

Indijā bieži žēlojas par spēku trūkumu. Runā, ka ar to pašu sirgstot Rabindranata Tagores skola Bolpūrā. Nesen, 1923. gadā, skola cieta smagu zaudējumu. Nomira lietas virzītājs Pīrsons; vai atceraties viņa jauko grāmatiņu «Austrumu rītausma»? Bija skolā daži labi zinātnieki atbraucēji, bet viņu ietekme izrādījās īslaicīga. Profesors S. Levi sūdzējās, ka klausītāju sastāvs neatbilstot viņa kursam. Indusi ir noraizējušies par Tagores skolas tālāko likteni. Viņi saka: kamēr ir dzīvs pats dzejnieks, viņš var likt lietā personīgos līdzekļus un ar personisko ietekmi sadabūt pabalstus no ma-haradžām un navabiem. Bet kas būs, ja pasākums zaudēs savu vadītāju un papildu līdzekļus?

Neizdevās satikt Tagori. Dzīvē savādi gadās. Londonā dzejnieks mūs atrada. Pēc tam Amerikā izdevās redzēties ar viņu Ņujorkā, bet Jurijam — Bostonā, taču pašā Indijā tā arī nesatikāmies. Mēs nevarējām aizbraukt uz Bolpūru, bet Tagore nevarēja tikt uz Kalkutu. Viņš gatavojās savam braucienam uz Ķīnu; tas noritēja tik neveiksmīgi. Ķīnieši nesaprata Tagori.

Atgadījās daudz dīvainību. Kalkutā mēs centāmies atrast Tagori. Likās — dzimtajā pilsētā pietiek pieminēt tikai viņa vārdu, te visi pazīst dzejnieku. Iesēdāmies mašīnā, likām aizvest tieši pie dzejnieka Tagores un neauglīgi nobraukājām pa pilsētu trīs stundas. Vispirms mūs aizveda pie maharadžas Tagores. Pēc tam simtiem policistu un veikalnieku, un garāmejošie babu sūtīja mūs uz daždažādām malām. Pēdīgi mūsu mašīnā dirnēja seši brīvprātīgie pavadoņi, un beigu beigās mēs tomēr paši atcerējāmies tās ielas nosaukumu, kurā dzīvo Tagore, — Dvarkanatstrīta.

Kad Tagore saņēmis Nobela prēmiju, pie viņa ieradusies deputācija no Kalkutas, bet dzejnieks viņiem strikti pajautājis: «Kur gan jūs bijāt agrāk? Es neesmu izmainījies, un prēmija mani nav labāku pataisījusi.» Sveiciens Tagorem!

Mēs satikām mūsu drauga Tagores radiniekus. Abanindranats Tagore, Rabindranata brālis, ir mākslinieks, bengāļu skolas galva. Hoganendranats Tagore, dzejnieka brāļadēls, arī ir mākslinieks, Bengālijas mākslinieku savienības sekretārs. Tagad viņš pievērsies modernismam. Labs mākslinieks ir Kumars Haldars, pašlaik viņš ir skolas direktors Laknavā. Grūta ir indusu mākslinieku dzīve. Jābūt lielai apņēmībai, lai nepamestu šo ērkšķaino ceļu. Sveiciens Indijas māksliniekiem! Kādēļ gan visās valstīs zinātnieku un mākslinieku stāvoklis ir tik nenodrošināts?

Ērkšķains ir arī Indijas zinātnieku ceļš. Lūk, mūsu acu priekšā cīnās jaunais zinātnieks biologs Boše Sens, D. Bošes skolnieks. Viņš ir ierīkojis laboratoriju un nosaucis to Vivekānandas vārdā. Klusajā namiņā virs laboratorijas atrodas istaba, kas atvēlēta Rāma-krišnas, Vivekānandas un citu šīs grupas skolotāju relikvijām. Pats Boše Sens ievieš dzīvē Vivekānandas princiņus, kas bezbailīgi aicina uz darbību un izzināšanu. Šajā jumtistabiņā starp priekšmetiem, kas piederējuši iemīļotajiem skolotājiem, B. Sens nododas pārdomām. Spilgti prātā palicis Rāmakrišnas un viņa sievas portrets. Abu sejas pārsteidz ar savu skaidrību un apgarotību. Mēs pilnīgā klusumā sēdējām pie šī piemiņas pavarda. Sveiciens!

Kas paskaidros, kādēļ zinību un skaistuma ceļš ir visgrūtākais? Kādēļ cilvēce tik nelabprāt pieņem visu nolemto? Un tādēļ jo lielāks prieks ir pamanīt Indijā zinātnes un mākslas uzplaukuma pazīmes. Ar prieku redzam, ka Indijā pieaug skolu skaits un veseli leģioni jaunu izglītotu zinātnes un mākslās darbinieku gatavi cīnīties par evolūcijas uzvaru.

Turpat Kalkutā, netālu aiz pilsētas, ir divi Rā-makrišnas pieminekļi. Vienā Dakšinesvaras krastā ir templis, kurā ilgu laiku dzīvojis Rāmakrišna. Iepretim, pāri upei, — Rāmakrišnas Misija, paša skolotāja, viņa sievas un Vivekānandas kapliča un daudzu piemiņas lietu krātuve. Vivekānanda vēlējās, lai šeit būtu īsta indusu universitāte. Vivekānanda rūpējās par šo vietu. Te valda klusums, un grūti aptvert, ka Kalkuta ar visām tirgus šausmām un burzmu ir tik tuvu.

Mēs satikām māsu Kristīņu, viņa ir gandrīz vienīgā dzīvā Vivekānandas skolniece. Viņas noderīgo darbošanos pārtrauca karš. Un tagad pēc ilgiem gadiem māsa Kristīna ir atkal atgriezusies pie vecā pavarda. Ļaudis kļuvuši citādi, prāti aizņemti ar vietējām problēmām, un nav viegli māsai Kristīnai rast saskaņu ar jaunajām dzīves vēsmām.

Rāmakrišnas atceres dienā sapulcējas vai pusmiljons viņa cienītāju.

No visskaidrākā — pie visbriesmīgākā. īpašos Bom-bejas kvartālos aiz restēm sēž sievietes — prostitūtas. Šai dzīvajā precē, kas piespiedusies restēm, šajās pastieptajās rokās, šajos izsaucienos ietvertas visas apgānītās miesas šausmas. Un induss - sadhu ar aizdegtām kvēpināmajām zālēm rokās lēni iziet caur šo briesmīgo vietu, pūloties to šķīstīt.

Kalkuta — tāpat kā Bombeja un Madrasa, tājDat kā visas ostas pilsētas — aizvaino labākās jūtas. Šeit iet bojā tautas apziņa.

Kad mēs devāmies iekšā Carteredbankā, pa durvīm mums pretim iznāca svētā govs. Tas bija satriecošs apvienojums — banka un svētā govs.

Sarūgtināja «Modern Review». Mēs gribējām nodibināt viņiem sakarus ar Ameriku, bet redaktors atbildēja: «Mūs interesē tikai tas, kas skar pašu Indiju.» Ar tik šauru redzesloku grūti attīstīties un evolucionēt.

Aprobežotība, juceklīgums un aizdomīgums. Tas viss liek apdzist meklējumu un drosmes uguntiņai. Es gribēju ieiet avīzes redakcijā. Draugs aizturēja mani: «Tur jūs nedrīkst redzēt, var rasties aizdomas.» Un ir tik grūti Indijas labākajiem cilvēkiem.

Seno reliģiju izpētei veltītā grāmata, kuru mums atsūtīja no Amerikas, tika uzskatīta par dumpīgu literatūru. «American Post» veica garu sarakstīšanos, pirms varēja piegādāt mums šo sūtījumu. Bet Jurija raksta novilkumus no Parīzes mēs vispār nesaņēmām.

Rēc tīģeri Džaipūrā. Maharadža aizliedzis tos apšaut. Labāk lai aprij viņa pavalstniekus, bet viņa gaišībai vajadzīga droša medību izklaide, sēžot paviljonā uz ziloņa muguras. Goltapasā cīnās divas pērtiķu ciltis. Pavadonis šo kauju sarīko par visai pieņemamu maksu. Tagad visas cīņas var sarīkot ļoti lēti.

Sēž faķīri, «apburot» vecas, pusdzīvas kobras, kurām trūkst zobu. Bazārā rosās nožēlojams hatha jogs, sava gara attīrīšanai veicot sarežģītus vingrojumus. «Spi-rituālists» sola likt ratiem ripot bez zirgiem, bet, lai to veiktu, debesīs nedrīkstot būt ne mākonīša.

Un turpat blakus — fantastiskā un romantiskā vecās Radžputānas atlūza — Ambēra. Te no balkoniem princeses noraudzījās sirds bruņinieku turnīros. Te katri vārti, katras durtiņas pārsteidz ar krāsu saskaņu. Un turpat — pamatīgā un dīvainā Golta; to nevar iztēloties fantāzijā — vienīgi dzīves «spēle» saliek kopā tik negaidītus veidojumus. Un turpat Džaipūra ar pasakaino astroloģijas observatoriju un indomusulmaņu pilsētas nesamaitāto burvību. Fatihpūrsikri, Agra — aizgājušas kultūras neparastas atlūzas. Bet Adžantas sienu gleznojumi nav vairs noturīgi.

Akbara būvju paliekas ir skumju apdvestas. Šeit lielais valsts apvienotājs apglabājis savus skaistākos sapņus, tik neizprotarrius laikabiedriem. Fatihpūrsikri viņš apspriedās ar savu gudro Birbalu un ar tiem nedaudzajiem, kas saprata viņa domu augstumus. Šeit viņš cēla vienotās zinātnes templi. Šeit viņš zaudēja savus nedaudzos draugus un nojauta, ka zudīs viņa radītā valsts labklājība. Un Agra, un Fatihpūrsikri ir bezgalīgu skumju pilnas. Akbars zināja, ka vērtības, ko devis tautai, tiks izlaupītas. Varbūt zināja pat to, ka pēdējais Indijas imperators izvilks sava mūža dienas līdz deviņpadsmitā gadsimta vidum, iztirgojot savas pils mēbeles un lupinot no Deli pils sienām mozaīku drumslas.

Jaunā Deli ar pseidoklasiskām kolonnām, aukstām un tīši samākslotām, liecina, ka šai celtniecībai nevar būt nekā kopēja ar Indijas apziņu.

Attīrīt Indiju un to cildenu darīt šādā veidā nav iespējams. Visupirms ir jāiedveš indusu apziņa.

Benaresas arhitektūra, kaut arī laika putekļiem klāta, ir saglabājusi burvību. Senindusu, dravīdu un musulmaņu formu sajaukums spēj rosināt no aizspriedumiem brīva arhitekta fantāziju. Viegli var iedomāties Tibetas daudzstāvu celtnes kombināciju ar Amerikas debesskrāpja ērtībām. Var novilkt līniju no Benaresas pilīm uz Venēcijas pilīm un savrupmāju. Var jaunā izpratnē veidot amerikāņu pueblo stilu — tā jau tiek darīts Santafe.

Bet — izķēmot Indiju ar tai svešām pseidoklasiskām kolonnām un kazarmu baltajām barakām?! Šo dziļo bezgaumību izraisa absolūts iztēles un izpratnes trūkums.

Kāds induss man sūdzējās, ka neesot arhitektu— indusu. Es sacīju: «Ja nav arhitekta, ļaujiet māksliniekam izstrādāt ideju, bet vadieties no tautas apziņas un dabas harmonijas.» Nedrīkst apgānīt visu apkārtni ar šādu kroņa bungalo. Nedrīkst Javu pārvērst par Zviedrijas Stokzundu. Un nedrīkst komančus un apačus sastapt Bostonas kotedžās. Ir jāsaglabā līdzsvars.

Gangas krastā kāds vīrs ar sirmu bārdu, salicis plaukstas kā biķeri, veltīja austošajai saulei visu savu mantību. Sieviete ātrā ritmā upes krastā veica rīta prānājamu. Varbūt vakarā viņa svētās upes straumē palaidusi lāpu virteni, izlūdzoties savu bērnu laimi. Un ilgi klīduši pa tumšo ūdens virsmu sievietes dvēseles lūgšanas gaismekļi. Redzot šos gara ziedojumus, varētu pat aizmirst resnos braminus Zelta templī. Nāk prātā kas cits. Nāk prātā jogi, kas raida izplatījumā savas domas, tādējādi radot nākamo evolūciju. Nevis parastie bramini, bet īstenie vientuļnieki ir tie, kas tuvina mūsu domu tai enerģijai, kuru visdrīzākajā laikā atklās zinātnieki.

Milzīgās stūpas — budisma apbedījumu pieminekļi, apjozti ar žogu, ir tie paši visu laikmetu un tautu kurgāni. Upsalas kurgāni Zviedrijā, Volhovas kurgāni Krievijā uz Novgorodas ceļa, skitu stepju kurgāni, aplikti akmeņiem, stāsta leģendu par to pašu svinīgo sadedzināšanu, kuru aprakstījis veiklais arābu viesis Ibn Fadluns. Visur tā pati attīrošā sadedzināšana.

Spēcīgs aromāts, daudz rožūdens un smaržīgo sandalkoku. Tādēļ Benaresā nešķiet smacīgi ķermeņu sadedzināšanas dūmi. Arī Tibetā ir pieņemts sadedzināt.

Tātad rakstnieki atkal visu sajaukuši, stāstot par īpaši «mežonīgiem» apbedīšanas rituāliem Tibetā. Kur rodas šī vēlēšanās visu svešo parādīt kā mežonību? Nomelnojot citus, pats nekļūsi baltāks. Vienīgi degmateriāla trukums spiež atkāpties no labaka veida, tas ir — no sadedzināšanas.

Pavērojiet maigās Austrumu bērnu rotaļas. Ieklausieties dziesmu un klusās mūzikas sarežģītajā ritmā. Nedzird Rietumu rupjos lamuvārdus.

Maharadžu Maisoru modina ar īpašām dziesmām. Ar sākuma un beigu dziesmām.

Madurajā, šaurā šķērsieliņā, večuks kaldina «dievu» attēlus. Pēdējais večuks, līdz ar viņu aizies šī māka. Pagātne mirst. Tā atnāk nākotne.

Klajumos stāv baltu keramikas zirgu pulki. No kurienes šie Svetovita zirgi? Trausli sieviešu stāvi traucas ar tiem naktīs. Mugura, kas dienā saliekta mājas solī, naktī iztaisnojas lidojumā. Kas tas ir — āža lēciens uz sabatu? Nē, tā ir valkīru — gaisa meitu — auļošana. Auļošana pakaļ skaistai nākotnei. Sveiciens sievietei!

Sievietes rokas katru dienu izdaiļo smiltis sava nama durvju priekšā ar īpašu rakstu. Simbols, ka mājā viss ir kārtībā, — nav ne slimību, ne nāves, ne strīdu. Ja mājās nav laimes, arī sievietes roka pieklust. Gluži kā skaistuma vairogu sievietes roka labklājības brīdī nogulda mājas priekšā. Jau skolā meitenes apgūst laimes zīmju rakstu daudzveidību. Neizsakāmi skaists ir šis Indijas paradums.

Vivekānanda aicināja Indijas sievieti uz darbu un brīvību. Viņš jautāja tā saucamajiem kristiešiem: «Ja jūs tā cienāt Jēzus mācību, kāpēc jūs tai nesekojat?» Viņa skolotājs bija Rāmakrišna, kas apguvis visu mācību būtību un dzīvē iemācījies «nenoliegt». Vivekānanda nav centīgais «svāmi». Kaut kas no lauvas rēciena ieskanas viņa vēstulēs. Cik ļoti viņš būtu vajadzīgs Indijai pašlaik!

«Budisms ir viszinātniskākā mācība,» saka indusu biologs Boše. Patīkami dzirdēt, kā šis patiesi izcilais zinātnieks, kurš atklājis augu dzīves izzināšanas ceļu, runā par Vēdantu, Mahābhāratu, par Himalaju leģendu poētiskumu. Tikai patiesas zināšanas var atvēlēt pienācīgu vietu visam esošajam. Un, skanot zinātnieka balsij, vienkāršai un skaidrai, elektrisko aparātu sidrabainie zvani izsit augu dzīves ritmu, atverot senaizvērtu lappusi pasaules izzināšanā.

Lai varētu nodrošināt dēla izglītošanu, Bošes māte savulaik pārdeva visas savas dārglietas. Zinātnieks, izrādīdams savu «valstību», saka: «Lūk, šeit lepni dzīvo bagātnieku bērni. Skatieties, cik viņi kļuvuši tukli un ļengani. Vajadzīga kārtīga vētra, lai tie atgūtu dzīvīgus apstākļus.» Pazīstot augu valsts ritmu, zinātnieks veselīgi izturas pret visām dzīves norisēm. Augstu vērtē Timirjazeva atsauksmes par viņa darbiem. Vienu no savām labākajām grāmatām Boše ir uzrakstījis Pen-džabas augstumos Maijavati — Vivekānandas kopienā.

Pārāk ātri aizgāja Vivekānanda. Boše un Tagore — gaišākās Indijas galvas.

Adžantas freskas, Elefantas varenā Trimūrti un milzīgā stūpa Sarnatā — tas viss liecina par citiem, tagadnei nepielāgojamiem laikiem. Ir ziņas, ka jau Būdas laikos Indijas kultūra sākusi nīkuļot. Un varbūt tagad šis bijušais skaistums visspilgtāk nojaušams trauslās un slaidās sievietes siluetā. Savu mūžīgo ūdeni nesošā sieviete. Ūdeni, kas baros dzimtu. Un aka gluži kā Bībeles laikos paliek visas apmetnes centrs.

Vistumšākajos nostūros mazās nīkulīgu puķu dobēs dirn bezveidīgs Ganeša — laimes zilonīša tēls. Indusu kūlija ģimene, kas mitinās būdā, tam ziedo pēdējos rīsa graudus. Maz gan laimes šis tēls viņiem atnesis. Indija jāpazīst ne tikai pēc maharadžu pilīm.

Pēc daudziem apsvērumiem, kas saprotami vienīgi tiem, kuri bijuši Austrumos, nācās atsacīties no personīgas tikšanās ar Aurobindo Gošu. Vai atceraties Goša apbrīnojamos pareģojumus par cilvēces tuvāko likteni Āzijā? Šīs brīnišķīgās Pola Rišāra vēstules un Aurobindo Goša nojausmas? Uz mūsdienu tuvredzīgo politiķu fona viņa darbs sniedz zināšanas nākamībai. Cilvēki par viņu parasti ir visai maz dzirdējuši. Vai atceraties vārdus par septiņām nācijām? Par pasaules kataklizmām? Sveiciens!

Bet ļaudis, kas nozākā visu krievisko, slepeni sapņo par kaut kādu tirgošanos un sakariem ar Krieviju.

Ceilonas, Asamas un Dardžilingas eksportieri ļoti vēlētos kārtot darījumus ar krieviem. Ķīnas Turkestāna, kā stāsta, pēc tā taisni ilgojoties, jo grūtais karavānu ceļš caur Karakorumu un Kašmiru ir neparasti sarežģīts.

Neskatoties uz tūristu pārpilnību, šeit visai maz zina par Ameriku. Tas ir saprotami. Visa tūristu plūsma tiek aizvadīta pa noslēgtajiem tūrisma aģentūru kanāliem un nenonāk reālā saskarē ar valsts dzīvi. Indijas ziemeļos amerikāņus dēvē par klejotājiem, jo, pateicoties aģentūrām, par šiem steidzīgajiem, aizkusušajiem ļaudīm rodas īpašs iespaids, gluži nepieņemams tautas saprašanai. Aiz vagona logiem pazib aizslēpušies ciematiņi, šie visu ražojumu sākotnējie piegādātāji un tautas veidotāji. Kam gan daļa par šiem pirmavotiem?

Ja ir tādas augstas vērtības kā Rabindranats Tagore un D. Boše, nedrīkst samierināties ar to, kas vēl joprojām tiek glabāts tempļos. Lūk, falliskais kults — lin-gams Elefantā. Vēl šobrīd šī kulta svētnīcās var ieraudzīt svaigas upurēšanas pēdas. Sena gudrība vēsta: «Lingams — zinību trauks.» Ir pazīstams šī gudrā spēku sadalījuma mūžsenās nozīmes zinātniskais skaidrojums. Bet pašlaik ārpus jebkuras sapratnes noris māņticīga pielūgšana.

Cits nejēdzīgs skats. Benaresā Zelta templī mums garām aizveda baltu kaziņu. To ieveda svētnīcā. Acīmredzot tur viņa tika par labu atzīta, jo pēc neilga laika kaziņu, kas izmisīgi pretojās, steidzīgi aizvilka projām. Pēc mirkļa tā tika nostiepta gar zemi tempļa priekštelpā un platais bramina duncis tai atšķēla galvu. Bija grūti noticēt, ka notikusi svēta darbība. Jādomā, kazas gaļu dabūja bramini. Bramini taču gaļu neēd, izņēmums ir upurdzīvnieki. Bet šos dzīvniekus iebiedētie ciema ļaudis, liekas, ved šurp ik dienas. Mācība, kurai bija nepieciešami bramini, acīmredzot tos vēlējās citādus, ne jau izvirtušus kā tagad. Bramini nav pat dekoratīvi. Vai gan viņi spēj glabāt Zinību simbolu skaistumu? Indija nevar attīstīties, kamēr valstī nav izmainīti kastu likumi.

Pašlaik kastu lietas nonākušas neaprakstāmā juceklī. Maharadžas dažreiz cēlušies no viszemākās netīrumu savācēju kastas. Tomēr katrs netīrumu savācējs zina, ka nākamās iemiesošanās reizē viņš būs karalis. Vai tikai no tā neceļas dažu karaļu ārienes un domāšanas īpatnības? Bet cik drāmu, slepkavību un pašnāvību nenotiek tādēļ, ka vīrs un sieva pieder pie dažādām kastām. Pat tai laika sprīdī, ko pavadījām Indijā, gadījās lasīt par vairākām smagām ģimenes drāmām, ko izraisījušas šīs pagātnes paliekas. Bet Vēdanta un Advaita skaidri nosaka vienotības principu. Viskosmogoniskākās Vēdu daļas ir sarakstījušas sievietes. Un tagad Indijā tuvojas sieviešu ēra. Sveiciens Indijas sievietei!

Bengālijas pamflets nobeigumā vēršas pie Lielās Mātes Kālī. Cilvēki, kas maz zina par Indiju, būtu pārsteigti. Indija un Austrumi jāpazīst no visām pusēm.

Varbūt mēs esam netaisni pret braminiem? Atcerēsimies, ko par viņiem savās vēstulēs raksta Vivekānanda.

Tos, kuri ieslīguši māņticībā, Vivekānanda nešaubīgi un stingri nosodīja.

Rāmakrišna saka: «Ātmanā nav atšķirības starp vīrieti un sievieti, starp braminiem un kšatrijiem.»

Rāmakrišna veica visnetīrākos darbus, lai šo atškirības trūkumu parādītu.

Decembrī vēlamies doties uz Himalajiem. Mūs uzlūko brīnīdamies: «Bet tur taču pašlaik ir sniegs.» Baidīties no sniega! Taču vienīgais Himalajiem piemērotais laiks ir novembris - februāris. Jau martā paceļas miglas plīvurs. Un maijā - augustā pavisam reti un uz īsu brīdi var ieraudzīt visu mirdzošo sniegu grēdu. Patiešām, tāds diženums ir neatkārtojams.

Tāpat kā tuvojoties Lielajam kanjonam Arizonā, piebraucot pie Himalaju pakalniem, ieraugām īpaši neinteresantu ainavu.

Un tikai rītausmā Siligurā kā pirmie vēstneši jūsu skatam uz mirkli parādās baltie milži un tūlīt paslēpjas vijīgajos džungļos. Un atkal tējas plantācijas. Un atkal kazarmu barakas un faktorijas. Kā vīzijas no citas pasaules dažbrīd parādās un pazūd vietējie mājokļi. Nostāsti par tīģeru un leopardu uzbrukumiem. Tējas kastu kaudzes ar atzīmi: Orenžpiko. Misionārs — beļ-ģietis no Kurseongas.

Kļūst vēsi. Bars mazo kūliju attīra nogruvumu — nesenā musona pēdas. Saltajā gaisā grūti pat iztēloties musonu vasaras lietavu smagumu, kad visu dabu pārklāj pelējums. Putnu ir maz. Redz ērgļus.

Kalni blīvi noslēgušies. Skats uz pašu Dardžilingu sarūgtina. Vai tiešām jāmeklē Himalaji, lai atrastu neizdevušos Sveici? Krāsainie bazāri uzreiz nav pamanāmi, bet bēdīgās barakas un bungalo jau griež acīs. Vēl sliktāk izskatās Lebongs, kur ir Natula un Dželapla.

Meklējam mitekli. Ziņas nav iepriecinošas. Apgalvo, ka labu māju neesot. Rāda kaut ko neglītu un bez plašuma, kaut ko šķērsieliņās starp koka vasarnīcām un žogiem iegrimušu. Tas mums neder. Mēs gribam — lūk, tur! — visu Himalaju vaiga priekšā, kur nedzird pilsētas orķestri, kur neaicina uz spēlēm klubā. «Tur neko neatradīsiet.» Mēs esam ietiepīgi. Ejam. Un atrodam lielisku māju. Un klusumu. Un vientulību. Un visa Himalaju kalnu virkne ir mūsu priekšā. Un vēl negaidīts pārsteigums. Tieši šeit, aizbēdzis no Lhasas, ilgu laiku dzīvojis dalailama. Līdz pat šim brīdim no tālienes ierodas svētceļnieki un noliec galvas šīs mītnes priekšā. Tieši tas, ko mums vajag.

Ne reizi vien mēs pamodāmies no dziesmu skaņām un ritmisku sitienu trokšņa. Tur lamas, zemu liekdamies, daudzreiz gāja apkārt mūsu mājai. Ieradās arī tibetieši, butānieši un Nepālas šerpi. Ugunīgi sarkanā halātā ieradās mongolis no Ordosas. Viss veidojās pats no sevis.

Kāds teica, ka šis esot spoku nams. Tautā mēļoja, ka šai mājā mītot velns, kas rādoties melnas cūkas izskatā. Bet mēs nebaidāmies no velniem, un kaimiņu ciemā Bhutijā Basti ir daudz mežacūkām līdzīgu melnu cūku. Vai tikai velna lomu nespēlēja mūsu jaukie pērtiķi, kas līda mūsu vannasistabā, kā arī apēda pie mājas augošos zirņus un puķes?

Daudzie kalpi ir garlaicīga nepieciešamība. Un iemesls — tās pašas kastas. Aiziet līdz absurdam. Sargs netīra celiņus... Kādēļ? Izrādās, viņš piederot pie kalēju kastas un neesot tiesīgs ņemt rokās slotu, citādi apgānīšoties un kļūšot par netīrumu savācēju. Šo problēmu viņš atrisina savdabīgi: nometies četrrāpus, sāk uzgrābt celiņus ar visiem pieciem... Zirgu puisis izrādījās no augstās kšatriju kastas un zīmīgi ieminējās par karaļa pēctečiem, bet tas netraucēja viņam čiept zirgu barību. Dažreiz virtuvē tika rīkoti reliģiozi mītiņi, un pavārs par kaut ko ilgi centās pārliecināt savus klausītājus. Vislabāk uzvedās tibetieši. Viņiem, budistiem, nav nekādu aizliegumu. Strādā ātri. Ir jautri. Ļoti saprotoši un apķērīgi. Bet, ja jozīs pa klints krauju, līdzi viņiem netiksiet.

Ir daudz nostāstu par Tibetu, par kareivīgo kamu cilti un par mežonīgajiem golokiem, kuri paši sevi dēvē par «mežonīgajiem suņiem». Tur jau ir Zigfrīda laiki: brāļu zvērestu apstiprina, iedzerot brāļu asinis. Nešķiras no ieroča.

Veidojas sērija «Viņa zeme», un iesākta sērija «Austrumu Karogi». Pēc pirmajiem jūnija lietiem izrādījās, ka visas temperas gleznas klātas baltiem pelējuma traipiem. Bija pastiprināti jākurina, lai tās izžūtu.

«Viņa zeme.» Tieši Sikimā atradās viens no Mahāt-mu Ašramiem. Uz Sikimu Mahātmas auļojuši kalnu zirgos. Viņu fiziskā klātesme piedod šīm vietām svinīgu nozīmīgumu. Protams, tagad Ašrams vairs neatrodas Sikimā. Protams, tagad Mahātmas pametuši Sikimu. Bet viņi šeit ir bijuši. Un augstieņu sidrabs mirdz vēl brīnišķīgāk...

Skolnieku, mākslinieku un tēlnieku pavadībā ierodas dižais Rinpoče no Čumbas. Apstaigā visu novadu, ceļot jaunus Maitrejas tēlus. Norises paātrinās. Ilgā sarunā lama norāda, ka vienīgi caur Šambalu iespējams visu sasniegt. Tiem, kuru acīs Šambala ir tikai leģendāra izdoma, šis norādījums šķiet māņticīgs mīts. Bet ir citi — ar praktiskākām zināšanām bruņoti.

Lieliskais Atiša, mācības pīlārs, devās no Indijas uz Tibetu, lai attīrītu mācību. Skolotājs gāja garām Milarepas vientuļajai mītnei. Dižais savrupnieks pamanīja procesiju un, vēlēdamies pārbaudīt mācības pīlāra spējas, palika sēžam zāles stiebra galā. Lieliskais Atiša, redzēdams vientuļnieka rīcību, nokāpa no nestuvēm un arī pacēlās blakusesošā stiebrā. Un tad zinātnieki draudzīgi apsveicinājās. Milarepa teica: «Līdzvērtīgas ir mūsu zināšanas, bet kādēļ zem manis zāles stiebrs viegli ieliecās, bet zem tevis palika sasprindzis?» Lieliskais Atiša pasmaidīja: «Patiešām, līdzvērtīgas ir mūsu zināšanas, bet es nāku no zemes, kur dzīvoja un mācīja pats Svētītais Tathagata, un šī apziņa mani ceļ augšup.»

Kādi magnēti ir ielikti Indijā? Neatkārtojami jaukās bērnu rotaļas pie Madrasas. Sīciņās Gopi un maziņais Krišna — Lela un Kupava. Neaptveramā bagātībā izdāļāti vislabākie tēli. Indija pazīst magnēta visur-iespiešanās spēju.

«Bet kā ir ar Indijas brīnumiem?» — jautās draugi Rietumos. Teiksim — «brīnumus» neredzējām, bet dažādas psihiskās enerģijas izpausmes gan sastapām. Par «augstākiem, brīnumainiem» spēkiem labāk nerunāsim. Bet, ja apzināmies materiāli sasniedzamo psihofiziskās enerģijas attīstīšanu, tad Indija arī tagad to lieliski parāda. Austrumos eksistē slavenā «ļaunā nāvējošā acs», un noliktajā termiņā cilvēki padevīgi mirst, ja nespēj pretstatīt uzspiestajam savu, vēl vairāk ievingrināto gribu. Gribas pavēles raidīšana no attāluma — eksistē. Suģestija jebkurā veidā — eksistē, turklāt ļoti sarežģītos savienojumos. Daļa parādību tiek izraisītas apzināti, bet ievērojama daļa — neapzināti, pateicoties dabiskajām spējām un labvēlīgiem atmosfēras apstākļiem. Kas civilizētam eiropietim liksies neparasti, tas kulturālam indusam vai, pareizāk, aziātam būs materiāli visikdienišķākā lieta.

Palūkojieties, cik apbrīnojami ir indusu filozofiskie izteicieni, salīdzinot kosmiskās parādības un cilvēka organismu. Ir dzemde, ir naba, ir fails, ir sirds — viss tas sen ievests stingrā pasaules šūnas attīstības sistēmā. Tikai grūti ir izraisīt šādas pārrunas. Jāiegūst t uzticība, kuru ar dzīrēm nepanāksiet.

Inkvizīcijas laikos par involtāciju ar terafimu dedzināja uz sārta, bet Indijā vēl šodien praktizē šo gribas sasprindzinājuma ietekmes metodi. Jau Amerikā stāstīja par ksendziem, kas izmanto šo iespaidošanu. Arī tagad Malabaras pakalnos var ierasties tumši ļaudis un, ja neesat izpildījis viņu vēlēšanos, centīsies pieskarties jums, sakot: «Kungs saslims,» vai: «Nodzīvosi desmit dienas.» Ja šai brīdī organisms ir noguris vai griba vāja, rīkojums piepildīsies. Un izārstēt tad var tikai ar pretiedvesmu. Bet bieži vien pretdarbība ir par vāju vai arī tiek sniegta ar novēlošanos.

Atstāstītie «nāvējošās acs» gadījumi veido ievērojamu un pilnīgi neizpētītu uzdevumu psihiatriem un kriminālistiem. Persona, kas saņēmusi gribas triecienu, noliktajā laikā sāk zaudēt dzīvības enerģiju, zūd pašaizsardzība, un pēdīgi apstājas sirds. Ārsti, laikā nepielietojuši iedvesmu, apjūk ārstēšanas līdzekļu izvēlē un vēl vairāk saindē paralizēto nervu sistēmu. Ļaundabīgā mazasinība, sirds vai liesas, vai žultspūšļa bojājums, nervu spazmas un aizdusa — tādi parasti ir oficiālie slēdzieni pēc gribas trieciena. Grūti noteikt, kā veidojas orgānu bojājumu īpatnības; visticamāk, ka visvājākais orgāns ātrāk reaģē uz nervu bojājumu. Zemākā un rupjākā pakāpē šī pati parādība zināma šamanismā, bet gribas un tās pielietošanas pakāpes nav salīdzināmas. Pareizi tiek norādīts, ka šāda gribas izraisīta slepkavība vai ievainojums ir daudz bīstamāki par mehāniski izdarīto. Un kur ir šo iedarbību robeža? Austrumos dažreiz dzird daudznozīmīgu frāzi: «Viņš nedzīvos.» Tātad — sajusta gribas trieciena dzirkstele.

Divas īpašības pie angļiem ir teicamas — izturība un precizitāte laikā. Abas šīs īpašības ir pārsteidzoši izteiktas Austrumos. Un ja vēl tām pievieno domas skaidrību! Bet ar šo īpašību eiropieši gan maz izceļas. Tieši ar bērnišķīgo cenšanos apslēpt savus patiesos nolūkus eiropieši aizver sev durvis uz Austrumiem. Precizitāte noteiktajā laikā, protams, ir pilnīgi nepieciešama, jo «vispeļamākā zādzība ir sveša laika zādzība», bet precizitāte viena pati bez domu skaidrības un spēka vēl tiltu neuzcels.

Nenokavējiet, ja gribat, lai jus cienītu. Nemelojiet domās, ja gatavojaties rast draugus.

Sākās ar nepazīstamām pēdām, kuras atrada Everesta ekspedīcija. Pēc tam angļu majors stāstīja, ka Himalaju ekspedīcijas laikā viņš saticis dīvainu kalnieti. Saullēktā starp saltiem sniegiem majors atstājis nometni un uzkāpis uz tuvējās klints. Paraudzījies uz blakus esošo klinti, pārsteigtais majors ieraudzījis garu, gandrīz kailu cilvēku, kas stāvējis, atspiedies uz liela stopa. Kalnietis nepalūkojies uz majoru. Visa viņa uzmanība bijusi pievērsta kaut kam neredzamam aiz klints ciļņa.Un pēkšņi cilvēks pieliecies, sasprindzis un bezprātīgi bīstamiem lēcieniem meties lejā no klints un izgaisis. Kad majors pastāstījis savējiem par tikšanos, tie pasmaidījuši un teikuši: «Saibs redzēja «sniega» cilvēku. Viņi uzrauga aizsargājamās vietas.»

Stāsta par neseno gadījumu Bengālijā. Sadhu braucis vilcienā bez biļetes. Tuvējā stacijā viņu izsēdinājuši no vagona. Atskan zvans. Vilciens nosvelpj, bet... nevar izkustēties. Tā kādu laiku turpinājies. Pasažieri atcerējušies par izsēdināto sadhu un pieprasījuši, lai to atgādā atpakaļ. Tikai tad vilciens uzņēmis gaitu. Lūk, tas ir masu iespaids!

Eiropiete, kas dzīvo Indijā, iegājusi dārza nomaļākajā daļā un brīnījusies klusībā, kādēļ gan tur nav izveidoti celiņi. Pēc trim dienām viņa aiziet turp atkal un ierauga ... jaunizveidotu celiņu, bet celiņa gals tāds pajucis. Nu pasaukusi večuku dārznieku: «Kas iztaisījis celiņu?» «Bet memsaiba gribēja celiņu, tikai nezināju, kā to nobeigt.» Un sieviete atcerējusies, ka viņas domas par celiņu arī bijušas visai neskaidras.

Džagadiss Boše apgalvo, ka augu jutība ir gluži apbrīnojama. Tā, piemēram, augi jūtot mākonīša veidošanos jau labu laiku, pirms tas klust ieraugāms. Austrumi apjauš domu tās aizmetnī.

Reāla redzamā un ar aci nesaskatāmā mija, ārkārtēja iespēju episkā vienkāršība — tā ir Indijas burvība.

Mahendra Prataps brīnišķīgi runā par Lemūriju un par Rietumu un Austrumu salīdzinājumu.

Atnāk tibetiešu drēbnieks šūt kaftānus. Visu dara pēc acumēra. Un visapbrīnojamākais ir tas, ka kaftāns iznāk pašā laikā. Nekas netiek darīts veltīgi. Gan zelta kvalitāte apšuvumiem, gan oderes krāsa, gan garums — viss ir apdomāts. Vietējais mājās ražotais audums ir ļoti šaurs, un jābrīnās, kā iespējams nogludināt daudzās vīles. Karaspēkam šo pašu audumu gatavo daudz platāku, bet privātā tirdzniecībā tas nenokļūst.

Tibeta atceras trīskāršo visu īpašumu dalīšanu, kas notikusi VIII gadsimtā.

Aplūkojot konkrētus pagājušā gadsimta notikumus, jāapbrīno, cik plānveidīgi tautas apziņa tika atbrīvota no klajām viduslaiku paliekām. Pagātnes palieku aizstāvji var pārskatīt vēstures ceļus un pārliecināties, ka tas, kas pašreiz notiek, nav nejaušība, bet ir plānveidīgi nosacīts. Kas baidās no šīs plānveidības, tas nespēj izprast evolūciju.

Negaidīts budisma pamatu atbalsts. Hakslijs, pats reālākais no reālajiem, saka: «Vienīgi pavirši domātāji noliedz mācību par iemiesošanos jaunā veidā, uzskatot to par muļķību. Līdzīgi mācībai par evolūciju, minētā mācība sakņojas reālajā dzīvē, un tai ir tiesības uz atbalstu kā jebkuram no analoģijas izrietošam spriedumam.»

Divas brīnumjaukas budisma iezīmes: «Līdzīgi lauvam, ko neizbiedē trokšņi. Līdzīgi vējam, ko nevar noķert tīklā. Līdzīgi lotosa lapai, kas nesamirkst ūdenī. Līdzīgi degunradzim — ej viens.» «Enerģijas izpēte un izpausme visos tās veidos. Enerģija, kas apbruņo. Enerģijas pielietošana darbībā. Neapmierinātības enerģija, kas rada mūžīgo traukšanos, ievadot cilvēku kosmiskās plūsmas ritmā,» — tā teica Asanga.

Kur tad ir pasīvais pesimisms? Kur izmisuma filozofija, kā reizēm budismu dēvē cilvēki, kas tajā vāji orientējas. Cik daudz grāmatu uzrakstīts deviņpadsmitā gadsimta pseidoromantikas ietekmē. Cik daudzi zinātnieki, neprazdami valodas, baroja savu apziņu ar šiem sapņaini salkanajiem atzinumiem. Bet tagad ir parādījies cits veidols: Būda ar zobenu, drosmīgs kā lauva, pasaules celsmei bruņojies ar visām enerģijām, kosmisku centienu pārņemts.

«Pavēro spīdekļu kustību, it kā tajā piedaloties, un visu laiku domā par elementu pārvēršanos no viena otrā. Jo šāds priekšstats atbrīvo no zemes dzīves netīrumiem,» — tā spriež Marks Aurēlijs. To pašu jums saka izglītots Himalaju induss.

L. Horns raksta: «Pieņemot mācību par evolūciju, visur sabrūk vecais domāšanas veids, plaukst jaunas idejas novecojušo dogmatu vietā. Un mēs redzam, ka vispārējā intelektuālā virzība ir dīvaini paralēla Austrumu filozofijai.

Nepieredzētais zinātnes progresa ātrums un daudzveidība pēdējos piecdesmit gados ir izraisījuši nebijušu domāšanas paātrināšanos arī plašās ar zinātni nesaistītās aprindās. Ka visaugstākie un vissarežģītākie organismi ir attīstījušies no visvienkāršākajiem, ka uz dzīvības vienotā fiziskā pamata balstās visa dzīvā pasaule, ka nevar novilkt robežu, kas atdala dzīvnieku un augu valstības, ka atšķirība starp dzīvi un ne dzīvi ir atšķirība pēc pakāpes, bet nevis pēc būtības, — viss tas jau radis vietu jaunajā filozofijā. Ja ir atzīta fiziskā evolūcija, var teikt, ka psihiskas evolūcijas atzīšana ir tikai laika jautājums.»

Grāmatā «Daodedzin» zinātnieki ir sagrupēti šādi: «Izcili zinātnieki, dzirdēdami par Dao, atbildīgi savas zināšanas pielieto dzīvē. Viduvēji zinātnieki, dzirdēdami par Viņu, dažreiz ievēro Viņu, bet dažreiz no jauna pazaudē. Viszemākās pakāpes zinātnieki, dzirdēdami par Viņu, tikai skaļi par Viņu smejas.» Laodzi to zināja.

Austrumnieku vērīgums satriec un iepriecina. Tas ir vērīgums nevis izrādīšanās dēļ, bet smalks, klusējošs vērīgums pēc būtības. Nāk prātā, kā skolotājs lika jaunpienākušajam skolniekam aprakstīt istabu. Bet istaba bija tukša, un traukā peldēja tikai viena maza zivtiņa. Triju stundu laikā skolnieks uzrakstīja trīs lappuses. Bet skolotājs viņu noraidīja, teikdams, ka par zivtiņu vien tas varētu rakstīt visu savu dzīvi. Arī tehniskajā atdarināšanā jūtams šis asais vērīgums. Dziedāšanas veida apguvē, sauciena īpatnībā, kustībās jūs redzat seno, vareno kultūru. Apmetnī tinušos indu-sus kāds reiz salīdzinājis ar Romas senatoriem. Tas ir nenozīmīgs salīdzinājums. Drīzāk — Grieķijas filozofi, bet vislabāk — Upanišadu, «Bhāgavadgītas», «Mahāb-hāratas» radītāji. Jo ne Romas, ne Grieķijas nebija, kad uzplauka Indija. Un pēdējie izrakumi apstiprina šo nešaubīgo secinājumu.

Izjusti induss aplūko mākslas priekšmetus. Protams, jūs gaidāt no indusa interesantu pieeju un neparastas piezīmes. Jūs to sagaidāt, un tādēļ rādīt indusam gleznas ir tiešām prieks. Cik aizrautīgi viņi tver mākslu! Nedomājiet, ka viņi gremdējas tikai apcerē. Jūs pārsteigs piezīmes par tonalitāti, par tehniku un līniju izteiksmīgumu. Ja skatītājs ilgi klusē, nedomājiet, ka viņš garlaikojas. Gluži pretēji — tā ir laba zīme. Viņš iejuties noskaņā, un jūs dzirdēsiet īpaši saistošus secinājumus. Dažreiz viņš runās līdzībās, un tajās nebūs nekā rupja vai vulgāra. Pārsteidzoši, kā mainās Austrumu cilvēki mākslas darba priekšā. Eiropietis grūtāk ļaujas jaunrades straumei un bieži vien tā neprot sintezēt savus iespaidus.

Episkajos Indijas zīmējumos viss saskan, viss iespējams. Ja pūlī jūsu tuvākais kaimiņš ir ģindenis, bāls no lepras, — jūs nebaidāties. Jums pieskarsies sadhu, ziliem rakstiem izkrāsots, ar frizūru no govs mēsliem — jūs nebrīnāties. Jūs apmānīs faķīrs ar bezzobainām kobrām — jūs nesmīkņājat. Iedrāžas pūlī Džaganata rati —jūs neesat sašutis. Virzās briesmīgo Radžputānas nagu gājiens ar greiziem asmeņu dzeloņiem — jūs paliekat mierīgs. Bet kur gan ir tie, kuru dēļ jūs atbraucāt uz Indiju? Tie nesēž tirgos un neiet gājienos. Un to mītnēs bez viņu gribas jūs neiekļūsiet. Vai viņi tiešām eksistē? Vai tikai neraksta par viņiem dīki rakstnieki vienīgi neparastuma dēļ? Ir, ir viņi. Un ir viņu zināšanas un māka. Un šajā cilvēka īpašību attīstīšanā ceļas augšup visa cilvēka būtība, un nekāda lepra jūs neatbaidīs no Indijas.

Viss Parīzes metapsihiskajā institūtā notiekošais — Notcinga un Rišē izmēģinājumi ar ektoplazmu, Ba-radjuka izmēģinājumi ar fizisko izstarojumu fotografēšanu, Kotika darbi par jutīguma eksteriorizāciju un Behtereva eksperimenti domu pārraidīšanā no attāluma — Indijai ir pazīstams. Un nevis kā apšaubāms jauninājums, bet gan kā sen zināmas likumības. Par šīm tēmām maz runā, jo trūkst zinošu, izglītotu sarun-biedru. Sena induisma un budisma metode ir atvērt durvis klauvētājam, bet nevienu tīši nesaukt un neko neuzspiest. Un arī klauvējienam jābūt gana skaļam. Budisma praktiskajā mācībā tiek skaidri attīstīts apziņas pašdarbīgums un kā tā sekas — nesatricināma izturība un visu uzvaroša pacietība. Ar vislielāko pacietību var panākt uzvaru. Lūk, nejēgām noliedzējiem deretu reiz nokļūt īstos Austrumos, pamācīties un saprast ietvertspēju.

Atstāsta divus raksturīgus gadījumus ar tašilamu. Kad tašilama bijis Indijā, pie viņa vērsušies ar jautājumiem par viņa psihiskajiem spēkiem. Tašilama klusējot pasmaidījis. Kaut arī bijis apsargu un oficieru cieši ielenkts, pēc īsa brīža tašilama izgaisis. Meklēšana panākumus nedevusi. Pēc kāda laika oficieri pamanījuši tašilamu — viņš mierīgi sēdējis turpat dārzā, bet viņam apkārt izmisīgi klīduši meklētāji. Tas pats Indijā ticis jautāts arī dalailamam. Arī viņš klusējis. Pēc tam parādījis klātesošajiem lielu Potalas gleznu, un pēkšņi visi ieraudzījuši viņu ... sēžam virs Potalas. Nāk prātā, ka Gorkijs reiz stāstīja — viņš pats esot redzējis spilgtus Indijas pilsētu attēlus uz pilnīgi tīrām metāliskām albuma lapām, ko viņam rādījis kāds induss Kaukāzā. Lai cik reālistisks arī nebūtu Gorkijs, viņš apgalvoja, ka tiešām redzējis spilgtās krāsās to, ko parādījis induss. Sveiciens Aleksejam Maksimovičam!

Ļoti jutīga ir Austrumu pasaule. Domas pievilksme ir satriecoša. Gribējās iegūt veco Tibetas Budu, bet tas tagad ir grūti. Runājām un prātojām savā starpā, kā to dabūt. Pēc dažām dienām ierodas lama un nes lielisku Budu: «Kundze vēlējās Budu, un man norādīts atnest Budu no mana mājas altāra. Nevaru pārdot svēto tēlu— ņemiet kā dāvanu.» — «Kā gan jūs uzzinājāt mūsu vēlēšanos?» — «Baltā Tāra ieradās miegā un lika tēlu atnest jums.» Tā mēdz būt — brīnumaini un vienkārši.

Tikko avīzē «Statesman» izlasījām, ka zemākās kastas Indijā labprāt sāk pieņemt budismu. Rabindra-nats Tagore sarunā ar Gandiju izteicies pret kastām. No bramina lūpām šāds atzinums ir svarīgs. Daudz svarīgu un brīnumjauku zīmju!

īpaša vērība jāpiegriež Purānām. Tajās ir milzums visvērtīgāko norādījumu. «Kad savienosies Saule un Mēness, un Tišja, un Jupiters, tad iestāsies Satja — patiesības laiks.» Tā Višnu Purāna iezīmē Maitrejas laikmetu.

Visu laiku nāk lamas. Izkar pļaviņā bildes. Un dziedošā balsī, rādot ar kociņu, stāsta veselu eposu. Bilžu spilgtās krāsas saplūst ar dabas krāšņumu. Iedarbošanās caur redzi jau izsenis novērtēta. Atnāk mūķene. Apsēžas pie sliekšņa un, atmetusi daiļo galvu, dzied lūgšanas. Atšķiram vienīgi «Tra — ši — to!» Ar valodām vispār grūti. Visi šie kalniešu dialekti atgādina tibetiešu valodu, tomēr atšķirība ir ļoti liela. Bet mazo cilšu dialektu skaits arī ir liels.

Pēdīgi, lai paklanītos dalailamas mājai, no Lhasas atbrauc kungs, kušo, no Doringas. Kungs (it kā hercoga tituls, apbrīnojama sakrišana — konungs, kungs, kings) ir ievērojams vecis ar labsirdīgu sievu un ar apaļvaidzi meitu, ļoti līdzīgu ukrainietei, un daudziem kalpiem. Uz lieliem, melniem mūļiem — ar sidrabu apkalti augsti segli un daudzkrāsaini pārsegi. Uz pierēm — spilgti sarkanas micītes ar Čintamana attēlu. 1912. gadā kungam uzbrukuši ķīniešu kareivji, gandrīz ievainojuši. Nogalinājuši viņa sekretāru. Tas novedis pie Tibetas sacelšanās. Kungs ir pārsteigts un iepriecināts par mūsu budistu priekšmetiem. Brokastojam. Gatavojam tibetiešu ēdienus. Runājam par budistu kustību. Ļoti cienīgs vecis.

Saistoši ir stāsti par kamu un goloku kavalērijas uzbrukumiem. Mežonīgajiem jātniekiem nav vajadzīgi iemaukti. Viņu zirgi kā senos aprakstos piedalās kaujā ar zobiem un nagiem. Sākoties cīņai, jātnieki līdz jostas vietai nomet halātus. Ķiverēs, ar šķēpiem, ar zobeniem un šautenēm traucas šī lavīna, brīžam pazūdot zem zirga vēdera. Kad visi uzbrukuma līdzekļi izsīkuši, jātnieki ķer no zemes akmeņus un turpina cīņu, un viņu kliedzieni atgādina smieklus. Ir kāda zīme, kas mirklī apvalda šo lavīnu. Protams, katrai ciltij ir savas kaujas īpatnības, to nezināšana var vājināt jebkuru spēku. Gadās — Tibetas sievietes ne dziesmās, ne dzīvē neatpaliek drošsirdībā. Viņas mēdz apliet ienaidniekus ar karstu piķi; šķietamos uzvarētājus sagaida viņu naidpilnais izsmiekls.

No divām pusēm centās paverdzināt Tibetu; mēģināja no stiprās valsts izveidot mehānisku aizsargbarjeru; mēģināja izjaukt valsts iekšējo apziņu. Bet brīvs ir Tibetas gars, un šī vidusvalsts glabā savas pašcieņas potenciālu. Prot glabāt neizdibināmi.

Pie Guma ir augsta klints. Stāsta — tās virsotnē glabājoties nozīmīgs pravietojums. Katrā stūpā ielikti kaut kādi nozīmīgi priekšmeti. Maldīgi domāt, ka grāmatplauktos, kurus tempļos rāda dažiem tūristiem, atrodas visa klostera grāmatu bagātība. Bez šiem oficiālajiem mācības sējumiem slēptuvēs pie baznīcas priekšnieka atrodas neparasti interesanti rokraksti. Tas ir bīstami. Šīs slēptuves bieži vien ir pakļautas mitrumam vai pelēm vai arī vienkārši tiek aizmirstas, steigā prombraucot. Bieži vien lama jums teiks: «Man ir pierakstīti pareģojumi, bet sev līdzi tos nenēsāju. Tie guļ zem akmens.» Taču notiek kas negaidīts; lama steidzas uzmest maisu plecos un doties prom, bet vajadzīgie papīri iet bojā.

Raksturīgas dažas nosacītas pavēles. «Uzvilkt bikses» nozīmē gatavoties pārgājienam. Nosacītie izteicieni bieži rada grūtības pārrunās. Reiz sūtnis runājis ļoti augstos izteicienos par «Brāmas matiem». Neviens nesapratis, un pārrunas pārtrauktas. Bet viņš ar to bija domājis vienīgi upi Bramaputru. Bieži gadās, ka valodas, ko iemāca universitātēs, nepalīdz, tiekoties ar vietējiem.

Ķīniešu grāmatā «Vei Dzjandu ši» aprakstīta Potala: «Kalnu pilis zaigo purpura spīdumā. Kalnu virsotņu mirdzums atgādina smaragdus. Patiešām, visu lietu skaistums un pilnība šo vietu padara neatkārtojamu.»

Lasām par Potalas cēlāju Piekto Dalailamu, kuru dēvē par «burvju vārdu valdnieku, daiļrunīgo, svētīto, bezbailības okeānu». 1642. gadā ticis dalailamas godā, viņš cēla Potalu, Sarkano pili (Phobranga Marpo) un Sarkano kalnu (Marpori). Viņa celti ir arī brīnišķie klosteri — Moru, Labrans, Garmakija un daudzi citi. Viņš uzstatīja uz klints milzīgu Būdas un budisma cīnītāju cilni. Viņa laikā mongoļi otrreiz ienāca Tibetā. Jezuīts Grūbers ļoti necieš šo spēcīgo darboni, kaut gan atzīst, ka viņš bijis piesardzīgs līdzekļu izvēlē, centīgs un uzticīgs mākslai un zinātnei.

Neparasts ir šī dalailamas gals. Pēc vienas versijas, dalailama miris astoņdesmitajos gados un vairākus gadus viņa nāve tikusi slēpta, lai noregulētu dažādus politiskus apstākļus. Pēc citas versijas, dalailama brīvprātīgi pametis valdīšanu un daudzus gadus pavadījis vientulībā šeit pat Himalajos.

No vēstures dzīlēm atnācis sens nostāsts: «Ik pēc simts gadiem Arhati mēģina caur kopienas ideju apskaidrot pasauli. Līdz šim neviens mēģinājums nav izdevies. Neveiksme sekoja neveiksmei. Ir teikts — līdz tam laikam, kamēr lama neiemiesosies rietumnieka ķermenī un neieradīsies kā garīgais iekarotājs, lai sagrautu gadsimtu gara tumsību, līdz tam laikam neizdosies izkliedēt Rietumu ļaunos nodomus.»

Cits nostāsts vēsta, ka «patiesā mācība Tibetā saglabāsies tik ilgi, kamēr Tibetā būs brīva no svešzemju iebrukumiem».

Ķīnas imperatori dzīvoja saskaņā ar astronomiskajiem gadalaikiem. Katram gadalaikam atbilda īpaša apģērba krāsa. Katrs gada posms tika pavadīts īpašā pils daļā.

Budisma mācības metode atgādina Kabatas metodi. Nevis uzspiešana, bet piesaistīšana un labāka ceļa norādīšana. Runā par brīnišķo Moru klosteri, par klostera lamu sevišķajām zināšanām. Lai koncentrētos, trīs vasaras mēnešus lamas dodas uz rietumiem.

«Klausoties» lamas bieži apsedz galvu ar audumu. Tas atsauc atmiņā ceremonijas no Bībeles. Liek atcerēties Damisa, Tiānas Apollonija skolnieka, liecību — klausoties «kluso balsi», Apollonijs vienmēr no galvas līdz kājām ietinies garā vilnas šallē. Šalle tika lietota vienīgi šim nolūkam. No gluži citiem laikiem zināms tas pats. Laikabiedri brīnījušies, cik dīvaini dažreiz «ietinies» Senžermēns. Atcerēsimies arī Blavatskas silto lakatu. Lamas stingri ievēro zināmus temperatūras apstākļus — tas norāda uz zinātnisku pieeja dažādām parādībām.

Atbrauca lēdija Litona apskatīt gleznas. Litonu ģimenē saglabājušās ievērojamā vectēva Bulvera-Litona tradīcijas. Atbrauca pulkvedis Beilijs. Pēc tam no Everesta ieradās visa ekspedīcija. Nesaprotami tomēr, ka bez ilgas meklēšanas viņi pametuši divus bojā gājušos biedrus. Starp citu — centās uzzināt, vai neesam kāpuši Everestā. Gleznā «Tumsas sadedzināšana» viņi pamanīja precīzi attēloto šļūdoni pie Everesta un nevarēja saprast, kā šī īpatnējā, vienīgi viņu acīm skatītā ainava iekļuvusi gleznā.

Atkal atceramies strīdus par mācību mūsu virtuvē. Pavārs šos strīdus vada. Tibetietis Vongs Tju uzjautrinās: «Neprot strīdēties! Nezina, kā noris sarunas par mācību pie mums, Tibetā.» Strīds velkas līdz pusnaktij.

īsteno Austrumu lappuse: «Atkal jautās — ko iesākt ar šķēršļiem? Dažiem ģimene traucē, citiem — netīkams darbs, vēl citiem — nabadzība vai naidnieku uzbrukumi. Krietns jātnieks mīl vingrināties uz neiejāta zirga un līdzena ceļa vietā izraugās šķēršļu joslu. Katram šķērslim vajadzētu radīt iespējas. Grūtības šķēršļu priekšā tomēr izriet no bailēm. Lai kādā tērpā būtu saposies gļēvulis, mums ir jāatrod lappuse par bailēm. Draugi, kamēr šķēršļi mums nerada iespējas, tikmēr mēs neizprotam Mācību! Veiksmi nosaka paplašināta apziņa. Nevar tuvoties, ja māc bailes. Drosmes stars aizvedīs pāri visiem šķēršļiem, jo tagad, kad pasaule zina, kurp dodas, pieaug iespējas rast patvērumu. Ja ceļš ir kauliem klāts, var iet droši. Ja tautas runā svešās mēlēs — tātad var atklāt dvēseli. Ja pārņem steiga — tātad kaut kur jauna paspārne ir gatava. Esiet svētīti, šķēršļi, ar jums mēs augam!»

Indija, pazīstu tavas skumjas, un tomēr atcerēsimies tevi ar tādām pašām priecīgajām trīsām kā pirmo pļavas ziedu pavasarī. No taviem braminiem mēs izraudzīsimies pašu labāko, to, kurš izpratis Vēdu gudrības. Izvēlēsimies radžu, kurš tiecās atrast patiesības ceļu. Saskatīsim vaišju un šūdru, kuri augstu pacēluši savu amata prasmi un savu darbu pasaules augšupejas labā. Verdošs katls ir Indijas kalve. Ticību duncis virs baltās kaziņas. Ugunskura liesmu rēgs virs atraitnes. Izsaukšana un buršanās. Sarežģītas ir tava tērpa krokas, Indija. Draudīgas ir tavas viesuļu piepūstās seģenes. Un nāvējoši svelmīgas ir tavas nepielūdzamās klintis, Indija. Bet mēs pazīstam tavas smaržas. Indija, mēs pazīstam tavu domas dziļumu un smalkumu! Zinām diženo AUM, kas ved uz Neizsakāmajiem Augstumiem! Zinām tavu dižo Vadošo Garu! Indija, mēs zinām tavu senseno gudrību! Tavus svētos rakstus, kas vēsta par pagātni, tagadni un nākotni. Un mēs atcerēsimies tevi ar tādām pašām trīsām kā pirmo visjaukāko pļavas ziedu agrā pavasarī.

II.SIKIMA (1924)

No bambusu birzs pāri gravai aicinoši un skaudri žvīkst bultas. Sikimieši atceras savu senseno iecienīto nodarbību. Mēdz teikt: «Bulta labāka par lodi. Bulta dzied ievainojot, lode kliedz izlidojot.»

No rīta atnesa sarkanu lapu: «Vakarā būs Sange.» Pēc saulrieta taciņas līklocī iemirdzējās ugunis un iedūcās taures. Un, lūk, sanāca, saplūda ļaudis. Raibi, trokšņaini, ar bungām, ar taurēm. Un ar drakonu, ar paštaisītiem zirgiem. Un ar papīra jakiem. Un ar klabekļiem. Un ar daudzkrāsainām ugunīm. Un pati norise, un raibais pūlis aizplūda nakts violetajā nokrāsā. Un ugunīgo dzirksteļu šaltis! Un polovciešu dejas! Bet karogi kārtīs — tie ir Čingishana bunčuki!

Ja jūs sapratīsiet, arī jūs sapratīs. Aizkustinošas ir lamu dāvanas. Lai saprastu dāvanas ieceres smalkumu, ir nepieciešamas zināšanas. Katram savs attēls. Tam — lāča āda. Tam — leoparda. Tam — kažoks. Tam — halāts. Tam — hadaks, šalle, vai nu rakstaina, vai balta. Pēc šo lietu hieroglifiem varat uzzināt, kāda ir attieksme pret jums. Vai tiekat atzīts par lielu zinātnieku, vai jums tiek dāvāta nosacīta laipnība, vai arī esat palicis bez uzmanības pierādījuma. Tik bieži neizprastā ceremonialitāte — tas ir izsmalcinātu žestu un attieksmes šifrs.

Himalajos izpaužas divas pasaules. Viena — tā ir šejienes burvības pilnā zemes pasaule. Dziļas gravas, dīvaini pakalni sniedzas līdz mākoņiem, kūp apmetņu un klosteru dūmi. Augstienēs ņirb karogi, suburgani jeb stūpas. Stāvos kāpumus izvago taciņas. Lidojoši ērgļi sacenšas ar daudzkrāsainiem papīra pūķiem, kurus palaiž ciematos. Bambusu un paparžu audzēs var pamanīt tīģera vai leoparda košo muguru. Koku zaros paslēpušies mazie lāči, un vientuļu svētceļnieku bieži vien pavada bārdaino pērtiķu gājiens.

Daudzveidīgā zemes pasaule. Skarbā lapegle aug blakus ziedošam rododendram. Viss vienā pulciņā. Un šī zemes bagātība saplūst ar kalnu tāles zilo dūmaku. Mākoņu grēdas aizsedz drūmo miglu.

Ir dīvaini un satriecoši pēc šādas pabeigtas ainavas virs mākoņiem ieraudzīt jaunu veidolu. Virs pustumsas, virs mākoņu vāliem mirdz spoži sniegi. Neaptveramā bagātībā paceļas žilbinošas, nepieejamas augstienes. Divas atšķirīgas pasaules atdala migla.

Atskaitot Everestu, Monblānu pārspēj piecpadsmit Himalaju grēdas virsotnes. Ja pārskatām no Lielās Rangitas upes līdz sniega līnijai visas pieejas un baltos virsotņu kupolus, nekur nemanām tik atklātu augstieņu sienu. Šajā grandiozajā vērienīgumā — īpašs Himalaju aicinājums un diženums — «Sniegu mājoklis».

Austrumu pusē virsotnes sakļaujas blīvā sienā. Bezgalīga robaina svētā pūķa mugura. Grūti iedomāties, ka tieši tur atrodas sniegotās pārejas Dželapla un Natula ceļā uz Šigadzi un Lhasu. Šo ceļu īpaši bieži aizsedz migla.

Budistu karogu augšdaļā redzams krustveida šķēps, disks, pusmēness un lotosa ziedlapiņas. Vai tikai visu mācību emblēmas nav radušas sev vietu uz viena kāta? Šajos dabas elementu simbolos katrs var rast sev tuvo tēlu.

Ikonās un Tibetas rotājumos dārgakmeņiem zaigo zivs attēls — laimes zīme, to redzam arī uz Romas katakombu sienām. Vienā jēdzienā saplūdis Būdas «dzīves rats» un kristīgās baznīcas «noslēpumu veidojošais sākotņu» aplis. Daudzacu zēravi un gaišās Pasaules Mātes neskaitāmās acis iekļūst tais pašās dvēseles slēptuvēs.

Zoroastras kultos tiek attēlots kauss ar liesmu. Tas pats liesmojošais kauss Zālamana laikos un vēl senāk iekalts senebreju sudraba seklās. Maurju Čandraguptas laika indusu izrakumos redzam šo pašu izteikti stilizēto attēlu. Radoņežas Sergijs, pūloties izglītot Krievzemi, baudīja svēto vakarēdienu no liesmojoša kausa. Tibe-tiešu attēlos Bodhisatvas tur kausu, kas zied liesmu mēlēm. Atceramies druldu dzīvības kausu. Kvēloja Grāla kauss. Ne iztēlē, bet darbos savijas visu gadsimtu lielās mācības. Tīrās uguns mēles.

Sens ir teiciens: «Ticība bez darbības ir mirusi.» Būda norādīja trīs ceļus: garākais — zināšanu ceļš, īsāks ir ticības ceļš, visīsākais — darbošanās ceļš. Dāvids un Zālamans slavina pievēršanos darbam. Vē-danta runā par darbības izpausmi. Patiešām — visu novēlējumu pamatā ir darbība. Radošā uguns!

Vai tad ir sveši indusu Trimūrti — Trīsvienības — simboli? Vai tad budistu «vēlmju koks», izgreznots visu ilgu priekšmetiem, neatgādina mūsu Ziemassvētku eglīti? Un dievnamu altāra iekārtojuma detaļas? Un mūki, un vientuļnieki, kas ieslēgušies akmens zārkos? Un svētbilžu lampiņas, un lūgšanu ugunis? Un vainagi, un sveces ar laba lūgumiem, ko aiznes Gangas straume? Trīsvienības bērzs. Muskuss un vīraks. Dārgakmeņiem greznotie svētbilžu apkalumi. Un akmeņi, ar kuriem tuvi radi apmētāja Budu, — vai tie neatgādina Stefana akmeņus? Nudien nav nejaušība, ka budistu leģenda attēlota Kampo Santo freskās Itālijā. Un dziļa jēga ir musulmaņu ticējumam, ka Jēzus māte parādījusies Muhameda mātei pirms pravieša dzimšanas. Un La-dakas pilis paceļas tādā pašā augstumā kā ērgļu ligzdas Faencā vai Montefalkonā.

Džidā — šajā Mekas pievārtē — musulmaņi īpašā godā tur tā saucamo Ievas kapu. Tas pats Vecās un Jaunās Derības erceņģelis Gabriels lika Muhamedam sākt sprediķi Hira kalnā.

Mogolu carienēm Miijama bija goda tituls. Mirjama, Marija, Pasaules Māte. Jau sen vecajos dievnamos slavina jaunās ēras gaidīšanu.

Senajā pilsētā Kišā nesen atrasts Pasaules Mātes templis.

Sarnata un Gaja — Būdas varoņdarbus pieredzējušās vietas — ir drupām klātas. Tagad tās ir vienīgi svētceļojumu vietas. Tāpat kā Jeruzaleme palikusi tikai svētceļojumu vieta. «Jo pats Jēzus teicis, ka pravietis netiek atzīts savā tēvzemē.»

Pēc leģendas, Būda saņēmis iesvaidīšanu augstāko klātbūtnē. Iesvaidīšanas vieta nosaukta par «svēto stūpu», bet, kur tā atrodas, — nav norādīts. Ir zināmas Būdas uzvaru vietas pie Gangas. Ir zināma Skolotāja dzimšanas un miršanas vieta — Nepāla. Pēc dažiem norādījumiem, iesvaidīšana notikusi vairāk uz ziemeļiem — aiz Himalajiem, jo no ziemeļiem Būda ieradies veikt varoņdarbus.

Bet kur gan līdz trīsdesmit gadu vecumam mita Jēzus? Kas zina šos svētītos patvērumus? — Kur ir šie Korija Morija? Vai iespējams tos apmeklēt?

Leģendārais Mēru kalns pēc «Mahābhāratas» un tikpat leģendārā augstiene Šambala budistu mācībās — abas bija uz ziemeļiem un abas kalpoja par iesvai-dīšanas augstienēm. Un nekur nav sīkāk stāstīts par tādām augsto zinību vietām.

Viedie sakari. No augšas labāk redzams. Sīko no-liegsmes strīdu vietā vēsture mums atgādina par īsteni starptautiskām saiknēm. Tas, ka mongoļu bogdohanu no slimības glābusi «Nikolaja parādīšanās», tiek sniegts kā vēsturisks fakts. Mongoļu hutuhtas, zinoši un augsti garīgi, to apliecina... Visur zīmes. Tikai nepalaidiet garām! Raugieties vērīgi un līksmi, un rosīgi!

Uz Tibetas sievietes delnas — dīvaina zila zīme. Aplūkojām uzmanīgāk. Ietetovēts vienādgalu krusts. Pajautājām, kā gadījusies tāda zīme. Saņēmām paskaidrojumu, ka šo zīmi iegriezis Tibetas ārsts, dziedinādams «ļoti bīstamu klepu», jādomā, plaušu karsoni. Parasti zem šīs zīmes Tibetas ārsti iešļircina zāles. Triju gadus ilgās uzturēšanās laikā Dardžilingā šo zīmi izveidoja dalailamas personīgais ārsts. Sī zīme ir dzīvības un uguns rašanās simbols.

Pēc lamas Carinpočes pareģojuma, arī pašreizējais mēģinājums uzkāpt Everestā beigšoties ar zaudējumiem. Redzēsim, vai vecajam lamam būs taisnība.

Lamu pārsteidza svešzemnieku vēlēšanās katrā ziņā uzkāpt Everesta virsotnē. «Kādēļ tā pūlēties, esot zemes dzīves ķermenī? Vai nav vienkāršāk tur pabūt garā?» Lamas viegli izdala astrālo ķermeni, kuram, protams, neviens augstums nav šķērslis.

No šī loga augstākais garīdznieks aizlūdza par ķīniešu ieņemto Tibetu. Trīs gadus pavadīja nomodā Himalaju pakājē. Parasti dalailama gulēt nedodas. Atpūšas sēdus, nepārtraucot lūgšanas.

Pirms gadiem trīssimt, veco jezuītu misiju laikā, Lhasā bijusi kristiešu kapliča. Dižie lamas to apmeklējuši. Tagad neviens pat aptuveni nenojauš, kur tā atradusies.

Lama sūdzas par atbraukušajiem medniekiem. Ieradušies un nogalinājuši daudz briežu. Un tagad, kad lama dodoties mežā, pie viņa pienākot tikai daži brieži. Bet viņam patīkot, ka dzīvnieki nāk klāt. Ne «mežonīga», bet kulturāla ir šī sūdzība. Atgādina teiksmu par gudro Abramiju, kas ceļojis aiz Urāliem, un, kad viņš pavērsies pret Austrumiem, arī visas avis klusēdamas pagriezušās uz saullēkta pusi.

Budistu klosteros bijis paradums ieslēgt bibliotēkā to, kas zaudējis zinātniskā strīdā. Pamācies vēl! Lielisks paradums.

«Ķīniešu ambans (gubernators), ļauns un izvirtis cilvēks, par varēm gribējis apmeklēt vietējā Tibetas klostera cienījamo svēto priekšnieku. Neatlaidīgi un valdonīgi pieprasījis tikšanos. Bet, kad iegājis pieņemamajā istabā, kur atradies klostera priekšnieks, tad tronī svētā vīra vietā ieraudzījis kroplīgas cūkas viepli. Un aizbēdzis šausmās. Izvirtušais cilvēks, ielauzies klosterī ar varu, atrada sevis cienīgu veidolu.» Lielisks atgādinājums visiem varmākām. «Ar kādu mēru mērīsi, ar ļ tādu atmērīs.»

Vidusāzijas leģenda vēsta par noslēpumaino pazemes tautu agartiem. Tuvojoties ieejai viņu jaukajā valstībā, visas dzīvās būtnes apklustot un godbijīgi griežoties atpakaļ. Atcerēsimies krievu teiksmu par noslēpumainajiem čudiem, kas devušies pazemē, lai

glābtos no ļaunajiem speķiem. Svēta leģenda par pazemes pilsētu Kitežu arī noved šai slēptuvē.

Visi runā par pazemes pilsētām, mantu krātuvēm, par tempļiem, kas slēpjas zem ūdens. Kā krievu, tā normandiešu zemnieks zina to vienlīdz droši. Tāpat kā tuksnešu iemītnieks zina par dārgumiem, kas dažreiz iemirdzas smilšu jūrā un atkal uz laiku pazūd zem zemes. Pie kopīga ugunskura pulcējušies tie, kas atceras par noliktajiem termiņiem. Ne jau par māņticību ir runa, bet par zināšanām. Par zināšanām, kas paustas brīnišķajā simbolu valodā. Kādēļ jāizdomā, kad tik daudz ir patiesā, kad Lamanšā arī tagad redzama pilsēta, kas «pagājusi zem ūdens».

Par pazemes mītnēm Lhasas un Kukunoras apgabalos stāsta daudzi avoti. Lama no Mongolijas atceras kādu nostāstu: kad Skolotāja Dzonkabas laikos (XTV gs.) likuši Gandanas klostera pamatus, ievērojuši, ka caur klints spraugām plūst dūmu strūkliņas. Izsituši eju un uzgājuši alu, kurā nekustīgi sēdējis sirmgalvis. Dzon-kaba izvedis viņu no ekstāzes. Sirmgalvis palūdzis krūzi piena. Pajautājis, kāda mācība pašreiz ir uz zemes. Un pēc tam izgaisis... Tiek norādīts arī, ka Potalai, dalailamas pilij, esot ļoti senas slēptās telpas. Protams, nejaušam ceļiniekam to pārbaudīt neizdosies. Pēc augsto lamu nemainīgajām sejām neko neapjautīsiet. Jāmeklē citā veidā.

Ja jau tik daudz slēpj zeme, cik daudz tad slēpj klusēšana! Nedrīkst spriest pēc pirmās piesardzīgās atbildes. Pieredzējis astrologs pūlas pārliecināt, ka par noslēpumiem vien tādu nieku dzirdējis. Uz daudziem senatnīgumiem ceļu zinošais apgalvo, ka par tiem pat dzirdējis nav. Un kā gan savādāk? Ka tik nenodotu! Visrūgtākā ir nodevība. Un nodevēju ir tik daudz. Sastopam gan īstenu uzticību, gan lielu drošību caur to.

Zālamans bijis tik uzticīgs tempļa celšanas lietai, ka, pat garu izlaidis, palika ieslīdzis lūgšanā, līdz skudras sagrauza viņa zizli. Lai tikai neaizkavētu celtniecības darbus! Izturības un uzticības paraugs.

Nesaprasti palikuši Zālamana centieni rast Vienoto sākotni, kas saista visas zinību izpausmes. Pamestā Fatihpūrsikri pie Agras ir pilna Vienotās sākotnes zīmēm. To saprata Akbars Lielais, sludinot Vienotu dievnamu. Pils pagalma vidū vēl stāv apvienotās reliģijas templis. Vieglprātīgi rakstnieki brīnās, kādēļ uz šīs mīklainās celtnes sienām vēl redzamas tik daudzveidīgu zīmējumu atliekas. Budisma iezīmes jaucas ar indusu un kristiešu tēliem. Vienota gaismas lāpa jau dzīvē reiz ir bijusi.

«Sirdī viedais un spēkā varenais; kas sacēlies pret Viņu un palicis neskarts? Viņš plešas debesīs un staigā pa jūras virsu. Radījis Greizos Ratus, Orionu un Plejādes, un dienvidu slēptuves un bez skaita veicis dižas, neizpētāmas un brīnumainas lietas,» par Vienīgo izsaucās Ijabs. Vai gan uz to nenorāda noslēpumainās zīmes, ko saņem dižie lamas? Pajautājām lamam: «Vai taisnība, ka tuvojas Kopienas Svētki?» Viņš paraudzījās un atbildēja: «Tāds ir pareģojums.»

Pēc Tibetas laika skaitīšanas 1924. gadā sākās jauna ēra. «Gadsimtā» ir nevis simts, bet sešdesmit gadu.

Klausieties Bhāgavadgītas lasījumu! Klausieties budistu tempļa kalpotāju izsaucienus! Klausieties garīdznieka dziedāšanu! Un vai jūsu priekšā neparādās Vienotais Vaigs, Vienotā griba uz laimi un prieku, uz apziņas vienotību? Nomierinošais un pakļaujošais, un augšup ceļošais, un pamācošais AUM.

Vai neder padomāt, kādēļ visās ticībās tiek pausts viens darbīgais sākums? Kādēļ fenomenu izpausmi vienmēr pavada viens un tas pats vārdos neizskaidrojamais, bet spilgtais apziņas akts? Rakstos teikts: «Sacēlās garā.» Un bez šīs brīnumainās «sacelšanās garā», bez šī neredzamā akta neviena formula nav derīga. Viņš apzinājās un sāka starot. Pielija ar nesatricināmu vīrišķību.

Pašas formulas nereti pārsteidz ar savu vispār-cilvēciskumu. Tajās apvienojas mistēriju izsaucieni ar visnegaidītāko kultu lūgšanām, turklāt šos kultus atdala veseli gadsimti, veseli kontinenti. Pasaules Mātes valoda saprotama visos šūpuļos.

«Alelujā, Alelujā, Alelujā» vai «Alelu, Alelu, Alelu» — tādi ir senie burvju vārdi pret dēmoniem. No haldiešiem, no babiloniešiem caur izraēļiem tie atnākuši līdz kristietībai. Tie pazīstami arī dažās Indijas ciltīs.

Vienkāršs cilvēks, pavadonis, pēkšņi ceļā apstājas un jautā: «Beidzot taču cilvēkiem ir jāatzīst, ka viss ir vienots un visi ir vienlīdzīgi? Drīz taču atnāks Viņš, Kas apvienos?» Tā domā un taujā vienkāršais un nabadzīgais cilvēks Sikimas zilo pakalnu vidū. Pavadoņa gaidās dzirdama Vivekānandas varenā atzīšanās: «Ja es savā ceļā sastaptu Jēzu, es nomazgātu Viņa kājas ar savas sirds asinīm.» Atklāti runāja drosmīgais Vive-kānanda, centās iet sirds balsij tuvu ceļu. Bez noliegšanas, vienīgi spēcīgā vispārinājumā un labā sapratnē. Gribētos, lai Rietumu garīdznieki par Budu domātu tāpat, kā izglītotie lamas runā par Jēzu. Vienīgi labestīgā sapratnē ir nākotnes celtnes ķīla. Jāiepazīst visu kopienu radītāji.

Galvenais — mazāk tumsonīgu noliegumu.

Ar grūtībām izdodas dabūt augus, ar kuriem barojas muskusa auni. Bet kā lai aiznes šīs kalnu skujas līdz laboratorijai? Zemāk par seštūkstoš pēdām (1800 m) augi aiziet bojā.

No Butanas puses visbiežāk veļas zilpelēki, pūkaini miglas mutuļi. Ne tikai sniegotās kalnu grēdas, bet arī piekalnes pazūd blīvajā dūmakā. Grūti noticēt apslēptajam mirdzumam. Varbūt sākt noliegt Himalaju esamību? Ja jau nav redzami, tātad — to nav.

Ja mums pašlaik kaut kas nav redzams, tas neeksistē. Tā uzskata garā nabagie.

Kalnu takas ir sarežģītas. Tik daudz pagriezienu! Tik daudz nogruvumu zem zirgu pakaviem! Tik daudz straumju un avotu ar stindzinošu ūdeni plūst zem zili zaļajām lapām! Patiešām, zem ziediem milzums čūsku. Un nav saprotams, ko vēsta čaboņa lapotnē.

Agri iemirdzas zvaigznes. Austrumu pusē kvēlo Oriona trīskāršais spīdeklis. Visas mācības caurvij šis apbrīnojamais zvaigznājs. Veco observatoriju arhīvos, jādomā, iespējams par to uzzināt daudz ko interesantu. Dažu zvaigznāju, teiksim, Lielā Lāča un Oriona, kults ir pārsteidzoši izplatīts.

Gudrie šamaņi pielūdz Orionu. Nav nejaušība, ka ījabs piemin šo zvaigznāju kā augstākā sasnieguma aktu. Atspīdumi rodami visur. Pēdējā Londonas Aziātu biedrības žurnāla izdevumā lasāma negaidīti daudznozīmīga piebilde: «Imperators Bāburs savu memuāru sākumdaļā raksta: «Barakuha apkārtnē atrodas mošeja Džauza Madžida.» Šo vārdu patiesā nozīme ir — «Oriona Māja». Džauza ir Oriona vārds.» Ar kādu senu kultu gan saistīta šī mošeja, ko tagad, jādomā, noklājušas lielo tuksnešu smiltis? Neatlaidīgi Orions pievelk cilvēku skatienus. Astronomiskie biļeteni atkal stāsta par neizskaidrojamiem sārtiem stariem, kas atmirdz šajā zvaigznājā. Oriona zvaigznājs ietver «Trīs Magu» zīmes. Senajās mācībās Orions pēc nozīmīguma pielīdzināts Atlantam, kas tur uz pleciem pasaules nastu. Austrumu zvaigzne!

Vienīgi Austrumos jūtama astroloģijas vitālā jēga tās zinātniskajā izpratnē. Džaipūras un Deli observatorijas savaldzina ar fantastisko pārliecināšanas spēju.

Gaiss ir dzidrs. Mazie lepčas — Sikimas kūliji — kāpj kalnā, nesdami uz muguras milzīgus akmeņus. Nezināmai būvei. Viņu galvas ir tik zemu noliektas, ka aiz lakatiem, metāla riņķiem un ķēdītēm sejas nesaskatīsiet. Vai aiznesīs smagos akmeņus līdz galam? Vai drīkst pār mēru noslogot četras pēdas garos augumiņus? Bet zobu griešanas vietā zem saliektajām mugurām atskan smiekli. Sikimā daudz smejas. Jo tuvāk Tibetai, jo valodīgāki ir ļaudis. Biežāk dzied un pavada ar jokiem. Te gaiss ir labāks.

Sardars — tā sauc karavānas priekšnieku. Tērpies violetā kaftānā, viņš stingri sēž balta kalnu zirdziņa mugurā. Šeit ir daudz baltu zirgu.

Tālu vēl līdz Kančendžangas alām, kur glabājas dārgumi. Kādā no alām atrodas Padmas Sambhauas — Tibetas Skolotāja — statuja. Aiz tās redzamas akmens durvis — neviena nekad neatdarītās. Bet tās vēsta : «Nekā apslēpta vairs nav palicis!»

«Cilvēka apziņa bieži vien ir kā suņa aste. Ja reiz sagriezusies ritenī, lai kā arī neiztaisnosi, arvien saritināties tiecas.» Tā teikuši senie ķīnieši.

Bet ir zināms arī, kā no viena vienīga pieskāriena pilnīgi pārveidojas apziņa.

«Kādēļ jūs sīkāk nestāstāt par to, ko zināt? Visu laiku it kā pērles bārstāt vai ceļa zīmes izliekat.» Pēc ceļa zīmēm paši šo ceļu nostaigāsiet. Ar savām kājām. Pērles paši pēc savām spējām savāksiet. Ar rokām pārlasīsiet. Paši attīstīsiet darbību. «Atdosiet», izstarosiet savu gribu.

Un matērija pēdīgi varēs izskanēt «nerimstoša darba dziesmā». Tukša ziņkārība tiks atdalīta no patiesiem centieniem. Kāds «mūsdienu gudrais» ierosinājis nodi-

bināt institūtu, kurā katrs atnācējs «no ielas» tūlīt varētu pārliecināties par fenomenu esamību. «Gudrais» aizmirsis šiem nejaušajiem apmeklētājiem likt kaut vai rokas nomazgāt pirms eksperimenta. Arī apziņas attīrīšanas duša nebūtu lieka. Ir ceļi, kas jānostaigā ar tīrām rokām un pēc paša gribas.

Un, ja katru dienu cauri lietu ārējai čaulai jums izdosies saskatīt kosmosa augstumus, kādu jaunu, brīnumainu, dziļu jēgu iegūs pasaule jūsu apskaidrotajās acīs. Senā medicīna apgalvo, ka smiekli ir derīgi vairogdziedzera attīrīšanai. Cik noderīgs smadzenēm tad ir smaids! Un drebošais baiļu zvērests pārvērtīsies * drosmīgā prieka saucienā.

TAŠIDINGS

Daudzkrāsainais elles pūlis tiek mīdīts varenajām Balto Valdoņu kājām. Sarkanie un zaļie «ieeju sargātāji» baismi atņirgtiem zobiem, daudzām draudošām rokām. Zeltaini uzliesmo un šaudās stihijas liesmu mēles. Mirgo blāvās starojumu auras...

Ar goddevīgu atturību vai zinātniski vērīgi aplūkojam Tibetas vai Nepālas karogus — gleznojumus Britu muzejā vai Gimē muzejā Parīzē, vai Fīlda muzejā Čikāgā. Pavisam citādi jūs uztverat šīs gleznas šeit, uz vietas. Un tās stāsta jums pavisam ko citu. Katra Būdas rokas kustība šejienes pasaulei ir vitāli nozīmīga. Labie un ļaunie tēli ar to daudzajiem simboliem no ornamentiem pārvēršas dzīvā eposā. Tēli ietverti satriecošā toņu harmonijā. Labāki ir senie darbi, bet arī jaunās gleznas mēdz būt lieliskas.

Šiem attēliem var pareģot lielu nākotni, tāpat kā pirms divdesmit gadiem tika paredzēta krievu ikonu nozīme nākamībā.

Pelnīta uzmanība tika parādīta Ķīnas un Japānas mākslai. Sarežģītā literatūra izkristalizēja tās smalkumu.

Bet tagad — pēc klasiskās Ēģiptes izpētes, pēc japāņu vērības, pēc romantiskās Ķīnas un pēc persiešu un mogoļu miniatūru rakstainības — parādījies jauns izpētes un apjūsmošanas objekts. Sevi piesaka Vidusāzijas māksla. Dedzīgā fantastikā, smalko formu lieliskumā, spraigā un sarežģītā krāsu gammā izpaužas īpaši spilgta jaunrade. Ar savu rāmo izteiksmi šī māksla atbilst cilvēces tapšanas noslēpumam. Tā veido Āziju, uz kuru tiecas jautājumi un meklējumi.

Ja vien klauvētu pie šī daiļuma durvīm bez draudiem, bez ieročiem, bez zādzībām. Ar pilnu gatavību vākt visdziļāko anonīmo sasniegumu pērles. Bez ārišķīgi zinošās liekulības un bez pērkamās nodevības.

Vai tas nav barbarisms — pētīt lakstīgalas dzīvi, vispirms to nogalinot?

Iespiedušies prātā daži Kozlova atradumi Harahoto, Mongolijā. Brīnišķīgs sievietes galvas attēls. Ja tādi ļaudis dzīvojuši apklusušajās tuksneša pilsētās, cik svešs šīm vietām bijis mežonīgums.

Gudri, gudri, ka tuksneši pratuši saglabāt cilvēcei jaunus dārgumus. Un ne tikai lietišķus dārgumus...

Jāatceras ne tikai tatāru zobeni, iztēlojoties Vidusāzijas dzīvi. Tur ir visu ceļinieku un meklētāju patvērums. Arī pašreiz Mongolijas garīgums tiek augstu vērtēts. Pat hanu mītnēm tika pieaicināti labākie mākslinieki.

Atceros, kā bēdājās kāds jauns doktors, kuru nosūtīja uz Urgu, uz Mongoliju. Nabags nezināja, kā un ko īsti meklēt. Ja jaunieši apjaustu, kādi dārgumi guļ un viņus gaida turpat ceļa malās! Atliek tikai pacelt!

Ganiņš skitu priekšmetu vidū atrada trīs pudus zelta, jo ieinteresējās par metāla spīdumu, kas iemirdzējās lietus noskalotā paugura nogāzē. Cik gan nemirdz tādu dzirksteļu, bet acis ir slinkuma pilnas.

Svētais Maitreja - Mesija vienmēr tiek attēlots liels, ar vainagu galvā. Tašilamas klosterī Tašilunpo pirms trīs gadiem uzstādīja milzīgu Maitrejas — Pasaules Kopienas jaunā laikmeta nesēja — tēlu. Šī ideja radās saistībā ar jaunā gadu skaitīšanas cikla tuvošanos Tibetā.

Dievkalpojumu laikā tempļos dala kūpošu Tibetas tēju. Šī trauku piepildīšana Svētā Vaiga priekšā slēpj sevī Grāla ideju. Neatstājiet trauku tukšu — tas ir pretrunā Austrumu paradumam! Un tad šīs milzīgās taures — kā pērkona dārdi — aicina pretī nākamībai. Un sakumpušie augumi purpura tērpos domā par nākamību. Simts astoņas ugunis liesmojošā lokā laistās zem Pasaules Ilgu vaiga.

īpašā telpā glabājas sargātāju maskas. Vai tiešām briesmīgie viepļi var simbolizēt labā virzību? Tie ir nevis labā simboli, bet gan zemes stihisko spēku tēli. Gan debesis, gan zeme.

Pat Tantras mācības fiziskā pasaule, piezemēta līdz mūsdienu sapratnes līmenim, ir jāizjūt pacēlumā. Skolotājs Padma Sambhava nevarēja paust mācību, kurā rodams vienīgi maziskais.

Raugos uz seno gleznu no Dalinga klostera. Skolotāja Padmas Sambhavas veikumi. Visi viņa maģiskie spēki attēloti darbībā. Lūk, skolotājs melngalvaina lamas izskatā ar Zālamana zvaigzni uz galvassegas sakauj drakonu. Lūk, skolotājs izsauc lietu, lūk — glābj slīkstošo, sagūsta sīkos ļaunos garus, bez ieročiem savalda zvērus un ar maģisko kinžalu sakauj tīģeri, pirms tam apsedzis tā galvu ar svēto trīsstūri. Lūk, skolotājs padara nekaitīgu čūsku, lūk, nobur nevaldāmu straumi un uzsūta lietu. Lūk, bezbailīgi sarunājas ar gigantisku kalnu garu. Lūk, skolotājs lido augstāk par visaugstāko kalnu virsotnēm. Lūk, no paslēptuves alā steidzas palīgā pasaulei. Un, visbeidzot, nabadzīgas ģimenes vidū aizlūdz par prombūtnē esošā mājas saimnieka laimīgu jūras braucienu. Lai cik arī tagad nebūtu nomelnota viņa mācība, bet tās vitalitāte ir atspoguļota pietiekami spilgti.

Vai arī cita senatnīga glezna — «Padmas Sam-bhavas paradīze». Skolotājs sēž templī taisnprātīgo vidū. Templis atrodas kalnā, kuru no pārējās pasaules atdala dzidri zila upe. Pāri upei nostiepti baltie hadaki, un pa tiem pašaizliedzīgie ceļinieki dodas uz templi. Atkal spilgta apmirdzētas augšupejas aina. Protams, skaidrotāji piesārņojuši arī šo parādību, tāpat kā melīgām dogmām pilnas ir visas citas reliģijas.

Protams, vēl tuvāks mums ir skolotājs Dzonkaba. Viņš pacēlās pāri maģijas ietvariem. Viņš aizliedza mūkiem izpaust maģiskos spēkus. Viņa mācība — «Dzeltenie lamas» — liekas mazāk izkropļota.

Jaunā gada priekšvakarā, ceturtajā februārī, pēc saules rieta klosteru pakalnos uzliesmo ugunis. Un dzirdams gongu zvans, un tālumā skan bungas... No rīta — dejas.

Pirms Jaunā gada iznīcina ļaunās būtnes — ar burvju vārdiem, dejām. Brieža dejā tiek sakapāta ļaunās būtnes figūra, sacirsta gabalos un aizsviesta. Un cēli pa apli staigā Mācības Aizstāvis, zobenu vicinādams. Un melngalvainie lamas virpuļo, vēcinot plato piedurkņu spārnus. Un spēlē muzikanti dzeltenām augstām cepurēm galvā. Un virs tempļa rakstainajiem pakšiem gaisu švīkā ērgļi. Bet uzkalna pakājē raibojas ļaužu pūļi.

Tā Jaungada dienā dejas ar briesmīgajiem ļauno būtņu un skeletu simboliem iegūst dzīvīgu jēgu. Un iespaids, ko rada briesmīgās maskas uz saulaino Hima-laju fona, ir tik tāls no muzeju kaktu nomācošās tumsības, kur šādi atribūti bieži vien biedē apmeklētājus ar nosacītas elles veidolu. Protams, mazattīstītu dvēseļu dēļ jau radīta visa šī elle. Daudz fantāzijas ielikts ellišķīgo vaibstu saasināšanā.

«Sarkano cepuru» klosterī iespaids nav tik gaišs. Tur, kur Svētītais Maitreja ir tuvāks, tur skāņākās un gaišākas ir kustības un varenākas tauru balsis. Padmas Sambhavas Sarkanajos klosteros simbolika ir nosacīti piezemētāka. Darbība sākas ar vienkāršu nomirēja tiesāšanas «mistēriju». Ierodas svarīgs elles valdonis ar saviem palīgiem. Kalpotāji zvēru izskatā atvelk mirušā ļaundara melno dvēseli — nosver noziegumus. Nodarījumu kauss ir smagāks, un ļaundaris tūlīt pat tiek iegrūsts verdošā katlā. Tas pats notiek arī ar noziedznieces dvēseli.

Bet tad ved svēto — lamas tērpā. Viņu rotā baltā šalle. Protams, tiesa ir žēlsirdīga, un trīs prieka vēstneši ved augšāmcelto uz paradīzi.

Pirms piecpadsmit gadiem nomira apbrīnojamais lama, kas bija ieradies no Mongolijas. Viņš astroloģiski noteica virkni svarīgu nākotnes notikumu. Redzējām viņa attēlu — krievu mūka tips. Neuzvarami stingra seja, spēcīgi vaigu kauli, vērīgi gaišas acis. «Šī spēcīgā gara aiziešanas brīdī virs viņa dibinātā klostera rotājās varavīksne.» Viņam bija neparastas grāmatas.

Grāmatas dabūt ir grūti. Tālā ceļā jāsūta uzticības persona. Ir sarakstītas brīnišķīgas grāmatas. Ir kāda tašilamas grāmata par svētās Sambalas apmeklējumu. Eksistē simbolisko līdzību krājumi, traktāts par dvēseļu pārceļošanu. Šie darbi nav pārtulkoti.

Mācības, kas nāk no Šambalas, gadās sastapt arī Eiropas zinātnieku darbos. Dardžilingas kapsētā apglabāts noslēpumains cilvēks, pēc izcelsmes ungārs, kas dzīvojis XIX gadsimta sākumā. Kājām viņš devies no Ungārijas uz Tibetu un daudzus gadus pavadījis nezināmos klosteros. Pagājušā gadsimta trīsdesmitajos gados Coma de Kerešs nomiris. Savos darbos viņš norādījis, ka Šambalas mācība iedibina nākamo hierarhiju pēc Būdas mācības. Šis zinātnieks nācis no Ungārijas — tas ir raksturīgi. Viņa darbība ir mīklaina.

Vēl viena Šambalas dzirksts. Pazīstams tašilama savu skolnieku vidū pārrunu laikā bieži vien ieslīdzis ekstāzē. Dažreiz pat pavisam izgaisis, pārceldamies uz Šambalas svētnīcu. Šīs ekstāzes iztēlē pārnes uz Sv. Jāna un Sv. Terēzas sarunu laikiem, kad abi svēt-laimīgie sarunbiedri sajūsmā esot pacēlušies līdz istabas griestiem.

Bez labā nāk prātā arī sašutuma dzirkstis. Reiz ķengātājs tuvojies Budam, bet Svētītais tā sašutis, ka zibens dzirkstis notriekušas nekauņu gar zemi. Protams, Svētītais apturējis pretsitienu un atdzīvinājis bezgodi. Bet tas bijis tā pārņemts no visa notikušā, ka paša gatavotais uzbrukums vairs nav bijis ne prātā. Pretsitiena dzirkstis.

Ir zināms tāds gadījums. Lhasā pirms sodīšanas Sengenlama paziņojis — drīz viņš no jauna iemiesošoties uz zemes. Un tik tiešām — pēc neilga laika Ķīnas Turkestānā piedzimis puisēns ar tādu pašu reti sastopamu ceļgala defektu, kāds bijis nelaiķim lamam. Pašlaik šim mongoļu kņazam nāk jau pāri divdesmit gadiem. Pie mums bija ieradies mirušā lamas kalpa dēls, kas tēva uzdevumā brauca pie jaunā kņaza.

Kam nav sveša jāšana pa Kaukāzu vai pa Arizonas un Kolorādo kanjoniem, tas zinās, kā tikt augšā pa Sikimas pakalnu kraujām. Tikai Amerikas brīnumu krāsainās traģēdijas vietā jums būs plaukstošs dārzs, ko izaudzējis cildenās mācības noslēpumainais pacēlums. Un arī tagad nezināmās alās sēž vientuļnieki un uz zemes stīgām sacer debess dzīves leģendu.

Kas zina, kā piekļūt Krievijas senajiem klosteriem un pilsētiņām ar ziedošiem pakalniem un sīvi smaržojošiem siliem, tas sapratīs, kā nojaust takas uz Sikimas klosteriem. Vienmēr to saku: ja vēlaties ieraudzīt visjaukāko vietu, pajautājiet, kura vieta šeit ir pati senākā. Šie aizgājušo laiku ļaudis prata izvēlēties vislabākās vietas.

Katru kalnu pāreju noslēdz skaists mendangs — akmens paaugstinājums — ar dzīves ratu, ar lūgšanu vārdu reljefiem un sēdvietu nišām, kas pavērstas uz aicinošajām tālēm. Šeit meditē lamas un ceļinieki. Šeit vējā pland karogi. Šeit katrs jātnieks apstādinās zirgu.

No pārejas atkal iegrimstat pakalnu valstībā. Aizlokās daudzkrāsaino pauguru rindas — gluži kā bēgošu leopardu, tīģeru un vilku muguras.

Pēc pakalniem — meža teiksmas. Zaļi mežaiņi un briesmoņi aizšķērso taku. Sapinušies zaļi pavedieni. Čūskas apvijušas koku stumbrus. Paslēpušies apsūnojuši tīģeri un leopardi. Apburtā pasaule.

Visdīvainākie pakalni un klintis veido tādu kā Svētīto Kausu — plašu ieleju. Pašā ielejas vidū nepieejams paceļas divu upju apjoztais kalns — Baltais Akmens. To vainago Tašidinga klosteris, tulkojumā — «debesīm atklātā ieleja». Sensena vieta. Pamēģiniet pārmeklēt visas grambas un iedobes. Pamēģiniet pie klostera atrast savāktos dārgumus. Un brīnumaino visu vēlmju piepildīšanās akmeni, un nemirstības amritu, un Būdas simts attēlus, un daudzas svētās, uz laiku paslēptās grāmatas, un visu citu, par ko stāstīts senajā rokrakstā «Ceļojums pa Sikimu».

Ļoti grūti ir piekļūt Tašidingam. Neizejamās takas tikai nesen pārvērtušās par stāvām gājēju tecinām.

Patiešām, gara ceļš katram cilvēkam jānostaigā savām kājām!

Viena pāreja pa iekarināto bambusa tiltu ir grūta. Lejā mutuļodama dārd kalnu upe, no Kančendžangas nesot ledainos ūdeņus. Pa atkarenām klintīm rāpjoties augšup, daudzreiz apstāsieties — vai tikšu tālāk? Nevar uzveikt gadsimtu kalnu vienā elpas vilcienā.

Augšējā nokalnē zemes īpašnieki sarīkojuši mums svinīgu tikšanos. Brāga, cukurniedres un tanžerlni zem pītā pārjuma, kas greznots dzelteniem ziedu pušķiem. Attālāk dārd bungas un šķind sidraba gongi. Klostera sagaidīšana. Pēdējā terasē sveicina radziņi un taures.

Starp raibā pūļa rindām ejam uz senvietu. Aiz klostera vārtiem mūs sagaida lamas purpura tērpos. Priekšgalā brīnišķīgs sirmgalvis — klostera priekšnieks. Gluži kā smalks XV gadsimta kokgriezums. Tā dodamies līdz gaišzilajām, izklaidus uzslietajām teltīm — starp stūpām un daudzkrāsaino karogu mežu, starp jautrām uguņu virtenēm.

Pirmajā pilnmēnesī pēc Jaunā gada (tas bija 20. februārī) Tašidingā ir gada lielākie svētki. Notiek kausa piepildīšanas brīnums.

No tāliem laikiem — vairāk nekā astoņās paaudzēs — novēlēts šis brīnums. No zināmas kalnu upes vietas ar nelielu trauku smeļ ūdeni un lej senatnīgā koka kausā. Liecinieku — Sikimas maharadžas pārstāvju — klātbūtnē kausu blīvi noslēdz un aizzīmogo. Pēc gada tanī pašā pilnmēness laikā saullēktā kausu svinīgi atver un izmēra ūdens daudzumu. Dažreiz ūdens kļuvis mazāk, citreiz — stipri vairāk. Lielā kara gadā ūdens bijis trīsreiz vairāk, un tas nozīmējis karu. Tagad ūdens ir divreiz mazāk, tas nozīmē badu un nekārtības.

Šo nelāgo zīmi pastiprināja vēl cita parādība. Divdesmitajā februārī — pilns aptumsums. Nebijusi zīme, nelaba zīme.

Sāka dūkt taures, griezīgi iegaudojās svilpes, ļaudis krāšņos kostīmos virzījās uz lielo stūpu. Skaļš koris barā devās tai apkārt. Daudzi krita ar vaigu pie zemes. Spalgi nogranda lamu bungas. Vēl nupat skaidrās, mēness gaismas pielietās debesis satumsa. Kā uz melna samta zeltītās ugunīs iemirdzējās veltes. Pilns aptumsums! Dēmons Rahu nolaupījis mēnesi! Nekad tā vēl nav gadījies Tašidinga brīnuma dienā.

Asura Rahu teica saulei: «Tu ar viltu aiznesi rašianu, par to es tevi, saules dievs, aprīšu tobrīd, kad trīsdesmitajā datumā tu savienosi orbītas mezglus!» Vēl vienu pareģojumu izteica Rahu: «Atmaksājot par to, ka tu, mēness, pazinis mani, liki mani sacirst, es tevi saķeršu un apēdīšu piecpadsmitajā datumā, pilnmēness laikā!» Un ļaudis uzmanīgi vēro mēness un saules aptumsumus, un rībina bungas, un piedraud Rahu.

Bija arī viena laba zīme. Saulei austot, vecākais lama redzēja, kā kalnu virsotnēs iemirdzējās uguntiņu virtenes.

Kad mēness tika atdots pasaulei, ap centrālo stūpu sākās dejas. Vistīrākās krievu rotaļas. Un dziesmas arī šķiet krieviskas. Saturs ir garīgs. «Klosterī mīt mūsu Valdonis Būda. Viņam mēs nesam veltes.» Tā iesākas viena dziesma. Vai arī: «Liela ir svētā grāmata, bet es tai atradīšu vietu pie savas sirds.» Vai arī: «Es atceros svētīto klosteri.»

Pienāk mākslinieks baltā kaftānā, viņš apglezno vietējo templi. Norunājam, ka viņš nāks mums līdzi un gleznos Svētīto Maitreju. Iepazīstinās ar vietējās gleznošanas tehniku.

Sarkani, dzelteni, balti, violeti kaftāni; sārtas, zaļas, baltas sieviešu tērpu piedurknes. Smailas cepures ar kažokādas apšuvumiem. Čalas, dziedāšana, divu nakšu ilga staigāšana apkārt stūpai.

Pieplok akmenim, no kura šo vietu ir svētījis Skolotājs Padma Sambhava. Apiet citu akmeni ar Skolotāja pēdas nospiedumu, ar nospiedumiem, ko atstājuši pakavi un zvēru ķetnas. Un turpinās dziedāšana pie visu vēlmju piepildīšanās stūpas.

Iegājuši svētnīcā, dodaties pa kreisi roki līdz altāra sienai. Dzeltenās sektas tempļos altāra sienas vidū ir Būdas statuja, bet mūsdienās pat Maitrejas Būdas tēls. Sarkanajā sektā vidū ir Padma Sambhava, bet Būda — pa labi. Dažreiz apakšējais templis veltīts Padmam Sambhavam, bet augšējais — Budam; šāds izvietojums labi atbilst mācību būtībai. Būda — debesis, Padma Sambhava — zeme. Sānu daļās ir Avalokitešvaras attēli — garīgais kopums, ar daudzām rokām un daudzām galvām. Ir arī «Zibens valdnieku», klosteru dibinātāju, kā arī alās sēdošo sešpadsmit Arhatu statujas. Uz altāra — gaismekļi un veltes, septiņi kausi ar ūdeni, rīsa trauks, vīraka kvēpināmie trauki, relikviju šķirstiņš.

Sienas apgleznotas. Visbiežāk viena — altāra siena. Pie ieejas — četru debess pušu sargātāju attēli. Jebkurā templī atradīsiet septiņu cilvēkiem piesolīto dārgumu atveidus, to vidū — brīnumakmeni.

īpašā telpā glabājas svētās grāmatas. Visu klosteru sapnis ir palielināt to skaitu. Bet grāmatas maksā dārgi. Svēto rakstu krājums — līdz tūkstoš rūpijām.

īpaši aizkustinošs ir tūkstoš uguņu dievkalpojums pievakarē. Zemais templis ar apgleznotajām kolonnām un balustriem. Vidū garš galds, noklāts gaismekļiem. Arī visā sienu garumā stiepjas uguntiņu virtenes, un visa šī liesmiņu jūra maigi plūsmo un mirgo, kvēpi-

nāmajos traukos sadegošo smaržvielu dūmu mākonīša saviļņota. Jaušams sandalkoka un savvaļas piparmētras aromāts. Saskanīgi, labi dziedāja šajā dievkalpojumā.

Pa visām tecinām vijas svētceļnieku karavānas. Augstie segli pārsegti spilgtiem audumiem. Mežonīgi zirģeļi nes vēderainas nastas. Visi drūzmējas. Meklē vietu naktsmītnei. Tiek pacelti arvien jauni karogi — dzīvo, bet biežāk gan mirušo piemiņai. Ļaužu salasījies divpadsmit simti — bet tas ir mierīgs, saticīgs pūlis.

Mazā gaismiņā, labu laiku pirms saullēkta, kad kalnos sniegi vēl ir nespodra dzintara krāsā, nometne jau rosās. Vēršas plašumā neskaidra dūkoņa. Agrās lūgšanas mijas ar zirgu un mūļu pakavu piesitieniem.

No rīta mūsu teltīm tuvojas svinīgs gājiens. Pats vecākais lama ir dāvanu nesēju priekšgalā. Aiz viņa, augstu paceltas, seko paplātes ar rīsiem, auna ribiņām, cukurniedrēm, brāgu un augļiem. Pats lama nodod veltes mūsu ceļojuma virtuvē.

Starp stūpām izkliedētas dievlūdzēju teltis. Lūk, zem zaļas nojumes sēž lamas no Tibetas. Sievietes pāršķir viņiem lūgšanu grāmatu lappuses. Roku bungām un gongiem skanot, lamas dzied tantristu dziesmu. Kur ir Stravinskis, Stokovskis, Prokofjevs, kur ir Za-vadskis, kas attēlotu nelokāmo aicinājumu vareno saskaņu? Un cik smalka ir bāli zeltainā seja tai sievietei, kura pāršķir lappuses dziedātājiem.

Netālu dzied līdzi un plaukstām sit takti grupa no Nepālas. Viņu vidū sieviete ar sastingušu seju ekstāzē dejo šerpu deju, kas pilna izsmalcinātām burvestību kustībām. Brīžiem vēdina rokas kā putns spārnus un izgrūž tādu kā putna dūcienu. Brīnišķīgi!

Turpat svētceļnieki no Butanas skaita lūgšanas zem sarkanas nojumes. Pirms dziedinošā ūdens izsniegšanas rituāla apkārt stūpām virzās svētais gājiens. Pa priekšu iet pūtēji augstās sarkanās cepurēs, aiz viņiem — lamas tiārās, pa pēdām — gara svēto grāmatu rinda.

Saulrietā teltī vecākais lama klusu stāsta par Si-kimas svētvietām, par «brīnumiem» — dzirdētiem un paša redzētiem. Gan neredzamu bišu spieta dūkoņa, gan debesu dziedāšana un mūzika, gan svēto tēlu parādīšanās. Mums prombraucot, lama norādīja uz divām labām zīmēm. Pa ceļam — trīs ūdensnesēji pilniem traukiem un pretim — divi malkascirtēji ar pilnām nastām.

DALAI PHOBRANGS

Tašidings pieder pie lielā Pemajandzes klostera draudzes. Kalna virsotnē valdonīgi paceļas Pemajandze. Klosteris nesen pārbūvēts, bet atjaunošana veikta ar iejūtu. Pat jaunākie gleznojumi iepriecina ar savu smalko, sarežģīto dekoratīvismu. Un pasakaini ir apmaļu griezumi. Un smago durvju augstie sliekšņi atsauc prātā Krievijas senos koka dievnamus. Un dižciltīgi ir galvenie lamas. Un svinīgi ir purpura tērpi. Un sarkanās tiāras viņu galvās ir pilnas cienīguma. Bet tomēr par visu vairāk prātā nāk astoņdesmitgadīgais Tašidinga klostera priekšnieks. Viņš cīnās un rūpējas, un pūlas uzlabot savu lolojumu. Un viņa saimnieciskā acs pamana it visu.

Aiz Pemajandzes vārtiem sardzē stāv trīssimtgadīgi koki. Berendeja pasakainais mežs. Lamu māju ieliņa kā Berendeja priekšpilsēta izdaiļota un izpušķota krāsainiem lievenīšiem un kāpnītēm.

Lūk, «Svētais Debesu Kalns», un tā virsotnē laistās kalnu ezeriņš. Tur atrodas neliels templis, uzcelts Si-kimas sarkanās sektas dibinātāja dzīvesvietā. No Dubdi dibinātājs pārnāca uz Svēto ezeru, bet no turienes — uz seno Sanga Čelingu.

Četri vissenākie Sikimas klosteri ir Dubdi, Sanga Čelings, Dalings un Roblings. Un nosaukumu nozīme ir lieliska — «Pārdomu vieta», «Slepenās mācības sala», «Zibens sala» un «Laimīgo centienu sala».

Lielisks ir klosteris Sanga Čelings. Nav aizmirstams Dalings ar gluži kā porcelāns zili balto ieeju bambusu birzs vidū. Saudzīgi altāra priekšā tiek glabāta aizzīmogota, neatverama kaste ar tempļa dibinātāja relikvijām. Karogi — zeltaini uz melna fona. Sanga Čelingā nav relikviju, toties tur ir dibinātāja svētīts akmens. Kad klostera dzīve ir tīra un šķīsta, arī akmens ir izturīgs. Dažādi dzīves netīrumi liek akmenim plaisāt.

Lūk — manas mīļās Novgorodas un Jaroslavļas durteles. Lūk — skaistā fresku glezniecība. Lūk — krāsainie ornamenti, kas apvij visas logu un durvju apmales. Tās pašas sakumpušās dievlūdzēju muguras, ticībai padevīgas. Un uzcītīgo dāvinātāju ugunis. Arī mūsu kūliji aizdedzina uguntiņu. Un virs viņiem valdonīgi paceļas «Zibens valdnieks».

Pemajandzē skolotājs Padma*Sambhava nav bijis, bet klosterī glabājas priekšmeti, kas piederējuši reliģijas dibinātājam. Lietas atrodas aizzīmogotā glabātavā, bet retos gadījumos tiek arī parādītas. Tērpi, galvassegas, lūgšanu krelles, brīnumaini skanoši zvaniņi, divi maģiskie kinžali un neliels, brīnišķīgs Būdas attēls.

Un taures Pemajandzē ir skāņākās, un drakoni -sargātāji ir briesmīgāki, un klostera ietekme — lielāka, un maharadžas pils drupas ir tuvumā. Pirmo maha-radžu, sekojot Bībeles priekšrakstiem, valdīšanā iecēlis reliģijas galva. Bet Maitrejas tēla lielajā klosterī nav.

Daži vientuļie tempļi ar vienu vienīgu uguntiņu, persiku un rožu ziedu smaržas apdvesti, orhideju un savvaļas peoniju piebārstīti, ved vēl augstāk pa Mācības vienkāršās izpratnes pakāpieniem.

No meža iznāk zemnieks, un viņa galva izdaiļota baltiem ziediem. Kur gan tas iespējams? Vienīgi Sikimā.

Vai sikimieši ir nabadzīgi? Bet tur, kur nav bagātības, tur nav arī nabadzības. Ļaudis vienkārši dzīvo. Uz pauguriem ziedošu koku vidū stāv klusi namiņi. Virs ziedošo zaru vijumiem deg spožas zvaigznes un mirguļo sniegotās kalnu grēdas. Ļaudis novāc augļus, ļaudis gana lopus, ļaudis laipni uzsmaida. Skanot pasakainai mūzikai, pa kraujām taciņām dodas kāzu gājienos. Zinot par iemiesošanos no jauna, mierīgi sadedzina ķermeņa pīšļus. Un dzied. Ņemiet vērā — bieži dzied.

Taisnība, var dziedāt zem dažādu ziedu un augu nojumes. Orhidejas gluži kā krāsainas acis pieplakušas pie koku - milzeņu stumbriem. Sārti, purpura un dzelteni ziedu pušķi piebārsta ceļu jautrām dzirkstelēm. Un tie nav parasti augi — daudzi kā dziedinoši no senlaikiem zināmi.

Pilna ar veltēm sagaida daba. Atnāciet dziedināties. Šarura, parura, orura — trīs paši galvenie augļi pret saaukstēšanos, klepu un drudzi. Sarura ir kā dzeltena ķiršoga, parura — kā zaļais kastanis, orura — zaļi dzeltenais ābolītis. Visi skāņi un pilni ar tanīnu. Lūk, aku ombo sarkanā miza — ievainojumu dziedināšanai. Kā milzīga sausa pupa sergi pruba — pret drudzi. Suta — sausā, rūgtā sakne pret kakla sāpēm un audzēju. Basaks — brūns pulveris pret saaukstēšanos. Sārtais co stumbrs — tā ir sarkanā krāsa; pēc garšas sīvā purma noder kvēpināšanai. Virums no berekuro saknēm — pret sieviešu kaitēm. Dangero ziedi — kuņģim, tāpat kā sarkanā rododendra ziedi; disro lapas — ievainojumu dezinfekcijai. Memšing pati — Nepālas svētais augs, ar to izgrezno galvu svinībās. Bezgala daudz ir noderīgu augu, tie gaida labaku pielietojumu un izpēti.

Auga aua duti lapas — tāpat kā Himaļaju sniega vardes — «šķīdina» akmeņus. Tādēļ, ja redzat uz akmens brieža nagu vai zvēra ķepu nospiedumus, ziniet — tie vai nu ēduši, vai pieskārušies brīnumainajam augam. Vēl viens pieskāriens leģendai. Pie Falutas, ceļā uz Kan-čendžangu, atrodams vērtīgs augs — melnās kurpītes. Un tā zieds naktī spīd. Pēc šīs gaismiņas arī var uziet šo reto augu. Leģenda par Ugunspuķi, brīnumaino visu vēlmju piepildīšanās ziedu, aizved nevis māņticības maldos, bet uz to pašu avotu, kurā tik daudz vēl kas glabājas.

Mūsu vārtu priekšā uzgājām dīvainu velti. Baltegles zars, rododendra zariņš un vēl kaut kādi augi gulēja zemē, ar lapām pavērsti pret mūsu māju un piesegti ar plakanu akmeni. Tas ir sinnium, apbūrums. Cilvēks, kas paceļ šo velti, dabū izjust visu, ko nosaka burvestība. Vai nu sliktu, vai labu; vai nu slimību un nelaimi, vai prieku. Daudzas dienas nogulēja šis sin-niums, un pat zirgi netika tam pieskārušies. Tādu pašu nešļavu mēs redzējām Džaipūras priekšpilsētā. Tur ielas vidū plakanā grozā atradās auna aknas, ziedi un trīs sudraba rūpijas. Neviens tos neaiztika. Šīm nešļavām ir ļoti sena izcelsme. Melno magu involtācija vienmēr runā par apburtajiem priekšmetiem.

Visur ir pazīstamas arī leģendas par nejaušiem apsargāto vietu apmeklējumiem, turklāt pļāpība izraisot mēmumu vai pat nāvi. Tā, piemēram, stāsta, ka viens šikari (mednieks) Asamā nejauši uzgājis un redzējis svētās vietas noslēpumus, vēlāk mēģinājis par to pastāstīt un kļuvis mēms.

Pa jūras krastu virzās nūja. Viena pati; pie tās piesieta aizdedzināta piepe. Tur Malabaras piekrastes burvji sūta apburtu lietu aizdedzināt ienaidnieka māju. Doktors Džonss no Kalkutas centies tādu nūju panākt, bet tā «aizgājusi» ātrāk par viņu.

Mongolijas tuvumā dzirdēta leģenda. «Nomira cienījama māte, un dēls vēlējās, lai augsts lama, kam piemīt augstākie spēki, noturētu viņai piemiņas dievkalpojumu. Tādu lamu neizdevās atrast. Mātes nāves brīdī dēls mātes garu ielaidis sandalkoka kārbiņā un šo glabātavu stingri nosaitējis, tad uzaicinājis labākos lamas no Tibetas. Lamas koncentrējās uz kārbiņu. Un tad viens no viņiem pārmainījās sejā. Vispirms nosarka, pēc tam kļuva zilgans. Un visu acu priekšā kārbiņa pārplīsa un sašķīda gabalu gabalos. Šis lama spēja atbrīvot garu un tādēļ varēja noturēt dievkalpojumu.»

Daudz ko stāsta. Grūti atšķirt maģiskos paņēmienus no simboliem.

Visu zina. Par visu dzirdējuši. Par visu var spriedelēt un atcerēties krēslas stundās. Namig (debesu vēstules) — vēstules un svētās grāmatas, kas nokritušas no debesīm; gredzeni, kas izmaina sudraba un tirkīza krāsu — tā ir brīdinājuma vai pareģojuma zīme; zl — akmens - krelle, ko atsūta debesis, lai dāvātu veselību. Priekšmetu atrašana, kuri vēlāk pazūd. To visu zina.

Sieviete bija ļoti dievbijīga un ilgojās iegūt Būdas attēlu. No rīta, strādājot dārzā, starp puķēm viņa pamanīja attēlu un aiznesa uz dievnamu, bet drīz vien par to aizmirsa, un Būda no svētnīcas pazuda. Sieviete atrada dārzā kustīgu mirdzošu akmeni. Ielika lādē un aizmirsa. Arī akmens izgaisa. Jebkura nevērība izraisa atsūtītās laimes aiziešanu.

Pierakstiet nevis to, ko izlasīs no grāmatām, bet gan to, ko pastāstīs, jo šīs domas dzīvo. Ne pēc grāmatām, bet pēc domas spriedīsiet par dzīvi.

Mijkrēslī, kad iedegas zvaigznes, violetajā miglas mirdzumā rāmi plūst lamas stāstījums par «Pasaules Valdnieku», par Viņa varenību, par Viņa darbību un gudrību, par Viņa karapulkiem, kur katrs cīnītājs ir apveltīts ar kaut kādu neparastu spēku. Par kopienas jaunās ēras atnākšanas laiku.

Nostāsts no vecas Tibetas grāmatas. Simboliskos vārdos tur stāstīts par dalailamas un tašilamas pārceļošanu; tā ir jau notikusi. Aprakstītas to valdnieku īpašās fiziskās pazīmes, kuru valdīšanas laikā valstī gaidāms pagrimums. Pēc tam sekos atspirgšana, un tad ieradīsies Kāds ļoti liels. Šī atnākšana, domājams, būs pēc divpadsmit gadiem. Iznāk — 1936. gads.

Kad pienāca laiks Svētītajam Budam pamest šo zemi, četri valdoņi Dharmapalas lūdza viņu atstāt cilvēkiem savu attēlu. Svētītais deva piekrišanu un norādīja labāko mākslinieku. Bet mākslinieks nevarēja noņemt precīzus izmērus, jo viņa roka trīcēja, tuvojoties Svētītajam. Tad Būda teica: «Es nostāšos ūdens malā. Tu noņem atspulga izmērus.» To mākslinieks spēja izdarīt, un tādā ceļā tapuši četri tēli, kas izlieti no svētā septiņu metālu sastāva. Divi pašreiz ir Lhasā, bet divi uz laiku ir apslēpti.

Tibetas valdonis apprecēja Ķīnas un Nepālas princeses, lai līdz ar viņām iemantotu Tibetai divus svētos Būdas attēlus.

Tūkstoš divsimt gadus pēc Būdas Skolotājs Padma Sambhava tuvināja zemes dzīvei Svētītā mācību. Kad Padma Sambhava nāca pasaulē, visa debess spīdēja un gani redzēja brīnišķīgas zīmes. Astoņu gadu vecumā Skolotājs parādījās pasaulei lotosa ziedā. Padma Sambhava nav miris, bet aizgājis, lai mācītu citas zemes. Ja viņš nebūtu aizgājis, pasaulei draudētu briesmas.

Kandro Sampo alā, netālu no Tašidinga, karsto avotu tuvumā dzīvoja pats Padma Sambhava. Kāds milzis sadomāja būvēt ceļu uz Tibetu un mēģināt iekļūt Svētajā Zemē. Tad cēlās Labais Skolotājs, auga augumā un satrieca nekauņu. Tā milzis tika iznīcināts. Tagad alā atrodas Padmas Sambhavas tēls un aiz tā — akmens durvis. Zina, ka aiz durvīm Skolotājs paslēpa nākamībai svētos noslēpumus, bet to laiks vēl nav pienācis.

Kādēļ tik dzidri skan taures budistu tempļos? Tibe-tas valdonis nolēmis ataicināt no Indijas, no Svētītā dzīvesvietas, mācītu lamu, kas attīrītu mācības pamatus. Kā gan lai sagaida viesi? Augsts lama, redzējis vīziju, iedeva jauna veida taures zīmējumu, lai varētu sagaidīt viesi ar nedzirdēti skaistām skaņām. Un sastapšanās bija brīnišķīga. Pateicoties nevis zelta greznībai, bet gan skaņas vērtībai.

Kādēļ tik dzidri skan gongi tempļos? Rīta un vakara nokrēslas stundās, augsto strāvu sprieguma stundās, gongiem un zvaniņiem ir sudraba skaņa. Nāk prātā leģenda par augsto lamu un Ķīnas imperatoru. Lai pārbaudītu lamas gaišredzību un zināšanas, imperators uztaisījis viņam sēdekli no svētajām grāmatām un, apklājis to ar audumu, aicinājis viesi apsēsties. Lama noskaitījis dažas lūgšanas un apsēdies. Imperators jautājis: «Ja jūs visu zināt, tad kādēļ apsēdāties uz svētajām grāmatām?» — «Nav šeit svēto grāmatu,» atbildējis lama. Un pārsteigtais imperators svēto rakstu vietā atradis baltas papīra lapas. Tad imperators pasniedzis lamam veltes un daudzus dzidri skanošus zvaniņus. Bet lama licis tos iemest upē un teicis: «To visu es nespēju aiznest. Ja vajadzēs, upe aiznesīs šīs veltes līdz manam klosterim.» Un upe aiznesa zvaniņus ar kristāla skaņu, tik dzidru kā upes viļņi.

Talismani. Kāda māte daudzreiz lūdza dēlu, lai atved viņai svētīto Būdas dārgumu. Bet brašulis aizvien aizmirsa mātes lūgumu. Viņa saka: «Nomiršu tavu acu priekšā, ja arī šoreiz man neatnesīsi talismanu.» Pabija dēliņš Lhasā, bet atkal aizmirsa solījumu. Mājup braucot, pusceļā atcerējās, bet kur tad tuksnesī rast svētas lietas? Nekā nav. Te ceļinieks ierauga suņa galvaskausu. Nolēma izlauzt suņa zobu. Ietina dzeltenā zīdā. Ved mājās. Vecenīte jautā: «Vai neaizmirsi, dēliņ, manu pēdējo lūgumu?» Dēls pasniedz viņai zobu zīda drānā un saka: «Tas ir Būdas zobs.» Un noliek māte šo zobu svētnīcā un skaita tā priekšā vissvētākās lūgšanas, un raida savam svētumam visas savas sirdsdomas. Un notika brīnums. Zobs sāka mirdzēt dzidrā starojumā. Un radās no tā brīnumi un daudzi svētīti priekšmeti.

Cilvēks divpadsmit gadus meklēja Maitreju - Budu. Nekur neatrada. Sadusmojās un atteicās no pūlēm. Iet savu ceļu. Redz — ceļinieks ar zirga saru zāģē dzelzs stieni un skandina: «Ja pat mana dzīve būs par īsu, tik un tā pārzāģēšu.» Cilvēks apmulsa: «Ko gan nozīmē mani divpadsmit gadi tādas neatlaidības priekšā? Turpināšu savus meklējumus.» Un tad cilvēkam parādījās Pats Maitreja - Būda un teica: «Jau sen Es esmu kopā ar tevi, bet tu nepamani un dzen projām, un uzspļauj man. Tad izdarīsim pārbaudi. Dodies uz tirgu. Es būšu uz tava pleca.» Aizgāja cilvēks, zinādams, ka nes Maitre-ju. Bet atsprāga no viņa ļaudis, pajuka uz visām pusēm, aizspieda degunu un aizsedza acis. «Kādēļ bēgat jūs, ļaudis?» — «Kāds briesmonis tev uz pleca — smirdošs suns vienās vātīs!» Un atkal ļaudis neieraudzīja Maitre-ju. Bet pamanīja to, ko katrs ir vērts.

Lama sacīja: «Ir treju veidu mācības: viena — nepiederīgajiem, otra — savējiem, trešā — iesvaidītajiem, spējīgiem uztvert, apgūt. Lūk, nesaprātīgi viņi nogalina dzīvniekus un dzer vīnu, un ēd gaļu, un dzīvo netikumīgi. Vai tad Mācība to atļauj? Kur skaistums, tur — mācība. Kur mācība, tur — skaistums.»

Šeit mājo jutīgi ļaudis. Jūsu izjūtas un nodomi tiek uztverti tik viegli. Tādēļ skaidri jāzina, ko vēlaties. Citādi Būdas vietā ieraudzīsiet suni.

Galvenais nav tas, kas apglabāts pagājībā, kas apputējis vecu, pārrakstītu un nepabeigtu grāmatu lappusēs. Jaunā celšanai svarīgs tas, kas pašreiz mutuļo dzīvē. Ne pēc bibliotēku plauktiem, bet pēc dzīvā vārda tiek vērtēta gara attīstība.

Kančendžangas tuvumā paslēpušās alas, kur tiek glabāti dārgumi. Akmens zārkos lūdzas vientuļnieki, spīdzinot sevi nākamības vārdā. Bet nākamība jau saules apmirdzēta. Ne vairs slēptās alās, bet saules gaismā notiek Maitrejas - Būdas godināšana un gaidīšana. Jau trīs gadus tašilama savā Tašilunpo svinīgi uzstādījis Nākamības Būdas tēlu. Risinās neredzams, spraigs darbs.

Caur Sikimu un Kalkutu, pa Ķīnas ceļiem tašilama aizbrauca uz Mongoliju. Tā nekad nav bijis. Noslēpums. Tomēr var būt, ka caur Sikimu izbrauca tikai vienība uzmanības novēršanai, bet pats lama devās uz Mongoliju.

Svētītajā rītā kalnos iemirdzējās uguntiņu virtenes: cits noslēpums!

Pašlaik uzmanība pievērsta Tibetai. Aiz kalnu sienas ris notikumi. Bet Tibetas noslēpums ir liels. Liecības pretrunīgas. Kur pazudis tašilama? Kāda ir karadarbība uz Ķīnas robežas?

Kas darās uz Mongolijas robežas? Notikumu gads!

Sikimu dēvēja par zibeņu zemi. Protams, šeit zibeņo, bet vai vienkāršāk nav sacīt: «Debess pakāpienu zeme»? Labaku nākotnes noslēpumu priekškambari neizdomāt. Neizpētītā, mazapgūtā klinšu un ziedu zeme.

Kā pasakā, kā pēc burvju mājiena skatienam paveras Himalaju pakalni un kāpumi. Sikimas simts klosteri; jādomā, to ir daudz vairāk. Katrs no tiem vainago pakalna virsotni. Mazais templis Cakongā. Lielais klosteris Rinčenpongā. Nākamajā kalnā baltais Pemajan-dze, augstāk — Sanga Čelings. Tašidings gandrīz nav redzams. Otrā ielejas pusē — Dalings, tam pretī — Roblings, bet vēl tuvāk — Namdze. Klosteri saskatāmi četrdesmit jūdžu attālumā. Neaizmirsīsim — šeit var redzēt neparasti tālu.

Un atkal siena mūsu priekšā aizsedz Tibetu. Un nevis robaina ķirzakas mugura, bet sniegbalta josta stiepjas pa sienas virsotnēm — zemes josta. Noliksim bultiņu pret ziemeļiem — tur jābūt Mēru kalna pakājei.

Talmudā teikts — balodis atnesis Noasam pirmo olīvkoka zariņu no Morija kalna. Kā Morija, tā Mēru kalns ir Āzijā. Šeit ir visa sākums. Ceļinieku un meklētāju sākums. Šeit pacelts pirmais Svētītā Maitrejas — Mesijas — Muntazara tēls. Trīskārt varenais M\ Šeit, pāri visiem strīdiem, mācības pacēlušas jaunās Pasaules olīvzaru. Šeit novēlēta Pasaules Kopiena.

Pats pienāca, pieskārās, pielika roku mūsu teltij. Kas ir šis cilvēks ar garo melno bizi, ar tirkīza auskaru, baltā kaftānā? Vietējais svētbilžu gleznotājs — lama Pema Dondubs.

Mēs pajautājām: «Vai vari mums uzgleznot gluži tādu pašu Svētīto Maitreju kā Tašilunpo?» Apņēmās — un tagad sēž uz tepiķīša baltās galerijas stūrītī un daudzām krāsām zīmē simboliem bagāto Svētītā Vaigu. Sagatavo audumu gleznai, uzliek pamatu, nogludina ar gliemežvāku. Gluži kā krievu ikonu gleznotāji. Tāpat saberž krāsas, tāpat silda tās uz ogļu pannas, tāpat iesprauž rezerves otu biezajos melnajos matos. Un viņa sieva, tibetiete, palīdz sagatavot krāsas.

Un tā baltās galerijas stūrītī krāsās atplaukst sirdī iznēsātais tēls. Visi simboli izceļ Svētīto. Gan briesmīgais, putnam līdzīgais Garuda, gan gudrie Nagi un Ganeša — laimes zilonis, un Cintamani — Zirgs, kas uz muguras nes brīnišķo akmeni, Pasaules dārgumu. Vesels izraudzīto tēlu svētais riņķadancis. Bet uz vaiga un cēlajām rokām tiek uzklāts tīrs zelts.

Un, tāpat kā mūsu ikonu gleznotāji, lama — svētbilžu gleznotājs — darba laikā dzied baznīcas dziesmas. Dziedāšana aug skaļumā — tātad ķēries pie paša Svētītā Vaiga.

Un vēl brīnums, kas iespējams tikai šajā zemē. Dziļā krēslā, kad briestošais mēness piesaka savas tiesības, mājā atskan paštaisītās flautas sidrabainā balss. Tumsā uz tepiķīša mākslinieks lama plūstoši spēlē Maitrejas — Mesijas — Muntazara Vaiga priekšā.

Zemes stīgas!

III PIRPANDŽALS (1925)

Kur gājušas pāri lielo mongoļu ordas? Kur palikusi izzudusi Izraēla paaudze? Kur ir «Zālamana tronis»? Kur iet Kristus - Ceļinieka takas? Kur atblāzmu samaņu bonpo — dēmonu reliģija? Kur atrodas Sa-limara — Džahangira dārzi? Kur ir Pamira, Lhasas, Hotanas ceļi? Kur meklējama noslēpumainā Amarnata ala? Kur Aleksandra Lielā taka uz aizmirsto Taksilu? Kur Akbara siena? Kur mācīja Asvagoša? Kur apcerē grima Avantisvamlns? Kur ir Maurju Candraguptas cietokšņi? Kur valdnieka Ašokas gudrības akmeņi?... Viss ir gājis cauri Kašmirai. Šeit ir senie Āzijas ceļi. Un katra karavāna pazib kā lielo Austrumu būtības sastāvdaļa.

Šeit ir smilšu tuksneši ceļā uz Pešavaru; un zilās Sonamarga virsotnes; un Sodžilas baltās kraujas. Un ērgļu lidojumā jaušams tas pats nesalaužamais gars; un straujajos zirgos — tā pati negrozāmā virzība. Un rožu un Kašmiras šaļļu pasaule nelīdzinās aizmirstajai un noslēgtajai Kašmiras asmeņu pasaulei.

«Svētpavasaris». Kad kopā ar Stravinski to sacerējām, nenāca ne prātā, ka Kašmira sagaidīs mūs ar šo iestudējumu. Naktsmītnē Gari, kad zvaigznes iemirdzējās gaišajās pavasara debesīs un iezilgojās kalni, mēs pamanījām kalnos uguntiņu virtenes. Ugunis šaudījās, attālinājās un dīvaini virpuļoja. Un visās nogāzēs iemirdzējās šīs uguns procesijas. Lejā, ciematā, arī sakustējās tumši silueti, vicinot darvas lāpas garos kātos. Ugunīgie apļi vēstīja par ziemas salu beigām. Un dziesmas sludināja svētīto pavasari. Šie svētki ir devītajā martā.

Lakstīgala dzied ābelē. Dzeguze nokūko garu mūžu. Pļaviņā izklāti balti audekli un burbuļo patvāris. Sar-kani un dzelteni āboli un sātīgi plācenīši tiek piedāvāti visiem, kas apsēdušies pavasara zālītē. Vijolīšu actiņas un balti dzeltenās narcises auž raibu tepiķi. Bet vakarā ezeru krasti būs pīļu un zosu baru nosēti. Pavasarīgajās pļaviņās iznāk mazie lāči. Un neviens no tiem nebaidās, ja nu vienīgi no lāču mātes...

Lēzenie upju krasti. Strūdzinieku virtene velk slēgtas laivas... Pa plato ceļu velkas vērši, un čīkst rati. Trīssimtgadīgās platānas un slaidās papeles apsargā ceļus. Un sveiciena smaidā bieži jo bieži pamirdz pretimnākošo ceļinieku zobi.

Siena šķūnī kamanas — krievu platās ragavas. Pagalmā virs akas čīkst vinda. Salmu jumts — zaļas sūnas cauraudzis. Ceļmalā — salīkuši vītoli. Bērnu sveicienu čala. Kur gan tas ir? Šujā vai Kolomnā? Tas ir Srinagarā — «saules pilsētā».

Baltas vēderainas kolonnas; sīks ornamentu raksts; stāvas akmens kāpnītes; apzeltīts tempļa jumts; čīkstoši apgleznoti logu slēģi; sarūsējušas slēdzenes; zemas durtiņas, grieztas balustrādes, sašķiebušās akmens grīdas plāksnes, vecas lakas smarža, mazas logu rūtis. Kur mēs esam? Rostovas Kremlī? Suzdalas klosteros? Jaroslavļas tempļos? Un neskaitāmi kovārņu bari. Un kaili zari aiz logiem. Tā ir Kašmiras maharadžas centrā -la pils. Interesants ir viss, kas no sendienām saglabājies. Vēlāk piebūvētais izskatās šausmīgi.

Uz ceļiem daudz Forda mašīnu. Viesnīcas ēdamzālē pavīd amerikāņu sejas. Juveliera bodītē blakus karajas divas gleznas: viena — Deli ainava, otra — skats uz Maskavas Kremli. Starp kristāliem, kuros var ieraudzīt likteni, starp Kašmiras safīriem un Tibetas tirkīziem zaļi spīd Ķīnas pusdārgakmeņi žadeīti un kā ziedoši dārzi plešas šūto kaftānu malas. Muzeja istabas kā dārgas šalles nobārstītas ar sīku irāņu rakstu, un likteņa izraudzītā Gandhara savieno vienā veselā sa-šķeltos Rietumu un Austrumu atzarus.

Klosteru un tempļu īpatnībā, grieztajos stūra drakonos, četrslīpju jumta torņos ir negaidīts Norvēģijas veco koka baznīciņu un Ķīnas pagodu savienojums. No viena avota nāk romāņu himera, Altaja zvēru ornaments un Ķīnas Turkestānas un Ķīnas zvēriņi. Sibīrijas tautu takas ir tālu aiznesušas vienādu izdaiļojumu jēgu.

Stingri stāv Akbara cietoksnis. Bet, kad uzkāpsiet pa visām kraujām un pakāpēm, ieraudzīsiet, ka vecie ķieģeļi un kleķa saistviela ar grūtībām turas kopā. Velves draud sabrukt.

Nišada — Akbara dārzs — plešas no ezera līdz piekalnei. Vieta ir augsta. Celtnes — atturīgas, un stūros —

viņu iecienītie tornīši. Vienkāršs un skaidrs raksturs.

>

Šalimara — Džahangira dārzs — arī pauž sava saimnieka raksturu — viss «sevis dēļ». Mazāk — ārējās pievilcības, vairāk — greznības. Tās greznības, kas mogolu pēctečus noveda līdz galējai nabadzībai. Pēdējais mogols Deli pilsētā slepeni pārdeva pils mēbeles un plēsa nost Šahdžahana un Aurangzeba piļu sienu apda-rinājumus. Tā beidzās dižā dinastija.

Kašmiras audējs katru rakstu pavadījis ar īpašu piedziedājumu. Par lielu darba harmoniju liecina tāda ritma meklēšana.

Neviena dziesma nevēsta, kādēļ kalns «Zālamana tronis» nes savu vārdu. Šī vieta taču ļoti sena. Jau Džanaka, Ašokas dēls, tur uzcēla vienu no pirmajiem budistu tempļiem. Pēc septiņiem gadsimtiem templi pārbūvēja un veltīja Mahādevam... Bet kādēļ Zālamana vārds? Zālamana vārdu kalns ieguvis pēc leģendas: Zālamans, vēlēdamies glābties no valdnieka dzīves ierobežojumiem un galma nastas, uz lidojošā paklāja ar iemīļoto sievu pārcēlies uz šo kalnu. Vai atceraties par Zālamana «lidaparātu»? Tāds pats kalns ir Turkes-tānā un Persijā.

Ne tikai «Zālamana tronis» pārnes apziņu Bībeles sfērās. Sindas ielejā nezin kādēļ īpašā godā tiek turēts pravietis Elija. Ļoti skaistas ir leģendas par to, kā pravietis, sēdēdams alā, glābis zvejniekus un ceļiniekus. Dažādos veidolos — gan labsirdīgs, gan bargs — pravietis ieradies aizstāvēt taisnības un godprātības lietu. Musulmaņi un indusi, daudzu iemeslu dēļ būdami izolēti, vienādi godā pravieti Eliju.

Violetie īrisi vienmēr atgādinās musulmaņu kapsētas. Tās pārpludinātas īrisiem. Kāds prieks! — saplaukuši ceriņi, māj zvaniņiem maijpuķītes, balts šūpojas pīlādzis...

Pēc mūsdienīgās Kašmiras «smalkā zīmējuma» var atpūsties Martandas un Avantipūras drupās. Arī šeit uzplaukumu iezīmēja devītais un desmitais gadsimts. Šeit aziātu šūpuļa romaneska ir svinīgi saplūdusi ar līksmo Višnu kultu. Jūtams, ka arī šeit — uz Himalaju kalnu safīra fona — kādreiz pacēlušās varenas celtnes. Atraktas tikai daļēji. Lēzenie sanesu pauguri apslēpj veselas pilis un pilsētas. Āzijas varenības aina vēl nav izpausta. Tikai dažas tās dzirksteles var manīt uz nejaušām lappusītēm. Mīlošas rokas piepildīs brīnišķās apziņas kausu.

«Slava tev, Hatora, mūsu Hor, esības Dievs, zemes aizsargātājs, kas savaldījis tuksnesi ar sava ureja čūsku, kas bultas šauj bez loka kā dieviete Sehmeta. Valdnieka mēle liek bēgt aziātiem.» Tā skan himna par godu faraonam Senusertam III. Diviem izteicieniem ir īpaša nozīme. «Kas bultas šauj bez loka» — spējīgs iedarboties no attāluma. «Kas savaldījis tuksnesi ar sava ureja čūsku» — liek atcerēties senāko Āzijas kultu — sievas un čūskas kultu. Āzijas un maiju kolonnu čūskveidīgie kapiteļi runā par to pašu kultu — gudrās sievas kultu. Uz to pašu norāda vecs trauks, kas atrasts Kašmirā: vidū sēž čūsku valdnieks ar burvju ziedu rokā. Valdniekam ir divi pāri roku — melnas un gaišas, jo gudrībai vajag pilnu apbruņojumu. Valdnieka priekšā — sieviete ar pārsegu uz galvas, sievietei valdnieks sniedz gudrību. Visa grupa attēlota uz daudzu čūsku fona, kas izslējušās ar kopā sakļautām galvām. Ap vidējo zīmējumu — atsevišķu valdoņu figūras. Ap kaklu tiem čūskas attēli. Šī gudrības zīme liek džiniem cilvēka vai zvēra izskatā kalpot un palīdzēt zīmes valkātājam. Garā caurulē džini pārraida tālas vēstis. Džini atnes puķes dzīves izdaiļošanai. Džini dzīvnieku izskatā pārvietojas pa gaisu. Džini atnes lādītes ar dārglietām. Džini ir sargi. Tā tiek glabāta senā gudrības zīme.

«Gulidžan — Marda», «Ilo — Aladin — Šabaša», «Ilaila — Suleiman» — sakliedzas airētāji. Airi ar sirdsveidīgo lāpstiņu šķeļ dzelteno ūdeni.

Mūsdienu Srinagarai ir ne vairāk par 150—200 gadiem. No senās «saules pilsētas» nekas nav atlicis. No vecajām mošejām palikuši tikai karkasi. «Krastmalas» kroplīgajā segumā redzamas lielisku devītā, vienpadsmitā gadsimta akmens reljefu pēdas. Atsevišķas drumslas, nekas tās nesaista ar mūsdienu netīrajām mājelēm.

Vecie tilti drīz sabruks. Kas licis pamatus Kašmiras kanāliem? Kas apstādījis ceļus ar blīvu papeļu dzīvžogu? Vai to nav paveicis kāds atnācējs no Vidusāzijas, kur ziema spiež iezīmēt ceļus un smiltīm vajadzīgi apūdeņošanas kanāli? Un no kurienes šīs šikaras — vieglās gondolveida laivas?

Pa līdzeno krastmalu gājām ķēdītē. Dzeltenie ūdens klajumi atgādināja Volgu vai Misisipi. Upe Dželama — Kašmiras nervs.

Vislielākais ezers ir Vulars — visskaistākais un visbargākais. Divas naktis draudīgi viļņi trieca laivu pret mālaino sēkli. Vēl būtu te uzkavējušies, vēl būtu pastrādājuši, bet mūsu «šķirsts» var sašķīst gabalos. Visapkārt — skaistums. Vienos sniegos vizošais Pirpan-džals ir uz rietumiem. Uz ziemeļiem un austrumiem — blīva kalnu siena. Srinagaras tāles — uz dienvidiem. Pirms saules rieta virs Pirpandžala parādās brīnišķā Valhallas pils, bet no rīta — kristālzilie austrumu kalni. Gaiss ir tik neparasti caurspīdīgs, ka uz tālajiem sēkļiem zirgu barā ir saskatāms katrs zirgs. Austrumos redzama saliņa. Uz tās — tempļa drupas un reizēm sēž domās iegrimuši sadhu un faķīri. Reliģijas pasaule Kašmirā tā neduras acīs.

Sagruvušā tempļa detaļas varētu novietot jebkurā romāņu stila dievnamā. Goti daudz klejojuši un visur atstājuši sava stila iezīmes. Sieviešu cepuru greznojumi atgādina gotu fibulas. Tikai vara ietvarā sarkanās emaljas vietā — sarkani stikliņi.

Ap laivu šaudās lauku bezdelīgas. Pa bortu cēli soļo pupuķis. Virs laukiem trallina cīrulītis. Ciemata vidū paugurs — akmeņiem izlikta kapsēta — gluži kā mūsu ziemeļu ciematā. Uz paugura — kapliča ar zaļu daudzslīpju jumtu. Vecas, žuburainas platānas sargā kapsētas mieru. Ciematu tuvumā ir tempļu un «pilskalnu» atliekas — smilšaini pauguri ar apbērtām senlietām. Vakarpusē airētāji velk stieptās strūdzinieku dziesmas, un aizraudamies rej suņu bari. No tālajiem ziemeļiem līdz dienvidiem viens un tas pats dzīves ritms. Pārsteidzoši!

Ziemeļaustrumos no Vulara kalni pašķiras. Šajā atvērumā jaušas pārliecinošs aicinājums. Pašam Ban-dipūras ciemam piemīt īpašs raksturs. Kad tuvojaties pastam, jūs apjaušat vietas nozīmīgumu. Šeit pavēršas kalnup Gilgitas ceļš. Jūs aizejat līdz pirmajam pacēlumam un vērojat līkumaino augšup vedošo taku. Pārejas virsotnē ir pirmā naktsmītne. Tālāk ceļš virzās pa pašu kalnu kori, kur joslām baltojas sniegs, tad atduras pret jaunu slieksni. Gilgita un Citrala ir īpaši nepieejamas. Grūts ir ceļš uz Ladaku, bet Gilgita un Citrala tiek sevišķi aizsargātas. Violetas un purpurīgas klintis, sniegotu virsotņu zilgme. Katram jātniekam čalmā pievērš uzmanību: vai nenāk no ziemeļiem? Acis seko katrai apkrauto zirdziņu virtenei. Ievērojams nostūris!

Lāde, sardze, patvāris, tēja, cepure un daudzi citi vārdi dīvaini un skaidri skan kašmiriešu valodā. Un pītās vīzes atgādina par citiem — ziemeļu ceļiem.

Laivinieks rīko mums kašmiriešu pusdienas. Ierodas seši pavāri. Galdu apber ar zilajiem īrisiem. No rīta mums deva vienīgi tēju. Sobra un viņa brālis Ramzana, un attapīgais Ibrahims, un vēl kādi tur nepazīstami brāļi un tēvoči, un, iespējams, pats simtgadīgais vectētiņš, kas sēž virtuves laivā ar pīpi mutē, — visi ir kaut kādas noslēpumainības pārņemti. Beidzot — sešos vakarā — parādījās noslēpumainās pusdienas. Citu pēc cita pasniedza divdesmit septiņus ēdienus. Un katru vajadzēja nogaršot. Sešu pavāru izsmalcināto gardumu uzskaitījums būtu bijis garš un savdabīgs. Dažādos vārdos saucās šī auna gaļas un garšvielu apoteoze. Un kā lai pavēsta, ka tieši pusdienu izsmalcinātība mums likās tik svešāda.

Kašmiriešu dziedāšana. Septiņi baltās čalmās. Viens — ruds ar garu sitāru. Trijiem ir sāzas. Dziļumā sēž meistars ar divām bundžiņām — tablām. Pa ma-lām — divi dziedoņi, vidū — dziedātāja zilā šallē, ar sudraba rokassprādzēm un auskariem. Dzied persiešu, arābu, urdu un kašmiriešu dziesmas. Gluži kā asīriešu ciļņos dziedātāja paceļ rādītājpirkstu vai kreiso delnu vai arī sakrusto rokas pie pieres. Dažbrīd pietrūkstas kājās un viegli kā pīlīte aptek apli. Persiešu dziesma «Sūram» — šķiršanās un mūžīgo atmiņu dziesma. «Sah-naz» — arābu dziesma: «Visbagātākais nepaņems bagātības sev līdzi pēc nāves.» «Kad Kristus augšāmcēlās, visi kalpi slavēja Viņu.» Urdu dziesma: «Lai cik tālu būdami, divi draugi domā viens par otru. Pasaule ir niecība, un katram no tās jāšķiras.» «Košur» — kašmiriešu dziesma: «Tu dodies pa ceļu, bet esi man neredzams. Iedevi man dzīves dzērienu un pameti mani. Viss Dieva rokās.» «Ja esmu ieraudzījis vienu cilvēku vai sievieti, — esmu ieraudzījis visu pasauli.» «Ka-mač» — kašmiriešu dziesma: «Kristu slavina dažādiem vārdiem. Viņš bija spožāks par sauli un par mēnesi.»

Tā astoņi musulmaņi, neaicināti un negaidīti, uz sarkanā tepiķa sēdēdami, līdz pusnaktij slavina Kristu un pasauli. Līdz ar viņiem, šūpodamies un baltās čalmas grozīdami, dzied visi laivinieki. Kā meža šalkas dūc sāzas. Un mūsu konfūcists ķīnietis daudzina tibetiski:

5

«Jak podu!» — «Labi!» Pēc tam dzied Rimski-Korsakovu un iejūtīgi klana kašmiriešu čalmas. Viena apziņa! Beidzam ar dziesmu par Akbaru. Un pusnakts paiet bez jebkādām negācijām. Un viss abpusēji rastais tiek pieņemts ar laipnu smaidu.

Vai iespējams šo saprašanās nakti pārvērst zemis-kuma nejēdzībā? Jādomā — var. Redzējām apkaunojošās vēstules, kuras ārzemnieki sūtījuši iezemiešiem. Apkaunojošos pieprasījumus pēc miesas. Vai iespējams smaidu nomainīt ar zvērisku grimasi? Nav grūti, protams. Var izsaukt visādu nejēdzību šausmas. Var iznīcināt vispārēju labklājību. Var aiziet ar degošu kauna zīmi. Var aiziet nekulturāluma un aizspriedumu tumsībā.

Kā Sikimā, tā arī Kašmirā pārsteidz garīgā izpratne. Neesi vēl domu izdomājis, kad sarunbiedrs jau atbilstoši reaģē. Un cik daudz laba var pārraidīt pa šīm sajūtu stīgām.

Un atkal ritmiski sasaucas airētāji: «Ampoš — pampoš,» «Dazgir — Kašmir,» «Sahanšah — padišah.» Bet šie saucieni nozīmē: «Rožu zeme», «Templis», «Valdnieku valdnieks», «Lotoss», «Cilvēks», «Viss kārtībā»...

Dzīvojam Pirpandžala pakalnos. Nepārtraukti negaisi — apnicīgi, trīs dienas no vietas. Krusas graudi — baloža olas lielumā. Zvaigznes — kā sveces! Zemestrīces — katru nedēļu.

Sibīrijā ir tādi paši pilskalni uz stāviem pauguriem, ap tiem vijas grandošas straumes. Ciedru un priežu birzis bargi sargā šīs mītnes, bet augstumos spīguļo baltās kalnu cepures. Dzeņi, ūbeles, vālodzes, muskusa auni un kalnu kazas. Tā arī dzīvojam dzeltenā, nekrāsotā kalnu namiņā. Ja spīd saule, viss ir priežu smaržas pieliets, bet ja negaiss... Trīs diennaktis baismīgi dārdināja un naktīs žilbināja. Zibeņu loks! Un lietusgāzes un krusa sasita baltas zaļās pakalnes. Bargi laiki!

Atļauja doties uz Mazo Tibetu pēc trīs nedēļu gaidīšanas ir saņemta. Tūkstošiem rūpiju iztērēts braucieniem un telegrammām. Gadās, ka vispār uz vēstulēm neatbild.

Sērija «Austrumu Karogi» ir izveidojusies. 1. — «Būda Uzvarētājs» dzīvības avota priekšā. 2. — «Mozus Vedējs» — kalna virsotnē, debess mirdzuma apņemts. 3. — «Sergijs Cēlējs» — strādā visiem spēkiem. 4. — «Himalaju sardze», ledājos. 5. — «Konfūcijs Taisnīgais» — ceļinieks trimdā. 6. — «Jenno Gujo Dja» — ceļinieku draugs (Japāna). 7. — «Milarepa Dzirdošais» — rītausmā devu balsis saklausījušais. 8. — «Dor-dže Drosmīgais» — aci pret aci ar pašu Mahākālu. 9. — «Saraha — Krietnā Bulta», kas nekavējas labu mērķu dēļ. 10. — «Muhameds Hira kalnā (ercenģeļa Gabriela vēsts)», teiksma. 11. — «Nāgārdžuna — Pūķa Uzvarētājs» redz zīmīgu parādību pie Nagu valdnieka ezera. 12. — «Oirots — Baltā Burhana sūtnis», Altaja ticējums. Klāt vēl darbi, kas jau ir Muzejā: 13. — «Pasaules Māte». 14. — «Kristus zīmes». 15. — «Laodzi». 16. — «Dzonkaba». 17. — «Padma Sambhava». 18. — «Kauss». 19. — «Senais Pūķis».

Mongolijā ir ļoti sens paradums. Tautas nelaimes vai bada gadījumā lamas uzkāpa augstā kalnā un ar burvju vārdiem palaida pa vējam papīra zirgus. Zirgs ir Būdas simbols, spēka un laimes simbols. Un virpuļodami lidoja valkīru zirgi, Svetovita zirgi, nesdami palīdzību nepazīstamiem nelaimīgajiem. Dvinas krastā sēdēja Prokopijs un svētīja nepazīstamos kuģiniekus; Āzijas kalngalēs lamas sūtīja zirgus nepazīstamiem cietējiem. Un šajā nepazīšanā — tā pati rūpē par vispārējo labumu. Šādi lamu paradumi ir vērtīgi. Tā nav «sēdēšana zem koka», tas nav izplatījumā raidīts lūgums, tās nav rituālu fīgurālās kustības, tā ir «pavēle» palīdzēt nezināmiem cietējiem, kalnu balss, kas pieprasa, lai aprimtu ļaužu posts.

Nedrīkst aizmirst vēl divus aizkustinošus tēlus. Viens ir tā saucamā maniheisma dibinātājs Mani, kas trešajā gadsimtā tika sists krustā pie Persijas pilsētas vārtiem — par mācību sintēzi un par kopienas ideju. Otrs ir Guru Kambala, kas atdeva savu galvu par uzticības un kalpošanas simbolu. Gan Kambala, gan zirgi būtībā arī iekļaujas «Austrumu Karogos».

Maniheisms pastāvēja ilgi. Tā sekotāji, maniheji, pašā Itālijā dzīvoja pat vēl XIV gadsimtā. Iespējams, ka no viņiem Benoco Gocolli pārņēma freskas saturu par četrām valdnieka dēla Sidhārthas - Būdas sastapšanās reizēm, kas apskaidroja prinča apziņu. Indusu valdoņa vietā virzās itāļu senjoru kavalkāde. Arī dažos Austrumu traktējumos kaut kur apziņas stūrītī mīt Gocolli raksturīgā fantastika ar tās krāšņi rotātajām klintīm un skuju kokiem, ar zeltītajām cepurēm un košo karogu smailēm. Austrumnieku stāvi sēž seglos, un čalmas sirsnīgi apņem ķiveres — gluži kā krustnešu simbolos. Kas tas ir? Vai krustnešu karagājienu atskaņas, par kurām sapņoja pat flāmu gleznotāji? Vai arī senāka Mani ticību sintēzes forma ir skārusi un sasaistījusi Austrumu un Rietumu apziņu? Cik daudz neizskaidrojamu parādību! Cik daudzu vārdi ir nopulgoti! Cik daudz patiesu, zinātnisku meklējumu ir samests vienā kaudzē ar atkritumu drazām! Nākamībā pētījumiem jāizceļas ar taisnīgumu, kas brīvs no aizspriedumiem.

Vēl kāda saikne, kas vieno Austrumus un Rietumus. Vai atceraties Turfanas Pasaules Māti ar mazuli? Varbūt Āzijas vidū maniheji vai nestorieši atstājuši šo tēlu? Vai, ticamāk, šis tēls palicis no daudz senākiem laikiem un ticis pārveidots. Kālī vai Guaņiņa — kas zina, cik tām gadu simtu? Tās ir sievas un čūskas simbols. Un šī simbola vecums nav aprēķināms. Ne jau uz Bībeles lappusēm, ne jau uz Kabalas simboliem norāda šis tēls. Neesošie kontinenti jau ir izveidojuši Pasaules Mātes — šīs gaismu nesošās matērijas — skaistumu. Tikai gara tumsība spriedelē par vēstures nezināšanu.

Jūs jautājat, kā mēs iztiekam bez teātriem. Mums katra diena ir teātris, tikai ne aiz rampas, bet dzīvē. Gan ķīniešu teātris — ar leģendām par neparastām tautām. Gan draudīgā Kašmiras tirgoņu - šaitanu deja. Gan draudoša policista monologs. Gan viļņu sadragātās laivas drāma. Gan zirgu procesijas. Gan klusās vakara dziesmas. Gan krusas un zemestrīces furors. Un nemaz nevajag priekškara veco audumu, nemaz nevajag izkrāsot sejas, kad visa pasaule piedalās evolūcijas mistērijā. Kad jēdzieni, kas ieguvuši citu jēgu, dzīvē ienāk tik valdonīgi, iekļāvušies Visuma dailes jaunveidojumos.

Karagājienu Mongolijā piesaka, raidot bultu kņazam - valdonim. Bulta, kas atlidoja pie Fjodora Tīrona, nāca no Austrumiem.

Jurijs jāj uz Jarkendas zirga. Es un ķīnietis — uz Hotanas zirgiem. Manam zirgam ir zvaigzne pierē; Jarkendas zirgam iededzināta ķīniešu zīme: krusts kvadrāta vidū — lauka zīme — Tiana.

IV LADAKA (1925)

Indra, Agni un Sūrja — gaiss, uguns un saule! Indusu Trimūrti - Trijotne paliek aiz muguras. Senā Vēdu Sarasvatī — diženā Inda — ved pretī savām sniegotajām iztekām. Ganga — tas ir apsveikums, miers, apcere, toties Inda — kustība, neatlaidība, trauksme. Un tik valdzinoši neatlaidīgi ir tautu virzīšanās ceļi pāri Hindukušam un Pamiram!

Atkal karavāna. Atkal tik viegli aizmirstas dienas un datumi. Dienas piepildījums liekas svarīgāks par tās datumu vai nosaukumu. Līdzīgi ēģiptiešiem, kas dēvēja gadus pēc to kādības, — «kaujas gads» vai «neražas gads» —, var paturēt prātā tikai dienu kādību. Zirga diena, kad zirgi iestiga uz piesnigušā tilta; vilka nakts, kad zvēri ielavījās apmetnē; ērgļa rītausma, kad klinšu ērglis ar švīkstoņu ietriecās teltī; cietokšņa saulriets, kad tik negaidīti skatam pavērās cietoksnis, kas bija pieplacis augstienes ugunīgajai virsotnei... Aiz akmens turbāna vietā izslējās pinkaina cepure... Ceļš uz Būdas zemi.

Būdas īpašības: Sākjamuni — sakju cilts gudrais, Sākjasinha — sakju Lauva; Bhagavats — Svētītais, Satha — Skolotājs, Džina — Uzvarētājs.

Būda sacīja fanātiķiem un svētuļiem: «Visi jūsu likumi ir necili un smieklīgi. Dažs labs no jums staigā kails; dažs nedzer no krūzes vai neēd no bļodas; dažs nesēžas pie galda starp diviem sarunbiedriem vai diviem ēdieniem; dažs nepieņem veltes tādā mājā, kur atrodas sieviete cerībās vai pretim izskrējis suns; dažs neēd no diviem traukiem un pēc septītā kumosa pārstāj ēst; dažs nesēžas uz soliem vai mašām; dažs kails guļ uz durstīgiem augiem vai uz govs mēsliem.

Ko jūs, brīvprātīgie darboņi, gaidāt par savām «smagajām» pūlēm? Jūs gaidāt no laicīgajiem ļaudīm ziedojumus un cieņu, un, kad šo mērķi esat sasnieguši, jūs pieķeraties laicīgās dzīves ērtībām un negribat no tām šķirties. Kad iztālēm pamanāt apmeklētājus, tad izliekaties, ka esat iztraucēti dziļās pārdomās, apcerē. Kad jums pasniedz vienkāršu barību, jūs to atdodat citiem, bet kaut ko gardu atstājat paši sev. Paslepšus nododamies netiklībām un kaislībām, jūs uzliekat pieticības masku. Ne jau tāda ir īstenā pašaizliedzība!»

Sešus gadus Būda veltīja tam, lai pārliecinātu priesteri Kāšjapu. Tika aizdedzinājis pat ugunis uz svešiem altāriem, pirms salauza Kāšjapas seno pārliecību. Tā Būda spēja piepulcēt jaunajai mācībai «vecu autoritāti». Tur, kur plaukst skaistums, zinātniska pieeja un apskaidrota vitalitāte, tur «vecie cietokšņi» ir īpaši noturīgi. Vajag izprast visas grūtības, ar kurām sastapās Būda, laužot senos aizspriedumus, ja reiz bija nepieciešami seši gadi, lai viens cilvēks apgūtu vienkāršības skaistumu un apdzēstu nevienam nevajadzīgo māņticības ziedojumu ugunis.

Nodzīvot astoņdesmit gadus, nemitīgi skolojot, redzēt, kā mācība tiek izkropļota, saprast, ka daudzi valdnieki un garīdznieki pieņem mācību tikai savtīgu apsvērumu dēļ, nojaust, ka tiek gatavota jauna mācības nosacītības čaula...

Viņš, kas pats bija izpratis varas niecību, teica: «Ejiet jūs, nabagie, nesiet tautām glābiņu un labklājību.» Vienā vārdā «nabagie» ir ietverta visa programma. Pienācis laiks, kad zem elka zeltījuma parādās Būdas vaigs, lielā kopiennieka vaigs, kura mācība vērsās pret īpašumu, pret slepkavošanu, nodzeršanos, pārmērībām. Parādās varens tēls, kas aicina uz vērtību pārvērtēšanu, uz darbu un izzināšanu.

Daudzas reizes tika attīrīta Būdas mācība, un tomēr tā ātri pārklājās ar aizspriedumu kvēpiem. Dzīvīgums pārvērtās traktātu blāķos un metafiziskā nomenklatūrā. Nav jābrīnās, ka vēl šodien paceļas Lamajuras klostera, bonpo ticības balsta, sienas. Bonpo — ar saviem šamaņu izsaukumiem, kas radušies ilgi pirms Būdas dzimšanas.

Un tomēr radās noderīga atziņa — pierada attīrīt mācību. Protams, ne jau izdaudzinātās Radžagrihas, Vesali un Patnas saeimas atdeva mācībai tās pirmatnējo vienkāršību. Bet atsevišķi garā stipri skolotāji no sirds centās atjaunot mācības lielisko veidolu. Atiša, sagrāvis nosacījumu mūri, cīnījās ar tumšajām bonpo burvestību paliekām. Asvagoša, visas ziemeļu Mahājānas radītājs, uzskatāmības un pārliecināšanas labad pielietoja dramatisku uzvedumu formu. Drosmīgais Nāgārdžuna smēlās gudrību pie Jumdzo ezera — sarunās ar Nagu, «čūsku ķēniņu». Tibetas Orfejs Milarepa, allaž dzīvnieku ielenkts, klausījās kalnu balsu vēstījumus. Varens bija dabas spēkus apvaldošais Padma Sambhava, kaut arī viņš neatteicās no «sarkano cepuru» izkropļotās nosacītības. Skaidrais un darbīgais Dzonkaba, «dzelteno cepuru» dibinātājs, bija iemīļots visos ziemeļos. Un daudzi citi — vientuļi, paredzēto evolūciju izprotoši — tīrīja putekļus no Būdas novēlējumiem. Viņu pūliņi no jauna tika noklāti ar mehānisko rituālu piesmakušo slāni. Šaurais «mietpilsoņu» prāts, pat atzinis Būdas mācību, tomēr centās to ieterpt pec savas aizspriedumainās saprašanas.

Ne pie Alaras Kaļamas, ne pie Udakas Ramaputas Būda nerada glābiņu nesošos lēmumus. Uz dzīvīgumu virzošais Pārveidotājs nevarēja aprobežoties ar parunāšanos par «Rigvēdu». Tālu dodas Būda — uz kalnu slēptuvēm. Teiksma aizved drosmīgo meklētāju līdz Altajam. Leģendu par Balto Burkānu Altajā zina daudzi, tā dzīvo. Pie noslēpumainās Uruvelas Būda tuvojas visa uzkrātā izteikšanai visvienkāršākajā veidā. Un Nairanžaras krastos pār Budu nāk apskaidrība —jārunā par kopienu; jārunā par atsacīšanos no privātīpašuma; jārunā par nozīmi, kādu iegūst darbs, kas veikts dēļ kopēja labuma; jārunā par izziņas jēgu. Zinātniska pieeja reliģijai — tas bija īsts varoņdarbs. Priesteru un braminu savtīguma atmaskošana bija drosmes kalngals. Atklāt cilvēka apslēpto spēju sviras bija neiedomājami grūti. Ķēniņam ierasties varena nabagā veidolā bija neparasti skaisti!

Cilvēces evolūcijas apzināšanā kopienas atbalstītāja Būdas tēls ieņem neapstrīdamu, brīnišķu vietu.

Budam vajadzēja fiziski sadzirdēt dzimtās pilsētas Kapilavastas sagrāves dārdus. Konfūcijam nācās kā trimdiniekam braukāt no vienas vietas uz otru. Un viņa ceļojumu rati kopā ar viņa sacerējumiem un mūzikas instrumentiem novietoti templī. Tas nav nekāds brīnums, jo Konfūcija mācības pamatā likta tā pati kopiena. Atcerēsimies viņa mācību: «Ja mīlestība liesmos mirstīgo sirdīs, tad visa pasaule būs līdzīga vienai ģimenei. Visi ļaudis būs kā viens cilvēks, visas lietas apbrīnojamās savstarpējās vienotības un kārtības dēļ liksies kā viena un tā pati būtne. Mums jāmīl citi kā sevi pašu, tātad mums jāvēl tiem viss tas, ko vēlam sev.» «Liekulība ir visnīstamākais netikums.» «Tas, kas tikai nēsā labdara masku, ir līdzīgs ļaundarim, kurš dienā izliekas par godīgu cilvēku, bet naktī laupa sava tuvākā mantu.»

«Sargies no tiem, kuri pārlieku pūlas būt labdarības slavinātāji, nevis tās sekotāji. Nepievilies no viņu gudrajiem spriedumiem — tos var gan uztvert kā pārliecinātas dvēseles izpausmes, tomēr tie ir vienīgi samaitātā prāta un iedomātā sirds aicinājuma auglis. Ļaudis, kas ar zināmu iejūtību runā par lēnprātību un pieticību, par vispārības labklājību, ne vienmēr paši uz to tiecas.»

«Atturība, vienkāršība apģērbā, pieklājība, zinību un mākslas izpēte, riebums pret glaimotājiem, mīlestība uz zemākajiem, pašaizliedzība, saprāts, pastāvība, labsirdība — tāda ir pienākumu būtība».

«Apgūsti zinības un daiļās mākslas, izlieto uzkrātās gudrības.» «Skopulis, vienmēr nemierā esošs, kļūst citiem bīstams un pretīgs. Lai saprāts vada visus tavus darbus!»

«Lai saprastu, vai cilvēks ir labs vai ļauns, nav labāka paņēmiena kā skatīties acu zīlītēs; jo acu zīlītes atklāj netikumus, kas apslēpti sirdī.»

«Neliec zemākajiem izjust savu augsto stāvokli, neizrādi līdzīgajiem savu nopelnu pārākumu.»

«Nav nekā tāda, ko nevarētu sasniegt ar neatlaidību. Varu ik dienas atnest grozu zemes, un, tā turpinot, es beidzot uzcelšu kalnu.»

«Cilvēkam jākļūst par debesu un zemes darbinieku.»

«Visas radības baro cita citu.» «Spīdekļi pēc saviem likumiem kustas vienlaicīgi, netraucējot cits citu.»

«Debesu un zemes darbības sadalās neskaitāmās plūsmās, iedarbojoties atsevišķi uz katru būtni. Viņu kopējā darbība veic lielas pārvērtības — lūk, kur slēpjas debesu un zemes diženums.»

«Apziņa, cilvēcīgums un drosme ir trīs lieliskas īpašības, bet, lai tās liktu lietā, ir vajadzīgs patiesīgums.»

«Cilvēku, kas neapjauš savu sūtību, nevar uzskatīt par dižu cilvēku.»

«Vai visam esošajam ir panaceja? — Vai tikai tā nav cilvēkmīlestība? Nenodariet otram to, ko nevēlaties sev.»

«Ja cilvēks spēj valdīt pār sevi, kādas gan viņam varētu būt grūtības, pārvaldot valsti?»

«Gudrais ir noteikts, bet ne ietiepīgs. Esiet lēnīgi vārdos, bet ātri darbībā.»

«Gudrais gaida visu pats no sevis, niecība — visu no citiem.»

«Es mīlu labdarības mirdzumu, ja to nepavada skaļi vārdi un uzspēlēta darbošanās. Kņada, svinīgi paziņojumi — tās ir diezgan otršķirīgas lietas tautu izaugsmē.»

«Nejēga, kas lepojas ar savām zināšanām; niecība, kas vēlas pārlieku brīvību; cilvēks, kas atgriežas pie vecvecām ierašām, ir pakļauts nenovēršamām nelaimēm.»

«Bultas šāvējs rāda piemēru gudrajam. Kad viņš netrāpa mērķa centrā, viņš meklē vainu sevī.»

Mācot par kopējo labklājību, Konfūcijam vienmēr bija jātur gatavībā savi ceļojuma rati...

Vecais ķīnietis spriedelē par Konfūciju. Šīs vecās domas saplūst ar veco ķīniešu ceļinieku pēdām, jo viņi atstājuši tik daudz noderīgu ziņu par Indiju un visu Vidusāziju.

Ja Būdas - elka dēļ grūti saskatīt cēlo Skolotāja Būdas Vaigu, tad vēl negaidītāk ir Tibetas kalnos dzirdēt brīnišķas vārsmas par Jēzu. Budistu klosteris glabā Jēzus mācību, un lamas godā Jēzu, kas šeit uzturējies un mācījis. Ja kāds šaubās par to, ka ir šādi dokumenti par Kristus dzīvi Āzijā, tas nozīmē, ka viņš nespēj iedomāties, cik plaša savā laikā bija nestoriešu kustība un cik daudz tā saucamo apokrifo leģendu viņi izplatīja sendienās. Un cik daudz patiesības ir šajos apokrifos!

Lamas zina, ka Jēzus, uzturēdamies Indijā un Hi-malajos, uzrunājis nevis braminus un kšatrijus, bet gan šūdras — pazemotos un strādājošos. Savos pierakstos lamas stāsta, ka Jēzus ir cildinājis sievieti — Pasaules Māti. Lamas norāda, ka Jēzum bijusi noliedzoša attieksme pret tā dēvētajiem brīnumiem.

Lamu pieraksti vēsta, ka Jēzu nogalināja nevis ebreju tauta, bet gan Romas valdības pārstāvji. Impērija un bagātie — kapitālisti — nogalināja Lielo Kopienas Atzinēju, kas nesa gaismu ir darbīgajiem, ir nabagajiem. Gaismas varoņdarba ceļš!

Paklausīsimies, kā Himalajos runā par Kristu. 1500 gadu vecos rokrakstos var izlasīt: «īsa (Jēzus) slepus pameta vecākus un kopā ar tirgoņiem no Jeruzalemes devās uz Indu, lai apgūtu un pilnveidotu Skolotāja likumus.

Viņš uzturējās Indijas senajās pilsētās Džagarnatā, Radžagrihā, Benaresā. Viņu visi mīlēja. īsa dzīvoja saticībā ar vaišjām un šūdrām un tos apmācīja.

Bet bramini un kšatriji viņam teica, ka Brāma aizliedzis tuvoties tiem, kas radīti no viņa vēdera un kājām. Vaišjām atļauts klausīties Vēdas tikai svētkos, taču šūdrām aizliegts ne tikai dzirdēt Vēdas, bet pat skatīties uz tām. Šūdrām mūžīgi jākalpo par vergiem braminiem un kšatrijiem.

Bet īsa neklausījās braminu un kšatriju runās un gāja pie šūdrām, un sludināja tiem pret braminiem un kšatrijiem. Viņš stingri uzstājās pret to, ka cilvēks piesavinās tiesības liegt savam tuvākajam cilvēcisku

cienu.

> _

īsa sacīja, ka cilvēki ir piepildījuši tempļus ar ze-miskumu. Lai izdabātu akmenim un metālam, cilvēks upurē ļaudis, bet viņos mīt daļiņa no Augstākā Gara. Cilvēks pazemo tos, kas strādā vaiga sviedros, lai iegūtu pie grezni klāta galda sēdošā liekēža žēlsirdību. Bet tie, kas liedz saviem brāļiem kopīgo svētlaimi, neiegūs to paši, un bramini un kšatriji kļūs par šūdru šūdrām, bet ar šūdrām mūžīgi kopā būs Augstais Gars.

Vaišjas un šūdras bija aiz pārsteiguma satriekti un vaicāja, kas viņiem jādara. īsa sacīja: «Neklanieties elkiem. Nestādiet sevi vienmēr pirmajā vietā un nepazemojiet tuvāko. Palīdziet trūcīgajiem, stipriniet vājos, nevienam nedariet ļaunu, nekārojiet to, kas ir citiem, bet nav jums.»

Daudzi, uzzinājuši šos vēlējumus, nolēma nogalināt īsu. Bet īsa tika brīdināts un naktī pameta šīs vietas.

Pēc tam īsa bija Nepālā un Himalaju kalnos...

«Izdari brīnumu,» viņam teica tempļa kalpotāji. Tad īsa sacīja: «Brīnumi sākās kopš pirmās dienas, kad tika radīta pasaule. Kas tos neredz, tam liegta viena no labākajām dzīves veltēm. Bet posts jums, cilvēku naidnieki, posts jums, ja gaidāt, ka Viņš ar brīnumiem apliecinās savu varenību.»

īsa mācīja, ka nav jāpūlas ar acīm ieraudzīt Mūžīgo Garu, bet tas jāizjūt ar sirdi un pašam jātop par šķīstu un godājamu dvēseli... «Neupurējiet cilvēkus, kā arī nenogaliniet dzīvniekus, jo viss ir dots cilvēka labumam. Nezodziet sveša mantu — neaplaupiet savu tuvāko. Nekrāpiet, lai paši netiktu piekrāpti. Nepielūdziet sauli, jo tā ir tikai pasaules daļa.»

«Kamēr tautām nebija priesteru, dabas likumi tās vadīja un cilvēki saglabāja šķīstu dvēseli.»

«Un saku jums: sargieties no visa, kas noved no patiesā ceļa un piepilda ļaudis ar māņticību un aizspriedumiem, kas redzīgos padara neredzīgus un sludina lietu pielūgšanu.»

īsam palika 29 gadi, kad viņš atgriezās Izraēlas zemē. īsa mācīja: «Nekrītiet izmisumā, nepametiet savu namu, nenogalējiet savu jūtu cildenumu, nepielūdziet elkus, pildieties ar cerību un pacietību. Ja pacelsiet kritušos, pabarosiet izsalkušos, palīdzēsiet vārgajiem, tad būsiet pilnīgi šķīsti un nevainojami tanī pēdējā

dienā, kuru jums gatavoju. Ja gribat veikt labdarības un mīlestības darbus, dariet tos ar dāsnu sirdi. Lai nebūtu šajā rīcībā cerību uz peļņu vai tirgotāja aprēķina. Peļņas un aprēķina lietas jūs nesatuvinās.»

Tad Pilāts, Jeruzalemes pārvaldītājs, pavēlēja saķert sludinātāju īsu un nogādāt pie tiesnešiem, neizraisot tomēr tautas neapmierinātību.

Taču īsa mācīja: «Nemeklējiet taisnus ceļus tumsā un bailēs, bet apvienojiet spēkus un atbalstiet cits citu. Tas, kas atbalsta kaimiņu, spēcina pats sevi.

Vai tad jūs neredzat, ka varenie un bagātie musina uz dumpību pret mūžīgo debesu apziņu.

Mozus likumus es esmu centies atdzīvināt laužu

y

sirdīs. Un saku jums, ka jūs neizprotat šo likumu īsteno jēgu, to nozīme ir izkropļota; jo ne jau atriebību, bet piedošanu tie māca.»

Pavaldonis saniknojās un aizsūtīja pie īsas savus pārģērbtos kalpus, lai tie novērotu viņa rīcību un ziņotu, ko viņš tautai teicis.

5 _

«Taisnais cilvēk,» uzrunāja īsu pārģērbtie Jeruzalemes pavaldoņa kalpi, «pamāci mūs, vai ir jāpilda ķeizara griba vai ari jāgaida drīzā atbrīvošana?»

Bet īsa, atpazinis pārģērbtos kalpotājus, sacīja: «Es jums neesmu pareģojis, ka jūs atbrīvosieties no ķeizara, es teicu, ka dvēsele, kas grimusi grēkā, tiks no tā atbrīvota.»

Tanī brīdī veca sieviete tuvojās pūlim, bet kāds no pārģērbtajiem viņu atstūma. Tad īsa teica: «Godājiet sievieti, Visuma māti; viņa glabā radīšanas noslēpumu. Viņa ir visa labā un skaistā pamats. Viņa ir dzīvības un nāves avots. No viņas atkarīga cilvēka esība, jo viņa ir balsts cilvēka darbiem. Viņa jūs dzemdē mokās. Viņa seko jūsu izaugsmei. Līdz pat nāvei jūs viņai sagādājat raizes. Pateicieties viņai! Cienījiet viņu! Viņa ir jūsu vienīgais draugs un atbalsts uz zemes. Turiet viņu godā! Aizstāviet viņu! Mīliet savas sievas un cieniet viņas, jo rīt viņas kļūs mātes, bet vēlāk — savas dzimtas ciltsmātes! Viņu mīlestība dara cilvēku cildenu, mīkstina nocietinātās sirdis un savalda negantību. Sieva un māte ir nenovērtējami dārgumi, Visuma rota. No viņām dzimst viss, kas apdzīvo pasauli.

Kā gaisma norobežojas no tumsas, tā sievietei piemīt spēja nošķirt cilvēkā labus nodomus no ļaunām domām. Jūsu cēlākās domas lai pieder sievietei. Smelieties no viņām savu tikumisko spēku, kas ir nepieciešams, lai palīdzētu tuvākajam. Nepakļaujiet viņas pazemojumiem, ar to jūs pazemosiet vienīgi paši sevi. Un zaudēsiet tās mīlestības jūtas, bez kurām šeit, uz zemes, nekas nepastāv. Godājiet sievu, un viņa jūs aizstāvēs. Visu, ko labu darīsiet mātei, sievai, atraitnei vai citai sievietei viņas bēdās, jūs darīsiet gara labā.»

Tā mācīja īsa; bet valdonis Pilāts, baidīdamies no tautas pieķeršanās īsam, kas, pēc ziņnešu vārdiem, gribējis sadumpot tautu, pavēlēja vienam no okšķeriem īsu apsūdzēt.

īsa, kas domāja tikai par savu brāļu laimi, ļoti cieta, īsa teica: «Nav tālu tas laiks, kad pēc Augstākās Gribas tauta šķīstīsies, jo tiks pavēstīta tautu atbrīvošana un apvienošanās vienā saimē.»

Un tad vērsās pie valdoņa: «Kādēļ pazemo savu cieņu un māci padotos dzīvot melos, ja tāpat tev ir dota iespēja apvainot nevainīgo?»

Tā tiek radītas teiksmas un leģendas.

Tik cēlu un visām tautām tuvu Jēzus tēlu glabā budisti savos kalnu klosteros. Un nav brīnums, ka Kristus un Būdas mācības pulcina visas tautas vienā saimē, — apbrīnojami ir tas, ka gaišā kopienas ideja izteikta tik skaidri. Kas gan nostāsies pret šo ideju? Kas apšaubīs vienkāršāko un skaistāko dzīves risinājumu? Un zemes kopiena tik viegli un zinātniski iekļaujas dižajā visu pasauļu Kopienā. Jēzus un Būdas novēlējumi glabājas vienā plauktā. Un senās sanskrita un pali zīmes apvieno šos meklējumus.

Cits avots, mazāk pazīstams, arīdzan vēsta par Jēzus dzīvi Tibetā. «Netālu no Lhasas atradās zinību templis, bagāts ar rokrakstiem. Jēzus gribēja ar tiem pats iepazīties. Mings Stē, visu Austrumu diženais gudrais, mita šajā templī. Pēc ilga laika caur lielām briesmām Jēzus ar pavadoņiem sasniedza šo Tibetas templi. Un Mings Stē, un visi skolotāji plaši atvēra durvis un sveica ebreju gudro. Bieži Mings Stē runāja ar Jēzu par nākamajiem laikiem un par svēto pienākumu, ko šolaiku tauta uzņēmusies. Beidzot Jēzus sasniedza kalnu pāreju, un Ladakas galvenajā pilsētā 4-ē viņu līksmi sveica mūki un nabadzīgie ļaudis. Un Jēzus mācīja klosteros un tirgus laukumos; tur, kur pulcējās vienkāršā tauta, tieši tur viņš mācīja.

Netālu dzīvoja sieviete, kurai nomira dēls, un viņa to atnesa pie Jēzus. Un daudzu ļaužu klātbūtnē viņš uzlika bērnam savu roku, un bērns piecēlās vesels. Un daudzi atnesa bērnus, un Jēzus izārstēja tos ar rokas pieskārienu.

Ladakā Jēzus pavadīja daudzas dienas; viņš mācīja, kā pārvērst zemi par prieka valstību. Un ļaudis viņu iemīlēja, un, kad pienāca šķiršanās diena, skuma kā bērni. Un no rīta daudzi nāca atvadīties.

Jēzus atkārtoja: «Es ierados, lai parādītu cilvēka iespējas. To, ko es paveicu, var paveikt ikviens. Un tāds, kāds esmu es, kļūs katrs cilvēks. Šīs spējas pieder visu zemju tautām — tās ir dzīves ūdens un maize.»

Teica Jēzus par māksliniekiem dziedātājiem: «No kurienes rodas viņu talants un šis spēks? Vienas īsas dzīves laikā viņi, protams, nevarēja iegūt gan balss kvalitāti, gan harmonijas likumu zināšanas. Vai tie ir brīnumi? Nē, jo visu lietu pamatā ir dabas likumi. Pirms daudziem gadu tūkstošiem šie ļaudis jau veidoja savu harmoniju un īpašības. Un viņi atnāk atkal un turpina mācīties no dažādām izpausmēm.»

Pēc dzīvīgā Jēzus tēla, ko glabā Āzija, nevar neatcerēties Jevsēuija vārdus no viņa darba «Konstantīna dzīve»: «Lai piešķirtu kristiānismam lielāku pievilcību augstdzimušo acīs, garīdznieki pārņēma tērpus un rotājumus, kādi tika izmantoti pagānu kultos.» Katrs, kas pazīst Mitras kultu, novērtēs šīs piezīmes patiesīgumu. Pārliecinātais jaunplatoniķis, senās filozofijas cienītājs Aleksandrijas Klements mācīja kristiešu bīskapiem.

Nezināšana! Krievu kņazi gāja bojā hanu apmetnēs, jo nevēlējās godāt Būdas tēlu; tanī pašā laikā Tibetas klosteri glabāja jau brīnišķās vārsmas par Jēzu. Aleksandrijas Kirils nonāvēja pašaizliedzīgo Ipatiju, bet tieši viņas skolniekam Sinēzijam vēl pirms viņa kristīšanas piedāvāja kļūt par Ptolemaīdas bīskapu.

Māņticība! Jeronlms ieteica jauntapušajam kristietim mīdīt kājām viņa pagāniskās mātes augumu.

Cinisms! Pāvests Leons X iesaucās: «Cik noderīga mums šī Kristus līdzība!»

Nedrīkst aizmirst Origenu, kas zināja seno mistēriju nozīmi un izprata Jēzus mācības īsto būtību. Ori-gens vēl varēja runāt «Darbu» vārdiem: «Un tomēr ticīgie dzīvoja visi kopā, un viss tiem kopīgi piederēja, tie pārdeva īpašumus un dažādas mantas un gūto sadalīja visiem pēc katra vajadzībām. Un saskaņā pulcējās katru dienu, un, sadalījuši maizi pa mājām, mielojās sirds vienkāršībā un priekā.»

Origens zināja, kādēļ tik svarīga ir vispārējā labklājība, un dziļi ieskatījās patiesībā. Tādēļ baznīca, kas dažkārt tik devīgi dāļā svētā titulu, viņam to atņēma. Tomēr pat naidnieki dēvēja Origenu par skolotāju. Jo viņš piegāja mācībai zinātniski un nevairījās runāt par acīmredzamo.

Par ko apvainoja Origenu? «Svēto dzīves aprakstos» teikts: «Origens, kas sava vērienīgā prāta un plašo zināšanu dēļ bija laikmeta brīnums, divos Aleksandrijas koncilos un pēc nāves arī Konstantinopoles koncilā tika nosodīts kā ķeceris. Origens nepareizi sprieda par daudzām kristiānisma baznīcas patiesībām. Attīstot pareizticībai neatbilstošu mācību par dvēseļu pirmseksistenci, viņš nepareizi sprieda par Kristu, uzskatot, ka tika radīts noteikts skaits garīgi līdzvērtīgu būtņu, no kurām viena izcēlās ar tik dedzīgu mīlestību, ka nedalāmi savienojās ar Augstāko Vārdu un tapa par tā nesēju uz zemes. Turēdamies pie ķecerīgajiem uzskatiem par Dieva - Vārda iemiesošanos un pasaules radīšanu, Origens nepareizi izprata arī Kristus nāvi, iedomājoties to kā garīgi atkārtojamu garīgajā pasaulē. Origens pārāk daudz ko piedēvēja dabas parasto spēku darbībai...» Ir gan bijuši labi koncili, kas varēja uzstāties pret bezgalīgo, kosmisko matērijas būtību!

Sergijs, Kopienu Cēlējs, aizliedza saviem darbiniekiem pieņemt dāvanas. Ēdienu un mantas drīkstēja ņemt vienīgi apmaiņā pret darbu. Ciezdams badu, viņš pats piedāvāja savu darbu. Šī brīnišķīgā cilvēka vienīgā nodarbošanās bija kopienas veidošana un izglītošana. Viņa atteikšanās no metropolīta amata un grezni rotātā tērpa valkāšanas bija neuzspēlēta, gluži dabiska rīcība. Darbā nenogurdināms, vienkāršs līdz sirds dziļumiem — viņš izvēlējās sev par darbiniekiem nevienam nepazīstamus jaunus cilvēkus. Atteicās no personīgā īpašuma, ne jau norādījumu vadīts, bet gan apzinādamies šī jēdziena kaitīgumu. Kopienas cēlēju sarakstā Sergijam ir nozīmīga vieta.

Viņu nav tik daudz — šo dzīves cēlēju, kas iekšēji atbilstu nākamības evolūcijai. Jo uzmanīgi mums jāatlasa šo nākamības gaismas nesēju vārdi, turpinot šo sarakstu līdz pat mūsu dienām.

Viens no izcilajiem Indijas Mahātmām saka: «Jums tika teikts, ka mūsu zināšanas aprobežojas ar mūsu

Saules sistēmu; tātad kā filozofi, kas vēlas būt šā vārda cienīgi, mēs nevaram ne noliegt, ne apstiprināt augstākās, visvarenās, saprātīgās Būtnes eksistenci aiz mūsu Saules sistēmas robežām. Bet, ja šāda eksistence arī nav galīgi neiespējama, tomēr, ja vien dabas likumu vienotība aiz šīm robežām netiek lauzta, mēs pieņemam, ka šī eksistence lielā mērā ir maz ticama. Taču mēs dedzīgi noliedzam šai sakarā agnosticisma atziņas attiecībā uz mūsu Saules sistēmu. Mūsu mācība nepazīst kompromisus: tā vai nu apstiprina, vai arī noliedz, jo māca vienīgi to, kas ir skaidra patiesība, un tādēļ mēs noliedzam Dievu kā filozofi un kā budisti. Mēs zinām, ka mūsu sistēmā nav tādas būtnes kā Dievs — personisks vai bezpersonisks.»

Patiesības cīņās un izpausmēs laika ritumā izceļas vispārējā labuma likumu veidotāji: nenogurdināmais vadonis Mozus; bargais Amoss; Lauva Uzvarētājs — Būda; dzīves taisnīguma sludinātājs Konfūcijs; kvēlais Saules dziesminieks Zoroastra; pārveidotais, «ēnu» atspulgotais Platons; nemirstības upurī diženais Labais īsa; gudrības skaidrotājs vientuļais Origens; dižais kopienas cēlējs un varonis Sergijs. Visi bija nenogurdināmi; visi tika pakļauti vajāšanām; visi zināja, ka mācība par vispārējo labklājību nenovēršami tuvojas; visi zināja, ka ikviens upuris kopējās lietas labā tuvina galamērķim.

Kalnos par šīm mācībām runā un tās uzklausa vienkārši. Gan tuksnešos, gan stepēs ļaudis, ikdienas gaitās iedami, dzied par mūžību un vispārējo laimi. Tibetas un Mongolijas iedzīvotāji, burjati — visi patur prātā vispārējo labklājību.

Kā domā Āzijas tautas? Altajieši atceras Balto Bur-hanu. Gadījies pirms divdesmit gadiem pat ciest par viņa gaidīšanu. Harēma virsotnē ļaudis vēršas pie Baltā Burhana:

Jūs, aiz baltajiem mākoņiem,

Aiz debesīm zilajām mītošie, —

Trīs Kurbustani!

Tu, kas nēsā četras bizes, —

Baltais Burhan!

Tu, Altaja Gars, —

Baltais Burhan!

Tu, kas iemitinājis sevī, zeltā un sudrabā,

Tautu, Baltais Altaj!

Tu, kas spīdi dienā, —

Saule Burhan!

Tu, kas spīdi naktī, —

Mēness Burhan!

Lai ierakstīts top mans sauciens Saduru grāmatā!

Baltais Burhans pieprasa, lai tiktu sadedzināti elku tēli, un apsola kopīgās zemes un ganību auglību. Un tad vispārējā labklājība atnāks arī līdz Altaja apmetnēm. Tā tiek īstenota senā teiksma par Būdas atnākšanu Altajā. Kā domā Āzijas tautas? Burjati dzied:

Teiksi: saule, tu apstājies!

Ko gan nozīmē tās rietēšana?

Teiksi: laikmet, tu pagaidi!

Kā gan saprast, ka tas noveco?

Teiksi: mēness, tu apstājies!

Ko gan nozīmē tā rietēšana?

Teiksi: laikmet, tu pagaidi!

Kā gan saprast, ka tas noveco?

Teiksi: sniegs, tu paliec jel!

Ko gan nozīmē tā izkušana?

Teiksi: vecie, jūs palieciet!

Ko gan nozīmē viņu aiziešana?

Teiksi: mākoni, tu apstājies!

Ko gan nozīmē tā izgaišana?

Teiksi: vecie, jūs pagaidiet!

Ko gan nozīmē viņu promiešana?

Mongoļi dzied:

Tam, kuram nav lietu, ko tas mantkārīgi vācis,

Tam nav lietu, no kurām

nebūtu spēka šķirties,

Kam skaidras domas,

Tam ir ilgs un brīnišķīgs baudījums.

Jā, Āzijai ir skaidras domas. Kā zem čalmas, tā zem feskas un zem tibetiešu cepurītes — ass prāts un vispusīgi lietā likta prasme.

Senie ķīnieši ir saglabājuši skaisto himnu, kas veltīta Saules Mātei, kuru viņi dēvē par Austrumu Valdnieci.

Gori, 1925.

V LAMAJURA — LE — HEMI (1925)

Senajos Ķīnas sargtorņos manuskriptu vidū bija atrodamas vārdnīcas un ievērojamu sieviešu biogrāfijas. Tālajos robežpunktos bija šādas ievirzes...

Kaut esat iepazinuši Āzijas daiļumus, kaut pazīstat visu tās krāsu daudzveidību, jūs tomēr aizvien no jauna tās pārsteidz, no jauna sajūsmina. Un visneaizsniedzamākais kļūst iespējams.

Mušas, moskīti, blusas, spīļastes! Kašmiras dažādās veltes. Mūsu aiziešana bija asiņaina. Tangmargā neliešu banda uzbruka mūsu karavānai un metās ar dzelzs nūjām sist mūsu ļaudis; septiņus savainoja. Nācās aizsargāties ar revolveriem un mauzeriem. Par iziešanu no Kašmiras var arī samaksāt. Samaksājām un devāmies prom. Gundā zirgu puiši sabaroja zirgus ar indīgu zāli; zirgi sāka trīcēt un krita no kājām. Visu nakti tos dziedinājām. īpaši bija cietuši mans Mastans un Jurija Sabza. Dzinēji sakūra ugunskurus ap patronu kasti. Teltī zem Jurija gultas palīda savvaļas kaķis. Daudz mušu, moskītu, blusu un spīļastu, un «šaitanu» ir Kašmirā.

Ieradās Satarhans, karavānas vīrs, atveda piecus skrandaiņus: «Sī ir ciema īpašā apsardze. Tuvumā klejo

afrldi (no Afganas). Var aplaupīt.» Skrandaiņi gulēja telšu tuvumā. Neviens laupītājs neuzradās.

Vai senie goti nav salīdzinājuši Tiroli ar Kašmiru? Varbūt ar Reinu? Smalks, nenoturīgs ir Kašmiras skaistums. Grūti iedomāties, ka esam varenajā Āzijā. Tālāk, tālāk — turp, pie klintīm un dzintara smiltīm.

Slapjā, nejaukā Baltala. Neesam paspējuši uzsliet mitrās teltis, kad klāt jauna provokācija. Ierodas policists ar raportu — mūsu ļaudis tikko kā esot iznīcinājuši sanitāro posteni un smagi apvainojuši ārstu. Par laimi, pasta stacijas sargs neapstiprina šo ļauno apmelojumu. Atgādinām mūsu cilvēkiem, ka nedrīkst atbildēt ne uz kādiem apvainojumiem. Karavānas vīri liek vēl vienu . dienu aizkavēties Baltalā iespējamo nogruvumu dēļ Sodži kalnā. Prātoja, gāja izlūkot un beidzot nolēma doties tālāk. Nekādu nogruvumu nebija, lai gan, kā parasti uz kalnu dzegām, varēja krist atsevišķi akmeņi. Pārejā kā vienmēr ledains vējš. Kažoks šķiet vieglāks par pūku.

Vienam no baltistāņiem sākās vēdergraizes. Aiz neapdomības viņam iedeva konjaku. Tūlīt «saslima» vēl trīs; kad tiem deva attīrīšanās līdzekli, viņi pieprasīja tās pašas zāles, kas tika pirmajam.

Drasas tuvumā uz lauka strādāja patiešām skaistas sievietes. Arābu tips, ģērbušās melnos kreklos, ap galvu melns apsējs. Domājām, ka tās ir dārdu sievietes, bet nē, saka, afrīdu, kas atnākuši uz vasaras ganībām no Afgānas; to pašu afrīdu, no kuriem baidās.

Stāsti par to, kā tiek iznīcinātas karavānas: kādu Tibetas karavānu aplencis Siņinas ambans. Citu — pilnīgi sakāvis mongoļu Dželama, kas sācis savas gaitas kā nacionālais darbonis, bet beidzis — kā feodālu ban-dits. Viņa hošuni vēl līdz šai dienai laupa Caidamā.

Stāsti par augstajiem procentiem, kurus ņemot ķīnieši. Ierēdni un oficieri — visi aizdod naudu, ņemot

5 5 _ >

līdz 20 procentiem menesī. Briesmīgi.

Pretim nāk karavānas. Dažādas tautības — dārdi, baltistāņi, ladakieši, astorieši, jarkendieši. Pilnīgi atšķirīgas valodas. Gluži kā tautu staigāšana.

Parādās bērziņš — baltais brālītis. Satiekam večuku, kas atkal runā par nogruvumu Sodži kalnā. It kā nedrīkstot turp iet. Aizsūtām izlūkos šikari. Noslī-deņu dēļ nodirnam veselu dienu Baltalā. Daudz indīgo augu ir Baltalā, un visiem tik labdabīgs izskats. Tas ir bīstami zirgiem. Sodži uzkritis sniegs, pārāk agri — augusts tikai pusē.

Aiz Sodži viss izmainījās. Aiz muguras palika Kašmira ar visām tās indīgajām zālēm, holeru un kukaiņiem. Pārgājuši ledus tiltus virs dārdošās upes, nokļuvām it kā citā valstībā. Gan ļaudis godīgāki, gan strauti veselīgi, gan augi ārstnieciski, gan akmeņi daudzkrāsaini. Un pats gaiss uzmundrinošs. No rīta — stipra salna. Dienas vidū — dzidrs, sauss karstums. Klintis ir purpurkrāsā un zaļganas. Zāle mirdz zeltā kā dārgs tepiķis. Un kalnu dzīles, un upes dūņas, un aromātiskās dziednieciskās stiebrzāles — viss sola veltes. Šeit iespējams pieņemt dižus lēmumus.

Aiz Drasas sastopam pirmo budistu vēsti. Blakus ceļam divi akmens ciļņi attēlo Maitreju. Turpat — akmens ar jātnieka atveidu. Vai tik šis jātnieks nesēž baltā zirgā? Vai tas nav jaunās pasaules vēstnesis? Zīmīgi, ka pirmais budistu karogs ir tieši Maitrejas tēls.

Maulbekā pabijām tipiskā veco laiku tibetiešu mājā. Iegājām pa pieslienamām trepēm — kā pa paceļamo tiltu. Mājas lūgšanu telpa, vīraka smarža. Saimniece — cienīga atraitne. No balkona paveras brīnišķīgs skats — visi kalni un smilšu ieloku fantastika. Klusas istabas. Pie durvīm uz grīdas meitene spiež augu eļļu gaismekļiem. Galvā viņai smaga tirkīzu rota, uz pleciem — jaka āda.

Drasā ir tikai pirmā Maitrejas zīme. Bet senajā Maulbekā pie ceļa valdonīgi stāv gigantisks Nākamības Būdas tēls. Katram ceļiniekam jādodas garām šai klintij. Divas rokas sniedzas pret debesīm — kā sauciens tālajām pasaulēm. Divas rokas pavērstas lejup — kā svētījot zemi. Zina — Maitreja nāk. Vai par šo gigantisko tēlu savās dienasgrāmatās rakstīja Fa Sjaņs? Liekas gan!

Maulbeka klosteris ar diviem tempļiem un neskaitāmajām drupām piedod klintīm neparastu heroisku akcentu. Kā dārgs bronzas lējums! Un snauž aizmirstās varonības valsts. Ir aizmirsta Hērodota leģenda par skudrām, kas nesa zeltu no Indas krastiem. Bet kāds atceras šo zeltu. Un Geserhans apsolījis atklāt zelta laukus tiem ļaudīm, kas spēs cienīgi sagaidīt Maitrejas nākamības laikus — vispārējās labklājības laikus. Pasaules kopienas laikus, paša Būdas novēlētos.

Dzinēji no Ladakas, budisti, pirms katras maltītes mazgā rokas, galvu un izskalo muti. Un dzied skaļi un līksmi. Un mans melnīgsnējais zirgu puisis sāk dancot ceļa vidū. Soļojam jautri. Ievērojam klinšu krāsas un veidojumus.

Tie, kas cēluši Lamajuru un Maulbeku, zināja, kas ir patiess skaistums un bezbailība. Tāda vērienīguma, tāda dekoratīvisma priekšā nobāl Itālijas pilsētas. Un šīs svinīgās stūpu rindas ir kā jautri gaismekļi tur-malīna smiltājos. Kur jūs ieraudzīsiet tādas dekorācijas kā pils «Tīģera tornis» vai neskaitāmās piļu drupas pie

Tibetas Kārbu, kas rota katru klinti? Kur ir zeme, kas būtu līdzvērtīga šīm aizmirstajām vietām? Būsim taisnīgi un nolieksim galvu patiesa skaistuma priekšā.

Satriecoši! Lamajurā, šajā sarkanās sektas un arīdzan bonpo cietoksnī, citu attēlu vidū stāv liels Maitre-jas tēls. Uzstādīts pirms 200 gadiem. Pat šeit iekļuvusi šī mācība. Vienīgi Maitreja cieši sasaista mahājānu ar hīnajānu. Šajā godināšana apvienojušās dzeltenā sekta un sarkanā sekta. Nākamības godināšanai piemīt diženums.

Pretimnākošās karavānas apsveicinās savā starpā. Vienmēr apjautājas: «No kurienes?» Dažreiz pajautā: «Kas esat?» Personība jau zūd kustībā. Pār karavānām lido izsaucieni: «šabaš», t.i., labas beigas, vai «kavarda», t.i., briesmas, uzmanību! Un tiešām — dzelteni dārdošās Indas stāvajās pārkarēs vienmēr var pārsteigt nežēlīga šķembu krusa, kas spēj ietriekt zirgu straumes virpulī.

Saspula — klaja, līksma vieta. Visapkārt daudz klosteru. Pie paša ceļa mazs klosterītis, bet tajā — gigantisks sēdoša Maitrejas tēls. Arī blakus tam giganti — Mandžusrl un Avalokitešvara. Priekštemplī sens akmens cilnis ar tiem pašiem tēliem (X vai senāks gadsimts). Templī lama uzsvērti runā par Maitreju. Rakstos šis templis maz pieminēts.

Maitreja paceļas kā nākamības simbols. Bet redzējām arī pagājības zīmes. Klintīs iecirsti briežu, apaļragu kalnu kazu un zirgu attēli. Kur esam redzējuši tādus pašus attēlus? Uz Ziemeļamerikas akmeņiem, Sibīrijas klintīm. Tā pati tehnika, tā pati stilizācija. Un tā pati cieņa pret dzīvniekiem. Cilvēku attēlu ir maz. Redzējām tikai vienu loka šāvēju un kaut kādu, iespējams, rituāla ļaužu gājienu. Caur šiem attēliem Amerika un Āzija sadodas rokām. Nelielā alā, kurā apstājāmies atpūsties, uz sienas nezināmā ceļinieka roka arī ievilkusi dzīv-nieku veidolus.

Bazgo — sens klosteris stāvās klintīs. Tādas dīvaini vērienīgas līnijas ir reti sastopamas.

Ladakas ciematos nav nelāgā smārda. Gluži otrādi, bieži jūt kvēpināmā, savvaļas piparmētru, salvijas, ābolu un aprikozu smaržu.

Izgājām cauri Kaladzei. Uz tilta bija piesista «bandīta» Sukamira roka — viņš centās iekarot Ladaku Kašmirai. Kaķis esot apēdis asinskāro roku, un nācies to aizvietot ar mirušā lamas roku, lai nezustu simbols. Kaladzē ir jau misionāri.

Apmetnes no Srinagaras līdz Lē izkārtojušās šādā secībā: Ganderbala, Kangana, Gunda, Sonamarga, Baltala (Sodži), Matajana, Drasa, Kārbu, Kargila, Maul-beka, Tibetas Kārbu, Lamajura, Nurla, Saspula (Bazgo), Nimu. Pēdējo var neminēt, ja naktsmītne Lē ir sagatavota.

Kvieši nebaidās no 12 000 pēdu (« 3600 m) augstuma, bet mieži pielāgojušies 15 000 pēdām (« 4 600 m). Auzu vietā zirgus baro ar miežiem. Kāds veterinārārsts izpētījis, ka mieži esot ļoti kaitīgi zirgiem, bet Tibeta praksē pierādījusi pretējo.

Kara un revolūcijas laikā pastiprinājās tirdzniecība starp Turkestānu un Indiju. Lē iecelts speciāls tirdzniecības aģents, bijušais Gilgitas politiskais inspektors.

Bārdainās jēru lijas, jūras ērgļi un lauku piekūni kā brūnais zelts lido virs kalnu safīriem un turmalīniem.

Uz Jauno gadu tibetieši Budam nes tikko plaukušus zaļumus — Tibetas Jaunais gads taču ir februāra sākumā. Šajā laikā Lhasā jau gatavojas lauku darbiem. Vai gan ir vēl labāka un svaigāka velte Budam — jaunie asni, šie pirmie mostošās dzīves vēstneši?

Vai nu uztvert visu, kā ir, pilnā realitātē, vai arī nodoties personīgai māņticībai. Protams, vērtīga^ ir realitāte. Bet tad jāņem vērā patiesie dzīves fakti. Šie fakti atnesīs arī aizkustinošos zaļumus Budam; atnesīs arī sapņus par tautu vienotību. Atnesīs jaunu savienību veidošanu. Bet citi fakti parādīs, cik niecīga ir grāmatveža labklājība un cik liekulīgi ir Tautu Savienības skūpsti. Bet šos faktus pārbaudīt var vienīgi tuksnesī, ārpus aizsniedzamības robežām, ārpus ietekmes sfēras; tur, kur nav tenkotāju, nav melkuļu; kur rodas jaunas domas; kur lēmumus neiespaido novecojuši atzinumi.

Vērojam neizsmeļami bagātās klinšu formas. Pamanām, kur un kā radušies simbolu tēli. Daba ir uzstājīgi diktējusi eposu un visus tā bagātīgos atribūtus. Jāparāda, kā attēlu formas iekļaujas kalnu vidē. Tieši šīs formas, samākslotas Rietumos, šeit atdzīvojas un kļūst pārliecinošas. Te jūs gaidāt parādāmies Guaņaņu, te viss gatavs satriecošajai Lhamo stihijai, te Mahākalas vaigs var parādīties no klinšu pārkares. Un cik daudz apburtu akmens bruņinieku gaida atbrīvošanu! Cik daudz dārgu bruņucepuru un zobenu slēpjas klinšu aizās! Tas nav samākslotais Dlrendāls no Rokamaduras, šī ir patiesa dzīves traģēdija un varoņdarbs. Un Geser-hana Bruguma sasaucas ar Zigfrīda Brunhildi. Izmanīgais Loki skrien pa ugunīgajām klintīm. Bet zem milzīgā banjankoka oranžā apmetnī sēž sajijasins, tas pats un tieši tāpat kā Gautamas Būdas laikos.

Kalnos skan «Zobena kaldināšana» un «Valkīru sauciens», un «Uguns zvēresti», un «Fafnīra rēciens». Atceros, reiz Stravinskis gribēja iznīcināt Vāgneru. Nē, Igor, šo heroisko reālismu, šo varoņdarbu sasaukšanos nav iespējams iznīcināt. Arī Vāgnera mūzika ir īsta, un kalnos tā skan neparasti. Regtaimi un fokstroti Vāgneru neizskaudīs. Tiroles kraujās Vāgneru atskaņoja ar patiesu entuziasmu, un viņa vēriens atbilst Āzijas augstienēm. Un cilvēce tomēr dzīvo no skaistuma.

Neparasta uguns bija vietā, ko sauc par Nimu. Mani uzmodināja H. I. kliedziens: «Uguns, uguns!» Atveru acis, redzu H. I. siluetu uz šaudīgas, zilganas liesmas fona. Pamazām uguns noplaka. Izrādās, kad H. I. piegājusi pie guļvietas, pieskārusies segai, — uzšāvusies zila liesma, silta, bez smaržas. H. I. mēģinājusi to apdzēst ar rokām, bet uguns degusi arvien spēcīgāk, un tad viņa man uzsaukusi. Uguns apdzisa tikpat pēkšņi kā bija sākusies, neatstājot uz lietām nekādas pēdas. Neaizmirstama ir šī šaudīgā liesma, nededzinoša un spoža. Visa telts bija izgaismota. Kā vienmēr, saskaroties ar fenomeniem, tikai pēc tam mēs varējām apspriest šīs uguns neparastās iezīmes.

Dokt. Franke min sava Tibetas pavadoņa stāstījumu Indas augštecē, raugoties uz dažām augstienēm: «Aiz tām atrodas Bajula, izcilu būtņu zeme. Vienīgi augsti attīstīti cilvēki var kaut ko uzzināt par dzīvi Bajulā. Bet, ja vienkāršs cilvēks tuvojas sniegotajai robežai, viņš dažreiz dzird tikai nesaprotamas balsis.»

Ladakas dziesma:

Caur Austrumu vārtiem atnāca Indijas ticība.

Sakiet, vai esat izstaigājuši svētā vārda ceļu?

Persijas valsts ceļ Dienvidu vārtus.

Vai jūs tiem sekojāt?

Ķīnas debesu vēsts atver mums Rietumu vārtus.

Kā nostaigājāt ceļu zem ķīniešu zīmes?

Un Ziemeļu vārti pieder Geserhanam.

Kā nostaigājāt šķēpa trieciena ceļu?

Vai gājāt caur vārtiem, kas ved uz Lhasu, kurp dodas patiesības meklētāji?

Austrumi — Indijas vārti.

Tur, godājot svēto vārdu un ierašas, mēs atpūtāmies.

Persijas valsts pārvalda Dienvidu vārtus.

Tur mēs godājām cēlsirdīgo robežu.

Ķīnas debesu vēsts mums atvēra Rietumu vārtus. Noliktajā laikā sniedza mums laimi.

Cīnītāja Gesera vārti ir ziemeļos.

Šķēpu šķindā mēs izgājām cauri šīm tautām.

Un caur Lhasas vārtiem mēs devāmies, patiesību meklējot, klusēdami izjūtot mūsu garu.

Dziesmas ģeogrāfiskās dīvainības acīmredzot radušās no daudzu cilšu ienestajiem uzslāņojumiem.

Lūk, skaista Ladakas dziesma:

Dažs apveltīts ar gudrību, bet dažs tikai pienācējs šeit. Daži vispār nespēj neko, tādēļ sevi ir jāpārbauda šeit. Ja kāds atnāk ar gudrību, tad ir īpašs labums.

Vai cildenajam vajag neizsmeļamu gudrību?

Un vai tas pats ir vajadzīgs viduvējībai?

Vai jūs nākat kā augstdzimuši draugi vai arī jums vajadzīgs tikai maciņš?

Vai nācāt bez draudiem?

Vai vēlaties slēgt draudzību?

Ir triju veidu naidnieki.

Ir triju veidu draugi.

Vai gribat tos uzskaitīt?

Ir trīs naidnieki:

Naidnieks, kas atsūta slimību,

Naidnieks, kas ienīst garu,

Naidnieks, kas atriebjas ar asinīm.

Mēs neesam nākuši kā naidnieki,

Mēs esam jūsu draugi.

Trīs draugus nosaucam:

Mūsu atbrīvotājs Būda,

Draudzīgas ģimenes saites,

Mīlestības un asins saites.

Lūk, triju veidu draugi.

Tieši tā.

Atceramies Kloda Bregdona brīnišķo grāmatiņu «Neuzrakstītās vēstures epizodes». Varētu viņam pavēstīt vēl dažas epizodes. Vienmēr patīkami tikties ar Breg-donu. Visu viņš dara tik dedzīgi un izsmalcināti.

Pievērsiet uzmanību vārdiem Guaņaņa, Arjabalo — Avalokitešvara. Gesers vēlas, lai tiktu uzcelts Arjabalo templis.

Gesera vārds aizskanējis līdz Volgai (Astrahaņai).

Geseru saista ar Asuru.

Geserhana templis tika uzcelts Avalokitešvaras parādīšanās vietā.

Ordosieši liek māju priekšā piecu krāsu karogus — varavīksnes krāsās, gaidot dižās būtnes — Tengirasa Očirtaja — ierašanos.

Utaišaņas klostera priekšnieks grāmatā «Skaistais ceļš uz Sambalu» apraksta daudzas detaļas ceļā uz šo noslēpumaino vietu. Beigās raksturīga detaļa — uz pašas aizsargājamās vietas robežas ceļinieks redzējis mongoļu karavānu ar sāli, pie kam mongoļi nav nojautuši, ka atrodas mītnes tuvumā.

Burjatu lama pavēsta, ka, ceļojot uz Šambalu, viņš vests pa apakšzemes eju. Eja brīžiem tā sašaurinājusies, ka tikko varējuši izgrūst cauri vaislas aunu, ko veduši uz noslēpumaino vietu.

Mongoļu lamas min vairākas «aizsargājamas» vietas Hangajā un Gobi. Turp nākuši steidzīgi sūtņi no Hima-lajiem.

Kaladzes tuvumā ir daudz vietu, kuru nosaukumi veltīti Geserhana vārdam: 1. Garuda — Geserhana;

2. Gesera Sedli; 3. Brugumas — Gesera sievas Tamburīns; 4. Brugumas Ratiņš; 5. Geserhana Pils — augsta klints, balts plankums iezīmē durvis.

Pie Sumuras klintī attēlots kronēts lauva. Šis lauva redzams uz Tibetas cīņu karogiem.

Mongoļi runā par drīzu «Mēru» atnākšanu.

Pavasarī Ladakā notiek Gesera svētki ar dziesmām un loka šaušanu. No dziesmu nosaukumiem var novīt veselu Gesera vainagu.

Iegaumēsim nosaukumus: «Gesers uzvarētājs», «Ge-sers un milžu dārgumi», «Brugumas gudrība», «Visuvarenie Tēvs un Māte», «Gesera un Brugumas atgriešanās», «Debesu balsis», «Bultas zvērests», «Gesera četras uzvaras», «Gesera lūgšana Šraras virsotnē», «Gesers — zibens pavēlnieks», «Gesera uzvaras dziesma», «Gesera slavinājums».

Nosaukumi vien parāda tautas apziņas, tautas pašcieņas virzību un sapni par brīvības cīnītāju.

Kā ladakieši, tā mongoļi gaida kaujiniekus un dzīves cēlējus. Piedēvē tiem ne vien lauvas drošsirdību, bet arī čūskas gudrību un brieža nenogurdināmību. Cik brīnišķi ir vērot apziņas izaugsmi un tās atveidu varoņ-simbolos!

Attēlus uz klintīm var attiecināt uz trim periodiem: neolītu, seno bonpo ticību un vēlākā perioda māņticību. Attēlu izpildes tehnikā var saskatīt stingru, sulīgu senatnes stilizāciju un skopākas, asākas vēlāko zīmējumu līnijas.

Oriona vārds bieži saistās ar vēstījumiem par Geser-hanu. Altajā Beluhas kalnu sauc Učsjure. Učorions. «Sjure» — dievu mājvieta, atbilst mongoļu «Sumer» un indiešu «Sumeru». Učsjures kalnā uzkāpj pa balto ha-daku. Učsjures kalnā debesu putns uzvarēja drakonu. Caganubuguns — baltais vecis — vienmēr ir tuvs Lielajam Lācim.

Karavānās runā, ka mongoļu karavīri — ciriki — nesot īpašus karogus un dziedot pašu sacerētu himnu par Sambalas laika iestāšanos.

No malas uz malu, no mutes mutē.

Negribas piedēvēt šejienas attēliem etnogrāfisku vai ģeogrāfisku raksturu. Lai tos uztver kā karogus: «Svētnīcas un cietokšņi». Lai ar savu kopīgo varonības un varoņdarba noskaņu tie stāsta par šo novadu.

Varens ir Spituga klosteris. Pirmais — no Dzon-kabas mācības. Nevis drupas, bet dzīva un darbīga kopiena. Klostera priekšnieks un viņa darbinieki ir zinoši un apbrīnojami saprotoši. Neesi vēl izteicis līdz galam savu domu, kad viņi to uztver un nobeidz pareizi. Spitugā ir Maitrejas tēls, un te zina pravietojumus. Klostera nodaļā, kas atrodas Lē, īpašā telpā ir Dukha-ras — Pasaules Mātes — tēls ar neskaitāmām visu-redzošām acīm un ar taisnīguma bultu. Pie viņas labās rokas — Nākamības Maitreja. Pie kreisās rokas — daudzrokainais Avalokitešvara, Dižās Kopienas Brālības kolektīva tēls. Atcerieties šādu šo triju simbolu savienojumu. Šis savienojums nav atzīmēts un izskaidrots.

Lieliski ir sienu gleznojumi abos Spituga klosteros — spēcīgi toņi un proporciju izjūta. Solīja pie mums atsūtīt mākslinieku, kurš apgleznojis šīs daiļskanīgās sienas.

Pie mūsu apmetnes piebrauca misionārs no Jar-kendas. Tikko kā ar jakiem pārgājis Kardongu un zaudējis laika apjautu. Pulkstenis esot apstājies. Atkārtoja: «Satriecoši grūts ceļš.» Teica, ka īpaši grūti pāriet Kardongu un Saseru. Vieglāk Karakorumu, kaut arī tas ir augstāks. Slavēja Turkestānas ļaudis. Paziņoja, ka ambans jau mus gaidot un uzskatot par saviem viesiem.

Sē klosteris ir jauki izvietots septiņas jūdzes no Lē. Milzīga Būdas figūra divu stāvu augstumā. No visa redzētā te ir labākais sienu gleznojums.

Arī Trikšā ir lieli Būdas, Maitrejas un Mandžušrī attēli. Gleznojums nedaudz vienkāršāks. Nesastapām jaukus, laipnus lamas. Bija viens vienīgs vecs mongoļu lama, bet acīmredzot ne īsti normāls, ja spriež pēc viņa drausmīgajiem smiekliem.

Jāredz arī budisma otra puse — brauciet uz Hemi. Jau tuvojoties jūtama drūma un nospiesta gaisotne. Stūpas ar kaut kādiem briesmīgiem ģīmjiem — viep-ļiem. Tumši karogi. Visapkārt lidinās melnas vārnas, melni suņi grauž kaulus. Cieši sakļaujas aizas. Protams, tempļi un mājas — viss juku jukām. Tumšos kaktos sasviesti dievkalpojumu priekšmeti — gluži kā laupījums. Lamas ar pūlēm prot lasīt. Mūsu pavadonis mednieks smejas: «Hemi — tas ir dižs vārds, bet klosteris — niecīgs.» Protams, niecīgs ne jau pēc apjoma, bet pēc iekšējā satura. Lūk — māņticība un ieguvums! Labāk būtu bijis, ja uz tuvējām stāvajām klintīm no rītiem iznāktu brieži un ilgi stāvētu, veroties pretim saulei.

Klosteris ir vecs. To dibinājis dižs lama, kas atstājis grāmatu par Šambalu. Un guļ šie manuskripti kaut kur nobāzti; varbūt tos sagrauž peles.

Par manuskriptiem par Jēzu — vispirms pilnīgs noliegums. Mums par brīnumu, šis noliegums galvenokārt izskan no misionāru aprindām. Pēc tam pamazām izdzirdam aprautas, bailīgas un ļoti grūti iegūstamas ziņas. Visbeidzot noskaidrojas, ka par manuskriptiem ir dzirdējuši un zina Ladakas vecie ļaudis.

Tādi dokumenti kā manuskripti par Kristu un grāmata par Šambalu atrodas «vistumšākajā» vietā. Un tā lamas figūra, kurš sastādījis grāmatu par Šambalu, stāv kā elks kaut kādā fantastiskā ietērpā. Un cik daudz vēl citu relikviju neaiziet postā putekļainos kaktos! Un lamām — tantristiem nav par to daļas. Vajadzēja redzēt arī budisma otru pusi.

Un cik viegli aizvākt šos mežonības netīrumus un putekļus! Cik viegli atsvaidzināt skanīgos sienu gleznojumus! Cik viegli notīrīt smalki darinātās statujas! Nav grūti atdot klosteru organizācijai darbīgu kopienu jēgu, sekojot lielā Lauvas (Sinha) — Būdas novēlējumam.

«Esmu Ladakas karalis,» pie mums atnāca un teica kalsns, stalts cilvēks tibetiešu tērpā. Tas ir bijušais Ladakas karalis — pirms kašmiriešu ienākšanas. Smalka, inteliģenta seja. Tagad viņa līdzekļi ir ļoti ierobežoti. Un, lūk, dzeram tēju, stāstām, ka mums patīk viņa zeme un ka esam iemīlējuši viņa tautu, tik izteikti mierīgu un godīgu. Runājam par mācību. Viesis smalkā veidā ieminas, ka tagad dzeltenā un sarkanā sekta daudzējādā ziņā esot gandrīz viens un tas pats. Runājam par senlietām, par izstrādājumu smalkumu. Karalis uzaicina apskatīt viņa pili, kas uz klints paceļas augstu pār Lē.

Ejam pa stāvām, jau brūkošām kāpnēm. Šķērsojam tumšas pārejas. Aiz prieka sastingstam uz terasēm un balkoniem, redzot lielisko skatu uz kalniem un smilšainām piekalnēm. Pieliecamies, ieejot pa zemajām durtiņām, kas ved uz mājas templi. Templis ir veltīts Dukharai — gaišajai Pasaules Mātei. Vidū — tās attēls. Pie labās rokas — Būda.

Kaut gan karalis pašreiz dzīvo Dogā, vasaras mītnē, attēlu priekšā ir svaigi ziedi. Pie sienām karājas daudzi ļoti smalki, kolorīti karogi. Vispārējais glezniecības līmenis šeit ir augstāks nekā Sikimā. Liela Tašilunpo ietekme.

Līdzās pilij atsevišķā templī novietots gigantisks Maitrejas tēls. Sienu gleznojums lielisks. Bieži vien sienu gleznojumi Itālijā vai krievu baznīcās bija sīki vai vispārīgiem triepieniem; šeit acīs krīt neparastā vispārīgu triepienu vērienīguma izpratnes saskaņa ar detaļu bagātību. Maitrejas attēls — divu stāvu augstumā. Līdz jostas vietai — apakšējā, Vaigs — augšējā. Var jau būt, ka šis sadalījums veikts vēlāku apsvērumu dēļ, bet idejiski tas ir ļoti iezīmīgi. Atnācējs it kā nevar uzreiz aptvert visu simbola diženumu. Jāuzkāpj stāvu augstāk, lai sasniegtu Vaigu — augstāko pasauli. Apakšējais stāvs slīgst pustumsā, bet augšā caur šaurajiem logiem (bez stikliem) ieplūst spožas, caurstrāvojošas saules stari. Atkal jums paveras stūpu daudzveidība, mirdzošās smiltis un dīvaini darinātie vārti.

Ierodas mongoļu lama un līdz ar viņu jauns ziņu plūdums. Lhasā gaidot mūsu atbraukšanu. Klosteros spriežot par pravietojumiem. Lielisks lama, jau pabijis no Ugras līdz Ceilonai. Visuresoša ir šī lamu organizācija!

Apspriežam ar lamu atgadījumu Dardžilingā. Jāpieraksta. Braucām ar mašīnu. Un netālu no Guma klostera mums pretim četri kalpi baltos ģērbos šūpuļkrēslā nesa lamu brīnišķā, skaistā tērpā un kroni galvā. Gaiša, laipna seja ar īsu, melnu bārdu. Mašīnai nācās apstāties, un lama smaidīja un priecīgi māja mums ar galvu. Domājām, ka tas ir ievērojams liela klostera priekšnieks. Vēlāk uzzinājām, ka šūpuļkrēslos lamas nemēdzot nēsāt. Kroni ceļojot lamas galvā neliekot. Un tādos brīnišķos tērpus Sikimā lamas vispār nerādoties. Neviens par tādu lamu nebija dzirdējis, un līdzīgu seju mēs nekur neredzējām. Šoferis piebremzēja mašīnu, lai apbrauktu lamu, un mēs varējām labi apskatīt viņa seju.

Pēdējai tašilamas bēgšanai bija heroisks raksturs. Trīssimt apbruņotu lamu pavadīja idejisko bēgli. Katrs no pavadoņiem un arī pats tašilama veda pavadā rezerves zirgu, jo bēgšana bija sasteigta un visur draudēja pakaļdzīšanās. Laikus tika saņemta ziņa par piecsimt Lhasas jātniekiem, kas steidzās uz Nagču pāreju, lai nogrieztu ceļu no Lhasas. Paspēja nogriezties sāņus un doties tālāk caur aizu. Sacēlās sniega vētra, un pakaļdzīšanās tika pārtraukta.

Tā, pilnā apbruņojumā, nemitīgi auļojot, norisa vēsturiskā aizbraukšana — un īstenojās nākotnei tik svarīgie senie pravietojumi. Pēc aculiecinieka, mūka -gleznotāja Campas Tašī, liecības, tašilama no Tašilunpo paņēmis līdzi vienīgi Sambalas gleznas. Un divas no tām viņš pa ceļam atdevis. Un Ladakā, šeit, bijis Rin-poče no Cumbas, kas sacījis, ka tagad vienīgais īsākais ceļš ir caur Sambalu. Daudzos klosteros tiek uzstādīti un atjaunoti Maitrejas attēli.

Vietējie iedzīvotāji no mutes mutē nodod jaunus pravietojumus un norādījumus. Satraukti viņi salīdzina noliktos laikus, kas jau ir pienākuši. Un viņi gatavojas un gaida, gaida, gaida...

Kāds vakarā atnāk un čukstus stāsta par jaunu rokrakstu par Sambalu. Lūdzam, lai to atnes.

Te ir jānokļūst, lai saprastu notiekošo. Jāieskatās šo atnācēju acīs, lai saprastu, cik nepieciešams viņiem ir Sambalas nozīmīgums. Un noliktais notikumu laiks viņiem nav neparasta dīvainība, bet saistās ar nākotnes veidošanu. Un, kaut arī šie veidojumi dažkārt izkropļoti, tomēr to būtība ir svaiga un neļauj ierūsēt prātiem. Sekojot domas attīstībai, jūs iepazīstat sapņus un cerības. No šiem fragmentiem veidojas reālais tašilamas prombrauciens — daudznozīmīgs, iespējām bagāts. Jauns pasaules vijums.

Trīs gadus pirms aizbraukšanas tašilama lika apgleznot savu iekštelpu sienas. Šajos gleznojumos skaidros simbolos attēlots tašilamas ceļojums pa dažām zemēm.

Pa visu Ladaku izkliedēti akmeņi ar krusta attēlu. Šī ļoti senā un tagad novārtā atstātā zeme glabā druīdu zīmes un visdažādākos vēlāku laiku simbolus.

Netālu no Būdas vietas atrodas ļoti senas kapvietas. To vecums, protams, sniedzas pāri tūkstoš gadiem.

Vienā dienā trīs ziņas par rokrakstu par Jēzu. Induss saka: «Es dzirdēju no kādas oficiālas Ladakas personas, ka, pēc bijušā Hemi klostera priekšnieka vārdiem, Lē bijis koks un neliels dīķis, kuru tuvumā Jēzus mācījis.» (Jauna, agrāk nedzirdēta versija par koku un dīķi.)

Misionārs saka: «Nejēdzīgs izdomājums, ko sacerējis polis, kas uzturējās Hemi vairākus mēnešus.» (Jājautā, kādēļ sacerēts? Kādēļ sakrīt ar citām versijām un secinājumiem?)

Vēl viens saka: «Šis manuskripts, vai tas nav nesto-riešu nostāsts? Viņiem bija daži ļoti seni un patiesi nostāsti. Bet misionāri par tiem neko nezina.»

Tā tiek spriests par manuskriptu. Tā pamazām uzpeld ziņas. Galvenais tomēr — neparastais satura dziļums un lieliskā lamu attieksme pret to visos Austrumos.

Jauks un jutīgs induss zīmīgi runā par īsas dzīves aprakstu: «Kādēļ īsu viņa prombūtnes laikā vienmēr «sūta» no Palestīnas uz Ēģipti? Viņa jaunības gadi, protams, pagāja mācoties. Mācīšanās sekas, protams, izpaudās viņa vēlākajos sprediķos. Uz ko tad norāda šie sprediķi? Kas gan tajos ir ēģiptisks? Un vai tiešām nav jūtams budisma, Indijas iespaids? Nav saprotams, kādēļ tik dedzīgi tiek noliegta īsas došanās pa karavānu ceļu uz Indiju un to apgabalu, kur tagad atrodas Ti-beta.»

Indijas mācībām ir tāla slava; atcerēsimies kaut vai Tiānas Apollonija dzīves aprakstu un viņa Indijas gudro apmeklējumus.

Cits sarunbiedrs atgādina — Sīrijā esot atrasta plāksne ar iegrieztu valdības ediktu par to, ka Jēzus piekritēji tikšot vajāti kā valsts ienaidnieki. Šis arheoloģiskais atradums ir saistošs tiem, kuri noliedz Jēzus - Kopienas atzinēja vēsturiskumu. Vai to pašu neapstiprina arī īpašas mazas monētas — zīmes, kuras pirmie kristieši lietoja katakombās. Bet senās kata-kombas pastāv līdz šim laikam.

Ir tādi, kam patīk nekaunīgi noliegt to, kas grūti aptverams viņu prātam. Bet tad arī zinātne pārvēršas semināristu sholastikā, bet iedzimtā vajadzība tenkot sasniedz augstu tehniku. Kādā veidā nesens viltojums būtu varējis iekļūt visu Austrumu apziņā? Un kur ir tas zinātnieks, kas uzrakstījis garo pārstāstu pali un tibetiešu valodā? Tādu nezinām.

Lama katru dienu mūs pārsteidz un iepriecina. Cik daudz viņš redzējis, cik daudz zina un kā pazīst cilvēkus! Tikko kā atnesa ziņu — kāds mums ļoti tuvs vārds esot minēts senos pravietojumos. Lamam nepiemīt ne mazākā liekulība, un, lai aizstāvētu mācības pamatus, viņš gatavs pat ieroci tvert.

Pačukstēs: «Nesakiet šim cilvēkam — visu izpļāpās,» vai arī: «Bet tagad es labāk iešu.» Un viņa rīcības motīvos nav nekā lieka. Un cik viegla ir viņa gaita!

Lē ir brīnišķīga vieta. Pēc nostāsta, šeit savienojās

Būdas un Kristus celi. Būda devās caur Lē uz ziemeļiem.

- > >

īsa runaja šeit ar tautu pa ceļam no Tibetas. Slepeni un rūpīgi glabāti nostāsti. Grūti tos uztaustīt, jo lamas prot klusēt labāk par visiem citiem. Tikai rodot kopīgu valodu — ne vien ārēji, bet arī iekšējā izpratnē —, var pietuvoties viņu daudznozīmīgajiem noslēpumiem. Kā pārliecinājāmies, katrs izglītots gelongs - mūks zina ļoti daudz. Pat pēc acīm nesapratīsiet, kad viņš ir ar jums vienis prātis un kad sevī pārjums smejas, jo zina nesalīdzināmi vairāk. Cik daudz šiem klusētājiem ir stāstu par atbraucējiem «zinātniekiem», kuri nokļuvuši vissmieklīgākajās situācijās. Cik daudz nezināšanas kļūdu pacietis Eiropas drukājamais papīrs. Pienācis Āzijas apgaismības laiks.

Brīnumjaukas balsis ir ladakiešiem. Ģērbi dīvaini atgādina krievu - bizantiešu tērpus. Bieži vien ādas vietā ap pleciem rotājas izrakstīta auduma apmetnis, kas sasaucas ar seno bizantiešu mantiju. Augstas, izšūtas cepures gluži kā bajāriem. Pie jostas metāla spalvu un stabuļu glabātājs — stabuļu skaņas pielej vakara stundas ar aicinošām melodijām. Lauku darbu laikā galvas izdaiļo miežu un ziedu vainagi. Un dziesmas — tik skanīgas, priecīgas — kā pati Ladakas daba.

Atkal atbraucis Ladakas karalis. Tā rezultātā mēs padzīvosim viņa pilī. No šīs vietas, kur īsa deva pamācības, no augstajām terasēm, jārada gleznu sērija par visu, kas no turienes redzams. Augstajās, vēju attīrītajās vietās bijušas lielo sakaru zīmes. Protams, vietas mainījušas izskatu: pagrimums allaž ir mijies ar uzplaukumu. Iekarotāji ienesuši jaunus uzslāņojumus, bet pamatsiluets palicis neskarts. Kalnu ietvars kā agrāk ieskauj zemi, tās pašas mirdzošās zvaigznes un smilšu viļņi kā sastingusi jūra. Un apdullinošais, augšup raujošais vējš.

Lūk, arī Būdas vieta. Laiks to nolīdzinājis. Teiksma stāsta par «ļoti lielu un senu celtni», bet tagad vienīgi klinšu tēsums un šķembas atgādina par sagrāvi. Vecie tēstie akmeņi izlietoti vēlāko stūpu celšanai, kas savukārt paspējušas sagrūt. Tikai viens ir neapšaubāms — jūs stāvat senas būves vietā. Netālu ir vecs ciemats un asšķautņaina gruvešu grēda — senā nocietinājuma paliekas, kas līdzinās monolītam.

Dienas aizņem iemitināšanās Ladakas pilī. Ierodas ļaužu bari, sūtņi no Lhasas, Tibetas tirgoņi, vecākais -aksakals, tasildars (Kašmiras apriņķa priekšnieks) un, protams, — Ladakas karalis.

Atnāca pats vecais karalis - lama. Neskatoties uz nabadzību, kopā ar viņu ieradās desmit lamas — pavadoņi un radinieki. Sarunā noskaidrojās, ka karaļa ģimene zina rokrakstus par īsu. Viņi pateica arī, ka daudzi musulmaņi gribētu iegūt šos dokumentus. Pēc tam runājām par pravietojumiem, kas saistās ar Sam-balu, par termiņiem, par daudz ko tādu, kas padara realitāti skaistu. Aiziet karalis - lama, un pūlis baltos kaftānos godinot noliecas viņa priekšā. Vienkārši un skaisti.

Tikpat vienkārši vakar uz ielas sieviete, atgriezdamās no pļaujas, pienāca klāt un pastiepa roku apsveikuma rokasspiedienam. Pašlaik viņi pļauj zelta miežus. Ļaudis ar ziedu vainagiem galvā virtenē nes uz muguras zelta vārpu kūļus un dzied skanīgi un līksmi, dzied pilnbalsīgām zelta vītnēm.

Dzīvojam Ladakas pilī. Itālijas piļu drupas nobāl šā gleznainā sablīvējuma priekšā, kas paceļas daudzkrāsaino kalnu kausa vidū. Kur esam manījuši tādas augstas jumtu terases? Kur esam staigājuši pa tādām aizgruvušām ieliņām? Tas bija gleznā «Meheski — mēness pilsēta». Jā, tie ir tie paši torņi. Tikai šeit dzīvo nevis meheski, bet Geserhana pēcteči. Ladakas karaļi cēlušies no heroiskā Geserhana.

Cik jauki, ka Jurijs prot visus vajadzīgos tibetiešu dialektus. Par garīgām lietām ļaudis šeit runās vienīgi bez tulka. Tagad jātver — pilnībā apzinoties, ar skaidru, reālu pieeju. Ziņkārība nav vietā. Tikai neatlaidīga zinātkāre!

Astotajā septembrī — vēstules no Amerikas. Daudzas ziņas mūs šeit vairs neatradīs. Vēstules nākušas sešas nedēļas — veiksmīgi nokļuvušas uz kuģa.

Istabā, kas izraudzīta par ēdamtelpu, uz sienām uzzīmētas vāzes ar daudzkrāsainiem augiem. Guļam-telpā — uz sienām visi Cintamana, pasaules dārgumu akmens, simboli. Laika gaitā nomelnējušās grieztās kolonnas uz lieliem balustriem tur tumšos griestus. Zemas durtiņas ar augstiem sliekšņiem, šauri logi bez stikliem. Un pievakares vējš brīvi staigā pa gaiteņiem. Grīdas noklātas ar krāsainu voiloku. Apakšējā terasē rej melnais suns Tumbals un baltais suns Amdongs. Mūsu jaunie pavadoņi. Naktī svilpo vējš un šūpojas vecās sienas.

Rakstu augšas istabā, kurai ir izejas uz visiem jumtiem. Durvis ar platu, grieztu apmali, kolonnas ar smagiem, apgleznotiem kapiteļiem. Kāpītes, pakāpieniņi un laika zoba patinēti tumši griesti. Kur gan jau esmu redzējis šo istabu? Kur gan jau rotaļājās šīs raibās krāsas? Protams, «Sniegbaltītē» — Čikāgas uzvedumā. Ienāk manējie un saka: «Lūk, īsts Berendejs savā personīgajā pilī.»

«Berendiāde» beidzās agrāk, nekā bijām domājuši. Rudens negaida. Jāpāriet Karakorums pirms rudens ziemeļaustrumu vējiem. Ceļš uz Saijoku ir labs, bet par nedēļu garāks; turklāt iedzīvotāji tiltus nojaukuši kurināšanai, bet ūdens pacēlies cilvēka auguma augstumā. Atliek ceļš caur Kardongu un Saseru pa pārejām. Daudzi steidzinoši apsvērumi liek paātrināt ceļošanu. Ar lielu karavānu kļūsti atkarīgs no visa.

Ar zirgiem un mūļiem, un jakiem, un auniem, un suņiem pa veco ceļu, bet ar jaunu iespēju zīmēm dosimies kalnos. Pēc tam lejup — tuksnešos. Vai tiešām jāpamet kalni? Bet arī smilšu stihija aicina, un arī tuksneša naktis un ausmas ir mirdzošas. Un šajā skaistuma mirdzumā — visa jēga un cerība.

Karakorums — «Melnais tronis». Aiz tā ir Ķīna — atkal vecā Būdas dzimtene.

Sarkanā zirgā, ar sarkanu karogu, bruņu aizsargāts, neatturami auļo sarkans jātnieks un pūš svēto gliemežnīcu. No viņa šaujas sārtu liesmu šautras, un pa priekšu lido sarkani putni. Aiz viņa ir Beluha kalni, sniegi, un Baltā Tāra sūta svētību. Virs viņa līksmo Dižo Lamu sapulce. Zem viņa — sargātāji un mājdzīvnieku bars kā vietas simbols.

Sī brīnišķā senā tibetiešu glezna mums tika atnesta pēdējā dienā Ladakā.

Jakiem nastas gandrīz jau uzkrautas. Tūlīt ejam! Diena ir mirdzoša.

18. septembri 1925. gada, Ladaka.

VI. LE — KARAKORUMS — HOTANA (1925)

18. septembri

Beidzot var galīgi pamest visus Kašmiras netīrumus un melus. Var aizmirst pussagrauto Srinagaru. Var aizmirst, kā uzvarētāji spēlē polo un golfu, kamēr tauta iet postā sērgās un galējā tumsonībā. Var norobežoties no pērkamajiem Kašmiras ierēdņiem. Var aizmirst apbruņoto bandītu uzbrukumu mūsu karavānai, kārojot to aizturēt. Nācās sešas stundas aizstāvēties ar revolveriem rokās. Un visa kalngals — policija nosūtīja mūsu vārdā telegrammu, ka mēs esot kļūdījušies un uzbrukuma nemaz nav bijis. Kas tad ievainoja septiņus mūsu cilvēkus? Var tikai paraustīt plecus par (...) tumsonību (...). Pat Morāvas misija Lē nelikās mierā un piesolīja nodot mūsu rīcībā kādu no saviem namiem, ja vien es parakstīšot apņemšanos, ka mēs «nenodarbosimies ar reliģisku, pusreliģisku utt. propagandu». Turklāt neviens nespēja paskaidrot, ko īsti nozīmē noslēpumainais «pus ... utt.». Kas gan dos parakstu, ka nepārkāps nevienam nesaprotamā «pus ... utt.» robežas? Iztikām arī bez misijas telpām — mitām Ladakas karaļa pilī. Tikai kalnos jūties drošībā. Tikai tuksneša pārejās neaizsniedz prāta trulums.

19. septembri

Izšķirošās ziņas pienāk pēdējā brīdī. Tā mēs uzzinājām, ka rokraksts par īsu ir neviltots. Hemi atrodas patiešām sens manuskripta tulkojums tibetiešu valodā, pats manuskripts ir uzrakstīts pali valodā un glabājas pazīstamā klosterī netālu no Lhasas. Pēdīgi uzzinājām aculiecinieku pēctecību. Pasakas par viltojumu ir satriektas. Ir īpaša jēga tam, ka rokraksts saglabāts Hemi jeb Hemisā. Ir īpaša jēga tam, ka lamas to tik rūpīgi slēpj. Sā rokraksta īstā vieta ir Lē tuvumā, kur īsa noturējis sprediķi par Pasaules Kopienu vēl pirms sprediķa Palestīnā. Svarīgi tikai zināt šī dokumenta saturu. Jo tajā atstāstītais sprediķis par kopienu, par sievietes nozīmi un visas norādes uz budismu ir tik satriecoši mūsdienīgas. Saprotams, kādēļ manuskripts uzglabāts tieši Hemi. Tas ir viens no vecākajiem Ladakas klosteriem, kas laimīgā kārtā palicis neizpostīts mongoļu uzbrukuma laikā un tad, kad tumsonīgās Zoravara ordas vajāja budismu. Klostera nomaļais izvietojums, jādomā, to paglābis. Lielā Kopiennieka ceļš no Indijas veda garām šai vietai. Lamas zina dokumenta vērtību; bet kādēļ tik sirdīgi protestē un gāna rokrakstu misionāri? Vai tiešām īsas radītais kopienas tēls un sievietes aizstāvība tiem nepatīk? Nogānīt tā saucamos apokrifus jebkurš prot; gānīšanai daudz prāta nevajag. Bet kas gan neatzīs, ka daudzi apokrifi ir nesalīdzināmi pamatotāki nekā liela dala oficiālo liecību. Visu atzītais Kra-ledvoras rokraksts izrādījās viltojums, bet neskaitāmi patiesi dokumenti neiekļaujas neviena saprašanā. Pietiek atcerēties tā saukto Ebionltu Evaņģēliju. Tādas autoritātes kā Origens, Jeronīms, Epifānijs runā par šī dzīvesstāsta esamību. Irinejs otrajā gadsimtā to zina, bet kur rokraksts ir tagad? Bezjēdzīgu strīdu vietā labāk cilvēciski apsvērt faktus un domas, kas pausti «īsas (t.i., Jēzus), labākā no cilvēces dēliem» dzīvesstāstā. Novērtējiet, cik ļoti manuskripta saturs ir tuvs mūs-

dienu apziņai. Un jūs brīnīsieties par to, ka visi Austrumi zina par šo dokumentu.

Beigu beigās — ne tik svarīgs ir pats dokuments, cik svarīga ir paustās idejas dzīvotspēja Āzijas ļaužu prātos.

Ilgi krāvām nastas jaku mugurā. Zirgi, mūļi, jaki, ēzeļi, auni, suņi — vesela bībeliska procesija. Karavānas vīri — vesela etnogrāfiskā muzeja krātuve. Pagājām garām dīķim, kur, pēc teiksmas, pirmoreiz mācījis īsa. Pa kreisi palika aizvēsturiskie kapi, aiz tiem — Būdas vieta tanī laikā, kad senais kopienas pamatlicējs caur Hotanu devās uz ziemeļiem. Tālāk — tik daudz mums vēstošās celtņu un dārza atliekas. Pagājām garām Maitrejas reljefiem, kas ceļa malā dāvā tāliem ceļotājiem cerību uz nākotni. Aiz muguras palika pils uz klints ar Dukharas — gaišās, daudzrokainās Pasaules Mātes — templi. Pēdējais Lē sveiciens bija Ladakas sieviešu atvadīšanās. Viņas iznāca uz ceļa ar svētītā jaku piena traukiem. Iezieda ar pienu zirgu un ceļotāju pieres, lai tie iegūtu jaku spēku, kas tik vajadzīgs stāvajos kāpumos un uz slidenajām ledāju šķautnēm. Sievietes mūs izvadīja ceļā.

Līdz pašam Kardongam kāpšana bija viegla. Uzausa karsta saule, bet pret vakaru sacēlās griezīgs vējš un aukstums. Nācās celt apmetni kaila arktiska lauka vidū asā vējā. Viltīgie kašmirieši nav ierādījuši ladakiešiem daudzas lietas. Krēslai iestājoties, viesulim griežoties, gāja vaļā neaprakstāms juceklis.

Virs mums pacēlās sniega aizputinātais Kardongs. Tas šķita neaizsniedzams.

20. septembri

Ar jakiem šķērsojām pāreju trijos no rīta. Šie apkrautie pinkaiņi ar savu mīksto gaitu un neatlaidību ir tiešām neaizstājami, protams, ja ir piejaucēti. Savvaļas jaks ir pilnīgi nevaldāms. Reiz tibetieši piegādāja ķīniešu pulkam neiejātus jakus, un nekavējoties lielākā daļa jātnieku tika nosviesti zemē. Mums uzkāpšana nebija grūta. Skats no Kardonga ir lielisks, bet visa Kardonga ziemeļu mala ir stāvs, varens glečers. Nokāpšana ir ļoti nogurdinoša un bīstama. Nācās gan iet, gan līst līšus.

Mēs redzējām, kā apkrauts jaks zaudēja līdzsvaru un spēji aizlidoja par gludo ledāja šķautni. Bet pie pašas bezdibeņa malas jaks saspringa un spēcīgi iecirtās zemē ar savām īsajām, stiprajām kājām. Daudziem dzīvniekiem un cilvēkiem, paceļoties virs 16 000 pēdām (« 4 900 m), sākas asiņošana un galvassāpes. Uz ceļa jau redzamas sasalušas asinis. Jau pazibēja krituša zirga skelets. Mums viss rit veiksmīgi. Pēc kalna pārejas mums pastāsta par veselu karavānu, kas nosalusi Kar-dongā; Baltistānas karavāna, ap simts zirgu, atrasta nosalusi. Daži sasaluši it kā kliedzot, turot rokas pie mutes. Pat rudenī ļoti ātri salst roku un kāju pirksti. Nākas saberzēt ar sniegu. Zīmēt gandrīz nav iespējams. Var iedomāties, kā te ir ziemā. Bet brīnišķīgi skaists ir šis bargais glečers! Tālu lejā — gaišzils ezers. Stāsta, ka ļoti dziļš. Viss ceļš salikts no gigantiskiem laukakmeņiem. Atskatāties — un noietais liekas nenoejams.

21. septembri

Pēc kalna pārejas grūtībām — viegls ceļš. Pēc griezīgā aukstuma — spoža saule un karstums. Karstas smiltis un tālumā aizejoši kalni ar sniegotām apmalēm. Strautu gultnes. Dažreiz strautiņš pazūd akmens krāvumos un vienīgi guldzoņa vēsta par neredzama ūdens plūsmu. Visur aug dzeloņplūmes, tamarisks. Un laipni ļaudis, Nubras upes ielejas iemītnieki. Palu laikā upe pārvēršas varenā straumē. Tagad, rudenī, tās plūdums sadalījies vairākās gultnēs, veidojot neparasti skaistus rakstus. Dodamies tālāk, garām parastajai apstāšanās vietai.

Nakšņojam Teritā, īstā tibetiešu mājā. Mūsu nometnē ir trīs partijas: budistu, musulmaņu un ķīniešu. Neiztiek bez savstarpējas neuzticības un aizdomām. Brauc nošķirti. Mūsu vecākais Lunpo, izrādās, ir ievērojams muižnieks. Viņam visās malās ir muižas un mājas: gan Lē, gan Hemi, gan Teritā, gan daudzās Cantangas vietās. Viņš stāsta, cik daudz klosteru sagrauts uzbrukumu laika. Kādā no viņa mājām drupas esot pilnas ar statuju atlauzām un sabojātu grāmatu atliekām. Nožēlojam, ka Lunpo ieradies pie mums tikai pēdējās dienās. Uz jautājumu, kas viņš ir, lepni atmetis galvu, viņš skanīgi atbild: «Bodhi,» tas ir, budists. Pastāsta arī, ka viņa brālis esot Hemi mantzinis un zinot, cik daudz tur apslēptu priekšmetu, kurus nerāda atbraucējiem. Lunpo vēlas palikt pie mums, vēlas izstaigāt dažādas zemes, vēlas mācīties krievu valodu, bet lūdz tikai vienu: «Negrieziet nost manu bizi!» Bet bize viņam lieliska, melna, līdz ceļiem. Mēs viņu nomie-rinājām. Neviens neuzbruks viņa nacionālajam lepnumam. Acīmredzot viņš jau zina, ka Ķīnā dots rīkojums nogriezt bizes, bet Tibetā ir aizliegts izbāzt mēli par zīmi uzticībai un atzinībai. Bet Lunpo labsajūtas brīžos mēdz izbāzt platu, veselīgu mēli. Viņš ir labs ceļvedis augstienēs un ledājos, bet mājas apstākļos grūti iekļaujas. Tuvojamies viņa muižai. Viņš lūdz neapmesties teltīs, bet pārnakšņot viņa mājā. Ar lepnumu rāda vārtus - čortenu ar košiem zīmējumiem uz sienas. Šeit ir daudz lauku un daudz augļu koku. Nakšņojam apgleznotā tibetiešu istabā. Koša karnīze. Plats logs, zemas, platas durvis ar lielu aizdares riņķi. Smilšu grīda nosegta ar krāsainu voiloku. Ornamentu zīmējumos bieži atkārtojas svastika. Istabas vidū — smagnēja kolonna un uz platā pilastra — Cintamana — Pasaules Dārguma — attēls.

Katra Tibetas viensēta dīvaini atgādina feodālās pils shēmu. Visu mājokli apjož augsta siena. Ieeja — caur izturīgiem vārtiem. Aiz sienas ir ārējā pagalma kvadrāts — šeit zviedz zirgi un deg ugunskuri. No pagalma ieejat tādā kā ieroču palātā. Aiz tās — iekšējais pagalms ar daudzām durvīm uz saimniecības un dzīvojamām telpām. Pieslienamās kāpnes ved uz otro stāvu — ari tur ir daudz istabu. Tādas pašas pieslienamās kāpnes ved uz lēzeno jumtu, no kura paveras plašs skats uz tālajiem kalniem, upēm un visu ceļu. Jumta stūri aizņem tāds kā tornis — tā ir apgleznota goda istaba. Arī uz goda istabas jumtu ved pieslienamās kāpnes. Gatavas aizsardzībai, neatkarīgas stāv tibetiešu viensētas.

22. septembri

Skaidrs rīts. Ceļa malās — dzeloņplūmju dzīvžogi. Priekšā — zeltainas smiltis, bet aiz tām — kalni visu toņu zilumā ar baltām agrā sniega cepurītēm. Ir pat karsti. Jūdzi atstatu no ceļa redzams vecais klosteris Sandolings. Mēs nolēmām ieiet, varbūt tur ir mūsu lama? Starp lauku sētām, pāri akmeņainiem strautiem, pāri krāvumiem, kas bīstami zirgu kājām, — uzkāpām. Lamas, kas tobrīd bija klosteri, mums nepatika. Bet aiz viņiem stāv kāds neredzamais, kāds — daudz zinošs — ved Sandolingu pa nākamības ceļu.

Sandolings taču ir budisma galējais punkts pirms došanās tuksnesī, un tādēļ gribētos zināt, kādas zīmes nes šis klosteris. Izrādās, tajā ir liels jauns Maitrejas altāris. Jauns, spēcīgās krāsās mirdzošs attēls. Ir arī lielisks Dukharas attēls. Patīkami ieraudzīt bagātīgo karogu krājumu; karogi ir gleznoti Ladakā. To vidū ir ļoti krāšņi, ar daudzveidīgiem, fantastiskiem sižetiem. Visi darināti no spilgta zīda. Ir laba bibliotēka. Klostera priekšnieku nesatikām. Neatradām ari mūsu lamu. Bijis un aizgājis agri no rīta pa ceļu robežas virzienā. Dodamies viņu meklēt. Liels iegarens ciems. Vēl viena mūsu Lunpo māja, bet mēs steidzamies tālāk. Strautu krasti un kalnu kraujas noklātas ar sniegbaltu sodu. Zili, aveņkrāsas un brūni kalnu slāņi norāda uz metālu bagātību. Diez kādēļ liekas, ka ari rādijs atrodams šajā svētītajā un neapgūtajā zemē.

23. septembri

Pierobežas vieta Panamika. Šeit beidzas (...) sfēra. Protams, kartē robeža atzīmēta caur Karakorumu, bet augstienēs neviens robežas nav vilcis, un ļaudis uzskata, ka tā ir Panamikā. Protams, «klapatas» dažreiz ar robežu nebūt nebeidzas. Aiz Panamikas, kā jau varēja sagaidīt, mūsu tālāko pāriešanu kavē «sabrucis tilts». Ierēdnis «pilnīgi nejauši» uzzinājis par mūsu karavānu. Noslēpumaina ceļa labošana mūs sagaidīja arī citās pierobežas vietās. Un policists šādās reizēs mūs militāri sveicināja un lika uzrādīt pasi. Visas rūpes par «dārgo veselību» mums jau zināmas.

Mums stāsta, ka ciemā apmetušies divi saibi no Jarkendas. Neesam vēl paspējuši uzsliet teltis, kad viņi jau nāk, — tie ir divi zviedru misionāri. Viens no tiem ir slimīgais Hermansons. Viņi atgriežas Stokholmā. Hermansons bilst par ceļa grūtībām. Par Ķīnas Tur-kestānu viņš runā bez īpaša entuziasma.

Iepretim Panamikai, aiz upes, uz sarkanas klints fona patvēries sarkanās sektas klosteris. Klostera pieejas uz sarkanā kalnu fona nav pat manāmas. Gluži kā bēgdams no ienaidniekiem, klosteris uzlidojis un paslēpies uz neredzamas terases. Pa kreisi tālumā plūst Nubra, bet mūsu ceļš nogriežas pa labi, gandrīz atduroties klinšu grēdā. Tā pret vakaru tuvojamies Ka-rauldavana kalnu pārejas piekājei. Kalnu sablīvējums ir fantastisks. Apstājamies pie paša stāvā kāpuma.

Vakaru noslēdz negaidīta tikšanās ar musulmani. Un, lūk, uz tuksneša robežas ris saruna par Muhamedu, par Pravieša mājas dzīvi, par viņa cieņu pret sievieti. Risinās saruna par ahmādiju kustību, par leģendām, kas vēsta, ka Kristus kaps atrodoties Srinagarā, bet

Marijas kaps — Kašgarā. Runā par Hemisā esošo manuskriptu pat īsu. Musulmanis īpaši interesējas par šo rokrakstu. Kaut tikai tas nebūtu nolaupīts!

Uzlec mēness un sacenšas ar ugunskuru spožumu. Beidzot atnāk lama. Lai apietu tiltu, viņu veduši kaut kur pāri straumei. Kalnos vienmēr ir tā. Kaut arī zināt trīsdesmit ceļus, tik un tā nezināt trīsdesmit pirmo. Uz kalnu pāreju lama dosies naktī, viņam gatavo lukturi un cirvi.

24. septembri

Karauldavans ir zemāks par Kardongu, tomēr mums likās grūtāk sasniedzams. Kāpjot lejā, īpaši nešpetnas ir milzīgo laukakmeņu grēdas. Cik gigantisks darbs bijis jāveic, lai noslīpētu un sakrautu šīs smagās grēdas. Pie Teritas bija dzeloņplūmju ceļš, šeit sākas skeletu ceļš. Zirgi, ēzeļi, jaki — visdažādākajās pozās, visdažādākajās sairšanas stadijās. Labi, ka smirdoņa stindzinoši aukstajā gaisā nav pārāk jūtama. Daudzi ģindeņi sastinguši dažādās lēcienu pozās. Gluži kā valkīru pēdējais jājiens. Starp laukakmeņiem spraucamies pie klintīm. Omarhanam aizgāja bojā zirgs. Ceļoties pāri upei, noslīka auns. Vai tiešām lielais, senais karavānu ceļš mūžīgi paklūp pret šiem šķēršļiem?

Aiz akmens izslienas dīvaina figūra ar pinkainu cepuri un kažokādas kaftānu, ar lukturi rokā. Tas ir lama, pārģērbies par jarkendieti. Naktī agri uzlēcis mēness, un lama veiksmīgi ticis pāri kalnu pārejas korei. Tai pašā dienā — negaidīts atklājums. Izrādās, lama lieliski runā krieviski. Viņš pat pazīst daudzus mūsu draugus. Visu šo laiku nevarēja pat nojaust, ka viņam ir tādas zināšanas. Kad viņa klātbūtnē runāja krieviski, viņš ne ar vaibstu neatklāja, ka saprot. Atbildot viņš ne reizi neizrādīja, ka zina krieviski teikto. Tas vēlreiz pierāda, cik grūti novērtēt lamu zināšanu apjomu. Tikai gara tumsonība neizprot divdesmit piecus gadsimtus vecu organizāciju. Pret vakaru — vējš un sniegs. Kalpi un karavānas vīri četros nolemj apstāties, kaut ari droši varētu iet vēl stundas divas. Nevajadzīgi piekāpjamies un nokļūstam pirmā sniega joslā. Nakšņojam pie varena glečera neskaitāmu laukakmeņu vidū. Nobeidzās vēl divi zirgi.

25. septembri

Tuvojamies Sasera pārejai, esam augstāk par 17 000 pēdām (« 5 200 m). Absolūts arktisks klusums. Glečeri un sniegotas virsotnes — visskaistākā vieta. Veļas mākoņu viļņi un atklāj arvien jaunas un jaunas kosmiskās celtniecības variācijas. Plašas līnijas, ornamenti un arabeskas ir atmestas.

Ļaudis kļūst noslēgtāki. Visur dzīvnieku līķi. Ir arī cilvēku kapu kopiņas, un mūsu ļaudis cenšas to no mums noslēpt, it kā tam būtu kāda nozīme. Omarhans pazaudējis vēl divus zirgus. Sākas sniega vētra. Pa nakti mēs esam pamatīgi iepurināti. Ūdens krūzēs ir sasalis. Zīmēt nav iespējams, tik ātri stingst rokas. Labi vēl, ka Kašmirā apsitām teltis ar biezu audumu. Kažokādas zābaki loti noder.

Jums, jaunie draugi, atgādinu: iegādājieties apģērbu karstam un galvenokārt aukstam laikam. Aukstums iestājas ātri un griezīgi. Pēkšņi vairs nejūtat ekstremitātes. Raugieties, lai jums pie rokas vienmēr ir aptieciņa; galvenā vērība: zobi, saaukstēšanās, kuņģis. Jābūt marles saitei savainojumiem un sasitumiem. Mūsu karavānā jau tas viss ir lieti noderējis. Tādos augstumos kaitīgs ir jebkurš vīns. Pret galvassāpēm der piramidons. Nevajag daudz ēst. Ļoti ieteicama ir tibetiešu tēja. Tā drīzāk ir karsta vira — labi sasilda, ir viegla, barojoša, un tajā ietilpstošā soda pasargā zobus.

Nepārbarojiet suņus un zirgus. Citādi sāksies asiņošana un nāksies dzīvniekus nobeigt. Viss ceļš ir klāts asins pēdām. Jāpārbauda, vai zirgi jau ir bijuši tādā augstumā. Daudzi nepārbaudīti zirgi tūlīt aiziet bojā. Un grūtajās pārejās izzūd visas sociālās atšķirības — ir tikai cilvēki, kas vienādi strādā un ir vienādi tuvu briesmām. Jaunie draugi, jums jāzina tuksneša karavānu dzīves noteikumi, vienīgi šajos ceļos jūs iemācīsieties cīnīties ar stihijām, te katrs nepareizs solis nes drošu nāvi. Te jūs aizmirsīsiet skaitīt dienas un stundas, te zvaigznes jums mirdzinās debesu rūnas. Visu mācību pamats ir bezbailība. Ne jau saldskābajās piepilsētas vasaras nometnēs, bet gan skarbajos augstumos apgūsiet ātru domāšanu un attapīgu rīcību. Ne jau lekcijās silti sakurinātā auditorijā, bet uz stindzinoši aukstajiem glečeriem iepazīsiet matērijas darba varenību un sapratīsiet, ka katras beigas ir vienīgi kaut kā sākums — kaut kā vēl nozīmīgāka un skaistāka.

Atkal griezīgs viesulis. Liesma satumst. Telšu spārni skaļi dreb, grib lidot.

26. septembri

Saserdavans mūs sagaidīja pavisam skarbi. Vēl pirms rītausmas sākās asa sniega vētra. Jākāpj Saserā. Visa šī gigantiskā morēna ir pārklāta ar sasalušu sniegu. Steidzāmies, jo varēja kļūt vēl sliktāk. Ceļš visā garumā iezīmēts ar dzīvnieku līķiem. Uz karnīzes apledojusī taciņa vietām sašaurinās līdz zirga pakava platumam. Zirgi iet bez mudināšanas. Sešas stundas gājām pa ledājiem. Hēgenam sākās asiņošana, viņš nokrita no zirga. īpaši bīstama ir kāpšana pa ieapaļo glečera cepures virsmu. Sabza, Jurija zirgs, briesmīgi slīd uz zaļganā ledus. Spraugā starp glečeriem īsu brīdi uzzibsnī saule. Visa baltā valstība mirdz neizturamā spīdumā. Tieši zem mums paveras dīvains melns ezeriņš baltiem krastiem; un atkal visu aizsedz necaurredzama sniega vētra. Pēc ledājiem ejam pa arktiskajām kalnu grēdām. Pēdīgi kā par brīnumu ieraudzījām ganībās palaistus kamieļus. Tie atnāk līdz Sasera ziemeļu pakājei un nomaina kravu, kuru pāri Saseram ved ar zirgiem vai jakiem. Tie mūsu ladakieši, kas pirmoreiz dodas pa kalnu pārejām, nekad nav redzējuši kamieļus un tagad piesardzīgi aplūko šo garo dīvaini. Zirgi krāc. Mans zirgu puisis Gurbans atskatās uz kalnu un piedraud ar dūri, ļaunvēlīgi purpinot: «Saseri, Saseri!»

Pagājām garām Sasersarajam — sagruvušam akmens kārē. Apstājāmies jaukā ielejā pie Saijokas upes. Labajā pusē upes plūduma virzienā ved ziemas ceļš uz Turkestānu. Šis ceļš met līkumu ap kalnu pārejām, toties ļoti bieži nākas šķērsot upi un vietām jāvirzās tieši pa straumi. Septembrī ūdens līmenis ir plecu augstumā un upe kļūst bīstama kā cilvēkiem, tā zirgiem. Turklāt šis ceļš ir par nedēļu garāks. Mēs iesim pa īsāko ceļu. Negaidot iekļūstam šaurā aizā starp divām violetām klintīm. Neizprotami, kā brīžiem pazūd visas ceļa pazīmes. Ne vienu reizi vien jāšķērso šīs vietas, lai iegaumētu visus neredzamās takas līkločus un pagriezienus.

Burvīgas krāsas! Aizmugurē — balti milzeņi, un liekas dīvaini, ka mēs tieši no turienes esam nokāpuši. Pa kreisi — daudzas smailas sniegotas virsotnes un dzeltenas piekalnes. Taisni mūsu priekšā — gaišpelēkā Šaijokas gultne ar kaut kādām sarkanām un bronzas zaļām saliņām. Aiz tām — violetas un samtaini brūnas

} y

klintis. Pa labi aizvijas upe un virpuļo saceltā sniega mākoņi. Debesis ir nemierīgas. No Sasera blīviem blāķiem lien pienbalti padebeši. Vienu dienu agrāk vajadzēja nokļūt līdz Saseram, un mēs būtu izbēguši no sniega vētras. Kašmiras septembra musoni tuvojas, pa kalniem dzenas mums pakaļ, no lietusgāzes pārvēršas spēcīgā sniega vētrā. Dabas nemiers iespaido dzīvniekus. Zirgi spārdās, suņi plēšas.

27. septembri

Rītausmā viss atkal ir sasalis. Viss ir dziļā sniegā ieputināts; zirgi trīc. Tiem tūlīt būs jādodas pa braslu pāri Šaijokai. Kā melni silueti gaišajā krastmalā šaudās jātnieki. Veiksmīgi atrada braslu, ūdens tikai līdz zirga vēderam.

Pēc plašās ielejas mēs uzreiz nokļuvām šaurā aizā. Tā veidota neparasti fantastiski. Gaišzilajā strautiņā krakšķ nakts ledutiņš. Sarkanās sienas klātas izbalējušām plaisām — gluži kā rūnu lappuses. Atkal negaidīti kāpumi un šauro eju pagriezieni, un mēs nokļūstam plašā ielejā, ko ieskauj daudzkrāsaini kalni. Kalnu nogāzēs dažādās krāsās zaigo iežu slāņi, rādīdami savas iekšējās bagātības. Piekalnēs rosās divas garas figūras — šajā klusuma valstībā pārsteidz katrs jauns cilvēks. Vai tie nav apslēpto dārgumu meklētāji? Nē, tie ir ļaudis no kādas karavānas, atsūtīti savākt kurināmajam nokaltušu krūmu saknes un zarus. Šeit izbeidzas jebkurš kurināmais, un ar to laikus jānodrošinās vairākām dienām.

Starp kalniem ir mazi purvaini ezeriņi. Pa sūnaino krastmalu skraida žiglās tilbītes. 16 000 pēdu augstums tām nav bīstams. Ķērc vārnas. Ērgļu ir ļoti maz. Kurināmā trūkuma dēļ arī mēs apstājamies neparasti agri — jau pulksten divos. Ļaudis dodas vākt maisos krūmāju saknes. Kā Gocolli freskās slejas milzīgu violetu kalnu grupas, silti brūnu pakalnu nošķirtas. Gaiši dzeltenā purva zālīte sedz ieplaku. Neparasti asi uz gaišdzeltenā fona izceļas melnie zirgi. Un liekas tādi nesamērīgi lieli. Šeit, Āzijas plašumos, dzimušas teiksmas par milžiem - varoņiem. Augstums, bet varbūt dzidrais gaiss palielina visus izmērus, un jātnieks, kas iznāk no ieplakas, izskatās pēc milža, bet vidēja lieluma kirgīzu suns šķiet lāča augumā. Šeit ir diži mērogi.

Varenām vajadzēja būt kalnu straumēm, lai izgrauztu platās gultnes, pilnas slīpētiem oļiem. Lielajā kanjonā jūtama traģiska katastrofa, kas pārtapusi skaistumā. Karakoruma tuvumā nojaušat jums neizprotamu, ilgstošu milža darbu. Vai šeit netika gatavotas nākamības celtnes?

Kāds vējš! Āda lobās un plaisā kā sagraizīta.

Grūti ar valodām; karavānā dzirdamas sešas valodas, kas ir pilnīgi atšķirīgas.

Pazudušas siena rezerves. Skaidrs, ka dzinēji izbarojuši sienu saviem zirgiem. Nazarbejs ilgi kaut ko klaigāja. Beidzot sapratām — mūsu pavārs esot sienu apēdis. Pavārs ļoti apvainojās.

Lama pavēsta dažādas daudznozīmīgas lietas. Daļu no tā visa mēs jau zinām, bet ļoti pamācoši ir paklausīties, kā dažādās zemēs tiek izskaidroti vieni un tie paši apstākļi. Dažādas zemes ir kā caur dažādu krāsu stikliem skatāmas. Vēlreiz brīnāmies par lamu organizācijas varenību un netveramību. Sī klejojošā organizācija kā saknēm caurauž visu Āziju.

Apbrīnojami, cik ātri izplatās baumas, nav vajadzīgi nekādi pastnieki. Un tad šīs karavānu ugunis gluži kā jāņtārpiņi pulcē negaidītus klausītājus. Ātrāk par vēstnešiem aizlido spārnotās vēstis uz tirgus laukumiem un sačukstas pie garajām pīpēm. Saprotiet!

28. septembri

Auksta nakts. Viss sasalis. Diena pagāja skaisti dzeltenu un sarkanu toņu atblāzmā. Vispirms gājām pa stāviem sarkanas aizas nogruvumiem. Apgājām vecu akmens valni. Kara nocietinājuma vai robežlīnijas paliekas. Apakšā dzeltenos, zaļos un ultramarīna toņos laistījās avotiņi. Tālāk devāmies pa plašu senu gultni — Depsangas plakankalni. Sešas stundas gājām gar visādām svinīgām smilšakmens formācijām. Tās ir gluži kā milžu piramīdas, gluži kā pilsētas ar robainiem mūriem, gluži kā vientuļi sargtorņi, gluži kā vārti, kas ved uz slepenām valstībām, gluži kā norimušu kauju pieminekļi. Neaprakstāmi daudzveidīgas, neatkārtojamas un ar dziļu izjūtu iekrāsotas. Labprāt pakavētos šeit kādu nedēļu. Bet karavānas vīri met skatus uz debesīm, kur ledussaltais Kašmiras drakons jau rāda savus vētras spārnus.

H. I. visas desmit dienas ir uz zirga. Viņai patīk drosmīgi lēmumi. Nekad nav jājusi, bet te uzreiz — jāšus cauri Karakorumam. Un vienmēr mundra un vienmēr pirmā ir gatava. Pat celis, kas tika savainots Kašmirā, neliek sevi manīt. Taisni pārsteidzoši.

Pret vakaru tuvojamies Depsangdavanam. Kļuvis vēl aukstāks. Depsangam derētu saukties par Ulanko-rumu, tas ir, «sarkano troni». Pie uzejas rēgojas varena klints — kā sarkana cepure.

Esiet uzmanīgi ar kalnu strautiņiem. Tie gan priecē ar savu kristāldzidrumu, bet aiz līkuma, iespējams, ūdenī guļ beigts zirgs vai kamielis ar asinīm nokretušu pumu.

29. septembri

Pārgājām Depsangu. Iznācām uz pasaules jumta. Citādi to pat nosaukt nevar. Visas kalnu smailes izgaisušas. Mūsu priekšā ir gluži kā neredzamu velvju segums. Skatoties uz šīm smilšu velvēm, nevar iedomāties sevi esam 18 000 pēdu (» 5 500 m) augstumā. Bezgalīgas tāles. Pa kreisi, tālumā, baltā Gudvina smaile. Pa labi, pie horizonta, Kuņluņa milzeņi. Viss tik daudzveidīgs un dāsns, un plašs. Debesu zilums tuvs tīram kobaltam, bet smilšu velves laistās zeltā, un tālās smailes šķiet spilgti balti konusi. Karavānas virtene neiztraucē visaugstākā pasaules ceļa klusumu.

Zirgu puisis jautā: «Kādēļ šeit, tādā augstumā, ir tik līdzena zeme? Kas tur iekšpusē atrodas?»

Izlasījām uz akmens latīņu uzrakstu, ka te stāvējusi Filipi ekspedīcija. Ļaudis domā, ka šeit ir apraktas simts kastes ar ekspedīcijas krājumiem.

Ļoti griezīgs vējš. Steidzamies uz Karakorumu. Piegājām tam, bet kalna pāriešana jāatliek uz rītu. Karakorums nozīmē — «Melnais tronis». Tā melnā cepure jau redzama pa vairākām jūdzēm. Bet, kad pienācām klāt, bija jau pārāk tumšs, lai to uzzīmētu vai nofotografētu. Vakarā nospriedām: dosimies nevis uz Kargaliku, bet uz Sugetdavanu un uz Sandžuda-vanu. Tiesa, Sandžu ir augstāks par 18 000 pēdām un skaitās grūti pārejams sniega daudzuma dēļ, toties mēs ietaupīsim sešas dienas. Turklāt ceļā uz Kargaliku ir daudz ūdeņu, un cilvēki sūdzas, ka viņiem vairākas reizes dienā līdz jostasvietai nākoties brist pa ūdeni — oktobrī tas ir bīstami.

30. septembrī

Karakorums. Atkal viss sasalis. Rīts aizsākās ar svelošu puteni, visu aizsedza migla. Ne zīmēt, ne fotografēt. Brīžiem ar grūtībām varēja samanīt Kara-koruma melnās cepures siluetu.

Šodien redzētajam nav nekā kopīga ar vakardienas skatu. Tā arī gājām griezīgajā vējā un retinātajā gaisā no pulksten septiņiem līdz diviem. Pati kalnu pāreja ir plata, bet nav grūta. Gājējiem klājas smagi; dīvaina sajūta, kad, samērā maz kustoties, jau jūti aizdusu. Uz pārejas klintsbluķa ir maza akmens piramīda. Ļaudis, neskatoties uz aizdusu, neaizmirst izkliegt apsveikumu par kalna pārvarēšanu.

Nokāpšana nav stāva, bet vējš to apgrūtina. Ar kaut ko jāaizklāj seja, un nāk prātā tibetiešu zīda ceļojuma masku noderīgums. Dienas vidū pārstāja snigt, un pavērās brīnišķīga sniegota panorāma. Veselas sniega kupolu un konusu grupas. Pat putnu nav.

Apstājāmies pulksten sešos plašā upes gultnē. Visapkārt — dziļš klusums, vesels sniegiem klātu virsotņu amfiteātris. Pērļaino toņu smalkums, līdz šim brīdim neredzēts. Pilns mēness un sasalušās, tīrās, nepie-gānītās dabas klusēšana. Nogājām pasaules visaugstāko ceļu — 18 600 pēdu (5670 m). Šķērsojām Ķīnas robežu. Mūsu ķīnietis domīgi teica: «Ķīnas zeme!» un diez kādēļ pakratīja galvu.

1. oktobri

Aizgājām līdz Kokejaras un Sandžu ceļu krustojumam. Iepretim Baksunbulakam ir brīnišķīgs balts kalns, tik smalks, tik neskarts un maigs savās līnijās. Spožā saule atsauc atmiņā aizsalušos Norvēģijas fjordus vai Ladogas gaišzilo ziemas pasaku. Tomēr šeit viss ir plašāks un varenāks. Mūsu priekšā tālumā vīd kalni, izraibināti baltām kontūrām kā senās ķīniešu ainavās. Ceļa tuvumā ganījās divas tibetiešu antilopes, viena pacēla galvu un ilgi noskatījās pakaļ karavānai. Budisti nešāva uz tām: «Pārtikas taču mums ir pietiekami.» Kāds cits piekrāps stalto dzīvnieku uzticību. Uz paša ceļa guļ ēzelis ar smaržīgu kanēļa kravu. Kur gan palicis saimnieks? Paskaidro, ka nogurušo ēzelīti atstājuši atpūsties līdz nākamajai karavānai. Savvaļas zvēru šeit nav, un neviens ceļotājs nepārkāps šo savdabīgo karavānu ētiku. Saserā redzējām arī pamestas kravas. Neaizskartas.

2. oktobri

Saltajā rīta saulē turpat pie apmetnes skaidrām līnijām iezīmējās sniegotais Patosa kalns. Patoss — tā kalnu grēdas augstāko smaili nosaucis Mahātma Akdor-dže, nākdams še garām no Tibetas. Kalns slejas pār Kargalikas — Jarkendas un Karakašas — Hotanas ceļu krustojumu. Kargalikas — Jarkendas ceļš ir zemāks, tajā pavisam tikai divas ne visai augstas kalnu pārejas, bet toties daudz upju. Karakašas — Hotanas ceļš ir augstāks, kalnaināks, toties īsāks.

Kalns slejas kā konuss starp diviem kalnu grēdas spārniem. Lama mūs sadzirdējis un čukst: «Viņš (lielais skolotājs) nebija pret īsteno budismu. «īstenais budisms ir laba mācība,» viņš sacīja.»

D. par to rakstīja Tibetā. Lieliski, Lunpo negaidot kļuvis par rusofilu: mācās pie lamas krievu valodu.

Sauc: «Laiks pusdienot,» «Nazis,» «Tase,» «Ūdens ir karsts!»

Diena iesākās mierīgi. No pulksten septiņiem gājām pa lēzeno Sugetdavana piekalni. Kāpums gandrīz nav manāms, un neskaitāmie ģindeņi nebiedē. Dabas rāmums liek aizmirst augstumu. Blakus ceļam guļ pūkains suņuks — gluži kā dzīvs. Trijos nemanot esam pienākuši pie pašas kalnu pārejas. Vienmēr noderīgi ir apjautāties par pārejas ziemeļu pusi. Ziemeļu puse allaž ir skarba. Tā arī šeit. Līdzeno, vieglo ceļu pēkšņi aprauj varena šķautņaina nogāze. Tālumā plešas bāli violeti kalni, tādu kā skumju apdvesti. Sagriezās putenis, un sniega klajums bez žēlastības izgaisināja melni zilās debesis. Ceļš aizputināts.

Vienkopus četras karavānas. Ap četrsimt zirgu. Pa priekšu palaida pieredzējušos kravas mūļus. Aiz tiem devāmies mēs. Pa visu nogāzi vijas zirgu melno siluetu virtenes. Gaiss trīs no saucieniem: «Hoš, hoš!» Laižamies lejup, slīdot un grūstot cits citu. Bīstami. Ļaudis brīnījās par agro sniegu. Tikai deviņos vakarā mēness gaismā nokļuvām līdz apmetnei. Tjurki strīdējās ar budistiem. Nazarbejs gribēja vest mūs kaut kur tālāk. Ķīnietis uzklupa viņam ar pātagu. Ļaužu nesaskaņas iedarbojās uz dzīvniekiem. Zirgi sprauslāja. Pēdīgi sākās suņu kautiņš. Niknais Tumbals stipri savainoja Amdongu.

H. I. jāj, nenokāpjot no zirga, jau vairāk nekā 13 stundas. Tātad parasto nogurumu uzveic kaut kas daudz spēcīgāks.

3. oktobri

Atkal akmeņu grēdas. Parādījušies dzelteni un sarkani krūmāji. Tie skaisti izceļas uz silti baltā smilšu klājiena. Pie ūdens vīd tievi vītoliņi. Redzamas irbes un zaķi. Bet dzīvnieku ir satriecoši maz. Pagājām garām veciem mūriem, kas pārvērtušies laukakmeņu grēdās. Ļaudis gaida, kad nokļūsim Ķīnas robežpunktā Kurulā jeb Karaulsugetā. Pamazām dodamies lejup; jau redzami kaut kādi zemi mūri. Lūk, kāds izskrien pa vārtiem, tad apjucis paslēpjas. Iznāk ļaudis mūs sagaidīt.

Plaša, karsta, sniegotu kalnu ieskauta līdzenuma vidū atrodas mālu kleķa kvadrāts — Kurula. Tālumā vilinoši sidrabaini mirdz Kuņluņs. Fortā ir 25 karavīri — sārti un kirgīzi — un viens ķīniešu virsnieks ar sekretāru un tulku. Ieročus mēs nemanījām. Vienīgi virsnieka mazajā istabiņā karājās milzīga vienstobrene ar gaili gluži kā pīles galvu. Ar tādu ieroci daudz vis nenošausi.

Ja vien šis ķīniešu robežsargu virsnieks Šins Lo būtu nojautis, cik ļoti mūs aizkustināja viņa sirsnīgā uzņemšana! Pamests tālajos kalnos, atšķirts no ārpasaules, šis virsnieks ar savu atbalstu un laipnību lika atcerēties Ķīnas labākās parašas. Mums tas bija tik svarīgi — braucām taču uz Ķīnu patiesas draudzības mudināti un ar tīru sirdi. Sasveicinājāmies un atvadījāmies no Šina Lo ļoti sirsnīgi. Draudzības vārdā pat teltis uzslējām putekļainajā forta pagalmā. Ļaudis gribēja uzkavēties šeit vēl kaut vienu dienu. Tuksnesis taču beidzies. Priecājas, bet mums žēl kaut kā neatgriežama. Augstieņu kristāli, vai jūs spēs aizstāt smilšu raksti? Ieradās citas karavānas. Pie ugunskuriem čalas. Čalas, smaidi, pīpes un atpūta. Čuksti: «Butānā gaida drīzo Šambalas atnākšanu.» «Vispirms bija Indija, pēc tam bija Ķīna, pēc tam Krievija, bet tagad būs Šambala.»

«Templī zem Būdas attēla ir verdošs pazemes ezers. Reizi gadā tur nolaižas un iemet ezerā dārgakmeņus...»

Tiek stāstīta vesela skaistuma sāga. Šie ugunskuri, šie tuksnešu spīdekļi! Tie deg kā tautas lēmumu karogi.

4. oktobri

No Kurulas neesam atgājuši pat jūdzi, kad jau sasniedzam upes Karakašdarjas, «melnā nefrīta», gultni. Šeit tika iegūts nefrīts, kas kādreiz padarīja slavenu

Hotanu. Un vieni no Lielā Ķīnas mūra rietumu vārtiem tika dēvēti par Nefrīta vārtiem, jo caur tiem ieveda šo iecienīto akmeni. Tagad šajās vietās pat neatceras par nefrīta ieguvi. Vienīgi Karakašdarjas ūdeņu krāsa — tāda zili zaļgana — atsauc atmiņā vislabākos nefrīta akmeņus. Strauja upe, līksma upe, trokšņaina upe. Šeit ir ne vien nefrīta, bet arī zelta dzimtene. Karakašdarja uz dažām dienām kļūst par mūsu ceļvedi. Paejam garām dažiem mazariem, tas ir, godājamu musulmaņu kapvietām. Varētu likties, ka to ieapaļais klājums ar tornīti centrā nav nekas cits kā sens budistu čortens. Kad tuvojamies svētā kapvietai, pavadonis kirgīzs nolec no zirga un ar ļoti skaistu žestu parāda godu. Tik skaistas kustības nemaz nevarēja gaidīt no neveiklā vīra.

Šahidulas forts ir pamests. Tas ir parastais vientuļais mālu kleķa kvadrāts. Jā, šajās vietās lielgabali vispār vēl nav redzēti un nav apdraudējuši māla mūrus.

Kļūst karsti. Augstums — ne vairāk par 12 000 pēdu (» 3650 m), un tikai virs 18 000 pēdu tas iespaido elpošanu. Saņemta ziņa, ka jaki ir sagatavoti Sandžu-davana pāriešanai. Pret vakaru sacēlās šamals — ziemeļaustrumu viesulis. Pirmoreiz mēs nokļuvām īstā > »

smilšu vētrā. Paslēpās sarkanie kalni, debesis kļuva pelēkas. Augstiem blīviem stabiem savērpās smiltis un virpuļojot lēni virzījās, caururbjot visu, kas gadās ceļā. Teltis tiecās uzšauties gaisā. Zirgi nokāruši galvas un pagriezušies ar muguru pret vēju. Bija izzudušas visas nokrāsas, un vienīgi Karakaša traucās tikpat smaragdzaļa.

5. oktobri

Gājām visu dienu gar Karakašu. Nav iespējams paturēt prātā, cik reižu šķērsojām upi. Ūdens sniedzās te līdz zirga vēderam, te līdz ceļgalam. Kādā klinšainā pagriezienā bija izskalota visa taciņa. Nācās pasteigties un doties tālāk pa laukakmeņiem straumes dunoņas pavadībā. Atkal ciets akmeņains ceļš. Divi Nazarbeja zirgi salauza kājas. Vakardienas samals visur atstājis pēdas. Kalnus sedz pelēka dūmaka. Cauru dienu gaiss virmo uzbāzīgos putekļos. Sūrkst acis. Izmainījies krāsu kolorīts. Debesis kļuvušas violetas. Tikai draiskā upe kā senāk mirdzina zaļas dzirkstis. Parādās pirmās kalnu kirgīzu apmetnes. Ar voiloku klātas jurtas vai pret klintīm atslieti akmens būceni. Mazītiņi lauciņi. Sīkie kirgīzi ar augstām baltām galvassegām, sarkanos kaftānos, dažiem galvā mazās, smailās, sarkanās kirgīzu cepurītes. Kaut tikai fotouzņēmumi būtu izdevušies! Gleznaina grupiņa uz klusināti violetā smilšakmens kalnu fona. Uz niecīga pelēka ēzelīša sieviete spilgti sarkanā kaftānā ar augstu galvassegu. Uz rokām bērniņš gaiši pelēkā segā. Blakus viņai vīrietis zaļā kaftānā un sarkanā konusveida cepurē. Virs viņiem blāvi violetas debesis. Kas vēlētos gleznot bēgšanu uz Ēģipti?

Ļoti stāvas ir takas virs paša straumes mutuļa. Apmetne smilšainā lauciņā, vidū — apputējis karavān-serāls. Nav spēka apstāties šajā putekļainajā pagalmā. Blakus piekalnēs arī grūti apmesties uz atpūtu. Vai nu vieni akmeņi, vai arī mīkstas lāsmojošas smiltis — te nevar nostiprināt telšu mietiņus. Beigu beigās vietu atradām. Pamazām noskaidrojas bagāžas bojājumi: gan slēdzis salauzts, gan, zirgam upē krītot, samircis jahtans.

Un atkal ugunskuri. Atkal pulcējas kaut kādi nepazīstami pinkaini ļaudis. Tomēr jāsaka, neviens no šiem raupjajiem svešiniekiem mums neko ļaunu nenodarīja. Izdaudzinātais kirgīzu zaglīgums mūs neskāra.

Vēl no čukstiem pie ugunskuriem: «Burhanbulats (tas ir — Būdas šķēps) parādās noteiktā laikā, un tad neviens tam nevar stāties pretī.» «Ulanciriki (tas ir — sarkanie cīnītāji) kļuvuši briesmīgi spēcīgi.» «Ko tik nedarīs pelingi — viss pavērsīsies pret viņiem.» «Pirms vairāk nekā simts gadiem divi mācīti bramini brauca uz Šambalu, un viņi devās uz ziemeļiem.» «Svētītais Būda bija Hotanā un no turienas nolēma ceļot uz ziemeļiem.» «Vienā; no labākajiem Ķīnas klosteriem metafizikas doktors ir burjats.» «Lielā D. klostera priekšnieks ir kalmiks.» «Gleznā «Būda Uzvarētājs» no Svētītā zobens šaujas taisnīguma uguns.» «Pravietis sacīja, ka Damaska pirms jaunā laikmeta sākšanās tiks sagrauta.» Tā sačukstas svētceļotāji, dodoties uz Gāju, Sarnatu un Meku. Garas sirmbārdaino ahunu un aizsegušos sieviešu virtenes var sastapt ceļā. Grib paspēt pirms ziemas iestāšanās. Tas ir ... ātrais pasts.

Diena noslēdzas ar šamalu. Gigantiski putekļu mutuļi — gluži kā neredzama tautas staigāšana. Jāiepazīst arī šis bargais Āzijas vaigs. Kur gan citur ir tik krasas karstuma un aukstuma mijas? Kur ir tik neciešamas pēcpusdienas vētras? Kur plūdu laikā upes ir tik nāvējošas un smiltis — tik nežēlīgas? Kur gan vēl upju krastos nav savākts zelts? Kur vēl citur saulē balo tik daudz galvaskausu? Vērienīgā Āzijas roka.

6. oktobri

Atkal gājām gar Karakašas upi. Nokļuvām lielā vecā kirgīzu kapsētā. Mazari ar pusapaļu virsmu. Zemas kapu kopas, apliktas ar bunčukiem, kam zirgu astes galos. Bieži vien mazari ir tie pašie senie čorteni. Aiz mazara atvadāmies no Karakašas. Jūtami virzāmies augšup pretī kalnu avota plūdumam. Aiza pamazām sašaurinājās. Pa kreisi dzeltenā smilšakmens kalnā ieraudzījām alas ar vairākiem stāviem. Līdzīgas Duņ-huanas alām. Vietējie iedzīvotāji un karavānu vīri tās dēvē par veckirgīzu mājām. Protams, šeit jaušamas izgaistošā budisma paliekas. Pieejas daudzām alām ir vēja aizpūstas. Kaut kur augšā kā ērgļu ligzdas vīd no pasaules atgrieztās alu ieejas. Zīmīgi, ka alas patvērušās tik tuvu Sandžu kalna pārejai, — taisni kā meklēdamas kalnu aizstāvību pret musulmanisma uzplūdiem. Zirgu puisis Gurbans (musulmanis) zina, kur vēl šai pusē atrodas tādas alas, bet skaidri manāma viņa nievājošā attieksme pret tām. Taču alas tiešām ir iespaidīgas.

Neizsakāms senatnīgums dveš no šiem kalniem. Smilšu dūmaka it kā paceļ tos debesīs. Un kalnus neuztveram kā ierobežojumu un šķēršļus, tie aicina augšup. Piegājām pie pašas Sandžu pakājes. Runā, ka uz pārejas sniega nav. Neesam vēl paspējuši noklausīties šo vēsti, kad līdz mums atlido Kašmiras drakons un visu steidz nosegt ar sniegu. Griezīga vētra. Raujamies čokurā, gaidot uz teltīm. Tumsā pēdīgi ierodas karavāna. No kalnu pārejas puses atdrāžas melna jaku lavīna un gandrīz vai sagāž visu nometni. Kņada un troksnis. Sniegs un aukstums. Bet nometne, iespiedusies aizā, izskatās ļoti gleznaina. Kaut kas no vecā Bosha vai Pītera Brēgela. Liesmas izgaismo bronzas krāsas sejas. No tumsas iznirst melno neredzamo jaku ragi. Telšu spārni spurgšķ kā putni. Uz klints jaušas gigantiskā Omarhana ēna. Atkal tuksneša čuksti: «Pie svētā Sabūra kalna redzama nezināma sena pilsēta. Daudz māju un čortenu.» Rīt jāceļas agri. Priekšā garš ceļš. Dienā atkal uzmāksies sniegs un vējš.

7. oktobri

Drakons tomēr mūs panācis, un pa nakti viss aizputināts ar sniegu un piesalis. Sagatavojam jakus. Steidzamies. Septītā pāreja — Sandžu. Visstāvākā — 18 300 pēdu (« 5580 m), bet ne jau garākā. Cik sīksti soļo jaki — atkal esam pārsteigti. Manam jakam ar troksni satrūkst seglu plecu siksna. Nācās piesiet ar virvēm, seglu josta viena pati stāvumos neizturētu. Bīstama ir vienīgi pati Sandžu virsotne. Tur jakam veikli jāpārlec pāri spraugai starp kailās klints virsotnes zobiem. Tur jāuzticas jaka izturībai. Hēgens nokrita no jaka, bet, par laimi, vienīgi sasita kāju. Varēja būt daudz ļaunāk. Protams, ziemeļu pusē daudz sniega. Nācās pasteigties un, slīdot uz asajiem izciļņiem, laisties zemē pa kraujumu. Neņemiet līdzi kalnu nūjas ar asiem galiem, daudz labāks ir plakans metāla uzgalis. Sniegotie kalni iegrimuši sudrabainā miglā. Žēl šķirties no augstienēm, kur gaiss gan ir ledaini auksts, toties kristāltīrs un skanīgs. Tur vārds «tuksnesis» jau skan kā izaicinājums visām tām pilsētām, kas pārvērtušās vai arī drīz pārvērtīsies drupu kaudzēs.

Kādēļ gan ir tik skumji attālināties no Kuņluņa, no senās kalnu grēdas?

Atkal redzamas kalnu kirgīzu apmetnes. Bērnu un sieviešu āda ir tīra. Nemana briesmīgās ādas slimības.

Lejā, smilšainajās nogāzēs, vīd kaut kādi tumši padziļinājumi — alas. No tām izlien pinkaini jaki un aiznes jūs aizvēsturiskos laikos. Tāpat bija arī toreiz... Kalna pakājes vidū drūzmējas dzelteni, vēja appūsti pakalni; no tiem rēgojas visizsmalcinātāko formu akmens bluķi. Degunradži, tīģeri, suņi vai kaut kādi skeleti uz troņiem — tas viss ir sen aiztecējušu ūdeņu veikums. Piekalni iežogo kalni silti violetos toņos. Tuksneša pusē sniegu vairs nemana. Apstājāmies pie aula ar deviņām jurtām. Iekšā ir tīrs. Atnes melones, arbūzus, persikus, kas dabūti Sandžubazārā vai arī Guma-bazārā. Kalnus pieskandina atbalsis; rējieni un rūcieni kā kalnu taures nepārstāj dārdināt aizas. Kirgīzietes rāda izšuvumus, bet nevēlas tos pārdot; katra sieviete tos gatavo tikai pati sev.

8. oktobri

īss, mierīgs pārgājiens. Apstājāmies 10 jūdzes no Sandžu oāzes. Izklaidus dirn vientuļas kirgīzu jurtas. Bieži gadās, ka viens pats puišelis dzen veselu kamieļu karavānu.

Katru dienu pie mums ierodas slimnieki ar kuņģa un saaukstēšanās kaitēm. Vēlreiz izjutām, ko nozīmē lielās tuksneša smiltis — tās iekļūst visur, tās novārdzina, tās apgrūtina elpošanu. Tīrā nelaime! Kalni kļuvuši ievērojami zemāki. Ceļa augstums — ne vairāk kā 7 000 pēdu (~ 2 150 m). Bet tuksneša dienvidu daļa nav zemāka par 4 000 pēdu (» 1 200 m). Kļūst arvien siltāks. Iecerēta gleznu sērija «Maitreja». Atkal ugunskuri. Atkal karavānu čuksti. «Pazīstams Ķīnas gubernators pavēlējis pērt ķīniešus. Ak, cik nožēlojami! Tagad ķīnieši pērs viņus.»

«Rinpoče teicis, ka ceļš tagad ved vienīgi caur Sam-balu, — to visi zina.» «Visur aprakti neskaitāmi pravietojumi.» «Trīs mongoļu karagājieni.» «Tuksnesī aiz Kerijās virszemē uznākusi pazemes upe.» «Uzspridzināja klinti, bet tā visa sastāvējusi no dārgakmeņiem.» «Bet tur, kur nevar pāri tikt, tur var pa pazemes ejām...»

Daudz sarunu, un ikdienišķais savijas ar kaut ko lielu, nolemtu. Daudz spriež par pazemes ejām, bet tas ir saprotami. No daudzajām pilīm, kas piekļāvušās klintīm, tika izraktas garas pazemes ejas līdz ūdenim, un pa tām ar ēzelīšiem piegādāja ūdeni. Pamazām mūsu priekšā izgaismojas ievērojamu notikumu aina.

9. oktobri

Sandžu — oāze. Mēs atvadījāmies no kalniem. Protams, mēs atkal dosimies kalnos. Protams, citi kalni nebūs sliktāki par šiem. Bet skumji ir šķirties no kalniem. Jo tuksnesis taču nespēj sniegt to, ko iečukstēja kalni. Uz atvadām kalni dāvāja kaut ko neparastu. Pie oāzes robežas, tieši uz pašas pēdējās klints, kurai gājām garām, parādījās jau Dardistānā — ceļā uz Ladaku — redzētie zīmējumi. Grāmatās par Ladaku tos sauc par dārdu zīmējumiem, kaut gan acīmredzot tie attiecas uz neolītu. Un šeit, Ķīnas Turkestānā, uz spoži brūnā klints masīva atkal tie paši gaiši brūnie strēlnieku silueti, tie paši kalnu āži ar milzīgiem, stāviem ragiem, tās pašas rituāla dejas, rotaļas un ļaužu virteņu procesijas. Gluži kā tautu pārceļošanas vēstneši. Un tajā apstāklī, ka šie zīmējumi tika radīti uz kalnu valstības robežas, bija kāda īpaša jēga. Ardievu, kalni!

Redzami papeļu un aprikozu koku puduri, bet aiz tiem izpletusies smilšu valstība. Tas atgādināja Ēģipti pie Nīlas vai Arābiju.

Brokastu laiks; gribam apstāties, bet atjāj kaut kādi jātnieki un sauc, lai braucam tālāk. Tur kirgīzu vecākie sagatavojuši cienastu — dastarhanu. Uz košajiem, izrakstītajiem voilokiem ļoti dekoratīvi izvietotas meloņu, arbūzu, bumbieru, olu un ceptu vistu kaudzītes, bet pašā vidū — cepts pusauns. Apaļie, caurumotie, dzeltenie plācenīši gluži kā izkāpuši no Pītera Ertcena gleznas. Tas atsauca atmiņā jauko Kļučinu, Novgorodu, akmens laikmeta izrakumus un laipno Jefimu. Arī šeit tie paši kaftāni un bārdas, un krāsainās jostas, un cepurītes, apšūtas ar vilka vai upes bebra ādu. Un grūti sev iegalvot, ka šie ļaudis neprot krieviski. Patiešām — daudzi no šiem bārdainiem zina atsevišķus vārdus un ļoti lepojas, ja viņiem ir kāda krievu lietiņa. Gandrīz neko nezina par Ameriku. Labi būtu iedot šiem ļaudīm dažas grāmatiņas par Ameriku, kas nodrukātas tjurku valodā. Kādam vajadzētu par to parūpēties, jo kādreiz taču Amerika un Āzija veidoja nedalītu kontinentu.

Pirmo reizi ieraudzījām ķīniešu karavīrus imperatora laika mundieros ar sarkaniem uzrakstiem pa visu muguru un krūtīm. Ļoti noplukuši karavīri; kir-gīzi - zemessargi bija vispār bez mundieriem. Vai tāda armija var pastāvēt?

Jautās: kur gan ir briesmas? Kur gan aizraujoši uzbrukumi? Lē kapsētā taču daži pieminekļi vēstīja, ka tur atrodas nogalinātu ceļinieku kapvietas. Tiešām, šos cilvēkus nogalināja kašmirieši un afgāņi. Nevienu nav nonāvējuši Ladakas budisti. Un ir brīnišķīgi apzināties, ka vientuļā pasaules malā jūs esat lielākā drošībā nekā Rietumu pilsētu ielās. Londonas policists pirms ieiešanas Istsaidā apjautājas, vai jums ir ierocis un vai esat sagatavojies briesmām. Nakts pastaiga Parīzē pa Monparnasa vai Monmartras nomalēm vai pa Hobokenu Ņujorkā ir daudzkārt bīstamāka nekā Himalaju un Karakoruma celi. Bet vai Teksasas un Arizonas tornādo nav līdzīgs viesulim augstienēs? Turklāt šīs dabas briesmas būtībā ir līksmas, tās rosina mundrumu un tik ļoti attīra apziņu. Ir cilvēki, kas krāj spilgtus briesmu pārdzīvojumus, bet pat visnedrošākais bambusa vai virvju tilts pamodina jūsos spītīgu attapību. Ir žēl no vientuļajām vietām nokāpt kišlaku ļaužu pūlī.

Jau viena pārgājiena attālumā no Sandžu var būt budistu senlietas.

10. oktobri

Nokļuvām pilnīgi citā pasaulē. Nav vairs Ladakas heroisma. Nav vairs Ladakas skanīgo dziesmu virteņu. Dīvaini, ka vienīgi pie ladakiešiem dzirdējām spēcīgas, skaļas balsis. Nav vairs piļu, kas paceļas drosmīgos bezūdens augstumos. Nav vairs bezbailības suburganu un kurgānu. Kalni aizgājuši sirmajā, pelēkajā miglā. Kā lai dzīvo un uz ko lai vērš skatienu? Šeit mīt mierīgie, neko nezinošie zemkopji sārti; aizmirstības oāze. Miermīlīgie, gausie tjurki pavisam aizmirsuši par savu līdzdalību Cingisa un Tamerlana karagājienos. Karsts. Sandžubazārā — smilšains. No mālu kleka mūriem, no augļu koku pazarēm raugās daudz seju, bailīgu un aizsegtu. Krāsainais pūlis atgādina Ņižņij-novgorodas gadatirgu. Atnestas veltes — augļi un cepti auni. Pēdīgi kā dāvanu atveda kirgīzu suni.

Šķind zvārguļi, un maidanā iebrauc ķīniešu ierēdnis. Atkal tāds uzmanīgs un laipns. Brīnās, ka nav par mums saņēmis vēstuli no Jarkendas ambana, bet paskaidro arī, ka republikāniskā Ķīna neprasot īpašus paziņojumus, ja esot ķīniešu pase. Vai tikpat uzmanīgi būs arī augstāko rangu ķīniešu ierēdņi? Gribas, lai Ķīna attaisnotu mūsu cerības. Jo, izdodot pasi, tika runāts par visu gubernatoru atbalstu, par delegāciju no Pekinas universitātes... Ķīniešu ierēdnis runā par Rūz-veltiem, kas devušies uz Jarkendu; runā par imperatora pils drupām 12 dienu gājiena attālumā no Hotanas; tur līdz šai dienai atrodot senlietas. Mēs apjaušam, ka tā varētu būt Aksu. Drīz tiekam uz vecā «zīda» ceļa. Pirmā vieta, kur varētu būt senlietas.

Jo šīs vietas — tāpat kā Hotana — literatūrā minētas jau trīs un četrus gadsimtus pirms mūsu ēras. Tuksnešu salās, oāzēs, nocietinājās pēdējie ļaužu pulki pirms pārceļošanas uz nezināmām zemēm. Pie horizonta blīvējas mākoņi, bet tie nav parasti mākoņi, tās ir smilšu virpuļu smailes. Patiešām, kaut kur ir bijis spēcīgs vējputenis.

11. oktobri

Putniem vīterojot, ganāmpulkiem blējot, arikiem jautri burbuļojot, mēs izgājām no Sandžu. Drīz nogriezāmies prom no oāzes, uzkāpām augšā pa smilšaino nogāzi un nokļuvām īstā tuksnesī. Izklaidus sagūlušies pakalnu neskaidrie silueti. Pie horizonta virmo gaiss, gluži kā veidojot jaunus formējumus. Visapkārt plešas smilšu raksti. Tieši tā neaptveramība, pa kuru virzījās lielās ordas. Arī Cingiss un Tamerlans gāja pāri tieši šeit. Tāpat kā ūdens viļņos izzūd laivas sliede, arī smiltīs nav palikušas nekādas pēdas no šiem gājieniem.

Šeit paveras viss tuksneša maigums un viss nežē-līgums. Un kirgīzs norāda uz dūmakā tītajiem, sārtajiem ziemeļaustrumiem — tur atrodas lielais Takla Makansl Tur ir apbedītās pilsētas. Tur ir Kuča — kādreizējo tohāru galvaspilsēta. Ir pazīstami viņu manuskripti, bet vai jūs zināt, kā izrunājamas šīs rakstu zīmes? Pēc analoģijas var izlasīt burtus, bet skaņas ir zudušas. Tālāk, kalnu nogāzēs, sena vieta — Karašara. Pēc ķīniešu vēsturnieku liecībām, tur ilgu laiku pirms nobēdzināšanas glabājies no Pešavaras atgādātais Būdas biķeris. Vēl tālāk — Debesu kalnu radzes un pa pusei neatkarīgie kalmiki, kas atceras savas tautas vēsturi, savus kalnus, ganības un svētkalnus. Bet vēl tālāk — lielais Altajs, uz turieni devās Svētītais Būda.

Trīc smilšu vairogs. Pazūd plūstošās zīmes. Apjautājamies par senlietām. No tuksneša jau daudz kas izvests, bet vēl vairāk apslēpušas smiltis; kaut ko uziet var vienīgi pēc taustes. Un pašlaik, pēc spēcīgas vētras, no zemes dzīlēm iznirst atkal jaunas stūpas, tempļi un nezināmu apmetņu mūri. Vai pēc niecīgajām pazīmēm varat pateikt, kur aprakts pats svarīgākais? Vietējie iedzīvotāji par atradumiem klusē.

Tālumā rēgojas savvaļas kulanu bars. Tāltālu melnē jātnieka siluets. Pa gabalu mūs pamanījis, apstājas, nokāpj no zirga un izklāj kaut ko baltu. Piebraucam tuvāk un redzam baltu voiloku, uz tā atrodas divas melones un divi granāti. Tas ir nepazīstamā pretimnākošā ceļinieka dastarhans. Nezināma draudzīga roka, pasniegta viesim. Visīstākais «galdiņ, klājies!» — bezgalīgo smilšu vidū. Sveiciens no nepazīstamā — nepazīstamajam.

Aizgājām līdz Sandžu. Apdzīvota, saimnieciska, putekļaina vieta. Mālu kleķa sienu labirints. Var redzēt, ka bērniem ir ēde; pie kalniešiem to nemanījām. Senlietas neatradām. Stāsta, ka esot atbraukuši divi ķīniešu ierēdņi un aizveduši visu, kas no budistu senlietām iedzīvotājiem bija sakrājies. Ja tas atbilst patiesībai, tad iznāk, ka imperatora Ķīna bez sajēgas izdāļājusi savus dārgumus, bet republikāniskā Ķīna sāk aptvert senatnes pieminekļu izpētes nozīmi. Protams, ja šis stāsts ir patiess un ja ierēdņi nav atgūtās lietas pievākuši sev.

12. oktobrī

No Sandžu līdz Pialmai dodamies pa to pašu «zīda ceļu». Un ne vien tādēļ to dēvē par «zīda ceļu», ka pa to virzījās karavānas ar zīdu, — arī pats ceļš ir zīžains, un smiltis laistās visās varavīksnes krāsās. Piena balts tuksnesis ar vissmalkāko smilšu viļņu rakstu. Vējš dzenā pērļainus putekļus. Un tie jūsu acu priekšā ieauž jaunas mežģīnes zemes vaigā. Stāv veci verstu torņi, lielākoties pussagruvuši. Aizmugurē šķind zvārgulīši. Lielā, pelēkā zirgā mūs panāk kaimiņciemata ambana dēls. Viņš jāj uz Duņhuanu pavadīt atvaļinājumu — priekšā ceļš divu mēnešu garumā. Viņš ir ziņkārīgs, bet ļoti neizglītots. Šo to pastāsta par Hotanu, runā par Duņhuanas senlietām. Arī Pialmā esot senlietas no Takla Makana.

Garš pārgājiens. Ejam ātrā solī no pulksten septiņiem līdz puspieciem, bet saka, ka rīt priekšā vēl garāks ceļš. Apstājamies augļu dārzā. Te ir labāk nekā Sandžu — tur kamieļi, ēzeļi, zirgi, gaiļi un suņi neapklusdami trokšņoja visu nakti.

13. oktobri

No Pialmas līdz Zavai ir apmēram 38 jūdzes. Izgājām jau pirms ausmas zem Oriona zīmes. Pirmo reizi visa ceļojuma laikā ieraudzījām iemīļoto zvaigznāju. Atkal tuksnesis. Desmitos tas jau ir karsts, kvēlojošs, svilinošs. Seglu kāpslis cauri zābakam dedzina kāju. Bet kas gan te notiek vasarā? Ne velti vasarā pārgājienos dodas naktīs.

Pa labi roki zilgo Kuņluņa pakalni — tie atgādina Santafe. Pa kreisi roki sārtojas Takla Makana smiltis — atceros Arizonas tuksnesi.

Ambana dēls dzied ķīniešu namtaras — teiksmas par ķīniešu varoņiem; dziedājums ir negaidīti ass, ar nazālu pieskaņu, ar izkliedzieniem, diez kādā neizprotamā tempā, ar beigu kadencēm. Grūti to saistīt ar varoņeposu.

Plīvo zirgu iemauktu sarkanie pušķi. Šķind zvārgulīšu virtenes. Gluži tāpat tuksnesi pieskandināja lielās ordas.

Trīs baloži jau sen lido mums līdzi. No kurienes tie uzradušies? Viņi ir vēstneši, viņi mūs atveduši līdz brīnišķīgai vietai — līdz senam mazaram un mošejai. Šeit, tuksneša vidū, dzīvo tūkstošiem baložu — tos aizsargā sena leģenda. Katrs ceļinieks pasviež putniem sauju kukurūzas. Šī svētā vieta tiek ļoti godāta. Neparastu apjausmu uzvēdī šie neskaitāmie baložu bari. Šie baloži ir ceļveži. Tie tuksnesī rāda cilvēkiem ceļu. Stāsta, kāds ķīnietis nositis šādu balodi un apēdis, un tūlīt pat nomiris.

Diena noslēdzas kaviļas stepē ar kurgānveida bar-haniem. Te sākas Hotanas oāze. Atgādina Dienvid-ukrainu. Vakarā sarūgtinājums — nobeidzies Amdongs. Lhasas kalnu suns nav spējis izturēt tuksneša svelmi. Žēl, Amdongs tik ļoti atgādināja somu laikas — bija pūkains un izveicīgs. Palicis melnais Tumbals. Nikns — biedē ļaudis. Lai nezaudētu arī šo sargu, rīt to nesīs palankīnā.

14. oktobri

No Zavas līdz pat Hotanai ceļš ved pa oāzi. No vienas vietas ciemati, mazi bazāri un dārzi. Novāc kukurūzu un labību. Vērši, ēzeļi un zirgi veic dažādus saimniecības darbus. Atkal sieviešu aizsegtās sejas. Mazas bajāru cepurītes un balts plīvurs — kā bizantiešu miniatūrās. Pamazām, nemanot iebraucam pašas Hotanas bazāros. Maz kas atlicis no senās pilsētas. Hotana bija slavena ar nefrītu, tepiķiem, dziedāšanu. No bijušās slavas nekas nav pāri palicis. Tepiķi — modernizēti; nefrīta izstrādājumi kļuvuši raupji; dzied vairs tikai vienkāršas musulmaņu dziesmas garas divstīgu «ģitāras» pavadījumā. Palikusi zīda, kokvilnas, kukurūzas un žāvētu augļu ražošana. Palikuši nepievilcīgie, pieblīvētie bazāri un putekļainās mālu kleķa ieliņas.

Senā Hotana atradās 10 jūdzes no šejienes — tur, kur tagad ir Jatkanas ciems. Kā tas bieži mēdz būt, interesantākajās vietās uzceltas mošejas un mazari. Senatnes lietu pieplūdums no Jatkanas gandrīz beidzies.

Esam apstājušies pilsētas centrā putekļainā dārza kvadrātā. Cenšamies iemitināties piepilsētas mājā. Tas nepavisam nav viegli, jo acīmredzot mēs saskaramies ar neizprotamām pretējām interesēm. Ķīnas varasvīri iesākumā ir pieklājīgi. Sagādā godasardzi, karavīru un beku apsardzi. Tomēr grib zināt, vai mēs šeit ilgi uzturēšoties. Seko vizītes pie daotaja, ambana un kara gubernatora. Visur tēja un trauciņi ar vienkāršiem saldumiem. Nekavējoties — atbildes vizītes. Kara gubernatoram ir zaļa kariete ar violetu apšuvumu. Dao-tajam — divzirgu kariete, turklāt katram zirgam ir savs loks. Iejūgs krievu stilā.

Pēc tam brokastis pie daotaja — no pulksten diviem līdz sešiem, četrdesmit ēdienu. Viktrola dārdina ķīniešu leģendas un dziesmas. Protams, plates skrapšķ un neļauj pilnībā uztvert sarežģīto ritmu un instrumentu daudzveidību. Brokastu beigās vecais jamina ierēdnis piedzērās un raudulīgs murmulēja, jādomā, kaut ko smieklīgu.

Vietējais kupcis piedāvā: «Tā vietā, lai nolīgtu kalponi, labāk nopērciet duci jaunkundžu — būs visam mūžam. Laba jaunkundze maksā trīsdesmit rūpiju.» Bet mēs neesam noskaņoti pirkt jaunkundzes, kaut arī to visu nopietni uzklausām — esam pieraduši ne par ko vairs nebrīnīties. Lai gan tirgošanās ar cilvēkiem varētu pārsteigt.

Sākas! Mums piesaistītais Kerimbeks izrādījās nelietis. Ambans, stulbi smaidīdams, saka: «Mājās gleznot bildes drīkst, bet ārpus mājām — nedrīkst.» Taujājam iemeslu; viņš smaida vēl stulbāk un atkārto jau teikto. Lūdzam viņu to apliecināt rakstiski, bet viņš kategoriski atsakās. Norādām, ka ekspedīcija tiek sūtīta tieši mākslinieciskos nolūkos un ka mūsu pasē tas ierakstīts. Ambans trīs reizes stulbi pasmaida un atkārto savu nepamatoto aizliegumu.

Visspilgtākais akcents, mums ienākot Hotanā, bija Tumbala ierašanās palankīnā. Ladakieši ar skaļām dziesmām ienesa bazārā «viņa pinkaino augstību». Melnais radījums sabozās un sēdēja ļoti nopietns. Ļaudis metās pie palankīna, bet tūlīt atsprāga nost un aizdrāzās pa bazāru brēkdami: «Krievu lācis!» Visi varasvīri, pie mums atbraukuši, uzskatīja par savu pienākumu apvaicāties par briesmīgo zvēru. Bet kara gubernators, vēlēdamies aplūkot mūsu Tibetas dzīvnieku, drošs paliek drošs, pieķērās Jurijam pie rokas. Lieliski sargi ir šie Tibetas vilku suņi!

24. oktobri

Vakarā braucam mājās no daotaja. «Goda eskorta» melnie zirgi ir bailīgi un satrauc mūsu zirgus. Mēness gaismā pie konfūciešu tempļa klusumā slejas gongu torņi. Visu laiku šie gongi ir klusējuši.

Ceļš ved uz ziemeļiem. Taisni pretī zemu virs horizonta spilgti mirdz Lielais Lācis.

VII. HOTANA (1925 — 1926)

Mūsu uzticamie ladakieši taisījās doties ar mums vai līdz pasaules malai. Hotanā tomēr viņi ātri vien saskuma. Staigāja pa bazāriem, žēlojās, ka viņus raustot aiz bizēm, sūrojās par Ķīnas varasvīriem. Apgalvoja, ka ķīniešu daotajs viņus sitīšot. Teica, ka daotajs reiz esot nositis cilvēku. Pēdīgi viss Ladakas lauku ļaužu pulks atnāca, smaidīja, mīņājās, drūzmējās, atkārtoja, ka mēs esot labi «jumkušo» (kundze), «jabkušo» (lielais kungs), un visbeidzot asarām acīs lūdza viņus atlaist. Ieminējās, ka būtu palikuši, ja mēs tūlīt dotos tālāk, bet Hotanā neesot iespējams dzīvot. Ļoti aizkustinoši aizgāja, steigdamies pāriet kalnus. Novembra sākumā viņi iestrēga Sandžu, jo ceļš bija kļuvis neizejams. Mēs novērtējām ieteikumu ilgi neuzkavēties, jo tieši pēc mūsu pārgājiena sākās nemitīgas sniega vētras un spēcīgs sals.

Ladakiešu mājieniem par neiespējamo dzīvi Hotanā mēs nepievērsām uzmanību, bet drīz vien nācām pie pārliecības, ka mūsu vienkāršie draugi, kas tik drosmīgi bija gājuši pāri visiem skeletiem Karakorumā, ne velti Hotanā noskuma.

Sākās visdīvainākās parādības. Mums ne vien nevēlējās ierādīt piemērotu māju, bet arī pūlējās iestāstīt, ka jāapmetas bazārā, lai daotajam būtu ērtāk mūs kontrolēt. Kad mēs paši ārpus pilsētas atradām piemērotu māju, uzradās milzums šķēršļu, kurus bezbailīgi nācās pārvarēt. Mūsu labvēlis Hudajs Berdibajs un afgāņu aksakals daudz palīdzēja, lai mēs šo māju dabūtu. Bet ambans atļāva noslēgt līgumu tikai uz mēnesi, tādējādi likdams saprast, ka esam nevēlami mītnieki, tomēr braukt projām aizliedza. Atļauja zīmēt etīdes netika dota. Piekomandēja pretīgu beku. Beigās atbrauca jauns ambans, un lietas vēl vairāk sarežģījās.

Daotajam saslima bērns. Lūdza, lai H. I. aizbrauc palīdzēt. Dziedināšana bija veiksmīga, un visi trīs varasvīri ieradās it kā pateikties, bet uzvedās gluži neciešami. Skaļi smējās, mētājās rokām, spļaudījās, paziņoja, ka mūsu pase vispār neesot derīga. Solīja par tādas pases izsniegšanu sarāt Cenu Lo kungu (Ķīnas vēstnieku Parīzē). Notiekošais ņēma patiešām nejēdzīgu ievirzi. Bet tie bija tikai ziediņi — odziņas parādījās nākamajā dienā.

Ieradās ambans un paziņoja, ka no Urumči saņemta telegramma — apgabala gubernators pieprasot izraidīt mūsu ekspedīciju un tieši caur Sandžu, tas ir, caur ziemā slēgto sniegoto pāreju.

Protams, bijām jau pieraduši pie Hotanas varasvīru divkosības un nešaubījāmies, ka nekādas telegrammas nav un ka viss teiktais ir meli. Bez tam bargais ambans lika saprast, ka daotaja kungs varbūt apžēlošoties, ja mēs personīgi palūgšot. Jāsaka, varasvīri nelaida garām nevienu mūsu telegrammu, un mums nācās meklēt iespēju pa apkārtceļiem caur Kašgaras konsulātu nosūtīt telegrammas uz Ņujorku, Pekinu un Parīzi. Bez tam ambans norādīja, ka varasvīriem esot tiesības atņemt man visus glezniecības piederumus.

Nākamajā dienā daotaja dusmas nomainīja laipnība, un sakarā ar dēla atveseļošanos viņš H. I. paziņoja, ka neizsūtīšot mūs uz Sandžu. Bet pateicība par dēla izdziedināšanu drīz pagaisa, un varasvīri

piedraudēja mums ar kratīšanu. Pēdīgi 29. decembrī izdarīja kratīšanu. Mūsu ieroči — trīs šautenes un trīs revolveri — tika apzīmogoti un aizvesti. Teica, ka Kašgarā mēs tos atgūšot. Britu valdības izdotā atļauja nēsāt ieročus netika ņemta vērā. Kad ienesa milzīgo lādi ieroču uzglabāšanai, pat ķīnieši atkāpās, čukstēdami: «Zārks.» H. I. piebilda: «Tas ir zārks šādiem varasvīriem.» Varētu likties, ka visas apspiešanas iespējas jau būtu izsmeltas, bet tumsoņiem iešāvās prātā vēl viena «spēlīte». Viņi paziņoja, ka mūsu Amerikā izdotie papīri valdību neinteresējot, un pieprasīja Krievijas pirmskara pasi. Turklāt gudrajiem republikāniskās Ķīnas varasvīriem ievajadzējās nevis kaut kādu, bet tieši veco imperatora laika pasi. Pavisam nejauši mums bija līdzi vecā pase un patents uz zviedru komandora vārda. Tumsoņi nokopēja kā vienu, tā otru un norakstus teicās kaut kur nosūtīt.

Cara laiku pases pieprasīšana deviņus gadus pēc revolūcijas ne tikai parādīja Hotanas varas iestāžu nekrietnumu, bet arī neizmērojamo tumsonību. Šeit palikt ir kļuvis bīstami. Ilgojamies nekavējoties doties uz Kašgaru un Urumči, lai atrastu saprātīgāku valdīšanu. Mani draugi, ja vēlaties pārbaudīt savu aukstasinību un pacietību, brauciet uz Hotanas pilsētu! Daotajs Ma un ambans Cžans Fu ar visu savu viduslaiku izgudrošanas prasmi jūs apmācīs. Pirms aizbraukšanas dzirdējām bazārā baumas, ka daotajam draudot lielas nepatikšanas. Runā, ka viņš no apgabala valdoņa esot dabūjis daotaja amatu un zvaigzni kā atalgojumu par to, ka pats savām rokām pagājušajā gadā nonāvējis Kašgaras kara gubernatoru; noskaidrojies, ka slepkavībā tikuši iesaistīti arī karavīri. Nu jādomā, ka visiem noziedzniekiem jākļūst par daotajiem.

Slepkavības detaļas liek atcerēties viduslaikus. Uzvarēto sita krustā, bet divas dienas vēlāk tagadējais Hotanas pavēlnieks no neliela attāluma uz viņu izšāva, tā ka asinis apšļāca uzvarētāju; kopā ar viņu šāva arī kareivji. (Upura galvu izlika bazārā.)

Rakstu, sirdij sāpot par ķīniešiem. Varu iedomāties, kā labākie ķīnieši sarktu par šādiem laikabiedriem. Atcerēsimies Svena Hedīna stāstīto par to, ka ķīniešu varasvīri meklējuši viņa lādēs krievu kareivjus. Kā Finklers ar savu parakstu apliecināja ambanam, ka viņam nav pretenziju pret laupīšanu. Kā Hotanā cieta trūkumu Prževaļskis. Kā Kozlovs kopā ar 20 kazakiem bija spiests apmesties ambana mājas pagalmā, un tad nelikumības izbeidzās. Ir skumji redzēt un apzināties, ka jaunā valsts iekārta nav izskaudusi drūmo viduslaiku attieksmi. Lai ambans tiek galā ar savu degunu bez nēzdoga palīdzības, tā nav mūsu darīšana, tomēr kaut kas viņam ir jāzina.

Pārbaudot mūsu mantas, ambans vairākkārt atgādināja, ka krievu ceļotāji pie Mandžūrijas robežas viņam sasituši tējkannu; viss viņa sīkumainais ļaunatminī-gums rada izpausmi šajā paziņojumā. Un krievi izdarījuši vēl kādu smagu noziegumu: padomājiet tikai, viņi atveduši Aksu daotaja sievai bakas! Tas tika pavēstīts ar sašutumu. Kad ambans lika apskatei atvērt jahtanu, kurā bija H. I. personiskās mantas, viņa sašutusi teica: «Skaties, amban, tā ir mana korsete!» Tādā veidā tika atriebta Aksu daotaja sieva. Mūsu ķīnietis ir pārsteigts un satriekts. Viņa acu priekšā — viņa, Ķīnas oficiera un diplomāta, kas pieminēts grāmatās, — viņa acu priekšā atņēma un aizveda ieročus. Atņēma ekspedīcijai aizsargāšanās līdzekļus. Viņš saka: «Tā ir laupītāju cienīga rīcība.» Ierodas vietējie musulmaņi un dod padomus, un brīdina, un izsaka līdzjūtību. Var iedomāties, kas viss jāpacieš šiem klusajiem ļaudīm, dzīvojot aizmirstībā un bez tiesībām. Var iedomāties, kas viss jāpanes Ķīnas studentiem un jauniešiem, kas ir tik jutīgi pret patvaļu.

Jāmanās aizbraukt. Neskatoties uz salu, ir jātiek prom. Kamieļi jau apkrauti. Večuks ķīnietis čukst: «Ja konvoja kareivjiem ir šautenes, lieciet viņiem braukt pa priekšu, nevis aizmugurē, — ķīnieši šauj no muguras.» Gatavs ir ekspedīcijas karogs. To vedīs pa priekšu. To sašuvis Suns. Karogs ir sarkans ar dzeltenu, uzraksts melns: «Lo, amerikāņu mākslinieks - virsnieks».

Ambanam par mākslu nav ne jausmas. Mongoļu izcelsmes beks viņam pieklājīgi stāsta šādu leģendu: «Senos laikos Kučā dzīvojis pazīstams mākslinieks. Reiz viņš kā ķīlu atnesis savu gleznu, kurā bijusi attēlota kāpostgalviņa un taurenītis, un prasījis par to 3 000 saras (2 700 Amerikas dolārus). Zēns, kas aizstājis saimnieku, izsniedzis pieprasīto aizdevumu. Pārnācis saimnieks. Sašutis, ka par kāpostiem un tauriņu iedota tāda nauda. Padzinis puišeli un norakstījis naudu zaudējumos. Iestājusies ziema, un noteiktajā laikā mākslinieks atnesis naudu un lūdzis atdot gleznu. Sameklējuši gleznu, bet — ak, šausmas! — tauriņš no gleznas pazudis. Mākslinieks pieprasījis atdot gleznu tās sākotnējā izskatā. Saimnieks nelaimīgs. Mākslinieks teicis: «Tu netaisnīgi padzini zēnu, bet nu vienīgi viņš spēj tev palīdzēt.» Pasaucis saimnieks puisēnu. Tas turējis gleznu trīs dienas uguns tuvumā, un taurenītis atkal parādījies. Un teicis puisēns: «Tu nenovērtēji mākslinieku, bet viņš ir tik spējīgs, ka viņa krāsas dzīvo līdzi dabai. Tauriņi parādās siltā, vasarīgā laikā. Ziemā viņi pazūd. Tas pats notiek arī bildē. Vienīgi uguns siltums atsauca tauriņu dzīvē. Tik spējīgs ir šis mākslinieks.» Nu saimnieks nokaunējies un paaugstinājis puisēnu amatā, un padarījis viņu bagātu viņa gudrības dēļ.» Tā beks pamāca ambanu. Bet Sutrās Būda ir teicis: «Pats lielākais noziegums ir zināšanu trūkums.»

Musulmaņu vidū izplatās vēsts, ka francūži sagrāvuši Damasku un oficieri to izlaupot. Musulmaņi ir sašutuši: «Acīmredzot Francija grib pārtraukt labās attiecības ar musulmaņiem. Tieši ar svētvietu bojāšanu un laupīšanu to var panākt uz visiem laikiem.» Parīzē nespēj pat iedomāties, kādā ātrumā pa Āzijas nostūriem izplatās vēstis. Bet musulmaņu domu plūdums pelna lielu ievērību. Sajās dienās kāds musulmanis mums jautāja, kādēļ vārdi «Muntazars», «Mesija» un «Maitre-ja» visi sākas ar burtu «M»? Vai tie nepauž vienu un to pašu parādību? Apjautājās arī par budismu. Uzmanīgi uzklausīja to, ka Būda bijis tāds pats cilvēks, tikai dižens savu izcilo zināšanu dēļ, ka Būda godājis sievieti, ka Būda ņats norādījis uz Maitrejas un kopienas atnākšanu. Sajās dienās no Karašaras atbrauca kalmiki. Atnāca godināt budiešu lietas, kas ir mums līdzi. Kalmiki zina, ka šeit ir gājis Būda, dodamies uz ziemeļiem. Interesanti atzīmēt, ka sers Čārlzs Bells savā pēdējā grāmatā par Tibetu raksta — esot iespējams, ka Būda cēlies no mongoloīdiem. Nepālu apdzīvo mongoloīdi, un Sākju dzimta varēja nākt no tiem. Tad Būdas pievēršanās ziemeļiem kļūst īpaši interesanta. No jauna jāizpēta visas zīmes, visas lietas. Tik daudzreiz ir pieminēts un aprakstīts gigantiskais Maitrejas attēls klintī netālu no Maulbeka. Nav ienākusi prātā doma, ka visu milzīgo klinti vajadzētu izpētīt no visām pusēm. Jau Hotanā pilnīgi nejauši gadījās dzirdēt par uzrakstu ķīniešu valodā klints otrā pusē. Būtu bezgala žēl neizmantot izdevību — mums līdzi taču ir ķīnietis. Tur-klāt — ko gan nozīmē uzraksts šajā valodā? Varēja gaidīt sanskritu, pali, tibetiešu valodu, visbeidzot — mongoļu! Bet kādēļ ķīnieša roka ir rakstījusi uz Maitrejas klints? Aplūkojiet pieminekļus vienmēr ar svaigu skatienu!

Senlietas Hotanā patiešām izsīkušas. Divu mēnešu laikā atnesa tikai pāris atlauzu, jā, arī kādus desmit viltojumus. Jau pati dārgumu meklētāju nodarbošanās ir izzudusi. Un stāstījumi vēsta senas ziņas, ko jau aprakstījis Aurels Steins. Jatkanu, vecās Hotanas atrašanās vietu, apdzīvo miermīlīgie sārti, tur ir daudz musulmaņu kapsētu. Tāpat kā Itālijas antikvāri citē anekdotes par Bodē, šeit mehāniski klāsta par seru Maršalu vai par Aurelu Steinu. Mājas iedzīvē nav saglabājušies senie priekšmeti. Dzīve ir sastingusi kā pirms jaunas celsmes viļņa.

Kādēļ gan Hotana joprojām tiek uzskatīta par Ķīnas Turkestānas tirdzniecības centru? Neredzam šīs tirgošanās rosmi. Dzīvojam pie lielā ceļa, kas sazarojas uz Aksu, Kuču un Duņhuanu — uz Gaņsu provinci Ķīnas vidienē. Bet kamieļu zvanini atskan reti. Pa retam dzird apsaucam ēzeļus. Tik lēniem soļiem nav sasniedzama veiksme tirdzniecībā. Apsīkusi tepiķu ražošana, tā kļuvusi nosacīta, kā bez dzīvības; Hotanas raksti pilnīgi izvirtuši. Tirdzniecība ar nefrītu apsīkusi. Un vēl kāda savdabība, uz kuru norāda senie autori, ir izzudusi. Izzudusi dziedātmāka, to aizstājusi kliegšana nelabā balsī. Salīdzinājumā ar šādu «dziedāšanu» lada-kiešu balsis skan ritmiski un svaigi. Ja ļaudis pārstāj dziedāt, tas nozīmē, ka viņi ir nospiesti pie zemes.

Drausmīgi iedomāties, ka šī ir tā pati Hotana, kurai Fa Sjaņs mūsu ēras IV gadsimtā veltījis sajūsmas pilnus vārdus: «Šī zeme dzīvo laimē un labklājībā. Tauta ir bagāta. Visi ļaudis ir budisti un rod prieku mūzikā. Šeit ir vairāk par deviņiem tūkstošiem kopiennieku, un gandrīz visi pieder pie mahājānas. Viņi dzīvo un ēd kā kopienā. Apmetnes izvietotas izklaidus, un katras mājas durvju priekšā uzcelta neliela pagoda (subur-gans). Viņi ir ļoti viesmīlīgi un apgādā viesus ar visu nepieciešamo. Zemes valdonis izmitināja mūs Gomati, tā pieder mahājānai. Pēc gonga kopiennieki pulcējas pie galda. Sasēžas noteiktā kārtībā, mierā un klusumā... Daļa no viņiem ir devusies uz Kašgaru...»

Kā dzīve var izmainīties! Šodienas Hotana nav salīdzināma ar Hotanu sendienās. Tāpat kā mūsdienu Apija ceļš vai Ostijas ceļš šodien neved uz īsteno romiešu Romu.

Žēl, ka Fa Sjaņs nav devies tālāk par Kašgaru. Jo tur visur, pat Persijā, ir budisma pēdas, tikai neatklātas pilnībā. Pat vārds «Buhara» ir izkropļots budistu klostera nosaukums — «vihara». Jurijs Parīzē veiksmīgi atklāja šo filoloģisko transformāciju, un Pellio viņam pilnīgi piekrita. Pamirā, Afganistānā, Persijā — visur ir to kultūras uzplaukuma laiku pēdas, kad, kā raksta hronisti, «māksla bija nepārspējama un mākslas darbi un grāmatas bija labākā dāvana».

Suns redzējis sapni. Mēs trīs — es, H. I. un Jurijs — ar zobeniem sacirtusi Jandutu. Suns atskrēja, stāsta un smejas: «Ļoti labs sapnis, tagad uzvara ir jūsu, bet dutu klāsies plāni.» Cajs Haņčens pārtulko šo sapni un arī labpatikā izplūst smaidā — kaut vai sapnī viņu dutu izgājis greizi. Suns skaidro sapņa būtību: «Ja dutu ir slikti izturējies pret augstajiem viesiem, viņam ilgi vairs nedzīvot.» Tā tālajā Hotanā tiek parakstīts spriedums varaskārajam dutu: «Ilgāk par gadu nenodzīvos.» Pastāstām par šo secinājumu sārtām. Tas smejas: «Jūs jau gāzāt Kerimbeku, jādomā, arī šeit jūs gūsiet uzvaru.» Kaut arī dutu zobojas par Pekinas valdību, viņš pats deg naida ugunīs. Kas nāks viņa vietā? Hotanas bandīts Ma? Vai no Aksu? Vai kāds no Kuldžas ar saviem mandžūriem?

Nāk un iet ceļinieki, atnes jaunas vēstis. Ugrā tikšot ierādīta vieta Sambalas templim. «Kad Rigdendžapo tēls nonāks Ugrā, tad iedegsies jaunā — patiesības laikmeta pirmā gaisma. Tad sāksies Mongolijas īstenā brīvība.» Esmu iecerējis gleznu «Rigdendžapo pavēle».

Kučā bazāros divi atnācēji lamas nesen dalījuši Sambalas attēlus un lūgšanas. Šeit vietu radušas atdzimstošā budisma šūniņas.

Pazīstamajam suburganam netālu no Hotanas jākļūst par jaunās ēras izpausmes vietu. Hotana — Būdas ceļš. Burhanbulata atrodas Hotanas tuvumā. Te ielikti ceļu magnēti. «Ir taisnība, ka zem Guma akmens paslēpts pravietojums pārjauno ēru.»

Sērija «Maitreja» sastāvēs no septiņām daļām: 1) «Šambala nāk»; 2) «Laimes zirgs»; 3) «Mūra cietokšņi»;

4) «Nakamības karogi»; 5) «Alu varenība»; 6) «Tuksneša čuksti»; 7) «Maitreja Uzvarētājs».

1925. gada 1. decembri

Nevar iedomāties asākus kontrastus kā Himalaju un Ladakas krāsas salīdzinājumā ar tuksnesi. Dažbrīd liekas, ka acis ir aizmiglojušās, redze zudusi. Kur palikuši purpura kristāli, kur dzidrā zilgme, maigais zaļga-nums? Kur gan ir liesmaini dzelteno un asinssārto krāsu piesātinājums? Visapkārt veca, putekļaina mantnīca. Laika pabiras griežas ādā kā stikls. Acis tā pierod pie vienmuļības, ka slīd pa bezkrāsaino apkārtni kā tukšumā. Tikpat nemanāmi saceļas smilšu vētra, un mūsu melnais Tumbals kļūst pelēki pinkains. Dažreiz zvaigznes ir jaukas. Retu reizi par kalnu burvību atgādina blāvi zilgā Kuņluņa grēda. Par savu likteni brēc ēzeļi, un sten paštaisītās kuļmašīnas piedziņa. Atbaidoši ir vietējo iedzīvotāju milzīgie kākšļi. Vieni saka: «Tas ir no ūdens.» Citi: «Iedzimtība.» Palielināts kākslis var spēcīgi iespaidot nervu sistēmu un psihi. Iestājies sals. Arikos ūdeni sedz ledus.

Lama stāsta, ka Ladakā viens loti mācīts budists gribējis ar Juriju zinātniski parunāt par budismu. Toreiz lama neiedrošinājies sarīkot šādu disputu. Viņš saka: «Es baidījos, ka jūsu dēls nevarēs runāt par mācības pamatiem. Tagad ir daudz ārzemnieku, kas sevi dēvē par budistiem, bet neko nezina un gūst savus spriedumus no nepatiesām grāmatām un skaidrojumiem. Daudz ir tādu viltus budistu. Bet tagad es nožēloju, ka nesarīkoju šo apspriešanu Ladakā. Jūsu dēls, viņš zina visu! Viņš zina pat vairāk par vienu otru mācītu lamu! Es jums pamazām neuzkrītoši uzdevu dažādus jautājumus, un jūs visu man izskaidrojāt. Žēl, ka mēs neaprunājāmies Ladakā. Mēs reiz braucām kopā ar izcilo zinātnieku P. Viņš neatbildēja uz maniem jautājumiem, viņš tikai dusmojās. Jo nezināja, ko atbildēt.»

Lama ļoti vēlējas satikt hazariešus — mongoļu cilti, kas pēc karagājiena palikusi uz dzīvi Afganistānā.

1926. gada 1. janvāri

Lamas bieži atkārto Būdas vārdus: «Gaismeklis pirms nodzišanas sāk dūmot.»

Mums neļauj mierīgi aizbraukt no daotaja valstības — sākas jauni apvainojumi un nejēdzīgas nepatikšanas. Mantas jau sakravātas. Kamieļi ir gatavi. Mēs priecājamies, ka pametīsim bīstamo Hotanu. Bet pirmajā janvārī agri no rīta atjāj daotaja ziņnesis un kautrīgi pavēsta: «Daotajs liek jums braukt nevis uz Kašgaru, bet uz Duņhuanu.» Mēs iebilstam: «Mums ir atņemti visi ieroči, bez ieročiem nevar doties tuksnesī. Pat katram kupcim, kas brauc cauri tuksnesim, ir līdzi šautene, kur nu vēl ekspedīcijām. Turklāt uz Kašgaru mums atsūtīta nauda. Turklāt mūsu amerikāņu līdzstrādnieki dodas uz Urumči. Un vēl — pats daotajs nupat kā piekrita mūsu braucienam uz Kašgaru.»

Ziņnesis smīkņā. «Tā ir, bet daotaja kungs atsūtīja mani pateikt, ka jums jādodas pāri smiltājiem uz Duņhuanu.»

«Bet tas taču ir grūts brauciens! Un pats daotajs taču teica, ka Gaņsu provincē ir laupītāji!»

«Pilnīgi pareizi, bet daotaja kungs ir mainījis savu lēmumu un liek jums ceļot cauri tuksnesim uz Duņhuanu.»

«Tātad mēs nevarēsim aplūkot ne Jarkendu, ne Kašgaru, ne Aksu, ne Kuču? Visi šie Ķīnas varasvīru rīkojumi taču aizvaino Savienotās Valstis!»

«Parunājiet paši ar daotaja kungu. Šodien ir Jaunais gads, un, ja labi mīļi palūgsiet daotaja kungu, varbūt viņš no jauna grozīs savu rīkojumu.»

«Bet mēs negribam lūgties, mēs prasām taisnīgumu.»

Ziņnesis tikai smīkņā un ieteic doties pie daotaja.

Tūlīt mums pačukst iespaidīgu sīkumu. Kaste ar mūsu ieročiem, kas neizprotamu iemeslu dēļ bija iztaisīta zārka lielumā, tika četratā aiznesta. Šī procesija iegāzusies daotaja pagalmā tieši svētku mielasta laikā. Ķīnieši atkal sākuši sačukstēties, ka nesot zārku. Dao-tajs nobālējis un licis kasti ātrāk aizvākt prom uz ambana telpām. Zina, ka par savām cūcībām nāksies atbildēt.

Braucam pie daotaja. Kā piedienas necilās traģēdijās — drāma izvēršas balagānā. Ceļā sastopam procesiju, kas nes papīra pūķus, plāceņus, zivis un dažādas ārišķības — nāk mūs apsveikt ar Jauno gadu.

Kvernēšana pie daotaja izsmēla mūsu pacietību. Sacījām, ka mums Kašgarā jāizmaina amerikāņu čeki. Stāstījām par nepieciešamību labot zobus. Par to, ka steidzīgi jāsazinās ar Ņujorku. Sacījām, ka viņa izturēšanās ir apvainojoša Amerikai. Izklāstījām visus iemeslus un argumentus. Bet daotajs atbildēja, ka mēs varot doties vai nu pāri Sandžu kalna pārejai atpakaļ uz Indiju (kas bija pilnīga aplamība, jo pāreju līdz jūnijam nevar šķērsot ledāju dēļ), vai arī pa tuksnesi uz Gaņsu (neapbruņoti tur, kur mudžēt mudž laupītāji, no kuriem viņš pats mūs brīdināja), vai arī mēs tiksim aizturēti Hotanā. Es aizrādīju, ka patvarīga mūsu aizturēšana ir pilnīgi nepamatots arests. Daotajs palika pie sava un tik atkārtoja, ka mūsu pēc Pekinas rīkojuma izdotā pase esot nederīga. Vai tiešām Cens Lo kungs, Ķīnas pārstāvis Tautu Savienībā, nezinātu, kā izdot pases? Izrādās, daotajs par tādu Tautu Savienību nav pat dzirdējis. Teicu, ka, ņemot vērā tik apvainojošu izturēšanos, vēlos vispār braukt prom no Ķīnas. Daotajs mala savu. Daotaja ļaudis aiz viņa muguras smīkņāja un zīmīgiem žestiem rādīja uz viņa galvu. Strīds ievilkās. Nebija iespējams izsekot tumsonības un aprobežotības līkločiem. Daotajs par varēm centās nogalēt mūsu simpātijas pret Ķīnu. Nāca prātā saruna ar kādu paziņu, progresīvu Amerikas ķīnieti. Toreiz, klausoties, kā es aizstāvu Ķīnu, viņš saduga un skumji pajautāja: «Vai jūs pats esat Ķīnā bijis?» Es atbildēju, ka gatavojos turp doties. Tad viņš noteica: «Aprunāsimies pēc jūsu pārbraukšanas.»

Un tā mēs atgriezāmies no daotaja arestēti. Sēžam uz sakravātajām ceļa lādēm un noslēdzam Jaungada dienu, sacerēdami iesniegumu Kašgaras konsulam: «Rē-riha ekspedīciju, kas gada nogalē devās uz Kašgaru, Hotanas varasvīri arestēja, kaut gan ekspedīcija nav devusi ne mazākā iemesla šādai rīcībai...» Lūdzām steidzami palīdzēt un norādījām uz neatliekamas aizbraukšanas nepieciešamību.

Tagad sēdēsim un gaidīsim. Mūsu vēstuli saņems pēc dienām desmit, ja vispār saņems. Mums jau ir atdotas atpakaļ piecas ļoti svarīgas, bet nenosūtītas telegrammas. Apstākļi patiešām kļūst bīstami, jo varas iestādes jebkuriem līdzekļiem traucē mums sazināties ar Ameriku. Ieroči mums atņemti. Ko vēl no mums grib?

Atsūtīja zīmi par ieroču atņemšanu: «Izsniedzu šo papīru par to, ka pret mani ieradies krievu cilvēks Hulizu, otrā vārdā — Loluči, utt.» Izrādās, «Hulizu» nozīmē Rērihs un «Loluči» arī nozīmē Rērihs. Kas var saprast šo bezjēdzību!

Zīmīgi, ka šajā raksta galā Amerika tiek pilnīgi ignorēta. Liekas, daotajs vairāk nekā Kolumbs šaubās par tādas Amerikas, sauktas Meko, eksistenci.

H. I. ir ļoti nomākta. Viņa brauca šurp tādā paļāvībā. Saka: «Ko lai iesāk ar cilvēci? Vai tie ir cilvēki?» Jurijs ir satriekts. «Tai Ķīnai, ko rāda muzejos un par kuru stāsta lekcijās, ar visu notiekošo nav nekā kopīga.» Mūsu ķīnietis pavisam sadudzis un lūdz, lai labāk klusējam, jo mūs varot nogalināt. «Tie taču ir zagļi, bandīti un suņi.» Lama čukst: «Ķīnieši jau citādāk neprot.» Kļūst bīstami.

Sers Aurels Steins savā grāmatā kā patiesas ziņas min to, ka Kašgaras daotajs dažos valdīšanas gados uz sava vārda Haņkovā noguldījis 2 000 000 taelu. Mēs neticējām šim paziņojumam, kaut arī Aurels Steins ir nopietns zinātnieks. Bet varbūt patiešām viņam taisnība? Jo tas ir iespējams. Cik gan jums, jaunās Ķīnas cīnītāji, ir grūti! Un vai jūsējo ir daudz? Bet, protams, pasaules vēsturi visos laikos veidojis mazākums.

Ceru, ka Rūzveltiem klājās vieglāk. Viņi laimīgi apgāja Hotanas vilku bedri. Turklāt medības kalnos atpestī no nepārtrauktas saskarsmes ar daotajiem un ambaniem. Arī mums kalnos neviens nelika kāju priekšā. Un nebija neviena, kam kārotos ik dienas mainīt savus lēmumus. Te nav runa par dažādu tautu atšķirīgo psiholoģiju. Jo mūsu ķīnietis un mūsu musulmanis — tie abi lieliski izprot situācijas stulbo bīstamību. Kāds ieteica atrast uzticamu cilvēku, kas pamanītos iemest vēstules tieši konsulu pasta somā, jo šodien pie pasta esot manīti kaut kādi aizdomīgi glūņas.

H. 1. atcerējās, ka šajās dienās aprit manas mākslinieka darbības trīsdesmit pieci gadi.

2. janvāri

Ieradās tirgotājs, interesējās par iespējām nodibināt tirdzniecības sakarus ar Ameriku. Kādi gan var būt sakari, ja Hotana tieši iebraucējus no Amerikas uzņem tik naidīgi. Nevar ne iebraukt, ne izbraukt. Te tev nu būtu tirdzniecības sakari!

Jo naidīgāk pret mums izturas varas iestādes, jo sirsnīgāk tiecas pie mums tauta. Sola nogādāt konsuliem mūsu vēstules. Mūsu ļaudis ir patiesi sašutuši, īpaši par ieroču atņemšanu. Saka: «Ieročus viņi tā arī neatdos.» Trīs ķīnieši iesaka braukt pa krievu ceļiem. Tiek izteikts pieņēmums, ka varasvīri pa ieradumam gribot izspiest kukuli. Atgadījums ar mums tiek dažādi apspriests bazārā. Šodien beks pavadīja Juriju pat zirgu izjādē. Tātad — tiekam stingri uzraudzīti.

Pierakstu visus sīkumus, jo tas kādam var ļoti noderēt. Tiešām pamācoši! Mums ir Pekinas valdības izdota pase, Ķīnas vēstnieka Parīzē rekomendācijas vēstule, brīnišķīga vēstule no Savienoto Valstu konsula Kalkutā, vēstule no Londonas Viktorija Alberta muzeja, vēstule no Vašingtonas Arheologu biedrības, vēstules no sešām Savienoto Valstu iestādēm. Mums līdzi ir ķīnietis, bijušais virsnieks un diplomāts. Mums līdzi ir grāmatas par manām gleznām. Mums ir pases — Anglijas, Francijas un Krievijas. Un ar visu šo bagātīgo dokumentu komplektu tomēr esam pakļauti bīstamu cietpauru patvaļai. Tas taču ir ļoti pamācoši.

Tikko atnesa svaigu «ticamu» bazāra vēsti. Paskat tik — kratīšanas laikā pie mums esot atrasti vairāki ātršāvēji lielgabali. Rīt varbūt izgudros, ka manas gleznas ir aeroplānu spārni. Mēļo par lielo ārzemnieku, kas jājot no Tibetas ar simts zirgiem. Izrādās, ka tas attiecas uz mums.

3. janvāri

Bazārā runā par desmit ķīniešu ģenerāļu cīņu. Runā par Džana Dzolina nāvi. Runā par krieviem, kas esot atveduši četrsimt kastes ar ieročiem. Atklājas, ka arī šīs baumas ir par mums. Šodien aizveda vēstules konsuliem. Ļaudis baidās doties tuksnesī bez ieročiem. Nav iespējams paredzēt, kā viss pavērsīsies.

4. janvāri

Bazāra svētdienas vēstis: kalmiki esot zīlējuši par mūsu veiksmi, un zīlēšana beigusies tik labvēlīgi kā vēl nekad. Par to arī atsteidzās paziņot mums. Pats daotajs ar savām muļķīgajām kratīšanām veicina nejēdzīgu tenku izplatīšanos. Gan mēs kaut kā tiksim projām, bet viņam pašam būs jāizstrebj sava neprāta sekas. Esmu nolēmis sazināties ar Ameriku un atteikties no tālākā brauciena pa Ķīnu. Tam ir bezgala daudz iemeslu. Es apņēmos gleznot, nevis bezjēdzīgi plēsties ar bezprāšiem. Var pāriet visaugstākos kalnus, var atrast kopīgu valodu pat ar pirmatnējām ciltīm, bet mežoņi frakās ar kaut kādām zvaigznēm pie krūtīm un ar daudzām sievām neiekļaujas nevienā evolūcijā.

Atnākuši lūgt palīdzību sievietei grūtās dzemdībās. Mēs diemžēl esam bezspēcīgi. Bet ķīnietis zina drošu līdzekli. «Tur velns tup zem gultas un traucē dzemdēt. Jāiešauj lode pagultē, velns būs prom, un sieviete varēs piedzemdēt.» Ķīnietim prātā arī cita doma, viņš svarīgi saka: «Tibetieši ir muļķi; viņiem liekas, ka debesīs ir drakons viens pats. Tas ir stulbi; debesīs mīt drakons un putns. Drakons viens lietu neuztaisītu.» Ķīnietis zina arī, ka ir tāda vieta, kur dzīvojot tikai sievietes un viņām dzimstot tikai meitenes.

5. janvāri

Vēdantisti dēvē budistus par «nastika», tas ir, par bezdievjiem. Bet arī Vēdanta nepazīst vienpersonisku Dievu, bet zina principu. Budista iesvaidīšanas formula ir: «Griežos pie Būdas, griežos pie mācības, griežos pie kopienas.» Vai tad šī formula neved uz bezgalīgu izzināšanu? Būda — cilvēks, lielais dzīves Skolotājs, kas godā turēja zināšanas un aicināja bezbailīgi doties pa vispārējas labklājības ceļu. Visu mūsdienu evolūciju ir novēlējis Būda — šis bezbailīgais un uzvarošais lauva.

Nejauši dabūjām avīzi no Indijas. Bošē atklājis, ka augiem ir muskuļi. Protams, ja ir nervi, tad jābūt arī muskuļiem. (Bošē atšķīris tieši to lappusi, kas vajadzīga nākamības evolūcijai.)

Vēl kāda «jauka» Hotanas iezīme. Pirms mēneša pie mums atnāca pieteikties darbā kalpone. Dīvaina musulmaniete: tūlīt pat atsedza seju un tā nekaunīgi smaidīja, sevi piedāvājot. Vaigi nosārtoti. Uzacis pirksta platumā — taisnā līnijā. Jaudās kaut kas netīrs, speciāli uzsūtīts. Atteicāmies. Aizgāja. Tagau vecis ķīnietis sūdzas par baumām, kuras palaidis ambans, — viņš esot uzmācies veļas mazgātājai. Vecis ir sašutis. Tūlīt ienācā prātā tā, nosārtojusies. Ceļinieki, esiet uzmanīgi! Vecis sašutis saka: «Pašam ambanam Jarkendā ir vīna bodīte. Kaut mums no konsulāta atsūtītu karavīrus!» Ja pat ķīnietis sapņo par konsulāta karavīriem, varat iedomāties, kāds viņam ir noskaņojums.

Piektā Būdas īpatnības: Ziemeļi; bezbailības svētība; Akočira vai Akdordže (pārkrustītais Dordže); skaņa A; Tāra; Višvapani (daudzrokainais — visudodošais) Maitreja.

Savā rakstā «Tibetas džungļos», kas publicēts 1925. gadā Sanhajas avīzē, dokt. Lao Džins raksta: «Vienā no svētnīcām man gadījās ieraudzīt ļoti ievērojamu atribūtu — kāda zinātnieka mūmiju, kura, kā stāsta, esot 350 gadus sena. Tērpts Tibetas lamas drānās, zinātnieks gluži kā dzīvs sēž krēslā un drīzāk atgādina aizsnaudušos, nevis nomirušu pirms simtiem gadu. Priekšā uz galda atrodas nepabeigtais manuskripts, kuru rakstījis pirms nāves. Laika gaitā ķermenis sadzeltējis un izžuvis, bet visumā saglabājies neticami labi. Daudz leģendu vijas ap senā Tibetas zinātnieka mirstīgajām atliekām. Man iegalvoja, ka visu šo gadu laikā ķermenis esot trīs reizes mainījis savu stāvokli, bet vienu reizi izgaisis pavisam un atkal uzradies tikai pēc divām trim dienām. Reiz tempļa sargātāji iegājuši telpā, kur atrodas mūmija, un pamanījuši, ka uz galda gulošais manuskripts papildināts ar ārkārtīgi svarīgu vēstījumu visai pasaulei.»

Okakura atzīmē: «Kādas briesmīgas sekas cilvēcei var radīt nicinājuma pilnā Austrumu problēmu neizpratne! Eiropas imperiālisms, nekautrēdamies skandinot par «dzeltenajām briesmām», nespēj iedomāties, ka arī Āzija vienubrīd var iedziļināties vārdu «baltā nelaime» cietsirdīgajā jēgā! Jūs varat smieties par mums, kam esot «pārāk daudz tējas», bet vai tad mēs arī nevaram apvainot jūs, rietumniekus, par «tējas trūkumu» jūsu konstitūcijā?»

«Jūs esat paplašinājuši savus īpašumus un tā rezultātā zaudējuši mieru un līdzsvaru; mēs esam radījuši harmoniju, kas ir bezspēcīga pret uzbrukumiem. Vai jūs tam ticēsiet? Savā ziņā Austrumi ir pārāki par Rietumiem! Mūsdienu cilvēka debesis ir sašķēlušās pārcilvēcīgā cīņā par bagātību un despotismu. Pasaule taustās patmīlas un banalitātes tumsībā. Ar netīru sirdsapziņu uzpērk zinātni, izrāda līdzcietību aiz mīlestības pret utilitārismu. Austrumi un Rietumi kā divi drakoni, ko mētā trakojoša jūra, nikni cīnās, lai iekarotu dzīves dārgakmeni.

Mums vajadzīga «Niuka», lai novērstu lielo nelaimi. Mēs gaidām dižo Avatāru!»

Aurobindo Gošs saka: «Mēs uzrunājam cilvēci: ir pienācis laiks, kad jums jāizšķiras par lielo soli un jāpaceļas pāri ikdienībai pretī augstākai, dziļākai un plašākai dzīvei, uz kuru virzās cilvēce. Problēmas, kas satraukušas cilvēci, var atrisināt nevis .ar dabas dotā spēka vardarbīgu pakļaušanu pašlabuma un ārišķības tieksmēm, bet gan vienīgi ar iekšējās apziņas, ar intelekta un garīgā spēka pacēlumu, kas ļauj iegūt cilvēkam kā ārējo, tā iekšējo brīvību un ar iekšējo virzību uzveikt ārējo iedabu. Lai šis varoņdarbs īstenotos, ir nepieciešama Āzijas atmoda, un Āzija mostas.» Vēl Gošs saka: «Vecās pasaules spēki, despotisma spēki, tradicionāli ierasto privilēģiju un egoistiskās ekspluatācijas spēki, brāļu karu un patmīlīgas sacensības spēki mūžam cīnās, lai no jauna iesēstos pasaules troņos. Noteikta reakcijas ievirze ir manāma daudzās valstīs un pašlaik šeit varbūt pat vairāk nekā Anglijā. Mēģinājums atjaunot veco pasauli ir viens no tiem pavērsieniem, bez kura tā nevar tikt galīgi novārdzināta un aizmēzta no evolūcijas ceļa. Vecā pasaule ceļas cīņai vienīgi tādēļ, lai tiktu no jauna pievārēta un satriekta.»

Aleksandra Dāvida-Nīla savā rakstā «Nākamais Ziemeļu varonis» («La Vie de Peuple», Paris, 1925) saka: «Mēs varam pasmaidīt par šiem neprātīgajiem sapņiem, bet tajos neaptveramajos plašumos, kur tos uztver ar nešaubīgu ticību un visdziļāko cieņu, šo sapņu iespaids var kļūt par varenu spēku un izraisīt gluži negaidītus notikumus, kurus nespēj paredzēt pat visizveicīgākie politiķi.»

Izlasiet Dāvidas-Nīlas stāstu par veco lamu, kas uz ledājiem atnesis ziedus. Izlasiet lamas stāstījumu par Sambalas laika iestāšanos. No vietējā stāstnieka lama pārtop starptautisku notikumu dalībniekā. Dāvida-Nīla pārveda no Tibetas dažus jaunus rokraksta par Sambalu variantus.

Zinātniekam milzīgu interesi izraisa vesels pravietojumu un daudzo norādījumu savijums, kas aptver Āzijas neizmērojamos plašumus. Dzejnieks teiktu, ka runā smiltis un akmeņi, jo ļoti bieži nepavisam nav saprotami trauksmaino vēstījumu ceļi. Un atliek jums pasacīt kādu no tiem, kad nekavējoties jūs dzirdat daudz nozīmīgāka vēstījuma repliku. Un runātāja puspievērtās acis tikko manāmi nozibsnī.

Tā mēs dzīvojam. Te ziņas no augstienēm, te ziņas no bezdibeņa. Šodien bazārā mūsu ķīnieti apturējis kāds kareivis, satvēris aiz iemauktiem zirgu un pieprasījis naudu. Vakar viens no mūsu «apsardzes» vīriem uz ielas apstādinājis sievieti un gribējis izspiest naudu! Un šādā valstī mēs esam palikuši bez ieročiem! Dīvaini, bet arī Prževaļskim nepatikšanas sākās tieši Hotanā. Marko Polo nosoda Hotanas tikumus. Tā nu sēžam uz ceļojuma lādēm neaptveramas bezjēdzības juceklī. Atnesa bazāra vēsti, ka daotajs atļāvis Hotanā tirgoties ar opiju.

8. janvāri

Reiz Būdas brālības locekļi sākuši strīdēties, un Svētītais viņus pametis. Daļa ziedotāju novērsusies no ķildniekiem, un viņi noslēguši mieru, ieradušies pie Būdas un lūguši visu aizmirst, bet nav pieminējuši strīdu iemeslus. Tad Būda teicis: «Šāda samierināšanās nebūs noturīga. Ir bezbailīgi jāatsedz strīdu un ienaida cēloņi. Tikai tad iespējams patiess izlīgums.»

Dodoties uz Āziju, neņemiet līdzi lielas pārtikas rezerves. Visa kā te ir gana. Kašmiras aģentūras neko nezina — lika mums vest uz šejieni miltus un rīsu. Baidīja, ka te neesot cukura. Piespieda ņemt līdzi zirgu barību. Bet šeit viss ir dabūjams uz vietas, bet tām desmit dienām Karakoruma tuksnesī nevajag daudz. Liekā krava tikai bezjēdzīgi pagarina karavānu.

10. janvāri

Kāda gan jēga mūsu nīkšanai Hotanā? Kļūst skaidrāks par skaidru, ka tāda dzīve, kāda tā ir Hotanā, nedrīkstētu būt. Iedomājieties — simttūkstoš cilvēku dzīve pārvērsta necaurredzamā tumsonībā. No tumsonības rodas slimības, netikumi, meli, nodevība un stulbums. Ļaudis aizraujas ar tirgošanos, liekot lietā sīkmanību, krāpšanu un nodevību. Zudis produkta kvalitātes jēdziens. Pagaisusi sapratne par darba izpildes termiņiem. Darba sasniegumi šeit ir tukši vārdi. Ļaudis iestrēgst bazāru dūkstājā un ķeras citiem pie rīkles. Tā nevar turpināties!

Lama, kas mūs brīdināja, ka «ķīnieši citādāk nerīkojas», paredz vēl kādu lietu. Viņš saka: «Kad viņi apjēgs, ka nekaunībām un cietsirdībai ir robeža, viņi centīsies iegalvot, ka nekā tāda vispār nav bijis, ka mums tikai licies, bet viņi allaž bijuši mūsu draugi. Ievērojiet, ka viņi visu paziņo mutiski, un iebiedētie beki noliegs visu, ko redzējuši un dzirdējuši. Vienīgais pierādījums ir kvīts par ieroču atņemšanu.»

Jūs, jaunās Ķīnas cēlēji, ātrāk aizvāciet «sumbrus»! Viņu vieta ir zooloģiskajā dārzā! Jaunie cīnītāji, mēs aicinām jūs!

Mūsu Hotanas draugs Hudajs Berdibajs ar austrumniekiem raksturīgo humoru stāsta, kā apciemojis savu skopo draugu: «Aizeju pie viņa, bet viņš sēž un pūlas notīrīt veselu kaudzi gluži nomelnējušu sudraba monētu. Izrādās, viņš savu bagātību aprok zemē, bet pie mums zeme ir tāda, ka sudrabs kļūst gluži melns. Es viņam saku: «Redzi, pat sudrabs, no cilvēkiem paslēpts, sāk melnēt. Un arī tava seja viņā saulē nomelnēs, ja bez jēgas slēpsi savas bagātības.»»

Tas ir saprātīgo Austrumu stāstījums.

Divu dienu gājiena attālumā no Hotanas Karakašas gultnē nesen atklātas lielas zelta iegulas. Tūkstošiem zelta meklētāju, kas strādāja Kerlijas gultnē, pameta darbus tur un aizsteidzās uz Karakašu. Ir zināmas arī citas ar zeltu bagātas upes. Protams, iegūtais zelts tiek apstrādāts visrupjākajā veidā. Dabas resursu ziņā Siņ-dzjana ir ļoti bagāta province.

11. janvāri

Hotanas sensācija. Pienākušas ziņas par mielastu, ko rīkojis Padomju republiku konsuls Kašgarā. Tas tiek apspriests bazāros — gan līdzjūtīgi čukstēts, gan svinīgi pavēstīts. Uz mielastu bijuši lūgti daotajs, Ķīnas varasvīri, Anglijas pārstāvji, tirgoņi un arī daudzi no nabadzīgajiem ļaudīm. Vietas bijušas ierādītas tā, ka daotajs un varasvīri nokļuvuši skrandaiņu vidū. Tāpat gadījies arī vislielākajiem pilsētas bagātniekiem. Konsuls un viņa darbinieki, vienkārši ģērbušies, paši pasnieguši ēdienus un nomainījuši šķīvjus. Konsuls teicis: «Vai nav tiesa, mēs pašlaik neesam darbā, šeit mēs visi esam cilvēki, visi esam vienlīdzīgi? Rīt jūs būsiet priekšnieks, daotajs, bet šodien mēs esam vienlīdzīgi cilvēki.» Ja spriežam pēc atskaņām, iespaids bijis grandiozs un neaizmirstams. Tā pļāpā bazārā. Nav saprotams, kur beidzas patiesība, kur sākas tautas daiļrade.

12. janvāri

Pienāca vēstules no Amerikas. 5. novembrī rakstītās ir sūtītas caur Kuldžu un 1. decembrī — caur Taškentu. Tādi paši tempi kā no Ņujorkas uz Ladaku. Mīļie draugi, ar prieku lasījām par veikumiem, par izstādēm, lekcijām, skolām un mākslas propagandu ļaužu masās! Jo tas viss ir tik nozīmīgi Amerikai. Jūs ienesat jaunatnes dzīvē patiesu prieku un iekvēlināt sirdis.

Fransiss raksta: «Mēs saņēmām no Vašingtonas vēstuli, kurā teikts, ka Kašmiras rezidents naidīgi rakstījis par Tangmargā notikušo incidentu, bet mēs savā atbildē protestējām pret necienīgo attieksmi pret mūsu ekspedīciju, kad tā uzturējās Tangmargā.» Lūk, te gan jūs šaujat pār strīpu.

Jūs daudz spēlējat golfu, bet nedrīkst spēlēties ar cilvēku sirdsapziņu. Vai tiešām spējat noliegt, ka uz vēstulēm neatbildat? Vai tiešām spējat noliegt, ka mūsu ļaudis Tangmargā tika piekauti un savainoti? Vai tiešām spējat noliegt, ka no mana dēla Jurija galvas tika notriekta bruņucepure un tikai nejaušība viņu paglāba no ievainojuma? Vai tiešām spējat noliegt, ka ar manu vārdu parakstītās telegrammas patiesībā rakstīja policijas inspektors? Vai tiešām spējat noliegt, ka mums, cietušajiem, nācās samaksāt policijai? Vai tiešām spējat noliegt, ka Tangmargā uzbrucēju vidū bija Jūsu kalps? Vai tiešām gribēsiet noliegt, ka, saņēmis mūsu telegrammas un būdams no mums stundas brauciena attālumā, Jūs neuzskatījāt par vajadzīgu aizstāvēt ekspedīcijas godu? Vai tiešām spējat noliegt, ka Amerikas Savienoto Valstu ģenerālkonsula vēstuli nosviedāt uz galda, nevērīgi piebilzdams, ka tā Jūs neinteresē?

Sen zināms, ka, sabrūkot impērijai, tieši nomalēs uzpeld ierēdņi, kas pastiprināti kaitē centrālajai varai. Mēs trīs reizes esam uzturējušies Londonā, mēs redzējām un zinām, kāda tur ir izglītotās jaunatnes un labākās strādnieku daļas dzīve. Jāpastāv kaut vai primitīvam taisnīgumam. Jāsaka, ka lords Litons un viņa ģimene pret mums izturējās kulturāli. Dž. Vuda un viņa padoto izturēšanās bija ļoti necienīga, un arī tas ir jāpasaka. Dž. Vuds nosauca Amerikas ceļotāju Baretu par «briesmīgām muļķībām» un sacīja, ka būšot ārkārtīgi priecīgs, kad Rūzvelts aizvākšoties no viņa teritorijas. Vispār attieksme pret atbraucējiem no Amerikas ir ļoti slikta; pietiek atcerēties visai dīvainās jaunā, spēkpilnā amerikāņa Lengdona nāves detaļas pērngad. Šā satriecošā gadījuma sīkumus zina angļi, Lengdona ceļabiedri. Cik sašutuši būtu mūsu angļu draugi!

Esam dzirdējuši par kaut kādām gigantiskām statujām Centrālajā Āzijā. Grūti pateikt, kas tās ir — varbūt pazīstamās statujas Bāmjānā — pussagrautajā pilsētā starp Kabulu un Balhu. Vienas statujas augstums sasniedzot 170 pēdas (~ 52 m). Daži uzskata, ka tās nenoliedzami saistāmas ar budismu, citi attiecina tās uz visdziļāko senatni. Tikpat daudz neskaidrību kā par akmens gigantiem Lieldienu salās.

Mūsu ķīnieti ir aizvainojusi varasvīru uzvedība. Viņš negrib vairs atgriezties Ķīnā. Sapņo par Tibetu vai Krieviju. Izkāris pie vārtiem lielu, spilgtu (melnu un sarkanu) paziņojumu. Tulkojumā tas skanētu šādi: «Amerikas mākslinieks un virsnieks Lo aizliedz bez vajadzības ienākt pagalmā.» Izrādās, Lo — tas ir Rērihs! Lo — ķīniešu valodā nozīmē «trauksmes zvans».

Hotanā naktī izcēlās ugunsgrēks. Sārti šo negadījumu saista ar varasvīru nejauko izturēšanos pret labajiem viesiem.

13. janvāri

Pienāca telegramma: «Vašingtona veic nepieciešamos pasākumus.» Bet ieroču mums joprojām nav, un bez ieroča es svešā zemē nevaru doties gleznot dabā. Man šai ziņā ir liela pieredze. Ne vien cilvēki, bet arī savvaļas suņi man iemācījuši piesardzību. Vai nav nekaunība — ignorēt visus dokumentus un atņemt aizsardzības līdzekļus? Bijuši visādi gadījumi, bet šāda rīcība nekur nav aprakstīta. Atbildība jāuzņemas Ķīnas republikas valdībai.

15. janvāri

Pienāca telegramma no Amerikas — tik izkropļota, ka jēgu nav iespējams uztvert. Nepazīstami draugi no bazāra atnesa vēstis, ka daotajs un ambans pamatīgi sastrīdējušies.

Un pat šķietamās bezdarbības dienas pārpilnas zīmēm. Lūk, brīnišķīga lādīte. Lūk, ziņas no Ziemeļiem. Lūk, ziņas par klosteri Kuldžas tuvumā. Tur esot Mait-reja. Lūk, ziņas par to, ka Ķīnas apgabala valdonis bieži vien atsakoties atzīt sava priekšgājēja naudu. Un cilvēki nesaprot, kur lai naudu glabā. No ikdienības runas pievēršas sabiedriskās iekārtas problēmām. Gadās laika periods, ko dēvē par «notikumu kamolu», — kad visi apstākļi virza notikumus uz vienu galīgu, vispārīgu risinājumu. Jau septiņpadsmit gadus vērojam strauji nākošās evolūcijas parādības. Starp aizejošā bojāeju un topošā piedzimšanu nezināmas enerģijas elektroni savienojas jaunās kombinācijās. Un mākslinieks - kalnos mītošais vientuļnieks pārliecinoši attēlo Maitrejas cīņu un uzvaru. Pārliecinoši iezīmē atnākošā īpatnības un atšķirības un aizejošā pazīmes. Un mierīgā nešaubīgumā paraksta veltījumu: «Likuma Valdoņa godināšanai, lieliskajam Ziemeļu Sambalas Valdonim.» Burhanbulatā būs Sambalas templis.

17. janvāri

Varasvīri vērš plašumā savu noziedzīgo rīcību. Am-bans pasācis uzplēst mums adresētos sūtījumus. Šodien atvēris sūtījumu no Šanhajas bankas. Pateiksim viņam: «Neaizmirstiet, amban, ka tieši Brīvības statuja paver ceļu uz Amerikas sirdi. Tagad visa Hotana zina, ka mums tika atsūtīta nauda, bet jūs un daotajs atņēmāt mums visus pašaizsardzības līdzekļus.»

Ambans paziņoja, ka no Urumči esot pienākusi pavēle atvērt visas vēstules un atņemt ieročus, bet ieroču vietā mums došot karavīru sardzi. Atbildu, ka nevaru uzticēties viņu karavīriem, jo tie visi mūk, pat pa gabalu pamanījuši mūsu vienīgo suni. Un, starp citu, pirms trim gadiem tieši amerikāņu ekspedīcijai nācās atšaudīties pret aitu suņu bara uzbrukumu. Lieku ambanam saprast, ka mums atņemtie ieroči pieder Amerikas iestādēm, bet Ameriku viņš joprojām pilnībā ignorē. Saku viņam, ka beigu beigās viņa karavīri cits citu apšaus. Nav vēl ambans paspējis aizbraukt līdz pilsētai, kad, gluži kā apstiprinot manis teikto, atdrāžas daotaja sekretārs un lūdz ķirurģiski palīdzēt negadījumā smagi cietušajiem; divi daotaja tuvākie miesassargi esot šāvuši viens uz otru. Protams, mēs neesam ķirurgi. Izrādās, daotaja sardzes virsnieks zadzis mantas, otrs sardzes vīrs to pamanījis un rezultātā — divi smagi ievainotie. Un no šādiem zagļiem un slepkavām daotajs sola formēt mūsu apsardzi. Mūsu vecais Cajs Haņčens saka: «Senāk par svešas vēstules atplēšanu Ķīnā izdūra aci un nocirta roku; šie jau nav virsnieki, bet gatavie bandīti.» Būs pamācoši paraudzīties, kāda ir visas Siņdzjanas provinces centrālā valdība, kas atrodas Urumči.

18. janvāri

Uzkritis pirmais sniegs. H. I. baro putnus. Bars raibu putniņu lidinās ap viņu. Indusi bieži ziemas mēnešos baro putnus.

19. janvāri

Ir saņemta vēstule no Anglijas konsula Kašgarā. Redzams, ka tur sākuši rūpēties, lai mēs varētu tikt prom no briesmīgās Hotanas.

20. janvāri

Vēstule no Anglijas konsula. Paziņo, ka pēc viņa un Kašgaras daotaja lūguma ģenerālgubernators aicina mūs nekavējoties doties uz Kašgaru. Redzēsim, kā un kad to mums paziņos vietējie «valdoņi».

Vakarpusē Hudajs Berdibajs atnesa īsu daotaja zīmīti, ka saņemta ģenerālgubernatora atļauja mūsu izbraukšanai uz Kašgaru. Lūk, tā gan ir organizācija — pat par ģenerālgubernatora rīkojumiem paziņo privāti ar privātu personu starpniecību! Pirmajā tikšanās reizē teicu daotajam, ka Akbars Lielais dēvējis ceļotājus par savas valsts labākajiem vēstniekiem un vienmēr gādājis, lai viņiem paliktu labs iespaids. Tagad varu sacīt daotajam: «Lūk, Ma Dažeņ, trīs mēnešus jūs rosīgi sagādājāt mums raizes, un es neesmu slēpis no jums, ka taisos visu to aprakstīt. Konfūcijs vēlēja, lai par nodarīto ļaunumu tiek taisnīgi atmaksāts. Ķīna ir konfūcistu valsts, un, pēc Konfūcija uzskatiem, man būtu zem jūsu portreta jāuzraksta: «Ma Dažeņs — tumsonīgs un cietsirdīgs mežonis.» Un, pēc Būdas mācības, tumsonība skaitās lielākais noziegums. Un tas pats viedais Konfūcijs atstūma visus, kas neatzina mākslu un zinātni. Bet mēs visi šeit ieradāmies ar kvēlu vēlēšanos uzrakstīt, ka Ķīnas Republikas valdība kļuvusi izglītotāka nekā impērijas norieta laikos. Un tagad mēs vērīgi ieskatīsimies citu varasvīru acīs — vai tikai aiz viņu muguras neslēpjas tumsonīgais Ma Dažeņs?»

Ļaudis sarosījušies. Kravāšanās! No visām lādēm vislabākās ir amerikāņu «belberi». Tās ir putekļu necaurlaidīgas un visas kalnu pārejas izturējušas bez neviena ieliekuma. Zirgs pavisam viegli notur divas lādes. Kašmiriešu jahtani ir daudz neparocīgāki.

Mūsu ķīnietis līksmo; acīmredzot viņš ir baidījies no daotaja tiešiem uzbrukumiem. Tagad viņš atzīst, ka viss, ko darījis, sekojot parašām, ir bijis lieks. Viņš pierunāja aizvest daotajam plaukšķenes, kad tas bija pabeidzis jaunās mājas celšanu. Pēc ierašanās Hotanā viņš sarīkoja procesiju ar dāvanām. Bez mūsu piekrišanas veda Jaungada apsveikuma kartiņas jaunajam ambanam. Spriežot pēc rezultātiem, tas nebija vajadzīgs. Mūsu ķīnietis atzīst, ka šīs parašas ir labas, tikai darīšana mums bijusi nevis ar virsniekiem, bet gan ar laupītājiem.

Kā jau no tumsonīgajiem Hotanas varasvīriem varēja sagaidīt, tagad viņi liek mums saprast, ka ģenerālgubernatora pavēle atsūtīta pēc viņu lūguma. Viņi nezina, ka Anglijas konsula vēstulē skaidri izklāstīta pavēles saņemšanas secība, un domā, ka mēs viņiem noticēsim.

Mafa (pajūgs) no Hotanas līdz Kašmirai maksā 25 saras. Kravas zirgs — 6 saras.

Daudzi ļoti svarīgi negatīvi pēc attīstīšanas izrādījās sabojāti. Kaut kādas svītras un melni plankumi. Jau Indijā mūs brīdināja, ka tā saucamās tropiskās filmas dodot loti sliktus rezultātus.

Visas parastās filmas iznākušas labas, bet «Kodaka» tropiskās — blāvas, dažreiz pat puse filmiņas ir balta vai melna. Ļoti labas ir «Agfas» filmas.

Vietējie bārdaiņi atnāk papļāpāt par visu ko. Protams, īsto iemeslu uzreiz neliek manīt. Protams, grib dzirdēt par jaunajām krievu parašām. Piekrīt, ka parašas ir labas, ka visas senās mācības ir sludinājušas šīs parašas. Piekrīt, ka visiem cilvēkiem ir jāstrādā. Viss ir jauki, mierā un saskaņā dzeram tēju, te viens no azotes izvelk Londonas angļu avīzi ar pārdrukātu zīmējumu no Maskavas «Ateista». Arī Allaham tikusi sava tiesa. Bārdainis «naivi» jautā: «Liekas, tas ir Allahs?» Protams, to nevar noliegt. Un sarunas beigas iznāk paskābas: «Mēs taču Ļeņinam liekam mieru, kāpēc viņi aizskar mūsu Allahu? Un vai viņi vispār zina Korānu? Vai visas neveiksmes drīkst novelt uz Korānu? Lai nedara mums, musulmaņiem, pāri! Mūsu ir daudz, bet viņš gribēja, lai visiem labi klātos.» Savlaicīgi Mol-davans dabūjis avīzi, un Londonā precīzi izgatavota klišeja. Bet zīmējums turklāt ne visai veiksmīgs un diezgan nepārliecinošs. Sadrūmuši aizgāja bārdaiņi...

Kairā pie Napoleona lielgaballodēm, kas rēgojās, iestrēgušas mošejas sienā, es pajautāju pavadonim: «Kādēļ jūs neaizvācat šīs barbarisma pēdas?» Saņēmu atbildi: «Mēs saglabāsim šīs barbarisma liecības.» Cik tādu liecību neglabā Austrumi! Nekas nav aizmirsts. Pasaules audums jāsāk no jauna.

Atkal ieradies kāds cilvēks. Grib runāt. «No kurienes?» — «Nepateica.» — «Kas viņš tāds?» — «Acīmredzot — lama.» — «Par ko grib runāt?» — «Par brīvību, par Sambalas atnākšanu.» — «Ieved! Liec pasniegt

Tibetas teju!» Un atkal negaidīts draugs atnes jaunu prieka pavedienu.

Japāņu avīzes pārstāvim jautājuši: «Vai Japānā bērniem piemēro miesassodus?» Un atbilde bija noliedzoša. Tā arī piedienas lielai valstij. Patiešām, vai neskaitāmie uzbrukumi Japānai ir taisnīgi? Samuraju, kaujinieku, drosme un gods, sievietes varonība un pašaizliedzība, strādnieka un zemnieka pamatīgais darbs — tas viss nenoliedzami valdzina. Ar japāņiem man nav bijis nekādu pārpratumu. Tieši otrādi — ir radušies iejūtīgi japāņu draugi. Atceros savus agrākos rakstus par Japānu. No tiem neatteikšos, bet vēl paspilgtināšu reiz teikto. Jeļisejevs Parīzē stāstīja par apmācības metodēm Japānas klosteros. Ļoti brīnišķīgi! Negaidīti jautājumi un — prasība, lai atbildē vismazāk izpaustos tīri personiskais. Atdzīvojas epizode no japāņu drāmas: iezogas slepkava, lai nogalinātu valdnieka dēlu. Nerazdama citu izeju, zīdītāja samaina valdnieka dēlu ar savu mazuli. Satriecoši smalka ir viņas vēsi oficiālo raudu ekspresija pie šķietamā valdnieka dēla nāves gultas, kad viņas mātes sirds vai lūst aiz žēlabām.

«Daodedzin» ir norādīts: «Viedais savu personību noliek pēdējā vietā, un tomēr tā izvirzās priekšplānā. Viņš izturas pret savu personību kā pret svešu, un tomēr viņa personība nezūd. Vai tieši tādēļ neīstenojas viņa galvenie mērķi, ka viņam nav personīgu un privātu mērķu? Viņš ir brīvs no pašizrādīšanās, un tieši tādēļ viņš ir gaišs. Viņš ir brīvs no pašapliecināšanās, un tieši tas viņu izceļ. Viņš ir brīvs no pašcildināšanas, un tieši tādēļ viņa sasniegumi tiek atzīti. Viņš ir brīvs no pašapmierinātības, un tādēļ viņš ir pārāks. Un tādēļ, ka viņš ir tik brīvs no visām sacensībām, neviens visā pasaulē nav spējīgs ar viņu sacensties. Tas, kuram ir Dao īpašības, ir līdzīgs bērnam. Indīgie kukaiņi viņu nesadzels. Savvaļas zvēri viņam neuzbruks, plēsīgie putni viņu nesavainos.»

Būda novēlēja: «Ar pamatīgumu, tikumību un šķīstību gudrs cilvēks veido no sevis salu, kuru nespēs nogremdēt nekādi ūdensplūdi.» (Udanavarga.)

23. janvāri

Mūsu ķīnietis un lama, kā redzams, labi pazīst zināmu Ķīnas varasvīru sugu. Viss notiek pēc viņu «pareģojumiem». Varasvīri atkārtoti cenšas mūs pārliecināt par savu draudzību un visu notikušo uzveļ Siņ-dzjanas provinces ģenerālgubernatoram. Protams, mēs esam pārliecināti, ka večuks - apgabala priekšnieks jeb dutu par to visu nekā nezina. Tagad varasvīriem rūp, ar kādu ieganstu lai mums atdod atņemtos ieročus, jo nu lieta jāaizvirza līdz netveramam mutiskam paziņojumam: «Viss notikušais ir ceļotāju fantāzijas auglis.» Triju mēnešu laikā esam izgājuši lielisku skolu. Šis tas no mūsu apgūtā kursa tomēr paliek neskaidrs. Piemēram, kādēļ varasvīri traucēja mums sazināties ar Ameriku un atdeva mūsu nenosūtītās telegrammas, ja tanī pašā laikā visiem ir zināms, ka var sazināties caur Kašgaru un caur Anglijas konsulu? Vietējie mūs tūlīt brīdināja, lai neuzticamies varasvīriem. Jautājām, kādēļ, jo nebijām taču neko sliktu izdarījuši. Vietējie bārdaiņi atbildēja: «Nu, tāpēc, ka viņi ir muļķi.» Bet īsta mulka izdarībās tomēr ir kaut kāda, lai arī iz-kropļota, jēga. Tātad šeit slēpjas ne vien muļķība, bet arī noziedzība.

Pienākusi telegramma no Ņujorkas: «Amerikas ministrs rīkojas.»

Beigsim ar tās Ķīnas lappusi, kuru mēs neredzējām. «Pēdīgi dzeltenais pavēlnieks, Debesu Saule, uzvarēja zemes un tumsas drakonu. Bet agonijā gigants ar galvu ietriecās saules velvē, un gaišzilais nefrīta kupols sašķīda gabalos. Zvaigznes zaudēja savas ligzdas, un mēness bezmērķīgi klaiņoja starp izsvaidītajām nakts lauskām. Izmisumā pavēlnieks malu malās meklēja kādu, kas varētu atjaunot debesis. Viņš nemeklēja veltīgi. No austrumu jūras izkāpa valdniece, dievišķā Niuka, mirdzēdama savās liesmu bruņās. Viņa savā burvju krāsnī sakausēja piecas varavīksnes krāsas un atjaunoja debesjumu.» Tā atceras Dao.

Neaizmirsīsim Japānas ziedu mākoņus, kurus mēs vēl neesam redzējuši. Komio, Naras valdniece, dziedāja: «Ja es tevi noplūkšu, mana roka tevi sabojās, ak, puķe! Tādu, kāda tu ziedi pļavas vidū, tādu es tevi veltu pagājības, tagadnes un nākamības Būdām.»

Un vēl viena īsteno Austrumu lappuse, kas veltīta Pasaules Mātei: «Savu vaigu slēpjošā! Tālo pasauļu auduma darinātāja! Visa neizpaustā vēstnese! Visa netveramā pavēlniece! Visa neatkārtojamā devēja!

Pēc tavas pavēles apklust okeāns un viesulis veido neredzamu zīmju līnijas... Viņa, Vaigu slēpjošā, viena pati stāsies sardzē zīmju mirdzumā. Un neviens neuzkāps virsotnē. Neviens neredzēs Viņas neaptveramās varenības mirdzumu. No gaismas spirālēm Pati klusējot zīmi izauda. Viņa — pretī uzvarai ejošo Vadone. Četri stūri, apstiprinājuma zīme, ir drosmīgajiem meklētājiem no Viņas dota...

Pavēle, kas izpausta zibenī, ir bez vārdiem, visur-iekļūstoša, neatceļama, nedalāma, apžilbinoša, dāsna, neaprakstāma, neatkārtojama, nesatriecama, neizrunājama, nezūdoša, neatliekama, iekvēlinoša!»

VIII TAKLA MAKANS — KARAŠARA (1926)

27. janvari

Timurbajs ir mūsu jaunais karavānas vīrs. Kur vien veries — visur dzirdami vēsturiski vārdi. Visi ir šahi, sultāni, baji. Pat visnecilākais pievieno savam vārdam titulu — ahuns... Viņš ieradies nosvērt mūsu mantas. Svaru ierīce mūs aiznes neolīta laikos. Pie škērskoka piekārts dēlītis ar kaut kādiem «maģiskiem» apļiem un atzīmēm. Liels, zaļš aukliņā iesiets nefrīta gabals tiek pārbīdīts uz lādes pretsvara pusi, un «mags» ar apaļu cepurīti galvā nosauc tikai viņam vien saskatāmu ciparu. Tiešām, starp neolīta priekšmetiem mēs atradām tādus akmeņus ar caurumiem un saucām tos par svariņiem, bet patiesībā tie ir atsvari.

Mums jātiek uz austrumiem, un tādēļ rīt mēs dosimies uz rietumiem. Apstāšanās vietas līdz Kašgarai: 1) Zava; 2) Pialma; 3) Zangu (Čuda); 4) Gumabazāra; 5) Colaka; 6) Akina; 7) Kargalika; 8) Pozgama; 9) Jar-kenda; 10) Kokrabata; 11) Kizila; 12) Jangigisara; 13) Jaberčata; 15) Kašgara.

Mūsu draugi kalmiki jau vakar pagāja mums garām pa īsāko ceļu uz Aksu — Karašaru. Rītausmas pustumsā gar mūsu vārtiem aizšķindēja kamieļu zvaniņu basi. Tur no Hotanas aizveda tainlamam tepiķus. Aizveda arī daudz vērtīgu ziņu, kuras budista apziņa spēs novērtēt.

Atkal mūsu karavānā būs trīs plūsmas: budisti, musulmaņi un ķīnieši. Ķīniešu plūsma ir vājākā. Caja Haņčena pēdējais izgudrojums — ekspedīcijas karogs ar lielu uzrakstu «Lo» (Rērihs), tas ir, «trauksmes zvans» — pacelts spilgti sarkanā kātā. Cajs Haņčens aizveda varasvīriem arī mūsu apsveikuma kartiņas, un, kā jau to varēja gaidīt, blēži daotajs un ambans apgalvoja, ka esot mums ļoti palīdzējuši...

Ir piebraukti mafi lamam un Cajam Haņčenam. Skaidrs, ka šīs ekipāžas nav mainījušas izskatu kopš XV gadsimta un iederētos jebkurā muzejā. Hudajs Berdibajs kā dastarhanu atvedis ceptu aunu un pīrādziņus. Tā viņš arī palika mūsu vienīgais draugs Ho-tanā. Starp citu, Ķīnas pulkvedis sapratis, cik nelāgi iznācis. Un atkal nastas, atkal pinkainās cepures, atkal niknās Tumbala rejas. No rīta dosimies ceļā. Pēdējo reizi pie mums atlidoja Hotanas putniņi un pienāca auni. Tumbals kā melna statuja sastindzis tupēja uz jahtanu grēdas.

28. janvāri

No septiņiem rītā kārtojām karavānu. Esam vērojuši, kā strādā ladakieši. Tas bija lielisks darbs, ātrs, enerģisks. Ne tik labi veicās dardistāniešiem un kaš-miriešiem. Labi strādāja arī nepālieši. Bet hotanieši... Tādu slinkumu un nepiemērotību darbam grūti iedomāties. No septiņiem līdz divpadsmitiem ar grūtībām iejūdza četrdesmit zirgus... Mēs gājām cauri Hotanai un vēl reizi pārliecinājāmies — viss, kas atlicis no vecās Hotanas, ir tīri labs, jaušama griezumu un rotājumu proporcija. Toties viss jaunais ir izvērties bezjēdzīgā mālu un nožēlojamu rotājumu blāķī. Bazārā gadās pamanīt tīri jaukas sejas, bet tās ir drūmas un bez jebkāda dzīvīguma.

Skaidrs, ka Hotanai līdzīgas vietas ir zaudējušas visu savu seno dzīvīgumu un tikai pamatīgs satricinājums spēj tās atjaunināt. Ķīnieši dirn aiz ķīniešu pilsētas māla mūriem. Saikņu ar apkārtnes iedzīvotājiem nav. Viņi tā arī palikuši nejauši atnācēji, apspiedēji, kas negrasās valstij palīdzēt pat ne ar dažiem uzlabojumiem. Aizmiglojusies dzīve, aizmiglojušās smadzenes. Nepieciešams spožs zibens uzliesmojums.

Tālumā pavīdēja gaišpelēkais Kuņluņa siluets. Sirds smeldz, ka jādodas prom no šīs brīnišķās kalnu grēdas. Sirds smeldz, apzinoties, ka Himalaji attālinās. Jaunas tuvināšanās apjausma liek pavērsties pret Austrumiem.

Atkal piecu karavīru apsardze. Nav zināms, vai mēs sargājam viņus vai viņi — mūs. Karakašdarja ir aizsalusi, un zirgi sašķaida plāno ledu. Salts rīts, bet dienas vidū saule jau cepina. Zariem ir pumpuri. Ceļa malā tup pelēki, cekulaini cīrulīši. Pabraucām garām deviņiem ceļa torņiem. Atkal Zava. Cajs Haņčens saka, bezzobaino muti savelkot smaidā: «Hotanas daotajs domā, ka mēs atgriezīsimies Hotanā. Tāds muļķa virsnieks.»

Šobrīd dažādas pārdomas par muļķa ierēdņiem mūsu prātiem ir visai tālas. Mēs taču atkal esam tuksnesī. Atkal vakarīgās, violetās smiltis. Atkal ugunskuri. Karavāna ar mūsu mantām pamatīgi aizkavējusies, sēžam tukšām rokām, it kā nemaz nebūtu šīs bagāžas, kas tik ļoti apgrūtina mūsu dzīvi. Smiltīs raibo krāsainie voiloki. Jautrās liesmu mēles sārti un drosmīgi traucas uz bezgala garajiem novakares mākoņiem. Pašā vakarā izrādījās, ka mums piekomandētais beks un virsnieks ir sasmēķējušies opiju. Jurijs lūdza, lai Cajs Haņčens viņus norāj. Cajs Haņčens saka: «Protams, tas ir ļoti peļami, bet galvenajam opija aizgādnim Kalkutā uzcelts piemineklis — jātnieks zirgā.» Un mēness gaisma, un nakts klusums atkal pielīst ar cilvēka radīto indi...

29. janvari

Pirms rītausmas nācās pašiem sacelt kājās visu karavānu. Timurbajs kaut kur aizgājis un vispār izrādījies sliņķis. Tibetiešu mēlē es saucu pa teltīm: «Long, long, long,» — tā tibetieši klaigā, agri no rīta modinot ļaudis... Uz pakalna iznāca cilvēks ar milzīgu ragu un sāka stiepti taurēt pret visām debess pusēm. Izrādās, dzirnavnieks tā paziņo ciema ļaudīm, ka viss sagatavots labības malšanai.

Atkal tuksnesis. Atkal mazars ar baložiem. Tikai tagad visur blāvo plāna sniega kārtiņa. Sudrabainie toņi kļuvuši asāki. Kreisajā pusē sniegotie kalni šķiet gan gaisīgāki, gan daudzveidīgāki. Bet smiltis kā agrāk izsūc spēkus. Sen nebijām tā noguruši. Krēslas stundā — vēsts no tuksneša. No nezināma kamieļa muguras mums kāds paziņo: «Pialmā izsusējis ūdens.» Un tomēr mēs turp dosimies. Astoņos vakarā blāvā mēness gaismā iegājām Pialmā. Šeit mūs gaidīja zviedru misionārs Nistroms (ķīniski — Liseti). Spriežot pēc stāstītā, viņam ar Ķīnas ierēdņiem daudzreiz atgadījušies līdzīgi pārpratumi kā mums. Piedzīvota tāda pati liekulīga nepastāvība un nekaunīga lēmumu mainīšana.

30. janvāri

Apmācies. Visapkārt gaiši zilpelēki mākoņi un apaļš šķīvis — smilšu klaids. Dažkārt smiltis pieņem skulpturāla veidojuma vai pērļu gliemežnīcas formu. Šodien virzāmies pa lēzenu šķīvi, pa retam vīd zemi barhani ar izstīdzējušiem, kusliem krūmiņiem. Pa pusei ieputināts ēzeļa ģindenis. Rēgojas pussagruvuši torņi — potaji. Tie celti desmit li attālumā cits no cita. Potaju var viegli sasniegt četrdesmit minūtēs. Smilšu viļņi saplūst līdzenā horizonta līnijā. Kas gan spēj izjaukt šī šķīvja vienmuļību?

Hotanas tuksnesī paklīdušas valodas par mūsu ceļotāju Kozlovu. Spriež, ka tai laikā, kad Kozlovs bijis Karašarā, tur dzīvojis «briesmīgs drakons.» Bet dros-

mīgais krievu spēkavīrs uzvarējis bīstamo drakonu, nobūris viņu un iesprostojis stikla burkā. Tādējādi tikusi paglābta visa zeme. Stāsta par apbērtām pilsētām un rāda uz Takla Makana pusi. Tāda kā cieņa un māņticīgas bailes iestrāvo stāstījumā, pieminot dižā tuksneša vārdu... Šai virzienā stiepjas divas karavānu stīdziņas. Ļaudis no Pialmas dodas pēc kurināmā... Un vairāk nekas. Un nevienas skaņas. Un krāsas pazudušas. Un pērļainās smiltis uzplīvo kā gaišzils aizkars. Kā senatnīgi katafalki vienmērīgi kustas mafi un vērienīgi māj ar purpurkrāsas riteņiem. Krāsu spožumā kvēlo ķīniešu virsnieka sarkanās muguras bruņas. Lai aizsargātos no vēja, viņš uzvilcis komisku dzeltenu kapuci ar garum garām sarkanām muguras bruņām! Kā radies šāds izgudrojums? Tas veidojies gadu tūkstošu gaitā.

Pa kreisi aizstiepjas karavānas pavediens. Kurp? Tajā virzienā var doties tieši uz Tibetu, uz Cantangu. Tā arī ir — viņi dodas uz Tibetas ezeriem pēc sāls. Vēl kāda atmiņā iegūlusi tikšanās. Skatāmies — tālumā vīd neliels gājēja siluets. Cilvēks ņipri soļo. Tikai tas nav sarta solis, bet ķīnietis tuksnesī viens kāju nespers. Ausaina cepure. Pelēka mugursoma. Jā, tas ir ladakietis. Tie allaž gatavi vieni paši doties tuksnesī. Nonācām blakus. Viņš pasmaidīja, un zobi mirdzēt iemirdzējās. Pastiepa rokas, mūs sveicinādams. «Džuli, džuli.» Pakavējās pie mums. Atradās kopīgi paziņas. Pārrunājam, kurp katrs devies. Dažs uz Cantangu, cits aizgājis caur Koke-jaru, vēl cits salis Sandžu kalnos. Kas gan tā satuvinājis mūs ar ladakiešiem? Kā ceļas šīs kopīgās valodas? No kurienes kopīgais mundrais solis? Un drosme doties ceļā vienam? Gribējās aizkavēt ilgāk šo garāmejošo draugu.

31. janvāri

Pēc vētras un miglas atmirdz spožs rīts. Ejam līdz Cudai — ļaudis lūdz, lai uz divām dienām pārtraucam gājienu uz Gumu. Tā arī darīsim... Karavānas ķīniešu daļa sabruka pirmā. Ceturtajā dienā Cajs Haņčens jau atgādināja mironi. Tans Kečans galīgi pagura un pat iestrēga ceļā. Suns pazaudēja cimdus un krita izmisumā. Ķīniešu karavīram nobeidzās zirgs. Vārdu sakot, lieku reizi pierādījās, ka pārgājienam ķīnieši ir pilnīgi nederīgi. Cajs Haņčens teicami līmē tauriņus. Tans Kečans rūpīgi noņemas ar savu guļvietu, jo kārtīgai ķīnieša guļvietai jābūt kā kalnam. Suns braši uzklūp sārtiem. Karavīri un virsnieks kapucē līdzinās vienalga kam, tikai ne karotājiem. Un šīs šautenes ar blīvi aizbāztiem stobriem un nosietiem slēdžiem — tās ir kļuvušas par simboliem. Protams, laupītāju šeit nav, bet viss šis karapulks laidīsies lapās, jau pamanot vien pirmo organizēto kolonnu.

Atkal parādās zilganbalti sniega klajumiņi. Katra barhana ziemeļu pusei piekļāvies tāds gaišs, smaržīgs laukumiņš. Tik tiešām, sniegs piedod augsnei patīkamu aromātu. Grūti noticēt, ka šodien ir janvāra pēdējā diena, — šeit ir pavasaris. Tjurki šodien strādāja labāk, par to viņi dabūja aunu. Nabadziņi, viņi tā novērtē katru uzmanības izpausmi. Redzams, karavānas īpašnieks viņus nežēlo. Kas tās par «padotības kāpnītēm»? Hēgens atkal niknojas uz ķīniešiem.

Patīkami sasniegt apmetni pirms tumsas. Tibetā pārgājienā iet no četriem rītā līdz vieniem dienā. Jā, jā, patiešām ir pavasaris. Es zīmēju.

1. februāri

Gumabazāra. Gājām pa kaut kādiem fantastiskiem smilšu veidojumiem. Dažreiz likās, ka tās ir stūpu vai torņu atliekas. Sniega šeit vairāk. Baltās nogāzes atgādina krastus, starp kuriem plešas itin kā jūra. Jūras iespaids ir tik pārliecinošs, ka nākas sev atgādināt — tuksnesī nemēdz būt tādu ūdens klaidu.

Atkal mums «sagatavots» pieputējis dārzs, atkal ir beki un karavīri. Nepagūstam uzsliet teltis, kad ierodas ambans. Iespaids tomēr labāks nekā Hotanā. Ambans zina par mūsu Hotanas likstām. Ir sašutis par Hotanas varasvīru izrīcību. Brīnās, kā var aizliegt māksliniekam strādāt; apstiprina, ka uz Duņhuanu ceļš cauri tuksnesim tiešām ļoti grūts un «tai-tai» nevarētu izturēt jāšus divus mēnešus («tai-tai» nozīmē «kundze»). Saruna pār-sviežas uz bērnišķīgiem spriedelējumiem: Gumā vasarā ir karsts, karstāks nekā Gaņsu; Urumči tagad ir auksts, nevar tā kā šeit sēdēt pagalmā; Gumā nav labu zirgu, toties Kašgarā ir lieli zirgi, bet vislabākie aidinieki ir Karašarā. Visu to mēs tāpat jau zinām. Ambanam līdzi ir viņa deviņgadīgais dēlēns. Beigās tēvu un dēlēnu iesēdina divriteņu ratos — mafā, un visi aizbrauc. Bet Jurijam atkal jākāpj zirgam mugurā un jādodas atbildes vizītē. Pie vārtiem ir pūlis. Virs māla sienas rēgojas virtene galvu pinkainās cepurēs. Karavīri trokšņaini pātago nelūgtos skatītājus.

Rīt Colakas vietā apstāsimies Selakā. Čolakā visi ūdeņi esot izsusējuši.

Vakars noslēdzās ar ķīniešu dejām. Ieradās procesija ar papīra lukturīšiem. Dārza vārtu priekšā visi sastājās ciešā aplī, un sākās dejas. Vispirms — vecis, jaunuve un kamielis. Jaunuve mūk no veča, tas šo ķer rokā, bet kamielis ļoti dekoratīvi klana pinkaino kaklu.

Tad — kuģa deja dziesmas pavadījumā. Sarkanā papīra laiviņā šūpojas «skaistule», un laivinieks Harona izskatā laivas priekšgalā cilā airus. Tad drakons un jātnieki papīra zirgos. Dziedāja: «Kā debesīs dzimst zvaigznes, tā no zemes dzīlēm izplūst ūdens.»

Vientiesīgi, bet nekā rupja un nejēdzīga. Pieaugušo balsis jaucās ar skanīgām, smalkām bērnu balstiņām. Visu nakti aizpildīja vienkārša un labsirdīga drūzma.

2. februāri

Balts, ziemīgs tuksnesis. Strauti aizsaluši. Pēc Guma-bazāras tūlīt sākas vienmērīgs līdzenums. Pie horizonta paceļas ne visai augsti sniegoti pauguri. Dzeramā ūdens dēļ mums vienos dienā jāapstājas Selakā. Tik Tss pārgājiens vēl nav bijis. Selaka ir vienkāršs māla karavān-serāls ar dažiem kropliem kociņiem klusējoša tuksneša vidū. Pelēkas debesis. Austrumu vējš. Kaut kādi kamieļi, pusducis suņu un iebiedēti saimnieka bērneļi. Vairāk nekā. Arī šeit mūs panāk dīvainas ziņas par Hotanu. Kerkembajs, saukts arī Moldavans, tik satriecoši līdzīgs eiropietim, uzdevies par Persijas pavalstnieku, bet atklājies, ka viņš ir katolis un turklāt aizbēgušais Otomanas bankas direktors. Tas nu ir patiešām nejēdzīgs uzslāņojums. Kļūst saprotams, kādēļ viņš trīs nedēļas aizturēja mūsu telegrammas. Viņa darbnīcā darina Britu muzeja izdevumos attēloto paklāju imitācijas. Ar kuru Londonas vai Parīzes firmu viņš saistījies, un kuros senlietu veikalos tirgo viņa viltojumus?

Gumas bazārā sievietes, lai mūs labāk aplūkotu, atmeta no sejām plīvurus. Atmestie plīvuri veido tādu kā savdabīgu tautas tērpu galvasrotu. Šķiet, dažu galvasrotu veidojumu ierosinājuši atmesti plīvuri. Gumas beks — Sadko kas Sadko, pat grimēt nevajag. Te var gatavā veidā atrast visus Rimska - Korsakova operu personāžus.

Pa ceļam karavīri atklāj mūsu Cajam Haņčenam patiesību, kādēļ viņu zirgi ir tik slikti. «Priekšniecība savos norēķinos ar valdību ieraksta 25—30 saras, bet paši maksā 15 vai 10.» Visi runā par to, ka Hotanas daotajs noslepkavojis Kašgaras ditaju. Slepkava nezin kādēļ pasteidzies piebeigt arestēto bez ģenerālgubernatora tiesas sprieduma. Visam kaut kādi savtīgi iemesli.

Gumā mums nācās atstāt Tanu Kečanu, viņš pavisam bija zaudējis spēkus. Opija nāvējošās iedarbības piemērs. Tiklīdz no sava piesmēķētā kakta pīpmanis nokļūst spirgtā dabas klēpī, viņš sabrūk kā kāršu namiņš.

Selakas ūdens ir kā šķidra kafija. Tēja iegūst nejēdzīgu izskatu un garšu. Atkal slienam teltis. Tuvumā vientuļa kapu kopa ar divām astēm saliektu pīķu galos. Zīmēju.

Lasām Vladimircovu — Čingishana dzīves aprakstu. Labs, vitāls zinātnieks ir Vladimircovs. Revolūcijas laikā jau izdevis dažas grāmatas, un visas tik mundras un tik vajadzīgas šajā laikā. Žēl, ka Rudņevs apklusis, — jo viss, kas skar Mongoliju, tagad ir tik nozīmīgs. Vajadzētu Amerikai pārtulkot Čingisa dzīves aprakstu. Šī stihiskā uzņēmība tur tiktu novērtēta.

3. februāri

Cauru nakti mums garām gāja karavānas. Kamieļu zvaniņi šķindēja kā vesels orķestris. Pēdīgi viena karavāna uztriecās mūsu teltij un to gandrīz sagāza. No rīta — vējš. Tuksnesis kļuvis balts. Sākusies ziema, un visu garo pārgājienu mēs nostaigājām kā pa tālajiem ziemeļiem. Pagājām gar senu apmetni ar torņu paliekām. Iezīmējās sīki kociņi, un parādījās Akina — mazs ciematiņš ar dažām kleķa būdām. Mūsu karavāna krietni aizkavējusies, mēs atkal sēžam un gaidām.

Atkal nebeidzamas pļāpas par ķīniešu pulkveža — tulina — gļēvulību, par daotaja nodevību, par ambana stulbumu. Nekur citur neesam dzirdējuši tik saskanīgu varasvīru nosodījumu. Pat pierakstīt kļūst garlaicīgi; tā nedrīkst turpināties; jaunajai Ķīnai nāksies pamatos mainīt savu ierēdņu būtību. Suns divas reizes novēlās no zirga. Karavānas ķīniešu daļai nepavisam neveicas. H. I. no astoņiem līdz četriem jāja rikšiem — tas gan ir pārsteidzoši! Kādreiz viņa būs bijusi jātnieks.

Nez no kurienes grīdas klājumam atnests ļoti krāšņs voiloks. Hotanā tādus neredzējām. Ļoti sarežģīts mozaīkas veida raksts. Skaistāks nekā paklājos. Jāatzīst, vislabākie ir vietējā ražojuma audumi un voiloki. Audumu raksti tādi paši kā Krievijā XVII gadsimtā. Zīmēju.

4. februārī

Pārgājiens pa sniegoto tuksnesi no Akinas līdz Kar-galikai ir īss, bet toties — salts. Runā, ka pēc dienas sniegs atkal pazudīšot. Diez kādēļ josla no Selakas līdz Kargalikai vienmēr ir īpaši sniegota. Iespējams, tas ir kādas kalnu grēdas iespaidā — cita iemesla nevarētu būt. Cita šejienes īpatnība: sudrabs un pat zelts kļūst gluži melns; liekas, to veicina augsnes sastāvs. Pamazām pa garo slobodu — priekšpilsētu — iebraucam Kargalikas bazāros. Ak vai, nežēlīgā smaka atgādina smirdošo Srinagaru. Jautājam, kādēļ šeit ir tik netīrs, vēl sliktāk nekā Gumā. Parastā atbilde: «Amban buhao,» tas ir, «ambans nejauks».

Mums ierādītas telpas tieši bazārā neticamas netīrības vidū. Nācās atmest ar roku visam teatrālajam eskortam un bekiem un pašiem sameklēt piepilsētas dārzu. Atradām vientuļu māju ar dārzu. Rīt beigsies drūmie Hotanas daotaja īpašumi. Varbūt būs labāk. Vienu gan nav spējis sabojāt šis noziedznieks — viņš nav varējis piesārņot tuksneša gaisu. Brīnišķo, pavasarīgo, salto gaisu.

Atkal diena noslēdzās ar dejām. Drakons un laiviņa — kā parasti; vislabākā bija deja uz ķekatām. Izcēlās iedzimti aktieri. Tā pati krievu deja — brašulis aptekā meičas stīgu instrumenta, tik līdzīga balalaikai, pavadījumā. Un kalpi sarkanos tērpos, ar papīra lukturīšiem rokās arī nebija slikti. Sī mākslas stīdziņa uz brīdi iztraucēja tuksneša nedzīvo klusumu.

Palielinātu vairogdziedzeru šeit mazāk. Paveriet šai tautai kaut mazu gaismas lodziņu, un uzliesmos trauksmaina siržu uguns.

5. februāri

Kargalika izvada mūs nelāgi. Piekomandētie beki izrādījās idioti. Zirgus nedabūja. Beidzot ieradās viens beks ar mežonīgu ērzeli, kas iespēra Ollu — H. I. zirgam. Trieciens trāpīja pa H. I. kāju, bet, par laimi, to mazināja mīkstais zābaks. Un kādēļ gan mums uzspiež šos bekus un karavīrus? Viņi atnes vienīgi neērtības un tēriņus. Vakar atnāca ķīnietis — gribēja salīgt par kalpu. Izrādās, viņš iestrēdzis Kargalikā pēc tam, kad karavīri nogalējuši ambanu. Daudz slepkavību. Jautājam mūsu Sunam, kādēļ Kargalikā pat beki ir nejauki. Seko stereotipiska atbilde: «Ambans nejauks.»

Aiz Kargalikas sniega vairs nav. Acīmredzot sniega josla beigusies, toties sākušies baltie solončaki. Pabraucām garām diviem bazāriem. Pabraucām garām nabadzīgām mošejām un kapsētām un iebraucām garā Pozgamas bazārā. Apmetāmies nevis teltīs, bet ciema vecākā mājā. Tā ir liela māja ar dažādām tumšām istabiņām. Atkal uz grīdas krāsaini voiloki, ir pat galds un krēsli ar ādas sēdekļiem. Protams, šo māju mums parādīja kāds cilvēks no bazāra, bet beku bars tikai traucēja virzīties uz priekšu. Kad gan beigsies šie bezcerīgi vienveidīgie, bezkrāsainie ciemati, kas grimst slinkumā un mežonībā? Lūk, pabraucām gar smēdi. Protams, tā būtu brīnišķīga kā dekorācija «Nībelungu» uzvedumam, bet kā lauksaimniecības darbnīca tā nekam neder. Nelielās bedrītēs puskaili cilvēki un bērneļi pūš rotaļu plēšas. Aizvāciet no šejienes karavānas, un viss kļūs gluži kā paralizēts.

6. februārī

Gandrīz viss ceļš līdz Jarkendai vijas starp mierīgajiem oāzes žogiem. Uz mirkli pavīdēja mutuļojošā Jarkendarja. Pazibēja kolorītā pārceltuve ar prāmjiem — upes apledojušie krasti, zirgu, kamieļu, ēzeļu drūzmēšanās, mafu gūzma, tad atkal tie paši mazari un mālu kleķa būdas, un lielgalvaini ceļmalas vītolu stāvi. Tā līdz pat Jarkendai, līdz pat māla mūriem. Un atkal mums sagatavota māja tieši bazārā, bet ierodas glābējs Ladakas aksakala izskatā. Mūs izved ārpus pilsētas, un klusā dārzā mēs uzejam baltu māju ar kalpotājiem, ar sarkaniem paklājiem un, galvenais, ar paša aksakala Lhasai raksturīgo izrunu. No Pozgamas mūs izvadīja pendžabieša sveiciens: «Urus karos.» Šeit sagaida pazīstamā Tibetas valoda. Iegriezāmies pie zviedru misionāriem. Ārstējām mūsu ķīniešu večuku. Dzirdējām kārtējo reizi stāstus par vietējām ierašām, par to, kā ķīniešu ierēdņi noved iedzīvotājus līdz galējai nabadzībai un pēc tam viegli tiek galā ar skrandainajiem pārijiem. Pienākusi angļu konsula vēstule; tas ir uzaicinājums apmesties pie viņa. Krievijas - Āzijas banka arī piedāvā trīs istabas Kašgarā.

7. februāri

Diena Jarkendā. Mūsu ļaudis mielojas ar aitas gaļu. Klusums. Dīvaina lieta — pilnīgi visi vēlas doties kopā ar mums tālāk. Pat ķīniešu eskorta kareivji saka, ka ar prieku paliktu pie mums. Par slaucītāju strādāt pieteicās ķīniešu kapteinis. Prasās darbā arī kāds armēnis, bijušais ambana mājas pārvaldnieks. Visi lūdzas. Un tā iznāks, ka līdz Urumči aizkļūsim starptautiskā sastāvā. Bijām vizītē pie vietējā ambana. Atstāja labāku iespaidu nekā Hotanas «valdoņi».

Kad mūsu Cajs Haņčens sāka stāstīt mūsu Hotanas gūsta piedzīvojumus, ambans bija no sirds sašutis. Bet vislieliskākais ir tas, ka, pēc ambana vārdiem, visur ir saņemtas vēstules no Pekinas, kas ziņo par mūsu braucienu un dod rīkojumu mums palīdzēt. Ambans ir sašutis, ka hotanieši iedrošinājušies nepildīt Pekinas pavēles.

Atkal braucam pa bazāriem. Tas pats, kas Hotanā.

Cits variants — uz jamina vārtiem kaķveidīgā drakona

vietā attēlots zobeniem bruņotu cīnītāju pulks. Pulksten

trijos pie mums ierodas karavīri un beki un zem sarkana

saulessarga svinīgi soļo pats ambans. Seko miermīlīga

tējas dzeršana. Ambans atvainojas, ka mūsu drīzās

aizbraukšanas dēl nevarēs sarīkot mums brokastis. Pēc >

daudzām laipnībām šķiramies. Ierodas ķīniešu ārsts pie Caja Haņčena. Stāv sargi melnos turbānos.

Ierodas ķīniešu teātris. Izmēģina zirgus. Nekaitīga viduslaiku blēņošanās.

Nez no kurienas līdz Jarkendai atklīdušas baumas par kaut kādiem notikumiem Ķīnā, par kaut kādu Fina uzstāšanos, par Pekinas banku slēgšanu, par vecās dinastijas rosību. Tomēr neviens neko skaidri nezina un saprast neko nevar.

8. februārī

Būda bija cietumu pretinieks. Viņš pieprasīja centību un pastiprinātu darbošanos. Dardžilingā nesen bijis interesants gadījums. Nejauši pūlī apcietināts večukiņš lama. Viņš nav sācis taisnoties un ticis iesēdināts cietumā. Pienācis izlaišanas termiņš, bet gūsteknis nenācis laukā. Teicis, ka nekad un nekur viņam neesot gadījies dzīvot tik mierīgā vietā — nav trokšņu, dod ēst un netraucē domāt. Ar grūtībām pierunājuši večuku, lai pamet cietumu.

Lama saka: «Nesitiet cilvēkiem, bet lai nodarījumu tie pēc taisnības atstrādā.» Tā piezīmē lama, redzot, kā beki sitot izrēķinās ar ļaudīm un tādējādi rada naida, kliedzienu un pazemojumu ķēdi.

Prombraukšanas laikā bez kautiņa neiztika. Pati Jarkenda atstāj labāku iespaidu nekā Hotana — tā ir lielāka, preču klāsts bagātīgāks un pat māla torņi rada kaut nedaudz dekoratīvāku iespaidu. Tad pa kreisi aiz koku galotnēm parādījās kalni, Kašgaras kalnu grēda, un nepameta mūs līdz pat ceļa galam. Un viss kļuva krāšņāks — gan ledū mirdzošie ezeriņi, gan zilās upītes, gan pauguru brūnās muguras uz klinšaino kalnu zilā fona. Mēs tiešām ļoti mīlam kalnus. Mūsu pašu veidotā planēta bņtu ļoti, ļoti kalnaina!

Atkal noņemšanās ar ķīniešiem. Nāca gaismā, ka Cajs Haņčens sācis stipri smēķēt opiju un tādējādi samaitā pārējos karavānas ļaudis. Vajadzēs ieviest stingru kārtību. Dzīvojam mazā Kokrabatas ciematiņa nomalē. Tiks paziņots, ka katru opija smēķētāju uz vietas padzīs.

9. februāri

Atkal mazari, kapu kopas ar karogiem. Mazītiņas mošejas namaziem (musulmaņiem). Daudz aizkustinošāk ir redzēt namazu debess vaiga priekšā tuksnesī uz tepiķīša nekā kailas mālu kleķa sienas priekšā. Ļoti nožēlojamas ir šīs ceļmalas mošejas ar greizām māla sienām un maziem tornīšiem. Kur pazudusi šīs zemes malas daiļrade? Pa visu šo laiku redzējām tikai vienu patiešām filigrānu un glītu auskaru un pāris sudraba pogu. Saules staros uz ēzeļiem skaisti jāj sievietes spilgti zaļos un koši sarkanos čekmenos. Liekas, kākšļu te mazāk nekā Hotanā. Būtu interesanti izpētīt, no kā īsti rodas tāda briesmīga vairogdziedzera palielināšanās. Nevarētu būt, ka vienīgais iemesls ir ūdens kvalitāte.

Garām pajāj cilvēks ar vanagu uz pleca. Medības ar vanagiem šeit joprojām ir iecienīts sporta veids. Mūs pavada uzbāzīgu vārnu un kraukļu bari. Atceramies, ka Mongolijā gadoties atšaudīties no neskaitāmajiem kraukļu bariem, kas uzbrūkot zirgiem. Ejam pa Ka-rakuma smiltīm, tas ir, pa «melnajām smiltīm». Šķembu un oļu slānis padara tuksneša virsmu pērļaini pelēcīgu. Pa kreisi — nebeidzamas kalnu grēdas. Savādi iedomāties, ka aiz šiem kalniem jau atrodas Krievijas Turkestā-na un ka šīs grēdas atduras pret Pamira augstienēm. Pēc trim mēnešiem pirmo dienu tuksnesis patiešām ir skaists, krāsains un daudzveidīgs. Gaišzilās debesis rotā izsmalcināts balto pūku mākonīšu raksts. Kalnu korēs mirguļo sniegs; sārtās piekalnes ieskauj zila dūmaka, no tās brīžam pavīd kalnu grēdu kontūras. Gaiša diena.

Ļaudis gaida Kašgaru. Kašgarā viss, kas labs, saucas «krievu». Krievu mājas — labas, krievu zābaki — labi, krievu zirgi, krievu pajūgi — labi. Pabraucam garām pāris pamestiem langariem un necaurredzamā putekļu mākonī iebraucam Kizilā uz apmešanos. Pārgājiens skaitījās garš, bet mēs ieradāmies jau pustrijos. Kizila ir dīvaina, gandrīz pamesta vieta ar klusiem malu kleka budu kvadrātiem. Liela, veca musulmaņu kapsēta. Pa gabalu atgādina veselu sarkana mala pilsētu. Melnē senu kapu bedres. Ļaudis sūdzas par Caju Haņčenu. Vecais visu nakti smēķējis opiju. Nolēmām pēc iespējas ātrāk no viņa atbrīvoties, nedrīkst karavānā paturēt tik nejauku piemēru. No ķīniešiem vislabāk turas Suns, nepīpē un ir atjautīgs. Pajautājām, kādēļ viņam ir nocirsts labās rokas mazais pirkstiņš. Atklājas, ka viņš bijis kaislīgs spēlmanis, visu nospēlējis, izputējis un parādus samaksājis tādējādi, ka pats sev nocirtis mazo pirkstiņu. Tātad mums ir viens spēlmanis, viens nogalinātā ambana virsnieks, viens no noslepkavotā amerikāņa Lengdona karavānas, viens kaislīgs opija pīpmanis. Samērā raiba kompānija!

Mūsu ladakietis Ramzana tā saposies, ka pat piespraudis pie krūtīm divas atsienamās saites. Nu īsts saišu ordeņa kavalieris! Bet galvenā Ramzanas vēlēšanās ir nēsāt ieroci un jāt ar labu zirgu. Viņam ir 18 gadu; no viņa varētu iznākt noderīgs cilvēks. Viņa tēvs ir musulmanis, māte — budiste. Pēc kaut kādām pazīmēm lamas viņu atzinuši par mirušā klostera priekšnieka jauno iemiesojumu, bet tēvs kā dedzīgs musulmanis neļāvis doties uz klosteri.

10. februāri

Migla, ziemeļu vējš un biezi putekļu mākoņi. Ilgi gājām pa tādu kā smilšu koridoru un dziļām bedrēm. Sen nebijām redzējuši tik daudz visur iekļūstošu smilšu. Pēc tam sākās sirmi solončaki un zemi zaļganbrūni pauguri. Apkārtne kļuva skaistāka. Kad nonācām līdz Kinguldarjai ar tās augstajiem krastiem, ar kaut kur gaisos iekārto apledojušo tiltu, ar aizsprostiem un mūru un māju blāķiem, kļuva pavisam skaisti. Tādas ainavas gadās redzēt senos ķīniešu zīmējumos. Ieejam garajā Jangigisaras bazārā. Sagatavota māja bazārā, un, kā jau vienmēr, tā nekam neder. Apmetāmies zviedru misijā. Sarunas par Stokholmu, par kākšļu ārstēšanu (ar jodu), par Fina virzīšanos uz Siņdzjanu.

Stāsta, ka aiz Muhameda kapličas atrodoties tukša kapliča, kas sagatavota Jēzum viņa otrreizējās atnākšanas laikā. Persijā, Isfahanā, Mesijas atnākšanai turot gatavībā apseglotu baltu zirgu. Katrs gaida savā veidā!

Tikko ieradušies indusu tirgotāji pateikt «salam» un apsveikt ar atbraukšanu. Rāda krustā sistā ditaja un viņa nogalinātā dēla fotogrāfijas. Stāsta šīs bez tiesas notikušās nogalināšanas detaļas, kas atbilst viduslaikiem. Visumā sakrīt ar ziņām no Hotanas, izņemot detaļu par galvas nogriešanu. Šeit stāsta, ka krustā sistais valdonis palicis pie krusta divas dienas, bet pēc tam viņa ķermenis kaut kur aizvākts. Un tagad mazars — viņam celtais mauzolejs — stāvot tukšs. Avīzēs maz rakstīja par šo krustā sišanas traģēdiju. Pekinā apspriežas kaut kādas komisijas. Tautu Savienībā skandē nez kādas nedzīvas formulas, bet šeit iet vaļā krustā sišanas un nodevības, un cilvēku pārdošana, un slepkavu dāsna atalgošana. Nepieciešams pasteidzināt evolūciju.

Runā, ka Kašgaras tuvumā esot budistu tempļa drupas. Tā vajadzētu būt, jo budisms šajā pusē ir bijis; interesanti, ka par šīm drupām nekas nav dzirdēts agrāk. Tātad Kašgarā ir gan mošejas, gan Mirjamas mazars, gan budisma drupas.

Pavadām vakaru zviedru sabiedrībā. Klusas vakariņas. Stāsti par šā novada bagātībām; apstrādātas tiek ne vairāk kā 3 simtdaļas visas platības. Tuvējos kalnos esot zelts, varš, sudrabs, akmeņogles. Nogalētais ditajs bija paredzējis uzsākt šo dabas bagātību ieguves darbus, bet tagad šī iespēja atkal nogrimusi tumsā.

11. februāri

Atvadījāmās no viesmīlīgās Andersonu ģimenes. Septiņus mēnešus vecais Svens ar savām gaišzilajām acīm lūkojās H. I. sejā, stingri satvēra viņas pirkstu un negribēja laist vaļā. Pārspriedām par zemes auglību; šeit bez dažādiem dārzeņiem brīvā dabā aug daudzi ārstniecības augi: rīcinaugs, uzpirkstīte, lakrica un citi. Var iedomāties, kā pārvērstos šis līdzenums zem Forda traktora riteņiem. Stāsta, ka šajās vietās neesot mežu, bet divu dienu gājiena attālumā ir lieliskas akmeņogles. Vedam sev līdzi šā izrakteņa gabalu, tas neatpaliek no labākajiem paraugiem. Bet kas ir teicis, ka šeit tuvumā nevarētu būt arī nafta? Un kalnos — rādijs? Un tik viegli būtu iestādīt veselus koku klājienus. Izrakumos bieži vien tika atrasti milzīgi celmi un senatnīgo mežu koku stumbri; ja šeit ieguldītu kaut mazumiņu darba mīlestības un izdomas, šī zeme pārvērstos līdz nepazīšanai. Vasarā šeit ir daudz ūdeņu, tie tikai jāsavāc krātuvēs. Un februāra dienas ir gluži pavasarīgas. Vienīgi decembrī un janvārī ir auksts. Nakts saltais gaiss atsvaidzina dabu. Ja tikai ķīnieši nebaidītos no visa, kas jauns, un ja vien ierēdņus ieceltu atkarībā no viņu pozitīvajām īpašībām, nevis pēc spējām laupīt. Kā gan citādi, ja ne laupot, ambani un daotaji tik neizprotami ātri kļūst bagāti? Tā katra darba mīlestības izpausme var sekmēt ierēdņu ātrāku iedzīvošanos mantībā, nodošanos opijam un azartspēlēm. Stāvam Jaber-čatā, nelielā vietiņā četru stundu gājiena attālumā no Kašgaras. Varētu viegli aiziet līdz Kašgarai dienas laikā, bet kravas zirgu dēļ nākas uzturēties nomalē strupo vītolu un māla sienu ielenkumā.

12. februāri

Migla, sīki krūmiņi, kaili vītoli un izdangāts ceļš ar ledus klāto straumju pārejām. Vispirms šķērsojam Kašgaras jaunpilsētu. Mūri ir iespaidīgāki nekā Jarkendā. Bazārā vairāk putekļu, valda lielāka rosība. Ķēdēs ieslēgtie arestanti lūdz žēlastības dāvanas iztikai. No jaunpilsētas līdz vecpilsētai ir divu potaju attālums.

Pretim auļo divi koši sarkani Anglijas konsula «čeprasi». Konsuls mūs gaida brokastīs, tikmēr tiks sagatavota Krievijas - Āzijas bankas māja. Konsuls un viņa sieva iejūtīgi izprašņā par Hotanā notikušo. Bankā runā par Ķīnas valdīšanas «iezīmēm». Izrādās, Hotanas daotajs ir pazīstams visā provincē, un nevienu viņa izrīcības nepārsteidz. Ierodas karavāna. Mantu pieņemšana. Sarežģījumu nav.

13. februārī

Ķīniešu Jaunais gads; četros no rīta mūs pamodināja petardu un raķešu plaukšķi. Aiz sienas — liesmu stabs un šāvieni. Domājām, ka izcēlies ugunsgrēks.

Atnāk konsuls Gillans ar sievu. Izrādās, viņi abi ir skoti. Skotu vidū mēs jau sen esam sastapuši simpātiskus ļaudis, un šie divi pieder pie skotu klana labākās daļas. Atnāk Ladakas aksakals. Musulmanis, kas ilgi dzīvojis Lhasā un Sigadzē. Atnāk vecais Krievijas konsulāta tulks. Žēlojas, ka plešoties plašumā opija un kaņepju hašiša smēķēšana. Bagātie varot atļauties to greznību un lietot dārgo opiju, bet nabagie apdullinot sevi ar paštaisīto hašišu. Iespējas nopelnīt šeit esot niecīgas. Agrāk savi trīsdesmit tūkstoši ļaužu ik gadus devušies peļņā uz Krieviju.

Un atkal nebeidzamie stāsti par to, kā Ķīnas valdīšana ar laupīšanām rauš bagātības.

Kad Amerikā sēdēsiet mierīgā ķīniešu restorānā, atcerieties par laupītājiem daotajiem un ambaniem, kas noveduši tautu līdz pilnīgam trulumam. Jautrie karuseļi ķīniešu kvartālos lai jums atgādina, ka tumsonības purvā iet bojā miljoniem cilvēku.

Atnāk Krievijas - Āzijas bankas nodaļas direktors Anohins. Jauns informācijas uzplūds. Katrā provinces daļā esot sava nauda, un to negribot pieņemt kaimiņu apriņķī. Kašgarā — saras; Urumči — lanas (viena trešā daļa no saras vērtības); Kuldžā — citas lanas, kuras iedzīvotāji saucot par rubļiem. Turklāt pusi vai ceturto daļu lanas iegūstot, naudaszīmi saplēšot attiecīgās daļās. Tādas operācijas rezultātā naudaszīmes pārvēršas driskās, uz kurām nav nekādu atzīmju. Kad nepieciešams atgūt zīmes sākotnējo lielumu, tiekot klāt pielīmēti pie rokas esoši papīra gabali. Varot saņemt lanas, kuru vienā pusē lasāmi ziņojumi par ziepju tirgošanu vai citām sadzīviskām norisēm.

Sastapāmies ar misionāru zviedru Palmberu. Neskatoties uz zviedru misiju darbību medicīnas jomā, varas iestādes viņus periodiski pakļaujot vajāšanām. Nesen bijuši pat spiesti uz laiku pārtraukt darbu, kaut gan visā lielajā novadā viņi ir vienīgie ārsti. Pat garnizonos nav neviena ārsta. Vietējie iedzīvotāji mums saka — neviens pasaulē nezinot, kas daroties Ķīnas Turkestānā, tā esot pamesta tumsoņu baram izlaupīšanai. Lūdz: «Uzrakstiet, pavēstiet pasaulei, kā vesels novads ieslīgst mežonībā.» Atkal garām aiziet ķēdēs iekaltie arestanti, lūdzas ubaga dāvanas. Sī paraša bija raksturīga XV gadsimtā, un ir satriecoši to vērot šodien.

14. februāri

Sēžam pa pusei bezdarbībā, jo ķīniešu Jaunais gads tiek svinēts vairākas dienas. Atceros, kā Amerikas konsuls Kalkutā jaukais Dženkinss skaitīja tās gada dienas, kurās neiekrita vietējo nacionalitāšu svētki. Palika tikai 52 darbdienas. Arī šeit tika svinēts Eiropas Jaunais gads, bet tagad svin — ķīniešu. Ļoti apgrūtina atšķirības mēnešu skaitīšanā. Musulmani, ķīnieši, tibe-tieši — katrs skaita pa savam.

Atnāk sārts un stāsta, ka pie Kučas vietējie graujot budistu tempļu paliekas... Kādēļ? Daudzus ceļotājus un ķīniešus interesējot šīs drupas un freskas, un vietējiem esot grūti uzņemt visus šos viesus. Viņi drupās sakurot lielu uguni, un freskas aizejot bojā... Iedomājās arī citu iemeslu — izseno musulmaņu ikonoborcu kustību. Ta vai citādi, bet drīz arī šis nedaudzas liecības par tohāriem un uiguriem pazudīs no zemes virsas.

15. februārī

No rīta bijām pie daotaja. Atstāja labsirdīga cilvēka iespaidu. Jamins izskatās dzīvīgāks. Nemana noskran-dušus karotājus. Nav beku bara. Tur bija arī ārzemju daļas priekšnieks Dao kungs. Protams, mūsu pases izrādījās uzrakstītas pilnīgi pareizi. Rekomendācijas vēstules atzina par lieliskām. Izteica pārsteigumu par Hotanas izrīcībām. Nekavējoties sūtīšot telegrammu ģenerālgubernatoram, lai pasteidzinātu mūsu ieroču atdošanu. Dienā satikām zviedru misionāru Torkvistu un daudzus vietējās kolonijas iedzīvotājus. Interesanti atzīmēt, ka ģenerālgubernators jau sen pūloties tikt projām no Urumči ar visiem salaupītajiem labumiem. Bet kaimiņu province viņu nelaižot cauri, pirms neesot samaksāta miljonos skaitāma izpirkšanas maksa. Viena karavāna ar vairākām arbām, kas piekrautas ar sudrabu, jau tikusi aizturēta. Tagad «augstmanis» pūloties savus kapitālus pārskaitīt uz ārzemju bankām. Jāpiemin arī, ka pēc Kašgaras daotaja un viņa dēla nogalināšanas ģimene tikusi pilnīgi aplaupīta. No dēla sievas ausīm pat auskari norauti. Atnesa foto ar krustā sisto daotaju. Draugi, paraugieties uz šo bez tiesas sprieduma un atbildības īstenoto zvēriskumu! Runā, ka Aksu daotajs pulcinot karavīrus, lai dotos uz Hotanu. Salaupītie labumi ilgi nepaliek vienā vietā.

16. februārī

Daotaja atbraukšana. Apnicīgas sarunas par senču kultu, par astroloģiju, par laiku. Skatījās manu gleznu uzņēmumus. Teica, ka esot jau telegrafējis uz Urumči, lūdzis atļauju, lai mēs varētu doties tālāk. Šīs katram mūsu solim nepieciešamās atļaujas atsauc prātā visnežēlīgākos laikus un ir apnikušas līdz kaklam. Pat sūdzēties par valdīšanas rupjo izturēšanos drīkst tikai ar atļauju. Ejot pa pilsētu, vēlreiz vērojam vietējo ļaužu tipus. Gadās izteikti nežēlīgas sejas. Daudz vairāk ubagu un kropļu nekā Jarkendā. Jāsamaina atlikušās rūpijas. Iesaka ņemt krievu zeltu. Tagad tas ir vienā vērtē ar červoncu. Zeltu no kalniem atved kirgīzi. Indusi un tjurki to labprāt ņem pretī.

17. februāri

Diena naudas apmainīšanai. Tarantasa izraudzīšanās. Jaunais kučieris ir Orenburgas kazaks. Pamācoša aina bazārā. Mulla ar pletni dzen ļaudis uz mošeju. Sitieni trāpa muguras, plecus un sejas. Lūgšanu entuziasmu ir grūti iedzīt, daudzi steidzas paglābties sān-ieliņās. Runā, ka medreses — skolas pie mošejām -tiekot slikti apmeklētas. Pat mežonības laikos tauta vēlas smalkākas un dziļākas izziņas formas.

18. februāri

Netālu no Artišas ciema augstu klintī var redzēt trīs «logus». Protams, tās ir budistu alas, kuras redzēja Lekoks un Steins. No lejas var saskatīt apgleznojumu atliekas. īpaši nozīmīgi priekšmeti tur netika atrasti. Tauta šīs alas apvijusi teiksmām. Vecajam valdniekam bijusi meita. Viņai tikusi pareģota nāve no skorpiona kodiena. Lai meitu pasargātu un glābtu, valdnieks ierīkojis viņai mitekli augstu klintī. Bet likteņa lemtais piepildījies. Valdnieka meitai iekārojies vīnogu. Viņa uzvilkusi augšā virvē iekārto grozu, kurā bijis paslēpies indīgs skorpions.

Piecpadsmit verstis uz ziemeļiem kapsētas vidū parāda Marijas, Jēzus mātes, kapu. Leģendas detaļas paslīd garām. Kāpēc tieši Marija, to Kašgarā neviens nevar pastāstīt. Tāpat kā par īsu Srinagarā. Vai šeit nav saglabājušās nestorisma un maniheisma pēdas?

Pa bazāru pašapzinīgi ar pletni rokā aizjāj kadijs — tiesnesis. Dodas ķerstīt azartspēļu spēlmaņus. Protams, spēlmaņu pūļi ātri izklīst un pēc *<cerbera» nozušanas tikpat ātri sarodas. Opijs un azartspēles novārdzina tautu.

Esam ķīniešu miteklī. Pretī ieejai ir altāris Jaungada ziedojumiem un saldumiem. Pie sienas krāšņā bildē redzams dievu «valdnieks». Kas tas ir? Tas pats Keisars, tas, kuru katrs gaida savā veidā. Jauno gadu sveic ar viņa attēlu. Pat visai musulmaniskajā Kašgarā ir dzīva Tālo Austrumu ticība. Redzējām arī Guaņiņu — Pasaules Māti un «cilvēku - ilgo dzīvi»(visu vecumu sintēzi), un vēl vienu «Dievu Valdoņa» attēlu. Vienkāršāku — tikai divas figūras. «Valdonis» un viņa sargātājs. «Valdonis», sēdēdams pie galda, vēro sarkanās sveces liesmu. Uz viņa pieres kā sarkana zvaigzne mirdz dārgakmens. Glezna ir vienkāršs šolaiku darbs un tomēr ļoti dekoratīva. Iegājām templīša pagalmā. Pats templis ir slēgts. Dievkalpojumi nenotiekot. Pretim ieejai — skatuve ķīniešu teātra izrādēm.

Novakara saule apspīd Tjumendarjas krastus. Pa šauru tiltiņu ejam uz smilšaino krauju. Kā mirusi pilsēta pār nogāzēm slejas mēmās, sastingušās māla sienas. Koki ir kaili; var tālu redzēt. Šis ir pirmais skats, kas liek domāt par Vidusāzijas pilsētu. Un ne jau šauro bazāru smirdoņā, ne jau pēc spitālīgo sejām, bet gan ļaujoties saules staru zeltam un sienu stingumam, jūs noticat, ka Kašgara ir tiešām sena vieta.

19. februārī

Kašgarā ir daudz pazemes ūdeņu. Upju pali un rīsa lauki izraisa īpašu, malārijai līdzīgu drudzi. Simptomi ir ļoti dažādi. Lauž kaulus, pārņem miegainība, sāpes locītavās.

Grūti ar čekiem saņemt naudu no Ķīnas. Jau novembrī mums vajadzēja saņemt taelus, tagad februāris beidzas, bet pasts vilcinās ar naudas izsniegšanu. Jā, var jau būt, ka nauda noguldīta uz augļiem. Stāsta, ka viens no vietējiem ambaniem ilgi liedzies nosūtīt ģenerālgubernatoram savāktos nodokļus, jo bija tos slepus noguldījis uz procentiem. Atnesa «taisnās tiesas» upuru fotouzņēmumus — bariem cilvēku ar nocirstiem pirkstiem, pēdām un pārgrieztām dzīslām. Lielākā daļa no viņiem nav laikus pratuši vai varējuši samaksāt «kam nākas». Šeit ir arī nogalinātā ditaja uzņēmumi viņa slavas plaukumā — stalti izslējies, ar divām krusteniskām lentēm un ar zvaigznēm pie krūtīm. Šeit arī ditaja uzsāktās naftas iegūšanas fotouzņēmumi. Ditaja sievu pulks un citi vietējie ierēdņi. Pienākušas vecas vēstules no Amerikas, rakstītas 30. oktobrī. Tām bijis nepieciešams trīsarpus mēnešu, lai caur Pekinu mūs sasniegtu.

Dabūt šeit zirgus, liekas, ir vēl grūtāk nekā Jarken-dā. Dakterim Jalovenko atradās visas mums nepieciešamās zāles. Viņa nelielais hospitālis daudz labāk apgādāts nekā zviedru misija.

Dzeram tēju pie Gillaniem; dodamies kopā aplūkot stūpu. Upes tuvumā ceļš kļūst staigns. Pārejam šauru tiltu un kāpjam augšup pa dīvainiem smilšu veidojumiem — tas ir ūdens un zemestrīču veikums.

Jā, šeit atradās Kašgaras senākā daļa; šeit varētu atrast budisma pēdas. Pati stūpa pārvērtusies bezveidīgā blāķī, un tikai apakšējā ķieģeļu klājuma atliekas iezīmē tās apjomus. Tā bijusi milzīga, ne mazāka par lielo Sarnatas stūpu. Būtībā ir saglabājušies tikai pamati, augšējais kupols zudis. Grūti smilšu noslīdeņu vidū saskatīt celtņu gruvešus. Cik tādu nomaskētu drupu aprakts upes krastos un zem līdzenajiem kurgā-niem, zem šī tipiski aziātiskā pārsega...

Pret vakaru kļūst aukstāks. Kā sārti zils siluets iezīmējas Kašgara ar ķīniešu templi uz pilsētas mūra. Miers un diženums, bet tas, kā saka, ir mānīgs diženums, jo silueta varenība pārvēršas māla un smilšu celtņu trauslumā. Vēlu vakarā pieklauvē Džordžs Džu, ķīnietis, britu konsula sekretārs. Nāk ar labām vēstīm, ar telegrammu no Urumči dutu. Ir atļauts doties ceļā. Bet, neskatoties uz daotaja un britu konsula uzstājību, mūsu divas šautenes un trīs revolveri paliek aizzīmogoti, bet atļauja gleznot vispār netiek pieminēta, kaut arī daotajs un konsuls telegrammās par to atgādinājuši īpaši. Misters Džordžs Džu smaidīdams saka: «Angļu valodu es mācījos Pekinā pie angļu skolotāja, un es esmu priecīgs, ka varēju palīdzēt un atnest amerikāņu ekspedīcijai labas ziņas.»

20. februāri

Steidzīgi gatavojam karavānu, lai varētu doties prom pēc iespējas ātrāk, — pirms pavasara šķīdoņiem un paliem. Līdz Urumči ir savas 1800 verstis. Grūti dabūt zirgus. Visi labākie zirgi ir aizdzīti uz Ferganu, tur ir liels pieprasījums pēc zirgiem no Krievijas.

Jāatlaiž Cajs Haņčens; palicis gluži vai traks — vakar piekāva ladakieti Mušu; viņš ir opija upuris.

Ejam izteikt pateicību Gillanam par palīdzību un telegrammām. Stāstu viņam, cik patīkami redzēt, ka pret ekspedīciju izturas tik kulturāli. Izsaku nožēlu, ka, neskatoties uz viņa pūlēm, neesam saņēmuši ne ieročus, ne atļauju gleznot. Lūdzu iedot telegrammu tekstus, lai varētu tos ierakstīt dienasgrāmatā. Seko saruna par rūpiju maiņu uz sarām. Klīst baumas, ka pašreizējās saras nomainīšot pret jaunām monētām, īsti neviens neko nezina. Precīzi misionārs Tarkvists nosaucis šo Turkestānas nostūri par stāvošā ūdens līci. Tarkvists saka: «Ķīnieši piedzimst par konfūcistiem, dzīvo kā daoisti, nomirst kā budisti.» Gribētos paraudzīties uz īstiem ķīniešiem. Cik daudz tiek runāts par spraigo darbību Kantonā. Vai tiešām tur nezina par dzīves pagrimumu Ķīnas Turkestānā? Vai tiešām nezina, ka viens laupītājs nomaina otru laupītāju un sit to krustā nevis tautas labklājības, nevis taisnīguma dēļ, bet gan sava pašlabuma un personīgu rēķinu dēļ?

Bet varasvīru līdzdalībnieki bagatie beki dancina pletnes pa nabago ļaužu saliektajām mugurām.

21. februāri

Nav iespējams atrast zirgus. Visi derīgie zirgi ir nofraktēti Andižanā, lai pārvestu preces no Krievijas. Klīst baumas, ka Andižanā esot preces trim gadiem. Tagad jau prasa par zirgu vienu saru dienā. Nedzirdēta cena. Vajadzēs braukt ar arbām, bet tas nozīmē, ka līdz Urumči aizkļūsim nevis 40, bet 55 dienās. Taču 1800 verstis. Ārkārtīgi jāsteidzas, jo drīz sāksies šķīdonis. Aiz pilsētas, pie zirgu tirgus, ir interesants mazars Gisarliks — mazars, kuru piedēvē kaut kādam mongoļu kņazam. Ir ticējums — ja iemet māla piciņu mazara kupolā, tad pazūd kārpas.

22. februārī

Aizsūtījām uz Ameriku telegrammas un vēstules. Lai nopērk Burļuku un novatoru darbus. Jo mākslinieki maksimālisti taču cīnās pret to pašu neaptveramo ze-miskumu un liekulīgo mietpilsonību. Topošajā Amerikas Muzejā jābūt lielai nodaļai, kas aptvertu visu jauno, un arī to ārzemju mākslinieku darbu nodaļai, kuri saistījuši savu daiļradi ar Ameriku. Un vairāk piesaistiet jaunos, lai būtu spēcīgas un sagatavotas rezerves. Nevar cīnīties tikai vienā līnijā.

Ja saskaitīsim visus kavējumus, ko izraisījis Ho-tanas gūsts, izrādīsies, ka esam zaudējuši trīs mēnešus, tik ļoti svarīgus tuvo pavasara plūdu dēļ.

23. februāris

Nav viegli pa Ķīnas pastu saņemt naudu. Kopš novembra pasts nevar sagrabināt 1600 Meksikas dolārus. Taisni jāsmejas, zinot, ka vietējais ģenerālis pēc ģenerālgubernatora rīkojuma bez kādas aizķeršanās nosūta 10 000 mārciņas «personīgo ietaupījumu».

Braucām pie daotaja runāt par mūsu ieročiem un par atļauju gleznot etīdes. Daotajs nosprieda: «Mēģiniet gleznot; ja policija aizliegs, — pārtrauciet.» Mūsu ieroči ir mitrumā sarūsējuši. Mēs uz to aizrādījām, bet ar britu konsula tulka starpniecību mums pavēstīja: «Neradiet sarežģījumus!» Un atkal mēs jutāmies nevis kā taisnīgā valstī, bet kā pie patvaldniekiem. Vēl tika pavēstīts: ja dutu mūs uzskatīšot par tā cienīgiem, viņš atļaušot gan ieročus turēt, gan strādāt. Vajadzīga milzīga aukstasinība, lai nopietni noklausītos visas šīs sentences. Interesanti, kādā veidā un ar kādiem aparātiem ģenerālgubernators izpētīs, vai mēs esam darba un ieroču «cienīgi»... Bet šo varasvīru «cienīgumu» mēs varam noteikt bez jebkādiem aparātiem. Kur radušies šie tumsonības uzkrājumi? Noslēgumā mums norādīja, lai no ieroču kastes mēs neņemam ārā vairāk nekā atļauts (tas ir, lai mēs neaiztiekam revolverus). Bet ķīnieši Amerikā par šādu brīdinājumu būtu apvainojušies. Kā vienmēr vizīte beidzās ar iegalvojumiem, ka viņi mums ļoti palīdzējuši. Kāda liekulība!

24. februārī

Interesanti ir stāsti par Siņdzjanas ķīniešu armijas pārvietošanos. Lielgabalu velkot divi zirgi. Uz katra — pa karavīram. Uz lielgabala stobra arī sēž karavīrs. Ja zirgi nekust no vietas, piejūdz vēl vienu ciema kleperi. «Armija», kas devusies ceļā 20 000 cilvēku sastāvā, iztērējot 6 000 000 saru, līdz kaujas vietai aizkļūst 2 000 cilvēku sastāvā. Armiju pārskaita pēc cepuru daudzuma. Tādēļ, ja nepietiek «karotāju», arbās uz puļķiem uzstutē cepures. Kavalēriju skaita pēc jātniekiem un pēc zirgiem, tātad — dubultīgi. Par šo visu aizmirsto nostūri nekur nav rakstīta patiesība. Nezināšanas dēļ daži ceļotāji pat uzvelk smokingu, dodoties pie daotaja. Bet pienācis laiks pavēstīt, kāda ir patiesība. Vienkārši cilvēciskās cieņas vārdā. Var uztvert «nopietni» pagātnes paliekas Zālamana salu iemītnieku domāšanā, bet valsti ar 400 000 000 iedzīvotājiem nedrīkst skatīt tikai no etnogrāfisko kuriozu viedokļa. Vajadzētu palīdzēt Ķīnas īstenajiem darboņiem izvest valsti no traģikomiskā stāvokļa. Nezinām, kas mūs sagaida turpmākajā ceļā, bet neizskaistinātie Siņdzja-nas dzīves novērojumi uzdzen šermuļus. Savā laikā Siņdzjanu iekaroja mongoļi, arābi, ķīnieši, tibetieši. Visādus laikus un valdoņus ir nācies paciest sārtu mugurām.

25. februārī

Ja jums ir Ķīnas valdības naudas pārvedums, tas nebūt nenozīmē, ka nauda jums jau rokā. Ķīna nevar apmaksāt čeku pat 1600 Meksikas dolāru vērtībā. Tanī pašā laikā Vidusāzijas banka caur Taškentu ar jums norēķinās nekavējoties. Draugi, neizmantojiet Ķīnas pastu. Vēstules tiek atplēstas, un daudzas jūs nesaņemat nemaz; un naudu jums neizsniedz. Atkal nākas pārslēgt savu apziņu uz Zālamana salām, un tad jūs labāk sapratīsiet visas Siņdzjanas kompānijas izdarības. Tomēr labāk neapvainosim Zālamana salas ar šādiem salīdzinājumiem.

Un, lūk, britu konsulam un viņa sekretāram Džu nākas atkal rosīties, un beidzot kā īpašu labvēlību jūs saņemat to, uz ko jums ir neapšaubāmas tiesības. Novēlējām Džu kungam satikšanos ar mums kā Vašingtonas vai Parīzes vēstniecības pārstāvim. Sasveicinājāmies ar Gillaniem. Viņi patiešām mums palīdzēja tikt projām no Hotanas. Diez kur nu mēs tagad tiksimies?

26. februārī

Dodamies ceļā. No rīta atnāca atvadīties konsuls Gillans ar sievu, konsulāta sekretārs Džu, bankas direktors Anohins, dakteris Jalovenko, Križovu ģimene.

Atvadījāmies, pasēdējām. Atkal pacēlās jautājums par to, kur tiksimies nākamreiz. Gājām pa Kašgaras bazāriem. Gājām pa smilšaino, sirmo ceļu. Pa kreisi roki — zilā Kašgaras upe, līči, rīsa lauki — drudža perēkļi. Pa labi roki — ciemati, purvainie ezeri. Savilkās pavasarīgie putu mākoņi. Pārgājiens nav garš. Pulksten trijos apstājāmies mazā ciematiņā Jandomā.

Šķīrāmies no Caja Haņčena. Viņš atkal smēķē opiju, ved no bazāra sievietes un piekauj kalpus. Atceros viņa divus stāstus. Viņa zirgs esot satrūcies, un viņš nokritis, par to viņš ar akmeni pārlauzis zirgam kāju. Otrs stāsts — ērglis uzlidojis un saskrāpējis viņam roku. Šoreiz atriebība bijusi izmeklētāka — viņš nolicis gaļas gabalu, piepildītu ar pulveri, un piesējis garu degli. Kad ērglis sagrābis gaļu, atskanējis sprādziens.

Cilvēks - ziņnesis, kas jāj pa priekšu, saucas «ceļš». Vārdu daudzums, kuru nozīme sakrīt ar krievisko jēgu, ir pārsteidzoši liels.

Pret vakaru kļūst auksts. Sniega nav. Kalni nav redzami.

27. februāri

Solončaki, krūmāji, vītoli, mazi ciematiņi. Ne visai garš pārgājiens līdz Faizabadai. Jau pusdivos esam galā. Bet angļu izdotajā maršrutu grāmatā ceļš no Kašgaras līdz Faizabadai sadalīts trijām dienām. Pat lēnā solī kājām var aiziet ātrāk. Nenoliedzami — visas grāmatas, kas iepazīstina ar faktiem, vajadzētu pārskatīt! Pārāk daudz nepareizu datu ir bibliotēku plauktos, un pārāk liela ir cieņa pret drukāto vārdu, to pieņem bez jebkādas kritikas.

No jauna, no jauna, no jauna — ar jaunu apziņu un jaunu ietvertspēju.

Vēl ir cilvēki, kas ciena naudu naudas dēļ. Bet mums tikko atnesa koka skaidiņas ar iegrieztām zīmēm un cenšas iegalvot, ka tā ir īsta nauda. Un pati labākā nauda, jo šo naudu «izlaiduši» azartspēļu spēlmaņi. Šī autoritāte acīmredzot tiek augstu vērtēta. Bazārā visur var redzēt pūļus, kas lietišķi aizņemti ar spēli. Atceros, kādā bankā tiku dzirdējis saniknotu izsaucienu: «Ne jau ar skaidām es jums maksāju!» Spriežot pēc šejienes paradumiem, šī piezīme nebija pārspīlējums. Brūna skaidiņa pāris veršoku garumā, un tajā ar roku ieskrāpētas ķīniešu zīmes. Ļaudīm šī nauda patīk, jo tā neplīst. Naudaszīmju dzēšana notiek ļoti vienkārši. Ja zīme nolietojusies, to valsts kasē nepieņem, un pēdējais tādas naudaszīmes īpašnieks dzēš valsts parādu.

Izpētot mūsu tālākā ceļojuma apstāšanās vietas, mēs secinājām, ka maršrutu grāmatā pieturvietas uzrādītas nepareizi. Dažreiz nākas savienot divus gājienus, citādi pat 50 dienās neaizkļūsim līdz Urumči. Atsūtīja divus eskorta karavīrus — visīstākos bandītus. Nācās tos nosūtīt atpakaļ.

28. februāri

Cauru nakti — līdz pat četriem — zaļā pilnmēness gaismā visās malās kišlakos dziedāja — tur, jādomā, slavināja mēnesi Baratu. Dziedāja briesmīgi, bet, attāluma piegludināta, dziedāšana brīžiem likās pat skaista. Tās nebija sārtu, bet gan torgutu dziesmas. Kas par lietu? Kā gan torguti nokļuvuši musulmaniskajā Fai-zabadā? Protams, tie ir kādreizējie karagūstekņi. Līdz pat šim laikam viņi saglabājuši savas parašas, un pilnmēness gaismā skan viņu dziesmas. Grupējot ļaudis pēc tautībām, dažkārt tos atšķirsiet pēc tērpu detaļām, dažkārt pēc runas, dažkārt pēc senatnīgām svētām dziesmām. Nakts stundās skan dziesmas dzimtajai pusei. Un kaut kur sirds atbild šim saucienam. Pamācoši būtu izpētīt tuksneša smiltīm apbērto tautību konglomerātu.

Piecēlāmies agri — pulksten piecos, jo ceļš ir garš — 15 potaji, tas ir, 150 ķīniešu li, tas ir, 60 krievu verstis.

Vispirms — zaļgansirmie solončaki, pēc tam — sastingušas smiltis, barhani. Necaurredzami putekļi; kusli krūmāji, tos izrausta kurināmajam un tādējādi galīgi nogalē tuksnesi. Bet divu gājienu attālumā no Kašgaras ir labas ogles un brīnišķīga nafta. Aiz tumsonības paši cilvēki pūlas iznīdēt augsni. Pie sīkajām upītēm vēl ir ledus, bet saulē tas jau kūst, un grūti kustēties kažokādas apģērbos. Apstāšanās vieta saucas Karadžulguna, tas ir mazs, pelēks ciematiņš. Karavāna aizkavējusies. Dzeram tēju no šejieniešu kungana. Lai uzzīmētu šo tējkannu, nepietiek melnās krāsas. Krājas uzmetumi.

1. martā

Liekas, šis ir visdrūmākais pārgājiens. Gandrīz visu laiku gājām pa vecu, iznīkušu mežu vietām. Visi barhani ir vecu gigantisku celmu un sakņu pilni. Kā redzams, šeit ir bijis liels mežs. Tagad ļaudis kokus aiznesuši, smiltis pa pusei ieputinājušas to paliekas, un jūs ejat kā pa kroplīgu kapsētu. Sīkie krūmiņi nespēj aizturēt smilšu vētras. Viss pelēcīgs. Tikpat pelēki ir upes līči un pavasara palu ūdeņi. Šo palu dēļ 8 potaju vietā noejam 12 potajus. Dangas, celmi, noslīdeņi. Vislielākais Ķīnas ceļš līdzinās sīkam lauku celiņam Krievijā. Dienas laikā sastopam dažas kuslas karavānas, bet tās, protams, nevar būt rosīgas tirdzniecības nervs. Viss pamiris.

Pelēks ciemats Urdaklika. Uz lēzenajiem jumtiem rēgojas klusējošas figūras. Un neko citu kā tikai putekļiem aizsegto horizontu viņi no sava jumta nevar ieraudzīt. Un nav šiem ļaudīm ne gaišuma, ne cerību. Garām viņiem paretam aiziet ceļinieki; naktī pavīd karavānas ugunis. Un atkal iestājas nospiedošs klusums. Uz pavasara palu ūdeņiem garām aizlido zosis un pīles, bet mājās saimnieko vienīgi vārnas un krauķi. Arkla vietā — kaut kāds aizvēsturisks koka gabals. Vai tiešām arī uz šo ļaužu rēķina pamanās iedzīvoties beki un ambani?

Neveicas mūsu ķīniešu eskortam. Triju dienu laikā trīs «karavīri» pamanījušies nokrist no zirgiem. Bet ko tad, ja gadās vesels pulks šādu ciriku, kā viņus šeit dēvē?!

Stāsta, ka dažās ķīniešu armijās lielgabalus velkot cilvēki. Un ienaidnieki dienā šaujot gaisā, bet naktī kopīgi uzraujot azartspēles.

2. martā

Ir runāts par Ķīnas Turkestānu no arheologa viedokļa, ir runāts par senajiem iekarojumiem un par īpašuma nomaiņu, bet nav runāts par šīs puses ļaužu pašapziņu. Bet, pasaules evolūcijai attīstoties, nedrīkst klusējot apiet šo plašo un likteņa aizmirsto pusi. Interesanti ir vērot tohāru, uiguru un mongoļu celtņu paliekas, bet tikpat pamācoši un satriecoši ir redzēt, par ko ir pārvērtusies novada ļaužu pašapziņa. Atkal tā pati neauglīgā, pelēkā bezcerība.

Smilšu vētra visu dienu. Ejam pa «mežu», pareizāk sakot, — pa meža kapsētu. Atlikušie koki — karagači — rēgojas līki, pinkaini, ragaini. Saules vietā redzams sudrabains aplis. Cik skaidri var iedomāties to dzenuli, kas trieca lielos pārceļotājus un iekarotājus uz rietumiem un dienvidiem. Attēlojot lielo pārceļošanu, nepūlieties zīmēt kājas, apavus, pakavus — līdz jostas vietai viss slīgst blīvā putekļu mākonī.

Apdzenam večuku. Viņš par kaut ko sūdzas. Sapratām, ka viņam salauzuši plecu un aizdzinuši sešpadsmit viņa zirgus. Protams, Karakoruma augstumos valda sava ētika. Dienas laikā sastapām trīs ēzeļu karavānas un pusduci arbu. Apstājāmies Čugā. Esam nogājuši 14 ar pusi potajus. Vai tiešām šis ir vislielākais Ķīnas ceļš? Un vai par valdību var saukties varas iestādes, kas pamet šādā stāvoklī savu galveno tirdzniecības artēriju? Par to taču vajadzētu kliegt skaļā balsī — tāpat kā par jebkuru antikulturālu izrīcību. H. I. ir saaukstējusies.

3. marta

Ļoti muļķīgi ir apzināties, ka vesalas dienas nogurdinošais ceļojums līdzvērtīgs divu stundu braucienam ar mašīnu vai stundas lidojumam ar aeroplānu. Jo šejienes ceļus it viegli iespējams padarīt izbraucamus, bet aeroplānam pat aerodromu nevajadzētu celt. Varbūt nekas cits tik ātri nepamodinātu tautas pašapziņu kā dzelzs putns ar labām ziņām un derīgām mantām. Putekļiem klātajos, piesārņotajos dzīves pamatos tiktu iecirsts robs saprāta dzirkstij. Sers Aurels Steins savās grāmatās pauž bailes, ka dzelzceļu būve un civilizācija varētu sabojāt šīs puses primitīvismu. Šis sentimentālisms robežojas ar necilvēcību. Vienmēr esmu bijis nekulturālu civilizācijas izpausmju pretinieks. Bet, ja novadu pārņēmis tāds paralizējošs sastingums, ir nepieciešami steidzami izglītojoši pasākumi.

Bet budists zina šīs puses pamiršanas cēloni. «Gan-žura» grāmatās teikts, ka zemē, kas atkāpusies no Būdas mācības, nokaltīs koki un iznīks zāle, un zudīs labklājība.

Vispirms ejam pa tā saucamo «mežu», pēc tam pa solončakiem, nokļūstam Jarkenddarjas palu ūdeņos. Pēdīgi aiztiekam līdz Maralbašas māla mūriem un torņiem. Nešaujiet no lielgabaliem uz šiem mūriem — pajuks pārāk daudz putekļu. Garais Maralbašas bazārs ir netīrāks un tumšāks par citiem bazāriem, bet varbūt arī gluži tāds pats. Apmetāmies dārzā tālu aiz pilsētas. Ambans atsūta cilvēku, lai tas uzzinātu mūsu uzvārdu. Izrādās, Kašgaras daotaja rīkojumā mūsu uzvārds nav ierakstīts. Nē, ķīniešu lietvedība neko labu nesola!

Starp sarām, ko ar tādām grūtībām dabūjām Kaš-garā, ir daudz nederīgu. Uz tām jābūt desmit burtiem, bet bieži vien vidējais, desmitais burts, ir noplēsts, un naudaszīmi neņem pretī. Rūpīgi pārskatiet visas naudaszīmes, kuras šeit saņemat, — vienalga, vai tās nāk no bazāra vai gubernatora jamina.

Jurijs atceras, ka par Duņhuanu pats pirmais ir stāstījis Prževaļskis, pēc tam šā atklājuma godu piesavinājās citi ārzemju zinātnieki. Jau septiņdesmitajos gados Prževaļskis runāja par šejienes lieliskajiem alu tempļiem.

Maralbašas tuvumā ir vairāki ezeri. Daudz zivju, bet dažreiz trāpās arī saindētas.

Jauna ambana nekaunība. Paziņoja, ka atsūtīšot mums karavīrus, ja mēs viņu palūgšot. Bet ne jau mums tie karavīri vajadzīgi. Viņiem pēc ģenerālgubernatora pavēles ir jāsargā mums atņemtie un aizzīmogotie ieroči. Kādēļ gan mums būtu jālūdzas, lai ambans izpilda ģenerālgubernatora pavēli? Gan nekaunīgi, gan stulbi. Atkal ļaudis saka: «Ambans nepazīst nekādus nolikumus.» Neskatoties uz nogurumu un vēlo stundu, Sunam nācās braukt un ieskaidrot nesaprātīgajam am-banam, kādam nolūkam vajadzīgi karavīri.

4. martā

Atsūtīja jaunus karavīrus. Pat cilvēkiem nelīdzinās, tādi kā kukaiņi. Atcerējāmies M. stāstus par to, ka viņš viens pats esot piespiedis bēgt trīsdesmit cirikus un reiz vesels ciriku pulks padevies gūstā diviem ložmetējniekiem. Jā, nu ir redzams, ka tie nav pārspīlējumi.

Braucām vispirms pa nīkulīgu līdzenumu. Drīz vien pa labi uz dzelteno debesu fona iezīmējās kalnu silueta opāls. Esiet sveicināti, mīļie kalni!

Suleimans stāsta: «Dzīvoja spēkavīrs. Pamanīja, ka šejienes ezers ir pārlieku liels, un ar savu zobenu nocirta tuvumā esošās klintis un sameta tās ezerā. Aiz šī kalna plešas brīnišķīgs dārzs, un dzīvo tur svēti ļaudis, bet neviens bez atļaujas šos kalnus nespēj pāriet. Mēģināja sārti turp doties — neviens no viņiem neatgriezās.» Un Suleimans norāda dienvidaustrumu virzienā.

Drīzumā mūs sagaidīja nepatikšanas. Jāja pretim cilvēki, brīdināja, ka ceļš nozudis zem ūdens. Nācās doties pa divdesmit verstis garu apkārtceļu. Ari to var ieskaitīt Hotanas aresta un aizkavēšanās rēķinā. Esam nokavējuši labāko ceļojuma laiku. Tagad visur būs jāmokās ar plūdiem.

Atkal stāsts: «Pie Urumči ir klinšains kalns, un arī tur mīt svēti ļaudis. Reiz kalmiks ievainojis kalnu aunu, tas tad arī aizvedis kalmiku līdz svētajam cilvēkam. Aicinājis šis cilvēks, lai kalmiks paliek pie viņiem, bet kalmiks prasījies uz mājām. Un piebēris svētais cilvēks kalmikam pilnu svārku stērbeli ar koka skaidiņām. Iet kalmiks un domā: kurp lai nesu šos niekus? Ņēma un izbēra mežā. Tikai divas skaidiņas bija aizķērušās. Atnāk mājās, skatās — svārku stērbelē tak zelts aizķēries. Tā nu kalmiks bija nošāvis greizi.»

Dodamies tālāk — garām pelēkiem smilšakmens kalniem ar spēcīgiem slāņojumiem. Pagājām garām vecām kapenēm, pēc tam — garām spēkavīra — svētā cilvēka — mazaram. Stāsta, ka kalnā esot redzami pat viņa zirga pakavu nospiedumi. Kalni kļūst arvien skaistāki un izvijas bībeliski romantiskos siluetos. Netālu ir senā pilsēta Haivara. Ceļa malā ir ķīniešu nocietinājuma Andžalikas paliekas. Tad atkal smiltis un palu ūdeņi.

Vēl viens stāsts:« Netālu no Andžalikas ir veca māja. Kas tajā ieies, nenobrīnīsies par greznību un zelta grēdām. Savāks kaudzi zelta, bet durvis jau būs ciet un ārā vairs nevarēs izkļūt. Un tikmēr, kamēr zelts netiks atlikts vietā līdz pēdējam gabaliņam, durvis neatdarīsies. Tāda pati vieta ir pie Učturfanas. Paceļas celtnes gluži kā pilsēta, pat dūmus var samanīt, bet iekšā tiksi vienīgi piektdienās. Bet arī no šīs pilsētas zeltu laukā neiznesīsi. Bet Kučā atrada pazemes eju — tādu kā pazemes caurumu. Saveda tūkstoš vezumus ar akmeņiem, lai to aizbērtu, — nevarēja aizbērt. Akmeņi vēl tagad redzami. Turpat atrada svētā kapenes. Trīsdesmit deviņas durvis tajās atvēra, bet četrdesmitās nevarēja. Aizraka no jauna ciet.» Atceras tauta gan par nolemtajiem daiļajiem dārziem, gan par svešo zeltu.

Satumst. Ieradāmies Tomčugas ciemā. Ugunskuri, zvaigznes un tautas sapņi. Un ilgi, ilgi viens skaitīja lūgšanas ugunskura blāzmojumā. Par ko lūdzās? Vai par apgaismību? Augstu stāv Oriona kauss. Visapkārt ugunskuram sagūlušies baskājaini pusaudži — tā ir mūsu apsardze.

5. martā

Ja vēlaties ko uzdāvināt saviem baskājainajiem naktssargiem, ziniet — jūsu vēlēšanās nav izpildāma. Visu pievāks vecākais...

Garlaicīgs ir arī pārgājiens līdz Jakahudukai. Atkal neciešami putekļi. Apslēptas bedres. Izdedzis mežs. Mežacūku brikšņi un slīkšņas. Mežacūku ir daudz. Dažreiz virs mūsu galvām stiepjas telegrāfa vads. Tā pati līnija, pa kuru tiek pārraidītas tik nesaprotamas telegrammas. Pēdējā telegrammā no Ņujorkas rēgojās rinda neskaidru burtu un beigās viens skaidri salasāms vārds «padoms». Kam un par ko? Varētu iedomāties, ka tas ir ļoti viltīgs šifrs vai arī nekaunīgs joks, kurā salasāms tikai pēdējais, atbildi izraisošais vārds.

Vēl stāstījums:« Kašgarā nesen dzīvoja kāds svētais cilvēks. Viņš varēja dzirdēt, kā svētajā vietā ļaudis skaita lūgšanas, bet līdz tai vietai — sešu mēnešu gājiens. Ir aiz kalniem tāda svēta vieta. Orenburgas pusē arī dzīvoja tāds cilvēks. Dzirdēja viņš vēstis kā par nākotni, tā par tagadni, kā par karu, tā par badu. Sārti gaida, ka pēc divsimt gadiem atnāks lielais svētais. Bet varbūt pat agrāk.»

Stāvam putekļainajā Jarkenddarjas krastā. Dažbrīd saceļas vējš un savērpj augstus, baismīgus smilšu stabus. Mazas māla būdas, kaili krūmi un smilšainie upes sēkļi.

6. martā

Ļoti viegli iedomāties mūsu šodienas pārgājienu. Uzberiet uz apaļa trauka daudz pelēku putekļu, iemetiet nedaudz vilnas pinkuļu un iespraudiet sērkociņu atlaužas. Palaidiet skudras, lai rāpo pa šo haotisko līdzenumu, un pilnīgas līdzības dēļ uzpūtiet, lai saceltos putekļu stabi.

Tā arī vilkāmies. Bija jāapstājas Vecajā Culanā, bet tur ūdens ir rūgts, un nācās to apiet, lai varētu pārnakšņot kišlakā Jaunais Culans. Tuvojoties tā mālu kleķa būdām, negaidot pamanījām gaisīgu kalna siluetu — Tjanšana ieskaņu. H. I. joprojām mokās ar saaukstēšanos.

Suleimans stāsta, ka šajā nostūrī nu izputot divas firmas, kas apstrādāja zarnas desām, — vācu (Fausta) firma un amerikāņu (Brennera) firma. Zarnu cenas esot tik neticami cēlušās, ka to apstrādāšana kļuvusi neizdevīga. Firmas tikšot slēgtas. Un šī ražošanas nozare iznīks. Bija pārsteidzoši uzzināt, ka Amerikas tirgos pārdodamo desu apvalki nākuši no Hotanas un Aksu. Tādas pašas grūtības ar kokvilnas tirdzniecību. Lai paaugstinātu cenas, tiek sajauktas dažādas nesaderīgas šķirnes, un zūd visas kokvilnas vērtība. Ar zīdu notiek tapat. Nav iespējams saņemt kvalitatīvu preci, kas atbilstu pieņemtajam paraugam, nav iespējams materiālu nokrāsot vajadzīgā tonī. Tas viss nostāda ražošanu viduslaiku līmenī. Ir labas kvalitātes melones, rozīnes.

Dzintarkrāsas saule izgaisa horizonta miglā. Tālumā iedegās ugunskuri. Kaut kur kāds sēž un auž tenku rakstus. Tumšos nostūros dzirdamas skalas dziesmas.

Iet vaļā trokšņainā tamaša.

> ?

7.martā

Izrādās, Vecajā Culanā ūdens ir ļoti labs, pat labāks nekā Jaunajā. Bet Jaunā Culana iedzīvotāji bija nolēmuši pārvilināt atbraucējus un sametuši Vecā Culana ezerā sprāgušus ēzeļus un suņus. Karavāna ir valsts nervs, un šis atbraucēju pārvilināšanas gadījums ir ļoti tipisks. Gājām trīsdesmit potajus līdz mazajai Cutuhudukas apmetnei — nelielam pussagruvušam

ciematiņam. Nejēdzīgi pat iedomāties, ka šī ir pieturvieta uz vislielākā Ķīnas ceļa. Nepārtrauktas smiltis, bet kreisajā pusē stiepjas kalnu grēda, un pērļainās pakalnes izdaiļo horizontu.

Vēl stāstījums: «Pie Osas pilsētas ir Zālamana kalns. Pat bedrītes redzamas, kur Zālamans, ceļos nometies, skaitījis lūgšanas.»

Atceramies — britu konsuls Kašgarā mums pavēstīja, ka novembrī Urumči bijis Jurija draugs Alans Prists. Pēc Bostonas mēs sastapām Pristu Romā pie Vatikāna. Bet tagad viņš trāpās mūsu Āzijas ceļos. Veikls, iejūtīgs cilvēks. Konsuls sacīja, ka viņš no Padomēm esot saņēmis atļauju doties uz Pekinu cauri Sibīrijai. Varbūt vēl sastapsim viņu Urumči? Ir cilvēki, ar kuriem vienmēr patīkami satikties.

Sen neesam redzējuši tik cēlu saules rietu tik plašā opāla violeto toņu gammā. Zeltainā, mazliet nespodrā saule ilgi slīdēja gar tālo kalnu virsotnēm un pazūdot atstāja aiz sevis maigu uguns stabu. Aiz šiem kalniem ir krievu zeme. Šovakar dziesmas neskan. Ciematiņš ir kluss. Nomale līdzenuma slejas mūsu teltis. Pāri mums raugās Orions.

H. I. gandrīz atveseļojusies.

8. martā

Aizgājām līdz Aikulam. No sākuma — pa smiltīm; pēc diviem potajiem bija apdzīvota vieta, lauki; pavisam — desmit potaji. Sākas sēja, aršana. Akmens laikmeta arkls. Divi vērši velk vienu ragainu koka gabalu. Vai ar šādu aprīkojumu var uzart diez kādus dziļumus? Diena ir pavasarīga. Svaigs vējš un karsts saulgozis. Aikuls ir gara, putekļaina apmetne. Dienas laikā karavānā vairāki atgadījumi. Nobeidzās zirgs — no rīta tam pietūka galva, trijos tas bija beigts. Hēgena mafai uz slikta tilta nokrita vidējais zirgs, domājām, ka neuzcelsim. Turklāt noskaidrojās, ka vakar apgāzusies viena arba. Visa krava izvēlusies. Bet sardzes ciriks noklusējis šo negadījumu. Kad viņu par to rāja, viņš muļķīgi un idiotiski smīkņāja.

Gaidāms auksts vējš; spriežam par ķīniešu valodas lejupslīdi. Tajā ir četrdesmit tūkstoši zīmju, bet neviena no tām neapzīmē skaņu «r». Senos laikos bija zīme, kas visai tuvu izteica šo skaņu, bet vēlāk šī zīme kaut kur pagaisa no to astoņtūkstoš zīmju vidus, kuras lieto ikdienā. Jājautā, kādēļ gan vārdnīcas glabā trīsdesmit divus tūkstošus nevajadzīgu zīmju? Sajās nevajadzīgajās skrandās izpaužas visa ķīniešu evolūcijas lejupslīde. Un galarezultātā vietējie čukst: «Neejiet tajā mājā — tur dzīvo ķīnieši.» Vai arī: «Kad tad no ķīnieša sagaidīsi taisnīgumu!»

Un cik daudzi bezvainīgi cilvēki nes sev līdzi šo spriedumu, kuru izraisījusi viņu tēvu un vectēvu tumsonība un cietsirdība. Jātiek vaļā no šāda mantojuma! Ja milzīgā daudztūkstošu zīmju grēda ir novedusi gara tumsībā, — ātrāk jātiek vaļā no šī nosacītības skeletu gūsta! Bez šaubīšanās jāatbrīvojas no pūstošajām pagātnes paliekām. Jo kādēļ gan tik bieži no zemes vēstures lappusēm pazudušas veselas tautas? «Lielā matērija auž savu rakstu un bargi aizmet jebkuru pūstošu diega galu, kas neder tās kosmiskajā audumā.» Kādēļ gan Konfūcijam nācās vienmēr turēt gatavībā savus ceļojuma ratus? Kad vairs nebūs noziedzīgās varas, tautai nekavējoties jādod dzelzceļa satiksme un augšanas un apmaiņas iespējas. Un šajos līdzenumos ir tik viegli uzbūvēt sliežu ceļus!

Šodien ūdens īpaši slikts. Visu nedēļu ūdens bija dzeltenbrūns, bet šodien tas ir arī putaini pelēks un smirdošs — dzert to nedrīkst. Tā vien skaties — izzvejos ar ūdens spaini no akas dungana galvu. Tā gadoties.

9. martā

No Aikula mēs ejam līdz Aksu, līdz neveiksminieka Jakubbeka galvaspilsētai. Pirms pusgadsimta viņš centās atbrīvot Turkestānu no Ķīnas virsvadības, bet neprata izvēlēties sev sabiedrotos. Ceļš lielākoties ir slapjš, vienās bedrēs. Aksu upe, tas ir, «baltais ūdens», jau sākusi pārplūst. Tilti danco kā dzīvi. Un tas esot galvenais Ķīnas ceļš! Pelēkas debesis un dzelteni arumi. Atceramies Ameriku, atceramies Santafe skaistumu, Lielo kanjonu, Kolorādo, Arizonu. Vēlreiz domās novēlam draugiem amerikāņiem labāk iepazīt savas brīnišķās zemes skaistumu. Atceramies, kā Parīzē dažādi neapdāvināti Zani Kokto nopūlas ieteikt amerikāņiem speciālo aplamību «ēdienkarti». Bet Amerika ir pilna savām iespējām.

Nemanāmi esam iebraukuši Aksu robežās. Tās pašas mālu kleķa būdas un mājeles. Kā vienmēr — divējas pilsētas. Vecā — purvainā vietā. Jaunā — sausākā, tur dzīvo ķīniešu valdīšana — daotajs, ambans un pulkvedis. Piecu dienu gājiena attālumā no šejienes atrodas Muzarta pāreja — tā ved uz Ilijas novadu pie kal-mikiem. Esam apmetušies jaunpilsētā, Andižanas aksa-kala dārzā. Putekļains.

V >

Šodien līst pirmās asinis. Divi klaidoņi piekāva un gandrīz vai izsita aci vienam no mūsu mafakešiem. Kliedzieni. Troksnis. Klaidoņi ir notverti. Tos sasien un aizved pie ambana. Bet mūsu revolveri ir aizzīmogoti, jo ģenerālgubernators, precīzāk, dutu, neuzticas mūsu Amerikas galvojuma papīriem un pūlas iestāstīt, ka viņa provinces ceļi ir mierīgi. Gubernators, kā rādās, nepazīst savu provinci, viņš ir aizņemts ar savu bagātību pārsūtīšanu pa dažādiem fantastiskiem ceļiem uz dažādām bankām. Tikai ātrāk prom no šīs teritorijas! Lama lūdz ilgi neuzkavēties Aksu. Šejienes bazārs ir slavens ar zādzībām un izvirtību. Satumst. Vizītē atbrauc ambans. Patīkams izņēmums — runā angliski, mazliet krieviski; esot strādājis Krievijas - Āzijas bankā un personīgi pazīstot Alanu Pristu (pašreiz Prists ir Pekinā). Ilgi sarunājamies, ambans lūdz mūs palikt vēl vienu dienu, jo citādi viņš nevarot mums izkārtot divus zirgus līdz Kučai. Stāstām viņam par Hotanas nejēgām. Viņš parausta plecus un saka: «Nu jā, jūs pirmo reizi esat Ķīnā.» Simpātisks jauna ierēdņa tips, kas seko notikumiem un daudz ko izprot. Rīt aizbrauksim uz brokastīm. Mūsu acīs viņš ir pirmais kulturālais ķīnietis. Nav viņā tās agresijas, kas bija raksturīga Džu (Kašgarā). Aksu ambans drīzāk atgādina labu ķīniešu studentu, tādus var sastapt Amerikas un Parīzes augstskolās. Mēs priecājamies par sastapšanos ar šādu ķīnieti, jo pēc viņa, nevis pēc tiem «sumbriem», mums veidojas priekšstats par mūsdienu Ķīnu. Paskatīsimies, kas būs tālāk.

10. martā

Agri no rīta bija dzirdama pazīstamā dziedāšana. Tāpat saullēktā uz kalnu pārejām lūgšanas dziedāja ladakieši. Tā arī ir. Divi mūsu karavānas vīri ladakieši sēž zem koka un saskanīgi dzied himnu Tārai un Valdonim Maitrejam.

Atbrauca Pans Dziļi, ambans. Runājam par Ķīnas problēmām, par reliģijām, par dzīves mācībām. Ļoti žēlojas par dzīvi Aksu. Ilgojas aizbraukt, jo šeit neko nespējot izdarīt; protams, viens atkarīgs cilvēks nevar uzsākt neko būtisku. Novēlējām veiksmi viņa centienu īstenošanā. Ambans atvedis 9. un 16. janvāra ķīniešu avīzes. Lasām, ka Džans Dzolins paziņojis par savu nepakļaušanos centrālajai valdībai, ka Mongolija piebiedrojusies Padomju Savienībai. Lasām arī par Fina atstādināšanu. Ļoti nozīmīgi.

11. martā

Cauri ir ar pēdējo karavānas ķīnieti. Noskaidrojās, ka Suns katru nakti pavada bazārā, spēlēdams kārtis. Nocirstais pirksts nav līdzējis. No četriem ķīniešiem divi bija opija pīpmaņi un divi — spēlmaņi. Tādēļ, lūk, labākais no sastaptajiem ķīniešiem, Aksu ambans, tiecas pamest šo zemi un apjauš, ka izdarīt te neko nespēj.

Bet kas būs tas, kas drosmīgi un pašaizliedzīgi ķersies klāt šai putekļainajai kapsētai un pārvērtīs to ziedošā dārzā? Gan sudrabs, gan varš, gan ogles, gan nafta — viss šeit ir, vienīgi trūkst gādīgu roku.

Pa garo ceļu (18 potaji) dodamies uz Karahuduku. Vispirms — jaunās pilsētas māla mūri, pēc tam — pērļainais tuksnesis, tad — barhani un meldrāji. Nokļuvām galā ap pusnakti. Apstājāmies ķīniešu iebraucamajā vietā. Vēl viens sarežģījums — kravas zirgu muguras ir savainotas un struto, jo karavānas vīri nekad nenoņem seglus, un tā bagāža pievelkas ar neciešamu smaku. Turpmāk jālikvidē šī karavānām raksturīgā nelaime; zirgi, kamieļi, ēzeļi tā nostrādājas, nedrīkst viņus dzīvus nolemt tārpiem apēšanai. Tibetieši žēlo zirgus, bet kašmirieši un sārti tos nolemj apēšanai tārpiem. Pat grūti noticēt.

12. martā

Siņdzjanas anekdote turpinās. Šodien mūsu bēdīgi slavenais eskorts gribēja piepulcēt mūsu karavānai arestētu noziedznieku. Ar lielu troksni izdevās tikt vaļā

y

no negaidītā papildinājuma.

Bet diena ir tik skaidra. Gājām pa sarežģītiem seniem smilšakmens veidojumiem. Saule jau cepināja, bet ēnā vēl bija sniegs. Ne koku, ne apdzīvotu vietu — tālu visapkārt tuksnesis, kas noslēdzas ar zilām pakalnu virsotnēm. Līnijas vienkāršas un tomēr varenas. Šādās vietās var uziet senus pieminekļus. Saulrietā sasniedzam vientuļu langaru Tograkdangu. Augstu smilšakmens klintīs kaut kas tumsnē. Nav šaubu, ka tās ir senu budistu alu ieejas. Tik tiešām. Daļa alu atrodas ļoti augstu, un pieejas tām ir aizbirušas. Bet trīs alas ir zemā nogāzē. Griesti un sienas ir sagrautas. Protams, te musulmaņi iznīcinājuši nīstamos attēlus. Apakšā, pie zemes, vēl var redzēt ornamentu paliekas, noklātas tjurku uzrakstiem. Visvairāk ieinteresē tas, ka zem grīdas uzbēruma dun tukšums. Tātad — zemā-kājā, apbērtajā klints daļā arī atrodas alas, turklāt — neaizgruvušas. Neatceros, ka Steins būtu minējis šo vietu, kas atsauc prātā tohāru senatni V— VIII gadsimtā. Alas pavērstas pret austrumiem. Vientuļnieka skatam šeit pavērās kalnu plašumi — tā ir laba, skaista vieta. Lejā burzguļo kalnu avotiņš, nevis ūdenskritums, bet mazs gaišs avotiņš. Tieva strūkliņa tek pa koka renīti sārtu sievas nieka spainītī. Arī vientuļnieki šeit ņēmuši ūdeni. Nobirumu atlauzās melnē bazalta gabali. Protams, šeit bijušas arī stūpas un atsevišķas būves, kuras tagad sedz klinšu nogruvumi.

Šķind zvaniņi, garām pabraukt steidz pasta izvadātājs ar diviem aizzieģelētiem pasta maisiem. No Kašgaras līdz Urumči pasts iet 13 dienas.

13. martā

Bērni no langara metas savākt karavānas pamestos papīreļus. Kādai meitenītei tiek krāsaina sērkociņu kārbiņas etiķete. Ieguvējas sajūsma ir neizsakāma. Žēl, ka mums līdzi nav krāsaino pastkartiņu, ko izdalīt bērniem. Ja gribat ātrāk iekarot bērna sirdi, jums palīdzēs krāšņa, krāsaina bildīte. Ar prieku un pateicību viņi to pieņems.

Atvadījāmies no alām. Ejam gar bagātīgiem smilšakmens veidojumiem. Gluži kā augsti viļņi ar sastingušām putu krēpēm, kā bargi pacelti pirksti, kā torņi un tilti, kā neskaitāmas teltis. No kalniem atkal nokāpjam smiltājos. Redzams, te pāri gājusi Takla Makana smilšu vētra; viss ieslīdzis blīvu putekļu mākoņos. Apstājamies Kuštami — putekļainā langarā. Atkal kautiņš un troksnis. Ceļā sastapām vairākus zirgu barus. Tos dzen uz Andižanu, uz Krievijas robežu. Zirgi nav nekādi izcilie. Tuvojamies zirgu zemei, bet zirgu kvalitāte pasliktinās! Vērtējumus un reputāciju derētu pārskatīt. To novērojām jau attiecībā uz nefrītu, zīdu, zirgiem, dziedāšanu, keramikas izstrādājumiem un daudz ko citu. Un nav jābaidās no reputācijas jaunas izvērtē-sanas, jo pienācis laiks no pagātnes pārcelties nākotnē. Var zināt pagātni, bet apziņa jāvirza uz nākotni.

Langara sētā dirn spēlmaņu - šuleru banda. Apmetnes tuvumā vīd karakirgīzu, plaši pazīstamo zagļu, teltis. Reiz tieši šajā vietā ambana norīkotais eskorts esot aplaupījis ceļotāju. Vajadzētu īpaši nodrošināties. Sargus ciems nav atsūtījis. Būtu mums mūsu mauzeri, viss būtu kārtībā, bet šī demonstratīvā ieroču aizzīmo-gošana tika izdarīta tā, lai kalpi un visi lielceļa laupītāji to zinātu. Uz ķīniešu eskortu nevar paļauties. Mūsu vienīgais sargs ir tibetiešu suns melnais Tumbals.

14. martā

Kā jau varēja gaidīt, naktī sākās nejēdzības. Izrādījās, ka, neskatoties uz mūsu aizliegumu, arestants tomēr nāk kopā ar mūsu karavānu. Naktī gāja vaļā azartspēles, arestants paspēlēja daudz naudas. Viņu sasēja... Vārdu sakot, ķīnieši mums izkārtojuši «cienīgu» pavadonību. Ātrāk, ātrāk prom no šā apvidus!

Pēc smilšu vētras viss ir kā miglā tīts. Kalnu silueti izgaisuši. Dzelteni arumi un šur tur vērši arklos. Sēj. Papelēm piebriest pumpuri, bet upju tuvumā vietām vēl kavējas sniegs. Vajadzēja apstāties Bajas pilsētiņā, bet nobijāmies no bazāra netīrības un nolēmām veikt vēl piecus potajus līdz mazam langaram. Stāvam lauka vidū starp vecām kapvietām — mazariem. Tumsā slienam teltis. Jāatzīmē, ka Bajas ambans ir dutu brāļadēls. Acīmredzot dutu ir milzums brāļadēlu un mā-sasdēlu un visiem tiek iedalītas ambanu un konsulu vietas. Siņdzjanas kompānija! Šodien ir pieņemti svarīgi lēmumi. Ir paziņojums.

15. martā

Apmākusies diena. Violeti pelēkas debesis. Dzelteni arumi. Labajā pusē kalni — tikko manāms opāla siluets. Tur ir alas — trīs potajus no mūsu nākamās apmetnes

Kizilā. Steins ir pētījis šīs alas. Apgleznojumus ir izpostījuši vietējie «ikonoborci». Ceļā gadās milzīgi aitu un kazu bari. Kurp viņus dzen? Atbilde viena: uz Andižanu. Gan aitas, gan kazas, gan vērši, gan kokvilna — viss plūst uz Andižanu, uz Krievijas robežu. Kopējs sapnis — tirgošanās un sakari ar ārzemniekiem. Uz Andižanu, uz Kuldžu, uz Cugučaku — tās ir trīs artērijas, kas saista visu novada uzmanību. Turp strādāt pulkiem vien dodas sārti, jo šeit darbu nedabūt.

Bazāros augstu kotējas krievu zelts. Cervonca kurss tagad cēlies divkārt un jau sasniedz zelta vērtību. Braucam pa bazāru, un mums uzsauc: «Labi jāj, urus!» Rīt līdz Kučai ir garš pārgājiens — 18 potaji. Jāizbrauc pulksten piecos.

16. martā

Viena no visburvīgākajām dienām. Līdz pulksten septiņiem bija auksts, vēlāk — karsta saule. Vispirms — spirgts tuksnesis pērļainās nokrāsās. Tad — kalnu pāreja un visdīvainākie smilšakmens sablīvējumi: gan sastinguši okeāna viļņi, gan pilis ar simts torņiem, gan katedrāles, gan jurtas — viss tik bezgalīgā daudzveidībā! Pie Turugdanas langara barojām zirgus. Netālu atrodas divas alas ar ziedu ornamenta paliekām. Divus potajus no Kučas uz kraujas slejas tornis Kizilkarga, tas ir, «sarkanais krauklis». Atskatāmies un tuvumā pamanām tumšos alu caurumus. Lecam no zirgiem un pa smilšainajiem pauguriem steidzamies turp. Šīs ir tās pašas slavenās alas; atceros, liekas, Lekoks ir attēlojis daļu no tām. Un, kā vienmēr, attēls nerada ne pusi no patiesā iespaida. Jāatnāk uz šo bijušo tempļu amfiteātri vakarpusē, kad iespaidu padziļina dabas miers. Šīs alu lūgšanu vietas ar nomelnējušām, apdru-pušām sienām un velvēm jāiztēlojas koši un dzīvespriecīgi apgleznotas. Nišās jāiztēlojas Svētītā un Bodhisatvu figūras. Kādā alā saglabājušās «tūkstoš Budu» attēla pēdas. Citā — Būdas guļvieta un daļa plafona. Sienu apakšdaļa izraibināta musulmaņu uzrakstiem. Zem grīdas daudzās vietās dun tukšums. Acīmredzot ir virkne apakšējo, neatvērto telpu. Diez vai izrakumus var uzskatīt par pabeigtiem, ja skaidri saklausāms apslēpto telpu tukšums. Ne jau lamaisms, bet īstena budisma atbalsis skan šo alu klusumā. Protams, ir jauki, ka fresku paraugi izklīduši pa Eiropas muzejiem, bet alu sienas taču palikušas kailas un lūgšanu telpu patiesais izskats zudis — ir tikai skeleti.

Braucam uz Kuču cauri daudziem dārziem. Pilsēta liekas tīrāka par citām. Kas par lietu? Vecākais — vecs mulla — liekot tīrīt ielas. Lai gan bazārā apmesties tomēr nevar. Stāsta par kaut kādu dārzu ārpus pilsētas. Kā tur nokļūt, ja iestājusies pilnīga tumsa? Ierodas glābējs — tieši no tumsas iznirst balta čalma un negaidīts draugs, sārts, kas aizved mūs uz turieni. Ir dārzs, ir māja, ir zirgu staļļi. Zirgu puiši prasās gulēt virtuvē. Kādēļ? Kalpotāju mājā dzīvojot «cilvēks bez dvēseles», tas ir, ārprātīgais, un visa dūšīgo vīru varza no viņa baidās. Pavārs sauc vistu kūti par «vistu kibitku». Nu, lūk, mēs esam tohāru galvaspilsētā. Tur, kur tohāru valdnieks Počans, varbūt — Pasedvans, kuru vajāja ķīnieši, izlidoja no pilsētas, sēdēdams uz drakona, un aizveda sev līdzi visas dārglietas. Daudz runā par zeltu, kas esot budistu alās.

17. martā

Viss rīts paiet pārrunās ar arbakešiem, mafakešiem un kerakešiem. No sākuma — nekas nav iespējams. Tad, pēc gūzmas nevajadzīgu spriedelējumu, — visu var izdarīt. Iesākumā ceļš līdz Karašarai tiek lēsts uz 12 dienām, kaut gan zinām, ka parasti tas ilgst 8 dienas. Ielūkojamies šajās sejās. Kur gan ir tohāru iezīmes? Nav manāmas. Iespējams, ka kaut kas mon-golisks pavīd sejas pantos, bet visumā tie paši tjurki-sarti vien ir. Tā arī bez miņas pazuduši tohāri, un neviens pat nezina viņu rakstu zīmju patieso izrunu.

Mūsu vēstures acu priekšā atnāca tauta diezin no kurienes un diezin kur pagaisa, pazuda bez pēdām. Un ne jau mežonīga tauta, bet gan ar savu rakstību, ar savu kultūru. Gluži kā valdnieks Počans aizlidoja uz drakona muguras — neapjaušami kurp. Un savādi liekas šajā zemē sēdēt bumbieru dārzā un neko nezināt par tās nesenajiem iemītniekiem... Senlietas šeit atkal nevar dabūt — «kaut kur kaut kas par tām zinot Takla Makanā».

18. martā

Vienos naktī sāka pūst taures, sist bungas un dziedāt. Skaļi un aicinoši, un uzstājīgi skanēja saucieni: «Allā!» Tur musulmaņi gatavojās ramazana gavēnim. Pa dienu viņiem jāgavē, bet naktī drīkst sātīgi paēst. Lai nenogulētu maltītes laiku, labsirdīgie musulmaņi spēlē un danco gavēņa priekšvakarā. Suņi naktī stipri rēja un ārdījās. Ramzana piecēlās, lai apstaigātu apmetni, un pamanīja, ka valdības sardzes vīri, ciriki, guļ dziļā miegā. Ramzana paķēra kāda cirika šauteni, apstaigāja apmetni un pēc tam ar šauteni rokās aizmiga. Ciriks, no rīta pamodies bez ieroča, pārbijās. Ak, šie nelaimīgie ciriki!

No rīta atbrauca zviedru misionāre. Jau piecpadsmit gadus kā esot šajā apvidū un... neviena atgrieztā! Bez tam misionāre nodarbojoties ar ārstēšanu un dzemdniecību, un tas šeit ļoti nepieciešams, jo šajās «pilsētās» neesot neviena ārsta.

Tad sākās krievu - amerikāņu diena. Aizbraucām apskatīt Ņujorkas amerikāņa Brennera uzņēmumu. Zarnu un vilnas lietas. Vadošais sastāvs — krievi, ņipri, darbīgi ļaudis. Savdabīga komūna ar bērniem un priecīgu veiksmīga darba apziņu. Darbs vedas. Var pabrīnīties par labajiem rezultātiem, jo aparatūra — līdz galējībai primitīva. Lūk, šķiro un mazgā vilnu. Lūk, presē ar paštaisītu presi. Jau gaida kamieļu virtene, un baltās nastas aizceļo uz Krieviju, uz Tjaņdziņu, uz Eiropas un Amerikas ostām. Visā artelī nav nevienas grāmatas, uz visu brālību tikai viens Evaņģēlijs un kāds Koroļenko sējums. Kāds prieks, ka varējām iedot viņiem vecas avīzes un divas grāmatas. Stāsti par darbiem, par sārtiem. Slavē nogalināto ditaju. Izprašņā, kas notiek pasaulē. Dmitrijevs lietpratīgi spriež par šejienes tikumiem, tos saistot ar reliģiju. Tādā veidā tiek atvairīta neiecietība un māņticība, kuru izplata mullas. Bet neiecietības ir tik daudz. Un daudzi šejienes baji taisījušies nogremdēt jauno ārzemju uzņēmumu. Dmitrijevs un Poltavskis ir šai zemē Amerikas pionieri. Poltavskis aizsūtījis savus deviņus un divpadsmit gadus vecos bērnus uz Taškentu mācīties. Mazie vieni paši devušies pāri kalnu pārejām un — veiksmīgi. Sūta tēvam vēstules un slavē dzīvi. Dmitrijevs ir altajietis. Daudz ceļojis. Bijis saldumu tirgotājs. Pārejās iepazinis šejieniešus un atradis pareizo pieeju cilvēkiem. Visa grupa ir mundra. Klausās mūsu stāstus par Amerikas dzīvi. Dmitrijevs stāsta par novada minerālu bagātībām.

Kalmiki ir teicami strēlnieki. Kalmiku valdība nevairoties no jauninājumiem. Sārtu darbu krievi slavē, viņi spējot apgūt jaunus paņēmienus.

Apvidū klaiņo daudzi leģendu un pasaku teicēji. Saturs skar Korāna un reliģijas jautājumus. Bieži vien klausītāji uzsāk dialogu ar stāstītāju. Gadās, ka saprātīgi jautājumi norauš māņticības uzslāņojumu. Turfanā esot interesants paradums jaunus cilvēkus kopā ar pieredzējušu pavadoni - teicēju sūtīt ceļojumā pa visu zemi — pat līdz Mekai. Rodas savdabīga pieredzes universitāte. Ar to var izskaidrot turfaniešu dzīvīgo kustīgumu.

Sapulcēšanās un svinības parasti noslēdzas ar dziesmu par īsu (Jēzu):

«Devās īsa klejojumos. Ieraudzīja īsa lielu galvu. Guļ ceļa malā mirusi cilvēka galva. Domā īsa: liela galva pieder lielam cilvēkam. Un nolemj īsa izdarīt labu darbu un atdzīvināt šo lielo galvu. Un apaug galva ar ādu. Un aizpildās acu dobumi. Un izaug liels ķermenis. Un sāka asinis ritēt. Un sirds pukstēt. Un piecēlās varens spēkavīrs. Un pateicās īsam par augšāmcelšanu cilvēku dzimuma labā.»

Daudz ir leģendu par Zālamana lidojumiem. Kalmi-ku vidū ļoti izplatīts ir tā sauktais Tibetas Evaņģēlijs, kas nav nekas cits kā mums jau zināmais rokraksts par «īsu, labāko no cilvēces dēliem». Protams, līdz šejienei tas atkļuvis ne jau no Hemi, bet no cita avota. Skaistuma zīmes izkaisītas visur. Tās bezbailīgi, bez māņticības jāsavāc vienkopus.

Atkal ziņas par senām vietām. Par neskaitāmām alām un stūpām Kizildarjas krastos. Gan atraktām, gan neskartām. Nesen bazārā pārdota «lāde ar senlietām», kas atvesta no Lobās (Lobnoras tuvumā). Stāsti par senām pilsētām Tarimas, tas ir — Jarkenddarjas, krastos. Ir cilvēki, kas zina šīs pilsētas. Tur apbedījumos atrodot ļoti liela auguma cilvēku izkaltušos ķermeņus — tie, protams, bijuši lielāki par mongoļiem. Ekspedīcijas šeit veikušas vieglāko, redzamāko darba daļu. Tagad atliek slēptākā daļa, kas prasa lielāku aprīkojumu un pamatīgāku sagatavošanos.

Kučā ir ļoti silts. Jaunā zāle zaļo veršoka garumā. Uzzinām, ka no Karašaras uz Urumči var aiziet pa kalnu ceļu, kas ir par piecām dienām īsāks. Tā iespējams apiet tveicīgo vietu pie Toksunas, pie Turfanas oāzes (960 pēdas zem jūras līmeņa). Vasarā Turfanā cilvēki ierokas zemē un nespēj noiet šai karstumā vairāk par vienu potaju. Bez tam lielais ceļš jau tagad ir dubļains. Labāk doties caur kalmiku teritoriju — pāri kalniem.

' 19. martā

Ramzana atkal paņēma guļoša cirika šauteni un apstaigāja apmetni. Un atkal ciriks, ceļos krizdams, lūdza atdot ieroci, citādi ambans viņu sitīšot.

Jautā, uz ko balstās samērā augstais Ķīnas valūtas kurss? Visi taču zina, ka naudai nav nekāda seguma un tā virpuļo pēc gubernatora pavēles gluži kā lapas vējā. Protams, tas atkal ir kārtējais pārpratums, un patiesība drīz nāks gaismā.

Līdz pat šim laikam Tibetā īpaši stingri vajā spēļu un publiskos namus. īpašs lama, saukts gekorlama, uzzinājis tāda nama atrašanās vietu, ņem līdzi desmit lamas ar žagariem uz pašā izpriecu karstumā ierodas namā. Tūlīt notiek visu klātesošo eksekūcija.

Interesanta ir kalmiku dziesma «Par agrāk atnākušo»: «Kāds cilvēks ilgi domāja un aizmirsa atnākt uz noijona (kņaza) izraudzīšanos. Cits cilvēks negulēja šai naktī un atnāca pirmais, un viņu izraudzījās par noi-jonu, jo viņš ieradās pirmais. Un, lūk, tas, ilgi domājušais, sēž un skumst, ka viņam nav vietas noijona jurtā.»

Tāpat kā Krievijā, ir daudz pierakstu par apraktu mantu. Bieži uz klintīm var redzēt no akmeņiem sakrautus stabiņus. Tās ir zīmes par noglabāto mantu. Klosteros esošajos pierakstos var atrast norādījumus, kurā dienas laikā, ejot ēnas virzienā no viena stabiņa uz otru, var aiziet līdz slēptuvei. D. šeit dēvē par išanu, tas ir, par svēto, jo viņš pārzina reliģiskās tēmas. B. nesen redzēja senu kapvietu. Tur atrada liela kaulu, kas sasniedza 6 aršinu garumu. Sī vieta ir Lobnoras virzienā, B. to ir atzīmējis. Rodas interesantas atzīmes nākotnei.

20. martā

Atvadījāmies no Brennera darba grupas. Lieku reizi pārliecinājāmies — kur darbs, tur līksmība. Poltavskis trijjūgā, D. un M. jāšus pavadīja mūs gabalu aiz pilsētas robežām. Atkal jautājumi: kur gan tiksimies? Ilgi apspriedīs mūsu atstātās avīzes un grāmatas. Uz atvadām parādīja savu Karašaras zirgu aidinieku gaitu. «Tagad jūs ieņemsiet daļu no Gobi!» sauc D. Ieslīgstam pienbaltajā tuksnesī. Sākas samals. Piepūš pilnas acis. Pārvēršamies dzeltenā masā.

Katru dienu pienāk jaunas nozīmīgas vēstis. «Mongoļu karaspēks aizgājis līdz Urungas upei un apdraud Siņdzjanu.» Neviens Amerikā un Eiropā nezina par notikumiem šajā pasaules malā.

Dzīvojam Jakaarikas ciematā.

Šeit bieži tiek izmantoti pazemes ariki. Tas pilnībā atbilst Āzijā pieņemtajām tradīcijām par pazemes ejām. Tieši Āzijas vidienē cieši savijas teiksmas ar īstenību. Neko te nevar mērīt ar eiropieša mēru.

Pekina ieteikusi Siņdzjanas dutu ierīkot aeroplāna satiksmi starp Pekinu un Urumči. Dutu atbildējis, ka viņa provincē tas neesot iespējams, jo viņa tauta esot mežonīga un aizmukšot kalnos. Protams, tauta nekur neaizmuktu, bet toties ātrāk aizskrietu vēstis par dažādām tumsonīgām ģenerālgubernatora izrīcībām. Tauta šos gaisa vēstnešus ātri vien iemīlētu. Austrumu sapnis par lidojošajiem paklājiem, attiecināts uz Zālamanu, iemiesotos dzelzs putnu gaidīšanā. Arī Tibetā senajos pareģojumos taču ir stāstīts par dzelzs putniem un dzelzs čūskām. Arī šeit, tāpat kā Būdas pirmatnējās mācības atskaņās, atrodami norādījumi uz kosmogo-niskām problēmām, uz planētu evolūciju un uz dzīves attīstību. Tiklīdz mēs sākām runāt par budismu kā par reālu mācību, tā Kučas misionāre sarosījās uz prom-iešanu un teica: «Budisma raksti aizgūti no kristiānisma.» Bet Ašokas kolonnas bija jau pirms kristiānisma, un pirmajā gadsimtā pirms Kristus dzimšanas jau bija uzsākta Gautamas novēlējumu pierakstīšana. Uz lietām jāraugās vienkāršāk un bez aizspriedumiem.

21. martā

Master Institute mākslas vēstures lekciju kursā noteikti jāiekļauj pārskats par valstu pašreizējo kultūras stāvokli. Tādējādi jaunieši tiks paglābti no vilšanās un sarūgtinājumiem. Lūk, senatnes ķīnietis; lūk, šodienas. Lūk, gudrais Ašoka; lūk, mūsdienu maharadža. Lai jaunatne bezbailīgi raugās uz pasaules evolūciju. Veidojas jauna Afganistāna, veidojas jauna Ķīna, apzinās sevi Mongolija, lielo kalpošanu pieņem Tibeta. Nekas nestāv uz vietas. Kas nepilda savu misiju, — aiziet, īstajā laikā atnāk cits. It viss ir kustībā.

Vēl nesen Svena Hedīna ceļojumi likās nedzirdēta varonība, bet tagad H. I. jāj pa tiem pašiem tuksnešiem un augstienēm, neuzskatot, ka ir veikusi ko neparastu. Tagad Brennera pilnvarotie izbraukā krustu šķērsu tos pašus plašumus, kur Svens Hedīns, kā pats raksta, tikko nav gājis bojā ūdens trūkuma dēļ. Bet drīz trauksies virs šīm vietām dzelzs putni. Un pagātnes pasaku nomainīs kosmosa pasaka.

Kopš vakara čirkstināja cikādes. Augstu debesīs spīdēja mirdzošs mēness. Smaržoja zāle. Bet divos naktī nogranda smilšu vētra. Tieši nogranda. Uzklupa kā drakons un bargi gaudoja līdz pat rītam. Telti tricināt tricināja. Nācās sagatavoties varbūtībai, ka to noraus. Bet no rīta atkal pērļainais Gobi tuksnesis. Perlamutrs un opāls, un blāvs safīrs pa virsu. Ceļmalā kārtīgi izvietojusies liela karavāna. Tas ir Brenners jeb, kā viņu šeit dēvē, Belianhans; viņš dodas uz Tjaņdziņu.

Mums pretim brauc Kazaņas trijjūga tarantass. Divas sievietes un trīs meitenes tatārietes no Čugučakas dodas uz Karaulu. Esam nogājuši 14 potajus un apmetīsimies Jangiabadas dārzā. Pēdējie potaji atkal mūs nomocīja ar savām dziļajām smiltīm. Tomijs sācis klibot — viņam ir spreijas. Uz dienām piecām zirgs izies no ierindas. Vakarpusē viss pierima. Riet sudrabaina saule.

Šeit mūs dēvē par Rerenžibejiem. Tas jau ir mūsu piektais vārds.

22. martā

Mākslas institūtā lekcijās vajadzētu norādīt arī, ka nekādi ierobežojumi nedrīkst kavēt jaunas iespējas. Pārspīlēta piesardzība novedīs pie sastinguma. Un katra jauna pieeja, gluži otrādi, rada prieku. Tikko kā pastāstīja, ka kalmiku hēgens braucot ar velosipēdu un esot brašs jātnieks. Bet tas viņam netraucē būt ļoti ievērojamam valdības vīram. Un kur gan teikts, ka lama nedrīkstētu braukt ar velosipēdu? Tiešām, pat nopriecājāmies, uzzinājuši, ka sēdēšana zem koka tiek aizstāta ar dzīvu rosību.

Mēģinām uzzināt, vai nav iespējams apiet Karašaru un no Kuritas doties cauri kalmiku apmetnei, cauri Šarsjumē klosterim pa kalnu ceļu uz Urumči. Kalmikiem kā veselumam, kā tautai neesam pievērsuši pietiekamu uzmanību. Būtu derīgi kādu nedēļu pavadīt viņu ulusos.

Dīvains stāvoklis šai pusē ir dunganiem, tas ir, ķīniešiem musulmaņiem. Viņus noteikti necieš ne musulmaņi, ne ķīnieši, ne kalmiki. Pats vārds «dungans» tiek izrunāts kaut kā nicinoši. Dunganu sejas nebūt nav pievilcīgas. Cietsirdīgas.

Ejam līdz Bogurai. Putekļaina, trokšņaina vieta. Skaitās 9 potaju attālumā, bet acīmredzot bija vairāk. Šeit kaut kā dīvaini skaita potajus. Ir īsais potajs un garais potajs. No kalna lejup — garais potajs. Kalnup — īsais potajs. Dīvaina attālumu mērīšana.

Vispirms ejam pa opālkrāsas tuksnesi. Pa kreisi — pauguri. Trīs potajus pirms Boguras sākas purvaina oāze. Ceļš vienos dubļos. Lidinās lieli pīļu un zosu bari. Svarīgi pastaigājas lielie cekuldūkuri. Par tiem saka: «Viņi ir bijušie cilvēki.» Ceļa gals atkal slīgst putekļu mākoņos.

Putekļains dārzs. Uz žoga sēž ambana dēls. Suns viņam pieklājīgi saka: «Nav labi sēdēt uz žoga.» Tas nelīdz, un Suns liek lietā šeit pierasto paņēmienu — sviež ar akmeni. Zēns pazūd.

Visās malās dzird vienu un to pašu — kartes neesot precīzas. Šur tur izlaistas nozīmīgas vietas un sīkāki norādījumi, šur tur ierakstīti neesoši nosaukumi. Nepieciešams pārbaudīt arī nosaukumu transkripciju. Vietām tā aizgūta no tjurku, citur — no ķīniešu valodas, bet vēl citur — no kaut kāda vietējā žargona, kuru citas vietas neviens vairs neatzīst. Pat štābu kartes ir tik daudz neprecizitāšu, ka var rasties lieli sarežģījumi.

23. martā

Vai Tamerlans nav bijis liels dezinfektors? Viņš ir sagrāvis daudzas pilsētas. Zinām, ko nozīmē sagraut māla pilsētu, kas mudž no visādām sērgām. Lūk, mēs pabraucām garām divpadsmit pilsētām. Ko ar tām var iesākt? Tautas labā tās vajadzētu nodedzināt un blakus izplānot jaunas apmetnes. Kamēr vecās nav aizgājušas postā, grūti ir piespiest ļaudis doties uz citurieni. Rau, Kučas tulins iekārtojis blakus vecajai pilsētai jaunu ciematu. Platas ielas, pazemes kanāli. Bet ļaudis baidās pārcelties uz jauno vietu.

Virzāmies pa plašu līdzenumu. Paejam garām Jan-gisarai. Tālāk ejam pa putekļainu lesu. Apmetīsimies aiz Sadiras. Tumšs. Esam nogājuši 16 potajus. Karavāna aizkavējusies. Sabzam ir piepampusi mugura. Pārsteidzoši soļo Mastans un Olla. Nevienam nav sajēgas par attālumu. Karavāna mūs panāca vienos naktī.

24. martā

Nogurdinoša diena. Ir karsts. Eļam pa putekļainu lesu un sīku krūmu audzi. Līdz Cirči ir 12 potaji. Apdzenam Belianhana karavānu. Cirči ieradusies vēl viena šīs firmas karavāna. Rosās Amerikas pionieri.

Šodien ir mūsu Amerikā dibināto iestāžu diena. Dibinātāju diena. Raidām uz Ameriku, uz Muzeju un Skolu namu, savas domas un novēlējumus — šī ir svētku diena. Attālums it kā neeksistē. Klaiņojot pa šejienes plašumiem, mēs atceramies Misisipi un Misūri līdzenumus un Krievijas neaptverami plašās stepes. Pat par Belianhana karavānu priecājamies, jo tā jau ir kooperēšanās ar Āziju. Liekas, it kā abi kontinenti atcerētos, ka reiz bijuši vienoti un tikai kosmiskā katastrofa tos atdalījusi. Cik daudz mongoliskā ir pēdējo maiju un sarkanādaino indiāņu vaibstos! Cik līdzīgi ir Amerikas un Āzijas plašumi! Un tagad, atdzimšanas laikā, Āzija atceras savas senās saiknes. Sveiciens Amerikai!

25. martā

Parādīja vēl vienu naudaszīmju paveidu — kaut kāda taukaina lupatiņa un netīrs kaula gabaliņš. Tāds ir vietējās valūtas stāvoklis. Lana (vai sara, vai teza) līdzinās 400 dačanām. Bet Kašgaras lana līdzinās trim Urumči lanām, bet Urumči lana līdzinās trim Kuldžas lanām. Hotanas lana ir 800 dačanu. Teiksiet — gatavā blēņošanās! Piekrītu jums, bet šo muļķību dēļ cieš miljoniem cilvēku. Vai vienā provincē drīkst pastāvēt tik atšķirīgi naudas rēķini, samudžināti jo vairāk ar koka skaidu un lupatu naudaszīmēm? Tāpēc jābrīnās, kā Ķīnas valūta tomēr spēj noturēties tik augstu.

Nekur netrāpās senatnīgas lietas. Šķiet, virsējais, vieglāk pieejamais atradumu slānis jau izvests uz Eiropu, bet slēptākie, dziļākie senatnes liecinieki lai paliek pašai Āzijai. Valsts pašcieņa liek saprātīgi apieties ar savām patiesajām vērtībām. Pagaidām gan tautas vērtības savā labā izmanto ambani. Jangigisaras ambans (iecelts par Andižanas konsulu) nospēlēja kārtīs tūkstošiem lanu. Tagad steigšus nesamērīgi palielinājis nodokļus un nebrauc prom, lai stātos jaunajā amatā, kamēr nav dzēsis savu kāršu parādu.

Veicam vēl divpadsmit potajus pa sīku krūmāju klāto tuksnesi. Tiekam līdz Timai. No rīta vēl ir vēss, bet ap pusdienlaiku saule jau cepina. Karavānas sākušas iet naktī, kā to mēdz darīt vasarā. Atkal stāsti par Turfanas karstumu — tur vasarā plācenīšus cepot saulē uz akmeņiem. Saka: «Tur ir daudz pazemes avotu, un apvidū ir daudz pazemes eju. Šeit kādreiz vajājuši un spīdzinājuši svēto cilvēku, bet viņš paslēpies pazemes ejās un iznācis no turienes pēc sešu mēnešu gara ceļa.»

«Bet sendienās bijis tā. Devušies ļaudis meklēt Dievu, bet Barkulā dzīvojis valdnieks, kas uzskatījis sevi par Dievu. Sēž valdnieks un lasa grāmatu, bet kaķis pie viņa kājām tup un sveci tur. Tad nu ļaudis nolēmuši pārbaudīt, vai šis valdnieks patiešām ir Dievs. Ja palaidīs peli, redzēs, vai valdnieka viltīgais kaķis skries tai pakaļ. Ja valdnieks ir Dievs, tad viņa spēks arī kaķi noturēs uz vietas. Palaida peli, un valdnieka kaķis gan sveci nosvieda, gan pelei pakaļ aizlikās. Redzēja ļaudis, ka valdnieks nav Dievs.

Gāja viņi tālāk. Sastapa aitu ganu, kas iedeva ļaudīm maizīti un prasījās pulkā. Pieņēma viņu, bet savu suni gans atstāja, līdzi neņēma. Saka, dzīvnieks uzvedīs mums cilvēkus uz pēdām. Bet suns skrēja nopakaļ. Gans nepažēloja suni — nosita. Ka tikai varētu doties Dievu meklēt.

Un piegāja viņi pie kalnu spraugas, pie tādas kā alas. Kā alā iegāja, tā akmens durvis aizkrita ciet. Nevienam nav lemts redzēt, kas pie svētajiem ļaudīm notiek. Pēc kāda laika no turienes iznāca gans. Tika pēc kaut kā sūtīts. Aiziet uz pilsētu, grib bazārā maizi nopirkt, naudu dod. Bet ļaudis brīnās, no kurienes tāds milzis uzradies. Un naudu neņem. Jau divtūkstoš gadu tāda nauda neesot apgrozībā bijusi. Steidzās gans veicīgi atpakaļ uz kalnu. Bet tās puses valdnieks viņam pa pēdām, grib slēptajā vietā iekļūt. Bet svētajiem ļaudīm valdnieki acīmredzot nav vajadzīgi. Kā aizcirtās kalns, tā ne ar draudiem, ne lūgšanām to nevar atvērt. Atveda valdnieks visu savu karapulku. Lai kā arī nopūlējās, paši gan apkrita, bet kalnu neatvēra. Un valdnieka kaps atrodas pie šā kalna. Lūk, tādas lietas šeit notiek un tādas šeit ir pazemes ejas.»

Mūs jāšus panāk jauns bakša — gan pasakas viņš dzied, gan ticējumus zina, gan «velnus norāj». «Nodziedi, bakša, teiksmu par Šabistānu!» Nocēla viņš no pleciem garu stīgu gedžaku. Jāj un dzied. Tik skaisti skan stīgas. Aizmirsās irdenās smiltis un svelmīgā saule. Divas melodijas plūst. Te augšējā pastiprinās — gan lūdz, gan norāda; tad atkal iedunas zemākā melodija — apliecina, uzvaroši grandēdama.

Pēc tam bakša ķeras pie tamburīna un pieskandina tuksnesi mainīgiem ritmiem. Priecājamies, ka pēdējā dienā sārtu zemē mūs pavada dziesmas un sarta bakšas melodijas. Rīt jau būsim pie kalmiku ulusiem.

Pa kreisi, ziemeļu pusē, tuvāk panācies miglas tītais Tjanšans. Aiz tā mīt kalmiki. Pie pašas Timas paceļas liela, sena stūpa un celtņu drupas — budisma zīmes. Stāsta, ka kalns, kurā Būda tika iesvaidīts, bijis vienās ugunīs. Bet pēc Svētā lūgšanām sācis snigt sniegs un apdzēsis uguni, un tagad visapkārt šim kalnam plešas ledāji un sniegi, un pirms noteiktā laika šo kalnu nevar atrast.

Kluss, silts vakars. Gaišas pavasara debesis. Kaut izdotos, neiegriežoties Karašarā, nokļūt līdz kalmiku hana mītnei un no turienes, ejot no viena klostera uz otru un pa kalniem, nokļūt Urumči. Gaidām kalmikus. Tam ir liela nozīme.

26. martā

Jauka, skaidra diena. Vispirms no ziemeļpuses tuvojamies Tjanšana kalnu grēdai. Safīrs un ametists — tāds izskatās Tjanšans. Pēc tam šķērsojām smalki veidotu smilšakmens grēdu. Pakalna apakšā iemirdzējās zila kalnu upe. Ūdeņiem bagāta. Gājām gar upi. Ceļu aizšķērsoja slēgti vārti — muita, kalmiku zemes robeža. Sastapām pirmos kalmikus. Jurijs mēģināja ar viņiem sarunāties mongoļu mēlē — sapratās. Esam apmetušies langarā, netālu no Mengoisauras («tūkstoš drupu»). Ar drupām saistās leģenda par lamu, kas noteiktā vietā ieraudzījis gaismu. Rakuši un uzrakuši ūdeni, un tad parādījies ūdensgars.

Uzskata, ka šajās vietās atradies liels klosteris, kur glabājies Būdas kauss. Tas pats kauss, kas nozudis no Pešavaras un ko pieminēja Karašarā Fa Sjaņs.

Apmetamies pie upes akmensogļu iegulu tuvumā. Sī ir pirmā diena, kad nemanām putekļus, ir atkal skaidrais kalnu gaiss. Pirmais ziedošais koks. Uzsmaidījusi mums kalmiku zeme. Gluži vai apstaigājam tās robežas. Naktī ir pilnmēness. Aiz upes iedegas ganu ugunskuri.

Atceramies kalmiku tautas ilgas. Atceramies, ka Cunda mums pirmais pastāstīja par tainlamu. Tikai vēlāk pienāca ziņas par to, ko varētu veikt šis torgutu vadonis, ja spēs saņemt, kas viņam tiek sūtīts. Bet, ja nepieņems, tad — paliec sveika, Džungārija! Un uz ilgiem laikiem. Ko lai saka, ja kādam viss slīd no rokām laukā...

27. martā

Gājiens līdz Karašarai jeb Karašahrai, jeb Kara-čarai. Tālumā aizslīdēja kalni, uz dienvidiem aizsteidzās upe. Atkal putekļaina, kaila stepe. Atkal ceļa vietā — lauku taka. Zemes virskārtā daudz degakmens. Kalnos ir ogles. Putekļu virpuļos aizkļūstam līdz upei iepretim Karašarai. Pārceļamies ar primitīviem prāmjiem. Tādas pārceltuves bijušas uz sīkajām Volgas pietekām. Raibs pūlis, nastu blāķi, arbas, kamieļi, zirgi. Un pašā pilsētā atkal neatrodam neko budisku; vēl joprojām tikai sārti un ķīnieši. Kalmiku sejas var pamanīt reti. Viņi liekas saprātīgāki un izveicīgāki.

Mūs sagaida S., Belianhana pārstāvis. Viņš cildina kalmikus. Paredzama kalpu nomaiņa. Mūsu Gurbans, kura izskats katram varētu iedvest bijāšanu, kā izrādās, pats ir visai bailīgs. Bīstas no ķīniešiem un no kal-mikiem un trīc dēļ savām nelaimīgajām rūpijām. Sārti, kā šķiet, baidās no kalmikiem un mongoļiem, tos satrauc viņu kustīgums. Sārtu zaudējums karavānā būs jākompensē ar kalmikiem. Cik pamācoši ir vērot šo tautu, kas spējusi ierakstīt sevi vēstures lappusēs. Cik aizraujoši ir atkal doties kalnos, prom no smiltīm un putekļiem. Pat zirgi noskurinās, kad tuvojas dzidram ūdenim un kalniem. Ieraugot kalnus, mūsu tibetieši Cerings un Ramzana sāk aiz prieka lēkāt.

Pasmaidi, kalmiku zeme! Ir iecerētas svītas «Asur-gina» un «Orovani».

IX. KARAŠARA — DŽUNGĀRIJA (1926)

28. marta

«Karašara» tulkojumā nozīmē — «melnā pilsēta». Ķīnieši Urumči sauc par «sarkano templi» (Hun Mjao Dzi).

Šajos plašumos atrodas torgutu un hošutu zemes. Dīvains ir kalmiku liktenis. Šī tauta ir sašķelta pavisam nesaprotamā veidā. Ķīnas Siņdzjanā oļoti apmetušies Ilijas novadā, torguti — Karašarā, hošuti — Džungārijā, oirati — Mongolijā, damsoki — Tibetā. Kalmiku ulusi sastopami arī Kaukāzā, Altajā, Semirečjē, Astrahaņā, pie Donas, Orenburgas tuvumā. Pie svētā Sabūra kalna atrodas tas, kas saglabājies no kalmiku valdnieka Aju-šas pilsētas. Vientuļajās jurtās jaušamas pašapziņas mošanās pirmās pazīmes. Sentēvu pareģojumi vēsta, ka noteiktais laiks tuvojas.

Vārdu divcīņa starp sārtu beju un kalmiku. Sārts uzpūtīgi paziņo: «Jums nav Dieva». Kalmiks klusi atsaka: «Ja pie mums ierodas sārts, mēs viņu paēdinām un padzirdinām, un viņa zirgu pabarojam, un vēl ceļā līdzi iedodam. Bet, ja kalmiks aiziet pie sarta, viņu ar ēdamo neuzcienā un arī par tā zirgu neparūpējas. Spried pats, kura rīcība ir cildenāka?» Sārti nopulgo Būdas mācību un ņirgājas par budistu attēliem. Bet kalmiki saka: «Mēs cienām jūsu uzrakstus, bet attēlu jums nav, jo tad, kad tika doti pirmattēli, jūs bijāt pārāk tālu un nevarējāt tos iepazīt.»

Ar budistu grūti strīdēties. Tas, kas zina mācību, var tik daudz pastāstīt j>ar dzīves evolūciju; viņš pavēstīs par sūtņiem no Sambalas, kas apstaigā zemi, pieņēmuši dažādus veidolus, un palīdz ļaudīm; bez aizspriedumiem runās par jaunāko sociālajā kustībā, pieminot paša Gautamas novēlējumus. Ja no šiem vēstījumiem atsijā valodas un tēlu stilizācijas, tad iegūstam uz patiesi materiālistiskām zināšanām balstītu mācību, kas tālu apsteigusi savu laiku.

S. slavē kalmika dotā vārda noteiktību. «Nav vajadzīgi nekādi rakstiski nosacījumi un solījumi kā darījumos ar sārtiem, it īpaši bekiem un bajiem.»

Redzējām dažus skaistus Karašaras zirgus. Tieši tā šķirne, kas redzama senās Ķīnas miniatūrās un statuetēs. Daži zinātnieki uzskata, ka šie zirgi esot izmiruši, bet, lūk, tie ir mūsu acu priekšā — dūkanbēri un tvirti: citām valstīm būtu lietderīgi papētīt šīs šķirnes zirgus.

Rīt dosimies uz kalmiku hana mītni.

Vēl nav pienācis vakars, kad uzzinām par jaunu Siņdzjanas nelietību. Atbrauc uztrauktais S. un pavēsta, ka ambans aizliedzot doties pa īso kalnu taku un liekot turpināt ceļu pa smiltīm un Toksunas tveici, pa garo un nogurdinošo traktu. Atkal izsmiekls, atkal vardarbība, atkal ņirgāšanās par mākslinieku un cilvēku. Vai tiešām mēs nedrīkstam aplūkot klosterus? Vai tiešām māksliniekam jābrauc tikai pa smiltājiem? Steidzamies pie daotaja. Vecais it kā esot slims un nevarot mūs pieņemt. Viņa sekretārs kliedz no balkona, ka var braukt, ka ambans visu vajadzīgo nokārtošot. Braucam pie ambana. Viņa nav mājās. Viņa sekretārs skaidro, ka ambans bīstoties par mūsu drošību, jo kalnu ceļā esot dziļš sniegs. Paskaidrojam, ka nu jau sniega vairs nav, ka nav vajadzības iet pāri augstajam Tažedavanam, ka mēs dosimies pāri daudz zemākajam Sumunda-vanam.

Apsola, ka septiņos paziņošot atbildi. Protams, ne jau no baltā sniega mums jābaidās. Ķīnieši ir spējīgi sabojāt katru mūsu dienu, spējīgi katru dienu pārvērst par cietumu un mocībām. Gaidām vakaru un tomēr gatavojamies prombraukšanai. Atnāca torguti, viņi atgriezušies no Kobdo.

Atnāca hošutu lama. Lūdz izdziedināt acis. Atnesa vērtīgus stāstus. Ne jau pasakas, bet faktus pavēstīja. Fakti ir vajadzīgi. Lama no Uļasutajas uzrakstījis grāmatu par Sambalas laika iestāšanos.

Vakarā saņēmām atbildi. To atveda daotaja brāļadēls, pastmeistars. Protams, atbilde ir negatīva. Neraugoties uz tveici, sutoņu un putekļiem, mums jābrauc pa garo ceļu caur svelmīgo Toksunu. H. I. paziņo, ka viņa nomiršot no karstuma, bet ķīnieši smaida un pavēsta, ka viņu gubernatoram sirds esot maziņa.

Rakstām telegrammu ģenerālgubernatoram:

«Esiet tik laipns un norādiet Karašaras maģistrātam, lai atļauj Rēriha ekspedīcijai doties uz Urumči pa kalnu ceļu. H. I. Rērihas veselības stāvoklis neļauj turpināt garo ceļu pa tveicīgo smilšu tuksnesi. Pa kalnu ceļu daudz ātrāk iespējams sasniegt Urumči.»

Gaidot atbildi, mēs dosimies uz torgutu hana apmetni un uz Sarsjumē klosteri.

Ir pretīga šī uzraudzība un vardarbība. Kāda te var būt strādāšana, ja visu nosaka ambana pavēle un ja ģenerālgubernatora «sirds ir maziņa». Noskaņojums sabojāts, atkal esam iesprostoti kaut kādā Ķīnas viduslaiku moku kambarī.

29. martā

Cēlāmies reizē ar ausmu. Mūsu ļaudis steidzās doties ceļā pēc iespējas agrāk, lai ķīnieši nepaspētu izgudrot jaunus šķēršļus. Tālu mūs pavada S. Platmaļu cepurē un vecā, dzeltenā frencī braši sēž aidiniekam mugurā. Gluži kā ieradies no Jaunmeksikas rančo. Virzāmies pa dzelteno stepi. Zāle ir gara. Saule svilina. Ziemeļos tikko samanāms kalnu siluets. Vientuļas, pelēkas jurtas. Kamieļu ganāmpulki. Jātnieki apaļajās tibetiešu cepurītēs. Pēc deviņiem potajiem nokļūstam pie apmetnes. Bazārs tīrāks nekā sārtu pilsētās. Baltās celtnes mirdz saulē. Mūri, pagalmi, ejas — viss veidots vērienīgi. Cauri plašam pagalmam mūs aizved uz lielu istabu. Baltas sienas, tumšas ķīniešu mēbeles, lāčādas. Dzeram tēju. Atnes hēgena - reģenta (hans vēl mazgadīgs) vizītkartiņu — Dobu Duncorins Cunbols. Tas ir tas pats Sengenlamas jauniemiesojums, par ko stāstīts Sikimas piezīmēs. Rīt viņu redzēsim. Apmetīsimies aiz apmetnes klajā laukā, kalnu tuvumā — lieliska sajūta.

Atnāk kalmiki, aprunājas ar mūsu lamu. Kalmiki jautā, vai mums nav magnēta gabalu. Iztaujā par Tibe-tu, par Mongoliju, ir uzmanīgi, piesardzīgi, kamēr līdz galam neizpēta, kas mēs tādi. Sievietēm ir skaisti, labi pašūti tērpi. Aiz sienas pūš kara taurē — tie ir tainlamas, hēgena - pavaldoņa kazaki. Viņam ir divsimt kalmiku jātnieku, kas apmācīti atbilstoši kazaku kaujas ierindai.

30. martā

Skaidrs rīts. Violeti kalni. Būs karsts. Kalnu un celtņu stingrās līnijas nedaudz atgādina Ladaku. Varētu priecāties, bet atkal uzrodas ķīniešu draņķība konvoja karavīra izskatā ar nekaunīgu paziņojumu — mums te nevajagot ilgi uzkavēties un dutu pavēli labāk esot gaidīt Karašarā, tas nozīmē — samēsloto lauku smirdoņā, putekļos un sutoņā. Patiešām, var nosmakt no visiem šiem ķīniešu priekšlikumiem. Tagad jau aizrādīs pat konvoja karavīri. Būtu labāk apsargājuši mūsu arestētos ieročus, kas pamesti bez uzraudzības lauka vidū. Desmitos dodamies pie tainlamas. Laipns neliela auguma cilvēks. Priecīgs, ka runājam krieviski, — viņš zinot dažus krievu vārdus. Lai gan kā parasti tainlamas seja šķiet neizdibināma, bet, dzirdot stāstījumu par Sikimas un Mazās Tibetas tempļiem, viņš atdzīvojas un novēl mums veiksmi. Vēstis uzklausa, kājās stāvot. Bet bailes no ķīniešiem stindzina tainlamas mēli. Murmina: «Kad pienāks laiks...» Bet laiks taču ir pienācis! Katrs pats savu dzīvi veido...

Kņaza nams ir balts, tīrs, plašs. Pagalmos slienas jurtas ar zeltītiem kupoliem. Robaini mūri. Karogi. Sejas gan smaidīgas, gan drūmas. Nojaušams, cik liels ir Siņdzjanas spiediens. Kalmiku daļējo neatkarību apvijis Siņdzjanas drakons. Bet kalni un baltās sienas izstaro prieku.

Bez ķīniešu nejaucībām nepaiet ne trīs stundas. Nāk vesels hēgena - pavaldoņa «ministru» un vecāko pulks divu ķīniešu karavīru pavadībā. Redzat, Karaša-ras ambans liekot mums nekavējoties atgriezties Kara-šarā. Tas viss tiek gari un neapstrīdami pavēstīts, bet rakstu gala nav nekāda. Mēs sakām, ka paši ilgojamies pēc iespējas ātrāk tikt projām no Siņdzjanas un gaidām dutu atļauju to darīt. Un atkal nīkstam bezdarbībā, gaidām telegrammu no Urumči un nebūt neesam pārliecināti, ka mūsu telegramma tika nosūtīta. Strādāt nevar, jo tāpat jau izraisām aizdomas un mūs izseko. Tanī pašā laikā karavīrs aiziet uz bazāru un savu šauteni uztic Suleimanam. Tātad karavīra ierocis tiek uzticēts mūsu zirgu puisim, bet mūsu ieroči tiek pamesti aizzīmogoti lauka vidū. Kur te loģika, kur prāts?

Pēc trijiem sākās smilšu vētra. Kalni pagaisa skatam.

Draugi, jums šķitīs, ka es pārspīlēju. Es priecātos, ja varētu kaut ko mīkstināt, bet notiekošais ir tik bezjēdzīgs. Atkal ieradās kalmiku pūlis kopā ar ķīniešu karavīriem. Pieprasīja, lai mēs pēc Karašaras daotaja rīkojuma nekavējoties pamestu apmetni. Trokšņoja, draudēja. Tātad ne strādāt, ne apmeklēt Sarsjumē nevarēsim. Zudis ekspedīcijas mērķis. Atliek vienīgi ilgoties ātrāk atstāt Ķīnas teritoriju. Pēc divām stundām dodamies pieprasīt gan mūsu pases, gan rakstisku paskaidrojumu par mūsu izraidīšanas iemesliem. Pases izsniedz, arī oficiālu vēstuli, kurā rakstīts, ka esam izraidīti pēc Karašaras daotaja pieprasījuma, jo tiekam apsūdzēti karšu uzņemšanā. Dod pat arbas, lai tikai mēs ātrāk aizbrauktu. Stāstu, ka man ir 52 gadi, ka esmu ar godu sagaidīts divdesmit trijās zemēs un ka pirmo reizi dzīvē tieku izraidīts, turklāt no daļēji neatkarīgās torgutu teritorijas. Kāda te neatkarība, tā ir gatavā verdzība. Pazemojoša verdzība: par spīti visām Austrumu ierašām — padzīt, viesi! Un kurp lai mēs dodamies? Uz svelmīgo Toksunu? Un vai to izturēs H.

I.? Tieši karstumu viņas sirds nevar panest. Kur gan ir tuvākā stacija? Jāglābjas no ķīniešu mocītājiem!

Kalnos vētra.

31. martā

Gulējām slikti. Piecēlāmies pirms rītausmas. Dodos ārā pirmsausmas miglā. Pretim nāk mūsu lama. Uztraucies: «Tūlīt pat jādodas prom. Mūs grib arestēt.» — «Kas to teica?» — «Naktī atnāca paziņa Tibetas lama un sacīja, ka jau vakar kalmiku vecākie gribējuši mūs visus sasiet, tikai baidījušies no revolveriem.» — «Ņemiet Ollu un kirgīzu sev līdzi. Aulekšojiet pa stepi uz Karašaru. Tur jūs atradīsim.»

Pēc piecām minūtēm lama un kirgīzs jau aizauļoja stepē. Pa to laiku piebrauca arbas. Steigā sakravājāmies. Ķīniešu iebiedētais hēgens - pavaldonis pat neatnāca atvadīties. Viņš taču esot ne vienreiz vien Urumči aizturēts un ir iebaidīts līdz nāvei. Lai arī viņš nav nekāds drošsirdis, tomēr nedrīkst tā vienkārši, izdabājot ķīniešiem, padzīt viesus. Kaut kādi jātnieki šaudās mūsu tuvumā, novēro. Atkal braucam pa to pašu stepi. Bet Karašara mūsu acīs nu tiešām tapusi par melno pilsētu. Karašaras varasvīri mums neļāva apskatīt budistu tempļus, piespieda divpadsmit dienas vilkties pa karstajām smiltīm un aizliedza tuvoties iemīļotajiem kalniem. Karašaras varasvīri pēc dutu pavēles atkal mūs pārvērta vajātos trimdiniekos. Toties mēs zinām, ka nabaga hēgenu ielenkuši ķīniešu spiegi un ka zem kalmika kaftāna bieži vien slēpjas ķīnieša būtība. Iebraucam tai pašā samēslotajā dārzā. No vārtiem mums uzsauc «kapr» (tas ir, «netīrais» — musulmaņu apsveikums). Suns metas apvainotājam virsū ar pletni. Parasts kautiņš. Sārts laižas prom. Tūlīt pat braucam pie ambana un pa ceļam paķeram līdzi pastmeistaru, kas prot angliski. Ambans paziņo, ka saskaņā ar dutu telegrammu mums jābraucot pa garo smilšu ceļu, lai arī tas būtu bīstami H. I. veselībai. Protams, esam jau dzirdējuši, ka dutu ir «maziņa sirds», tomēr šī cietsirdība satriec. Ambans nenoliedz, ka licis mums atgriezties un aizliedzis apmeklēt budistu tempļus. Sakām, ka tādā gadījumā mums Ķīnā nav ko darīt, un lūdzam izsniegt rakstisku apliecinājumu par šiem aizliegumiem, lai varētu to nosūtīt uz Ameriku. Ambans minstinās, aizbildinās, ka nepieciešams apspriesties ar daotaju. Vēl lieku reizi pārliecināmies, ka mums ir aizliegts apmeklēt tempļus un gleznot kalnus un ka ceļa saīsināšanai mūs sūta pa visgarāko ceļu. Kur gan esi, Konfūcij? Kur tavs taisnīgums un tālredzība?

Sākas garlaicīgā tirgošanās dēļ arbām. Pieprasa par braucienu līdz Urumči 180 lanu, kaut gan cena nav augstāka par 90 vai 100 lanām. Diena tā arī noslēdzas ar dažādiem «draudzības apliecinājumiem».

Kalmiku zeme uzsmaidīja tikai pa gabalu, bet tuvumā tās vaibsti pārvērtās Siņdzjanas grimasē. Atceramies Sikimas sirsnīgo noskaņu, atceramies Himalaju diženumu. Ne velti sirds sažņaudzās, kad nokāpām no Karakoruma augstumiem pretī Takla Makanam. Kir-gīzs stāsta, kā torgutu vecākie apspriedušies pēc ambana vēstules saņemšanas: «Vai nederētu viņus sasiet?!

Mūsu ir daudz, bet viņi — tikai trīs...» Kirgīzs Saļims ir sašutis par hēgena rīcību: «Tas nav nekāds kņazs, kas netur doto vārdu. Nekad viņš vairāk nebūs burkāns.» Un atkal redzam tautas līdzjūtību un vecāko un beku ļaunprātības. Lama ir sašutis par kalmiku uzvedību. Tas viss ir pamācoši! Iepriekšējais kalmiku hans ticis noindēts. Saprātīgākais padomnieks — nosists. Tālu vēl torgutu vecākajiem līdz atmodas brīdim.

1. aprīli

Dažādi nostāsti par kalmikiem. Nelaiķis kalmiku hans spiediena vai iespaidošanas rezultātā esot svarīgas pilnvaras nodevis ķīnietim. Ķīnietis steidzīgi devies uz Urumči, lai noformētu un apstiprinātu saņemtās pilnvaras. Kalmiki kalnos viņu panākuši un iznīcinājuši līdz ar visu eskortu, ne pēdu neesot palicis. Savu hanu kalmiki pēc tam noindējuši. Mantinieka nepilngadības dēļ par reģentu kļuvis hana brālis tainlama. Sā gada jūnijā tainlama nodošot valsts zīmogu — tamgu — jaunajam hanam, bet pats kā garīga persona došoties uz Sarsjumē klosteri. Diez vai ilgi valdīs divpadsmitgadīgais hans? Tainlama kritis dutu nežēlastībā pēc tam, kad atteicies laist savus karavīrus Kašgaras ditaja noslepkavošanas ekspedīcijā. Drūmo viduslaiku tikumi.

Kalmiku labklājība krītas, jo nodokļi ir lieli. Bez Ķīnas nodokļiem viņi vēl maksā arī vietējos nodokļus. Tautai klājas smagi. Vienkāršo ļaužu ganāmpulki kļūst retāki. Bet, lūk, Siņdzjanas garā noskaņotie vecākie jau aizgājuši tiktāl, ka taisījās sasiet amerikāņu ekspedīciju. Hotanā mūs draudēja izsūtīt, bet Kašgarā šos draudus īstenoja. Cerēsim, ka laika apstākļi nebūs tik asinskāri kā Urumči dutu un nenosmacēs H. I. Sis pavaldonis sūta savu rīkojumu krājumus britu konsulam un Britu muzejam; ne jau nedzīvās rīkojumu lapas, bet rīcība veido patieso Siņdzjanas pavaldoņa tēlu. Ne velti labākie ķīnieši dēvē Siņdzjanas valdību par «Siņdzjanas kompāniju». Kamēr jūs to visu neieraudzīsiet savām acīm, jūs nespēsiet noticēt tādai mežonībai. Protams, dutu ir vecs, drīz nomirs un diez vai paņems līdzi kapā salaupīto mantu, bet kas uzņemsies iztīrīt šos Augeja staļļus?

Patiešām — es labāk gribētu gleznot, nevis aprakstīt šīs ļaunās, necilvēcīgās bezjēdzības. Bet acīmredzot tā vajag. Acīmredzot kādam tas ir izdevīgi. Amerika gaida manas budismam veltītās gleznas, tad nu lai Ķīnas valdība izskaidro, kādēļ mūs neielaiž klosteros. Sikimā mūs sagaidīja ar tauru skaņām un karogiem, ķīniešu zemē — ar virvēm. Protams, Karašaras ambans nekādu vēstuli man neiedeva. Nevajag arī. Mums ir apzīmogota kalmiku hana vēstule, un tajā norādīta Ķīnas varasvīru pavēle. Ātrāk prom no Ķīnas grimases! Mūs gaida Japānas salas, mūs gaida sen ilgotās Lieldienu salas ar noslēpumainajiem akmens milžiem.

Karavīrus šodien vispār neatsūtīja, tā nu mūsu arestētie ieroči paši sevi sargā. Vakarā — skumjā atvadīšanās no trīs zirgu puišiem, kas dodas uz Ladaku. Jaunais tibetietis Cerings grib palikt pie mums. Viņš nemīl pamāti un saka, ka tēvs kļuvis viņam svešs, viņš grib tālu doties mums līdzi. Jaunā sirds klauvē pie jaunu iespēju lodziņa. Kā lai atstājam viņu?

2. aprīlī

Rīts sākās ar Ceringa drāmu. Ladakieti, viņa tēvu, samusinājuši ļaunie zirgu puiši, un tas aizliedzis dēlam doties kopā ar mums. Citādi, saka, salauzīšu tev rokas un kājas. Vajadzēja redzēt Ceringa asaras! Ar kādām tiesībām cilvēki iznīcina otra laimi? Jo savā jūtu uzplūdā jauneklis tiecās pēc gaismas. Tagad Ceringam atkal nāksies bezjēdzīgi soļot kopā ar ēzeļiem pa smiltājiem, kalpojot tumsonībai. Nabaga zēns! Dažubrīd liekas, ka viņš aizbēgs. Jā, tas būs grūti, jo viņu uzmanīs ļaun-pilnais vecis un ne mazāk nenovīdīgie zirgu puiši.

No septiņiem rītā noņemamies ar arbām un karavānu. Rakstām noteikumus. Saceļam troksni nekam nederīgo zirgu un atsūtīto karavīru dēļ. Neciešams gausums. Krievs vai amerikānis no tādas lēnības sajuktu prātā. Kad beidzot šī tauta modīsies?

Pa ceļam pienāk interesantas ziņas. Ķīnieši baku poti ņem nevis no teļiem, bet no cilvēkiem un tādējādi inficē ar sifilisu un citām nejaukām kaitēm.

Mongoļi ieņēmuši robežu no Sarsjumē un simts verstu attālumā no Gučenas, tas ir, mongoļi atrodas trīssimt verstu attālumā no Urumči, no ģenerālgubernatora rezidences. Ja ieņemtu līniju no Kuldžas līdz Gučenai, tad dutu nokļūtu «maisā». Starp citu, bēdīgi slavenais dutu ir uzcēlis Urumči sev pieminekli. Vai tie nebūs mongoļi, kas to novāks?

Noejam tikai četrus potajus. Nav kalnu, nav klosteru, nav Maitrejas — ap mums atkal ir vienīgi dzeltena stepe. Ar kādām tiesībām ķīnieši liedz mums ieraudzīt skaistumu? Triju zirgu puišu aiziešana ir atdzīvinājusi karavānu. Ļaudis diezin kādēļ ir priecīgi. Ramzana gaida Ceringu un apgalvo, ka viņš šodien vai rīt būšot klāt. Tas būtu tibetiešu garā!

3. aprīli

Salta nakts un karsts dienas vidus. Dzeltena stepe. Putekļains, akmeņains ceļš. Ziemeļu pusē — miglā tīta kalnu grēda. Tiekam līdz Ušaktalai — netīram miestiņam. Atkal jāmitinās blakus laidariem. Pieticīgi gan ir visi šie daotaji, ditaji, ambani, tulini, kas no gada gadā nakšņo vienās un tais pašās netīrajās iebraucamajās vietās. No šā miestiņa uz Urumči ved hošutu ceļš. Pa šo ceļu Urumči var sasniegt četrās dienās, bet mums pēc ģenerālgubernatora pavēles būs jāvelkas pa garo, putekļaino, karsto, neglīto ceļu veselas astoņas dienas. Tāda ir ķīniešu cietsirdība — piespiest ceļiniekus iet pa putekļiem un tveici, labi zinot, ka turpat blakus ir īsais ceļš, kas paver skatam kalnu skaistumu. Ne jau velti mūsu sastaptie daotaji un ambani nespēja nosaukt nevienu ievērojamu mūslaiku ķīniešu mākslinieku vai zinātnieku.

Iedomājieties mūsu izjūtas: redzēt aizu, caur kuru ved īsākais ceļš, bet pašiem līst karstajos putekļu mākoņos.

Variants leģendai par Turfanu. «No alas iznāca garš cilvēks un devās uz bazāru kaut ko nopirkt. Par pirkumu piedāvāja tūkstoš gadus vecas zelta monētas. Pēc tam cilvēks iegāja tai pašā alā un pazuda. Bet pie ieejas stāv akmens suns. Suns gribējis pakaļ cilvēkam ielekt alā un pārvērties akmenī.»

Ušaktala ir hošutu zirgu centrs. Tie ir lielāki nekā torgutu zirgi. Potaju aiz Ušaktalas ir Andižanas un Ferganas iekarošanas laiku nocietinājumu pēdas. Daudz odu. Meža zosis.

4. aprīli

«Vecais hans nolēmis nodot dēliem tamgas (zīmogus), lai viņi valdītu pār hošuniem. Bija zelta, sudraba, vara tamgas, bet viena — no koka. Hana sieva saka savam mīļajam dēlam: «Paņem, dēliņ, koka tamgu, neņem zelta.» Hani paņēma tamgas. Un teica vecais hans: «Debesis radīja ūdeni. Pārbaudīsim tamgas ar ūdeni. Kura tamga būs augstāk, tā augstāk arī paliks.» Un palika ūdenī augstāk koka tamga, bet tās no zelta un sudraba nogrima.»

Pie Melnās Irtišas ir daudz zelta meklētāju. Desmitiem tūkstošu. Zelts ir tikai divas četvertes zem zemes. Dutu sūtījis karavīru vienības pārtvert zelta meklētājus, bet, nokļuvuši līdz zeltam, karavīri pazuduši.

Diena šodien ir burvīga. Visās pusēs redzami kalni: zili, safīra tonī, violeti, dzelteni, sarkanbrūni. Pelēkas debesis un pērļainas tāles. Gar platās straumes gultni aizejam līdz Karakizilam, tas ir, «melni sarkanajam».

Nosaukums ļoti atbilstošs, jo klintis ir no melnā un sarkanā lielgraudainā granīta. Tuksneša klusums. Nesalīdzināmi labāki par pilsētām un netīrajiem bazāriem ir šie vientulīgie langari.

Padomājiet tikai: mēs būtu varējuši četras dienas iet pa vientulīgiem kalniem, tālo sniegu ielenkti. Šodien pamanījām pirmos sīkos skuju kokus. Pa visu dienu septiņdesmit četru verstu garajā ceļā tikai viens nabadzīgs langars ar nelāgu aku «simts aršinu» dziļumā. Pa visu dienu — tikai divas izkāmējušu ēzeļu karavānas. It kā mēs ietu nevis pa lielo Ķīnas ceļu, bet pa neiestaigātu jaunatklātas zemes taku. Kalnos rēgojas melnie degakmens un ogļu veidojumu slāņi. Un tuksnesis ir pamiris, gaidot nākamības soļus.

5. aprīli

Ar cirikiem gatavā nelaime. Ieveļas arbā un guļ nost, kur nu mūsu, pat savus ieročus nesargā. Naktī kāda garāmbraucoša ambana ļaudis gribēja aizdzīt no langara mūsu zirgus.

Bet kalni ir tik skaisti! Kā izlieti no tumšas bronzas, ar zaļiem un sarkaniem lāsumiem. Aiz kalniem — atkal tuksnesis tumšām oļu nogāzēm, nosētām ar gaišdzelteniem krūmiņiem. Raibais Āzijas tepiķis.

Dienā ir karsts. Izturēt palīdz austrumu vējš. Nogājām deviņus potajus līdz nožēlojamam miestiņam Ku-mišai. Tāds izlaupīts, sapluinīts ciemats. Divi sadauzīti, neapdzīvojami langari. Jā, kādreiz šeit kaut kas ir bijis. H. I. jautā: «Bet uz šejieni taču brauc daotaji un amba-ni? Vai tiešām viņi apmetas šajā netīrībā?» Suleimans smejas: «Kas tad viņiem, šiem ambaniem? Bijusi tik opija pīpe un sievišķis! Jebkuros netīrumos izvāļāsies!» Redzams, ne visai tur cieņā varasvīrus. No ceļiniekiem, kas nāk no Hotanas, dzirdam neskaidras baumas par daotaja Ma gāšanu.

Barhani pieklusuši. Kalni ieslīguši gaišzilā dūmakā. Nāk prātā tipisks gadījums. Ceļinieki, kas dodas no

Ķīnas uz Tibetu, stāsta, ka reiz uz robežas pārbaudīt tikusi norīkota aukle ar mazuli. Izrādījies, ka robež-kalpotājs sasmēķējies opiju, sieva bijusi aizņemta saimniecībā, un auklei nācies pildīt muitas sardzesvīra pienākumus. Tas bijis aprakstīts Sanhajas avīzēs.

Pērnajā gadā kalmiku svētceļniekiem neesot atļāvuši doties uz Tibetas svētvietām. Ļoti daudznozīmīgs aizliegums.

Šodien jau sākas Ķīnas mocības — iestājies karstums, no kura mēs būtu izvairījušies, iedami pa hošutu kalnu ceļu. Šogad ir ļoti agrs pavasaris. Runā, ka Urumči sniegs jau nokusis. Vakarā sarājam Sulei-manu — pasācis dancināt pletni pa ļaužu mugurām. Viņš jūtas pārsteigts: «Kā tad citādāk lai tiek galā ar dunganu vai ķīnieti? Runāšana te ir veltīga lieta, kaut ko var panākt tikai ar spēku. Re, kādēļ vakar dungans mafakešs tik ātri brauca? Tādēļ, ka no rīta bija krietni iedunkāts. Bet šodien, liekas, ieradīsies vēlu.» Tā šeit dzīvo — vesela ļaunuma ķēde.

6. aprīli

Karsta diena. Iesākumā — daudzu pauguru un klinšu ieskauts tuksnesis. Pēc astoņiem potajiem nokļuvām skaistā aizā. Pa to gājām kādus septiņus po-tajus. Zilganmelnas un bronzas krāsas klintis, visas vienās plaisās. Ūdens — ne pilītes. Pa ceļam — sagrauti langari. Tiesa, ūdens pazudis un iemītnieki bijuši spiesti pārvietoties uz citurieni. Pa visu dienu sastapām tikai vienu ēzeļu karavānu un divus jātniekus. Vislielākais ceļš īstenībā ir akmeņains tuksnesis. No septiņiem rītā līdz puspieciem nemana nekādas dzīvības zīmes. Ja būtu gājuši pa kalniem, tad rīt jau mēs ierastos Urumči. Nakšņojam Argaibulakā — vientuļā langarā bronzas krāsas kalnu vidū. Stāsta, ka arī šeit bijušas cīņas ar Andižanu. Augstu smilšakmens klintī vīd ala. Visas pieejas tai ir aizgruvušas.

7. aprīli

Ģenerālgubernatora necilvēcības dēļ mēs ejam pa karstu aizu. Dažādi smilšakmens veidojumi; tomēr Ladakā šie veidojumi bija skaistāki. Smilšu vidū pēkšņi koši zaļš zāles puduris. Tātad no klints negaidīti izlauzies dzirkstoša ūdens avotiņš un ietecējis smiltīs. Protams, dārgo veldzi varētu viegli ievirzīt izveidotā gultnē, viegli varētu savest kārtībā akmeņaino ceļu, bet apkārtnes pilnveidošana, saprotams, neietilpst ķīniešu administrācijas plānos. Pēc nelielas kalnu pārejas ieejam svelmīgā līdzenumā. H. I., no karstuma smokot, saka: «Tas jau nav gubernators, bet vecs briesmonis.» Patiešām — piespiest ārzemniekus veltīgi četras dienas vilkties pa svelmīgu ceļu ir bezjēdzīgi un necilvēcīgi. Gluži kā pateikt amerikāņiem: «No Ņujorkas uz Čikāgu jūs varat braukt tikai caur Jaunorleānu.» Smilšu ieskauta, pienainā miglā zilgmo Toksuna. Tikai dienas gājiena attālumā atrodas Turfana, un no tās deviņsimt pēdu dziļās bedres dveš svelme. Viegli iedomāties, ka vasarās Turfanā pat vietējie mirst no karstuma.

Toksunā visi koki jau ir koši zaļi. Sējumi spēcīgi sazēluši. Apstājamies pie upes, kas plūst, sadalījusies daudzās attekās. Kaut tikai atkal neizceltos kautiņš! Rītausma iesākās ar bezjēdzīgu izkaušanos. Suleimans piekāva Suņu, tas atskrēja pie mums vienās asinīs. Ātrāk jātiek vaļā no Suleimana. Uz šo lopu neiedarbojas nekāda pārliecināšana, un Suņu viņš vajā galvenokārt tādēļ, ka tas nezog. Un būtībā visos kautiņos vainojams dutu, kas arestējis mūsu ieročus un vadā tos aizzīmotus visas provinces acu priekšā. Ja mūsu rīcībā būtu revolveri, mainītos arī ļaužu attieksme. Karsti, pat piecos karstums nemazinās. Arī nakts neienes teltīs vēsumu.

Vakarpusē pie upes atved zirgus. Ved mums garām. Vai nenopirksim? Maksā no trīssimt līdz tūkstoš lanām. Skaists loss zirgs. Pār muguru melna josla. Galvu izslējis kā zebra vai kulans. Vai tikai Karašaras zirgi nav zirga krustojums ar kulanu?

Vakara krēslā ierodas dungans — ķīniešu dakteris. Runā krieviski. Kādēļ? Izrādās, viņa sieva ir krieviete — Semirečjes kazaciete. Te jau viņa nāk, tērpusies sārtās biksēs un jakā, līdzi melnīgsnēja meitenīte. Un zem Toksunas zvaigznēm skan klusas žēlabas par dzīvi. Trīspadsmit gadu vecumā radi viņu pārdevuši dunga-niem. Bēgusi. Tad sākusies revolūcija. Radi pazuduši. Iestājies bads. Un nu kazaciete ir ķīniešu tērpā. «Man skumīgi. Nav par ko ar viņiem runāt. Tāda netīrība. Tagad atkal tiecamies uz Krieviju. Mans vīrs grib tur dzīvot. Nopirku sev meitenīti — sartieti. Samaksāju par viņu divpadsmit lanas. No auduma pagatavoju kaut ko līdzīgu teltij, novietoju istabā — lai apslēptu viņu netīrību. Urumči daudzas mūsu kazacietes trūkuma dēļ izgāja par sievām pie ķīniešiem. Gan izglītotās, gan labas šuvējas apprecējās ar dunganiem.

Šeit ir daudz skorpionu. Piesargieties naktī! Turfana un Toksuna ir slavenas ar skorpioniem. Viens maziņš man reiz iekoda — trīs stundas vaimanāju. Pēc tam man nosēja pirkstu ar virvi un pielika opiju. Esiet uzmanīgi!»

Un kazaciete - dunganiete aiziet miglā kopā ar sev svešo vīru un nopirkto meitenīti. Meitenīti nosaukusi par Jevdokiju. Tātad dutu mūs nosūtījis ne tikai uz svelmes pekli, bet ari uz skorpionu pilsētu.

Naktī ir karsts. Bez mitas čirkst cikādes. Jurijs pārsteigts, ka vēl joprojām tirgojas ar cilvēkiem. Turklāt atklāti un lietišķi. Varbūt rīkojumu kopojumā, ko dutu uzdāvājis Britu muzejam, ir šis «brīnišķais» rīkojums par cilvēku pārdošanu?

8. aprīlī

Ģenerālgubernatora necilvēcības dēļ aizvadījām nejēdzīgu dienu. Vilkāmies pa svelmīgu akmeņainu tuksnesi. Pie horizonta virmoja sakarsētais gaiss. Uzbāzīgi tālumā vīdēja neesošie ezeri, mirāžas izgaisa un pārvērtās pelēkā, nežēlīgā līdzenumā. Svelmē izgaisa arī tālie kalni. Padomājiet tikai — šodien mēs jau būtu Urumči. Jau lasītu vēstis no Amerikas. Un briesmoņa stūrgalvības dēļ vēl trīs dienas mēs mīņāsimies pa bezjēdzīgu pakalnu... Apmetīsimies Pašasaiganas lan-garā.

Ceļā nodomāju: eiropieši rīkojas nepareizi, iznīcinot monumentālās Tuvo un Tālo Austrumu koncepcijas. Mēs redzējām izlaupītās un izpostītās alas. Bet, kad būs pienācis Āzijas atdzimšanas laiks, vai tā nejautās: «Kas izlaupīja mūsu dārgumus, ko veidojusi senču daiļrade?» Vai labāk nevajadzēja zinātnes vārdā izpētīt šos. pieminekļus, rūpīgi tos uzturēt kārtībā un radīt īsteni gādīgu aizsardzību? Tā vietā fresku fragmenti, kas pārvesti uz Deli, iet bojā Indijas klimatā. Berlīnē žurkas sagrauza veselas kastes ar freskām. Dažos muzejos sablīvētas monumentālu veidojumu daļas, izkropļojot to pirmatnējo nozīmi un jēgu. Pareizi dara mūsu draugs Pellio, pētot un apcerot, nevis postot monumentālās būves. Lai atsevišķi mākslas priekšmeti brīvi ceļo pa mūsu planētu, bet pamatīgi pārdomātās celtņu kompozīcijas nedrīkst sabojāt.

Hotanā mēs redzējām fresku daļas no tempļiem, kurus pētījis Steins, bet pārējos fresku fragmentus viņš aizvedis uz Londonu un Deli. Bodhisatvas galva — Londonā, bet viņa apgleznotie zābaki — Hotanā. Kur gan te objektīvā zinātne, kas visupirms atsvaidzina un aizsargā? Kā reaģētu zinātnes pasaule, ja Gocolli un Mantenjas freskas būtu tikpat «zinātniski» sadalītas dažādām valstīm? Drīz visai pasaulei pāri lidos ātrie dzelzs putni. Visi attālumi kļūs pārvarami, un ne jau sapluinīti skeleti, bet gan augstas daiļrades liecinieki jāredz spārnotajiem viesiem.

Šodien redzējām tikai vienu niecīgu ēzeļu karavānu un vienu jātnieku. Lielā ceļa sastingušais klusums pienācīgi atspoguļo mūslaiku Ķīnas pamirumu. Atnāks jaunatne, un uzziedēs tuksneši.

Jahtanos ir izkusušas sveces; dzeltenā saule noriet aiz dzintarkrāsas kalna. Rīt jābūt vēsākai dienai — aiz kalniem nokļūsim Altaja klimata pirmajā zonā.

9. aprīli

Ejam pa Tjanšana Debesu kalnu pēdējiem atzarojumiem. Šķērsojam ceļu, kas ved uz Turfanu. Krustojumā — veca ķīniešu stēla — plāksne ar padzisušiem uzrakstiem un ornamentiem. Sen, pirms gadu simteņiem, kāds ir rūpējies par ceļa zīmju redzamību. Tālāk mūsu ceļš sazarojas. Viens ved pāri kalnu pārejām, otrs — gar .upi, ar piecpadsmit pārcelšanās vietām pāri ūdenim. Mūsu ļaudis ilgi — gluži kā valstiski svarīgu lietu — apspriež, kurā virzienā doties. Padome nolemj: mums jāiet pa pārejām. Gatavošanās ir tik nopietna, ka šķiet — pārgājiens būs grūts. Tomēr baiļošanās bijusi veltīga. Abas kalnu pārejas ir ļoti viegli pārvaramas un nekādā ziņā nav pielīdzināmas Ladakai vai Karako-rumam. Nokāpjam no kalniem pie nelielas upes. Redzam veca forta drupas. Uz zilganmelnā kalnu fona negaidīti gaiša vīd smilšakmens virsotne. Mums saka: «Tur mīt svētais cilvēks. Agrāk viņš rādījās ļaudīs, bet tagad neviens to nav redzējis. Zinām, ka viņš tur dzīvo. Un esot tur arī baznīciņa, tikai durvju nemanot.» Tā raisās leģenda.

Ejam pa ciņainu lauku ceļu, un neviens neticētu, ka šī taka ir artērija, kas savieno veselu apgabalu ar metropoli. Briesmīgi un savādi noskatīties, ka vesela valsts ieslīgusi tādā mežonībā.

Ir jaukas garo kamieļu virteņu maigās zvaniņu skaņas. īsteni tuksneša kuģi.

Esam apstājušies Dabančenā, kalnu pārejas pilsētā. Gājām vienpadsmit stundas. H. I. pat noskūpstīja savu zirdziņu. Līdz Urumči palikuši divdesmit divi potaji. Dienā ir ļoti karsts. Neparasti spoži mirdz zvaigznes. Pirmo reizi dzirdējām ķīniešu templīša gonga skaņas.

10. aprīli

Vakarā sākās smilšu vētra. Nostiprinājām teltis ar visiem mietiņiem. Savēlām visapkārt jahtanus smagumam un pavadījām bezmiega nakti drebošajā namiņā. Divos naktī templī skanēja gongi, bet tā arī nedabūjām zināt, kāds nakts svētkalpojums tur notika. No rīta šamals kļuva vēl stiprāks. Visa apkārtne pazuda pelēki dzeltenā krēslā. Kalni izgaisa. Visu pārgājiena laiku ejam pretī svelpjošajiem viesuļa viļņiem. Jo tuvāk dutu galvaspilsētai, jo nožēlojamāki kļūst ciemati. Ceļš vēl sliktāks, un dunganu tipi vēl mežonīgāki un bandītiskāki... Nav izprotama produktu cenu atšķirība. Šeit desmit olas maksā vienu saru, bet blakus ciematā — uz pusi lētāk. Tas pats ar malku, ar zirgu barību.

Pelēks tuksnesis ar baltiem sāls slāņiem. Griežas putekļu mutuļi, un vijas zirgu astes. Viegli iedomāties, ka Āzijas viesuļi spēj apgāzt arbu ar piecdesmit pudu kravu vai apstādināt trijjūgu. īpašas grūtības radās, slejot teltis netīrajā Caijopu miestiņā. Teltis plandījās vējā, viss drebēja un mirklī pārklājās ar gružu kārtu. Tā nu dirnam viesuļa trulo triecienu skāvienos, smilšu un drazu apņemti. Kādēļ mums jāpacieš šis nešpetnais šamals, ja pirms trim dienām mēs jau varējām ierasties Urumči? Redzams, dutu tiešām vēlējies mums parādīt savu zemi visā tās bezcerībā. Acis piepūstas putekļiem, bet starp zobiem šņirkst smiltis. Spēcīgās vēja brāzmas un gaudoņa atsauc prātā mūsu pēdējo Atlantijas pār-braucienu — avīzes tad ziņoja par negantu vētru.

Dažbrīd kalnu forma visvairāk atgādina dažādas krāsas šķidrumu sajaukumu, un tuksnesis bieži grand gluži kā okeāns. Pret vakaru šamals nerimās vis — karavānas vīru cerības nepiepildījās.

11. aprīlī

Pastāsta, kādēļ īsti šeit plosoties viesuļi. «Ķīniešu karaspēks dzinies pakaļ kalmiku spēkavīram. Stiprs bijis spēkavīrs. Izsaucis sev palīgos no kalniem viesuli un pats aizauļojis, bet viesulis izmētājis ķīniešu spēkus, un nav bijis neviena, kas liktu tam rimties. Tā viesulis šeit arī palicis.»

Šodien daļa apvāršņa noskaidrojusies. Pavīdēja tikko manāmas kalnu kontūras ar sniegainām korēm. Lejā metāliski iemirdzējās ezeri baltām sāls apmalēm. Viesulis nerimstas. Pa nakti ir piesalis. Samalu aizstāj saltais Sibīrijas siverko. Kniebj vaigos un liek asarot acīm. Sadabūjām savus kažokus. Redzams, ir jāizbauda visas vietējā klimata īpatnības. Tuksnesi nomaina kaili, pelēkdzelteni, mēmi pauguri. Tālumā zilgo kalni. Ceļš nav īss. Ja spriež pēc laika — savi četrpadsmit potaji. Viesulis iekvēlinājis vaigus. Tālumā, starp diviem pakalniem, esot Urumči.

Līdz ķīniešu pilsētiņai virzāmies pa krievu faktoriju. Plata iela ar zemām, krievu stilā celtām mājām. Lasām uzrakstus krievu valodā: «Konditoreja», «Juvelieris», «Bardigina biedrība»... Parādās kāds no Belianhana firmas un ved uz mums sagatavoto dzīvokli. Zema, balta māja. Divas istabas un priekšnams. Un te — grūtības: lai mēs varētu apmesties, no turienes diviem krieviem jāizvācas; tas ir tik nepatīkami. Braucam pie Hmirkina, «Belianhana» pārstāvja, prasīt padomu. Izrādās, Urumči visas mājas ir pārpildītas. Nāksies apmesties aiz pilsētas jurtās. Labāk tā. Jurijs un Hmirkins aizauļo sameklēt vietu apmetnei. Klaiņo kaut kādi cilvēki. Visi uzbāzīgi taujā, kas mēs tādi, no kurienes, kādēļ, vai uz ilgu laiku, cik mums ļaužu, kas ceļa lādēs? Pusdienojam pie Hmirkiniem. Sarunas par mūsu Ameriku, par turienes dzīvi, par saspringto darbu, par saukli: «Pasmaidi!» Jā, jā, šāds sauklis ir ļoti vajadzīgs.

Pusdienās pie Hmirkiniem ir daudz krievu. Izrādās, šodien ir nozīmīga diena. Dutu sasaucis pie sevis dun-ganus un paziņojis, ka viņam pret tiem neesot nekas iebilstams. Marta sākumā bijusi mobilizācija; ticis paziņots, ka iesaucot visus, tikai dungani neesot vajadzīgi.

Dungani satraukušies, jo vairāk tādēļ, ka tikuši atlaisti vairāki dunganu ierēdņi. Pašā pilsētā darbojas bīstama dunganu banda. Pēc mobilizācijas desmittūkstoš karavīru tika nosūtīti Hami virzienā.

12. aprīli

No rīta ļaudis atteicās pārcelties uz ārpilsētas jurtām. Baidās laupītāju uzbrukuma. Kopā ar Juriju aizbraucām pie Kavaljeri, pie Džu Da Hena (zina krievu valodu), pie Fana (ārzemju daļas priekšnieks) un pie paša dutu. Ilgi braucām pa ķīniešu pilsētu. Trīskārši mūri. Garas bodīšu rindas. Lielāka produktu izvēle nekā Kašgarā. Kavaljeri ir simpātisks itālis, pasta priekšnieks. Brīnās par visu, kas ar mums atgadījies, un iesaka braukt uz Čugučaku, cauri Sibīrijai — uz Japānu. Tāpat kā no šejienes prom braucis mūsu draugs Alans Prists. Džu Da Hens ir jauns ķīnietis, lieliski pārvalda krievu valodu. Smaida, ir sašutis par izrīcībām Hotanā un Kašgarā un apgalvo, ka ir gatavs mums palīdzēt. Ved mūs pie Fana un dutu. Ejam pa daudziem vārtiem un ieliņām. Pie abiem dignitarijiem dzeram tēju. Abi ber mūsu tasēs cukuru un apgalvo, ka Hotanā un Kašgarā varasvīri pielaiduši kļūdas, ka mēs esot diži cilvēki un tādēļ mums ir jāpiedod mazajiem ļautiņiem. Apgalvo, ka nekas tamlīdzīgs vairs neatkārtošoties un Urumči mēs varot būt pilnīgi mierīgi. Bet par izmeklēšanu — ne vārda. Atpakaļ braucam cauri visiem garajiem bazāriem. Rindām katūna baķi, seglinieku izstrādājumi, lēti trauki un lubu bildītes. Mājās H. I. mūs sagaida ar pārsteiguma vēsti: tieši tai laikā, kad dutu apliecināja mums savu draudzību, labvēlību un gatavību palīdzēt, — tieši tajā brīdī policijmeistars tatāra - tulka pavadībā veicis pie mums pamatīgu kratīšanu. Atkal H. I. tikusi pratināta par mūsu mākslas darbiem, atkal pilnībā atkārtotas visas nejēdzības. Kā gan lai tic dutu apgalvojumiem?

Pēcpusdienā dodos pie konsula Bistrova, lai lūgtu izkārtot mums braucienu cauri Altajam, cauri Sibīrijai — kā Pristam. Atbildi varam saņemt pēc pāris nedēļām. Atrast labāku dzīvokli nav iespējams — visas mājas ir pārpildītas. Runā, ka pēc dienām piecām kāds aizbraucot no pilsētas. Varbūt izdosies kaut uz laiku ievākties ērtākā mītnē. «Pasmaidi! Pasmaidi!»

Šodien es trijiem augstākajiem ķīniešu ierēdņiem teicu tā: «Man ir 52 gadi. Ar godu esmu uzņemts 23 valstīs. Nekad neviens man nav aizliedzis brīvi nodarboties ar miermīlīgo gleznotāja darbu. Nekad neviens mani nav arestējis. Nekad neviens nav man atņēmis revolveri kā pašaizsardzības līdzekli. Nekad neviens nav mani piespiedu kārtā izsūtījis man nevēlamā virzienā. Nekad neviens nav patvarīgi atvēris manus naudas sūtījumus. Nekad neviens kopā ar mani nav pārvadājis arestantus. Nekad neviens nav izturējies pret mani kā pret bandītu. Nekad neviens nav atteicies ievērot vidēja vecuma dāmas lūgumus, kas saistīti ar viņas veselības stāvokli. Bet Ķīnas varasvīri to visu izdarīja. Tagad mums ir viena vienīga vēlēšanās — pēc iespējas ātrāk atstāt Ķīnu, kur tik ļoti tiek aizvainota miermīlīga Amerikas kultūras ekspedīcija.»

Tas ir pateikts. Ģenerālgubernators un vicegubernators neiebilst. Apgalvo, ka Urumči mūs neviens neaiztikšot, bet aiz muguras tai pašā laikā rīko kratīšanu un H. I. ir spiesta bez kādas jēgas vērt vaļā kastes un lādes. «Pasmaidi!»

13. aprīli

Jūs jautāsiet: «Kādēļ Ķīna trūd?» Neprincipialitātes un necilvēcības dēļ. Jautāsiet: «Jūs laikam vairs nemīlat Austrumus?» Nav tiesa, gluži otrādi. Bet taisnīguma vārdā jāatšķir jaunie, dzīvīguma pilnie dzinumi no sausajiem, nokaltušajiem zariem. Un vispārības labā nokaltušie zari jānocērt. Ķīnā noris liels process.

Meklējam kādu ciešamu māju. Urumči visgrūtāk tādu atrast. Šonakt Hmirkiniem nozagts zirgs. Naktī uzlauzta augstā siena un zirgs aizvests no zirgu staļļa. Suņi rējuši. Zirgu puiši gulējuši. Zagļi pacentušies, un zirgs pagaisis. Protams, policija to neatradīs. Bet var gadīties, ka izdosies to atpirkt no vietējiem kirgīziem.

Dārd bungas. Aiz sarkana karoga soļo jaunformētais pulks. īsti skrandaiņi. Bet F. (Krievijas - Āzijas bankas direktors) mierina: «Tas jau vēl nekas, bet pavērojiet karavīrus pie Hami.» Kādas gan tur ir bandas? «Pasmaidi!»

Ķīnieši smaidīdami mums saka: «Cik Amerikā jums būs interesanti stāstīt par visu piedzīvoto!» Cik dīvaina attieksme pret sevi. Un pret Ameriku — kā pret kaut ko lētticīgu un mīkstmiesīgu. Tikpat dīvaini, ka Amerikā izdotās apliecības un papīri netiek izlasīti, bet vienmēr steidzas pajautāt: «Un kas vēl jums ir?»

Pristam arī neļāva Duņhuanā fotografēt, bet Pellio sešos sējumos šīs alas jau sen parādītas.

Atnāk F., Krievijas - Āzijas bankas direktors, enerģisks un ar plašu redzesloku. Viņš nezina, kā lai nokļūst atpakaļ Šanhajā. Pa tā saucamo imperatora ceļu nevarot. Jau šurpbraucot tur arestēts un aizturēts, pēc tam nokļuvis zem hunhuzu apšaudes ugunīm — tie dažkārt ir saformēti labāk par valdības karaspēku. Pastāsta par Sibīrijā notikušo. Ir ļoti sliktās domās par Osendovski. Stāsta šausmu lietas par Ungernu, par Semjonovu. Ierodas G. Jauni šausmu stāsti par Aņenkova vienību. Kā sotņiks Vasiļjevs apkāvis savas vienības sešpadsmit virsnieku ģimenes, vispirms sievietes izvarojis. Kur te ir cilvēcība?

14. aprīli

Spilgta, saulaina diena. Bogdoula kalnā mirdz sniegi. Tas ir kalns, aiz kura «dzīvo svētie ļaudis». Jādomā, vai tikai viņiem nav ierādīta vieta Altajā. Šodien sāksies ramazana svētki. Dārdēs bungas, mošejās skanēs saucieni, visur — ļaužu pūļi.

Interesanti būtu tuvāk iepazīt vietējo varasvīru psiholoģiju. Ir šeit tā saucamie ģenerāļi un finansu, rūpniecības un izglītības ministri. Jācer, ka nav satiksmes ceļu ministra, jo citādi nevarētu izskaidrot ceļu nožēlojamo stāvokli. Kā tautu izglīto izglītības ministrs? Un kur ir noslēpumainā rūpniecības sistēma? Kad rūpniecības ministrs apjautājies kādam slimniekam par viņa veselību, tas atteicis: «Tikpat slikta kā jūsu rūpniecība.» Bet dutu «kautrīgi» paziņo, ka iedzīvotāji pateicībā par apgabala uzplaukumu viņam uzcēluši pieminekli.

Apbrīnojama nodokļu sistēma. Piemēram, zelta atradnēs nodokļus aprēķina atkarībā no strādnieku skaita, pilnīgi neņemot vērā darba rezultātus. Pašlaik uz Melnās Irtišas ir līdz 30 000 zelta meklētāju. Protams, tas viss noved pie zeltu saturošās augsnes sabojāšanas. Pārceļamies uz mazu Krievijas - Āzijas bankas namiņu. Jādomā, ka nāksies te uzkavēties vēl nedēļas divas.

15. aprīlī

Stāstījumi par dutu. Pekinas valdība ne vienreiz vien mēģinājusi viņu atcelt, bet viltīgais dutu savācis baju parakstus un uz Pekinu aizsūtīta viņa sastādīta iedzīvotāju petīcija, ka vienīgi Jaņdutu klātbūtne nodrošinot apgabala mierīgo dzīvi. Bet dutu apgabala miers līdzinās nāvei. Valdonis apgalvo, ka fabriku celtniecība un ražošanas paplašināšana radīšot strādnieku šķiru un tādēļ nevajagot attīstīt rūpniecību un celt fabrikas.

1913. gadā dutu radušās aizdomas, ka viņa astoņi radinieki izturas nodevīgi. Tāpēc viņš sarīkojis viesības, uzaicinājis visas amatpersonas un viesību laikā pats savām rokām nošāvis galveno aizdomās turēto, bet sardze turpat pie galda piebeigusi septiņus pārējos.

1918. gadā dutu sācis turēt ļaunu prātu uz vienu no ambaniem. Viņš sūtījis nežēlastībā kritušo uz Hami, un pa ceļam ambans ticis aplīmēts ar papīru un tādā neparastā veidā nosmacēts. Mirbo «Moku dārzā» šis ļaunuma izdomājums ir palaists garām.

Protams, naudas līdzekļu vākšana dutu piemineklim tika veikta visā apgabalā piespiedu kārtā. Un no «pateicīgajiem iedzīvotājiem» tika uzstādīta neglīta vara figūra ar zeltītiem uzplečiem un zvaigznēm. Savu ierēdņu tikumības celšanai dutu aizliedzis viņiem pasūtīt ārzemju un Ķīnas labākās avīzes. Pasaules evolūcijas dienās ir briesmīgi redzēt šo viduslaiku izrīcību. Nedaudzajiem smalkjūtīgajiem jaunajiem ierēdņiem klājas ļoti smagi. Nāk prātā Aksu ambana Pana skumjais smaids. Saprotu, kādēļ viņam bija tikai Kavaljeri iedotās avīzes. Vienīgā cerība: dutu ir ļoti vecs un viņa milzīgā apgabala īstenotā «labdarīgā» nomirdināšana nevarēs ilgi turpināties. Nevajag aizmirst, ka iedzīvotāji labi atceras tos nedaudzos ķīniešus, kas nav laupījuši un nav nīduši visu cilvēcīgo. Ar labu vārdu piemin kādu Čugučakas daotaju. Labas, siltas atmiņas ir par Paņu Daženu, mūsu Aksu paziņas tēvu. Kad glabāja veco Paņu Daženu, visa pilsēta devās izvadīt viņu pēdējā gaitā. Neparasts gadījums — vecais ierēdnis nav bijis turīgs, jo neņēmis kukuļus.

Šodien ir ramazana svētki. Visa pilsēta koši tērpta. Iet cits pie cita vizītēs. No rīta ap 2 000 cilvēku uz laukuma klausījās mullas sprediķi. Ierodas vizītē divi ķīnieši — Džu Dahens un Fans ar tulku. Jauniņais Džu Dahens mums izteikti simpatizē, un viņa dzīvīgas acis atklāti raugās uz mums. Fans bieži griež skatus sāņus. Tagad viņam uzradusies jauna atruna: visas mūsu nepatikšanas izraisījusi Pekinas valdība, kura nav paziņojusi Siņdzjanai par mūsu atbraukšanu. Bet no 12. oktobra līdz šodienai Fanam bija pietiekami daudz laika, lai varētu sazināties ar Pekinu. Un nav jēgas uzvelt Pekinai Siņdzjanas nodarījumus.

16. aprīli

Pienākušas dīvainas ziņas par Duņhuanas fresku nolaupīšanu. Ja šīs ziņas atbilst patiesībai, tad notikušais vandālisms jāizmeklē kā galīgi nepieļaujams gandrīz vai vienīgā saglabātā pieminekļa izpostīšanas fakts. Tiek stāstīts, ka atbraukuši kaut kādi «amerikāņu» tirgoņi, izgriezuši fresku gabalus un paspējuši aizvest daudzas kastes. It kā ķīnieši esot laupītājiem dzinušies pakaļ, bet, kā parasti, tiem neveicies. Un rezultātā — sakropļots pagātnes piemineklis. Zinātnes pasaule šo gadījumu nedrīkst atstāt bez izmeklēšanas. Protams, Prists, kas rudenī bija Duņhuanā, var sniegt patiesas un sīkas ziņas. Mēs varam vienīgi atzīmēt šo faktu. Cik sašutis būs Pellio, kad uzzinās par viņa izpētītā un aprakstītā pieminekļa iznīcināšanu. Par notikušo zina visa ārzemnieku kolonija.

Pašlaik pa ielu iet «pulks». Vai tiešām šis skrandaiņu bars var kādam stāties pretī? Viltīgais dutu rausta šīs skrandainās stīgas. Te viņš iesauc dunganus, te musulmaņus, te kalmikus, te kirgīzus. Te viņš iznes dažādas krāsas gaiļus un saka: kura gailis uzvarēs, tas arī būs pirmais. Bet attiecīgās krāsas gailis jau sagatavots un uzvar sāncenšus, tādējādi apstiprinot valdoņa gribu. Te valdonis izgudro neesošu sazvērestību vai sacelšanos. Lielas izgudrotāja spējas ir paverdzinātajam...

Esam sašutuši par Duņhuanas izlaupīšanu, bet mums atgādina par Piekaspijas novada mošeju izlaupīšanu 1918. un 1919. gadā. Mervā, Poltorackā un Anau oāzē ārzemnieki izlauza un izlaupīja veselas podiņu sienas. Francūži izposta Damasku. Kas tas ir? Vai tiešām piepildās kaut kādi kosmosa likumi? «Uz bezdibeni ejošie ar drebošu sirdi turpina savu likteņa ceļu.» Tā sacīts viedo mācībās par noteiktā laika tuvošanos.

17. aprīli

Ilgo ceļojumu laikā paslīd garām lieli notikumi. Tikko vēl sapņojām par braucienu uz Lieldienu salām, bet šeit runā, ka tās pirms trim gadiem gājušas bojā. Vai tiešām Atlantīdas giganti jau uz visiem laikiem nogrimuši dzelmē un kosmosa straume — šī budisma santana — īsteno savu nenovēršamo plūdumu? Pa to laiku, kamēr mēs klejojām pa kalniem un tuksnešiem, dažas sīkas zvaigznes kļuvušas par pirmā lieluma spīdekļiem. Un jūrā nogrimusi kāda sala ar desmittūkstoš iedzīvotājiem. Izsusējuši ezeri, un izlauzušās negaidītas straumes. Kosmiskā enerģija nostiprina cilvēces evolūcijas soļus. Vakardienas «neiespējamību» pasaku jau pēta zinātne. Izplēnē atbiras, un pelni baro jaunu iekarojumu asnus.

Urumči faktorijas klusumā konsuls Bistrovs ar plašu vērienu spriež par cilvēces kopienas evolūcijas uzdevumiem, par tautu kustību, par zinātni, par krāsas un skaņas nozīmi... Vērienīgi spriedumi... Dažas salas ieslīgušas dzelmē, bet no tās pacēlušās citas, varenākas.

18. aprīli

Brauciens ārpus pilsētas, to sarīkojis Jans Canlu un Džu Dahens. Apskatījām «dieva - velna» templi ar elles ainām. Templis ir nabadzīgs. Attēli — nejēdzīgi. Džu apgalvoja, ka tas esot budisms, bet pēc tam arī pats atzina, ka šādai «primitīvai tautas reliģijai» nav nekā kopīga ar budismu. Elles attēlojums ir ļoti nede-koratīvs. Iegarenajā telpā uz grīdas izvietotas sliktas, nesen izgatavotas figūras. Savdabīgs moku dārzs. Grēciniekus samaļ starp dzirnakmeņiem, saplacina starp naglotām presēm, uzšķērž viņiem vēderus, vāra darvas katlos, dursta ar iesmiem — sakropļo grēciniekus visādos veidos, kādus vien spēj izdomāt ķīniešu fantāzija, īpaši neciešama ir taisnprātīgo uzvedība, kuri nekaunīgi un pašapmierināti vēro mocības no paradīzes tiltiņiem un balkoniem. Nav norādīts, kādā elles daļā tiks ievie-tots pats dutu. Viss šis panoptiks atstāj nožēlojamu, nevajadzīgu iespaidu.

Pēc tam braucam skatīties dutu statuju tās stingajā vara diženumā un paviljonus, un viņa ierīkoto dīķi. Pirmās sabiedriskuma iedīgļu izpausmes. Tad uzkāpjam pārupes kalnā skatīties daoistu templi, kurā ir visu dievu dievs. Tempļa vienā pusē — sešrokainais zirgu un dzīvnieku dievs, otrā pusē — kukaiņu dievs. Tempļa samērā labo stāvokli un tīrību, šķiet, var izskaidrot ar tā vientulīgo atrašanos kalnā. No tuvējās klints pārskatāma visa pilsēta un tās apkaime ar kalniem un pauguriem. Labākā vieta visā Ķīnas Turkestānā. Pēc tam atliek pērkona dieva templis — trūcīgs un neinteresants; tad tēja un pusdienas ar nogurdinošo sēdēšanu uz grīdas. Vecais Jans Čanlu ātri piedzeras, un dēls aizsūta viņu uz mājām.

Jauka saruna ar B. Patiešām, var brīnīties par viņa uzskatu vērienīgumu.

No Bogdoula ceļas mākoņi. Pret vakaru kļūst aukstāks. Vajadzēs izbrīvēt laiku un aizbraukt uz desmit verstis attālo veco Urumči. Tur atrodas sarkanais templis, kas devis vārdu jaunajai pilsētai. Vakarā — gorod-ku spēle. Konsulāta pagalmā ir ļaužu burzma. Šūpoles, vingrošana, milzu soļi. Krievi, musulmaņi, dungani, ķīnieši un — bērneļi. Tur paredzēts ierīkot klubu. Uzjautrinoši noskatīties.

19. aprīli

Kļuvis aukstāks. Tas neglāba ūdens dievu no lielām nepatikšanām. Sakarā ar sauso laiku ģenerālgubernators pavēlējis iznest ūdens dievu no tempļa un nocirst viņam rokas un kājas. Kādreiz esam lasījuši par mežoņiem, kas, sodot par nolaidību, sakapā savus dievus. Izrādās, ap Urumči dzīvo tādi mežoņi, un viņu priekšgalā ir ģenerālgubernators, kas uzskata sevi par Ķīnas zinātnes maģistru. Bet kas pateiks, vai dievs vienkārši ir slinks? Vai tik viņam nav bijuši ļauni nodomi samusināt ļaudis pret ģenerālgubernatoru? Ja ir tik daudz dievu, var veidoties dažādi grupējumi, kas kaitē «valdībai». Vietējie iedzīvotāji tā pierod pie šādas pārvaldīšanas, ka visdīvainākos faktus uztver bez izbrīna. Nedrīkst celt fabrikas — labi. Nedrīkst iegūt naftu — labi. Nedrīkst saņemt avīzes — labi. Nedrīkst nolīgt ārstu — labi. Viss šķiet dabiski un saprotami.

No kalnu spraugām vijas dūmu strūkliņas -— pazemes ogļu sadegšanas liecinieces; tur aiziet bojā novada visvērtīgākā dabas bagātība.

Ceļā uz Gučenu, nāves ielejā, mētājas kaulu kaudzes — daudzu tūkstošu vīru slaktiņa pēdas. Lielākā daļa klusējošo drupu varētu pastāstīt par slaktiņiem un nodevībām. Bet province ir «mierīga», un vienīgi kapi apstrīd lielo mierīgumu. Kā eksplodēs šis nāves miers? Kas atnāks? No kurienes atnāks? Kas dziļumos sadumposies? Kapsētas klusumā grūti aptvert, kura kapvieta atvērsies pirmā...

Naktīs garām slāj kaut kādas skrandaiņu bandas, kas dēvējas par karapulkiem, un nozūd Hami virzienā. Runā, ka, pēc dutu domām, ar varu no bazāriem savācot skrandainus un nosūtot uz kazarmām, viņš atbrīvo pilsētu no bīstamā elementa. Bet kāds būs šo apbruņoto bandu liktenis, pret ko viņi pavērsīs savus sarūsējušos ieročus? Pienācis Sanhajas laikraksts, tajā aprakstīts, kā ķīniešu armija sarīkojusi grautiņu amerikāņu misijā un nogalinājusi vienu misionāru. Agrāk šāda ziņa kādu būtu satraukusi, bet tagad neviens par to nebrīnās. Kā gan citādi? Mums jautā: «Vai esat pārliecināti, ka ķīnieši laidīs jūs uz Čugučaku?» Mēs atbildam: «Ja ne, kur tad viņi mūs liks?» Mums saka: «Viss ir iespējams.» Un min kaut kādu muļķīgu aizliegumu un vardarbības gadījumus, kas tiem zināmi. Kad esam pārsteigti par «šejienes lietām», vietējie mums saka: «Bet vai tad

Amerikā un Eiropā nav zināms, kas īsti notiek Siņ-dzjanā?» Ja būtu zinājuši kaut pusi patiesības, mēs nekad savā ceļojumā nebūtu iekļāvuši gājienu cauri Ķīnai.

Bogdoulu sedz sniegs. Jākurina krāsnis.

20. aprīli

Pa nakti viss kļuvis balts. Sen neesam redzējuši sniegotus kalnus visā to kristālmirdzumā un līniju smalkumā. Kalni, kalni! Kādu magnētismu jūs sevī slēpjat! Kāds nosvērtības simbols ietverts katrā spīdošajā smailē. Visdrosmīgākās leģendas dzimst kalnu tuvumā. Viscilvēciskākie vārdi tiek izteikti sniegotajos augstumos. Vakarā apsnieg arī ieplakas, un visa apkārtne kļūst ziemīga. Atnāk Zenkevičs. Runā par visām mums tuvajām tēmām. Viņa ceļojumi un pārdzīvojumi — tas ir vesels vēstījums. Neizsakāms burvīgums ir faktā, ka ļaudis ir izkustējušies un, uz neredzamiem spārniem pacēlušies, vērtuši pasauli mazu un aizsniedzamu. Un šajā aizsniedzamībā ir tālo pasauļu aiz-sniedzamības embrijs.

21. aprīlī

No paša rīta snieg. Bogdoulu klāj zilgans sniegs. Savādi, bet F. netic dažu Bombejas kvartālu šausmām. Negrib pieļaut domu, ka eksistē šie apkaunojošie krātiņi ar sievietēm. Bet to taču zina katrs šoferis un pat pret jūsu vēlēšanos aizved parādīt šo elli, kuras pastāvēšanas dēļ tik daudzus gadu tūkstošus vajadzēja pastāvēt zemei!

M. saka: «Ķīnieši vēlas, lai tos liktu mierā.» Piekrītu un vienmēr esmu aizstāvējis brīvības neaizskaramību, bet tad brīvībai ir jābūt īstenai, neliekuļotai. Viszemiskākā nelietība ir — liekulība, gara tumsība un nodevība.

22. aprīli

Sešos no rīta visu nosedzis sniegs. Ap Bogdoulu klīst pienbaltu mākoņu blāķi.

«Vecais lama devās meklēt Mandžušrī, gudrības valdnieku. Ilgi klaiņoja. Pēdīgi ierauga cilvēku, tas min ādas. Un viņa priekšā ir spainītis ar ādu atmazgām. Vieni vienīgi netīrumi. Un jautāja lama cilvēkam, vai nav dzirdējis, kur ir ceļš, kas ved pie Mandžušrī. Bet tas sniedz viņam spainīti ar netīrumiem, lai dzerot. Lama nošausminājās un steigšus devās projām. Bet satika viņu lama gaišreģis un pārmeta: «Muļķa lama, tu taču atradi pašu Mandžušrī, un šie netīrumi būtu pārvērtušies gudrības dzērienā, ja tev būtu pieticis drosmes tos nogaršot.» Tā spriež par bezbailību pieskarties matērijai. Ļoti zīmīgas ir šo dienu sarunas.

Oļoti, tāpat kā torguti, zina leģendu par īsu. Vēl nesaprotamākas kļūst misionāru nievas par šo dokumentu. Katrs izglītots lama mierīgi runā par īsu kā par jebkuru vēstures faktu.

Attabari saistoši stāsta par Muhameda pravietisko aicinājumu («Praviešu un valdnieku vēsture»). «Dieva sūtņa atklāsme sākās ar īstenības apjausmu, kas uzvilnīja kā rīta blāzma. Pēc tam viņš ieslīga vientulībā un palika Hira kalna alā. Un tad pie viņa atnāca Mūžseni īstenais. Un teica viņam: «Muhamed, tu esi Dieva sūtnis.»

«Es noslīgu uz ceļiem,» stāsta Dieva sūtnis, «un gaidīju. Pēc tam lēni izgāju no alas. Mana sirds drebēja. Es ierados pie Hadidžas un sacīju: «Ietīstiet, ietīstiet mani,» un manas bailes pārgāja. Un Viņš atkal parādījās man un teica: «Muhamed, es esmu Gabriels, bet tu — Dieva sūtnis.»

Izsauciens «Ietīstiet mani!» piedod tik okulti nešaubīgu raksturu šim vēstījumam.

«Muhamedam teica Varaka, Naufala dēls: «Sī ir dievišķā atklāsme, kas tika sūtīta Mozum, Umrana dēlam. Ja es varētu nodzīvot līdz brīdim, kad tava tauta tevi izraidīs!» — «Vai tad es tikšu izraidīts?» jautāja Muhameds. «Jā,» viņš atbildēja. «Patiešām, neviens cilvēks nevar nākt ar to, kas tev dots, neizraisot pret sevi naidu. Visā nopietnībā tevi uzskatīs par melkuli, tev sagādās nepatikšanas, tevi izraidīs un pret tevi cīnīsies.» Varakas vārdi stiprināja viņu un kliedēja nemieru.»

23. aprīli

Lūk, atkal saule! Ziņas par to, ka Ķīnas ceļš ir pilnīgi neizbraucams. Itin visi runā par karu, par laupīšanām un, protams, par karstuma iestāšanos. Šis ceļši ir slēgts. Savādi gan, ka par Duņhuanas fresku aizvešanu dzirdējis vienīgi F. Protams, Pristam par šo lietu būtu jāzina.

Z. lasa dutu Padomju konstitūciju. Dutu atzīst to par ļoti brīnišķīgu un «noderīgu Centrālajai Ķīnai, bet ne tās provincei». Vecais liekulis dutu! Izrādās, šim liekulim Urumči ir pat juridiskā skola. Var iedomāties, kādas «tiesības» tur tiek mācītas. Pēc kura šo tiesību paragrāfa ierēdņi izdara visas laupīšanas un ņem kukuļus? Vieni saka: «Ķīnu vajag pētīt no tās parādes lieveņa — no okeāna puses.» Bet derīgāk ir iepazīt slēptākās dzīles, kur «nav vēdināts» un var just tūkstošgadīgo atrofiju. Protams, dutu uzskata, ka caur tuksnesi līdz viņam neviens nespēs aizkļūt.

Negaidīti pienākusi vēstule no Sikimas, no pulkveža Beilija. Raksta par nosūtītajām grāmatām, bet liela daļa no tām nav pienākusi. No Amerikas ziņu nav. Jādomā, arī vēstules pazūd vai tiek aizturētas.

Cik šodien tīrs gaiss!

24. aprīli

Saņēmām ārlietu komisāra Fana ielūgumu uz rītdienas pusdienām. Vai tā nav liekulība? Ar vienu roku visu aizliedz, ar otru — aicina uz pusdienām. Ja tā ir «augstākā» diplomātija, tad tā nebūt nav augsta, jo gudra rīcība dod labus rezultātus. Bet, protams, liekulīgas pusdienas nevar uzlabot attiecības. Labāk jau būtu ļāvuši apmeklēt budistu klosterus. Jā, mūsu ieroči ir atņemti un tā arī nav atdoti.

Lūgto viesu saraksts visai neizdevies: misionārs — katolis, Kalins — vācietis, Kavaljeri — itālis, Čani-ševs — musulmanis un vēl daži ķīnieši. No krievu kolonijas vienīgi F. Labi, paskatīsimies.

G. stāsta par keržaku ciemiem Mongolijas Altajā. Šie keržaki, tas ir, vecticībnieki, saglabājuši savas parašas: savus lūgšanas namus, savus doktrinārus, savu barību un pilnīgo noslēgšanos no «pasaulīgā». Nelieto ne šņabi, ne tabaku. Nodarbojas ar biškopību, kažokādām, zvejniecību, lopkopību. Dunganu un kirgīzu vidū stāv trīs ciemi ar 50 vai 60 sētām, un nekas jauns neiekļūst pāri viņu žogam. Jādomā, viņi uztur sakarus ar saviem ticības brāļiem Krievijas Altajā.

Gan dīvaini, gan jokaini — pa visu novadu slavina Altaju. Gan kalni brīnišķīgi, gan ciedru koki vareni, gan upes straujas, gan puķes neredzētas. Bet uz Ka-tuņas upes, kā runā, notikšot pasaulē pēdējais karš. Pēc tam būšot mierīgs darbs.

Pirms gada uz Tibetu devās deputācija no Mongolijas — apmēram 30 mongoļu un trīs krievi. Tibetas kalnu pārejās aizgāja bojā 20 mongoļi un divi krievi. Raksta, ka viņi miruši no kaut kādām gāzēm. Protams, viss kas jau varēja atgadīties geizeru un veco vulkānu apvidū; iemesls varēja būt arī ziemas viesuļi. Bet notikums interesants, jo vairāk tādēļ, ka izdomāt tādu grūti.

25. aprīli

Haizivju spuras, koku sēnes, sarkani un balti ūdensaugi, bambusi, lotosa sēklas, baložu olas, trepangi un daudz citu gļotainu un glumu ēdienu. Tie saldināti ar saldo rīsu un rozēm. Esam beiguši. Ģenerālgubernatora dārza paviljonā klāti trīs galdi. Viens ir ķīniešu galds. Otrs — musulmaņu, bez cūkgaļas ingredienta. Trešais — starptautiskais galds, tas pārstāv Ķīnu, Krieviju, Ameriku, Vāciju, Holandi, Itāliju. Pats Fans — saimnieks — neko nenobauda. Viņš aizbildinās ar savu stingro veģetārismu. Viņa ūdensaugam līdzīgā seja smaida; iespējams, ka viņš dziļi ienīst visus ārzemniekus un ir izsmalcināti liekulīgs. Vai tiešām Fans domā, ka muļķīgās pusdienas aizskalos visus apvainojumus, kurus esam pacietuši Hotanā un Karašarā? Ne vārda par lietu izmekLēšanu. Kur te politika un diplomātija? Viņa sejā tik skaidra, neslēpta liekulība. Pēc pusdienām — nīkšana pie dīķa, kur uz sēkļa stāv divas džonkas. Tad Fana zemā klanīšanās.

Paejam garām gubernatora statujai un braucam pie viesmīlīgā Kavaljeri. Jauki noslēdzas diena. Kavalieri ar mašīnu ved mūs pa apvidus ceļu. Spirgts vējš. Tik dzidri, patiešām debešķīgi kalni. Tikko uzsnigušā sniega izgarojumi padara tālās kalnu grēdas un smailes gaisīgas kā caurspīdīgs safīrs. Tuvāk — violeti pakalni un saules pielietas robainās māla sienas. Tik mundri, tik svaigi un brīnišķīgi, un šķiet — «veģetārais» liekulis Fans sāk pārvērsties sastingušā ūdensaugā. Kalins, vācu firmas pārstāvis, ir braucis caur Krieviju un slavē visus brauciena apstākļus. Paziņo, ka dodas no Kuldžas uz Pekinu, lai izdarītu Filhnera «magnētiskos uzņēmumus», un pēc nedēļas, jādomā, būs Urumči. Interesanti būs sastapties. Urumči labi atminas S. Oldenburga atbraukšanu.

26. aprīlī

Kirgīzi auļo baltos zirdziņos. Galvā — krāsainas bruņucepures — gluži kā senkrievu kujaki. Pakausī — ūpja spalvu pušķis. Uz rokas dažreiz sēž vanags ar aizsegtām acīm. Veidojas grupiņa, kas atbilstu XII un XV gadsimtam. Un tepat ārā stāv Kavaljeri mašīna — spēcīgs pakards, bez bojājumiem nobraucis visu ceļu no Pekinas līdz Ūrumči. Mašīna pieder Krievijas -Āzijas bankai, bet ģenerālgubernators aizliedzis lietot mašīnu, un to nācās pārdot par pusvelti. Ar savu izskatu vien pakards atgādina, ka ceļu no Urumči līdz Pekinai var nobraukt ar mašīnu. Bet cilvēku stulbums un liekulība atkārto savu iznīcinošo «nē».

Šodien ārzemnieku kolonija izvada S. Viņš aizbrauc pēc ķīniešu pieprasījuma, jo S. pārāk daudz zinot. Pasta sūtījumi aizkavējušies par septiņām dienām. Acīmredzot ledus iešana Irtišā rada šķēršļus..

Atkal stindzinošs vējš. Atkal zili caurspīdīgais, debešķīgais Bogdouls.

Un, lūk, patiešām laba zīme. Tibetietis lama, kuram mēs Karašarā (apmetnē) iedevām 100 lanas, šodien ieradās. Atnesa naudu, atvainojās, ka nevar doties kopā ar mums. Viņam neesot izdevies pārdot zirgus un aitas. Pašlaik zirgi novājējuši, trūkstot barības, neviens nepērkot. Ganāmpulku atstāt nedrīkstot, un tā nu viņš nevarot nākt kopā ar mums. Pakavēsies šeit līdz mūsu prombraukšanai un dosies atpakaļ. Tas ir īsti tibetiešu garā! Viņš gājis desmit dienas, lai atdotu naudu un izskaidrotos. Līdz šim mēs no tibetiešiem - budistiem neesam piedzīvojuši neko sliktu. Žēl, ka viņš nenāks mums līdzi. Daudz lasījis un ar teicamu izrunu. Padzērās tēju un tasīti izslaucīja. Paēda biezpienu un šķīvīti noslaucīja, un krēslu vietā nolika. Jurijs un lama daudz paspēj izrunāt.

Devāmies ārpus pilsētas uz ezeru.

27. aprīli

Raksturīgākais pārrunās ar Fanu. Viņam saka, ka šī upe plūst uz austrumiem, bet viņš apgalvo, ka uz rietumiem. Pamato viņam teikto, parādot kartē, bet viņš maļ savu. Viņam norāda uz personisko liecību, bet viņš maļ savu. Tā — par spīti acīmredzamajam, par spīti kartēm, par spīti faktiem. Pamēģiniet nu vienoties ar tādu.

Robeža starp Mongoliju un Ķīnu daudzās vietās nav noskaidrota. Sarsjumē līdz šim brīdim ir nezināmā zonā. Protams, ķīnieši galīgo pārdalīšanu visādi cenšas aizkavēt.

28. aprīli

Svētceļnieki netiek ielaisti Tibetā. Daži hošuti bija slepeni sataisījušies un devušies uz Tibetu februārī. Vai viņiem izdosies pāriet robežu? Par melno akmeni šeit zina, akmeni gaida. Arī leģendu «par Jēzu, labāko no cilvēces dēliem» budisti zina. Pieņem šo dokumentu tādu, kāds tas ir, — visā senatnīgumā.

Vesela virkne ziņu par jezuītisko dutu un to, kā viņš tiek vaļā no netīkamiem ierēdņiem, dodot tiem triecienu mugurā. Dutu protestē pret šūpolēm, milzu soļiem un gorodku spēli konsulāta pagalmā. It kā rūpēdamies par konsula neaizskaramību. Atkal liekulība, dziļa un neslēpta! Tas nav vairs smalkais senās Ķīnas darbs, bet sabojātas maskas vaibsti. Dutu pieprasa konsula atsaukšanu no Kašgaras. Dutu uz desmit dienām aizliedzis gaļas tirgošanu un «asinsizliešanu». Kur ir liekulības un fetišisma robeža?! Un stāv tumšais dutu elks, un uz tumšā stāva mirdz zeltītie uzpleči, lentes un zvaigznes. Plati šis elks izpletis vara kājas, un zemu tam klanās Fans ar mironīgā smaida grimasi. Viens liekulis norīko, otrs liekulis padevīgi vīpsnā, trešais liekulis Hotanā sagatavo mauzeri nodevībai. No kurienes Siņdzjanā šis paradums — piebeigt «nepatīkamus» cilvēkus pēc pusdienām, ar šāvienu mugurā? No kādām cilvēknīšanas dzīlēm, no kādiem tumsības gadsimtiem nākusi šī nodevības māksla? Dutu — maģistrs. Fans — zinātņu doktors, jurists un rakstnieks.

Bet kur ir viņu sacerējumi pret fetišismu, kuru tie atbalsta? Kur viņu nosodījums tirdzniecībai ar cilvēkiem, nodevībai un meliem, kam viņi tik pazemīgi kalpo?

Visu dienu šeit trako sausa, asa sniega vētra.

29. aprīli

Pēc niknās smilšu vētras — sausa, vējaina diena. Lietus nelīst. Musulmaņi, tatāri un sārti smejas par dutu pavēli desmit dienas nekaut lopus, nepārdot gaļu un pērt ūdens dievu par to, ka nelīst. Budisti, kalmiki un tibetieši atklāti ņirgājas par tādu fetišismu. Dungani un kirgīzi, tāpat kā musulmaņi, arī smejas un ņirgājas. Jautāju, kam par prieku sarīkots šis mežonīgā fetišisma smieklīgais akts? Tātad — visa šī komēdija domāta ķīniešiem. Tātad — tieši ķīnieši vēl ir pakļauti pirmatnīgām fetišisma formām. Un mēs to nezinājām, pēc Konfūcija «taisnīguma» ķīniešus pieskaitīdami pie ticīgajiem. Ūdens dievs ir tikai ķīniešiem. Tātad — arī dieva pēršana vajadzīga tikai ķīniešiem. Un ķīniešu «doktori» un «maģistri» no sirds inspirē šīs kaitīgās blēņas. Un ar blēņām nodarbojas visai lietišķi.

Tagad izdota jauna pavēle. Atļauts trīs dienas tirgoties ar gaļu, bet pēc tam no jauna gaļas pārdošana tiks aizliegta, piedraudot ar cietumsodu. Visvairāk no dutu fetišisma cieš mūsu Tumbals, kam gaļa ir nepieciešama. Reizē ar blēņām «ūdens dieva» sakarā norisinās arī cita dīvaina izdarība.

Joprojām katru nakti Hami virzienā tiek nosūtītas skrandaiņu vienības. Pret ko gan ir vērsta šī savdabīgā «mobilizācija»? Varbūt pret Fina tautas armijas pulkiem? Protams, šie skrandaiņi ir nevis karavīri, bet tikai nekam nederīgi fetiši. Protams, no divdesmit četriem lielgabaliem tikai divi ir kārtībā. Bet, jādomā, arī lielgabali tiek uzskatīti tikai par fetišiem. Šodien ir paredzēta «karaspēka» lielā parāde.

Jautājam sev: «Kādēļ Fans sarīkoja pusdienas mums par godu?» Vai tik tas nav jaunu nepatikšanu sākums? Jo arī Hotanā visas daotaja inspirētās vajāšanas sākās ar pusdienām, kurās pasniedza četrdesmit ēdienus, ar godasardzi un apliecinājumiem «mēs esam jūsu draugi». Vispār šeit, pie Siņdzjanas ķīniešiem, vārdam «draugs» ir kaut kāda īpaša nozīme, un vietējos jēdzienus nevar uztvert ar mūsu izpratni.

Britu muzejā glabājas dutu rīkojumu krājums, un kāds sevi maldina, uzskatīdams savu laiku nodzīvojušās kaitīgās drazas par agrākās civilizācijas paliekām. Kādu var maldināt dutu «zinātniskais grāds» un Fana veģetārisms. Kāds maldina sevi, domādams, ka fetišisma paliekas var meklēt tundru tālumos un okeānu salu vientulībā. Nē, tieši šeit, Siņdzjanas galvaspilsētā, dutu «gudrajā» vadībā fetišisms ir pacelts līdz valsts reliģijas augstumiem un tiek balstīts ar «valdnieka» dekrētiem.

Vēstules un telegrammas nepienāk. Nav šaubu, ka tās tiek aizturētas. Policists jautājis H. I., vai es rakstot dienasgrāmatu. H. I. teikusi, ka dienasgrāmata no Kašgaras nosūtīta uz Ameriku. Ka tikai mūsu burtnīcas nepazustu! Kur tās lai paslēpj šajā fetišisma karaļvalstī?

Kamā, lai zirgi būtu niknāki un straujāki, tos baro ar kaltētu leoparda gaļu un saberztām tējas lapām. Stāsta, ka zirgam uz krustiem parādoties leoparda plankumi.

Brokastis pie Kavaljeri. Starp krieviem viens ķīnietis, Džu. Saruna skar mūsu nelāgos piedzīvojumus Siņdzjanā. Džu saka: «Nespriediet par Ķīnu pēc Siņdzjanas. Krietni ķīnieši uz šejieni nebrauc.» Atklāti viņam pasaku, ka ilgojos redzēt labākus ķīniešus; labprāt teiktu par Ķīnu visjaukāko, bet visa Siņdzjanas province, izņemot trīs cilvēkus, nav devusi iemeslu labiem spriedumiem.

Salīdzinām gaišo noskaņu, kas valdīja Sikimā, Himala-jos, Indijā, Ladakā, ar Siņdzjanas cietumniecisko gaisotni.

30. aprīli

Pagājušajā vasarā Amdo novadā tika sagrauti turpat septiņdesmit budistu klosteri. Ambana «dunganu» karaspēks izmantojis ložmetējus... Daudzi tanguti krituši. Tagad Amdo hēgens pieprasījis palīdzību no golo-kiem. Goloki uz aicinājumu esot atsaukušies; šovasar iespējamas sadursmes. Dungani nopostījuši slaveno Maitrejas attēlu.

Lama no Kobdo vāc līdzekļus jauna attēla uzstādīšanai. Goloki noteikuši, ka karaspēkā jāiesauc pa trim vīriem no katras sētas. Labranā iekārtotas dunganu karaspēka kazarmas, tiek atbalstīts pret budismu vērsts noskaņojums. Par to nekur neraksta, bet tas viss nākamībai ir ļoti svarīgi. Līdztekus viļņiem, ko pasaule pamana, notiek iekšējie nemieri, kurus var novērtēt tikai uz vietas. F. atkārto: «Džu vakar pareizi teica, ka kārtīgi ķīnieši uz Siņdzjanu nebrauc.» Bet arī Centrālajā Ķīnā notiekot nelikumīgas aizturēšanas. F. šaubās, vai mūsu protestiem būšot kādi rezultāti. Viņš saka: «Šeit pierod pie tā visa kā tuksnesī pie smiltīm.» Nav taisnība! Pat Hotanā mums izdevās atstādināt laupītāju Kerim-beku. Nedrīkst labo un ļauno uztvert vienaldzīgi! Tagad galvenais — tikt projām no Siņdzjanas. H. I. atmetusi ilūzijas, viņa zina, ka priekšā daudz grūtību. Indusi pareizi teikuši: «Parādi vienu rūpiju — visi noticēs, parādi miljonu — un visi sāks šaubīties.»

Saslimis Orenburgietis (zirgs). Viņam nolaida asinis. Saka, vēl divas reizes jāapbraucot kirgīzu kapvietas, tad atlabšot. Tā saka šejienes «pieredzējušie» ļaudis.

Lhasā ir Geserhana templis. Ieejai abās pusēs ir attēloti divi zirgi — sarkanais un baltais. Leģenda vēsta, ka, Geserhanam tuvojoties Lhasai, zirgi zviedzot. Vai drīz neatskanēs šis zirgu sauciens?

Apspriežam vēstis no Siņinas. Cik brīnišķīgi, ka vajadzīgie lamas ierodas bez kavēšanās. Āzijas «garā auss» darbojas labāk par radio. No Kašgaras uz sešām radiogrammām nav saņemtas atbildes. Atliek vienīgi uzskatīt, ka raidītais tiek pārtverts un nogādāts uz pavisam cita galda.

1. maijā

Pirmā Maija svētki... Pusvienos pusdienas kopā ar ķīniešiem. Konsulāta pagalms skaisti un krāšņi izrotāts. Zem lielas nojumes, apsegtas ar košiem tepiķiem, klāti galdi simts personām. Blakus uzceltas trīs jurtas musulmaņiem — tur tiks pasniegti ēdieni bez cūkgaļas, kas pagatavoti musulmaņu speciālā uzraudzībā. Vienkopus visa ārzemnieku kolonija: gan itāļi, gan vācieši, gan angļi, gan sārti, gan kirgīzi, gan tatāri un vēl citi. Konsula Bistrova pusgada laikā veiktais apvienošanas darbs ir pārsteidzošs. Un visi kā viens ar vislabākajiem vēlējumiem vēršas pie viņa. Tepat ir arī Ķīnas «varasvīri», tikai pats dutu uzskatījis par labāku «saslimt» un atsūtīt savā vietā deviņgadīgo dēlēnu. Mums pretī sēž Fans. Ēd vienīgi maizi. Vai nu diēta, vai naids, vai arī augstākā piesardzība un aizdomīgums. Tepat sēž arī dutu brālis, vecs vīrs, kas kritis valdošā brāļa nežēlastībā par saviem liberālajiem uzskatiem. Pusdienu laikā pirmais piedzērās cietokšņa komandants. Sāka trakot, sasita vairākas glāzītes, pagrūda lamu, pēdīgi ar kāju aizsvieda saldējuma paplāti. Gadījums ar saldējumu lika ķīniešiem rīkoties, un policijmeistars un komandanta paša karavīri vainīgo aizvāca. Par komandanta uzvedību no ķīniešiem visvairāk sašutis bija dutu deviņgadīgais dēls. Aiz dusmām viņam pat asaras izsprāga. Viņš pievāca saplēsto glāzi, droši vien lai parādītu tēvam. Ķīnieši draudzīgi saskandināja par uzplaukumu...

Jauniešu koris nodziedāja dažas dziesmas. Vēlreiz visi ar apsveikumiem vērsās pie B. Barā aizbrauca ķīnieši. H. P. man saka: «Dažkārt mēs gājām pa spraudzi-ņu uz jums palūkoties, kad jūs viesojāties pie Kuindži.»

Un nu Urumči mēs runājam par Kuindži, atceramies, kā viņš baroja putnus, atceramies viņa bezbailību, brīvās runas, viņa anonīmo palīdzību tiem, kas studēja. Atmiņas par Kuindži neizbālē.

Pēc mielasta spēlē gorodkus un tenisu. Pēc nedēļas atvēršot klubu. Uz mazās kluba skatuvītes iecerēts uzvest krievu, musulmaņu un ķīniešu lugas.

Vakarā saņemam jaunas ziņas par notikumiem Amdo apgabalā; ķīniešu karavīri apspiežot klosterus, ķīniešu karaspēks iegājis Labranā, iznīcināts Maitrejas attēls. Tuvojas noliktais laiks.

Vēlu vakarā sāk nikni riet Tumbals. No G. un M. tiek atnesti kuliči un olas. Rīt ir Lieldienas.

Gluži tāpat kā Prževaļska laikā sārti ilgojas atbrīvoties no vecā tipa ķīniešu jūga ar visiem tā nodokļiem un spaidiem. Gluži tāpat kā toreiz vīd dunganu kap-vietas, «Ķīnas iekarojumu» liecinieces. Gluži tāpat ļaudis piemin Jakubbeku, kas uz īsu brīdi pavīdēja sārtu apziņā. Gluži tāpat sārti sirdīs glabā sapni par brīvību. Gluži tāpat jamini perina ķildas. Gluži tāpat liekuļo ambani, savā tuvredzībā neatšķirot draugus no ienaidniekiem. Gluži tāpat bakša dzied dziesmu par bijušajām uzvarām... Bijušais, bijušais, bijušais, līdz nākotnes lievenim atnākušais. Teiksim mūsu paziņam — brīvi domājošajam ķīniešu studentam: «Ātrāk iedibiniet jauno kārtību!»

Līdz mums atkļūst vēstis par Kantonas karaspēka pārvietošanos. Sačukstas un samirkšķinās: «Kā nu tagad izgrozīsies Jaņdutu? Jo te ar dievu pēršanu cauri netiks un gaiļu cīņas nelīdzēs... Sapnis darbojas un aicina nezināmos kantoniešus, kuriem jānovāc ambani -laupītāji, kuriem jāapvalda tirgoņi un jādod iespēja novadam brīvi attīstīties. Par Fanu jeb Finu, kā viņu dažkārt dēvē, nez kāpēc runā visai piesardzīgi. Tomēr Kantona pievelk ļaužu prātus. Kantonas karaspēkam tiek piedēvētas esošas un neesošas īpašības.

Bet Kantonas valdību sauc gan par neuzpērkamu, gan par taisnīgu. Ja šīs abas iezīmes atbilst patiesībai, Kantona var sagaidīt vispārēju atbalstu. Tā nakts salā sastingušie ceļinieki gaida saullēktu. Un jau pirmie gaismas atspulgi iepriecina. Un mēs priecājamies. Kas zina? Varbūt tie ir kulturālie ķīnieši, kuri tiecas uz progresu, tiecas pēc zināšanām, tie ķīnieši, kurus mēs cerējām sastapt, tuvojoties Hotanai?

Atnāk, jautā, vai man neesot plakanknaibles. «Kādai vajadzībai?» — «Tak zobs jāizrauj.» Kalnu pārejās, starp ugunskuriem bija jaušams Boshs vai Brēgels Vecākais, bet te jau ir Ostade. Jā, zobu izrāva un knaibles atdeva.

Atnāk ķīnietis: «Kumaška jaška.» Kas tas? Vai tik nav sogdu dialekts? Izrādās — tas nozīmē «kaste papīriem». Varat iedomāties, kā veidojas dialektu kombinācijas, par ko vēlāk stāsta anekdotes.

Visdažādāko valodu brīvas kombinācijas tiešām ir interesanta lieta.

Tā visa rezultātā mēs sastapām cilvēkus, kas īsti neprot vispār nevienu valodu. Mazliet kalmiku, drusku tibetiešu, divus trīs krievu, ķīniešu un sārtu vārdus. Kad tāds lingvists satraucas, viņš sāk runāt visās piecās valodās uzreiz. Ātri un nesaprotami, bet, viņaprāt, ļoti pārliecinoši. Tikpat nezinošs viņš ir par savu tautību; ar neparastu vieglumu viņš izrādās gan krievs, gan ķīnietis, gan torguts... īsta «kumaška jaška». Starptautiska valoda.

2. maijā

Skaidrs rīts. Ierodas lamas, lai apsveiktu svētkos. Saka: «Kristus ir augšāmcēlies.» Bet jūs, kristīgie Dieva kalpi, vai jūs ietu apsveikt budistus viņu svētkos? Atveram lādi ar budistu gleznām, izkaram tās un kopā ar lamām tīksmināmies par košajām krāsām un dziļiem zinātnes simboliem, kas redzami šajos attēlos. Tikai no aizspriedumiem brīva zinātne paver jaunas iespējas. Un vakardienas «nejaušība» nostājas uz evolūcijas attīstības līnijas. Bet šodienas «svarīgais» bieži izrādās nejauša pagātnes palieka.

Vakar mielastā kāds mums teica, ka diez vai drīzumā izdošoties aizbraukt no Urumči. Vai tas var būt? Tik daudz steidzamu, tik daudz neatliekamu darīšanu mūs gaida, bet šeit — pilnīga bezdarbība. Sēžam uz ceļa lādēm! Gaidām katru jaunu dienu! No Amerikas — nekā. Kādēļ turienes draugi nerīkojas? Var jau būt, ka atkal telegrāfā vai pastā kas noklīdis. Vai arī telegrammas pienāks pēc pusgada. Šeit arī tā gadās. Aprīļa telegramma pienāca oktobrī.

3. maijā

No Kobdo atbrauca Campalama; savu 30 kamieļu karavānu atstājis Gučenā. Pats tūlīt izsaukts pie dutu uz garu apspriedi, un viņam ierādīta apmešanās vieta jaminā — parasti tādu uzmanību parāda personai, kas nav zemākā amatā kā dutu. Viņi gaidot divu Kobdo ierēdņu atbraukšanu. Divi mongoļu lamas joprojām ir arestēti. Apstiprinās baumas, kuras padzirdējām Karaša-rā. Vēsts no B.: saņemta telegramma par izbraukšanas vīzu. Tas nozīmē, ka ap 15. maiju varēsim doties ceļā.

Tūlīt pat jāsarunā pajūgi līdz Čugučakai un jāpārskata bagāža. 2. aprīļa telegramma pienāca 2. maijā. Bet līdz Bahtai (robeža) telegramma iet vienu dienu. Tātad mūsu telegramma veselu mēnesi glabājusies Cugučakā pie ķīniešiem. Ar kājām līdz šejienei var ātrāk atnākt. Kaut tikai nebūtu jaunu vajāšanu!

4. maijā

Nabaga ūdens dievam par neizdarību tomēr nocirta rokas un kājas. Nepaspēja īsti nocirst, kā sākās lietus.

Vai tiešām ķīniešu dievam vajadzīga tik barga ietekmēšana? Bija lietus ar sniegu, un Urumči ielas pārvērtās melnā, lipīgā purvā. Var iedomāties, kā te izskatījās pāris nedēļu pirms mūsu atbraukšanas. Ne velti stāsta, ka šeit gan ēzeļi, gan zirgi iestiegot. Nebūtu grūti nobruģēt bazāru, liekot katram tirgonim noklāt bruģi pie savas bodītes. Taču šeit «visvarenais» dutu savu varu neizrāda. Zinātņu «maģistrs» samierinās ar netīrumu baseiniem. Cita lieta, ja kādu aizdomīgo vajag piebeigt no mugurpuses. Stāsta, ka pirms divdesmit gadiem Ķīnas imperators pagodinājis tibetieti ar neparasti augstu titulu. Lai titulu piešķirtu, pie vietējā ambana rīkojuši pusdienas. Pēc ceremonijas un izsmalcinātā mielasta no aizkariem aiz viesa muguras iznācis kareivis un ar zobenu nocirtis imperatora uzmanības aplaimotā tibetieša galvu. Jaunas vēstis!

Vēl lieku reizi var novērtēt lamu «pastu». Daudz ātrāk par valsts sakaru dienestu, daudz precīzāk lamas atgādā vislabākās vēstis. Un kādas uguntiņas iemirdzas viņu šaurajās acīs, ja pamana sarunu biedra nezināšanu. Un tad vairs neceriet uz patiesiem stāstiem, tad tiekat ieskaitīts nevērtīgo kategorijā; jums atmetīs nevērīgi ar roku un nomurminās: «Pelling!»

Atnāca B., P., J., S., A., P., K. un citi apskatīt sēriju «Maitreja». Cik jauki ir visi šie cilvēki!

5. maijā

Turkestānā kāds mulla par mošejas neapmeklēšanu pavēlējis vienam «stingrticīgajam» uz pakauša uzliet četrdesmit spaiņus ūdens. Pēc septiņpadsmitā spaiņa nelabojamais ticīgais nomiris. Ko gan lai iesāk ar šādu loģiku?

Viss kārtojas ļoti ātri. Jau sameklēti vedēji. Tagad jāizvēlas ceļš. Liek priekšā trīs kombinācijas. Pirmā — uz Kuldžu, no turienes ar mašīnu līdz Taškentai un ar tiešo vilcienu uz Austrumiem. Otrā — Cugučaka, Se-

mipalatinska, Novosibirska. Trešā — Papeļu Rags, Zaisans, Irtiša, Semipalatinska, Novosibirska. Vilinoša ir trešā kombinācija — brauciens ar tvaikoni pa Irtišu starp zemajām un paugurainajām tālēm. Pat ļoti vilinoši. Bet vai atkal neiejauksies ķīnieši? Domas dalās. Vieni paredz, ka tiks izspēlēta kārtējā nelietība. Citi spriež, ka šoreiz ķīniešiem būs neērti tā rīkoties. Personīgi es neesmu noskaņots optimistiski. Arī Kašgarā taču apgalvoja, ka nelietības neatkārtošoties, bet pēc tam Karašarā tika nostrādāta vislielākā nejaucība.

Kopā ar B. devāmies ārpus pilsētas Bogdoula virzienā. Nebeidzamas dunganu kapsētas. Kurgāniņu rindas. Uz katra uzlikts pods, kāds trauks vai arī poda lauskas — tā ir seno kurgānu apbedību ieraža. Neraugoties uz musulmanismu, dungani ir saglabājuši zināmu savdabību. Ķīniešu tautiskā reliģija un šamanisms ir atstājis savas pēdas. Atbraucis Filhners. Liekas, viņam atļauts fotografēt, ko grib. Dīvaini, kādēļ Vācija drīkst visu?!

6. maijā

Kravāšanās. Vienošanās ar vedējiem. Trīs trijjūgi līdz Papeļu Ragam — 660 lanas.

7. maijā

Rīts pie Fana. Visi liekulīgi laipni. It kā apsolīja nelikt šķēršļus mūsu braucienam caur Papeļu Ragu. Daudz jaunumu par Campu. Dzirdējām, ka stāvoklis esot nopietns, — tāpat kā Karašarā. Piesolot 10 miljonus lanu, lai pārvilinātu dutu pusē 30 mongoļu hošunus.

Vakarpusē ar B. pāri pakalniem devāmies ārpus pilsētas. Atkal kapi. Klaja lauka vidū ap desmit krustu un divi pieminekļi. Viena apbedītā liktenis bijis traģisks. Jauns karavīrs atbraucis pēc pilsoņu kara pie tēva. Radi un labie draugi uzklupuši viņam, visādi ņirgājušies un pēdīgi sasējuši un ieslēguši šķūnī, kur tad arī viņš pakāries. Un nu uz viņa pīšļiem paceļas augsts piemineklis ar lielu melnu krustu un asarainiem vārdiem.

Šodien tveicīga diena — gluži kā jūlijā. Sniegs Bogdoulā manāmi nokusis. Pēc astoņām dienām dosimies tālajā ceļā. Mums saka: aizkļūsiet līdz lielajai pilsētai un būs garlaicīgi. Pilnīgi pareizi.

8. maijā

Klīst baumas: Siņinas ambans neizturējis tangutu pārspēku un ar 20 tūkstošiem karavīru bēdzis. Vai tiešām jau ieradušies goloki? Tas ir ilgstošu cīņu sākums.

Sen zināms, ka katoļu klerikāļi pielieto okultos spēkus. Par to daudzreiz vēstīts literatūrā, bet, protams, paši garīdznieki ietiepīgi noliedz šādus iespaidošanas paņēmienus. Šejienes katoļu misionārs šajā ziņā ir ļoti atklāts. Viņš bez īpaša iemesla stāsta H. I., kā viņš spējot «darīt brīnumus», tas ir, izmantot spiritismu un magnētismu. Mūsu steidzamā aizbraukšana pāteram traucē nodemonstrēt mums šo to pamācošu.

Šķiet savādi, ka te ir gan fetišisms, gan primitīvais spiritisms, gan māņticība, gan mullas izsaucieni, gan Konfūcija vārds, — viss samudžinājies vienā murskulī.

Drīz mūsu geše aizies uz saviem kalniem. Šodien viņš pavēstīja, ka Lhasas medicīnas skolas priekšnieks stāstījis viņam par «azārām», kā viņi dēvē Mahātmas, kas dzīvo kalnos un savas dziļās zināšanas izlieto cilvēces labā. Bet cik grūti ir panākt, lai geše visu tik smalki izstāstītu! Drīz viņš aizies. Pateiks tainlamam visu, ko stāstos izlaidis. Bailes ir slikts padomdevējs.

9. maijā

Atkal karstums, neraksturīgs maija sākumam. Dažs saka — tas uz lietu, dažs «mierina», ka nu jau sācies īstais karstuma laiks. Ķīnieši gluži vai vajā H. I. Viss tik sarežģīti, tik daudz negaidītu jautājumu un neparastu apstākļu. Jāpasteidzina aizbraukšana.

Medicīnas skolas priekšnieks teicis mūsu gešem, ka viņš pats esot sastapis Sikimas kalnos vienu tādu azāru. Uzzinām vienīgi to, ka tur bijusi maza mājiņa un ka azāra bijis ļoti garš. Vēlāk azāra to vietu pametis. Līdzīgas vēstis klīst pa visu Āziju.

Braucām ārpus pilsētas. Kūkoja dzeguze. Lidoja pupuķi, un strinkšķināja cikādes. Pievakarē — pērkons. H. I. lasīja piezīmes par budisma pamatiem. Cik skaisti iznāk, kad vēlāko sanesu kārta aizmēzta, kad darbs un zināšanas ieņem pienācīgo vietu.

10. maijā

Karavīriem mācības pārtrauktas. Svētki. Runā, tas tāpēc, ka Siņinas ambans sakauts. Pēdējā Pekinas avīzē paziņots, ka Gaņsu un Siņdzjana palikušas tautas armijas ietekmes sfērā. Siņdzjanai tas ir nozīmīgi.

Viss tā sagriezies, ka jābrauc prom pēc iespējas ātrāk.

Sāga par Geserhanu joprojām ir dzīva: «Geserbog-dohanam tiek aizsūtītas septiņas galvas, kas nocirstas septiņiem melniem kalējiem, bet viņš šīs septiņas galvas vāra septiņos vara katlos. Taisa no tiem kausus, apdarina šos kausus ar sudrabu. Un tā no septiņām galvām iznāca septiņi kausi, kurus Geserhans piepildīja ar stipru vīnu. Tad viņš uzkāpa pie gudrās Manzalharmo un atdeva viņai šos kausus, un pacienāja viņu. Bet viņa paņēma šos septiņus kausus no septiņām melnām kalēju galvām un uzmeta debesīs. Un izveidoja septiņi kausi Dolonobogoda zvaigznāju (Lielo Lāci), un tas uzmana nolikto laiku.»

Cik brīnišķīgi ievīti simboli šajos neskaidrajos un it kā bez nozīmes teiktajos vārdos, kas sasaista Geserhanu ar Ziemeļu septiņzīmju zvaigznāju. Mongoļu habala un

Butanas tempļu īpašie kausi atgādina par tiem pašiem centieniem un cerībām. Apstiprinās norādījums no Tripita-kas: «Būda teicis, ka viņa kauss pasaules jauno sasniegumu laikā kļūs par meklējumu priekšmetu, bet vienīgi šķīstie kopienas domas nesēji varēs to atrast.» Tā gan!

«Ribhvasi traucas pie Savitri — Saules pēc Somas», tā pauž Rigvēdas gudrība. Uz džilkoras trauka pašā vidū ir izkalts Sumeru kalns, bet tam apkārt kā lielas salas — četras pasaules valstis. Kā punkts vienādos attālumos no četriem okeāniem...

Lama uzsauc vēlējumu: «Lai dzīvība ir tvirta kā dimants, uzvaroša kā skolotāja karogs, spēcīga kā ērglis un lai tā turpinās mūžīgi!»

11. maijā

Pieņēmām ielūgumu uz brokastīm pie Feldmana. Tur būs arī Filhners un katoļu misionārs. Spēcīgais un darbīgais Filhners, iededzis un ģērbies ādas jakā, ir pilns enerģijas. Viņa uzdevums ir interesants. Viņš apkopo magnētiskos pētījumus posmā starp Taškentu un Vidusķīnu. Mērījumi tika izdarīti Krievijā, bet Kār-negija Institūts ar lieliem zaudējumiem šos darbus veica Ķīnā. Un tagad Filhners, kā pats saka, apvieno šīs pētījumu jomas.

Atceramies viņa piedzīvojumus ar golokiem. Tomēr viņš golokus slavē. Un mīl Āziju. Uz visiem laikiem viņu apbūruši Āzijas plašumi. Bet savu īsteno maršrutu tomēr noklusēja.

Zīmīga ir saruna ar misionāru. Spriež par budisma jauno izpratni, runā par nirvānas jēdziena īsto nozīmi. Saka, ka būtu vēlams neatlikt budisma un katolicisma salīdzināšanu. Ieminas par savu okulto brīnumu māku. Pārzina literatūru. Ļoti iezīmīgi.

Bet no Bogdoula nāk aukstums, un vējš saldē. Visādi mēģinām pasteidzināt Ķīnas pasu izsniegšanu. Vakarā

Filhners lūdza konsulu, lai paziņo Vacijas sūtnim par kavēkļiem, ko tam radījis Fans. Parastā tehnika.

12. maijā

Uz konsula galda guļ lūgumraksts, kas parakstīts ar pirksta nospiedumu. Trūcīgs kirgīzs sūdzas: pirms trim gadiem Manasas tuvumā viņš un deviņgadīgā meita pārnakšņojuši pie dungana. Par naktsmītni dun-gans pieprasījis kirgīza meitu. Kirgīzs atsacījis. Dun-gans viņu piekāvis, izdzinis, bet meiteni paturējis un neatlaižot jau trīs gadus.

Parasta šejienes parādība ir līgavu zagšana un bērnu pārdošana darbam, bet visbiežāk izvirtībai. Kādēļ sasaukt liekulīgas konferences un spriest par Āfrikas gūstekņiem, ja Āzijas vidienē un visā Ķīnā cilvēku pirkšana un pārdošana ir visparastākā parādība. Visas novada oficiālās iestādes zina par šo verdzības institūtu, un neviens neuzstāj, lai to likvidē. Kur ir protesti un pieprasījumi?

Saņēmām no ģenerālgubernatora ielūgumu uz rītdienas brokastīm. Tie paši ļaudis: Fans, Filhners, misionārs, Kavaljeri...

Bazārā izplatās baumas par karagājienu uz Kobdo, un pēdējā ģenerālgubernatora vizīte pie konsula tiek saistīta ar šīm baumām. Uz Šarsjumē steidzīgi izbraucis daotajs un Altaja vietējā karaspēka komandieris. Tas jo vairāk pastiprina baumas par iespējamo karadarbību.

Skaidra, dzestra diena! Ja varētu jau braukt! Bet līdz sestdienai aizbraukt neizdosies.

Par rinsē, tas ir, dārgumu, sauc tādu kā metālisku masu, kas paliek pēc smadzeņu sadedzināšanas no diviem smadzeņu pakauša daļas izaugumiem. Pēc šīs masas daudzuma spriež par mirušā psihisko attīstību.

Kāds materiālisma pierādījums! Uz Tibetas robežas mēs redzējām tādu «masu» pēc kāda miruša mongoļu lamas sadedzināšanas. Tā līdzinās dzintara nogulām.

13. maijā

No rīta atnāk mongoļu lama. Kāds prieks! To pašu, ko mēs zinām no dienvidu puses, viņš zina no ziemeļu puses. Stāsta, tieši kas aizņem tautu prātus, ko tās gaida. Un stāstot viņa acis pieriešas neviltotām asarām. Mūsu draugs T. L. sešus mēnešus pavadījis Laņdžovas tuvumā un katru dienu stāstījis viņam par nākotnes nozīmi. «Zinājām mēs sen,» saka lama, «bet nezinājām, kā tas būs, un nu laiks ir pienācis. Ne jau katram mongolim un kalmikam var to teikt, bet vienīgi tiem, kuri spēj saprast un rīkoties.» Un lama stāsta par dažādām «pazīmēm», un ir pārsteidzoši, ka šim kautrīgajam cilvēkam ir tādas zināšanas. Viņš runā par Altaja nozīmi.

Un pēc šīm patiesajām un nopietnajām sarunām — liekulīgās brokastis pie ģenerālgubernatora. Atkal ejam pa jamina nebeidzamajiem gaiteņiem, atkal apvaicāšanās par veselību, atkal tosti uz veselību. Atkal haizivju spuras, bambuss un koku sēnes. Mājastēvs apgalvo, ka vietējie sārti ir labākā no visām tautībām uz zemes. Pirms dažiem gadiem viņš to pašu apgalvoja par dunganiem un pat novēlēja sevi apglabāt dunganu kapsētā. Bet tagad viņa «kurss» vairs nav virzīts uz dunganiem, un novēlējums jau atcelts, bet par labāko tautību pasludināti sārti. H. I. čukst: «Kāds briesmīgs vecis.» Bēru gājiena noskaņojumā dodamies atpakaļ pa ejām un pagalmiņiem, un ģenerālis mums parāda «augstāko godu», pavadīdams līdz ekipāžai. Ne vārda par Hotanā un Karašarā notikušā izmeklēšanu, it kā viss būtu beidzies un visi aizliegumi strādāt būtu jānorij pie brokastu galda.

Var visādi apvainot, bet pēc tam aizmālēt visu ar haizivs peldspuru. Šodien aizzīmogos mūsu lādes, lai uz robežas mūs liktu mierā. Trīs stundas vilkās bezjēdzīgi stieptā lāžu atmūķēšanas un nevajadzīgās mantu pārcilāšanas procedūra. Un kad gan tiks atceltas šīs aplamības?

Vakarpusē notiek mums jau pazīstama provokācija. Kaut kāds pretīga izskata dungans uzbruka Ramzanam un viņu piekāva. Kad vainīgo saķēra, viņš apgalvoja, ka noturējis Ramzanu par ķīnieti un tādēļ sitis. Dīvains paskaidrojums. Un dīvaini, ka provokācija notiek tieši tai dienā, kad brokastojām pie ģenerāļa. Vakarā mūs brīdina, ka ceļā uz Papeļu Ragu esot divas bīstamas vietas, kur kirgīzi aplaupot. Protams, tagad gubernators konvoju līdzi nedod. Konvojs vajadzīgs drošās vietās.

Stāsta, kā derviši dažreiz nogalējot «neticīgos». Pūlī vai dejojot dervišs ieskrāpē gjauram ar nagu, kas apziests ar stipru indi, un nāve parasti iestājas tai pašā dienā. Viduslaiki!

14. maijā

Mums izsniedza garum garu pasi līdz Pekinai. Šitāda aplamība — ierakstīt pasē visu mantu pilnīgu uzskaitījumu un aprakstu. Kas viss ceļā nevar mainīties.

Izrādās, ka mūsu vedēji ir nevis Ķīnas pavalstnieki, bet gan Buhāras krievi. Tagad ir milzums tādu hameleonu. Tādas aplamības ar pasēm!

Interesantas ir vulkānu pēdas Čugučakas, Kuldžas, Vernijas un Taškentas rajonos. It kā zeme dvašotu. It kā mēnešiem ilgi darbotos gigantiska dinamomašīna.

Šodien pie G. ir atvadu mielasts. Ak vai, cik daudz rūpju sagādā saiņošana. Mantas — cilvēka ienaidnieki! Vai aizbrauksim rīt?!

15. maijā

Un tā arī šodien neaizbraucām. Vedējs atteicās kravāties. Tika likti lietā visi spēki un pierunāšana, bet vecais palika nelokāms. Galvenais iemesls — musulmaņiem sestdiena skaitās slikta diena. Tādas aplamības! Un vesela diena pagalam!

Dzirdējām stāstus par karakirgīziem. Kā sešdesmitajos gados kirgīzi katlos savārījuši trīs tūkstošus krievu kazaku. Tādas pašas ziņas par vārīšanu katlos un sadedzināšanu krāsnīs ir arī par tuvākajiem laikiem. Mums pastāsta veselu notikumu sēriju par laupīšanām. Kirgīzi aplaupījuši trīsdesmit arbas. Kirgīzi aplaupījuši ceļiniekus. Kirgīzi uzmanot aizu septiņu dienu gājiena attālumā no šejienes. Kirgīziem esot bumbas. Vārdu sakot, kaut kāda karakirgīzu «tūkstoš un viena nakts».

16. maijā

Tomēr devāmies ceļā. Pēc visādiem pārpratumiem ar vedējiem tomēr sakravājāmies. Protams, ķīnieši palika uzticīgi sev. Pēdējā naktī Suns raudājis un sacījis lamam, ka policija un jamins aizlieguši viņam doties ar mums līdz robežai. Kas lai zina, ko nozīmē šī jaunā iejaukšanās mūsu dzīvē? Varbūt Suns pārāk labi par mums atsaucies? Suns ir pilnīgi satriekts.

Visi Urumči labie ļaudis mūs izvada. Tik tiešām sirsnīgi cilvēki. It kā gadiem mēs būtu kopā dzīvojuši. Pasēdējām visi ārpus pilsētas zaļā pļaviņā. Vēl reizi pārrunājām, kas mūs satrauc un vada. Jutām, ka satiksimies ar viņiem atkal. Un šķīrāmies.

Pa kreisi zilgoja Tjanšana sniegotās kalnu grēdas. Aiz tām palika kalmiku juldusi. Palika Maitreja... Aiz muguras slējās Bogdouls visā savā skaistumā. Trīs virsotnes mirdzēja vienos sniegos, bija tik līksmi un gaiši, un smaržoja piparmētras un vībotnes. Bija tik gaiši, ka izplēnēja ķīniešu migla.

Muitā tomēr mūs aizturēja. Neraugoties uz trīs aršinas garo pasi, atkal nez kāpēc pārbaudīja mūsu ieročus... Projām, projām...

Apmetāmies Sandži, ciematā trīsdesmit deviņu verstu attālumā. Dzīvot ārpus ciema iežogojuma nedrīkst: naktīs ir bīstami, turklāt mūsu uzticamais draugs Tumbals palika konsulātā. Iekārtojamies pagalmā. Veca sartiete baltā ģērbā cienīgi staigā pa pagalmu. Meitenes ar daudzām melnām bizītēm draiskulīgi izskrien no mājas. Jau ir seši, bet karstums vēl nemazinās. Kā būs ar H. I.? Jau šodien viņai klājās grūti. Ar kādām tiesībām šis Hotanas velns drīkstēja mūs aizturēt un tā aizkavēt? Mēs taču varējām būt šeit jau pirms kāda mēneša, kad vēl nebija karsts! Un tā vietā, lai izmeklētu neciešamo vardarbību, mūs cienā ar liekulīgām pusdienām un lišķīgiem tostiem. Kur gan ir Siņdzjanas taisnīgums? Izviršana.

Vakarā atkal ieradās kaut kādi tipi un pētīja mantas.

17. maijā

Piecos no rīta jau ir silts. Būs tveicīga diena. Bazārā pie staba piesiets cilvēks. Noziedznieks? Vai arī pārāk gudrs? Bīstams? Neieredzēts? Apmelots? Bogdouls iegrimis dūmakā, bet kreisajā pusē visas dienas ceļa garumā stiepjas Tjanšana grēdas. Patiešām — debesu kalni. Violeti apmalotas vīd gaiši zilās kalnu virsotnes, un mirguļo sniegs. Jaukie kalnu sniegi! Kad atkal jūs redzēsim?

Smiltis un putekļi. Līdz pulksten divpadsmitiem mēs esam nogājuši 9 potajus, tātad — 36 verstis. Apstāsimies dunganu ciematā Hutubi. Jau vakar ūdens bija nelāgs, šodien nav labāks. Dēļ tveices nolemjam iet naktī, lai ap dienas vidu nokļūtu līdz Manasai.

Atceramies B., izteikti jaunā tipa cilvēku. Zemnieks, varonīgs cīnītājs ar visiem Jura krustiem, karojis no 1914. gada, augsti inteliģents jau no dabas, bez māņticības un aizspriedumiem, ļoti darbīgs un saprātīgi apņēmīgs. Ar tādiem novgorodiešiem valsts var lepoties. Atceramies visu draudzīgo Urumči konsulāta grupu.

Ceļmalas vītolos pogo lakstīgalas. Sadiks, kučieris, iesaka vēl šovakar nobraukt 5 potajus un tā saīsināt rītdienas ceļu. Kravas trijjūgi atkal ir atpalikuši. Vecais vedējs man paziņoja, ka nebraukšot pēc norādījumiem, braukšot, kā Dievs būs vēlējis. Liku, lai viņam pārtulko, ka arī mājās viņš atgriezīsies, kā Dievs vēlēs. Attālums starp Olonbulaku un Kuldiņenu tiek uzskatīts par bīstamu laupītāju dēļ. Iesaka visiem pajūgiem ceļot vienkopus un ieročus turēt pielādētus. Apšaude varot sākties no abām aizas pusēm.

Pret vakaru karstums pieņemas. Septiņos nejūt ne mazākā atvieglojuma. Ir gan noziedznieks šis Ma, Hota-nas daotajs. Viņa dēļ esam zaudējuši divarpus mēnešus; tagad mēs jau varētu atrasties aiz Ķīnas nāves dejas robežām...

Tveicīgi un smacīgi.

18. maijā

Piecēlāmies pustrijos naktī. Kā vien varējām, mudinājām vedēju un puspiecos devāmies ceļā. Apmācies rīts. Smagi opālkrāsas mākoņi. Pat sākās vēss lietus. Karstums pieauga tikai pēc vieniem dienā. Raiboja Tjanšana kalni. Zilgoja īrisi. Zaļoja biezā, svaigā zāle un pēc lietus brīnišķīgi smaržoja. Noskaņojumu nedaudz sabojāja vēl viens muitas punkts un trešā pasu pārbaude. Kam tas vajadzīgs? Kādēļ jābrauc pa ceļu, ja, dodoties pār kalniem, var izvairīties no muitniekiem? Sīs pārbaudes paredzētas arbām un nezinošiem ceļotājiem, bet pieredzējis braucējs viegli apies visus šos bezjēdzīgos kavēkļus.

Vecās Manasas drupas atgādināja par slaktiņu dunganu sacelšanās laikā. Rēgojas māla mūru grēdas. Tempļa paliekas. Tukšas logu un durvju ailes. Manasa pārcelta par vienu potaju tālāk. Pavisam šodien mēs pieveiksim 16,5 potajus.

Tie paši Manasas bazāri. Tie paši dungani. Pa retam var sastapt kalmikus. Šeit vairs nav torgutu un nav hošutu, ir oļoti, kas apdzīvo Ilijas novadu, Kuldžu. Ārēju atšķirību nemana. Pa visu ceļu stīdz kamieļu karavānas, tās ved eksportam iepirktos 100 000 pudus vilnas. Svarīgi skan zvaniņi. Sadiks, kučieris, īpaši uzsverot, saka: «Uz Čugučaku — vilna.» Piepildās novada sapnis par sakaru atjaunošanu.

Apmetamies pie vecākā. Pagalmi šeit nedaudz tīrāki nekā Kašgaras un Karašaras apvidos. Runā, ka arī šeit pārbaudīšot pasi. Ka tikai nesaplēš šo garo strēmeli. Gribētos saglabāt un pārdrukāt.

Dienas vidū likās, ka braucam pirms ceturtdaļgadsimta pa Krievijas vidieni. Bet tagad sēžam netīrā balsinātā istabelē. H. I. atceras, ka gluži tāpat pirms divdesmit pieciem gadiem mēs sēdējām būdelēs Merečā vai Veļunās pie Nemunas, vai pie Suzdaļas klosteriem. Un vēlāk — Sjēnas un Sanžeminjano kambaros. Esam redzējuši, redzējuši, redzējuši!

Diena noslēdzās ar trešo ieroču apskati un mūsu pases izpēti. Ambana sūtīts, ieradās kaut kāds pus-analfabēts opija pīpmanis. Pūlējās saburtot mūsu septiņjūdžu pasi. Pieprasīja, lai izņem šautenes no apvalkiem un bailīgi pieskārās revolverim. Ilgi mīņājās un kaut ko purpināja, tad aizgāja, atstājis mūs iebraucamās vietas turētāja atbildībā. Vai šādus varasvīrus var iekļaut cilvēces evolūcijā? Kaut kādas samazgas, nevis cilvēki. Bet šīs muļķīgi uzbāzīgās samazgas spējīgas aizsegt mirdzošos kalnus; spējīgas pārvērst katru mierīgu mirkli cietuma noskaņā. Nost ar tumsonību!

19. maijā

Cik laba zīme! Tā mums teica. Kas par lietu? Saklausām nesaskanīgu mūziku: pīkstoša, dūdām līdzīga klarnete, cimbalas un bungas. Šīs čīkstošās skaņas turpinās visu vakaru. Kas par lietu? Izrādās, netālu nomiris cilvēks un viņu taisās apbedīt. Ne jau velti Manasā vesela rinda bodīšu tirgo priecīgās krāsās izraibinātus zārkus. Runā, tā ceļotājiem esot ļoti laba zīme, ja netālu mirstot cilvēks. Nez vai zīmes dēļ, bet pusceļā mums nokrīt ritenis. Jādodas uz tuvējo ciemu labot.

Šodien ceļš pavisam īsiņš — tikai 40 verstis. Jau pusdivos nokļuvām galā. Saprotams, mēs varētu noiet vēl potajus divus. Bet — šis neciešamais vedējs. Kver-nam Ulanusunā un gaidām ratus.

Skaidra diena. Tālajos kalnos tā kā būtu vairāk sniega. Vilinošas ir tālē gaistošās grēdas. Sulīgi zaļā stepe noklāta violetiem īrisiem. Skaidri iezīmējas ganāmpulku silueti. Lama pagājis sāņus un pavērsies pret austrumiem — skaita lūgšanas. Saklausām viņa slavas dziesmu ritmu. Jādomā, sauc jauno ēru, Mai-trejas laiku, kura iestāšanos zina visi budisti. Zemāk par sniega līniju kalnos patvērušies daži lieli kalmiku klosteri. Katrā ir vairāki simti lamu. Klosteri lielāko tiesu izvietoti jurtās — ceļojošie, bet ir arī tempļi. Un mēs tos nedrīkstam apskatīt! Ja vēlaties, lūdzu — Urumči nejēdzīgais velna templis, bet budistu klosterus apmeklēt nedrīkst. Aplami un muļķīgi.

Bet zāle ir tik dzīvīga, un strazdi un sīļi klaigā karagaču lapotnēs. Dzeguze steidz skaitīt gadus. Virs stepes paceļas dūmu stabi — dedzina meldrus. Šie dūmi tik raksturīgi stepju apvārsnim. Atceramies sapņus — 1912. gada gleznas: «Pūķis mostas» un «Drošsirdības zobens» — ugunīgais eņģelis atnes uzticamajiem sargiem drošsirdības zobenu.

Stāsta, ka pavasarī Altajā ziedot īpašas sarkanas lilijas. Kā radusies šī vispārējā Altaja godināšana?!

Karstums. Mūs brīdina, ka te notiekot daudz zādzību. Solīto pavēli par mūsu ierašanos ģenerālgubernators nav atsūtījis. Beigu beigās tas ir pat labi! Vismaz nav jāšaubās, kāda ir attieksme pret mums. No Ulanusunas līdz torgutu vasaras nometnei ir četru dienu brauciens. Tikpat, cik no Kučas un Urumči.

20. maijā

Piecēlāmies pulksten četros. Kāds skaistums! Kalni sārtojas. Ceļas violeti miglāji. Kuplo zāle. Izbraucām pussešos, vēl pirms karstuma. Mundri nobraucām 9 potajus (36 verstis) līdz Jandzihajai. Teicams ceļš. Svaigi un saldi smaržo sudrabainā džilda. Dzied putni. Sen tik daudz putnu balsu neesam dzirdējuši. Pārbraucām līdzenumu, kā nosētu ar kapu kalniņiem — dun-ganu sacelšanās pēdām. Jandzihajā ieradāmies pus-desmitos, pašā laikā. Saule jau sākusi cepināt. Viss jau nokaitis. Priecīgi ieejam mazā mālu kleķa namiņā. Paliksim šeit līdz divpadsmitiem naktī, un tad mēness gaismā, vēsumiņā, tālāk — līdz Siho. Kaut kā nenosakāmi jaušams Krievijas tuvums. Vai ciematu ielas ir platākas, vai tīrumu vairāk, vai iebraucamās vietas ir tīrākas? Atkal sēžam mazā mālu kleķa būdiņā. Istabā rosās bezdelīgas — zem šķērssijas ir to ligzda. Un atkal nāk prātā Podoļskas vai Kazaņas guberņa. Atceramies Jefimu no Kļučinas.

Zeme gluži vai līgojas. Cugučakas apvidū ir apdzisuši krāteri. Vēl nesen pazemes darbība bijusi tik spraiga, ka gaidījuši izvirdumu.

21. maijā

Piecēlāmies vienos naktī. Tumsā, buranam sākoties, pusčetros devāmies ceļā. Kalni paslēpās putekļu mākoņos. Gājām pa lielu oļu klātu līdzenumu. Vienos dienā, pieveikuši 16 potajus, ieradāmies Siho.

Pusceļā apstājāmies pabarot zirgus. Salasījās pūlis dunganu un ķīniešu. Mīņājās, aptaustīja mūsu ratus, centās mums pieskarties. Gatavie zvērēni! Atcerējāmies, kā pirms piecpadsmit gadiem Sarsjumē bijis ambans rusofils un pret viņu no Urumči tikuši nosūtīti 10 000 dunganu. Bet no Zaisanas pasteidzies ierasties krievu bataljons, un 10 000 lielais Urumči karaspēks tūlīt aizmucis. Tagad šā ambana dēls, oļotu kņazs, dzīvo dienas gājiena attālumā no Siho. Izglītojies Krievijā. Tai pašā virzienā atrodas liels kalmiku klosteris. Siho ir krustcelēs starp Urumči (6 dienas), Cugučaku (6 dienas), Kuldžu (9 dienas) un Sarsjumē (12 dienas).

Ceļā sastapām trīs arbas ar vērtīgu kravu — maralu ragiem; jādomā, no Krievijas vai Mongolijas Altaja. Ved caur Urumči uz Gučenu — uz Ķīnu vērtīgu zāļu izgatavošanai.

Siho mūs neielaida bijušā Krievijas pavalstnieka sētā. Ceļš šeit daudz labāks nekā posmā Kašgara— Aksu—Toksuna. Uz plašajiem oļu līdzenumiem būtu pavisam viegli uzbūvēt skaistu šoseju.

Ieradās «pastāvošā vara» pēc pasēm. Un šī nabaga vara bija tik skrandaina, tik smirdoša un tik mokoši pūlējās saburtot hieroglifus trīs aršinu garajā pasē. Ne bez bažām mēs sniedzām pases šiem varasvīriem: «vērtīgā» dokumenta stūri jau nodiluši no neskaitāmajām pārbaudēm.

H. I. jautā: «Ja ķīnieši būtu mūs labi uzņēmuši, no tā taču daudz kas mainītos?» Daudz kas, daudz kas!

Nekādu ziņu no Amerikas. Kad un kur tās varēsim saņemt? Uz 12. aprīlī nosūtīto telegrammu atbilde nav pienākusi. Telegrāfa stabu, vadu un izolatoru stāvoklis norāda: «Atmetiet visas cerības.» Jāsaka H., lai nesūta šifrētas telegrammas. Arī bez šifra vārdi tiek līdz nepazīšanai izkropļoti.

22. maijā

Smiltis līdz pat Čaipedzi, visus 16 potajus... Viegli mākonīši aizslēpuši sauli, citādi būtu neizturama svelme. Kā Sadiks saka: «Zirgus nogāztu no kājām.» Nav redzēts tik daudz meža iemītnieku: zeltainie fazāni, irbes, zosis, kronšnepes, pīles, kaijas un zaķi. Fazāni tup uz ceļa tieši ekipāžas priekšā. Izgājām piecos no rīta, ieradāmies pustrijos. Iesaka labāk pārvietoties naktī. Čaipedzi — nabadzīga vieta, netīri pagalmi. Apmetamies aiz ciemata upes krastā. Aiz mums paliek Tjanšana radzes, bet tālu priekšā, uz ziemeļiem, viegli iezīmējas Tarbagataja grēda. Stepē vīd ķīniešu kapu kurgāniņi. Atkal ieradās smirdošais skrandainis un kaut

kur aiznesa mūsu pases. Ļoti komiski salīdzināja mūsu fizionomijas ar fotokartiņām. Bezgalīgs policijas iecirknis!

Uzzinājām, kas ir caganhutuhta. Izrādās, viņš ir oļots. Pašlaik atrodas Labrangā. Cik pamācoši ir salīdzināt Maitrejas tēlu viņpus Himalajiem ar vēstīm no ziemeļiem. Tikai šādi iezīmējas īstenais personu, notikumu, ticību veidols. Katra zeme, ne pārāk attālinoties no patiesības, pievieno savas īpatnības un savus vērojumus. Tibeta ir pārāk augstu pacēlusi tainlamu. Ziņas par caganhutuhtu sakrīt.

Zied džilda, sārtojas maigie sausserži. Vakarpusē jūtams pavasarīgs svaigums. Ar vedējiem atkal būs drāma: vajag viņus pierunāt braukt pa nakti. Nolēmām negulēt, bet doties ceļā vienpadsmitos vakarā.

23. maijā

Vakars sākās nemierīgi. Atbrauca dīvaini ķīnieši ar desmit karavīriem. Izpildot kaut kādu noslēpumainu ģenerālgubernatora rīkojumu. Braucot uz Pekinu un Maskavu. Auž kaut kādu tīklu.

Saņēmām padomu — braukt prom nekavējoties, piesiet zvaniņus pie loka, lai neskan, un nodzēst ugunis. Esot nemierīgi. Tā arī darījām un izbraucām lietū un vējā ar pielādētiem ieročiem. Gājām pa dziļām, zirgiem grūti izbrienamām smiltīm. Astoņpadsmit potajus līdz Ulunbolikai pieveicām divpadsmit stundās, no tām divas veltījām zirgu barošanai. Ulunbolika ir nožēlojams langars. Pārtikas nav. Septiņus potajus pirms langara smiltis nomainīja Džaira kalnu tumšā oļainā piekāje. Savēlās žilbinoši negaisa mākoņi, un Cugučakas pusē nodārdēja pērkons. Kvemam uz pakalna pie nožēlojama ķīniešu templīša. Mūsu priekšā pēdējo reizi uzpeld un nogrimst miglā Debesu kalnu grēda. Patiešām debesu krāsā, tik daudzām baltām korēm.

Visai maz vēl zināms par kalmiku ulusiem. Kad un kam paveiksies iziet caur aprakto bagātību labirintiem?

Visa pamale virmo izgarojumu mirdzumā. Safirkrāsas tuksnesis un ēteriskie kalni saplūduši ar debesim. Zeltā greznojušies pakalni. Skaista gan tu esi, Āzija! Pienācis tavs laiks. Saņem pasaules kausu!

Jāj dungani un kalmiki kopā ar tiem. Kalmika balsī, runājot ar mums, ieskanas uzticības un tuvības stīgas. Atklāti pastāsta, ka gribējis kalnos medīt, bet vietējais kņazs aizliedzis. Pāri ceļam pārskrēja sešas pelēkas kalnu kazas. Var iedomāties, cik daudz medījuma ir kalnos.

Rati atkal aizkavējušies. Būs trešā nakts būs miega.

24. maijā

Tālam ceļam derīgi ir vienīgi ladakieši un daži mongoļu hošuti. Visi citi savārgst, zaudē mundrumu un ieslīgst grūtsirdībā.

Atvadījāmies no Tjanšana. Priekšā Džaira necilie, kailie kupoli. Šodien ir tā drausmīgā diena, par kuru skandina visi karavānas vīri. Tieši Džaira aizās notiek laupīšanas un slepkavības. Džaira piekalnes mūs sagaidīja ļoti bargi. Ledains viesulis, lietus, krusa, bet naktī — ledus un sniegs. Mūsu vedējs pamanījās tos 17 potajus līdz Kildiņenai aizvilkties 22 stundās. Nokļuvām galā pustrijos naktī. Galīgi izmirkām, brienot aiz arbām ar pielādētiem ieročiem rokās. Otu — nožēlojama, netīrumos slīkstoša stacija pusceļā. Pēc tam atbrauca ķīnieši. Sākās nejēdzīgs juceklis — viņi bradāja mums pāri, spļaudījās, tūlīt aizdedzināja kizjaku, kas deg kodīgiem dūmiem, pilināja taukus un aplaistīja mūs ar tēju. Bijām priecīgi, kad vakarā devāmies uz Kildiņenu. Bandītus neredzējām. Tagad stāsta, ka galvenā bandītisma vieta esot... nevis šodienas, bet rītdienas ceļā, starp Kildiņenu un Jadmantu. Pa sniegu aizkļuvām līdz Kildiņenai. Apmetāmies smirdošā būcenī un kā nosistj nogulējām četras stundas. Tad atkal kravājāmies, atkal strīdējāmies ar nelietīgo vedēju.

25. maija

Visa diena ir brīnišķīga. Tas tiesa — sarkano kalnu šaurajās aizās var uzbrukt. Tepat netālu pilsoņu kara laikā kirgīzi apkāvuši vairākus simtus krievu karavīru. Mūsu ļaudis ir saspringti. Kā par spīti visšaurākajā aizā otrajai arbai salūst ass, un pārējie četri pajūgi netiek tālāk. Visizdevīgākais brīdis laupītājiem, bet tie neuzrodas. Divas stundas noņemamies ap ratiem. Braucot pa nogāzēm, apgāzās vēl trīs rati.

No sarkanajiem un vara krāsas kalniem mēs nokāpjam zaļā, zilu kalna grēdu ieskautā stepē. Un krāsu dzidrums atkal atgādina burvju varavīksni. Mapana (13 potajus no Kildiņenas) ir priecīga, līksma atpūtas vieta stepē. Ciemata malās slienas jurtas. Ganāmpulku bari. Kirgīzi malahajos aulekšo gluži kā XV gadsimta karotāji. Kalmiki lētticīgām sejām. Neesam vēl Mapanā paspējuši atrast vietu apmetnei, kad ierodas kalmiks un pavēsta ārkārtīgi svarīgas ziņas: «Otrajā mēnesī, tas ir, martā, Urumči ģenerālgubernators palaidis pa ulusiem, apmetnēm un klosteriem ziņu, ka tašilamu izraudzījis Ķīnas imperators. Vēl nav tronī uzkāpis, bet jau pieņēmis tamgu (zīmogu).» Vienīgi tie, kas bijuši Āzijā, spēj novērtēt, kāda nozīme Mongolijā un Tibetā ir šādam izdomājumam. Protams, šajā gadījumā Urumči pavaldonis ņēmis vērā tieši Mongoliju. Jā, par šādiem izdomājumiem avīzes neraksta, bet tieši šīs netveramās baūmas veido nākamo realitāti.

Daudz tenku par tašilamu klīdīs pa kalmiku un mongoļu plašumiem. Daudzus gadus!

Vērienīgi iecerēta cilpa Mongolijai, un ģenerālgubernatoram šķiet, ka par to neviens nenojauš. Bet ķīniešu uzpirkšanas sistēma ir tāda, ka ne vien ģenerālgubernatora jamins uzzina par visu notiekošo, bet katrs, kas vien vēlas, uzzina visu arī par jaminu. Noregulētais mehānisms strādā abos virzienos.

Visas šīs zemes bagātības, tās skaistums, tās nozīmīgums gaida jaunas iespējas, jaunu kultūru un pašapziņu. Novērtējiet, kāda nozīme ir tenkām par jauno Ķīnas imperatoru. Kalmiki priecājas, ka no Krievijas plūst preces. Saka: «Tagad Krievijā viss ir labi.»

26. maijā

Kalmiki pie lamas nosēdēja visu nakti. Pavēstīja daudz jauna. Šīm «mutvārdu avīzēm» ir plaša politiskā nodaļa. Kalmiki ļoti cildina (...). Apbrīnojami, cik ātri viņa labā slava apstaigājusi visas kalmiku zemes. Atvadījāmies no kalmikiem. Viņi gaida...

Šodienas ceļš ir garš — 90 verstis. Braucam pa zaļojošu stepi. Visur jurtas, ganāmpulki. Aiz tālajiem Tarbagataja kalniem atkal savelkas negaiss, vējš kļūst aukstāks. Pa labi paceļas četras Altaja atradzes. Pabraucām gar Kurtes ciematu, tur ceļš sazarojas lielajā — uz Čugučaku — un mazajā mālainajā — uz Dirbildžinu. Dirbildžinā ir tās pašas mālu kleķa mājeles, bet vēl lielāks tautību sajaukums. Zudis sārtu vai dunganu pārsvars.

Apmetamies «vilnas mazgātavā» pie Kņazeva. Viņa pārstāvis R. laipni atvēl mums savas divas istabas. R. sieva nesen ieradusies no Semipalatinskas, bet jau raujas atpakaļ. Saka: «Šeit ķīniešu netīrumos un tumsā smoku nost.» Slavē dzīvi ārzemēs.

Liela noņemšanās ar vedējiem; jāpierunā vienā rāvienā aizbraukt līdz krievu postenim. Mums neiesaka pa nakti palikt ķīniešu postenī vai arī starpzonā. Tur atgadoties gan laupīšanas, gan zādzības. Centīsimies ar vienu ieskrējienu pieveikt visas 75 verstis. Ka tikai Ķīnas muita mūs neaizturētu! Pat Sadiks (kučieris) nervozē un iesaka ilgāk nekavēties.

Vēl viena anekdote: «Urumči neapbedīts guļot Čugu-čakas daotaja līķis. Turpat dzīvojot balts gailis, kurš atvests līdzi no Cugučakas.» Neveicas mirušajam; no Pekinas saņemta pavēle ierosināt pēcnāves partu disputu par daotaja izdarītajiem noziegumiem un līdz tiesas procesa beigām neapbedīt un nenosūtīt viņa mirstīgās atliekas uz dzimteni. Tik tiešām — īstenas mirušās dvēseles, un, lai balagāns būtu pilnīgs, dzied baltais gailis. Neticamas nāves dejas!

Pildās skiču albumi.

27. maijā

Diena krāsaini skaista. Zili kalni, zīžaina stepe. Pa kreisi roki — Tarbagataja sniegi, bet tieši ziemeļos — paša Altaja atradzes. Altajs ir Āzijas centrs. Stepē ganāmpulki. Lieli zirgu bari; melni zilas un pienbaltas jurtas. Un saule, un vējš, un neiedomājami dzidras krāsas. Vēl skanīgākas nekā Ladakā.

No rīta mūs nomocīja nelietis vedējs. Nekas viņam nav kārtībā, rati gāžas apkārt — sliktāku par šito neesam redzējuši. Ambans norīkoja karavīru, kam jāpavada mūs līdz robežpunktam. Karavīrs atjāja, pagrozījās vārtos, pateica, ka dodoties tēju dzert, un vairāk viņu neesam redzējuši.

Kad bijām nobraukuši tos piecus potajus līdz robežpunktam, sākās komēdija, dēļ kuras gribējās raudāt. Trīs aršinu garā pase un ģenerālgubernatora papīri neko nelīdzēja. Pusmācīts muitnieks taisījās atplēst ģenerālgubernatora zīmogus. Gribēja no jauna pārskaitīt visas mantas un pēdīgi mēģināja atņemt pavisam mūsu Ķīnas pasi, kas izdota braucienam uz Pekinu. Tik tikko spējām viņu atturēt no šāda soļa. Tomēr muitas idiota mokošie jociņi vilkās savas četras stundas. Tikai sešos varējām doties tālāk, lai nobrauktu, precīzāk, norāpotu divdesmit piecas verstis līdz nākamajam postenim. Pēc nepilnas versts vedēja ratiem salūza ritenis. Tātad — paredzama nakšņošana kalnos visbīstamākajā vietā. Nācās atgriezties ķīniešu postenī. Un, lūk, atkal sēžam savā teltī. Varbūt pēdējo reizi pirms ilgāka pārtraukuma. Un kalni liekas mīļi, un telts — pilna atmiņām. Un zelta pilnmēness nežēlīgi raugās

pa aizkara spraugu. Šodien mēs pabraucām garām vairākiem klejojošajiem klosteriem, kuros godā Maitre-ju. Lai izvairītos no sarežģījumiem ar ķīniešiem, mēs nenogriezāmies no takas stepē, lai dotos uz klostera jurtām. Tiešām žēl.

28. maijā

Cik svinīga ir šī nakts. Beigas un sākums. Paliec sveika, Džungārija! Uz atvadām tā rotājas ne vien ziliem, sniegotiem kalniem, ne vien pakalnu hrizopra-ziem, bet arī ar kuplu zāli un sen neredzētiem ziediem. Sarkanās savvaļas peonijas, dzeltenās lilijas, īrisi, mežrozītes. Un gaiss pilns pavasara dvesmas. Kāpām lejup un augšup pa zaļajiem pakalniem. Vēlām un cēlām apgāzušos ratus.

Mums blakus jāja kirgīzu apsardze. Tie paši skiti, tās pašas cepures un ādas bikses, un puskaftāni — kā uz Kulobas vāzes. Kirgīzi dzinās pakaļ vilkiem, kas esot manīti ceļa viņā pusē. Viens kirgīzs saplūca H. I. lielu sarkano peoniju pušķi. Lūk, vēl viena kalnu pāreja, un tās korē ir sīku akmeņu kaudzes. Beidzas Ķīnas teritorija.

Sveicināta, jaunajā rotā tērptā, pavasarīgā zeme! Un zāle, un zeltainās ziedu galviņas, un baltie Kuzejuna robežpunkta mūri. Iznāk brašie robežsargi. Izjautāšana. Vispārējas rūpes par mūsu labsajūtu. Kur tad rupjā un nekulturālā attieksme, ar ko varētu izcelties šis novārtā pamestais, mazais robežpostenis?! Seko ilga, uzmanīga mantu pārbaude. Viss pārskatīts. Atvainojas par ilgo aizkavēšanu un neērtībām, tomēr viss jāveic kā nākas un kā prasīts. Lūk, ierodas arī posteņa priekšnieks. Lūk, viņa palīga F. ģimene. Nakšņojam sargpostenī.

29. maijā

No rīta līdz Pokrovas ciemam (70 verstis) braucam pa brīnišķīgu, gludu ceļu. Kalni atkāpjas. Saplok. Kir-

gīzu jurtas. Interesanti jātnieki. Ņipri aulekšo brangi barots jājamzirgs. Zaļa robežsarga naģene. Pirmais ir Rjurikovas ciems. Zemas māla būdas. Jau redzamas baltas sienas un nabadzīgi dārzi. Šeit klimats ir bargs. Dārzāji neaug — sals tos nokož. Bet pašlaik jau sācies vasaras karstums. Ja varētu tikt līdz Papeļu Ragam, bet diez vai mūsu vedējs to spēs. Šaubas ir vietā: braucot pa līdzenu nogāzi, puskarietes ritenis sašķīst gabalos. Jāsūta uz Pokrovu pie komandanta pēc ratiem. Ilgi kavējamies pie dzirnavām — dzirnavnieks nav labvēlīgi noskaņots un savus ratus liedzas dot.

Jau klāt Pokrovas ciems. Vairāk balto namiņu. Pretim iznāk komandants. Arī sardzes priekšnieks. Arī komandanta palīgs. Cits caur citu cenšas mūs izmitināt pa saviem necilajiem dzīvoklīšiem. Vēl vairāk jautājumu. Vēl neatlaidīgāk gaida pamācošas atbildes. Vēlas savas ziņas salīdzināt ar mūsējām. Ramzana, kaut arī nesaprot valodu, piebilst: «Krievi ir labi ļaudis. Sirds laba.» Jautājam, kā viņš to apjautis. «Tak pēc acīm redzams.»

Izrādās, mūsu Irtišas tvaikonis atiet šonakt, bet nākamais — tikai pēc trim dienām. Vedējs mūs iegāzis. Bet postenī priecājas par mums un lūdz kaut dieniņu paciemoties. Atnāk pie mums vakarā, līdz vēlai naktij spriežam par plašiem, kosmiskiem jautājumiem. Robež-komandantūra — un spriežam par kosmosu un pasaules evolūciju?! Iepriecinoši!

Lūgšus lūdzas, lai rīt parādu gleznas un vēl aprunājos. Kurā robežpunktā gan vēl tā spriedīs un domās?

30. maijā

No rīta skatījāmies gleznas. Mīlu šos skatītājus, kas tajās raugās bez aizspriedumiem.

Svaiga acs un svaiga uztvere. Spriedām par jēdzienu «kultūra» un «civilizācija» nozīmi. Brīnišķīgi, ka Austrumos tik labi izprot šo vārdu atšķirību. Brīnišķīga ir arī pienākuma un disciplīnas apziņa. Šajās zināšanu alkās ir reālā nākotne un darba gaisma. H. I. lasīja rakstu par indusu filozofiju. Un mēs pateicāmies jaunajiem paziņām par visu dzirdēto. Jāsaka, ka šie robež-vīri spriež daudz vērienīgāk par daudziem izglītotajiem. Ne miņas no raupjuma un piezemētības, par ko tikām brīdināti.

31. maijā

Džembajevs jāšus mūs izvadīja stepē. Sirsnīgi atvadījāmies. Jānobrauc 45 verstis līdz Papeļu Ragam, līdz Zaisanam. Pakalni un pauguri. Lēzeni kurgāni. Sirma zāle un koši sarkanas nogāzes. Kirgīzu jurtu aili. Ne velti kirgīzus dēvē par karakirgīziem, tas ir, melnajiem kirgīziem. Konvojnieks stāsta, ka kirgīzi bieži laupot. Kirgīzs Kurbanovs sapulcinājis 50 apbruņotu jātnieku bandu. Braucam gar paleju, kur nesen 22 kirgīzi uzbrukuši un mēģinājuši nogalēt septiņus robežsargus, bet tie paspējuši aizsargāties. Nesen kirgīzi no kādas jaunsaimniecības aizdzinuši 150 zirgus. Zemnieki sūdzoties par nemitīgām aplaupīšanām. Mūsu saimniecei aizdzinuši četras govis. Neiedomājami grūti ir savaldīt laupītājus, un robežsargi pūlas visiem spēkiem.

Mūsu vedējs pavisam apstulbis. Jau deviņas reizes šajā ceļa gabalā esam stāvējuši, lai salabotu ratus. Pēdīgi vieni rati apgāzās ar riteņiem gaisā; taisni brīnums, ka braucējs un zirgi nav pagalam. Jau zilgo Zaisans; aiz tā balto Altaja kalnu grēda. Vai tā nav pati Beluha?

Klāt arī Papeļu Rags — zemei pieplacis baltu māla būdiņu ciems. Labais tvaikonis «Rozā Luksemburga» vakar aizbraucis, būs jābrauc ar «Altaju». Apmetīsimies pie vecās Fjodorovas.

Dzeram tēju. Ēdam biezpienu ar krējumu. Pie sienas karājas reprodukcija: «Lomonosovs rāda Katrīnai elektrisko mašīnu». Ierodas saimnieces radinieks, bijušais

armijnieks. Ar izpratni spriež par Ķīnu, par Koreju. Grib mums Zaisanā sazvejot asarus un karūsas. Uz palodzēm — sarkanās un violetās prīmulas un mūžīgā ģerānija. Mūsu hēgenu noturēja par ķīniešu ģenerāli. Cik gan leģendu nestāstīs par mums!

1. jūnijā

Vecā saimniece arī sūdzas par kirgīziem. Visu ko zogot. Katru nakti jāapsargājot ganāmpulki. Bet visumā dzīve ritot normāli. Kučieris Sadiks saka: «Ko tur Urumči gvelž par padomju dzīvi. Dzīvo visi, kā jau dzīvojuši.» Karavīrs stāsta par kirgīziem: «Aizbrauksi pie viņa, viņš klaigās: «Draugs, draugs!», bet pats grasīsies atņemt šauteni un ielaist lodi pakausī. Cauru nakti nedrīkst šauteni no rokām izlaist.»

«Altaja» vietā pienāca pats sliktākais tvaikonis — «Lobkovs». Ko lai dara — nav lemts braukt ar labu tvaikoni, mūsu vedējs to mums noskaudis. Ezers atgādina pērļainu tīklu. Šodien var redzēt kalmiku svētumu — Šabura kalnu vai, pareizāk, Šaura kalnu.

«Lobkovs» nemaz nav tik slikts, kā par to stāstīja. Lamu un Ramzanu iekārtoja uz augšējā klāja. Visi izvietojušies.

Atkal brīnumu lietas — jau uz kāpnēm ap mums pulcējas krāvēji un lūdz viņiem «pastāstīt». Uz augšējā klāja ap mums aplī sastājas visu vecumu ļaudis. Un visi deg vēlmē «uzzināt». Katram savs piegājiens, katram savas ziņas, bet visiem viena kopīga karsta vēlēšanās — vairāk uzzināt. Un kā izprot stāstīto! Kādas piezīmes izmet! Viens grib zināt par valstu ekonomisko stāvokli, cits — dzirdēt par politiku, cits meklē ziņas par indusu jogiem un saka: «Lūk, tur ir patiesība.» Tauta, kas ir tik zināšanu kāra, tās arī saņems. Pienāk zēns, grib ceļot kopā ar mums. Jurija šaurajā kajītē saspiedušies četri, draudzīgi sarunājas. Piestātnē vairs nedzird lamāšanos. Darbs veicas.

2. jūnija

«Tā arī mācītos savus gadus trīsdesmit, bet, lūk, pelnīšana traucē,» saka strādnieks uz tvaikoņa. Un viņa acis deg patiesās zināšanu alkās.

Pēdējo reizi paraugos Ķīnas virzienā. Manai gleznai, kas atrodas Pekinā, ir paraksts «Ķīnas draugs». Vai mana draudzība ir noplakusi pēc visas šīs Siņdzjanas nāves dejas? It nemaz. Tieši draudzības jūtas pret jauno Ķīnu deva man tiesības pierakstīt visas šausmas. Liekulīgs ienaidnieks būtu pievēris acis šaušalīgās īstenības priekšā, bet drauga pienākums ir norādīt, kas aizvaino nepieradušu aci. Šo vāšu atsegšana ir Ķīnas nākamības ķīla. No pagātnes, no senās Ķīnas civilizācijas var pārmest tiltu uz nākamo jauno apziņu patiesās evolūcijas starptautiskajā izpratnē. Viss tagad notiekošais nogrims tumsā kā aptraipīta vēstures lappuse. Mūsdienu Ķīnas gubernatori un ambani paliks prātā kā panoptika drausmīgie viepļi, tikpat nevajadzīgi cilvēcei kā ūdens dieva kāju un roku nociršana. Tiešām novēlu šai zemei ātrāk noberzt netīrumu kārtu, kas uzkrājusies zem virsējā ietērpa zīda krokām. Vēlu veiksmi visam jaunajam, kas apzinās liekulības un tumsonības radītās šausmas!

Objektīvi raugos to acīs, kuri domā par pilnveidošanos. Kāda zināšanu kāre! Ar tādu var kalnus gāzt, tā rada drosmi pārveidot pasauli. Šīs acis neviļ — te ir evolūcijas balsts. No rīta lūdza, lai nolasu lekciju par mūsu ceļojumu. Kuģa komanda un pasažieri lūdzot.

Jau naktī pametām Zaisana ezeru un braucām gar vēl šaurās Irtišas lēzenajiem krastiem. Ūdens līmenis ir krities, un ne vienu vien reizi tvaikonis iebrauc seklumā. Priekšgalā mēra dziļumu. Tie paši izsaucieni, kas skan Volgas augštecē. Kirgīzu tipa ciemi. Šur tur pa ganāmpulkam. Daudz zosu un dažādu ūdensputnu.

Pēc pusdienām — pārrunas. Ciešā lokā sapulcējās komanda un trešās klases pasažieri, un visi saspringtā uzmanībā klausījās jaunās vēstis. Nevis spēles, nevis tukšas runas un tenkas, bet vēlēšanās zināt aizrauj šos ļaudis. Un viņi uzzina. Trīs bezpajumtnieki dodas uz dzimteni; tiek vākta naudu viņu braucienam. Un aizkustina, un stipru dara šī tautas augošā spēka izpausme.

Parādās zaļi pauguri. Vakarpusē nokļūsim līdz kalniem. Sešos sasniedzām Bati ciemu; tur pārsvarā jau krievu mājiņas. Ir arī kalni un negaiss virs kalniem. Brīnumainu efektu rada gaišā stepe zem zilajiem kalniem un viļņotajiem mākoņiem. Tāda mākoņu bagātība sen nav redzēta.

Vakarā ēdamzālē ienāk puisēns. «Vai nerāsiet, ja palikšu?» • Braucot pie mātes. Daudz stāsta. Aizstāv kirgīzus: «Bez krieva arī kirgīzs nezags.» Esot atradis nezināmu kirgīzu kalnu taku — «kā šoseju pāri grēdai». Stāsta par zivju zveju: «Noķērām līdaku divu pudu smagumā — gatavais krokodils.» Atceras, kā saticis lāci: «Es sabijos no viņa, bet viņš varbūt no manis vēl vairāk.»

Vēlās vakara stundas līdz pusnaktij paiet sarunās ar tautskolotāju par jogiem, par Indijas kopienām, par reinkarnāciju. Visi šie jautājumi šeit ir ļoti aktuāli, tie aizrauj ļaužu sirdis. Viņi sarakstās. Uzdod sarežģītus, pārdomātus jautājumus. Prieks redzēt meklētājus, kuriem reālie dzīves veidošanas jautājumi ir svarīgāki par naudu. Ne jau ieslīgt teorētiskos spriedelējumos vēlas šie ļaudis, bet celt, veidot ar savām rokām. Tādu skolotāju, kas nākuši no tautas, ir daudz. Viņi kontaktējas savā starpā un gaida jaunas vēstis. Pusnaktī esam aizkļuvuši līdz Jaunajai Krasnojarskai. Tvaikoni sagaida liels ļaužu pūlis. Nedzird lamāšanos un gānīšanos.

3. jūnijā

Jau no rīta braucam gar augstām klintīm. Pelēki bluķi sablīvējušies līdz pašai upei. Irtiša sašaurinās un plūst vēl trauksmaināk. Tur ir koka namiņu pilsētiņa

Ustjkamenogorska, aiz tās beidzas kalni. Irtiša izvērsusies plašā kuģojamā upē, bet pie apvāršņa vīd aizslīdošo kalnu piramīdas un kores. Ardievu, kalni!

Atkal ierodas ļaudis, vaicā un vaicā — arvien par to pašu: par dzīves mācību, par Indiju, par patiesības ceļiem. Tādās pārrunās aizrit dienas lielākā daļa. Izceļas atkal viens darbinieks. Lūk, šeit patiešām vajadzīgs tas, ko noniecina Rietumos.

Nolemjam, ka no Semipalatinskas līdz Omskai dosimies pa Irtišu ar tvaikoni. Iznāk ilga pārsēšanās, bet ar vilcienu nav labāk. Divdesmit stundu līdz Novo-sibirskai; ierastos tur vēlu naktī. Uz kuģa gan ar cilvēkiem vairāk esam kopā, gan gaiss tīrāks. Tagad iestājušās vēsas dienas un aukstas naktis. Runā, ka jau trīs gadus jūtamas klimata pārmaiņas. Vasarā nav svelmes, un ziema vairs nav tik salta.

Vēlu vakarā atkal pārrunas un atkal par tām pašām lietām. Taisni pārsteidzoši savām acīm vērot, kurp tiecas tautas apziņa. Jau vēls, bet atnāk matroži un lūdz rakstu viņu avīzei. Un tā pirmais «Austrumu sveiciens» tiek rakstīts jūrnieku avīzei. Kā tik nevēlas palīdzēt šie vēja appūstie, darbīgie vīri! Apbrīnojamas sirdis! Jaunie draugi lūdz: «Atļaujiet jums aizrakstīt...»

4. jūnijā

Semipalatinska. Pulkstenis ir trīs no rīta; pārkravāšanās uz tvaikoni, kas brauks līdz Omskai. Atkal mūs sagaida ar rūpēm un vēlēšanos pēc iespējas palīdzēt. Dod mums ieteikuma vēstules Omskas iestādēm, lai palīdzētu mums dabūt vietas starptautiskajā vagonā. Ieejam grāmatu krātuvē, redzam tikai labas grāmatas. Daudz izdevumu noteiktām specialitātēm. Un tas viss robežnostūrītī Semipalatinskā. Līdzās gan balti akmens nami, gan pelēkas koka mājiņas; it kā viss pa vecam, tomēr dzīve ir citāda.

Zem tvaikoņa parauta laiva, straume to apsviedusi. Visi metas palīgā nelaimīgajiem. Pa klāju klaiņo ziņkārīgi bērneļi. Viņi nav tramīgi, nav arī nekaunīgi — viņi ir vērīgi. Bet Irtiša jau izvērtusies varenā, platā upē; peld plosti; varbūt tos vada keržaki — vecticībnieki... «Ja pateiksi viņiem, ka esi ēdis kopā ar kirgīziem, ne par kādu maksu pie galda nelaidīs. Un tik liek pārkrustīties,» stāsta puisēns. Stepes paruna: «Ja tavs biedrs ir greizs, sašķiebies arī tu, lai kļūtu viņam līdzīgs.»

Nav vairs redzami nomadu aili. Maz jātnieku, jau mana sibīriešus — kā no akmens cirstus. Beluhas tuvumā vēl ir sniegs. Nesen uzkritis. Gaļu tirgo par 8 kapeikām mārciņā, bet par labu zirgu prasa astoņdesmit rubļu. Un visur dzirdams spēcīgais, ietiepīgais sibīriešu «tomēr». No kirgīziem sibīrieši daudz nebaidās — tā esot tāda stepju zaglība, stepju nebēdnība. Arī komanči un zuni Arizonā var zirgu aizdzīt. Un vai tad savus zirgus sapinuši skiti uz Kulobas vāzes? Kas tik nav bijis... Un zeme — Būdas zeme — tiek pārcelta uz lielo kapvietu. Atkal tiks aizmirsti daudzi termiņi, taču tos nedrīkst pierakstīt. Bet jaunais draugs atvadoties apgalvo: «Es jūs nepazaudēšu.»

5. jūnijā

Jurtas tikpat kā nav manāmas. Stepe. Zemas priedes un krūmāji. Aiz loga sarunājas divi jauni strādnieki. Spriež par vietējā teātra dibināšanu, par grūtībām ar tērpiem un apgaismojumu. Tik saprātīgu valodu pat galvaspilsētā var reti kad dzirdēt. Robežsargi debatē par budismu: saprot, ka tā ir nevis reliģija, bet mācība; novērtē, ka Būda - cilvēks ir neapšaubāmi vēsturiska personība; interesējas par rokrakstu par Jēzu; spriež par lielo matēriju. Kā veidojusies šī skaidrā domas virzība? Vai tā ir iekšējā tiekšanās pēc skaistuma?

Lūk, nāk bārdains zemnieks no Ņižņijnovgorodas un žēlojas, ka ļaudis neizprotot praktiskās apvienošanās lietderību: «Un visi tīko dzīvot ciemā vienpatus, bet saimniekot ir labāk kopīgi.»

6. jūnija

Daži cilvēki vairās no kalniem, apgalvo, ka kalni viņus nospiežot. Vai tik šie ļaudis nebīstas arī no lieliem pasākumiem?

Vēl plašāka ir Irtiša. Kādi straujūdeņi!

Irtiša kļuva dzeltenīga, uzvirmoja baltām viļņu mugurām. Tiešām jātic, ka Jermaks varēja šeit noslīkt. Atnāca no tvaikoņa komandas; lūdza rakstu viņu avīzei. Neesmu vel paspējis pabeigt rakstu «Āzijas varena roka», kad jau nāk matrožu un pasažieru pārstāvji lūgt, lai nolasu lekciju. Jā, tā ir tiekšanās. Jā, tie ir meklējumi — atrast ko jaunu, ko noderīgu, izglītoties. Gleznā «Austrumu miegs» milzis vēl nav pamodies, viņa acis ir aizvērtas. Nu pagājuši daži gadi, un acis atvērušās, milzis ieskatījies dzīvē un vēlas visu saprast. Milzis apjauš, kas viņam pieder. Amerikā par šo gleznu rakstīja, strīdējās, bet, lūk, — tā jau dzīvo.

Piestātnēs pūlis kļūst arvien blīvāks un blīvāks. Pavlodara gluži vai visa atnākusi. Ļaudis ir atraisīti, vieglu gaitu. Ieklausieties sarunās: viens no Kamčatkas, bet tagad mīt Semipalatinskā; cits no Kronštates, bet tagad — Pavlodarā; cits bijis Seulā un Buhārā. Šis nāk no Polijas; šis — no Ņižņijnovgorodas, tagad dzīvo Altajā. Aug spārni. «Viss iespējams, un viss sasniedzams.» Un izzūd dzīves lielākā sodība — bailes un aizspriedumi. Rīt ir pēdējā Irtišas — Omskas posma diena. Vilciens, un vēlreiz skaistums — zem rozes zīmes.

7. jūnijā

Vēju un bangas nomainīja auksta lietusgāze. Pūļi piestātnēs pazuduši. H. I. ir apmierināta: nav svelmes, no kuras viņa bīstas. Prātojam, vai Lihtmaņi jau ir ceļā. Pirmās vēstules no Amerikas izsūtītas janvāra sākumā, bet telegrammas — marta sākumā.

T. nezina, ka esam pabraukuši tik tuvu garām viņa dzimtajām vietām. Lūk, strādnieks runā par reliģiju.

Ieklausieties, cik dziļi, reāli un praktiski viņš spriež par jaunajām metodēm. Pārgāja pie dzeršanas problēmas, un atkal veselīgi apsvērumi. Tāpat par armijas disciplīnu — nav brīnums, ka armija ar šādu savu apzinīgumu veido varenu veselumu. Lūk, ekonomisko apstākļu vērtējums. Bez kaitīgā šovinisma viņš aplūko saimnieciskos jautājumus. Viņa rīcībā ir skaitļi un salīdzinājumi. Runā par tautas un speciālistu saskaņoto darbu. Nav ne tēlota patosa, ne lielības; rokas mierīgi žestikulē, un bezbailīgi raugās pelēkās acis.

Un te atkal tautskolotājs. Tas pats, kas strādā par 36 rubļiem divpadsmit stundas dienā. Viņš ir gan skolotājs trijās skolās, gan režisors, gan lektors, gan partijas darbinieks. Tik laipni stāsta par labākajām mācīšanas metodēm; tik saudzīgs pret bērna individualitāti un vērīgs pret zinātnes sasniegumiem. Tagad brauc uz papildmācībām biostacijā.

Un, lūk, latvietis — pulka komandieris. Viņa sieva čukstus pavēsta: «Nezinu, ko iesākt! Visu, kas viņam ir, izdala citiem. Atrod nabadzīgas večiņas un tām pensiju izsniedz. Ja ko saku, atbild: «Tu taču esi paēdusi. Bet pats es varu neēst.» Bet alga viņam tikai 125 rubļi.» Un šis stingrais latvietis ir nevis truls darvinists, bet gan reāls meklētājs un visa pastāvošā reālas izzināšanas piekritējs. Jauki ir braukt pa Irtišu un klausīties par nākamības celtniecību. Jauki ir nedzirdēt lamāšanos un neredzēt nejaucības. Jauki ir jaust zināšanu padziļināšanos. Kā saka — iespēju pārvēršana nepieciešamībā.

Atceramies visu, ko esam piedzīvojuši: trīs dienas ilgo negaisu Gulmargā, lodveida zibeni pie manas galvas Dardžilingā, neizskaidrojamo zilo uguni Nimu, sešas stundas ar revolveri rokās Tangmargā, bambusu tiltu Tašidingā, Sasera glečeru, daotaja Ma sastingušo smīnu, līšanu pa Kučas alām, pēkšņo aukstumu Karako-rumā, Toksunas buranu, negaisu uz Vulara ezera un daudz ko citu. Un katra šī vētra, un katra salšana, un katrs zibens paliek prātā kā neatkārtojams sapnis.

Urumči P. jautāja: «Vai esat piesūkušies ar Āzijas indi?» Jā, esam, bet tās burvība vienmēr ir bijusi mūsos. Jau pirms tam, kad gleznoju «Polovciešu nometni» vai «Aizjūras viesus». Kā iztiksim bez tevis, Āzija? Bet vēl jau neesam no tevis aizbraukuši. Un diez kad aizbrauksim? Kur ir tavas robežas, Āzija? Kas gan var tikt izlemts bez tevis, Āzija? Ko var uzcelt bez Āzijas akmeņiem, bez Āzijas novēlējumiem? Āzijas «garā auss» dzird sfēru mūziku. Āzijas «varenā roka» paceļ kausu. Par Āzijas garo ausi sacerēts daudz nostāstu. Par Āzijas vareno roku stāstījums vēl tikai top. No Āzijas nākuši visi lielie Skolotāji... H. I. lasa Mahātmas vēstuli. Vislabāk šo vēstuli izprot komandieris latvietis. Cik saprotama un vērtīga ir viņa domāšana. Pēc tam es lasu lekciju komandai un pasažieriem. Seko jautājumi. Uzmanībā saspringtas sejas.

Piekrastes nogāzes vēl sedz sniegs. Šorīt pabraucām gar Jermaka ciemu un vietu, kur noslīka Sibīrijas iekarotājs. Strādnieks paskaidro: «Viņš būtu izpeldējis, droši vien būtu izpeldējis, bet bruņas tak viņu ierāva dzelmē.» Tā tiek pieminēts šo salto plašumu varonis.

8. jūnijā

Omska. Tilts pāri Irtišai. Dažas «vēsturiskas» celtnes; savrupnams, kurā dzīvoja Kolčaks; Kolčaka senāta ēka; karavīru nams; katedrāle, kurā glabājas vecais Jermaka karogs. Pussagruvis cietums, kurā bija ieslodzīts Dostojevskis; XII gadsimta cietokšņa tornis. Izrādās, ka abi mums vajadzīgie vilcieni aizgājuši un mums jāuzkavējas Omskā trīs dienas, līdz ceturtdienas vakaram. Tirdzniecības flote ar prieku rūpējas par mums. B. daudz ko pastāsta. Dzirdam par manām gleznām. Augstas cenas. Visvairāk atkal izprašņā par jogiem, par Indiju, par budismu un par dzīves mācībām. Vesela gūzma gribas un matērijas pētījumu. Un šeit itin neko nezina par stāvokli Amerikā un Ķīnā.

Avīzēs raksta, ka mēs esot «atraduši» manuskriptu par īsu. No kurienes šī doma? Kā mēs varējām atrast to, kas sen jau pazīstams? Mēs atradām daudz vairāk. Mēs pārliecinājāmies, ka īsas - Skolotāja formula ir pieņemta un tiešām dzīvo visos Austrumos. Gan Buta-nas teritorijā, gan Tibetā, gan Sikimas pakalnos, gan Ladakas virsotnēs, gan mongoļu hošunos, gan kalmiku ulusos dzīvo manuskripta rindas. Dzīvo nevis kā svētdienas avīžu sensācija, bet gan kā nesalaužama, mierīga apziņa. Kas Rietumiem ir sensācija, tas Austrumiem — sen zināma patiesība. Izstaigājot Āziju, var pārliecināties, kā domā tautas.

9. jūnijā

Cauri fīlodendrona robainajai lapotnei viesnīcas «Eiropa» istabā ielaužas aukstā saule. Ne ar siltumnīcu, ne ar botānisko dārzu, bet gan ar Sikimu šīs lapas tagad saistīs mūsu atmiņas. Tur, no Tištas upes kāpjot augšup uz Čakongu, redzējām tieši tādas lapas — tās apvija zaļos, apsūnojušos stumbrus, mijās ar orhideju mirdzošajiem ziediem. Un mazais templis Cakongā, un vientuļais tempļa sargs, garš un cienīgs, vienkāršā audekla kreklā. Un lamas Mingīras vakara stāsti. Un tā šīs robotās lapas mūs pavadīs uz tālām zemēm, ,un zem šādas lapotnes atmiņā atplauks tuvie un mīļie tēli.

Braucam nodot glabāšanā ieročus. Atkal uzmanība un rūpes. «Ar ko varam palīdzēt?» Tirdzniecības flotes vadītājs brauc uz attālo staciju, lai pārpratuma dēļ mums nenāktos pārmaksāt par bagāžu.

Dodamies uz novada muzeju. Mākslas un etnogrāfijas nodaļas. No lielām pilsētām atsūtītas daudzas gleznas, tās ir prasmīgi izraudzītas un raksturo krievu glezniecības skolas attīstību. Ir ne vien Levickis, bet arī Musatovs un Levitāns. Kā par brīnumu atrodam arī divus manus darbus. Abi no nepabeigto rezervju rindas, kas karājās darbnīcā pie sienas. 1903. gada «Torni» no sērijas «Pilsēta ceļas» un «Vislabākais koks», skice. Jāuzraksta, ka abi darbi nav pabeigti.

Pienāk vietējais skolotājs, pārsteigts jautā: «Jūs esat Rērihs?» — «Jā.» — «Bet jūs taču Sibīrijā 1918. gadā tikāt nogalināts!» Atkal tā pati pasaciņa, ko dzirdējām Londonā un Amerikā. Kā lai nebūtu nogalināts, ja ir bijuši gan aizlūgumi, gan nekrologi. Bet aizlūgumos apdziedātajam bija jo gaiša strādāšana, jo laba kuģošana pa okeāniem un jo viegla kāpšana kalnu virsotnēs. Tiesa gan, aizlūgumi palīdz. Un nekrologi bija ļoti izjusti. Cik jauki skolotāji šajā pusē! Jau ceturtā priekpilna sastapšanās.

10. jūnijā

Aizbraucam. Vilciens atiet pusnaktī. Draugi! Priecāšos, kad ceļojuma beigās bez šīm īsajām piezīmēm jums varēšu nodot visu dienasgrāmatu un zīmējumus. Bet tādēļ vajadzētu kaut kur uz laiku apmesties un pārskatīt pierakstus un albumus. Tikai — kur un kad?

Kozlovs raksta par Hangaju. Saistošas ir divas statujas — melnā un baltā — labā un ļaunā. Bet kādēļ skitu tērpos? Vai tās būtu Tāras? Vai pielāgoti akmens tēli? Nozīmīgi kā viss, kas nāk no senā Orhonas apgabala.

Šodien ir sabantujs — tatāru apsējības svētki. Zirgu un kamieļu skriešanās sacīkstes. Tatāri, zvaniņiem skali šķindot, aulekšo uz piepilsētas birzi. Tiek iesvētīti jaunie sējumi.

Pusnaktī pienāk vilciens. Braucam zem rozes zīmes, zem sējas svētku zīmes. Sveiciens draugiem!

X.ALTAJS (1926)

Pa visu debesjumu krāšņajās varavīksnes. Ne jau viena, bet divas. Un uz varavīkšņu vārtiem traucās plašā Oba. Diženā Oba — sievas un čūskas dzimtene.

Upe Šambationa trauksmaini plūst pāri krācēm un akmeņiem. Kam baiļu nav, tas upi pāries. Bet otrā krastā dzīvo M ļaudis. M ir pats svētākais alfabēta burts, tas ietver sevī nākamības vārdu. Kabala atminas Šambationu. Ripo akmeņi — mūžīgais rits. Un vēl nav uzcelta pilsēta jaunajā vietā.

Vārds «katun» tjurku valodā nozīmē «sieviete».

«Sievišķās sākotnes dodekaedrons tiek apzīmēts ģeogrāfiskajos jēdzienos, kas saistīti ar evolūcijas terminiem.»

«Pie Katuņas un Bijās stāsies brālis pret brāli. Un būs varens slaktiņš, bet pēc tam sāksies jaunā dzīve.»

Un vēl citi nāca un sprieda par to pašu divdesmit astoto gadu. Saules plankumi tā sabiezē ik pēc septiņdesmit septiņiem gadiem. Un atnāca visaizrautīgākais cilvēks un runāja par to pašu. Savādi gan: viens vadās pēc astronomijas, otrs — pēc astroloģijas, trešais — pēc rakstiem, ceturtais — pēc skaitļiem, bet saruna — par vienu un to pašu. Savādi gan. Pie 1911 pieskaitām 25 — iegūstam to pašu 1936. gadu.

Akmens — brīnumainais akmens. Tigirecas akmens. Un vienkārši — akmens. Viss novads — vieni vienīgi akmeni.

Jelenčadira, Touraka, Kujegana, Karagaja, Akema, Jasatara, Ekonūra, Cegana, Arasana, Uruļa, Kuragāna, Alahoja, Zarhaša, Ongudaja, Jelomana, Turgunda, Ar-guta, Karagema, Arčata, Zaldūra, Čingistaja, Akulguna, Hamsara.

Tie visi ir nosaukumi. Šie upju, savrupieņu, sen-pilsētu nosaukumi skan kā piedziedājums, kā zvaniņu šķinda. Cik daudzas tautas atnesušas savus skaistākos dziedājumus un ilgas. Ciltis atnāk un aiziet.

Melnās Anujas tuvumā Karagolā ir alas. To dziļums un garums nav zināms. Tur atrodami kauli un uzraksti.

Kad tikām pāri Edigolam, mūsu priekšā pavērās Altaja plašumi. Visos zaļo un zilo krāsu toņos vizoši. Tālos sniegos baltojoši. Zāle un puķes sniedzās jātnieka augstumā.. Pat zirgu šeit neatradīsi. Tāda zāļu rota nekur nav redzēta.

Mums blakus piejāja altajietis. Bailīgi palūkojās. Kas ir šie jaunie svešinieki, kas viņa zemē ieradušies? Novicināja pātagu un ienira skanošajā zālē. Zaļā, zeltainā un zili sārtā. Satriecoši līdzīgi Ziemeļamerikas indiāņiem ir mongoļi.

Par labo Oirotu zina visi. Bet altajiešu iecienītais vārds ir — Nikolajs.

Aiz Jalujas sākas altajiešu aili. Tumsnē koniskās jurtas, nosegtas lapkoku mizām. Var redzēt kamu vietas. Šeit saka nevis «šamans», bet gan «kams». Pie Anujas un Ulalas vēl sastopami kāmi — «sniega un čūsku burvji». Bet uz dienvidiem šamanismu ir nomainījusi mācība par Balto Burhanu un viņa draugu Oirotu. Upurēšana ir atcelta — tā aizvietota ar smaržīgo viršu dedzināšanu un stieptiem dziedājumiem. Gaida drīzu jaunās ēras iestāšanos. Sieviete — jaunā altajiete — ir sajutusi jaunās pasaules dvesmu un sargā pirmo stingro likumu.

Lietusgāzēs izburbušais ceļš novārdzina zirgus. Apstājamies Kirlikā. Nāksies šeit palikt pa nakti. Bet ir tīkami pavadīt nakti tādā vietā, kur radusies mācība par Balto Burhanu un viņa labo draugu Oirotu. Vesels apgabals ir pieņēmis Oirota vārdu. Tieši šeit gaida Baltā Burhana atnākšanu. Klintīs pie Kirlikas melnē alu ieejas. Alas tik dziļas, ka gals tām nav atrasts. Šeit ir arī alas un slepenās ejas no Tibetas caur Kuņluņu, caur Altintagu, caur Turfanu; «garā auss» zina par slepenajām ejām. Cik ļaužu nav glābušies šajās ejās un alās! Un īstenība kļuvusi par teiksmu. Tāpat kā Hima-laju ziedi — melnās kurpītes — pārtapušas Ugunspuķē.

«Kā mūsu pusē izauga baltais bērzs, tā atnāca baltais valdnieks un iekaroja mūsu zemi. Un negribēja čudi palikt zem baltā valdnieka varas. Aizgāja pazemē. Un aiz akmeņiem paslēpās.» Čudu kapvietas ir izliktas akmeņiem. «Te arī pazuda pazemes čudi.» Tautu pārceļošana ir spilgti attēlota.

Belovodje! Atamanova vectēvs un Ogņeva tēvs devušies meklēt Belovodji. «Pār Kokuši kalniem, pār Bogogoršu, pār Jergoru — pa īpašu taku. Bet, kas taku nezina, tas pazudīs ezeros vai kailajā stepē. Gadoties, ka Belovodjes ļaudis pa īpašām ejām izjājot pa Jergoru. Bijis arī, ka sendienās iznākusi Belovodjes sieviete. Stalta auguma, slaida, tumsnēju seju. Garā kreklā, tādā kā sarafānā tērpusies. Visam ir savs laiks.»

Dienvidos un ziemeļos, austrumos un rietumos domā par vienu un to pašu. Un tas pats evolūcijas process atainots skaistākajos tēlos. Viduspunkts starp četriem okeāniem pastāv. Jaunās pasaules apzina pastāv. Notikumu sakrišanas laiks — saskaņots, īpašuma vilinājums — pārvarēts, cilvēku nevienlīdzība — likvidēta, darba vērtība — saprasta. Vai neatgriezīsies pazemes čudi? Vai neseglo zirgus agarti, pazemes tauta? Vai pa Jergoru netraucas jātnieks? Kalnu grēdas — Tālajā un Saltajā — virsotnes kvēlo.

«1923. gadā Sokoliha ar ļaudīm devās meklēt Belovodji. Neviens no viņiem neatgriezās, bet nesen pienāca vēstule no Sokolihas. Raksta, ka Belovodjē gan neesot nokļuvuši, bet dzīvojot labi. Kur dzīvojot, neraksta. Visi zina par Belovodji.»

«Kopš kura laika klīst vēstis par Belovodji?» — «Tak vēstis nāca no kalmikiem un no mongoļiem. Sākumā tās pateica mūsu vectēviem, tiem, kas vecajā ticībā, kas dievbijīgi.»

Tātad šīs ziņas par Belovodji pamatā ir nākušas no budistu pasaules. Tas pats dzīves mācības kodols vecticībnieku skaidrojumā. Ceļš starp Arguņu un Irtišu arī ved uz Tibetu.

Iecerēta glezna «Neizlaistītais trauks». Viszilākie, visskanīgākie kalni. Pati skaidrība. Un viņš nes savu trauku...

Raksta par magnētiskajām vētrām, par nepieredzētu karstumu un dažādām dabas anomālijām sakarā ar saules plankumu pastiprināšanos. Nākamgad plankumu iespaids būšot vēl nozīmīgāks. Iespējamas neparastas ziemeļblāzmas. Iespējami nervu sistēmas satricinājumi. Cik gan leģendu nesaistās ar saules plankumiem, ar bargajiem gaismekļa vaibstiem.

Ramzana aizgāja uz Ladaku. Nepanesa ziemeļu zemienes. «Vai nu aiziešu, vai nomiršu.» Protams, visa ladakiešu dzīve aizrit augstumā virs divpadsmit tūkstoš pēdām (« 3,5 km). Žēl Ramzanas. Varēja ladakiešiem mierīgi uzticēt visas mantības sargāšanu. Bet oiratiešu kučieri nav tādi kā ladakieši.

Kooperators mundri spriež: «Mēs jau izturēsim. Ka tikai mašīnas nesalūztu! Laiks tās nomainīt.»

Un Vahramejs rēķina, cik vedumu iznāktu ar ciemata mašīnām. Vecticībnieka sirds pieņēmusi mašīnu. Viņš saprātīgi spriež par Vācijas un Amerikas industriju. Agrāk vai vēlāk, bet būs sadarbība ar Ameriku. Tauta atceras amerikāņu ARA. Tauta novērtē amerikāņu atklātību un pamana kopīgās rakstura iezīmes. «Atbrauciet strādāt kopā ar mums,» uzsauc amerikāņiem. Šis draudzīgais aicinājums apceļojis visu Āziju.

Pēc industrijai veltītajām pārdomām Vahramejs sāk dziedošā balsī murmināt kaut kādu teiksmu. Uztveru vārdus: «Un pieņem tu mani, klusējošais tuksnesi. Bet kā lai pieņemu tevi? Nav man, tuksnesim, ne telšu, ne piļu...»

Dzirdēts. Teiksma par Jāzepu. «Vai zini, Vahramej, par ko tu dziedi? Tu taču dziedi par Budu. Lūk, Bodhi-satva — Bodhisatva ir pārtapis par Jāzepu.»

Tā Būdas tēls ienācis vecticībnieka apziņā, bet aršana novedusi līdz mašīnai un kooperācija — līdz Belovodjei.

Bet Vahramejs vadās ne tikai pēc kooperācijas un ne tikai pēc dziesmas rindām. Viņš pēc gudro novēlējuma ne par ko nebrīnās; pazīst kā rūdas, tā maralus, pazīst arī bites, bet — visvērtīgākais — pazīst zālītes un ziediņus. Nenoliedzami. Un ne vien zina, kur zied katra puķīte, kur slēpjas saknītes, bet arī mīl un priecājas par tām. Un, saplūcis milzīgu daudzkrāsaino zāļu klēpi, viņš gaišu skatienu tās glāsta un maigi murmina par to derīgumu. Tā vis nav tumšā pūšļošana, bet pieredze un zināšanas. Sveiks, Vahramej Dziedniek! Tevis dēļ Himalajos ir izaugusi Ugunspuķe.

Lūk, arī Vahrameja māsa tante Helēna. Gan dziedniece, gan augu zīmētāja, gan rakstu meistare. Arī pazīst zāles un puķītes. Apgleznos ar okeru un mīniju jebkuru apmali. Uz durvīm un uz tīnēm uzvilks dažādus ziedu rakstus. Uztupinās krāsainus putniņus un bargo dzelteno lauvu par sargu. Un ciemā bez viņas nevienu svarīgu vēstuli neuzrakstīs. «Kam tad nu raksti, dēls? Ļauj, pateikšu, kā labāk.» Un plūst gari žēlīgs un sirsnīgi dzejisks sūtījums. Tāda meistariene!

«Bet ar kaimiņciemu mēs tagad netiekamies. Viņi, re, izlikās par komunāriem un brauca laupīt, bet laupīja — senos sarafānus. Tagad tā arī viņus saukā — «sarafāneļi». Nu, protams, attapušies. Ja satiek — ģīmi vaibsta: tomēr tak cilvēks, kauns... Ja nu varētu vairāk mašīnu dabūt. Laiks zirgus atslogot!»

Un atkal tiekšanās uz dzīvīgu kooperāciju. Un augstajās korēs blīvējas jauni ganāmpulki. Bet no Saltās kalnu grēdas vislabāk redzama pati Beluha, par kuru sačukstas pat tuksneši.

Visur pilsoņu kara pēdas. Šeit, uz Čujas trakta, no slēpņa tika iznīcināts sarkano pulks. Tur, Katūnā, slīcināja baltos. Virsotnē apglabāti sarkanie komisāri. Bet pie Kotandas nosists vecticībnieku doktrinārs. Daudz ir kapu visos ceļos, un tie apaug ar jaunu, biezu zāli.

Kā putni spurdz no zara uz zaru, tā vārdi pārlido no valodas uz valodu. Aizmirsti un jau neatpazīstami. Aizbaikālieši zirnekli sauc par «mizgiru». Viesis — tirgonis, mizgirs sibīriešu tulkojumā ir zirneklis. Kāds tjurku dialekts šeit līdzējis? Vējš aizbaikāliešu mēlē ir «hius». Pavisam nesaprotami. Vārda sakne nav ne mongoļu, ne jakutu cilmes.

Taigā pie Kuzņeckas ēd seskus un tarbaganus (murkšķus). Tas gan ir bīstami, jo tarbagani slimo ar plaušu mēri. Runā, ka mēra sērga no ādiņas pazūdot saules staru iespaidā. Bet kas var pārbaudīt, cik spēcīgi saule ir iedarbojusies? No kurienes uzradās slavenā «spāniešu slimība», tik līdzīga plaušu mērim? Varbūt no kažokādām? Mongolijā bieži uzliesmo slimības, bet lopu mēris vispār ir diezgan parasta lieta. Pie visa var pierast. Lahorā, Srinagarā un Baramulā mūsu laikā plosījās holera, Hotanā — bakas, Kašgarā — skarlatīna. Pierastība padara par parastām arī nežēlīgas parādības.

Oirotas zirdziņi ir izturīgi. Labi ir arī Kuldžas oļotu zirgi. Karašaras aulekšotāji nav izturīgi un kalnos mazāk noder.

Mongoļi un burjati grib apceļot dažādas zemes, grib nokļūt Vācijā un Francijā. Ciena Ameriku un Vāciju. Alkas pēc redzesloka paplašināšanas viņi izskaidro ar seno līdzību par vardi un bruņurupuci. Varde dzīvoja akā, bet bruņurupucis — okeānā. Un atnāk bruņurupucis pie vardes un stāsta par okeāna milzu plašumiem. «Kā tad iznāk, vai okeāns ir divreiz lielāks par manu aku?» — «Daudzkārt lielāks,» atsaka bruņurupucis. «Teiksi, ka trīsreiz lielāks par aku?» — «Daudzkārt lielāks.» — «Vai četrreiz lielāks?» — «Daudzkārt.» Tad varde šitādu lielībnieku un meli patrieca.

Popieši, nepopieši, apcirptie, lēkātāji, pomorieši, neko neatzīstošie — tie visi rada tik daudz neizprotamu ticības strīdu. Un pie Aizbaikāla vecticībniekiem, kas tika izsūtīti uz Sibīriju veselām ģimenēm, vēl pieskaitāmi «tumši ticīgie» un «veģinieki». «Tumšajiem» katram ir sava slēģīšiem aizsegta ikona, un tikai viņš tās priekšā skaita lūgšanas. Ja kāds cits lūdzies pie tās pašas ikonas, tā jau skaitās nederīga. Vēl dīvaināki ir «veģinieki». Viņi lūdzas ikonu caur veģa apaļo caurumu.

Daudz kas dzirdēts, bet par tādu ticības tumsonību vēl nav gadījies pat lasīt. Un tas notiek 1926. gada vasarā! Šeit dzīvo gan hlisti, gan štundisti, gan molokāņi. Un pie viņu durvīm jau klauvē izveicīgais katoļu padre. Zilo un zaļo pauguru vidū, starp taigas briksnājiem nevar pamanīt visus izdomājumus. Pēc bārdas un pēc zemā galvas apsēja nesapratīsi, ko nes sev līdzi smagnēji ģērbtais pretimnācējs.

Ustjkanā ir pēdējā telegrāfa stacija. Nododam pirmo telegrammu uz Ameriku. Telegrāfists ir apjucis. Iesaka sūtīt pa pastu uz Bijsku. Viņam nav gadījies ielaisties darīšanās ar tādu zvēru kā Amerika. Mēs uzstājam, un viņš sola telegrammu nosūtīt, pirms tam izsaucot Bijsku.

Nākamgad paredzēts pagarināt dzelzceļa līniju līdz Kotandai, tas ir, divu pārgājienu garumā no Beluhas. Pirms kara jau bija ieplānots dzelzceļa atzars no Bar-naulas līdz Kotandai, kas savienotu Altaja sirdi ar Semipalatinsku un Novosibirsku. Saka: «Toreiz inženieri izstaigāja šo līniju.» — «Kad īsti?» — «Zināms — pirms kara.» Noslēpumainais «toreiz» kļūst par pirmskara laika apzīmētāju. Cujas trakts jau motorizēts līdz pašai Kobdo. Jau tagad iespējams «dodžā» aizbraukt no Pekinas līdz pat Urumči un tātad — arī līdz Kuldžai un līdz Cugučakai, līdz Semipalatinskai. Dzīve auž dzīvinošus sakaru tīklus.

No Kobdo atklīst nostāsti. Katram patīkami kaut ko pavēstīt par nezināmo Mongoliju, par magnētisko vētru, viltus sauļu un krustveida mēness zemi. Visi vēlas dzirdēt par Mongoliju. Viss ir neparasts. Stāsta, ka suņi apēduši sargkareivi. Septiņus viņš nositis, bet no visa bara nespējis atkauties. Uļasutajā mongoļu komandieris apēdis cilvēka sirdi. Uz Iro un pie Urjan-hajas esot daudz zelta. Pie Iro šamanietei piedzimis savāds puisēns, kas pavēstījis kaut kādu pareģojumu. Čukstēja par mongoļu bogdohēgena atkaliemiesošanos.

Otrs tāds pats piedzimis Ķīnā. Bet zintnieki neatzīstot ne vienu, ne otru — jo bogdohēgens nekad nav dzimis ne Mongolijā, ne Ķīnā, bet allaž Tibetā. Ceļā no Uļasu-tajas uz Kobdo izdrāzušies kaut kādi ļaudis un apmētājuši mašīnu ar akmeņiem. Tos saucot par «sargātājiem». Ceļā uz Mandžūriju no klints tuksnesī plūstot «minerālā eļļa». Un esot tik magnētiskas vietas, ka pat mašīnai samazinoties ātrums.

Ceļu krustojumos top sarežģīti tepiķi, ko veido aziātu tenku raksti. Kā gan bez vēstīm? Un tā drīz vien nebūs jēgas braukt uz tālo aiļu dzert tēju ar stipro stāstu uzlējumu. Mongolijā piesaista visu prātus.

«Pēc Austrumu atmodas laika iestājas laiki, kad Austrumu tautas tieši piedalās visas pasaules likteņu lemšanā.»

«Kurumčinu kalēji» — dīvainas, nesaprotamas tautas, kas ne vien klejojušas, bet arī dzīvojušas AI tajā un Aizbaikālā. Vispārpieņemtais iedalījums — huņņi, alani, goti — saskaldās daudzos neizpētītos apakšiedalījumos. Viss ir tik neskaidrs, ka monētas ar noteiktiem gada skaitļiem dažreiz pilnīgi neatbilst attiecīgajam laika periodam. Briežu akmeņi, kereksuri, akmens tēli, nezināmu pilsētu mūri jau ir apzināti, bet tautu ceļi vēl nav izpētīti. Cik brīnišķīgi ir pēdējās huņņu kapvietās atrastie audumi, kas papildināja slaveno Sibīrijas senlietu klāstu.

Tautā dzīvo teiksma par melno akmeni, kas parādoties pirms lieliem notikumiem. Ja salīdzina no Indijas, Tibetas, Ēģiptes, Mongolijas atnākušās vēstis, tad noteiktā laika sakrišana atgādina, ka līdzās vēsturniekiem tiek rakstīta cita pasaules vēsture. īpaši nozīmīgs ir pilnīgi atšķirīgu tautu liecību salīdzinājums.

Kalmiki un mongoļi pēc zirgu un kamieļu pēdu nospiedumiem var noteikt kravas smagumu un saturu.

Saka: «Tas bijis jātnieks ar diviem zirgiem pavadā. Divi zirgi ir nodzīti, trešais — svaigs.» Vai arī: «Gājis ganāmpulks, tam līdzi divi jātnieki.»

Stāsta neseno kara laiku atgadījumus. Kāds jātnieks apgalvojis, ka varot piespiest padoties veselu pulku. Paņēmis līdzi biedru un lielu zirgu baru. «Vairāk,» saka, «neko arī nevajag.» Piedzina zirgu baru no vēja puses, bet pats ar biedru devās uz pārrunām. Pieprasīja: «Tūlīt atdodiet ieročus, citādi es jums uzsūtīšu visu savu karaspēku.» Šie padomāja, pavēroja zirgu bara saceltos putekļu mākoņus un nolika ieročus. Bet brašulis pavēl biedram: «Aizauļo, aizved karapulkus atpakaļ.» Tā arī piespieda padoties veselu pulku. Un tā nav čingisu pasaka, bet dzīva patiesība.

Un valodas apsteidz automobiļus. Pat divsimt verstis ļaudis jāšus aulekšo tēju padzert...

Atkal stāsta: «Runāja, ka jūs esot pazuduši.» Vai tiešām otru reizi mani apbedīs? Kur rodas šī neizsmeļamā tenku un melīgu izdomājumu kāre? Stāsta, ka esot izplatīti daudzi manu gleznu atdarinājumi. Pavēsta impozantus atgadījumus un min pat konkrētus cilvēkus, kas tādā veidā pelnījušies. Dažus atdarinājumus redzēju jau pirms kara. Atceros vienu ļoti lielu bildi, kas asprātīgi bija veidota no manu darbu fragmentiem. Nabaga kolekcionārs, kas uzaicināja mani aplūkot viņa pirkumu, bija pārlieku apbēdināts. Draugi, ne tādus vien plaģiātus jums var atnest uz muzeju, esiet uzmanīgi! Tik bieži ir nācies skatīt gan bildes, gan veselus albumus, pilnus viltotiem parakstiem.

Runā, ka daudzas manas gleznas gājušas bojā. No Akadēmijas pazudis «Čūskas aicinājums», pazudis «Gājiens», «Unkrada», «Mūru celšana», «Svjatogors» un citi darbiņ Protams, tos uzskata par zudušiem, bet — kas zina? Šādu lietu ceļi ir neparedzami. Vācot seno meistaru darbus, mēs uzdūrāmies šādai izsmalcinātai dzīves spēlei.

Atnāk māksliniece iebraucēja. Ierodas ģeologu ekspedīcija. Sarunas par māksliniekiem: stingri turas

Juons, Maškovs, Končalovskis, Ļentulovs, Sarjans, Kus-todijevs. Saļodzījies Benuā. Uz Lietuvu aizgājis Dobu-žinskis. Nepiemin Somovu, nezina, ka Baksts ir miris. Paaugušies jaunie. Klaiņo māksliniece un zīmē vecos nostūrus: vārtus, logu apmales, grieztās sijas un jumtu zirdziņus — gluži kā sastādot mantu sarakstiņu pirms aizceļošanas. Un nozudīs no jumtiem grieztie zirdziņi. Lai pazūd tāpat kā apdrukāto audumu raksti. Bet kas nāks to vietā? «Vīnes» krēsls un izbalējis katūns nerada kultūru. Lūk, uzdevums jaunajiem: veidot jaunās dzīves vaibstus. No fabriku sirēnām un zvanu skaņām radīja simfoniju. Ja arī tas pilnībā neizdevās, tad pati iecere bija skanīga. Lūk, arī mājas iekārtojumam vajadzīgas asprātīgas rokas un no aizspriedumiem brīva iecere. Lūk, ikonu gleznotāji ir atsākuši darbu. Cik skaisti ir viņu darinājumi Amatniecības muzejā! Sveiciens Volteram\

Austrumos pielieto jutīguma eksteriorizāciju ne tikai attiecībā uz atsevišķām personām, bet arī uz veselām grupām un it kā veseliem apgabaliem. Iznāk grandiozs psihiskās enerģijas pielietojuma eksperiments. Un tas viss tiek veikts bez liekām runām un pilnīgi anonīmi.

Skatieties un brīnieties — gan grāmatas, gan gleznas, gan dziesmas, gan dejas, gan būves — tas viss anonīmi tiek ielaists pasaules viļņos. Grāmatas pēc tradīcijas tiek piedēvētas noteikta autora spalvai, bet viņš pats uz manuskripta savu vārdu nav parakstījis. Gleznas ir bez parakstiem; Potalas arhitekta vārds nav zināms. Uz porcelāna, uz keramikas un uz metāla izstrādājumiem dažkārt redzat ražotnes mārku, bet ne autora vārdu. Un šajā galvenajā anonimitātē Austrumi tālu apsteiguši Rietumus. Jāmācās no Austrumiem, bet, lai to varētu, jāapgūst Austrumu psiholoģija. Austrumi neciena melīgus atnācējus; Austrumi ātri atšķir maskarādi no patiesības. Un Austrumi nekad neaizmirsīs savus lēmumus. Austrumu pārbaude notiek jau pirmajos mirkļos. Visi pielabojumu ielāpi tikai paspilgtina melīgā tērpa smieklīgumu.

Teremina atklājums: «Mēs uz ekrāna redzējām kāda cilvēka rokas kustības, bet šis cilvēks atradās aiz sienas blakusistabā.» Nu beidzot «brīnumainais» kļūst vien-kārsi «zinātnisks». Nu beidzot sāk reāli pētīt visas enerģijas īpašības!

Tieši tad, kad mēs nelūdzām, tieši tad, kad mēs negaidījām, viņš pats pateica un parādīja savu Tibetas īpašo vietu pazīšanu. Mūsu vientieši to noturētu par pasaku vai arī par neparastu atklātību, bet viņš pasmaidīja, aizsita dzelteno halātu un pavēstīja, kas un kur dzīvo. «Bet no tās vietas jau piecpadsmit gadu nav zinu.»

Dalailamas personīgajos apartamentos uzstādīts nesen izgatavotais Būdas attēls ar ugunīgo zobenu rokās. «Būda — visupakļaujošais Uzvarētājs».

Pekinā pie tašilamas ieradusies grupa ķīniešu, kas lūguši izsniegt tiem pases Šambalas apmeklējumam. Tas mums lika atcerēties vēstuli, kas tika sūtīta no Bostonas uz Sambalu. No kurienes nāca un kā bija sapulcējusies šī ķīniešu grupa? Vai viņu prātus saistīja Lao Dzina klaiņojumi? Varbūt — vēl senāki apraksti? Varbūt — Utaišana klostera priekšnieka grāmata? Kādreiz par šo gadījumu būtu zobojušies, bet pa šo laiku daudz kas noticis. Literatūra tā bagātinājusies, un nesenās «izdomas» un «maģijas» nodotas izpētei. Skeptiķos verd sašutums, un tas ir viņu absolūtās neizglītotības un tumsonības rezultāts. Ieklausāmies jaunās pasaules soļos. Redzam Āzijas varenās rokas vēzienus. Un pat vistrulākie prāti taujā — ko tas nozīmē? Var prātot par notiekošā nozīmību, bet pašu faktu nepamanīt nav iespējams.

Spriež par Manoilova eksperimentiem augu un minerālu dzimuma izpētē, kā arī par centieniem noteikt cilvēku asiņu vīrišķo un sievišķo sākotni. Mēģinājums ar minerālu pirītu devis rezultātus, par kuriem jau sen doti norādījumi Austrumu zinātnē. «Pirīts veido divējas kristālu struktūras — kuba un divpadsmitskaldņa (do-dekaedra) veidā. Ja vienu un to pašu reaktīvu ielej mēģenē ar kubiskās struktūras kristāliem, šķidrums zaudē krāsu — tā ir vīrišķā reakcija; ja ielej mēģenē ar divpadsmitskaldņa struktūras kristāliem, šķidrums krāsojas violets — tā ir sievišķā reakcija.» Rietumiem tas ir jauns atklājums, bet Austrumi savās senajās formulās runā par Pasaules Mātes — sievišķās sākotnes — dodekaedru. Norādīts arī uz sievietes violeto fizisko izstarojumu. Iedomājieties, kā, mierīgi smaidot, mācītie Austrumi uzklausa šķietami «jaunos» Rietumu atklājumus. «Hemoglobīns dzīvnieku asinīs un hlorofils augu sulā pēc savas dabas ir līdzīgi.» Un mācītie Austrumi māj ar galvu, piekrītot sen zināmajam.

Marala ragi un mošus brieža muskuss līdz šim laikam ir vērtīga prece. Jāizpēta saberztu marala ragu dziednieciskās īpašības. Asinis, kas pavasarī pieplūdušas pinkainajos ragos, ir piesātinātas spēcīgām nogulām. Ar ko atšķiras Tibetas auna muskuss no Altaja mošus brieža muskusa? Mošus briedis ēd ciedru un lapegļu skujas. Altajieši zelē skujkoku sveķus. Visas muskusa īpašības ir jāizpēta.

Esam apmetušies kādreizējā vecticībnieku lūgšanu namiņā. Uz sienām vēl redzami ikonu atstātie gaišie četrstūri. Blakus goda istabā uz sienas uzzīmēts sarkans kauss. No kurienes? Pie vārtiem sēž balts suns. Atnācis kopā ar mums. No kurienes?

Baltais Burhans, protams, ir arī Svētītais Būda. Akemas apgabalā ir radioaktivitātes pēdas. Ūdens Ake-mā ir piena baltumā. Gluži kā Belovodjē. Cauri Akemai iet piecdesmitais platuma grāds. Atceramies Comas de Kereša slēdzienu.

Pakalnu virsotnēs novērota ziemas laikam neparasti augsta temperatūra. Pēc Sapožņikova piezīmēm, ledājs Beluhā piecpadsmit gadu laikā atkāpies par simt astoņdesmit metriem.

Pulksten divos naktī uz otro augustu austrumos no Altajas ciema krita spilgti mirdzošs milzīgs meteorīts. Uz dienvidiem no Augšas Uimonas pērngad pakalna virsotnē kā ar sprādzienu izmeta akmeņus un smiltis. Izveidojās piltuve.

Iesākta glezna «Neizlaistītais trauks». Viszilākie, visskaņākie kalni. Pats dzidrums un svaigums. Un nes viņš no kalna savu trauku.

«Kaļ kalējs cilvēku likteņus Sivemu kalnos.» Svjato-gora šķirsts Sivernu kalnos. Sivernu kalni — Sumir, Subur, Sumbir, Sibir — Sumeru. Arvien tas pats centrs starp četriem okeāniem. Altajā, Katuņas labajā krastā, ir kalns, tā nozīme tiek pielīdzināta pasaules kalnam Sumeru. Sain Galabin sudur — «Teiksma par labo laikmetu».

Visi koki tika apvārdoti, lai nekaitē Baldram. Vienīgi āmulis bija aizmirsts; tieši bulta no šī āmuļa ievainoja Baldru. Visi dzīvnieki deva svētību tempļa celšanai Lhasā, bet viens zilais vērsis tika aizmirsts, tas arī vēlāk nelabā valdnieka izskatā sacēlās pret īsteno mācību. Nekas no esošā nav jāaizmirst, veidojot jauno. «Pat pele var pārgrauzt virves.»

Laipnīga ir Katūna. Skanīgi zilie kalni. Balta Belu-ha. Košas puķes un nomierinoši zaļas zāles un ciedri. Kas teicis, ka Altajs ir cietsirdīgs un nepieejams? Kam sirds nobijās no bargās varenības un skaistuma?

Septiņpadsmitajā augustā ieraudzījām Beluhu. Bija tik dzidri un skanīgi. īstā Skaņpilsēta.

Bet aiz Beluhas slejas sirdij mīļā Kuņluņa grēda, aiz tās — «Dievišķās valdnieces kalns» un «Pieci sniegu dārgumi», un pati «Balto sniegu valdniece», un viss rakstītais un neuzrakstītais, viss sacītais un nepasacītais.

«Starp Irtišu un Arguņu, pār Kokuši, pār Bogogoršu, pa pašu Jergoru jātnieks jāj...»

XI. MONGOLIJA(1926—1927)

Šāviens. Lode caursita logu. Labi, ka Jurijs tieši tai brīdī bija atgājis no loga. Kas šāva? Tīšām? Vai blēņodamies?

Brīdina: «Jūs neaizbrauksiet vis.» Atbildu: «Aizbrauksim kā vienmēr, neaizkavēsimies ne dienu.» Atbrauc mūsu amerikāņi, kopā ar viņiem — Boriss. Piebiedrojas dakteris. Pēc ilgas sarakstes ir atradies P. K. Ar mums brauks Ludmila un Raja. Viņa ir pirmā trīspadsmitgadīgā ceļotāja, kas dodas uz Tibetu.

Ierodas Tibetas konsuls, donjers, atnes Tibetas pasi un vēstuli dalailamam. Tādas pases donjers izsniedz svētceļotājiem. Tiesības uz šo uzmanības pierādījumu mums dod mūsu zināšanas budismā.

Atnāk četri burjatu lamas, vēlas, lai ņemam viņus līdzi. Viņi izšuj ekspedīcijas karogu — liels Maitrejas attēls un akdordže augšpusē. Visi kalpotāji pie cepurēm piestiprinājuši akdordžes zīmotnītes un kā tādi zemessargi staigā pa Ulanbatorhoto. Jurijs viņiem māca rīkoties ar ieročiem. Nopirkām vēl astoņus karabīn-mauzerus. Visus uzjautrina mehāniskā šautene «luiss», kas atrodas ēdamistabā. Lai zina, ka ieroču mums ir pietiekami daudz.

Gadījums manevru laikā. Mongoļu pulks triecienā ieņēma nocietinājumu, bet no pretējās puses to pašu darīja mūsu konvojs. Varat iedomāties, cik apstulbušas bija abas puses, kad negaidot satriecās šauteņu durkļiem.

«Šambalas Valdonis.» Gleznas ideja sakrīt ar lamas pareģojumu. «Un parādījās Lielais Jātnieks, bet visu ļaužu skati bija pavērsti uz Rietumiem. Bet Jātnieka roka pavērsa visas tautas uz Austrumiem.»

Ierodas mongoļu valdības pilnvarotais un lūdz, lai uzzīmēju templi - glabātuvi, kur kopā ar citiem godināmiem priekšmetiem tiks novietota glezna «Šambalas Valdonis».

Tiek pabeigta grāmatu «Budisma pamati» un «Kopējā labklājība» («Vienkopa») iespiešana. Ir grūti tik mazā tipogrāfijā izdevumu atbilstoši noformēt. Lito-grāfs, bijušais lama, grāmatai sirsnīgi pārzīmē «Budu Uzvarošo» ar ugunīgo šķēpu. Lūdz atļauju pārtulkot mongoļu valodā «Budisma pamatus».

Daudz satraukuma un gaidīšanas. Un tomēr braucienu neatliksim. H. I. stāv pie loga un saka: «Gaidu, kad atļauju dos Tas, kas visu atļauj.» Pienāk telegramma. Rīkojas Z., viņš daudz zina. Tieši ar viņu dažkārt var parunāt par sirdij vistuvākajām teiksmām. Tas bija viņš, kas pastāstīja mongoļu versiju par Skolotāja braucienu uz Mongoliju. Visai dīvaini ir stāstījuma sākumu noklausīties Indijā, bet beigas — Mongolijā. Tā klusējošais tuksnesis tiek trauksmainu domu caurvīts. Nezinām, kā mūs sagaidīs Tibeta. Ja tik skaista ir Ladaka, ko dēvē par mazo Tibetu, tad Lielajai Tibetai vajadzētu būt neparasti lieliskai. Tomēr gadās, ka cilvēce kļūdās ar nosaukumiem un «mazais» izrādās liels. Bez aizspriedumiem un māņticības ieraudzīsim patiesību.

Un atkal sākušās visādas grūtības. Un atkal negaidīti draugi. To vidū ir esperantists no Urgas. Viņi vēlas palīdzēt mums izbraukt un gādīgi pavada mūs. Un augsti piekrautās mašīnas atgādina torņus.

Pie Iro upes piedzimis neparasts bērns. Drīz pēc dzimšanas viņš pateicis pareģojumu, bet pēc tam it kā kļuvis par parastu bērnu. Un tas bijis mums zināmais pareģojums par Mongolijas nākotni, to Sikimā atstāstīja lama. Mongoļi to paturējuši prātā.

Mongolijā neparasti attīstītas ir gribas diktētas darbības. Mums atstāstīja vairākus gadījumus, kad bijusi iedarbība no liela attāluma. Nesen jauns mongoļu lama uzrakstījis grāmatu par ceļu uz Šambalu. Ir zināms, ka grāmatas par šo ceļu ir sarakstījuši tašilama, Utaišana klostera priekšnieks un burjatu lama. Par to pašu tagad domā mongoļi. Arī daudzas kaimiņtautas saprot Sambalas nozīmīguma realitāti. Daži mongoļu lamas daudz ko zina. Mēs jautājām, un visas viņu atbildes bija ļoti pamatotas. Bet viņu uzticību iegūt nav tik viegli. No tuvākajiem Ulanbatorhoto klosteriem vislabākā slava ir Mandžušrihita klosterim, no kurienes tika nolaupīts nelaiķis bogdohēgens. Mongolijā viss ir apvīts leģendām.

Apmetnēs starp jurtām un ganāmpulkiem, pa Gobi pakalniem aizskan mūsējo mongoļu dziesma. Tā ir Sambalas dziesma, un to nesen sacerējis mongoļu varonis Suhebators: «Mēs dodamies svētajā Sambalas karā. Lai mēs atkal piedzimtu svētā zemē...» Mundri un skanīgi mongoļi sūta izplatījumā savas ilgas. Arī jaunajā Mongolijā zina par Sambalas esamību. Ulanbatorhoto jau ir iežogota vieta jaunajam Sambalas dukangam. Mongoļi zina par Sambalas Valdoņa braucieniem uz Erdenidzo un Narabanči. Zina par Dižajiem Valdniekiem. Zina par slavenajiem laikiem. Zina par Būdas kausu, kas pēc Pešavaras glabājās Karašarā un uz laiku

ir pazudis. Zina par Svētītā atnākšanu uz Altaju. Zina par Altaja nozīmīgumu. Zina par Balto Kalnu. Zina par vēstīm no Ķīnas. Zina vēstis no Indijas. Pāri visiem mēmajiem Āzijas plašumiem aizskan nākamības sauciens. Maitrejas laiks pienācis.

Mašīnās braucam pa sliktajiem pavasara ceļiem pāri sīkajām upītēm. Tieši desmit negadījumi dienā. Ja nobraucam septiņdesmit jūdzes, tā jau ir laimīga diena, bet dažreiz pat divpadsmit jūdzes nevaram pieveikt. Daudz kereksuru (veco kapvietu), kurgānu — lielās tautu staigāšanas pēdu. Brīnumains akmens tēls — runā, ka šeit reiz dzīvojis slavens laupītājs, bet tagad tas pārvērties ceļa apsargātājā. Ceļinieki apziež statujas lūpas ar taukiem, lai izlūgtos žēlsirdību. Mūsu Končoks pieprasa no akmens tēla labu ceļošanu. Ceļa malās vīd galvaskausi un kauli. Aitādā ievīstīts bērna līķītis. Melnās pīles, meža zosis, dažādas pīlītes lido uz ziemeļiem. Kulanu bars.

Skaidrs, ka ar mašīnām tālu netiksim. Ceļš nav iezīmēts. Vietējie pavadoņi paši nesaprot, kurā virzienā jādodas. Un galvenais — mašīnas pagalam sliktas. Ka tikai nokļūtu līdz robežai, līdz Jumbeises klosterim! Tur nāksies nolīgt kamieļus.

Dzirdam leģendas. Stāsts par to, ka Sambalas Valdonis apmeklējis Narabanči un Erdenidzo klosterus, tiek atkārtots dažādās vietās. Jumbeise — netīkama, vējaina vieta. Pats klosteris ir nemājīgs, lamas — nelaipni. Virs klostera kalnā slejas milzīgs fails...

Bezgalīgas pārrunas par karavānas nolīgšanu. Līdz Šibočenai paredzēts iet trīs nedēļas. Kamieļiem aprīļa beigas nav labvēlīgas — jau ir karsts un izkrīt vilna, līdzi tai pagaist kamieļa spēks. Uzrodas pavadonis — vecs lama kontrabandists, sola aizvest caur mežonīgām

vietām pa īsāko ceļu. Parasti pa turieni neiet, jo baidās no ūdens trūkuma, bet lama esot gājis savas divdesmit reizes un zinot, kur atrast gan akas, gan upītes, gan avotiņus. Un arī parastajā ceļā pavasarī akas var izsusēt, labāk doties pa īsāko taku. Vienīgā šī virziena bīstamība — var satikt slavenā Dželamas bandas. Bet pats viņš ir pagalam un līdzbiedri — izklīduši. Kaut arī šis rajons skaitās bīstams, pavadonis lama apgalvo, ka pašlaik varot droši šķērsot šīs vietas. Un mums sāk likties, ka mūsu pavadonis pats reiz bijis Dželamas uzticības persona. Jo pārāk daudz viņš zina un ir tik pārliecināts par mūsu drošību viņa aizgādībā. Zina, ka Dželama licis gūstekņiem celt nocietinātu pilsētu, kurai mēs dosimies garām. Nolemjam iet pajauno, īsāko ceļu.

Bezgalīgs ir Centrālais Gobi. Balts un sārts, un zils, un grafitmelns. Viesuļi pārklāj lēzenās nogāzes ar akmeņu straumēm. Neiekļūstiet šai akmeņu virpulī! Gobi bieds — izžuvušās akas. Dažviet akas caurums pilns beigtiem dzīvniekiem. Var apiet bezūdens klajumus pa austrumu apkārtceļu, bet tur siro ķīniešu bandas.

Nakts. Ugunskuri. Patruļnieki. Šai aizā nesen ir aplaupīta karavāna. Un pēkšņi klusumu pārtrauc skaļš šāviens. Ugunskuri tiek nomīdīti. Mūsu ļaudis ar kara-bīnēm sagūlušies ķēdē. Kas šāva uz apmetni? Kaut kur rej suns... Piesakās brīvprātīgais doties izlūkos. Noruna: ja viņš uzsāks dziesmu, tad viss ir kārtībā. Saspringts klusums, un beidzot no tumsas atskan jautra dziesma. Šāvis ķīnietis, karavānas īpašnieks. Viņš ļoti pārbijies, ieraudzīdams mūsu ugunskurus. Nodomājis, ka bandīti.

Nirva, karavānas vadonis, spējot izsvilpt vēju pusdienas tveicē. Kā vēja pārdevējs Senās Grieķijas piekrastē mongolis stiepti, skumji svilpo — tā vējš šalko tuksneša kaviļas galviņās. Sāk celties vējiņš. Mongolis dod zīmi, lai mēs tam pievērstu uzmanību. Vēja pārdevējs. Lielisks sižets operai vai simfonijai!

Gobi klēpī nezināma ceļotāja rokas no baltajiem oļiem izveidojušas savdabīgas figūras. Ir svētie uzraksti, bet ir arī erotiski attēli, tik pretīgi tuksneša lieliskuma vidū.

Atkal jābūt piesardzīgiem. Atkal jāuzvelk mongoļu kaftāni. Tuvojamies slavenā laupītāja Dželamas jeb Tušegunlamas pilsētai. Nakti pavadīsim tepat tuvumā. Blīvajā krēslā aiz pauguriem slejas kaut kas tumšs. Rej suns... Lai arī pašu Dželamu nesen kā mongoļi nosituši, viņa bandas vēl nav izklīdušas. Naktī ugunskurus neaizdedzam. Divkāršojam apsardzi. No rīta dzirdam pārsteigtus izsaucienus: «Lūk, kur ir pilsēta!» Pakalnā vīd torņi un mūri — visīstākā pilsēta. Iespaidīga un gleznaina. Jurijs un P. K. ar karabīnēm rokās dodas izlūkos, mongoļi iesaka uzmanīties. Binokļos viņus vērojam. Lūk, mūsējie jau parādās uz mūriem — tātad laupītāji ir pametuši cietoksni.

Neparasts laupītājs bijis Dželama. Pabeidzis juridiskās fakultātes kursu Petrogradas universitātē un kļuvis par augstu Tibetas lamu ar plašām okultajām zināšanām. Vai gan nakts laupītājs celtu augstā vietā no tālienes saredzamu pilsētu? Kādas domas nav devušas mieru Dželamas sirmajai galvai, tai pašai galvai, ko, uzdurtu pīķa galā, ilgi vadāja pa Mongolijas bazāriem?... Vilinošais kinoscenārijs — leģendas par Dželamu — ilgi klīdīs pa Centrālo Gobi.

Karavānai piejāj dīvaini jātnieki un izjautā mongoļus par mūsu ieroču daudzumu. Mongoļi diez ko tiem čukst un plātās rokām, rādot kaut ko lielu; pēc tam paziņo mums: Dželamas ļaudis. Viņi mūs neaiztikšot.

Tuvojamies Ansi. Neskaidras baumas par ķīniešu karapulkiem. Ar tiem sastapties ir bīstamāk nekā ar Dželamas ļaudīm. Ansi apiesim naktī. Bet nirva ir pazaudējis ceļu. Rītausma mūs pārsteidz Ansi mūru priekšā. Iegriežam kamieļus sāņus un steidzamies šķērsot platu, strauju ariku. Vakarpusē mēs jau būsim aiz Gaņsu robežām un ieiesim Kukunoras apgabalā. Kalnos redzam cietokšņu drupas — kādreizējo dunganu sacelšanās kustību pieminekļus.

Straujas upes. Priekšā Naņšaņa sniegotā grēda.

Beidzās Centrālais Gobi. Beidzās bezūdens Centrālā Mongolija ar laika gaitā noplicinātajām, zeltu saturošajām kalnu grēdām; kādreizējo straujūdeņu varenā gultne, seno gigantu palieku glabātuve. Pirmais jūnijs. Jau desmit dienas mītam Sibočenas sudrabainajos krastos. Blāvo kazu un aitu bari. Pazib jātnieki — vai nes kādas vēstis? Klīst baumas. Kad beidzot dosimies tālāk? Biedē, ka ne ātrāk par septembri. Iemeslu daudz. Vēl arī zālei jāizaug. Un kamieļiem jānobarojas, un spalvai jāataug. Un Caidamas bīstamajām takām jāapžūst. Un Zilajai upei uz rudens pusi jāaprimst. Gaidām ziņas no Sudžovas un Canmaras, bet tikmēr viltīgais Mačens, ķīniešu «skolnieks», pamanās mūs apšmaukt. Vecais blēdis godā mani par «amerikāņu karali» un daudzas reizes dienā jādelē no savas apmetnes līdz mūsu mītnei.

Pēc veiksmīgās dziedināšanas mongoļi lūdz, lai izsaucam lietu, jo iestājies neredzēts sausums. Piedāvā pa pieciem dolāriem no katras jurtas.

Par spītķ visām Mačena ļaunprātībām mēs aizkļuvām līdz Saragolai pie Humbolta vārdā nosauktās kalnu grēdas. Laikus pārgājām duļķaino, staigno, pietekām bagāto Saragolu. Končoks gandrīz noslīcināja savu pelēko ķīniešu zirgu. Apmetāmies pie kalnu avota Ulandavana pakājē (16 000 pēdu « 4 900 m) pa ceļam uz Tibetu.

Tibetieši runā, ka dalailamas bēgšanas laikā 1904. gadā, pārejot Cantangu, gan ļaudis, gan zirgi jutuši spēcīgu satricinājumu. Dalailama paskaidrojis, ka viņi atrodoties Šambalas aizsargātajā zonā. Cik daudz dalailama zina par Šambalu? Tašilama zina vairāk.

Piektais jūlijs. Svin Maitrejas svētkus. Šambalas teltī notiek ilgs dievkalpojums. Atnākuši tuvumā dzīvojošie mongoļi, un viņu balsis sajaucas ar mūsu lamu dziedāšanu.

Mongoļu «augstmaņi» greznojušies viduslaiku plat-ieloču kaftānos. Uzlikuši pelēkas tūbas cepurītes gluži kā Gocolli gleznās, uzkāruši kaklā svētītos maisiņus ar relikvijām. Viesulis un smilšu vētra. Divos dienā nācās patverties teltīs un iededzināt sveces.

Zīmēju suburgana plānu tajā Šambalas vietā, kur uz naktsguļu apstājās Lielais Valdonis. Vienpadsmitajā jūlijā nirva no Kumbuma klostera atveda jaunu Šambalas tašilamas lūgšanu un pareģojumus.

P. K. jau trešo dienu auļo uz Mahoju pēc kamieļiem.

Tiek sastādītas trīs jaunas grāmatas. Augstienes nosedzis balts sniegs, gaiss ir svaigs, un klusums atgādina par mūsu Himalaju augstumiem, kurp tiecas mūsu gars. Mongoļi aplūko Ņujorkas skatus . Viņiem Amerika ir apsolītā zeme. Viņi čukst: «Tas ir Šambalas sasniegums.» Ne diena nepaiet bez runām par pasakaino Ameriku.

Četrpadsmitajā jūlijā ir mongoļu gadskārtējie svētki. Veido jaunus obo, rīko jāšanas sacīkstes, dzīres. Mūsu apmetnes jaunieši izlūdzās atļauju doties uz svētkiem.

No rīta spriedām, ka ir nepieciešama visaptveroša Āzijas valoda, kas kaut vai primitīvā veidā apvienotu trīssimt Āzijas dialektus. Vakarā mūsu lamas skaitīja lūgšanas Maitrejam un Šambalak Ja Rietumos apjaustu, ko Āzijai nozīmē vārdi «Šambala» un «Ge-serhans»!

Sākās lietus un vējš. Jūlijs pusē, bet liekas, ka jau rudens. Naktī kalnos trako lietusgāzes.

Lietū un negaisos pienāk pašas negaidītākās vēstis. Satriecoši piesātināts izplatījums. Ir pat ziņas, ka šeit caurbraucot pirms četrdesmit gadiem bijis Skolotājs — Mahātma. Atkal plosās vētra un neganti līst. Auksti.

Divdesmitajā jūlijā pienāk ārkārtīgi svarīgi norādījumi. Grūti izpildāmi, bet labus rezultātus tuvinoši. Nevienam karavānā nav ne jausmas par tuvāko programmu.

Nākamajā dienā atkal svarīgas vēstis, un atkal pavadoņi par tām nezina. Salīdziniet šos datumus ar saviem notikumiem. No Ulandavana atnesa zeltu. Atkal viesulis. Raja par Kristu vispār nav dzirdējusi, viņai jau trīspadsmit gadu. No dzīves ikdienas tik ātri pagaist pat pamatjēdzieni.

«Azāra» sākotnēji nozīmēja — «haldiešu priesteris».

24. jūlijs. Tā ir ne tikai mūsu diena, bet arī mūsu suburgana pabeigšanas diena. Mongoļi palīdz iekārtošanā, atved dārgumus — norburinpoče — akmentiņus un graudus, ko ielikt suburgana kausā. Tur ielikts arī Akdordže un Maitreja Sangha.

Jūlija beigas. «Priecīgs dodos kaujā.» Lapis Exilis — klīstošais akmens. Vakar burjati pareģoja kaut ko visai miglainu. Un proti: «Sūtu labākās strāvas laimīgam lietu risinājumam.» Domājam cauri Caidamai doties uz Tibetu deviņpadsmitajā augustā. Riskēsim šķērsot Caidamu pajaunu ceļu.

Divdesmit astotajā pret vakaru atauļoja Č. ar šķēpu un loku. Nepaspējām viņu uzklausīt, kad aizā rāmā strautiņa vietā ielauzās satriecoša straume. Lūk, kāpēc kalnos naktī bija dīvains troksnis. Straume aizrāva virtuvi, ēdamtelpas telti, Jurija guļamtelti. Bradājām līdz jostasvietai pa ūdeni. Aizgāja bojā daudz neaizstājamu mantu. Pagalam daudzas mongoļu jurtas. C. pastāstīja, ka dienu pirms aizbraukšanas neizskaidrojamā kārtā J. sadeguši mūsu atsūtītie tanki. Nozīmīgi. Salīdziniet!

Nobeidzam suburganu: Caidamas vecākais lama atbrauks to iesvētīt. Kņazs Kurliks Beise atsūtījis sūtņus, piedāvā savu karavānu. Nozīmīgi, jo šis kņazs parasti ir centies kaitēt caurbraucējiem.

Piektais augusts. Kaut kas patiešām brīnišķīgs! Pusvienpadsmitos no rīta virs apmetnes dzidri zilajās debesīs parādījās koši balts, saulē mirdzošs lodveida aparāts. Septiņi cilvēki no apmetnes vēroja šo neparasto parādību. Virziens — no ziemeļaustrumiem uz dienvidiem. Mēs paspējām satvert binokļus un pilnīgi skaidri saskatījām sfērisko ķermeni ar mirdzošo virsmu, kas laistījās saulē. Brīnišķīgi!

Septītajā augustā tika iesvētīts suburgans. Atbrauca Caidamas hēgens. Sabrauca kādi trīsdesmit mongoļu viesi. Dievkalpojums pie suburgana. Mums apsolīja sargāt Sambalas suburganu. Ka tikai dungani to nesagrautu!

Burjati sadumpojušies. Viņi devušies pie ķīniešiem un mūs apmelojuši. Dumpīgo burjatu vietā pieņēmām trīs torgutus. Labi šāvēji.

Pēc burjatu melīgā ziņojuma atbrauca ķīniešu kareivji un Siņinas ambana ierēdņi. Izpētīja mūsu pases. Protams, atkal izspiešana. Samaksājām ķīniešiem. Mongoļi par izspiešanu ir sašutuši.

Negaidīti viesi uzrodas no tuksneša. Vakarpusē atauļoja noslēpumains svešinieks zeltā šūtā mongoļu ģērbā. Kas viņš ir? Ātri iesteidzās teltī. Nenosaucot vārdu, pateica, ka esot mūsu draugs un viņam jābridinot mūs par gaidāmo uzbrukumu uz Tibetas robežas. Nepieciešams pastiprināt apsardzi un izlūkošanu. Pateica un aizauļoja. Kas viņš ir? Mūsu lamas saka: «Vai nu zaglis, vai laupītājs, vai līdzekļu vācējs klosterim.» Nevienam nav paticis svešinieka greznais ģērbs. Bet viņš bija draugs, viņš gribēja palīdzēt. Atkal operas sižets.

Deviņpadsmitajā augustā, šķērsojuši Caidamu, iegājām Tibetā. Atmiņā paliekoša nakts Caidamā, kad mēs šķērsojām sāls dūksnājus. Apstāties nedrīkst. Jāiet simt divdesmit jūdzes bez atpūtas. Nakts tumsā taka tikko samanāma. Virzāmies pa visbīstamāko ceļu — paši to neapzinoties. Šaurās takas malās bezdibenīgas bedres. Solis nevietā un — uz neatgriešanos! Grūti, toties Caidama šķērsota jaunā, visīsākajā virzienā. Ļoti neprecīzas ir kartes.

Kad šķērsojām Caidamu, izrādījās, ka šī ieplaka nepavisam nav tāda, kā parādīts kartēs; neviļus skatienus saistīja rietumi. Tur sārtojās neaptverami smiltāji. Nāca prātā, ka no Caidamas līdz Kuņluņam kartēs iezīmēts viens vienīgs tuksneša klajums. Protams, šīs vietas nav izpētītas. Bet plakankalnes krokās var slēpties daudz brīnumainu lietu. No Hotanas un Čerčenas apgabala varēja turp pārcelties senie budistu klosteri. Tur varēja atrasties interesantas vientuļnieku alas, alas -pieminekļi. Tomēr paši mongoļi maz runā par šīm vietām. Klāsta par smiltājos noklīdušām karavānām, par aizputinātām pilsētām, bet tas viss — tikai nostāsti.

Brīnišķīgs ir Caidamas mongoļu apsveikuma žests. Viņi paceļ rokas augšup tā, it kā lūgtos sauli. Tik ritmiski un skaisti! Tas man atgādināja brīnišķo indusu braminu žestu Benaresā rīta lūgšanas laikā. Atceros arī skaisto musulmaņu žestu, skaitot lūgšanas senā mazara priekšā.

Stāsta par kaut kādiem ārzemniekiem, kas Teidži-nerā uzpirkuši senlietas. Atkal runā, ka atbraukuši ārzemnieki un no Duņhuanas aizveduši «burhanus». Acīmredzot kaut kas atgadījies ar slavenajiem alu tempļiem. Jau pārāk neatlaidīgi un dažādās vietās klīst šādas valodas. Vai mazums lietu ticis zagts un vests uz Eiropas muzejiem, bet par šiem «burhaniem» runā no Kašgaras un no Urumči līdz pašām Tibetas robežām.

Apskrubināti cilvēku un zirgu līķi ceļa malās. Neseno mongoļu un goloku kauju pēdas. Mongoļi jauc nost jurtas un steidzas nokļūt kņaza Kurlika Beises aizstāvībā. Drīz būs Neidži pāreja, vieta, no kuras brīdināja mūsu nepazīstamais labvēlis. It kā viss būtu mierīgi, tomēr pie apmetnes uziets apdzēsts ugunskurs un atrasta gara pīpe. Šeit vēl nesen bijuši cilvēki.

No rīta braucam kā parasti. Priekšgalā — Jurijs un P. K. — izlūkos. Tad visi jātnieki — mēs un lamas. Aiz mums zināmā attālumā — torguti ar mūļiem. Iepakaļ atpaliek kamieļu karavāna Golubina, Končoka un Ceringa apsardzībā. Priekšā aiza un divi pakalni. H. I., vienmēr tik vērīga, saklausa tālas suņu rejas... Piepeši no aizas starp pakalniem izdrāžas apbruņoti jātnieki un paslēpjas aiz pakalna. Sangelama kliedz: «Arangan!» — tas ir, laupītāji. Pavēlu griezties atpakaļ, lai ieņemtu pakalna virsotni un savienotos ar torgutiem. Virsotnē mēs no apdraudētajiem pārtapām uzbrūkošajos un stāvokļa noteicējos. Mūsu manevru pārsteigta, pa-nagu vienība apstājās. Viņiem jāšus tuvojās torguts Očirs un burjats Buhajevs, lai bargi brīdinātu. Pārējie kaujas gatavībā vēroja notiekošo. Panagi, negaidot pārsteigti, steidzās izrādīt padevību — nolika šautenes. Viens no panagiem turēja garu šķēpu — kara pieteikuma zīmi. Gribējām šo šķēpu nopirkt, bet viņi teica: «To mēs nevaram pārdot, tas ir mūsu draugs.» Galvenais — vienmēr rīkoties bezbailīgi.

Nākamajā dienā arī tika gatavots uzbrukums, bet spēcīgais sniegputenis ar pērkonu sabiedēja māņticīgos panagus. Un tā pārgājām Neidži. Tīksminājāmies par milzīgajiem savvaļas jaku bariem. Vienu vērsi torguti nošāva. Priekšā Angardakčina sniegotā grēda, tas ir, Marko Polo. Ir smieklīgi dēvēt eiropeiskos vārdos vietas, kurām izsenis bijuši savi nosaukumi. Naktī no asiņošanas nomira mongoļu lama. Žēl.

Aiz Angardakčina — Kokušili, tie paši Kokuši, kurus zina Altaja vecticībnieki, šie Belovodjes meklētāji. Turpat netālu ir aizsargājamās robežas. Veiksmīgi šķērsojam upes. Ne pavasarī, ne vasarā tām nevar tikt pāri jāšus. Bet tagad, rudenī, ūdens nesniedzas augstāk par seglu kāpsli, un tikai divi zirgi iestiga. Pat Gaišzilā upe ar spēcīgo straumi nebija šķērslis.

Gaidām Tibetas posteņus. Kādēļ to nav? Tālumā kaut kas balto... Sniegs? Bet tuvumā sniega nekur nemana... Telts? Tomēr tas ir kaut kas daudz lielāks. Izrādās, milzīgs glaubersāls geizers. Sniegbalts, saulē vizošs bluķis — klāt Tibetas robeža.

XII. TIBETA (1927—1928)

6. oktobri

Gluži kā melni, garkājaini zirnekļi ieslēpušās melnās tibetiešu teltis, garām virvēm nostieptas. Robež-patruļa atņem mūsu pasi un iesaka uzkavēties pāris dienu, kamēr viņi atvedīšot horčičaba ģenerāļa atbildi, tas ir, atbildi no Horas apgabala pavaldnieka un ziemeļu frontes virspavēlnieka. Cik puķaini tituli!

Esam apmetušies purvainā, asu, kuslu zāli apaugušā līdzenumā. Pie horizonta vīd ezers un «mirušie» kalni. Tos dēvē par «mirušajiem», jo tie atgādina īstu kapsētu. Kādreiz lielie kalni, iespējams, Everesta sāncenši, ir sairuši, sabirzuši smalkās šķembās. Dziļās ieplakas aizpildījušās, un izveidojusies 15 000 pēdu (» 4 600 m) augsta plakankalne, kas pakļauta nesaudzīgiem vējiem. Pirms pašām izcilākajām vietām, pirms debesu Hima-lajiem, nokļūstam nejaukā tundrā. Kroplīgi, slideni ciņi. Zirgi klūp un kāpjas atpakaļ. Nemana ne putnus, ne zvērus.

Jurijs zvalstās seglos, gandrīz vai nokrīt no zirga. Pieauloļam un noceļam viņu zemē. Pulsa nav. Divreiz tiek iedota pamatīga digitalis deva, berzējam Jurijam rokas. Viņam kļūst labāk.

Priekšgalā slikti jūtas Helēna Ivanovna. No aizmugures ziņo, ka lama Malonovs nokritis no zirga un bez samaņas guļot uz ceļa. Dakteris aizsteidzas turp. Tik nelaipni mūs sagaida Tibeta.

Raibs karogs ar sašķiebušos smaili. Mūzika — bungas un dūdas. Salūta šāvieni. Telts dziļumā — sīka ģenerāļa figūra koši dzeltenā halātā. Pie apaļās ķīniešu cepurītes — krustveida akdordže no rubīniem. Laipnīga valoda, un atkal lūgums — uzkavēties pie viņa nometnē tikai divas dienas. Tad ģenerālis aizvada mūs ar karogu un mūziku, un raibo svītas baru līdz mūsu apmetnei.

Pilnīgi nevajadzīgi mums šie Kapšopas pieņemšanas iespaidi. Karogs ar nošķiebtu uzgali, butaforisks šķēps, netīrumi zem dārgakmeņiem, viss vecais ķīniskums, no kura paši ķīnieši jau atteikušies. Gan nederīgs dzīvei, gan zaudējis agrāko dekoratīvo iespaidu, jo zudusi izstrādājuma kvalitāte. Pagaisis mākslinieciskais smalkums. Izcēlies viss nepievilcīgais un kroplīgais. Šķiet, ģenerālim likās, ka viņa dzeltenais halāts atstājis lielu iespaidu. Bet pat viņa tuvāko konvojnieku ģērbs bija nodriskājies un to greznoja triju armiju pogas — tikai ne tibetiešu. Tur, kur pietrūcis svešo pogu, īpaši veiksmīgi daiļojās saspraužamā adata. Apšaubāma derīguma šautenes, toties milzums muzikantu. Atkal bungu dārdi un salūta šāvieni. Ģenerālis ar visu raibo pūli pavada mūs līdz nometnei. Uzbāzīgi ziņkāro aplūkot mūsu mantas, aizbildinādamies: «Lai zemāko ierēdņu rokas nepieskartos izcilu ļaužu lietām.»

Kapšopa it kā atbraucis, lai novērstu nesaskaņas horpu vidū. Taču viņš it kā aizliedzis arī muskusa aunu medības. Nekādi nevar saprast, kādēļ atļauts nogalēt mājas aunus un jakus, bet visi savvaļas dzīvnieki tiek aizsargāti. Iedzīvotāji gan ir citās domās un šauj kulanus.

Mūsu tibetietis Čampa mirst. Viņš mums ļoti palīdzēja sadursmē ar panagiem un toreiz, kad pēc Neidži mongoļi bija nolēmuši mūs pamest. Bet, tikko Čampa nokļuva līdz Tibetai, viņa daba ņēma virsroku — pa ceļam uz horčičaba nometni viņš atdalījās no mums, pievācis piecus kamieļus un mūsu telti, un sarāva visas saites ar mums. Tāda ir viņa pateicība par visām mūsu rūpēm viņa slimošanas laikā un mūsu nenovērtējamām zālēm.

Pat tibetietis nespēja izturēt šejienes klimatu. Tas karavānā jau trešais nelaiķis. Mongoļu lama nomira no plaušu karsoņa, Harčinas lama neizturēja augstumu. Vai lāči juta nomirēju, kad naktī zagās pie nometnes? Ilgi tiem nenācās gaidīt; jau no rīta līķis tika pamests viņu ziņā.

Ģenerālis Kapšopa pieņēma mūsu dāvanu un aizbrauca uz Kamu. Un laipnīgās «tikai divas dienas» pārvēršas negantos piecos mēnešos, nīkstot vasaras teltī vairāk nekā sešdesmit grādu salā, 15 000 pēdu (» 4600 m) augstumā orkānu auros. Pie mums atstāti allaž piedzērušais majors un mežonīgie skrandaiņi kareivji. Aizliegts sarunāties ar garāmejošo karavānu ļaudīm; aizliegts no vietējiem pirkt pārtiku. Pamazām karavāna iet bojā. Katru dienu pie teltīm rodami jauni līķi, un mežonīgo suņu bars trokšņaini sadala jauno maltīti. No 104 karavānas dzīvniekiem deviņdesmit nobeidzas. Miruši pieci cilvēki. Mums piekomandētā majora sieva saslimst ar plaušu karsoni un mirst. Grifi un ērgļi laupījuma dēļ strīdas ar suņu bariem.

Mana vēstule dalailamam tiek atrasta uz ceļa saplēsta, bet ziņnesis šķiet pazudis. Pārtvertas manas vēstules pulkvedim Beilijam, britu rezidentam Sikimā, un Savienoto Valstu ģenerālkonsulam Kalkutā. Aizliegts doties atpakaļ, aizliegts virzīties uz priekšu. Satriecoši! Mēs varam pētīt Tibetas dzīvi visā tās nepievilcībā, bet, neskatoties uz Jurija tibetiešu valodas zināšanām, sev palīdzēt mēs nevaram. Tibetieši melo no dienas dienā. Klāsta, ka telegrāfs starp Lhasu un Indiju iznīcināts, jo tagad Tibetai neesot vajadzīgi sakari ar «pe-lingiem», ka Lhasas valdība neņemot vērā mūsu daktera liecību par mūsu slimībām, ka mūsu pase pa ceļam esot nozaudēta. Stāsta par pazudušajiem ģenerāļa ziņnešiem. Tā vietā, lai palīdzētu, majors aizliedz iegādāties pārtiku kaimiņu ailos un, mainot ķīniešu dolārus, bezdievīgi šmaucas. Dakteris pareģo, ka, salam pieņemoties, gaidāmas nāvējošas saslimšanas. N. V. iesaka pārģērbties un tā aizkļūt uz Indiju, tomēr bez valodas mākas un ar viņa augumu tas bēdīgi beigtos.

Visa tauta — šie melnie hori, gluži kā mazi nībelun-gi, ir tik nemierīgi. Guļ sēdus, ēd jēlu gaļu, ieslēpušies pussatrūdējušos, no ugunskuru kvēpiem melnos kažokādas kaftānos. Viņi čukst: «Zeme ir neredzēta sniega aizputināta. Nobeigsies mūsu jaki un auni. Nebūs mums miežu, nomirs mūsu bērni, un nomirsim arī mēs. Un visa nelaime tur, ka valdība ar dižiem atbraucējiem izrīkojas necilvēcīgi.»

Lamas zīlē, un viss tiem iznāk labi, ka sūtnis ar vēlīgu atbildi jau ceļā, rīt pat atauļošot. Bet dienas velkas. Pieņemas sali un viesuļi. Un neviens neparādās baltajā līdzenumā. Nobeidzas zirgi un kamieļi. Naktī trīcošie dzīvnieki pienāk tieši pie teltīm, rausta virves, kā lūdzoties iekšā, bet rītausmā atrodam tos beigtus. Un mūsu ļaudis, ietīstījušies aitādās, tos aizvelk dažus soļus nost no apmetnes. Citādi mežonīgo suņu bari un maitu ērgļi nedos miera. Viens suņu bars, skaitā ap piecpadsmit, jau grasījās uzklupt cilvēkiem. Visu dienu pa rokai turam ieročus. Majors kāro nopirkt mūsu ieročus, lai liegtu mums jebkuru iespēju aizstāvēties. Sargiet ieročus!

Atkal sali, viesuļi, aizliegumi pirkt pārtiku un sazināties ar garāmejošajām karavānām. Melīgā un pie-

dzērušā majora apmeklējumi. Mūsu burjatu lamu sacelšanās un atdalīšanās — tie domā, ka, mūs apmelojot un aprunājot, uzlabos savu stāvokli.

Un tā katru dienu — sasalušā līdzenumā ar mirušo kalnu nedzīvi drūmajiem apveidiem. Tad veicām nelielu pārbraucienu no Cunargenas uz Sarugenu, pie bonpo klostera. Tikai divas stundas ceļā — un atkal gūstā. Lūdzām, lai ielaiž mūs Kapšopas mītnē Kamā, atbildēja: «Me, me, me,» tas ir, nedrīkst. Lūdzām, lai laiž uz Austrumu Tibetu, — atkal «me, me, me». Lūdzām, lai ļauj mums doties atpakaļ, — «me, me, me». Vienmēr «me, me, me». Un tai pašā laikā ģenerālis Kapšopa sūta mums bezjēdzīgu vēstuli par «žēlsirdības pilieniem, kas krīt no visgaišajiem dalailamas pirkstiem». Tā paiet nedēļas. Un pēkšņi brauc paši Nagču gubernatori.

Nebijis gadījums — abi gubernatori devušies izbraukumā reizē. Melnās brillēs, pinkainās cepurēs; trokšņoja, lai uzdzītu bailes. Brīnījās, ka mēs Tibetas pasei piešķiram kādu nozīmi. Un vispār uzvedās muļķīgi un nekaunīgi. Viens no abiem — bijušais lama, kā runā, esot nožņaudzis Sininas ambanu. Otrs — vecs Man-džūrijas ierēdnis, apmelojumos zobus atkodis. Mēs pacietīgi panesām visas viņu stulbības. Tagad pārvedīs mūs uz Nagču, bet arī tur mēs paliksim gūstā. Pēc tam laikam «kritīs žēlsirdības pilieni» un mums ļaus doties uz Sikimu. Protams, tiks izraudzīts visnejēdzīgākais ceļš. Protams, pie izdevības vēlreiz aizturēs, vēlreiz pieprasīs dāvanas, un tomēr — kaut kad mēs izkustēsimies. Neceram, ka gūstniecība aprobežosies ar simts dienām, pareizāk būtu rēķināties ar simt piecdesmit dienām un tad vēl jāpieskaita visas aizkavēšanās ceļā. Protams, šai laikā tibetieši radīs mums neparastu iespēju iepazīt viņu dzīvi, parašas un ētiku. Bez saskarsmes ar gubernatoriem, ģenerāli, virsniekiem, vecākajiem un lamām mums nerastos pilnīgs priekšstats par Tibetas īstenību.

Nešpetns ir pirmsausmas sals. Protams, ir zem 70 grādiem pēc Celsija. No rīta dakterim ir sasalis konjaks. Cik grādu bijis, lai sasaltu stiprais vīns? Dakteris joprojām paliek pesimists un gaida briesmas. N. V. un P. K. veselība ir slikta. Očeram paredzama nāve. Labi turas Ludmila un Raja jeb, kā viņas sauc tibetieši, Mila un Rēja.

Cik vienmuļi ir pakalni starp Čunargenu un Nagču. Sen nogruvuši kalni, un tagad sairst šķembu un oļu kaudzes. Ne krūmu, ne koku; vienīgi augsti, zirgiem netīkami ciņi, apauguši ar asu, spurainu zāli. Runā, ka Centrālajā Tibetā mūs pārsteigšot pārmaiņas dabā. Citi smīkņā, ka līdz pašiem Himalajiem mūs pavadīšot sagruvušo kalnu kapsēta. Nabaga hori. Tiem zobi izkrīt no cingas, muskuļi ir slābi. Spēka mazāk nekā trīs-padsmitgadīgajai Rajai. Protams, liesā jēlā gaļa un sauja miežu veselību nevairo. Un kāds aizdomīgums. Netic nevienam, baidās, vienmēr gaida uzbrukumus. Mongoļi, neraugotis uz dunganu viltīgajiem ierēdņiem-, salīdzinājumā ar tibetiešiem ir brīvi cilvēki.

Visur krusta zīmes. Gan nestoriešu hanu senās mongoļu monētas ir ar krustu, gan virs vecā budistu klostera Pekinas tuvumā vīd krusts, gan uz seglu segas redzams krusts, gan iemauktu pieres siksnai netrūkst krusta. Pat uz Ladakas un Siņdzjanas akmeņiem redzami krusti. Nestorieši un maniheji pārstaigājuši Āzijas plašumus. Uz klosteru freskām — krusti, uz kaftānu rakstiem, uz krellēm, uz relikviju maisiņiem, uz lūgšanu krellēm — tas pats krusts. Nevis svastika ar liesmu mēlēm, bet gan vienādgalu mūžīgais dzīvības simbols. Uz Tibetas ģenerāļu ķīniešu cepurēm rubīnā mirdz krustveida dordže. Laimes zirgs nes krusta zīmi. Vecās bronzas fībulas, jādomā, no kapvietām, — krusts aplī.

Visur ir arī Čintamana zīmes. Māju kolonnas, mālu kleķa būdu sienas iezīmētas ar šo trīskārt vareno attēlu.

Mūļu pieres siksnas, kaltie sudraba trauki, cīņas karogi, koka gravīras, lūgšanu karogi ir spēcināti ar varenības simbolu.

Salīdziniet mūsdienu teiksmu ar tās pirmveidu. Tagad stāsta: «Un iestājās uz zemes liels bads, un gāja ļaudis bojā, un nespēja vairs dzīvot. Tad labie Bod-hisatvas atsūtīja rīsa lietu. Tādu daudzumu pārtikas, ka visi cilvēki ne vien paēda, bet arī sanesa rīsa kalnus un izveidoja no rīsa tempļus un čortenus. Tik lielus tempļus, ka tiem nevar pat vairākos gados apkārt apiet, bet galveno čortenu nevar apstaigāt vairākās dienās. Šī vieta atrodas uz salas, kur kādreiz uzplauka Svētītā īstenā mācība.»

Jāsaprot: uz zemes bija iestājies liels garīgais bads, un cilvēki vairs nespēja dzīvot tumsonībā. Tad Lielie Skolotāji sūtīja īstu garīgās barības lietusgāzi. Ar šo svētību spēcinātie ļaudis radīja dižus garīgo sasniegumu pieminekļus. To apjomi nav aptverami. Šambalas mācība pastāv aizsargātā vietā, un tās varenība drīz izpaudīsies.

Interesanti klosteri ir bonpo — melnajai, Budam naidīgajai ticībai. īsta melnā mesa pēc visiem luciferistu noteikumiem. Melnajā ticībā un arī «melnajā mesā» precīzi tiek atkārtoti budistu ticības rituāli — tikai ačgārni, un viss ir naidīgs budistiem. Ja budisti apstaigā templi no kreisās puses uz labo, tad bonpo to dara pretējā virzienā. Ja budistu svastika vērsta saules rita virzienā, tad bonpo — pretēji saulei. Viņiem ir pašiem savi svētie un savas svētās grāmatas. Viņi izgudrojuši Būdas vietā savu īpašo aizgādni, un, ja iepazīstaties ar šī leģendārā aizgādņa biogrāfiju, tad ar izbrīnu atrodat tos pašus notikumus un atgadījumus, kas bijuši Būdas dzīvē; viņš arī cēlies no valdnieku dzimtas. Bonpo piekritēji neatļauj savos tempļos ieiet budistiem un neatzīst ne tašilamu, ne dalailamu. Viņu acīs dalailama ir tikai laicīgs valdnieks, kas ievāc nodokļus.

Viņi ir ļoti laipni pret ārzemniekiem, jo pārliecināti, ka ārzemniekiem nav nekā kopīga ar budismu. Sākumā viņi sirsnīgi ar mums apsveicinājās un piedāvāja lasīt grāmatas un apmeklēt tempļus. Tur mēs ieraudzījām ļoti daudz apvērstu budistu simbolu. Kad viņi saprata, ka mūs interesē budisms, viņu izturēšanās krasi mai-nījās. Ir saprotams mūsu izbrīns, pamanot šādu parādību tā saucamajā budisma zemē. Mums stāstīja, ka esot daudz bonpo piekritēju, liela daļa — bagāti un ļoti pašpārliecināti ļaudis. Bonpo neskaitās slepena sekta, un tibetieši stāsta, ka tā atkal vēršoties plašumā. Šie ļaudis izgudrojuši ne tikai savu «Budu», viņiem ir arī noslēpumaini svastikas dievi.

Tas atgādina aizvēsturiskus laikus, pirmatnējo ugunspielūdzēju druīdu reliģiju, kas piezemēta līdz neizprotami dīvainajiem svastikas dieviem. Svētā «OUM» vietā viņi lieto «A». Senajās okultisma mācībās šāda «A» izpausme tika lietota, apzīmējot Materia Matrix. Interesanti būtu izpētīt bonpo izcelsmi — atrastos aizguvumi gan no druīdiem, gan no senajiem uguns-pielūdzējiem. Pienācis laiks noteiktāk runāt par Tibetas «budismu».

Nāk prātā, cik daudz reižu tibetieši mums apgalvoja, ka Rietumos budisma neesot un ka tur vispār budismu nepazīstot. Cik daudz reižu tibetieši ar nicinājumu ir izteikušies par ķīniešiem, mongoļiem, sikimiešiem, kā arī par Birmas un Ceilonas hīnajānu. Neaptveramā pašpārliecība ir nošķīrusi Tibetu no visas pasaules. Labākie cilvēki bēg prom no Tibetas un nevēlas atgriezties zemē, kur valda mežonīgas valdības patvaļa. Tumsonība ir aizsegusi tibetiešu acis. Zeme ir zaudējusi savu garīgo vadoni — tašilama aizgājis no Tibetas. Tibetieši nevēlas iepazīt patiesību un mācīties. Skolotie lamas dodas pāri robežai uz Indiju. Bēgšus, pārģērbušies: viens ietērpies kā tirgonis, cits — uzlicis parūku un nogrimējies. Nagču drausmīgajā netīrībā un smirdoņā, starp maitu paliekām Tibetas ierēdnis izbrīnījies mums saka: «Ja Nagču jums liekas netīra, tad ko gan teiksiet par Lhasu, kur pat dzeramais ūdens ir pilns atkritumiem?» Ceļā uzzinām, ka Rinpoče no Cumbas nav vis Ķīnā, bet gan Guma klosterī. Un šis gudrais lama ir sapratis, ka šobrīd nav iespējams palikt Tibetā.

Nevienai ziņai nevar ticēt. Visapkārt kā izmiris. Piecu mēnešu laikā pa galveno ceļu uz Ķīnu un Mon-goliju aizgājušas trīs karavānas. Tibetieši klejotāji čukst par Lhasas grūtajiem laikiem. Protams, šādā stāvoklī valsts nevar izdzīvot. Pēdīgi Nagču gubernatori ir ar dāvanām apmierinājušies un pēc mūsu ziņojuma, ka beigusies nauda, nolēmuši sūtīt mūs pa apkārtceļu pāri Čantangam uz Namrudzongu, Sendzadzongu, pa kartēs neiezīmētām pārejām 20 600 pēdu (« 6 300 m) augstumā, uz Sagadzongu, pāri Bramaputrai, uz Tingri-dzongu, uz Šekardzongu, uz Kampadzongu un pāri Sepolai uz Sikimu. Acīmredzot nolēmuši parādīt visus Tibetas apgabalus, lai mums nepaliktu ne mazākās neskaidrības par šo zemi. Kaut arī ceļš nav viegls, toties no Ulanbatorhoto līdz Sikimai neviens vēl nav gājis.

Nav saprotams, kādēļ Tibetas dzongu (cietokšņu) dzongpeni (varasvīri) cenšas parādīt sevi no vispretīgākās puses. «Raugieties, lūk, kādi mēs esam netīri, smirdoši, tumsonīgi un melīgi.» Ļaudis par Lhasas devašungu (valdību) stāsta briesmu lietas. Neapmierinātība un klajš protests.

Interesantas ir vienīgi vecās Tibetas drupas. Sos senos torņus un mūrus cēluši pavisam citādi ļaudis. Viņi zināja par Geserhanu un par Sambalas Valdoni. Šeit bijuši arī Lielo Mahātmu Ašrami. Tagad nekas no tā vairs nav saglabājies.

Atminos «čudu» kapvietu akmeņus Altajā; tur pāri gājuši goti, kuru iespaids jūtams visā Eiropā. Arī Trans-himalajos mēs sastopam tādas pašas senās kapvietas.

Atrodam seno svētnīcu vietas, kas rosina domāt par druīdu saules kultu. Ziemeļnieku, Trauslu mālāju iedzīvotāju, šķēpi atgādina šķēpus no gotu kapvietām Krievijas dienvidu stepēs. Vai gotu apbedījumos uzietās plecu fibulas nav līdzīgas Tibetas cilšu sprādzēm? Un kādēļ Lhasu kādreiz sauca par Gotu, kā rakstīts misionāru hronikās? Un kā radies cilts nosaukums — gotli? No kurienes, kurp un kā virzījušies ledāju un bargo morēnu vajātie gotu sentēvi? Vai ziemeļtibetiešu rāmajā ikdie-nišķumā nav manāmi aizgājušo brāļu vaibsti? Pārsteidzoši — viens horpa atgādina Moljēru, otrs derētu par d’Artanjana prototipu, trešais līdzīgs itāļu korsāram, ceturtais ar garām matu šķipsnām atgadina Halsa vai Palamedesa portretus, bet tas, melnais un drūmais, ar ērgļa degunu, vai tas nav Filipa Otrā bendes dubultnieks? Nebaidīsimies salīdzināt to, kas spilgti krīt acīs.

Un beidzot mēs Doringa (Garais Akmens) apvidū uzgājām veselu menhlru lauku, tādu pašu kā Kārnākā. Divu turpmāko pārgājienu laikā mēs atradām vēl trīs nelielas menhīru grupas. Man bija liels prieks ieraudzīt šo neapšaubāmo druīdu senatnes zīmi.

«Ki-hoho!» — atskan saucieni no goloku apmetnes. «Hoi-he!» — atbild mūsējie. Tā visu nakti savstarpēji ienaidnieks brīdina ienaidnieku par apmetnes modro sardzi. Bet, protams, goloki jau ievākuši ziņas par mūsu ieročiem, novērtējuši mūsu kaujas gatavību. Pieņemtais lēmums ir mums labvēlīgs, un šodien mēs redzēsim bīstamo klejotāju draudzīgās sejas.

Bonpo melnā ticība harmonē ar melnajām teltīm. Nostieptas garās virvēs, kā plēsonīgi zirnekļi neskaidri melnē teltis. Blakus tām tumsnē atkritumu vai maitu kaudzes. Sausais gaiss mazina trūdu smaku. Griezīgais vējš aizrauj līdzi izkaltušos kaulus. Cik satriecoši atšķirīga Tibeta likās no tālienes. Spriež un sačukstas par sacelšanos...

Katrā apstāšanās vietā viens un tas pats. Ja apmetamies pie parasta aila — par dzīvniekiem nav nekādu raižu. Ja tuvumā dzīvo aila vecākais, tad nepatīkamas sarunas ir nodrošinātas. Bet, ja nokļūstam dzongā vai klosterī, tad nav jābrīnās par aizķeršanos. Nekas nav sagatavots, kaut arī savlaicīgi atsūtītas vairākas vēstules — daikas. Izrādās, ka daikas nav saņemtas vai arī aizsūtītas uz citurieni. Izrādās, ka aili, kuros ir dzīvnieki, atrodas ļoti tālu, un paies vairākas dienas, līdz dabūs jakus un zirgus. Pēdīgi izrādās, ka zemnieki paraduši nepakļauties dzongpenam un viņa rīkojumus negrasās pildīt. Pārāk daudz viņš laupījis, pārāk daudz par viņu zināms, un zemnieki pievilkuši grožus. Kārtējo reizi dzongpens mums ieteiks pašiem runāt ar zemniekiem un sūtīt uz ailiem vēstules ar mūsu zīmogu; un zīmogam jābūt sarkanam, citādi mums nāksies vēl ilgi te kavēties. Gadās arī, ka viens vecākais mums iesaka arestēt otru, nepakļāvīgo vecāko. Pats aizved mūs uz otrā apmetni, iesaka viņu sasiet stipri jo stipri un vest uz Lhasu. Reiz bija tā: mūsu torguti vecākajam stingri sasēja rokas uz muguras, un tad viņa radi atnāca ar izkārtām mēlēm un bija ar mieru izpildīt dalailamas pavēli.

Kad cilvēki melo sava pašlabuma dēļ, tas ir sāpīgi, bet tomēr var saprast viņu zemiskos centienus. Kad viņi apmelo paši sevi, viss kļūst pilnīgi neizprotams. Ko tikai tibetieši nerunā viens par otru, par valdību, par pašu dalailamu. Pat salaulājuši viņu ar kaut kādu mūķeni. Piedēvējuši viņam lamu un augstmaņu noslepkavošanu un noindēšanu.Valdnieks pataisīts par gatavo briesmoni.

Pirms Sagadzonga ir divas neparedzētas pārejas, viena no tām kartē gan uzrādīta, bet otra, vēl lielāka — vairāk nekā 20 000 pēdu (« 6 100 m), nemaz nav atzīmēta. Turklāt šis ceļš kartēs tikai iepunktēts. Pa to acīmredzot neviens nav gājis. Ir otrs — parastais,

dienvidu ceļš, bet Tibetas valdība sūta mus tieši pa neizpētīto ziemeļu taku, lai, sak, labāk iepazīstot viņu zemi.

Pa ceļam vecākie atsakās dot dzīvniekus un atkal liek visiem sūtīt vēstules ar mūsu zīmogu. Ļaudis neklausīšot Lhasas rīkojumiem. Bet mūsu zīmogs ar ģerboni atstājot lielu iespaidu.

No kalnu pārejas kores redzama varena sniegotu milzeņu grēda. Tā taču ir jau Nepāla un ilgi gaidītie Himalaji viņā Bramaputras pusē.

Sagadzongs arīdzan ir neliels, nabadzīgs ciematiņš; pārtiek no dzīvnieku līķiem, miežiem pievieno sīkos oļus. Mūs aizkavē un atkal bezgala melo. Mendangi piegānīti ar sprāgušiem suņiem un visādiem draņķiem.

Nometnē neliels satraukums. Mēs tuvojamies Bra-maputrai, tai pašai upei, kas iztek no svētā Mana-saravara — lielo Nagu ezera. Šeit dzimusi viedā Rig-vēda, tuvumā ir svētais Kailāss, kurp dodas piligrimi, juzdami, uz cik diža ceļa atrodas šīs vietas. Jau pamanāmas piligrimu virtenes; tie ir drūmi un sarāvušies vīri, pīķiem rokās.

Nē, šie neko nezina. Tāpat bezdarbībā lodā pa zemes vaigu. Varbūt pat laupa pie gadījuma?

Starp klintīm un smiltīm violeta un purpurīga plūst Bramaputra. Maijā tā vēl ir sekla, bet krastu applūdumi rāda, cik augstu ūdens ceļas jūnijā, kad kūstošajiem sniegiem vēl pievienojas lieti. Bramaputru godā vēl vairāk nekā Gaišzilo upi. Gaišzilā Jandzidzjana ir pasaules garākā upe, bet Bramaputra, Bramas dēls, ir apvīta bagātīgiem leģendu rakstiem. Tā savieno svēto Gangas gultni ar Himalajiem, bet Manasaravars ir tuvu Satledžai un dižās Indas sākumam. Tur arī dzimusi Arjāvarta.

Mongoļu lama stāsta: «Dzīvoja ļoti mācīts un brīnišķīgs geše. Bet ģērbās viņš allaž ļoti vienkārši. Reiz

devās geše apraudzīt savu skolotāju, kas bija liela labrana priekšnieks. Ieraudzīja uzpostie priekšnieka padotie necilo apmeklētāju un viņu padzina. Un vēlreiz ieradās geše, un vēlreiz viņu padzina. Tad devās geše uz bazāru un lūdza tirgonim, lai aizdod bagātīgu ģērbu. Un iesprauda geše aiz jostas dažus akmeņus, līdzīgus sudraba stieņiem, un šādā izskatā viņš bez kavēšanās tika ielaists pie sava skolotāja. Ienāca geše, novilka savu grezno ģērbu, paņēma akmeņus un visu to salika kaktā. Tad paklanījās akmeņiem un ģērbam un tikai pēc tam pagodināja savu skolotāju.

Skolotājs jautāja gešem: «Vai tad es neesmu tavs skolotājs? Kāpēc tad vispirms tu klanies akmeņiem un apģērbam?»

«Taisnība,» atbildēja geše, «jūs esat mans skolotājs, tomēr bez šīm lietām es pie jums nespēju nokļūt, tādēļ paklanījos visam, kas mani atveda līdz manam godātajam skolotājam.»

Netālu no Bramaputras piekļāvušies klintīm Catu-gompa pieci klosteri, no tiem divi pieder sarkanajai sektai, bet trīs — bonpo, melnajai ticībai. Turklāt melnās ticības klosteri izskatās nesalīdzināmi jaunāki un tīrāki. No sarkanā klostera lielā dukanga logiem rēgojas salmi, grūtsirdīgi apkārt klīst daži lamas bezcerīgi nolaistā izskatā. Melnticīgie, uzzinājuši, ka esam budisma līdzjutēji, aizliedz savam klosterim pat tuvoties.

Ar izbrīnu aplūkojam šo — vienīgo Tibetā apgrozībā esošo vara monētu. Ne sudrabu, ne zeltu pie ļaudīm mēs neesam manījuši. Kaut arī mazo vara ripiņu kalums ir slikts, toties uzraksts — kliedzošs: «Visos virzienos uzvarošā valdība.» Dīvaini, ka pusšo un ceturt-daļšo ir apmēra ziņā lielāki par pašu šo.

Lūk, jau Bramaputras pārceltuve pie Citu klostera. Neliela laiva — prāmis, laivas priekšgalā — izgriezts zirga atveids. īpaši grūti ir tikt gala ar kamieļiem. Samērā ātra straume.

Tingridzongs — stiprais cietoksnis — patiesībā ir nožēlojams rotaļu nocietinājums, katrā ziņā nenozīmīgs kopš šaujampulvera izgudrošanas. Klostera nav, bet ir sarkanās sektas suburgani ar briesmīgiem viepļiem un krāsu joslām, kas apzīmē to piederību sarkanajai sektai. Atceramies redzējuši šos pašus drausmīgos viepļus uz tantristu tankām. Uz tiem ir viss kas! Gan maģiskie šķēpi, gan cilvēkam noplēsta āda, gan briesmīgi ģīmji ar atņirgtiem zobiem, gan uz leju vērsti trijstūri. Pilns melnās maģijas komplekts.

Tingridzonga tuvumā vīd Everests visā tā mirdzošajā skaistumā.

Sastopam cilvēkus, kas pazinuši Svenu Hedinu. Slavē viņu un nožēlo, ka viņš nav pratis runāt tibetiski. Dzirdēju šeit arī par Filhneru. Klīst leģenda, ka viņš uz Gaišzilās upes atstājis trīs puisēnus, kā arī peli, sesku un susliku. No kurienes tas? Protams, bez valodas mākas būtu pavisam grūti. Kāda laime, ka Jurija zināšanas paši tibetieši novērtē kā labākās pēc sera Čārlza Bella, kuru tie dēvē par «miera virsnieku» — viņš vedis miera sarunas.

Vecais Čundu klosteris, kas pieder karaliskajam klosterim Sakja. Jaušams, daudz ko pieredzējušas vecās sienas. Virs liela suburgana vīd saulessargs — agrākā karaliskās atšķirības zīme. Lūk, sabrukušie Ķīnas mū-ri — Tibetas paverdzināšanas piemiņa. Lūk, gara seno suburganu rinda — atmiņas par mierīgā gadsimta laikiem. Lūk, veco un jauno šķērsielu un celtņu sablīvējums — mūsdienu nabadzīgās Tibetas aina.

Otra senatnīga vieta — Šekardzongs. Reiz tibetieši bija drosmīgie ērgļi, viņi nebaidījās uzlidot kraujajās klintīs un tur lipināt uz stāvām nogāzēm savas aizsargātās svētnīcas. Vesela torņu, pāreju un tempļu dekorācija. Bet tagad tibetieši ir nokāpuši ielejā. Priekšnieki vairs nedzīvo pilīs, bet mitinās lejā, aplaupot tautu ar patvaļīgi uzliktiem, nežēlīgiem nodokļiem. Tikai no tālienes šķiet pievilcīgi senie Tibetas dzongi. Produktu cenas ir bezjēdzīgi augstas.

Mūsu pārgājieni nav vienmērīgi. Dažkārt tie ir īsi, un pēkšņi — stundas deviņas varam laist rikšos. Steidzamies un Kampadzongu, pēdējo dzongu pirms Si-kimas robežas. Kur tad pils? Ilgi neticam, ka tālumā redzamais masīvs ir dzongs. Tiesa, celtne būvēta augstu, piekļaujas klintij. Dzongpens ir laipnāks par citiem. Liekas, stipri dzer, bet tomēr izrāda vismaz kaut kādu rosību.

Augstāk par dzongu klintīs paceļas klosteris. Tagad tur vairs tikai astoņi lamas. Bet klostera pagalms pieminēts «Mahātmu vēstulēs». Tur bijusi skola, ko dibinājuši Mahātmas, — tās jau sen vairs nav. Un atkal tā bija Lhasas valdība, kas izjauca skolas dzīvi. Tomēr večuki atceras, ka šeit bijusi «reliģioza skola», un atceras par «augstajiem azārām» no Indijas.

Pēdējā kalnu pāreja Sepola, visvieglākā. Pabraucam gar tirkīzkrāsas ezeriņu. Te ir upes Lačenas izteka. No pieticīgiem avotiņiem rodas straume, kas pēc divu dienu plūduma kļūs skaļa un nepārbrienama. Pirmais dziednieciskās balijas aromāts, un pirmie zemie ciedri. Mūs gaida rododendru ziedi. Un īstas meža zemenes.

No visiem mūsu kamieļiem divi pārgāja Himalajus. Viens bija no Balagunas (Ziemeļmongolija), otrs — no Caidamas. Tos abus atstāsim Sikimas maharadžam. Visa ceļa garumā no Nagču līdz Gangtokai kamieļi pievilka ziņkārīgo barus. Šitādus zvērus te nebija redzējuši. No Lhasas līdz Kalkutai kamieļus netur.

Tangu jau mūs gaidīja māja — dakbungalo — un pat 27. gada žurnāli, ko kāds te aizmirsis. Ilgāk nekā gadu taču esam pavadījuši bez ziņām no ārpasaules.

Pasakaini ūdenskritumi! Vesela struklu rakstu simfonija. Dažas dienas virzāmies lejup. Garām aizslīd visas augu joslas. Beidzot parādās palmas, un gar upi aiziet divi leopardi ar skaisti dzelteniem un blīvi melniem plankumiem. Redzēts ir viss. Gan melnie Čan-tanga lāči ar baltām apkaklēm, gan argafi, gan kalnu kazas, gan stāvradži kalnu auni un, visbeidzot, greznie leopardi.

Pieticīga somu misija Lačenā. Laipnā mis Kron-kvista, vientuļi pamesta klinšu vidū. Viņas stāsti par nogruvumiem, kas var apdraudēt jebkurā Sikimas vietā. Vai tiešām arī Himalaju dienvidu pusē noris tas pats nāvējošais process, kas skāris Čantanga virsotnes? Trokšņo Lačenas straume, kas izaugusi mūsu acu priekšā. Atceramies Imatru un Somiju, un simpātisko Re-landeru un Akselu Hallenu-Kallelu. Tikpat zilas tāles ir Somijā.

Atlicis vieglākais ceļa posms līdz Gangtokai. Britu rezidenta Beilija viesmīlīgā māja. Stāstām par ceļojumu. Pulkvedis iepazinis tibetiešus un ne par ko nebrīnās. Par vienu lietu gan viņš ir nesaprašanā — kāda vajadzība bijusi mūs visu ziemu turēt tādos augstumos? Aizsūtītas vēstules uz Ameriku. Līdz Dardžilingai mūs pavadīs uzticams serdārs. Visu ceļu no Gangtokas veiksim vienā dienā. Bet būs jānomaina trīs mašīnas, jo uz Tištas tikko kā nojaukts tilts un būs vajadzīga pārsēšanās. Tātad — vienā dienā trīs mašīnas un deviņas jūdzes zirgos — stāvais kāpums no Tištas caur Pešoku.

Jāapkopo un jāapstrādā visi savāktie materiāli. Taču arī paveikt to neizdosies. Jurijs, dakteris, N. V.

un P. K. arī gatavo pierakstus. Ātri izklīdīs ceļabiedri — kas uz Itāliju, kas uz Ķīnu, kas uz Austrāliju. Visur atcerēsies neatkārtojamo Himalaju skaistumu. Mūsu ceļš sākās no Himalajiem un atvedis atpakaļ pie tiem. Lieliskais Karakorums, un majestātiskā Sasera ledus valstība. Brīnišķais Kuņluņs. Fantastiskais Tjanšans — Debesu kalni. Plašie Altaja skati. Dekoratīvais Naņ-šaņs. Bargais Angardakčins. Un tas vēl tikai prologs, neizsakāmā Himalaju lieliskuma ieskaņa.

Himalajos izkristalizējās dižā Vēdanta. Himalajos Būda pacēlās garā. Himalaju gaiss ir piesātināts ar garīgu spriegumu — īstens Maitreja Sangha.

Mūsu draugi no Sikimas stāsta, ka jau ziemā dzirdējuši par spēcīgiem krievu kavalērijas pulkiem, kas stāvot pie Nagču. Tādas ziņas izraisījušas lielu satraukumu. Starp citu — šī bija kārtējā bezjēdzīgā leģenda par mums. Pa šiem gadiem man nācies būt gan franču, gan amerikāņu karalim, gan armijas komandierim, gan visu budistu valdniekam. Divas reizes pat nomirt esmu paspējis. Iespējis atrasties vienlaikus kā Amerikā, tā Sibīrijā un Tibetā. Pēc Caidamas mongoļu teiktā, esmu karojis ar Siņinas ambanu, bet pēc Hotanas daotaja vārdiem, esmu atvedis mazu lielgabalu, kas desmit minūtēs var iznīcināt visu Hotanu ar tās simttūkstoš iedzīvotājiem. Pie visa mēs esam pieraduši, un nekādas «ticamas» baumas mūs nepārsteigs. Mongoļiem pamatīgi iesēdies prātā «Amerihans». Tā pārtapa American kaut kādā cīnītājā. No Lhasas mums atveda veselas teiksmas, un mēs ar pūlēm tajās saskatījām savas pazīmes.

Dīvaini un savādi ir iet pa tām pašām vietām, kur staigājuši Mahātmas. Šeit Viņi nodibināja skolu. Divu dienu gājiena attālumā no Sagadzonga, netālu no Brama-putras, bija viens no Ašramiem. Šeit apstājās Mahātma, steidzoties neatliekamās darīšanās, un te stāvēja vienkārša zila telts. Tajā laikā, kad Eiropā strīdas par Mahātmu esamību, kad indusi par Viņiem iejūtīgi klusē, tik daudzi cilvēki Āzijas plašumos no vien pazīst Ma-hātmas, ne tikai ir Viņus redzējuši, bet zina daudzus reālus Viņu rīcības un parādīšanās gadījumus. Vienmēr gaidīti, Mahātmas Āzijas plašumos negaidot veidoja dižu, īpašu dzīvi. Kad vajadzēja, Viņi parādījās. Ja nevajadzēja, Viņi nemanot pagāja garām kā parasti ceļotāji. Viņi neraksta klintīs Savus vārdus, bet stiprāk par klintīm šos vārdus glabā zinošo sirdis. Kādēļ prātot, ka tās ir pasakas, iztēle, izdoma, ja reāla veidā atstātas ziņas par Mahātmām.

Steigā, nejaušas ziņkāres vadīti, jūs neaptversiet pat vienkāršāko ķīmijas eksperimentu. Vai gan tie, kas dīkdienīgā sarunā skar Mahātmu tēmu, kaut ko sasniegs? Vai gan viņu tukšā ziņkārība tiks apmierināta? Tik daudzi cilvēki vēlētos saņemt vēstuli no Mahātmām, bet vai tā būtu mainījusi viņu dzīvi? Paliktu atmiņā pārsteiguma un samulsuma brīdis, un tad atkal viss ieslīgtu vecajā rutīnā, neatstājot nekādas pēdas.

Bieži brīnās, kādēļ cilvēki, kas pazīst Mahātmas,

ieņem tik dažādu sabiedrisko stāvokli. Bet kādēļ Bēme bija kurpnieks? Vai tad apziņas apjomīgumu nosaka ārējās atšķirības? Mahātmu darbi un Viņu uzdevumi skolniekiem ir aprakstīti literatūrā, un tā ir plašāka, nekā nezinātājam var likties. Šie darbi skar gan iekšējo apziņu, gan arī ārējus pasaules nozīmes notikumus. Un izpaužas tad, kad vajadzīgs.

Zinātnieki sarunas par Mahātmām bieži vien nosauc par aizspriedumiem. Tie zinātnieki, kuri Mahātmas nav redzējuši. Bet Krukss vai Olivers Lodžs tā nesacītu. Vivekānanda, kas vienmēr aizstāvēja novērojumu racionālismu, pazīst Mahātmas. Viņus pazīst daudzi indusi un tik ļoti sargā Viņu vārdus, ka pat gatavi noliegt Viņu eksistenci, lai tikai neizpaustu, nenodotu.

Lai tikai nenodotu! Kāds burvīgums slēpjas šaja Guru jēdzienā, šajos augšupvirzības pakāpienos.

Un daudzi klauvē pie šīm lielo zināšanu durvīm. Bieži vien viņi to neatzīst, pat dusmojas, ja tiek skarts šis jautājums. Cik daudzi jauni cilvēki no sirds vēlētos sarakstīties ar Guru! Mēģina atrast skolotāju, klauvē pēc savas saprašanas. Un cik daudzi viļas, jo klauvēja ne pie tām durvīm un nebija pietiekami mērķtiecīgi, lai saņemtu īsteno atbildi.

«Kas tā par laboratoriju!» var izsaukties tas, kas pievēršas izziņas tehniskajai pusei. Jā, tieši laboratorija, kur darbs un neatlaidība, un bezbailība ir durvju atslēgas. Toties šajā veselīgajā racionālismā, šajā patiesajā un drosmīgajā materiālismā aug gara spārni, apziņas spārni. Nevis atrauta no dzīves, nevis prom vedinoša, bet gan radoša — tāda ir Mahātmu mācība. Viņi runā par eksistences zinātniskajiem pamatiem. Viņi virza uz enerģiju apgūšanu. Viņi stāsta par tām darba uzvarām, kas pārvērtīs dzīvi svētkos. Tas, ko Viņi piedāvā, nav nekas spokains un efemers, bet gluži reāls un skar dzīves sniegto iespēju visplašāko izpēti. Bez māņticības un bez aizspriedumiem. Vai tad Mahātmu skolnieki kļūst par fanātiķiem, par sektantiem? Gluži pretēji, viņi top īpaši vitāli, gūstot uzvaras dzīvē un tikai uz neilgu laiku aizejot tajos tālajos kalnos, lai attīrītos prānas izstarojumos. Vistumšākajos Tibetas nostūros zina par Mahātmām. Zina daudzus atmiņu stāstus un leģendas. Bet tagad uzmanība pievērsta pareģojumiem par tašilamas atgriešanos visā viņa slavas mirdzumā.

Lhasas ielās aizliegta elektrība. Aizliegts kinematogrāfs. Kopš pagājušā gada Tibetā augstāko aprindu ļaudīm aizliegts apgriezt matus un valkāt eiropiešu apavus un atkal pavēlēts nēsāt garos halātus. Mūsdienu armijas formas un paradumi nodēvēti par sarkanajiem paradumiem un ir noliegti. Tā stāsta paši tibetieši. Tātad — pat tas mazumiņš, kas pavēra Tibetai ceļu uz atjaunošanos, iznīcināts un noraidīts. Tātad — atkal klājas tumsonības migla ar saviem aizspriedumiem, māņticību, slepkavībām, spīdzināšanām un indēšanām. Un šī tumsa tiek attaisnota ar nepieļaujamu māņticību.

Valda uzskats, ka tas, kurš noindējis augsti stāvošu cilvēku, iegūstot sev visu noindētā laimi un priekšrocības. Pastāv ģimenes, kurās indēšanas tiesības tiek mantotas kā dzimtas privilēģija, un ģimene glabā īpašas indes sastāva noslēpumu. Tādēļ mums labvēlīgie tibetieši iesaka būt uzmanīgiem ar nezināmu ēdienu. Dzirdam daudz stāstu par to, kā cilvēki noindēti ar tēju vai pārtiku, kas tiem atsūtīta uz mājām kā sevišķas cieņas zīme. Tas liek atcerēties senos nostāstus par saindētiem priekšmetiem, it īpaši gredzeniem. Ir gadījies redzēt tādus kinžalus un gredzenus, kas pielāgoti indes ielikšanai. Bija arī šādi Nepālas izstrādājumi. Redzams, arī tur kopš sendienām zeļ šādi paradumi. Stāsta, ka, apbedot maharadžu, vecākajam braminam jāapēd gabals nelaiķa gaļas, un par to ēdējs reiz nokļūstot augstākajās debesu sfērās. Daudzām lietām, ko te var dzirdēt, pat grūti noticēt. Ja minētu stāstus par dziedināšanas paņēmieniem, arī nespētu noticēt, ka runa ir par mūsdienām. Un tomēr jābūt uzmanīgiem ar ēdienu tādēļ, ka bez īpašas zāļošanas var saindēties ar sliktiem produktiem. Kaltētā gaļa var trāpīties veca. Graudi — sajaukti ar netīrumiem. Maize — jēla. Bet ķīniešu konservi garā ceļa un sliktā iesaiņojuma dēļ var būt bojāti. Protams, vieni un tie paši trauki tiek lietoti dažādām vajadzībām. Nekulturālisms un tīrība nevar sadzīvot.

Tomēr ir nostaigāts taisnais ceļš no Mongolijas cauri Caidamai, Tibetai un Himalajiem. Iesākumā pa Dže-lamas taku, tad — jaunā virzienā šķērsojot Caidamu, cauri Tibetas dzongiem, pa sniegiem bagātajām kalnu pārejām. Vai mums ceļojot palīdzēja dalailamas dotā pase? Vai palīdzēja pase, ko «lieliskajā sniega pilī» izsniedza Nagču gubernatori? Protams, lāde ar sudraba rūpijām vai ķīniešu dolāriem būtu palīdzējusi vairāk. Toties mēs redzējām, ka vecākie atsakās pildīt Lhasas rīkojumus. Paši gubernatori ieteica patvarīgus līdzekļus. Un mēs varam pastāstīt, ko teica kareivju piekautais tibetietis, izspļaujot asiņainos izdauzītos zobus: «Redzat, kā devašungs apietas ar savu tautu.»

Vecās Tibetas bojāejā ir kaut kāda nolemtība. Ir pagriezies likuma rats. Noslēpums izgaisis. Tibetai nav ko sargāt, un neviens nesargā Tibetu. Budisma glabātājas izņēmuma stāvoklis vairs nepieder Tibetai, jo budisms, pēc Svētītā vēlējuma, kļūst par pasaules īpašumu. Dziļai mācībai nav vajadzīga māņticība. Patiesības meklēšanai aizspriedumi ir pretīgi.

Pirmo Svētītā attēlu Tibeta saņēma no Nepālas un no Ķīnas. Saņēma tikai septītajā gadsimtā, vairāk nekā tūkstoš gadus pēc Svētītā dzīves un pēc mācības rašanās. Saņēma pēc tam, kad Indijā jau bija sarakstīta lieliska budisma piekritēju literatūra. Pirmais attēls saņemts tad, kad visā Āzijā jau pacēlās brīnišķi vihāri, kuru priekšā Tibetas dukangi liekas kā nabaga mazie brāļi. Un tagad, kad rodas domas par īstenā budisma atjaunošanu, arī šī plūsma iet secen Tibetai.

Aplūkosim Tibetas melno maģiju. Atcerēsimies atdzīvinātos līķus, slaveno rolangu - augšāmcelšanos, kas galu galā ir tikai rupja vampīrisma forma. Atcerēsimies klīstošos garus, kas veic ļaunus darbus un slepkavo, turklāt bieži vien tie ir tieši lamu gari. Atcerēsimies dažādus apsēstības gadījumus, kad, ļaunā iespaidoti, cilvēki pilnīgi pārmainās un kļūst tiešām ārprātīgi. Atcerēsimies ļaunās burvestības un apmātības, ko lamas izmanto, lai iebiedētu tumšos ļautiņus. Atcerēsimies maģiskos kinžalus, kas paši nogalina, tumšās zīlēšanas, apvārdošanas, vilkačus, kas pieņēmuši zvēra izskatu, un vēl dažādus ļaunās gribas izdomājumus. Pirmkārt, tas viss ir drausmīgi, un šīs tumšās lamu izdarības neliecina par viņiem neko labu. Otrkārt, Malabaras piekrastes burvju melnā nekromantija ir daudzkārt spēcīgāka. Par viņiem zina, no viņiem piesargās, bet neviens viņus negodina un neuzskata par svētiem cilvēkiem. Malabaras «brīnumi» pārspēj Tibetu.

Daudzi, kas rakstījuši par Tibetu, dēvējuši to par «visu brīnumu brīnumu». Šāds apzīmējums varētu piedienēt bijušajai Tibetai, bet varbūt to izraisījusi tradīciju hipnotizēto rakstnieku nezināšana. Tiesa, par brīnumu varētu nosaukt skolu, kuru Mahātmas dibināja pie Kampadzonga. Bet šī skola jau daudzus gadus kā nepastāv. Un kas to iznīcināja? Tie Lhasas lamas, kuriem nav nekā kopīga ar visu brīnišķo, kas noticis Tibetas teritorijā. Tā ir pagātne. Tagad tikai nedaudziem lamām ir levitācijas, materializācijas apjausmas iedīgļi, gribas un gaišredzības uzplaiksnījumi. Bet vislielāko pārbaudījumu lamām sagādāsiet, ja, redzot viņus šaubāmies, ieteiksiet: «Pajautājiet savam orākulam, ko es domāju un kādi ir mani mērķi?» Un lamas apjūk, un nav vairs ne zīlnieku, ne tālredzīgo. Jo tie, kas izkopuši gaišredzību, nedzīvo klosteros, nedzīvo Lhasā.

Tiesa, kalnos gadās pārsteidzošas parādības, bet tām nav sakara ar lamaismu. Atceramies satriecošo uguni teltī; tā vēlreiz iedegās Cantangā. Atceramies siltuma viļņus nežēlīgo salu laikā. Atceramies daudzas smalkās enerģijas izpausmes, bet ar Lhasu tam nav nekāda sakara! Ir savādi staigāt pa vietām, kur vēl nesen bijuši Ašrami.

Pati neparastākā sastapšanās nebūs saistāma ar dalailamas valdīšanu. Vajag atdalīt divus saplūdušus, tomēr pilnīgi atšķirīgus jēdzienus. Un Tibetai vairs nav tiesību ieslēpties tai nepiederošā noslēpumainības plīvurā. Priecājos, ka mēs ceļojām atklāti, ka atklāti jautājām Tibetas valdībai un atklāti runājām ar tibetiešiem. Vecais, iestaigātais pārģērbšanās celiņš ir pārāk impozants Tibetai. Tagad Tibetai jārunā atklāta valoda.

Būtu nesaprātīgi nosodīt visus Tibetas iedzīvotājus. Lamas atkal var kļūt izglītoti. Atkal var uzrasties kulturāla valdība. Un arī tauta no jauna var augšup-celties. Bieži vien tas, ko uzskata par «kritušu», gluži vienkārši vēl «nav pacēlies».

īsteno novēlējumu Mācībā, ko devis Svētītais, ir praktiski norādījumi visai dzīvei. Ar zināmu uzcītību var iepazīties ar šīm labajām pamācībām un no tām vadīties. Tiem, kas apkauno Mācību, kā arī nelietīgajiem valdības ierēdņiem jāsaprot, ka viņu noziedzīgā darbība tiek nosodīta un nedrīkst turpināties.

Tibeta mūs izvada ar skumju vēsti. Mūsu trim tor-gutiem — Očiram, Dordžem un Mandži — četrdesmit jūdzes no Gjangdzes uzbrukuši tibetieši. Divi torguti nogalināti, trešais — ievainots. Nauda un mantas nolaupītas. Tātad arī vienīgais kaut cik kārtīgais un apsargātais ceļš no Indijas uz Lhasu jau ir laupītāju rokās. Žēl nabaga torgutu, kas ar nopelnīto algu atgriezās dzimtajā pusē. Tie bija drosmīgi ļaudis. Jādomā, uzbrukums bija vērsts no nodevīga slēpņa, jo tik lēti viņi vis savas dzīvības neatdotu. Jautājām britu rezidentam, kā var palīdzēt ievainotajam. «Laba kaluma» vietējais tibetietis saka: «Agrāk laupītāji bija Tibetas ziemeļos, bet pašreizējās valdības laikā tie klejo pa visu Tibetu. Un valdība no tiem neko neatšķiras,» ar bezcerīgu žestu skumji pabeidz tibetietis. Cik daudz kārtīgu tibetiešu, cik daudz mācītu lamu cieš nelietīgās valdības dēļ.

Pēc otras versijas, mūsu mongoļi nokļuvuši līdz Lhasai, bet tur saķerti un iemesti tibetiešu cietumā. Lai nu kā, bet mūsu nabaga torgutus ir piemeklējusi nelaime.

Pēdējās ziņas no Tibetas ir pavisam dīvainas. Runā, ka valdības neciešamo izdarību dēļ visi mongoļi taisoties pamest Tibetu. Visbeidzot stāsta, ka pats dalailama gatavojoties bēgt no Tibetas. Lai ari tas būtu tikai baumas, tomēr pašreizējā stāvokli vienkārši apbrīnojamas. «

Citas baumas: tibetieši stāsta, ka horčičabs savu ziemeļu frontes virspavēlnieka titulu nopircis par trim tūkstošiem norsangu. Tas nav dārgi.

Citas baumas: nabaga Cerings, mūsu mongolis, arī cietis. Pa ceļam no Nagču uz Lhasu ticis aplaupīts, un tagad viņš lūdzot žēlastības dāvanas Lhasas bazārā. Šedubs, kas apmeties Lhasā uz desmit gadiem, jau ilgojoties izrauties no turienes. Gan viņu, gan Kedubu Lhasā pilnīgi aptīrījuši. Kedubs arī meklējot iespēju ātrāk tikt projām, bet kā viņš tiecās uz turieni! Lama-džabs Lhasā pavadījis tikai divus mēnešus, pazaudējis visu naudu un dodas ar kaut kādu karavānu uz Mon-goliju. Veiksmīgi mājās uz Šaragoļči tikuši lama Sange, lama Tāši un Končoks, jo atmetuši nodomu iet uz Lhasu un no Nagču griezušies atpakaļ. Žēl, tiešām žēl torgutu; cik ņipri viņi drāzās pakaļ kulaniem un savvaļas jakiem. N. V. jau ir Itālijā. Dakteris, P. K. un G. jau ir Ķīnā. Tā izklīda pēdējais grupas sastāvs. Jauni darbi. Jauna celtne ir uzsākta Amerikā. Un noslēgsies tā ar su-burganu.

Tibetieši, kas pārcēlušies uz Sikimu, saka: «Agrāk Tibetā taures skanēja tempļos, tagad pūš vienīgi kara taures.» «Tibetas ģenerāļi ir pārāk vāji, lai cīnītos ar ārējiem naidniekiem, toties viņi prot apspiest savus neapbruņotos zemniekus.» «Visi mācītie lamas pamet Tibetu, un īstenā mācība tagad jāmeklē aiz Tibetas robežām.» «Tagad Tibetā tikai nedaudzi zina par Šam-balu, mācība ir aizmirsta.» «Smagi laiki pienākuši Tibetai. Devašungs (valdība) ir tikpat nevarīgs kā rokas mazais pirkstiņš.» «Tagad nāks drakona gads. Pagājušais bija tīģera gads. Pēc tam būs auna gads — varbūt tad klāsies vieglāk?» «Pēc pareģojuma, tašilama atgriezīsies Tibetā ne agrāk kā pēc trim gadiem.»

«Vairāki tūkstoši lamu ir pārgājuši Indijas robežu, glābjoties no pašreizējās šausmīgās Tibetas valdības.» «Dalailama atgājis malā no visām lietām un ieslēdzies.»

Daudz ko runā. Mūs panāk mūsu lama no Har-činas. Gribēja pavadīt Lhasā desmit gadus, bet sabija tur tikai trīs mēnešus. Aplaupīts, apzagts steidzas prom no Tibetas. Kopā ar viņu mūk trīs mācīti lamas no Tašilunpo.

Jaunas ziņas no Sikimas. Klosteris Gumā tiek paplašināts. Ir jaunas celtnes. Sienas sedz gleznojumi. Tiek uzlaboti arī klosteri Kalimpongā un Kurseongā. Visur palīdz Geše Rinpoče no Čumbas. Visur, kur viņš bijis, parādās Maitrejas attēli. Guma klostera priekšnieks tikpat darbīgs kā agrāk. Joprojām tur strādā mūsu mākslinieks geše lariva. Viss rit labi, saskanīgi.

Lai nu kā, bet tibetieši, tas ir, tie gudrākie un aizceļojušie, saprot, ka tā turpināties nevar. Valsts, kuras iedzīvotāju skaits sniedzas miljonos, nedrīkst atteikties no it visām civilizācijas iezīmēm. Un ir nepieļaujami, ka turpinās visa ārzemnieciskā noliegšana, bet slepeni pērk kaut kādus trešās šķiras svešzemju produktus un paši cenšas tikt pāri visām robežām. Šie tumsonības joki jau pamanīti un kļūst neciešami. Nedrīkst turēt ārzemēs Tibetas konsulus - donjerus ar daudzsološām pilnvarām un tanī pašā laikā neatzīt dokumentus, ko izsnieguši šie valsts ierēdņi. Nedrīkst sevi dēvēt par «Zināšanu Okeānu», ja esi neizglītots. Nedrīkst dēvēt sevi par «Uzvarošo visos virzienos», ja Tibetas karaspēks vispār nav derīgs mūsdienu kaujai. Un nedrīkst melot — aiz pieraduma pie visatļautības.

Žēl, ka Tibetas vaigu aptumšojusi drūmā realitāte. Bet draugi paliek draugi.

Man jautāja: «Ko tagad stāstīsiet pm Tibetu?» Kā vienmēr — cildināšu gaismu un satriekšu tumsu. Tikai taisnība var labot nepilnības. Ja tašilamu i/raisījis pret sevi vispārēju cieņu, tas ir jāpasaka. Ja Lhusas valdība radījusi pret sevi pretīgumu, arī tas ir japasaka. Jautāja: «Bet tibetieši taču necieš patiesību?- Ne jau visi, un mēs būsim ar tiem, kuri vēlas pilnveidoties un pildīt Svētītā mācību. Turklāt Tibetas garīgais vadītājs nemaz nav dalailama, bet gan tašilama, par kuru zināms tas vislabākais. «Pančena Rinpočes (tašilamas) paradumi ir pavisam citādi,» tā saka tibetieši. Pirms neilga laika Lhasā saķēruši tašilamas radiniekus un ieslēguši ķēdēs. Paridzonga dzongpens nogriezis sievietēm ausis, dažiem vīriešiem — rokas un kājas. Četri mokas nomiruši. To visu uzzinājām no pašiem tibetiešiem. Pašreizējo stāvokli Tibetā viņi nosoda vairāk nekā mēs. Viņi gaida pareģojuma piepildīšanos — tašilama atgriezīsies un būs vienīgais Tibetas galva. Tad Dārgā Mācībā uzplauks no jauna.

Bet Himalaji un Sikima aizsedz Tibetu. Tāda mirdzuma, tāda garīga piesātinājuma kā šo neaizstājamo sniegu vidū nav nekur citur. Nekur nav tik noteiktu vārdu kā Sikimā. Šeit visam klāt nāk heroisma jēdziens. Vīrieši — varoņi, sievietes — varones, klintis — varones, koki — varoni, ūdenskritumi — varoni, ērgli — varoni... Šurp nāca lielie vientuļnieki, jo kur vēl citur divos pārgājienos no tropu augu valsts var nokļūt mūžīgajos sniegos. Šeit ir visas apziņas sprieguma stadijas. Laipna ir Sikima. Laipns ir Sikimas maharadža. Laipns ir rezidents. Laipns ir Ladens La. Un atkal Tašidinga svētā ieleja — noslēpumu un dārgumu glabātuve. Tā ir nozīmīga vieta visai Sikimai un Butanai. Un vecais Tašidinga klostera priekšnieks vēl ir dzīvs, tomēr novecojis un vairs nenokāpj no sava svētā kalna. Un atkal uzvēdī dižās Indijas tuvums.

Un induss dzied: «Kā varu runāt par pašu Radītāju, ja pazīstu Himalaju neizsakāmo skaistumu.»

Geše Rinpoče, Čumbas donkara priekšnieks, zina, ka uz ziemeļiem no Kančendžangas atrodas ala. Tās ieeja ir ļoti šaura, tālāk eja paplašinās un aizved līdz īstai pilsētai. Klostera priekšnieks zina daudz un lūdz klusēt par to līdz noteiktam laikam. Vajadzīgās sekas parādās tikai tad, kad pienācis noliktais termiņš. Gešes apziņa ir dziļa. Viņš skata tālus notikumus. Atžilbis no koncentrēšanās pussnaudas, viņš stāsta pārsteidzošas lietas, stāsta par tālumā esošiem ļaudīm. Kad mēs bijām pārsaluši Cantangā un H. I. slimoja, viņš pēkšņi teicis klātesošajiem: «Cik viņai grūti! Kā viņa mokās!» Un sācis aizlūgt par cilvēku, kas atradās tūkstoš jūdžu attālumā. To mums pastāstīja vēlāk. Pēc augsto lamu senas parašas, klostera priekšnieks neliekas gulēt, bet nakts stundas pavada sēdus. Tagad viņš ir Sikimas galva, jo, pēc novēlējuma, īstenā Mācība pametīs Tibetu. Klostera priekšnieks zina par Sambalas nozīmīgumu. Viņš rūpējas par Mācības atjaunošanu un ir gatavs sagaidīt jauno laikmetu.

Cumbas donkars pieder pie Tašilunpo. Sigadzes tuvumā ir bijuši Diženie. Un viss, kas no turienes nāk, ir ar labu zīmi.

Pareģots, kā izpaudīsies jaunā ēra: «Vispirms nepieredzēts karš starp tautām. Tad brālis pret brāli ies kaujā. Izlīs asiņu jūras. Un cilvēki vairs nesapratīs cits citu. Viņi aizmirsīs, ko nozīmē vārds Skolotājs. Bet tieši tad parādīsies Skolotāji un visās zemes malās ieskanēsies īstenā Mācība. Ļaudis pulcēsies ap patiesības vārdu, bet tumsas un neziņas ņārņemtie stāsies tiem ceļā. Kā dimants mirdz gaisma Sambalas Valdoņa tornī. Viens akmens Viņa gredzenā ir vērtīgāks par visiem pasaules dārgumiem. Pat tie, kas nejauši palīdzējuši Sambalas mācībai, tiks tagad simtkārtīgi atalgoti. Jau ir iemiesojušies daudzi patiesības mācības cīnītāji. Paies vēl nedaudzi gadi, un būs dzirdami Valdoņa - Dzīves Atjaunotāja varenie soļi. Jau var manīt nebijušas parādības un satikt neparastus cilvēkus. Jau paveras durvis uz zināšanām un no koka krīt nobrieduši augļi.»

Vēl kāds Šambalas attēls, Šambalas mandala, kurā zinātāji saskata realitātes pazīmes. Augšpusē idams — stihiskās varenības zīme, un tas tašilama, kurš uzrakstījis ļoti slepeno grāmatu «Ceļš uz Šambalu». Attēla vidū sniegotie kalni veido apli. Iezīmējas trīs baltas robežas. Centrā tāds kā līdzenums ar daudzām celtnēm. Manāmi tādi kā torņi. Tornī Viņš Pats, kura gaisma iemirdzas nolemtajā laikā. Apakšā varens karapulks izcīna uzvaras kauju. Gara uzvaru lielajā dzīves laukā.

Protams, mēs zinām, ka visā Āzijā gaida jaunās ēras iestāšanos. Katrs stāsta pa savam — kas tuvāk patiesībai, kas ne; viens skaisti, cits izkropļoti; tomēr visi runā par to pašu nolemto laiku. īpaši aizkustinoši vērot šo apziņu bez drukāto rakstu starpniecības — pati skaņa, pats cilvēciskais vārds tieši pauž satraucošo, nenovērtējamo domu. Derīgi to dzirdēt un atkārtot. Geserhana dzimtene — Ladaka — zina skaidri, ka pasaules atjaunošanas laiks jau pienācis. Hotana atceras Maitrejas laika zīmes virs senās stūpas. Karašarā kalmiki gaida drīzu Būdas kausa parādīšanos. Altajā oirati novēršas no šamanisma un sacer jaunas lūgšanas gaidītajam Baltajam Burhanam. Burhana vēstnesis, labais Oirots, jau apceļo pasauli. Mongoļi atceras Pasaules Valdoņa parādīšanos un gatavo Šambalas dukangu. Cantangā slavina Geserhanu un runā par Šambalas svētajām robežām. Pie Bramaputras zina par Mahātmu Ašramiem un atceras brīnišķos Azāras. Ebreji pie tilta gaida Mesiju. Musulmaņi gaida Muntazaru. Isfahanā baltais zirgs jau apseglots. Kristieši gaida pastardienu un nēsā slepenas zīmes. Indusi zina Kalki Avatāru. Un ķīnieši Jaungadā iededz ugunis Geserhana — Pasaules Valdoņa — tēla priekšā. Rigdendžapo, Valdonis, traucas pāri tuksnešiem, nolemtais ceļš ved uz Austrumiem.

Kāds aklais sacīs: «Vai tā tas ir? Vai nav pārspīlēts? Vai pagātnes palieku fragmenti nav pieņemti par nākotnes ticību?»

Tātad — šis cilvēks nekad nav bijis Austrumos. Ja esat bijuši šajās vietās, ja esat nogājuši daudzus tūkstošus jūdžu, ja paši esat runājuši ar daudzu tautību ļaudīm, tad jūs zināt šo centienu īsteno dzīvīgumu. Jūs sapratīsiet, kādēļ par šiem svētajiem jēdzieniem runā apslāpētā, domīgā balsī vakara klusumā un vientulībā un kādēļ apklust, pienācēju pamanot. Ja teiksiet, ka viesa klātbūtnē drīkst sarunu turpināt, jūsu vārdus apsveiks paklanoties. Un klusais, daudznozīmīgais sveicinājums godina ne jau jūs — to saņem Pats Dižais Maitreja.

KOMENTĀRI

«Rāmājana» — senindiešu eposs par Rāmu un par viņa karu ar rākšasām (milzu dēmoniem); kopā ar Rāmu cīnās pērtiķi Hanumāna vadībā.

Pagoda — budistu templis Austrumāzijas un Dien-vidaustrumāzijas zemēs.

Maitreja — nākamības Būda, ar kuru savas cerības saista visa budisma pasaule — no Ceilonas līdz pat lamaistu klosteriem Sibīrijā.

Hlnajāna un mahājāna — «mazie rati» un «lielie rati». Hīnajāna — budisma dienvidu skola; mahājāna — ziemeļu skola, izplatīta Ziemeļindijā, Tibetā, Mongolijā, Ķīnā, Japānā.

Stūpa — koniskas formas monuments, ko uzceļ virs Būdas, Arhatu un citu izcilu cilvēku mirstīgajām atliekām.

Hanumāns, Rāma, Rāvana — «Rāmājanas» personāži. Hanumāns, pērtiķu karalis, ir uzticams eposa varoņa Rāmas līdzgaitnieks viņa cīņā ar Rāvanu, dēmonu valdnieku, kas nolaupījis Rāmas sievu Sītu. Starp šo eposu un «Iliādu» var vilkt dziļas paralēles.

Vēdas — indiešu atklāsmes jeb svētie raksti. Vēdu teksti iedalāmi divās lielās daļās: eksoteriskā — «rīcības un darbības daļa» un «zinību daļa». Pēdējā ietilpst Upanišadas.

«Mahābhārata» — izcils indiešu eposs, kurā ietilpst arī «Bhāgavadgīta».

Navabs — apgabala pārvaldītāja tituls Indijā.

Babu — izglītots cilvēks.

Sadhu — svētais cilvēks; ceļojošs vientuļnieks.

Hatha jogs —jogs, kas praktizē Hatha Jogu, zemāko Jogas veidu; cilvēks, kas izmanto fiziskos vingrinājumus, lai garīgi attīstītos.

Pueblo — Amerikas indiāņu ciltis; arī viņu ciemati.

Santafē — galvenā Ņūmeksikas štata pilsēta ASV dienvidrietumos.

Bungalo, dakbungalo — viegla celtne ar verandām; viesnīca.

Stokzunda — Stokholmas piepilsēta.

Ibn Fadlāns — arābu ceļotājs un rakstnieks X gs.

Svetovits — senslāvu augstākā debesu dievība. Pie viņa tempļa tika turēts balts zirgs, ar kuru, pēc ticējuma, Svetovits naktīs izjāja cīnīties ar tumsas dēmoniem.

Trimūrti — Trīsvienība; mūsdienu koncepcijā — Brāma — radītājs, Višnu — sargātājs un Šiva — postītājs. Pēc senās tradīcijas — Indra, Agni un Sūrja (gaiss, uguns un saule); šā simbolisma pamatā ir dziļa filozofija.

Vēdanta — duālistiska reliģiski filozofiska sistēma, kas ir Upanišadu filozofisko skaidrojumu rezultāts.

Advaita — monistiskais virziens Vēdantā.

Dalailama — Tibetas laicīgais vadītājs ar rezidenci Potalā (Lhasā).

Lama — mūks vai garīdznieks.

Šerpi — tibetiešu tautība Nepālā.

Kami un goloki — ciltis Tibetā.

Zigfrīds — nībelungu valdnieks vācu eposā.

Sikima — kņaziste Indijas ziemeļaustrumos.

Rinpoče — «lielais dārgums», Tibetas augstāko garīgo personu epitets.

Sambala — vieta, kur, pēc Āzijā valdošā ticējuma, uzturas nākamības Pasaules Valdonis un viņa karapulki.

Atiša — budisma skolas pamatlicējs XI gs., budisma sludinātājs Tibetā.

Milarepa (1040—1123) — budistu dzejnieks - vientuļnieks, Tibetas Orfejs.

Gopi — ganītes, Krišnas iemīļotas

Lela un Kupava — senkrievu folkloras personāži.

Terafims — priekšmets, kam apzināti l iek uzslāņota psihiskā enerģija, lai sasniegtu noteiktu mērķi.

Malabaras pakalni — Indostānas pussalas dienvidrietumu piekraste.

Saibs — kungs.

Memsaiba — kundze.

Lemūrija — kontinents, kas, pēc ezoteriskās mācības, bijis pirms Atlantīdas.

«Daodedzin» — Ceļa Rādītājs; «Dabas Pilnības Grāmata», ko sarakstījis lielais ķīniešu filozofs Laodzi. Dao — Absolūta, Bezgalības simbols.

Upanišadas — daļa no Vēdu ezoteriskās nodaļas.

«Bhāgavadgīta» — «Dievišķā Dziesma». Episka poēma par Krišnu, viena no «Mahābhāratas» daļām.

Nagi — gudrās čūskas; arī ciltis, kas godina čūskas.

Tašilama — Tibetas garīgais vadītājs, kas dzīvo Tašilunpo klosterī Sigadzes tuvumā. Pirmo reizi vēsturē viņš bēga no Tibetas, tādējādi piepildījās pareģojums.

Potala — dalailamas pils Lhasā.

Tāra — budisma galvenā sieviešu kārtas dievība, Žēlsirdīgās Dievietes Mātes, cilvēces aizstāves, simbols.

Purānas — kosmogonisku rakstu apkopojums; tiek uzskatīts, ka to sastādījis Vjasa, «Mahābhāratas» autors.

Čintamans — Svētais Akmens, viens no lielākajiem pasaules dārgumiem.

Gums — klosteris uz Sikimas un Nepālas robežas.

Arhats — budismā — cilvēks, kas sasniedzis ceturto pakāpi ceļā uz Nirvānu; viņš vairs nav pakļauts reinkar-nācijai uz Zemes.

Kabata — viduslaiku ebreju rabīnu slepenā gudrība.

AUM — svētais vārds.

Sange — šeit acīmredzot ceremoniālo deju nosaukums.

Hadaks — ceremoniāla šalle, kas tiek pasniegta kā goda velte.

Suburgans (mong.) — tas pats, kas stūpa.

Lielā Rangita — upe Sikimā, Tištas pieteka.

Dzīves rats — lielā dzīves cikla simbols; simbolizē gara jeb «es» virzību caur zemāko iedabu.

Seklas — senebreju monētas.

Maurju Čandragupta — pirmais budistu valdnieks Indijā no 322. līdz 298. g. p. m. ēras, Ašokas vectēvs.

Rodoņežas Sergijs (1314—1392) — viens no visiemīļotākajiem krievu svētniekiem, krievu garīgās kultūras cēlājs.

Bodhisatvas — no bodhi (apskaidrība vai atmoda) un satva (būtība). Budu skolnieki, kas labprātīgi atteikušies no personīgās atbrīvošanās un pēc Skolotāja parauga uzsākuši ilgo, smago un ērkšķaino ceļu — palīdzēt cilvēcei. Daudzo Bodhisatvu godināšana attīstījās tikai mahājānā, toties viena Bodhisatvas — Maitrejas, paša Būdas izraudzītā pēcteča godināšana pieņemta arī hīnajānā.

Druldi — seno ķeltu priesteri.

Kampo Santo — Itālijas kapsētu nosaukums.

Ērgļu ligzdas Faencā un Montefalkonā — viduslaiku pilis Itālijas ziemeļos.

Bogdohans — budistu reliģiskais vadītājs Mongolijā, saukts par «dzīvo Budu».

Hutuhta — viens no augstākajiem lamaisma garīdzniecības tituliem Mongolijā.

Ambans — Ķīnas vietvaldis.

Vidusāzija — šajā nodaļā un turpmāk domāta Centrālā Āzija.

Dzonkaba (1357—1419) — «dzeltenās sektas», kas ir viena no divām lielākajām sektām Tibetā, dibinātājs.

Bāburs (1483—1530) — Čingishiinn un Timura pēcnācējs, kas iekaroja Indiju un nodilu mija Lielo Mo-golu dinastiju.

Kančendžanga — svētais kalns Sikirna.

Padma Sambhaua — Tibetas skolotājs, vienas no divām lielākajām sektām Tibetā — «sarkanās sektas» dibinātājs (VIII gs.).

Tantras — viduslaiku budisma grāmatas, kurās aprakstīti mistiski vingrinājumi.

Čoma de Kerešs (1784—1842) — ungāru ceļotājs un zinātnieks.

Sengenlama — iemiesojies lama, Agpadacana klostera priekšnieks Tašilunpo.

Mendangs — akmens cilnis kalnu pārejās, parasti vērsts pret austrumiem, kalpo lamām par meditāciju vietu.

Amrita — dievu dzēriens, Dzīvības Eliksīrs.

Tanžerīni — mandarīni.

Rahu — dēmons, kas nozadzis dieviem amritu.

Pasaules Valdonis — Nākamības Valdonis, kura dižā iemiesošanās (avatāra) tiek gaidīta visā Āzijā.

Dharmapala — mācības, likuma aizgādnis vai sargātājs.

Muntazars — Mesija, ko gaida musulmaņi.

Garuda — putnu valdnieks, Višnu nesējs.

III

«Zālamana tronis» — kalns Kašmirā.

Bonpo — Tibetas ticība pirms budisma, kura balstās uz maģiskiem rituāliem.

Džahangirs — imperators no Lielo Mogolu dinastijas, Lielā Akbara dēls, valdījis no 1605. gada līdz 1627. gadam.

Taksila — Gandharas senā galvaspilsēta.

Akbars (Lielais) — viens no Indijas dižākajiem imperatoriem, reliģiju, mākslu un zinātnes aizbildnis, valdījis no 1555. gada līdz 1605. gadam.

Asvagoša — izcils budistu dzejnieks, dzīvojis apmēram mūsu ēras I gs.

Avantisvamlns — Kašmiras valdnieks (radža) no 855.g. līdz 883. g. un dzejnieks - liriķis. Dibinājis pilsētu Avantipūru.

Ašoka — Indijas imperators no Maurju dinastijas, ārkārtīgi dedzīgs budisma izplatītājs. Uzcēlis tūkstošiem svētnīcu un sūtījis misionārus pa visu Austrumu pasauli. Valdījis no 268.g. līdz 232. g. p. m. ēras.

«Svētpavasaris» — balets, kas atzīts par vienu no visizcilākajiem mūsdienu daiļdarbiem. Komponista N. Stravinska un N. Rēriha kopīgi radīts. N. Rērihs uzrakstīja libretu, kas pamatojās uz senajiem pavasara rituāliem, un zīmēja dekorācijas.

Gandhara — sens apgabals ap Pešavaru, kur apvienojās grieķu un indiešu māksla.

Šahdžahans — Džahangira dēls, Indijas imperators no 1628. gada līdz 1658. gadam.

Aurangzebs — imperators no Lielo Mogolu dinastijas, Šahdžahana dēls, valdījis no 1659. gada līdz 1707. gadam.

Mahādeva — Lielais Dievs, Sivas epitets.

Hors — ēģiptiešu dievs, pēdējais no Ēģiptes dievišķajiem valdniekiem, Izīdas un Ozīrisa dēls.

Urejs — čūska, svētais simbols Ozīrisa un citu dievību, kā arī faraonu galvasrotās.

Sehmeta — ēģiptiešu kara dieviete.

Senuserts III — Ēģiptes XII dinastijas faraons, valdījis no 1884. gada līdz apmēram 1849. gadam p. m. ēras.

Džini — elementāļi, dabas gari.

Valhalla — Odina (skandināvu eposa augstākā dieva) pils, kritušo varoņu mūžīgais mājoklis.

Fibula — apģērba aizdare spraudes veidā.

Sitāra, sāza — strinkšķināmie stīgu mūzikas instrumenti.

Saraha — dižais bramins, attīstījis mahājānas un slepenās tantras mācību; Nāgārdžunas priekštecis.

Nāgārdžuna — mahājānas madhjamiku skolas (ap II gs.) dibinātājs.

Benoco Gocolli (1420—1497) — itāļu gleznotājs, Pizas Kampo Santo fresku autors.

Nestorieši — kristieši, Nestorija, Konstantinopoles patriarha (428—431), piekritēji. Nestorijs apgalvoja, ka Jēzus Kristus bijis cilvēka radīts un tikai vēlāk kļuvis par Dieva Dēlu. 431. gadā Efesas koncilā Nestorijs tika sodīts kā ķeceris un izsūtīts trimdā. Viņa piekritēji bēga galvenokārt uz Irānu un vēlāk izklīda pa visu Āziju.

Guaņiņa — žēlsirdības dieviete Ķīnas budismā.

IV

Ladaka — kalnu grēda un vēsturisks apgabals Rietumhimalajos.

Kāšjapa — kādas ugunspielūdzēju sektas priesteris. Pēc viņa aicinājuma arī viņa piekritēji pieņēma budismu.

Radžagriha, Vesali, Patna — pirmo budisma saeimu norises vietas.

Alara Kaļama — ievērojams gudrais, kurš kādu laiku bija Būdas skolotājs.

Udaka Ramaputa — bramins - askēts, kurš dažus gadus bija Gautamas Būdas audzinātājs.

«Riguēda» — pirmā no četrām Vēdām — indiešu svētajiem rakstiem.

Baltais Burkāns — tā altajieši dēvē Nākamības Budu.

Uruvela — vieta, kur Būda meditēja sešus gadus.

Nairanžara — upe Indijas ziemeļaustrumos.

Jevsēvijs (ap 256 — ap 340) — Kesārijas (Palestīna) bīskaps, pazīstams kā baznīcas vēstures tēvs.

Mitra — seno irāņu saules dievs. Dziļi saistīts ar > •>

augstāko okultismu, kura principi izpaudās Mitras mistērijās.

Aleksandrijas Klements (m. ap 215) — «baznīcas tēvs» un ražīgs rakstnieks.

Ipatija (370—415) — slavena sieviete - filozofe, kas dzīvojusi Aleksandrijā.

Jeronlms (347— 419) — skaitās viens no visskolotākajiem «baznīcas tēviem».

Origens (185—254) — viszinošākais no visiem «baznīcas tēviem» un visiem agrā kristiānisma rakstniekiem.

Metropolīts — augstākais baznīcas tituls pareizticīgajā baznīcā.

Amoss — senebreju pravietis.

V

Afridi — ciltis, kas mīt Pešavaras apvidos.

Baltistāņi — Baltistānas, Kašmiras ziemeļu apgabala, iedzīvotāji.

Drasa — apdzīvota vieta ceļā no Kašmiras uz La-daku.

Dārdi — musulmaņu tautas, kas dzīvo Indijas ziemeļos.

Hošuns — teritoriāli administratīvā vienība Mon-golijā; arī viena hošuna karavīru vienība.

Astorieši — Astoras, Kašmiras apgabala, iedzīvotāji.

Šikari — indiešu mednieks.

Maulbeks — klosteris Lē tuvumā.

Fa Sjaņs — ķīniešu budists - svētceļnieks, kas laikā no 399. gada līdz 414. gadam apmeklēja Centrālo Āziju, Indiju un Ceilonu.

Geserhans — Nākamības diženais; mongoļu - tibe-tiešu heroiskā eposa varonis.

Lamajura — klosteris Lē tuvumā.

Mandzusrl — viens no galvenajiem Bodhisatvām, Gudrības un Zinību Valdonis.

Lharno — «likuma glabātāja» lamaismā, kura soda ticības nodevējus.v

Mahākala — Sivas epitets; viens no Dharmapalām.

Dīrendāls — franču eposa «Rolanda dziesma» varoņa Rolanda zobens.

Bruguma — Geserhana sieva.

Brunhilde — vācu - skandināvu eposa varone.

Loki — uguns - iznicinātājas dievs vācu — skandināvu eposā.

Sanjasins — indiešu askēts.

A. Franke — Tibetas pazinējs, grāmatas «Indiešu Tibetas senatnes pieminekļi» autors.

«Neuzrakstītās vēstures epizodes» — grāmatā minētas liecības par sastapšanos ar Skolotājiem.

Asura — asīriešu mitoloģijas galvenā dievība; asī-riešu ciltstēvs.

Hemi — klosteris Lē tuvumā.

Gelongs (tib.) — garīgais tituls; mūks.

Šaijoka — Indas labā krasta pieteka.

VI

Zoravars — dogras cilts bruņoto ordu vadonis; šīs ordas no Kašmiras iebruka Rietumtibetā.

Ehionlti — agrīnā kristiānisma sekta II—IV gs., tās locekļi ticēja Kristum kā Mesijām, neuzskatot viņu par dievību.

Epifānijs (ap 310—403) — bīskaps, Jeronīma skolotājs un draugs, nikni kritizēja Origenu.

Irinejs (ap 135—202) — viens no pirmajiem «baznīcas tēviem».

Nuhra — Saijokas upes labā krasta pieteka.

Terita — apdzīvota vieta pie Nubras upes uz ziemeļiem no Lē.

Čantanga — Ziemeļtibetas plakankalne.

Čortens (tib.) — tas pats, kas stūpa.

Ahmādiji — islama sekta, ko XIX gs. beigās nodibināja M. Ahmāds, kas uzskatīja sevi par musulmaņu un kristiešu Mesiju un par indusu Krišnu vienā personā.

Hēgens — augsts garīgais tituls.

Sārti — tā Krievijā dēvē Austrumturkestānas tautas.

Jahtans — neliela, ar ādu apvilkta koka lāde.

Pelings — eiropietis, cilvēks no Rietumiem.

Ahuns — musulmaņiem — izglītots, mācīts cilvēks.

Duņhuanas alas — budiešu alu klosteris Canfoduns («Tūkstoš Budu alas») netālu no Duņhuanas.

Rinpoče — šeit domāts Pančens Rinpoče, tašilamas tituls.

Dardistāna — apgabals Indijas ziemeļos, kur dzīvo dārdi.

Dastarhans (tjurku) — cienasts.

Maidans — laukums, tirgus.

Takla Makans — milzīgs tuksnesis Siņdzjanas centrālajā daļā.

Tohāri — tauta, par kuru rakstījis Fa Sjaņs un citi svētceļnieki.

Daotajs — ķīniešu ierēdnis.

Viktrola — patafons.

Jamitis — vietējo varasvīru kanceleja; valsts iestāde.

Beks — sīks ierēdnis; arī vietējā augstmaņa tituls.

VII

Sutras — svētās grāmatas. Budistu Sutras veido budistu kanona Tripitakas otro nodaļu.

Čārlzs Alfrēds Bells — britu politiskais emisārs Sikimā un Butānā; 1921. gadā pavadīja uz Lhasu diplomātisko misiju.

Džons Maršals — izcils angļu arheologs, Indijas arheoloģiskā dienesta ģenerāldirektors.

Aurels Steins — ievērojams angļu arheologs, Centrālās Āzijas pētnieks.

Gaņsu — Ķīnas province, kas robežojas ar Tibetas ziemeļaustrumu dalu.

Ostija — Romas jūras vārti.

Pols Pellio (1878—1945) — izcils franču pētnieks, Austrumu pazinējs.

VIII

Bajs (tjurku) — bagātnieks.

Langars — iebraucamā vieta.

Čekmens — virsējais apģērbs, kaftāns.

Čeprasi — izsūtāmais, kurjers, kalpotājs.

Uiguri — tjurku cilšu grupa, kas ietilpa Tjurku kaganātā un pēc tā sabrukšanas VIII gs. pie Orhonas upes izveidoja Uiguru valsti. Tā tika sagrauta 840. g., un daļa uiguru izklīda ārpus Austrumu Turkestānas.

A. Lekoks — vācu arheologs, Centrālās Āzijas pētnieks.

Keisars — Geserhana vārda variants.

Torguti — rietummongoļi (oļoti), runā mongoļu valodas torgutu dialektā.

«Ganžurs» — budisma svēto rakstu krājums 108 sējumos.

Tamaša —jautrs uzvedums.

Dungani — ķīniešu musulmaņi.

Jakubbeks (1820—1877) — vadīja dunganu sacelšanos pret ķīniešiem Siņdzjanā. Dunganu nemieri dažādos Ķīnas rajonos turpinājās no 1862. gada līdz 1877. gadam un tika nežēlīgi apspiesti.

Mafakeši (tjurku) — mafu (ratu) īpašnieki.

Arbakeši, kerakeši (tjurku) — arbu (ratu) un zirgu īpašnieki.

Master Institute — Apvienoto mākslu institūts Ņujorkā.

Bakša — teicējs, dziedonis.

Gedžaks — stīgu mūzikas instruments ar bumb-veida rezonatoru.

Ajušihans — oiratu valdnieks, kura valdīšanas laikā XVII gs. sākumā daļa oiratu no Džungārijas aizklīda uz Volgas lejteci, kur viņus sāka saukt par kalmikiem.

Bejs — augstmaņa tituls; kungs.

Burkāns — Būda vai dievība vispār, arī to attēli; šeit acīmredzot domāts augstas garīgās personas jauns iemiesojums.

Dignitarijs — augsts ierēdnis.

Hunhuzi — ķīniešu laupītāju bandas Mandžūrijā.

Bogdouls — «Svētais kalns» uz dienvidiem no Urumči.

Merva — viena no senākajām Vidusāzijas pilsētām. Tās drupas atrodas Turkmēnijā 30 km uz austrumiem no Māri pilsētas.

Tanguti — Amdo un Kukunoras apgabalā (Tibetā) nomadu cilšu kopīgs nosaukums.

Adrians uan Ostade (ap 1610—1685) — holandiešu gleznotājs.

Vilhelms Filhners (1877—1957) — pazīstams Ti-betas pētnieks no Vācijas.

Geše — mācīts mūks.

Manzalharmo — burjatu mitoloģijā — visu labo dievu māte.

Habala — rituāla trauks, pagatavots no cilvēka galvaskausa augšdaļas.

Tripitaka — budistu kanons pali valodā, sastāv no trim dalām.

Ribhvasi — kosmiskie gari.

Soma — svētais dzēriens; arī Mēness dievs, šā dzēriena valdonis.

Džilkora (tib.), mandala — zeltā, sudrabā vai varā izkalts vai arī zīmēts simbolisks Visuma attēlojums apļa veidā.

Juldusi — ieplakas ar ganībām augstu kalnos.

Caganhutuhta — burt. «baltais hutuhta».

Šambationa — upe, kas pieminēta Vecajā Derībā.

ARA —American Relief Administration, amerikāņu organizācija, kas no 1919. līdz 1923. g. darbojās Hūvera kunga vadībā un sniedza palīdzību Pirmajā pasaules karā cietušajām Eiropas valstīm.

Baramula — apdzīvota vieta Kašmiras ziemeļos.

Briežu akmeņi — klintis un akmeņi, uz kuriem redzami seni zīmējumi.

Kereksuri — senas kapvietas — kurgāni no akmeņiem.

A. Volters — krievu gleznotājs, mācījies pie N. Rēriha.

Baldrs — labestības dievs skandināvu mitoloģijā.

XI

Dukangs (tib.) — templis, saiešanu nams.

Nirva — kopienas vai klostera mantzinis.

Obo — svētie akmeņu krāvumi, kurus veido kalnu pārejās un citās augstās vietās.

Tanki — karogi ar gleznainiem Būdas un svēto attēlojumiem.

Panagi — nomadu ciltis Tibetas ziemeļaustrumu daļā.

XII

Hori vai horpas — Horas apgabala iedzīvotāji Ambo provinces ziemeļaustrumos (Tibetā).

Mengiri — megalīta pieminekļi atsevišķu vertikāli uzslietu iegarenu akmeņu veidā.

Labrans — klosteris.

Svens Hedins (1865—1952) — zviedru ceļotājs, Centrālās Āzijas pētnieks.

Argalis — savvaļas kalnu auns Vidusāzijā un Centrālajā Āzijā.

īdams — dievība - aizgādnis.

Kalki Avatāra — nākamībā gaidāmais Višnu iemiesojums.

Vai jūs zināt, kas ir POLAP ?

Tā ir vSIA "Poligrāfijas Apgāds".

"Poligrāfijas Apgāds" ir firmas "Kodak" pārstāvis Latvijā. Tās darbības sfērā ietilpst fotoprodukcijas vairumtirdzniecība, kā arī fotofilmu attīstīšanas un kopēšanas iekārtu piegāde un serviss.

Firmas "KODAK" pārstāvniecībai var piezvanīt pa tālruni 276358.

Firmas ’KODAK" preces — Skolas ielā 29,

tālrunis — 276468.

"Poligrāfijas Apgāds" nodarbojas ar visu veidu papīra un kartona, tipogrāfijas krāsu un ķīmisko produktu, iespiedplašu, poligrāfijas filmu, iesienamo materiālu un citu specifisku poligrāfijas materiālu vairumtirdzniecību.

Uzziņas par atsevišķām preču vairumtirdzniecības grupām jūs varat saņemt, piezvanot pa tālruni:

276257 — par papīru un kartonu;

276070 — par tipogrāfijas krāsām un ķimikālijām; 276323 — par iespiedplatēm un citiem poligrāfijas ma-

teriāliem;

276334 — par poligrāfijas filmām.

MūsU NOLIKTAVAS:

Papīra noliktava —

Lejupes ielā 15 (bij. Bauskas ielā 196), tālrunis— 620645.

Poligrāfijas krāsu, ķimikālijuun materiālu noliktava —

Ropažu ielā 19“, tālrunis — 7554967; 7551861.

Aicinām sadarboties ar mums un izmantot mūsu pakalpojumus!

SIA "Poligrāfijas Apgāds” adrese: LV-1001, Skolas

iela 29, Rīga,

Latvija; tālruņi: 276366, 276035; fakss — 7821145.

VEIKALA A. CAKA IELA 26 VAR IEGĀDĀTIES ŠĀDAS APGĀDA "VIEDA" GRĀMATAS:

DZĪVĀS ĒTIKAS MĀCĪBA. I — V. SĒJ.

JOGS RAMAČARAKA. JĒZUS KRISTUS NEZINĀMĀ DZĪVE.

G. NOVOSELOVA. ZVAIGZNES UN SKAITU.

NUMEROLOĢUA.

*

COCT. СТЕП ОН АС СТУЛ ЬГИН СКИС. ВВЕДЕНИЕ

В АГНИ ЙОГУ.

НИКОЛАЙ РЕРИХ. ШАМКАЛА.

NĪKOIAJS RĒRIHS. ŠAMBAI А.

MANFRĒDS KĪPERS. MAZĀS VERONIKAS TRĪS LIESMAS.

E. И. ЕЛ АРАТСКАЯ. ТАЙНАЯ ДОКТРИНА.

ОРИГЕН. О НАЧАЛАХ.

HJŪLOFTINGS. DOKTORA DOLTTIA CIRKS.

AKMEŅU APSLĒPTĀS ĪPAŠĪBAS.

O. ANDREJEVS, L. HROMOVS. ĀTRLASĪŠANAS UN ATMIŅAS TRENĒŠANAS TEHNIKA.

ROBERTS BEĪDENS - POUELS. SKAUTISMS ZĒNIEM.

M. MILLERS. ĢIMENES UN LAULĪBAS KARMA.

ASTROGORS. DVĒSELE UN K/\RMA.

Content

Rērihs Nikolajs Altajs-Himalaji.

SA'TURS

PRIEKŠVĀRDS

I. CEILONA — HIMALAJI (1923—1924)

II.SIKIMA (1924)

TAŠIDINGS

DALAI PHOBRANGS

III PIRPANDŽALS (1925)

IV LADAKA (1925)

V LAMAJURA — LE — HEMI (1925)

VI. LE — KARAKORUMS — HOTANA (1925)

VII. HOTANA (1925 — 1926)

VIII TAKLA MAKANS — KARAŠARA (1926)

IX. KARAŠARA — DŽUNGĀRIJA (1926)

X.ALTAJS (1926)

XI. MONGOLIJA(1926—1927)

XII. TIBETA (1927—1928)

KOMENTĀRI

Vai jūs zināt, kas ir POLAP ?