Disnejs Volts

Bongo

Volts Disnejs

Bongo

.

Bongo bija veikls un ļoti kustīgs cirka lācēns. Viņš bija-viskustīgākais lācēns, kāds vien cirkā jebkad redzēts. Jā, Bongo bija izrādes zvaigzne!

Bungas sita „trum-dum-dum!”, taures sauca un vēstīja, kad sākās viņa priekšnesums. Visi starmeši rādīja ar saviem garajiem pirkstiem lejā uz durvīm, un — iebrauca Bongo!

Iebrauca Bongo uz mirdzoša vienriteņa, starodams žilbinošajā gaismā. Un sākās priekšnesums.Viņš žonglēja un dejoja uz visaugstākās trapeces. Braukāt pa virvi viņam bija vieglāk par vieglu. Viņš brauca augstāk, vēl augstāk, nu jau līdz telts griestiem. Un, kad bija uzbraucis

tik augstu — tur, kur virve beidzas, viņš droši pārlēca uz stingri nostieptās stieples un bez bailēm turpināja braucienu pa to. — Urā! Bongo! — viņš dzirdēja saucienus lejā.

Urā! Viņš taču ir cirka zvaigzne!

Kamēr Bongo uzstājās, viņš bija' cirka karalis.

Bet, likko priekšnesums bija beidzies un cirka zvaigzne Bongo atstāja aplausos rībošo arēnu, nožvadzēja un apvijās viņam ap kaklu dzelzs ķēde. Žvadzēdama garā ķēde aizveda Bongo uz vagona būri. Apkaltās durvis aizcirtās aiz viņa un — tika aizslēgtas. Te

nu viņš sēdēja — cirka zvaigzne, sēdēja kā parasts lācis, tikai apzeltītā krātiņā.

Nabaga Bongo! Jā, mitināts viņš gan tika labi. Viņam pasniedza vissmalkāko un izmeklētāko lāču barību viņam vien paredzētajos

alvas šķīvjos. Viņš dzēra tikai svaigu ūdeni. Viņš tika mazgāts un sukāts, cirpts un tīrīts, un uzturēts lieliski.

Bet tik un tā pēc visa, kas šeit sacīts, viņš bija un palika tikai vergs. Ļoti, ļoti vientuļš. Un no kaut kurienes kā no dziļas pagātnes viņu sauca kāda mežonīga balss.

„Bongo! Bongo, ju-hū, Bongo! ” tā it kā dziedāja.

Kamēr cirks ceļoja no pilsētas uz pilsēta, lācēns dzirdēja to vilciena svilpes kaucienos. Viņš dzirdēja to steidzīgo riteņu rīboņā. Katru reizi, kad cirks apmetās citā pilsētā, Bongo priekšnesumi pagāja kā pa sapņiem. Pat tad, kad Bongo bija novietots atkal krātiņā, viņš palika joprojām sapnī —* tā bija pavisam cita pasaule!

Brīvā dabas balss sauca un sauca: ,,Ju-hū! Bongo!”

Kādu dienu kaut kas tā iesaucās viņa asinīs, ka viņš vairs nevarēja izturēt. Viņš sāka nemierīgi soļot pa vagonu, vagons kratījās skrejošo riteņu ritmā. Lācēns sāka raustīt restes, zvēla pa durvīm, un — preču vagona durvis atsprāga vaļā! Bongo nu bija vaigu vaigā ar lielo pasauli.

Līkumā vilciens palēnināja gaitu. Bongo uzlēca mazajā vienri-tenī, ieskrējās un — pa durvīm ārā! Viņš nobrauca pa uzbēruma slīpumu un tālāk lejup pa kalna nogāzi — ka pēdas vien zib. Aiz viņa svilpdams tālumā izzuda vilciens, vagoni pagaisa skatienam. Beidzot Bongo bija brīvs!

Viņš drāzās lejup pa nogāzi taisni iekšā biezajā mežā, par kuru tik sen bija sapņojis. Bongo skatījās platām acīm šajā jaunajā brīnumu pasaulē. Koki te pacēlās augstāk nekā cirka telts kārtis. Ziedi bija košāki nekā cirka krāsainie gaisa baloniņi. Spirgtais gaiss smaržoja labāk par grauzdētajiem kukurūzas graudiem un svaigi ceptajiem zemesriekstiem. Brīnišķīgi!

— Jā, ser, tieši tas, tieši tas man ir vajadzīgs! — viņš iesaucās. Viņš no prieka nekā cita vairs neapjauta kā tikai skriet, lēkt, ošņāt un sprauslāt. Viņš pat mēģināja uzrāpties kokā, bet — bladāc! — nonāca zemē augšpēdus.

Nabaga Bongo — viņš nekad agrāk nebija koku pat redzējis, vienīgi pa cirka vilciena logu.

— Man bekas, vajadzēs mazliet patrenēties, — noteica Bongo. Viņš atkal atkāpās un ieskrējās vēlreiz. Bladāc! Un zemē bija!

Nu jau čivināja un pļāpāja visos kokos. Bija sanākuši un saskrējuši mazie meža valsts dzīvnieciņi.

— Sveiki, — tramīgi teica Bongo, — būsim draugi!

Zvēriņi pastāstīja lācēnam, kuras puķes ir vissmaržīgākās un vērts ostīt. Viņi parādīja, kā var spoguļoties un sevi ieraudzīt dīķī.

— Es nekad nebiju redzējis tik daudz jocīga, Bongo laimīgs atzinās draugiem. — Jūsu mežs ir brīnišķīgs!

Kad saule pazuda aiz kokiem, Bongo skatījās uz mirgojošajām zvaigznēm samta debesīs tik ilgi, līdz visu apkārtni pārņēma meža miegainais klusums.

„Jā, tieši tas man ir vajadzīgs,” Bongo apmierināts nožāvājās un saritinājās kamoliņā, lai labi izgulētos.

Viņš iesnaudās, bet drīz vien no miega uztrūkās. Nakts, kas bija likusies tik mierīga, tagad bija pilna trokšņiem. Kaut kur tālumā gaudoja koijots, prēriju vilks. Mežs nepatīkami nodrebēja aukstā vēja brāzmā.

„Laikam galu galā mežs nav man īstā vieta,” Bongo skumji nodomāja.

Smags mākonis izdzēsa zvaigznes. Šķērsām debesu melnumā uzliesmoja dzeltens zibens un nikni nogranda pērkons.

Salts lietus straumēm sāka gāzties pār nabaga Bongo.

„Ai, kaut es nebūtu pametis cirku!” viņš nodomāja. Beidzot tomēr lietus pārstāja. Mākoņi pašķīrās, un cauri tiem draudzīgi uzspīdēja mēness. Bongo aizmiga.

Nākamajā rītā viņš pamodās stīvs kā dēlis, līks kā vecs lācis un — izsalcis! Viņš mēģināja lasīt ogas, bet ar tām nevarēja pieēst pilnu vēderu. Tad Bongo mēģināja, zvejot, bet visas zivis aizbēga.

Bezcerīgi nopūties, lācēns pagriezās, lai ietu prom no dīķa. Bet kas tad tas?

Tieši pretī aci pret aci stāv vēl viens lācēns! Stāv un smaida.

Pirmajā mirklī Bongo nodomāja, ka viņš laikam sapņo. Viņš ieknieba sev, bet lācēns vēl arvien stāvēja turpat. Nu Bongo apķērās, ka vajadzētu iepazīties.

— Sveiks, — viņš kautrīgi ierunājās, — mans vārds ir Bongo, — un pacēla savu mazo cirka cepurīti.

jk Mani sauc par Lulubelli, — atbildēja otrs mazais lācēns. — Paspēlēsimies mazdrusciņ!

Brīnišķīgi! Pirmo reizi mūžā Bongo bija pašam savs rotaļu biedrs. Nu viņi gāja pa mežu roku rokā.

Bongo bija tik aizņemts ar savām laimīgajām domām, ka nemaz nedzirdēja krūmājus brīkšam un akmeņus brākšam, — tur, zemei dimdot, nāca Kunkuļžoklis, pats lielākais un spēcīgākais lācis visā mežā.

— S-s-sveiki, — bailīgi nočukstēja Bongo. Viņš nodomāja *m droši vien ieradies vēl viens rotaļu biedrs.

Bet Kunkuļžoklis i nedomāja runāties. Viņš uzreiz kā ķēra lācēnu ar savu smago ķetnu, tā — bong! — un lācēns ar galvu

atsitās pret koku. Tikko viņš nostājās uz kājām un papurināja apdullušo galvu, Kunkulzoklis izklupa uz priekšu, lai zveltu vēlreiz.

Bet tad starp viņiem nostājās Bongo mazā draudzene. Kamēr Kunkuļžoklis niknumā grieza zobus, viņa pieskrēja un iegāza Bongo pa otru vaigu pliķi, ka noblīkšķēja vien.

Bongo nespēja ticēt, bet tā tas bija. Lācenīte, kuru viņš uzskatīja par savu draudzeni, sita viņam. Neapšaubāmi.

Bongo sirds no apvainojuma vai lūza. Viņš pagriezās un gausi brauca projām. Viņam, to darot, i prātā neienāca, ka tā viņš

apvaino savu draudzeni. Nekad agrāk neviens viņam nebija stāstījis par lāča paradumiem. Kā gan viņš varēja zināt —r jķ kādam lācim iepatīkas otrs lācis, viņš to apliecina ar pļauku. Smagu sirdi Bongo brauca mežā arvien dziļāk un dziļāk.

— Kaut es nekad nebūtu pametis cirku! M Bongo runājās pats ar sevi. — Nevienam es te nepatīku! — Viņš nopūtās.

Kad lācēns jau labu laiciņu bija braucis, viņš izdzirda kaut kur tuvumā smagu soļu dipoņu. Izklausījās, ka tur kāds dejotu.

Viņš apstājās un saausījās. Tā kā rupjas balsis rūktu, tā kā dziesma skanētu ...

Bongo klusītēm izlīda izcirtuma malā. Izcirtums bija pilns ar lāčiem, visi bija sadalījušies pa pāriem.

Viņi mīdījās neveiklā lāču dejā, dziedāja neskanīgas lāčill dziesmas un neveikli cits citu pļaukāja.

— Kaut kas traks, viņi pļaukā viens otru! — Bongo izbrīna! iesaucās. — Un neviens pat nedusmojas! Viņi laikam patīk viens ; otram!

Lāči dziedāja. Bongo ieklausījās.

Dūja dūdo savai dūjai:

„Dūjiņ, dūjiņ jauko!”

Bet, kad lācis lācim patīk,

Tad viņš gāž tam pļauku.

— Pļauku! — iekliedzās Bongo. Tad jau es viņai... Lulubellei patīku! Mēs tomēr esam draugi!

Bongo izbrauca izcirtumā, kur viņa draudzene dejoja ar Kun-( kuļžokli, un iecirta viņai skaļu pļauku.

Bongo draudzene bija sajūsmināta, taču Kunkuļžoklis gan ne.. Viņš nepavisam nevēlējās, lai kāds svešs lācis draudzētos ;; ar viņa rotaļu biedreni. Viņš rūca. Viņš rēca. Viņš griņ^l zobus. Viņš drāzās pakaļ pārbiedētajam Bongo. Lauzdams koku|ļ . un sviezdams ar tiem, viņš trenca Bongo cauri visam mežam

Kad Bongo drāzās augšup pa kalna nogāzi, Kunkuļžoklis jau gandrīz mina lācēnam uz papēžiem. Kad Bongo joza lejup pa otru kalna malu, Kunkuļžoklis vēla no augšās tam pakaļ lielus klinšu bluķus.

Beidzot uz kadas klints kraujas Kunkuļžoklls iedzina lāceņu strupceļā. Tur viņi krita un cēlās, cīnījās un plēsās, kamēr krauks, brāks, bohhhs! i|9ļ klints zem viņiem sagruva un viņi gāzās lejup, lejup, taisni rēcošajā upē.

Krastā, tur augstu, augstu augšā, saskrēja visi lāči, lai noska-‘ tītos, kā Kunkuļžoklis un Bongo peldēja uz baļķa pa straumi lejup. Baļķis grima un virpuļoja, virpuļoja un grima.

Arvien tuvāk un tuvāk viņus nesa uz balti putojošo ūdenskritumu. Lāči, kas stāvēja krastā, aizturēja elpu. Un tad milzīgo baļķi, pie kura vēl aizvien iekrampējies turējās Kunkuļžoklis, sagrāba ūdenskritums.

Straume aizrāva baļķi ar visu lāci pāri ūdenskritumam un prom pa upi, līdz tie pagaisa skatienam.

Bet Bongo? Visi lāči skumji nolaida ķepas un nopūtās.

Bet paga! Kas tad tas? Augšup pa kraujo upes krastu rāpās līdz ādai izmircis mazs lācēns mazu, pilošu cirka cepurīti galvā. Jā, tas bija Bongo — noguris, bet lepns un laimīgs.

—- Es atgriezos, m viņš teica Lulubellei un, to teikdams, iecirta viņai īstu lāča pļauku.

— Ļoti priecājos! — draudzene atbildēja arī ar pļauku, tā ka Bongo novēlās.

Bongo uzķepurojās kājās un kliedza no laimes:

-- Tā tik ir dzīve! Te jau ir vairāk brīnumu, nekā cirkā jebkad ir bijis! Jā, ser, tas man ir vajadzīgs!

Lācēns bija tik priecīgs, ka pagrāba sauju čiekuru un ņēmās ar tiem žonglēt. Tad nolauza niedri un sāka ar to diet un dejot

Jaunie draugi nu'parādīja lācēnam, kur atrast vistreknāko un saldāko barību, parādīja medus koku, kurā bija tik daudz medus, ka nāca pāri malām. Draugi sameMēja arī alu. Tā bija sausa, silta un lācēnam tieši kā radīta

— Tā tik ir dzīve! — Bongo laimīgs sauca un uzsvieda veco, mazo cirkā cepurīti augstu koka zaros.

— Jā, ser, — viņš teica. — Tagad es esmu Bongo — meža lācis.

Content

Disnejs Volts Bongo