Kerbabajevs Berdi

Brīnuma radīts cilvēks

Berdi Kerbabajevs

Brīnuma radīts cilvēks

.

VAI BĒRNI ATCERAS SAVUS TĒVUS

Pagātni nevar ielikt svaru kausos, lai noteiktu, cik tajā vērtīgā, cik nevērtīgā. Arī tās garumu nevar ar lineālu izmērīt...

Tomēr dzīvi var vērtēt pēc izjūtām, kādas tā izraisījusi, salīdzināt ar to laikabiedru un novadnieku darbiem, kas veikti, kā to prasījis laikmets.

Lai arī cik jauns es justos, mani sirmie mati to stūrgalvīgi noliedz, taču atmiņa, saglabādama milzum daudz notikumu, vēlīgi vēstī, ka esmu bijis divu laikmetu aculiecinieks. Daudz ceļu izstaigāts, daudz kas palicis aiz muguras kā orientieri karavānas takās. Daudz ir pārdzīvots un sasniegts, bet brīžiem šķiet, ka viss vēl nākotnē, ka neesi sasniedzis pašu augstāko virsotni, vēl daudz kas būs jāveic ...

Par ko gan sapņoja turkmēnis mūsu gadsimtā sakumā? Toreiz man, puisēnam, šķita, ka sātīgs ēdiens un kārtīgs apģērbs darīs mani laimīgu. Visi mani centieni aprobežojās ar mazo ģimenes pasaulīti. Zemnieks dzīvoja, kā ezis savilcies kamolā, tikai viņam nebija adatu. Dzīve viņu nospieda, kā nospiež vaboli uz takas kamieļa kāja.

Atceros, ar kādu piesardzību es gāju garām baja ki-bitkai. Kā zagšus, čukstēdams: «Kaut nu nekas neatgadītos, kaut neviens mani neaiztiktu ...» Un toreiz pusaudža gados man bija jocīgs un drosmīgs sapnis: vēlējos, lai man piederētu straujš kumeļš un es varētu aizjoņot uz neaptverami tālo Mervu — veselas simt verstis no dzimtās mājas.

Nokļūt Mervā bija daudz grūtāk nekā šodien lidot uz Mēnesi vai Venēru! Bērna iztēles spārni, tikko paguvuši izplesties, salūza, krist nācās no neliela augstuma, bet kritiena sāpes bija skaudras.

Nesen es apmeklēju Tedženu — manas bērnības vietas, manu pirmo cerību un pirmo sagrauto sapņu vietas. Līdzko iziet no pilsētiņas uz ziemeļrietumiem, tūliņ var redzēt paceļamies atlūžņu grēdas; šīs drūmās drupas — viss, kas vēl saglabājies no lepnās celtnes, kuru kā viduslaiku pili apjoza augsts mūris un vārti. Tas ir Šaitankala — Velna cietoksnis. Reiz, zēns būdams, pajāju tam garām ar savu pelēko ēzelīti, un man šķita, ka tūlīt pa cietokšņa vārtiem iznāks sātans, saķers mani aiz apkakles un uzsauks: «Tas ir mans ēzelis, nevis tavs! Kāp nost, gnīda tāds!» Sātans nerādījās, lai gan skatījos ar abām acīm, bet pa plašajiem vārtiem dažkārt izbrauca tirgoņi vai krievu ierēdņi, no tiem gan mani piederīgie un kaimiņi baidījās vairāk nekā no sātana.

Amaša Gapana auls, kur esmu dzimis un uzaudzis, atrodas piecdesmit verstis no Tedženas. Visparastākais turkmēņu auls, nabadzīgs cilvēku mājoklis. Aula dienvidos un rietumos — aparti lauki. Ziemeļu pusē līdz pašām kibitkām pienākuši klāt smilšu pauguri — bar-hani, drūmie, nerimtīgie Karakuma karapulki. Austrumos — solončaku sasprēgājušās plaukstas.

Mūsu auls, kā mēdz teikt vecie vīri, dieva aizmirsts auls, melnu kibitku varza. Mūsu ģimenē bija vienpadsmit cilvēku, un tagad es nespēju iedomāties, kā visi varēja novietoties šajā niecīgajā graustā, kas bija celts no pussatrūdējušām kārtīm un pārklāts ar voiloka gabaliem, vēl vecākiem par tām. Kādreiz kibitkas skelets bijis balts, bet pamazām to pavarda dūmi pārklājuši ar biezu kvēpu un sodrēju kārtu. Gluži tādas pašas izskatījās aula pārējās kibitkas, citādas bija tikai baju mītnes.

Mūsu ģimenes galva bija vectētiņš Ovezkličs. Manos zēna gados vectētiņam jau bija pāri deviņdesmitiem, bet zemnieks izskatījās vēl žirgts un darbīgs. Dažkārt vectēvs kratīja galvu, kad ar skatienu pavadīja apriņķa ierēdni, kas valdonīgi vicināja pletni, vai ciema vecāko — arčinu, kas mājas halātam bija uzšuvis uz krūtīm patronu ligzdas, lai izskatītos cienīgāks.

— Mēs piedzimām labos laikos — izaugām sliktās dienās, — vectētiņš mēdza teikt.

Viņš neprata lasīt un rakstīt, akli ticēja neizglītotā mullas pareģojumiem, bija pieradis uzskatīt svešzemnieku asiņainos iebrukumus par parastu parādību, bet smagās zemnieku nodevas — par tautas likteni. Brīvība — tas nozīmēja apseglot zirgu un aujot prom, kur acis rāda! Un tomēr viņa vārdos reizumis izskanēja rūgtums.

— Bērnību un jaunību es pavadīju smiltājos, ganīju baja kamieļus. Ne mana galva cepuri pazina, ne kājas apavus. Bet cik cietas bija manu kāju pēdas! Basām kājām varēju nosoļot četrdesmit verstis pa sakaitētām smiltīm. Mans apģērbs bija caurumainas skrandas. Pus-izžuvis ariks remdēja manas slāpes, tukšais vēders nemitīgi burkšķēja, un, dūri pabāzis zem auss, pie tādas mūzikas arī aizmigu. Ko par to no baja saņēmu? «Ak tu, ēzelis tāds!» saimnieks sacīja un sāpīgi dauzīja mani ar pletni.

Vectēvs lūkojās uz mums ar izbālējušām acīm un, brīdi klusējis, ritināja tālāk atmiņu pavedienu.

— Darbs paņēma manus spēkus... Es piedalījos kara gājienos pret Irānas šahu un Hivas hanu, esmu gājis ari... laupīt. Bet ko esmu ieguvis? Ne laimi, ne pārticību, tikai rētas un vātis. Rekur! — viņš paradīja lieso, mezglaino lielu, — tas nav ēzeļa spēriens, bet cīniņu pēdas. Rēta uz kakla •— no kizilbaša zobena. Lode kājā — par piemiņu no hiviešu laupītāja. Daudz ko esmu pieredzējis, bet nabadzība liegusi pasēdēt goda vietā kopā ar cienījamiem cilvēkiem ...

Tāds bija mans vectēvs.

Arī mans tēvs bija labs zemkopis. Viņš zināja, ko var sēt katrā zemes gabalā, cik ūdens vajadzīgs laistīšanai. Pie viņa pēc padoma nāca ne tikai kaimiņi, bet arī no Krievijas atbraukušie inženieri. Un tomēr nabadzība bija mūsu ģimenes mūžīgā pavadone, kibitkā goda vietā neredzami svinīgi sēdēja neskaitāmie parādi.

Taču apbrīnojamā kārtā — mēs skaitījāmies pārtikuši! Jo mūsu aulā bija grūti atrast ģimeni, kur karstu strebjamo ēstu kaut vai reizi nedēļā. Bet pie mums pusdienas vārīja tomēr ik pārdienas, un dažkārt pat ciemiņus uzņēmām. Zemnieks vilka savu jūgu cauru gadu zem svilinošiem saules stariem, laistīdams zemi ar sviedriem un asarām. Viņa mājās nonāca labi ja ražas desmitā daļa. Pārējo pievāca baju, hanu, išanu un cara ierēdņu mantkārīgās rokas.

Kad pēdējo reizi biju Tedženā, mani ielūdza uz lielām svinībām Kaļiņina kolhoza priekšsēdētājs Jusups Kurbanovs. Toreiz viņam tikko bija piešķirts Sociālistiskā Darba Varoņa nosaukums.

Mēs sēdējām priekšsēdētāja mājā. Pa logu bija dzirdami smiekli un dutaras strinkšķēšana pagalmā. Kārdinoši smaržoja plovs un čektirmē. Mēs sarunājāmies bez steigas, paklusu, kā jau tas pieklājas cilvēkiem, kas sevi ciena. Runājām par kokvilnas ražas izredzēm, par plašo celtniecību Ašhabadā, par amerikāņu agresiju Vjetnamā. Kāds atcerējās pilsoņu karu, un tikai tad es ievēroju, ka man visapkārt jauni cilvēki, tikai divi manos gados.

— Viņi gribēja mūs atstāt pabērna lomā, atņemt visu šo krāšņumu, — sacīja kāds vecāks vīrs, rādīdams uz kalniem un dārzu aiz loga, — bet viņiem nekas neiznāca. Mēs piežmiedzām interventiem asti! ...

«Mēs...» Es palūkojos uz jaunajiem cilvēkiem, kas sēdēja pie galda žaketēm mugurā un apsējuši kaklasaites. Vai viņi atceras savus tēvus, kas varēja būt mūsu vidū? Bet viņu nav. Dažs miris no pārpūles darbā, dažs cīnoties ar fašistisko pūķi, dažam līdzēja pārcelties uz viņpasauli patvarības gadi... Vai bērni atceras savus tēvus?

Nepieciešams, lai mūžīgā piemiņā paliktu tie, kas lika pamatus jaunajai dzīvei. Tieši toreiz es nolēmu pastāstīt, ko zinu par vienu no pirmajiem turkmēņu boļševikiem, varbūt par vienu no manas Turkmēnijas labākajiem dēliem — Kaigisizu Atabajevu.

Kaigisizs — tas ir priecīgs vārds, tas nozīmē: bezrūpīgais, bezbēdīgais. Tad nu attēlosim, ja vien izdosies, šī cildenā cilvēka lielisko dzīvi un paraudzīsimies, vai tā ir tik bezrūpīga kā vārds ...

SKUMJAIS KAIGISIZS

Ganam stepe ir mīļa. Priekškalnes iedzīvotājiem — kalni. Kopetdags ar savām ielejām un aizām, ar saviem kalniem ir kā rakstaina apmale gar manas dzimtenes stepju un tuksnešu bezgalīgajiem paklājiem. Un tiem, kas dzimuši un auguši Kopetdaga priekškalnēs, ir bezgalīgi dārgas arī tā nogāzes, kas biezi klātas ar mūžam zaļo paegli, un ledus aukstie avoti ielejās, un meža vistiņas, kas paslēpušās zālienā, un kamieļa kupriem līdzīgie pakalni, un pat kailās klintis.

Pagājušā gadsimta pēdējos gados kādā Kopetdaga ielejā atradās liels auls ar melnām kibitkām. Aiz māla žoga ariku krastos ceroja kārkli. Gravā, kas šķērsoja aulu, kalnu ūdeņi bija izdzinuši plašu gultni. Lietainajos mēnešos nelielais strautelis pēkšņi pārvērtās par spēcīgu straumi. Divi krasti un divi auli. Kurš katrs drosminieks neriskēs pārpeldēt mutuļojošo, duļķaino upi. Bet vasaras beigās pa sīkajiem oļiem atkal tecēja neliela tērcīte, atklādama dižos akmeņus. Vienīgi stāvus saslietie klinšu bluķi, kas kvernēja sausajā gultnē, liecināja par mežonīgajiem paliem.

Aula malā rēgojās neliels aizdambējums. Tur veca vītola ēnā skuma vientuļas dzirnavas.

Var būt, ka šajā ielejā kādreiz ūdens bija atliku likām. Vēl tagad laukiem šeit nav ne gala, ne malas. Varbūt kādreiz te cauri gājis tālais karavānu ceļš? Senu drupu atliekas liek domāt, ka vecos laikos aula vietā bijusi liela pilsēta. No malējām kibitkām uz aus-trumu pusi vēl pagājušā gadsimta beigās pacēlies Me-nebaba mauzolejs. Daudz ko pieredzējušas mēmās mauzoleja sienas.

Taču Mene aula bērni nekad netika padomājuši un nekā nezināja par senajiem laikiem. Kad saule jau slīdēja uz rietu un kļuva mazliet vēsāks, viņi saskrēja plašajā laukumā aula vidū un, tāpat kā bērni visā pasaulē, rotaļājās. Tā bija manās bērnības dienās, tā bija arī Kaigisiza Atabajeva bērnībā, tajā senajā dienā, kas patlaban veidojas manā iztēlē.

... Puikas spēlēja bumbu. Pa laukumu ātrāk par visiem joņoja garš, melnīgsnējs puišelis. Ja vajadzēja bēgt, viņš bija žiglāks par to, kas dzinās pakaļ; ja ķēra, tad viegli notvēra pretinieku. Viņam uzsauca:

— Kaigisiz, bēdz!

— Kaigisiz, dzenies pakaļ!

— Kaigisiz, ķer ciet!

Kāpēc viņš bija nosaukts par Kaigisizu? Bezbēdīgais? Rūpju un bēdu gan viņam netrūka. īsajā mirklī, elpu atvelkot, puikas seja sadrūma, plaksti nolaidās... Tad viņš atkal aizdrāzās, aizskrēja pakaļ bumbai — it kā nekā cita nebūtu, tikai rotaļa! Visas domas pie rotaļas, visa dzīve — spēlē. Ar visu spēku viņš, trāpīgi mezdams bumbu, cīnījās, lai uzvarētu, skriedams pārmeta kūleni, pieliecās pie pašas zemes vai palēcās gaisā. Meta bumbu tik veikli un spēcīgi, ka pēkšņi notrieca no kājām kādu skrejošu zēnu. Tas nokrita un saķēra sānus. Spalgs kliedziens aizskanēja pa visu aulu. Varbūt tiešām nelaime? Tādas no lupatām cieši savīstītas, linu diegiem nošūtas bumbas trieciens ir ') ļofi spēcīgs.

Spēle izjuka. Zēni saskrēja ap zemē gulošo biezlū-paino puišeli. Viņš vairs nespiedza, tikai šņukstēja,

notriepdams ar asarām savus sārtos vaigus, un žēlabaini apsaukāja Kaigisizu:

— Es zinu gan, es visu saprotu. <. Tu tīšām tā belzi... Lai es nokristu. Nelietis, nabags tāds... Aiz skaudības tā kaujies, nelaimīgais bāreni...

Kaigisizs sabozās.

— Tu nu gan man esi ļoti vajadzīgs.

Viņš negribēja taisnoties.

Zēni sāka strīdēties.

— Nē, viņš nedarīja tīšām! — vismazākais dedzīgi sauca.

— Nūjā! Tā jau ir spēle! Reizēm gadās iespert! ... Kāpēc tūliņ jāraud? Stāsta, kas spēles laikā raudot, tam mati izkrītot...

— Padomā, ko tu saki! No tāda sitiena var palikt pēdas uz visu mūžu.

— Nu lai viņš tāpat met Kaigisizam!

— Neiedrošināsies! ...

To dzirdot, biezlūpis pēkšņi pielēca kājās un no visa spēka iesita Kaigisizam ar dūri. Tas nepaguva atbelzt: draugi viņu satvēra un pavilka nost. No apvainojuma pietvīcis, Kaigisizs izrāvās un kliedza:

— Es sadauzīšu viņa resno purnu!

Biezlūpi jau satvēra zem rokām un steidzīgi aizveda mājās, bet Kaigisizs vēl arvien draudēja ar dūri:

— Tik un tā nekur tu man nespruksi. Pārēdies, tagad trako, gļēvulis tāds! Ar tukšu vēderu es varu likties un tūliņ aizmigt, bet nevarēšu aizmigt, kamēr nebūšu atriebies! Tu vēl norausies ...

Pēkšņi Kaigisizs pats sāka šņukstēt un žigli aizsteidzās uz aizdambējuma pusi.

Tur, kur ganījās aitas, kazas, govis, viņam tikās atpūsties uz zibens saspertā un vēlāk nozāģētā vītola celma. Arī šoreiz viņš uzmeklēja šo celmu, atspieda elkoņus pret ^eļgaliem, iegrūda pirkstus matos un lūkojās zemē A . Melnas, sen neapgrieztas matu šķipsnas. Pa novalkātā krekla caurumiem vīdēja melnīgsnējā āda. Raupjās kāju pēdās dziļi sasprēgājumi. Kad, galvu pacēlis, viņš lūkojās uz nekustīgo dzirnavu ratu, acis bija nopietnas, skatiens drūms un skumīgs. Kas viņu nomāca? Aizvainojums? Izsalkums? Vientulība?

Zēnam desmit gadu, dzīve pavisam neapskaužama. Nu jau trīs gadus viņš ganīja govis. Pelēkā, snaudulīgā rīta stundā, vēl pirms ausmas, aulu pārskanēja spalga balss.

— A-ū! ... Dzeniet lopus ārā!

Ja gadījās lietains pavasaris un zāle, pāri ceļgaliem stiepdamās, klāja ieleju kā spilgti raibs tērps, tad paēdušās, brangās govis kustējās ļoti gausi. Tādos mēnešos gana dzīve bija vieglāka. Bet, kad debesis skopojās, sakaltusī zeme kļuva līdzīga neģērētai ādai, izsalkušās govis skraidīja, meklēdamas kaut zāles stiebriņu, tās kļuva tik kārnas, ka uz kauliem, kas spiedās ārā, varēja uzkarināt tarbu, tad par gana likteni, kā saka, jau gaudoja suņi. Vakarā sadabūt govis kopā bija gandrīz neiespējami, un Kaigisizam bieži vien nācās klausīties bārienus un lamas, pat saņemt pļaukas, ja kāda govs aiz muļķības bija ielīdusi sējumos.

Patlaban, uz celma sēdēdams, zēns iedomājās, ka gana govis, tāpēc, kā parasts, bārās: «Lai tev ragi nokalstu, lai uz tavas astes tulzna uzmestos!» — te atkal atcerējās savu ienaidnieku, kas bija apvainojis, un ļaunā priekā sapņoja par atriebību. Tas nav nekāds negods, ja esi nabags un tev jāgana aitas un govis. Kam darbs, tam maize. Bet zemoties tāda zeņķa priekšā? Vai biezlūpja dūre būtu cietāka par manu? Ja neatriebšos šodien, tad rīt viņš man uzmetīs mugurā kamieļa seglus un sāks jāt. Nē! Lai vecākais brālis mani nosit, bet turpmāk vairs neganīšu govis no biezlūpja sētas! Bet, ja spiedīs ar varu, tad nogriezīšu govīm astes. Tad viņu pakaļas būs līdzīgas biezlūpja mutei.

Zēns neviļu iesmējās, iedomādamies šo skatu, un tūliņ pagriezies ieraudzīja vārgu vecīti. Gadi bija viņu tā saliekuši, ka šķita, vecītis pieliecies, it kā lai sviestu zaķim ar nūju. Kaigisizam šķita nepieklājīgi skriet prom no vecāka cilvēka, kad vecītis pienāca tuvāk, zēns cienīgi paklanījās.

Vecīša pelēki dzeltenajā sejā, kas bija maza kā valrieksta čaumala, asās, it kā iegrieztās rievas kļuva vel dziļākas, kad viņš piemiedza acis, lai labāk saskatītu zēnu.

'— Kas tu esi? — vecītis jautāja.

— Kaigisizs ...

— Ā ... Serdara Teča dēls?

Stenēdams un vaidēdams vecis nokāpa no dambja.

— Vai tev nekas nekaiš, mans kamielēn? Vai viss kārtībā? — viņš pataustīja ar kūju zemi un apsēdās blakus zēnam. — Kur tavs ganāmpulks? Ko tu te dari?

Kaigisizs jau gribēja pastāstīt, ka vecākais brālis viņu palaidis darīšanās, bet iznācis strīdiņš ar biez-lūpi... Viņš aizlika roku mutei priekšā un īsi paskaidroja:

— Mēs spēlējām bumbu. Esmu piekusis, atsēdos atpūsties.

— Labi, mans kamielēn, ļoti labi! Cik tev gadu? Tu, šķiet, esi dzimis tajā lietainajā pavasarī? — vecis sāka pieliekt pirkstus. — Pieci. .. Deviņi... Patlaban tev, mans han, desmit gadu.

— Pareizi! Arī brālis Geldi man to pārmet.

— Kaut viņš izčibētu, tavs Geldi! Ja viņš izturētos pret tevi kā īstens brālis, vai tu būtu tik vājš? Nav tavam tēvam līdzīgs. Un visi tavi pārējie brāļi — arī labie! Ir jau tiesa, arī no pieauguša, spēcīga kamieļa var piedzimt jauklis, tikai ne jau katrreiz! Bet kā varēja tavs visvecākais brālis serdars Agadžans aizbraukt uz Mervu un atstāt tevi pie tāda nešķīsteņa?

Zēns, negribēdams klausīties, kā noniecina viņa brāļus, sāka runāt par kaut ko citu.

— Es jau arī savu māti neesmu redzējis, tēvoci Nobat. Un tēvu tikko atceros ... Kā sapnī.

Nobats gandrīz gribēja teikt, ka Kaigisiza māte bijusi afgāņu meitene un atsūtīta no Heratas par dāvanu serdaram Tečam, bet nodomāja, lai bērns labāk to nezina. Skaļi viņš sacīja citu:

— Mans han, tava māte bija iznesīga, skaista sieviete. Viņa nomira, kad tu nebijis vēl gadu vecs. Tēvs arī drīz aizgāja viņā saulē. Tu laikam gan nezini, ka tēvam bez pagodinošā nosaukuma — serdars bija arī savs, vecāku dots vārds?

— Brālis Geldi nesauc viņu vārdā.

— Lai tas Geldi iet ratā! Par viņu runāsim vēlāk. Mans han, tavu tēvu sauca par serdaru Teču. Bet nosaukumu — serdars — kurš katrs vis nenopelna.

— Vai tā ir?

— Protams.

— Vai mans tēvs to nopirka?

— Gods un cieņa nav rozīnes: tirgū nav pērkami. Mans han, serdara nosaukumu iegūst ar gudrību, vīrišķību un zobenu.

— Ar zobenu?

— Šo pagodinājumu nevar nopelnīt, ja negriež krūti nāvei pretī.

— Tātad tēvs bijis drošsirdīgs?

Kaigisizs atcerējās biezlūpi: «Ja tēvs bijis tik drosmīgs, kāpēc man jāpacieš apvainojumi?» Zēns pat nedzirdēja, ko atbild Nobats, bet vecītis nemaz negaidīja sevišķu uzmanību. Lai tikai cilvēks būtu blakus. Un viņš sirsnīgi noteica:

— Tu, mans han, daudz ko vēl nezini.

— Kas tas ir gods, un kas ir atriebība? — zēns pēkšņi vaicāja.

Vecis atbildēja ar parunu:

— Turkmēņi saka: lai brūk mana ticība, lai tikai nezūd gods.

— Tad es... — Kaigisizs iesāka un aprāvās. Viņš kautrējās teikt: «Sadauzīšu purnu biezlūpim.»

— Ko tu gribēji sacīt? — vecītis apjautājās.

— Neko, tēvocīt Nobat.

— Tad paklausies... — Vecis stenēdams iekārtojās ērtāk. — Mana dzīvīte šai pasaulē iet uz beigām, necik ilgi vairs maizīti sālī nemērcēšu. Ir tāds sakāmais, ko bez manis cits tev nepateiks. Aizejot viņā saulē, savu pienākumu izpildīšu ...

— Kur ir tā viņsaule?

Vecis skumīgi iesmējās, pabadīja ar nūju zemi.

— Te viņa ir.

Zēns domāja, ka vecis runā par aizdambējumu.

— Vai tu gribi kļūt par melderi?

Vecītis pasmējās jautrāk.

— Viņpasaule, kamielēn, ir kaps. Ar vienu kāju esmu jau kapa malā.

— Kaps — vai tas, kas ir kapsētā?

— Tas pats ...

— Kas tad tur tik labs? Tur ļoti kluss.

— Neviens uz turieni neaiziet, pats vēlēdamies.

— Kas tad tevi tur sūta?

— Nāve.

— Nāve?

— Nāve, kamielēn. Mūsu pēdējais ceļabiedrs.

— Ja tā ved uz kapsētu, neparko labprātīgi tai līdzi neiešu, — Kaigisizs domīgi noteica.

— Es jau arī labprāt neiešu.

— Pareizi, tēvocīt Nobat! Dzīvo vienmēr šajā pasaulē!

— Malacis! Prātīgi sacīts!

— Tēvocīt Nobat, tu teici par kādu tur pienākumu ... ko gribot izpildīt. Kas tas ir?

— Man tev jāpastāsta par serdaru Teču. Tavs tēvs bija neparasts cilvēks.

— Neparasts ... kāds tas ir?

— Kad viņš bija jaunekļa gados, mūsu auls klejoja Mervas apkaimē. Tavam tēvam tur šķita garlaicīgi, un viņš viens pats aizklīda uz Serahsu.

— Kāpēc?

— Kas to lai zina ... Domāju, ka viņā mājoja kādi nerimtīgi dvēseles spēki. Serahsā viņš savāca nuke-rus — karakalpus. Zirgs neprasa maksu par savu nas-kumu ... Reiz tavs tēvs jāja garām Menebaba mauzolejam. Senos laikos ikviens zināja, ka šeit bijusi pilsēta, bet tajā gadā, kad tavam tēvam iepatikās mūsu ieleja, te neviens nedzīvoja.

— Kā tad tā?

— Līdz tam laikam, kad pie mums no ziemeļiem atnāca krievu cara zaldāti, mūsu novadā bija nemierīga, briesmu pilna dzīve. Ja gribēja dzīvot Kopetdaga tuvumā, vajadzēja pakļauties Persijas šaham. Turkmēņi labāk bija ar mieru zaudēt savas galvas nekā liekties svešzemnieku priekšā.

— Vai to kurdu priekšā, kas ar voiloka cepurēm staigā?

— Nu jā. Un arī persiešu razbainieku priekšā. Šie laupītāji bieži vien uzbruka mūsu auliem, aizveda verdzībā, izputināja turkmēņus.

— Kāpēc?

— Tu, manu han, vēl daudz ko nezini. Varenajiem dzīve ir kā kovurga tādiem, kam asi zobi.

Zēns atkal atcerējās biezlūpi, kļuva domīgs. Apvaicājās:

— Kam tagad ir kovurga?

— Tam, kas to grauzdē.

— Kāpēc tad dzirnavnieka dēls, biezlūpis, ēd to viens pats un vēl mūs kaitina?

«Ja tavam tēvam būtu dzirnavas, tu ēstu halvu,» No-bats nodomāja, bet, nevēlēdamies sarūgtināt bāreni, sacīja:

— Kamielēn, dzīve ir kā karote, ko laiž apkārt, ēdot no vienas bļodas. Šodien kovurgu ar rozīnēm ēd dzirnavnieka dēls, rīt ēdīsi tu plovu ar cāļa gaļu ...

Zēns pat norija slienas, dzirdot šādu pareģojumu, bet večuks turpināja savu stāstu.

— Serdars Tečs, ieraudzījis, ka mūsu ielejā zeme ir lekna un ūdens gana, nolēma te apmesties. Atceries, puisīt: tas, kas atkal sāka apdzīvot mūsu ieleju, bija tavs tēvs. Bet tagad es tev pastāstīšu, kā viņš izpelnījās serdara goda nosaukumu. Tiesa, es jau arī pats lāgā nezinu, kā tur tā putra sāka vārīties. Vai nu tas sākās no Irānas, vai no Afganistānas... Vai nu kaut kur bija miris tēvs un viņa dēli sāka strīdēties, nevarēdami sadalīt varu, vai arī Heratā bija sācies karš . ..

— Kur atrodas Herata?

— Afganistānā.

— Vai tas ir tālāk par Čači aulu?

— Tālāk gan, manu han, tālāk.

— Kur īsti?

— Tedženas upes augšgalā.

— Nekad neesmu dzirdējis par tādu upīti!

Tālumā ieskanējās bērna balss:

— Kaigisiz! ... A-ū!

Zēns pielēca kājās, jau gribēja skriet prom, bet apdomājās un vaicāja:

— Tēvocīt Nobatf vai tu vēl te pasēdēsi? Neiesi prom?

— Skrej vien, kamielēn, skrien! Es pagaidīšu... Kaigisizs pazuda aiz uzkalniņa un pēc brītiņa aizelsies atgriezās pie večuka ...

VECIS UN KAMIELĒNS

— Tātad Heratā bija sācies karš?

Snaudošais večuks uzņēma šos vārdus kā jaunu ziņu.

— Nevar būt! — viņš brīnījās. — Kas tev to teica?

— Tu pats sacīji!

— Ak, vecums, vecums, — Nobats iestenējās. — Nūjā, pats stāstīju... Heratas hans toreiz netika galā ar naidniekiem un aicināja palīgā serdaru Teču. Serdars devās uz Heratu ar simts vai pat tūkstoš nuke-riem ... karakalpiem.

— Ar tūkstoš jātniekiem?

— Neviens jau īsti nezina, cik daudz to bijis. Serdars Tečs nekad tieši nepateica. Sacīja: «Cik vajadzēja, tik arī bija.»

— Tātad tēvs karoja?

— Tas par maz teikts — karoja! Trijās dienās viņš sasita Heratas hana naidniekus. Pēc tam veselu nedēļu Heratā dzīroja. Tikai iznāca tā, kā teicis Mahtumkuli: «Kas no rīta priecājas, tam pēcpusdienā smiekli nenāk.» Hanam izlaupīja valsts kasi. Zagļi izrādījās veikli, neviens viņus nevarēja sameklēt, un galvenais padomdevējs sacīja hanam: «Mēs esam bezspēcīgi!» Hans iekaisa dusmās: «Vai tad tu gribi teikt, kase aplaupīta ar allaha ziņu?» — «Nu varbūt tur pavisam kas cits,» galvenais padomdevējs vairās, bet pats trīc vien, saka, «vai gan kāds uzticams pavalstnieks uzdrošināsies izstiept roku pēc mūsu valdnieka kases?» — «Ko tu gribi teikt?» — «Kasē ielīdušas svešas rokas,» galvenais padomdevējs čukst. «Kādas rokas?» — «Mēle nekustas, lai teiktu!» — «Pavēlu!» — «Jūs, jādomā, zināt, ka serdars Tečs pirms trim dienām nosūtīja uz dzimteni jātnieku nodaļu. Stāsta, ka vairāki zirgi bijuši apkrauti ar nastām...» — «Kāpēc neteici tūliņ?» — «Neuzdrošinājāmies apbēdināt mūsu valdnieku. Esmu ar mieru zvērēt, ka par kasi bijusi serdara Teča pavēle.» Hans sagrāba sarkano bārdu saujā un iegrima domās.

— Iznāk, ka mans tēvs bijis zaglis? — Kaigisizs nobālēja.

— Pacieties, kamielēn, klausies tālāk. «Varbūt tu maldies?» vaicāja hans. «Zvēru pie korāna, tikai ser-dars Tečs!» padomdevējs atkārtoja. «Ne velti viņš tā steidzās uz dzimteni.» Ko lai nu dara hans? Viņš pasauca serdaru Teču, bet tieši uzprasīt: «Vai tu nozagi?» — neuzdrošinājās.

— Kāpēc? — Kaigisizs stūrgalvīgi gribēja zināt patiesību.

— Baidījās no tava tēva. Serdars Tečs sadusmosies, sakapās heratiešu karapulkus, paņems, kas atlicis kasē, un cauri! Tāpēc hans sāka aplinku sarunu. «Visu cienījamais serdar Teč,» saka, «jums, jācer, nav noslēpums, karš krietni iztukšojis mūsu kasi?» — «Kā gan citādi!» serdars Tečs atbildēja. Bet hans runā tālāk: «Jūsu drosme,» saka, «jūsu nepieredzētā vīrišķība palīdzēja mums sakaut naidnieku. Mēs jūs atcerēsimies un būsim jums pateicīgi visu mūžu. Varbūt jums šajā slavenajā kaujā izdevās iegūt lielas bagātības?» — «Ko jūs ar to gribat teikt?» serdars Tečs vaicāja. Hans trīc, tomēr prasa: «Varbūt,» saka, «jūsu guvums izrādījies lielāks, nekā pats esat gribējis, un jums labpatiktos noguldīt kaut ko atpakaļ mūsu kasē?» Tad serdars Tečs visu saprata: «Jūs turat mani par zagli?» Hans māja ar abām rokām: «Lai allahs ir žēlīgs!» Bet serdars Tečs sāka kliegt: «Nu beidzot sapratu gudro parunu: «Censties neticīgā labā nozīmē aptraipīt savu zobenu!» Tveriet aiz apkakles savu mantzini, savus ierēdņus, lai atraisa mēles, bet neiedrošinieties apvainot zādzībā cilvēku, kas jūsu dēļ lējis asinis!» Hans kliedz: «Es jūs nevainoju!» Nu tad serdars teica savu pēdējo vārdu: «Es varu noslaucīt no zemes virsas visu jūsu valsti! Bet es neesmu ne ļaundaris, ne laupītājs! Es gribēju palīdzēt tautai uzvarēt karā iebrucējus. Tagad saņemiet, ko esat pelnījuši!» Uzlēca zirgā, iesaucās: «Kur tu esi, mana dzimtene?» — un aizauļoja.

Vecais Nobats bija tā iekaisis stāstot, ka pats vairs nespēja atšķirt patiesību no izdomas.

— Ek tēvs nedarīja pareizi, — zēns klusi noteica.

— Ko tu būtu darījis viņa vietā?

— Paņemtu visu kasi.

— Tas nebūtu godīgi, manu han.

— Vai apmelot ir godīgi?

— Serdars Tečs bija gudrs karavadonis, tālredzīgs.

Viņš zināja, ka taisnība uzvar, vajag tikai pacietību.

— Man būtu pietrūcis pacietības, — zēns nopietni atzinās.

— Tas ir slikti. Heratas hans, sapratis, ka velti apvainojis serdaru Teču, pats uzsāka izmeklēšanu, izrādījās, ka zādzību izdarījis mantzinis un galvenais padomnieks.

— Nelieši!

— Heratas hans abus pakāra.

— Pareizi darīja!

— Pēc tam... — vecais Nobats iesāka un kļuva domīgs.

Viņš neskaidri atcerējās, ko bija dzirdējis no citiem: kā hans uzsēdinājis uz kamieļiem galvenā padomnieka un mantziņa meitas, nosūtījis par dāvanu serdaram Te-čam un lūdzis piedošanu. Viņš neskaidri atcerējās, kā slaidā Banigula ieradās aulā, kā kļuva par serdara Teča sievu.

Kaigisizs, nevarēdams sagaidīt, kad večuks turpinās stāstu, vaicāja:

— Un kas notika pēc tam?

— Heratas hans apkrāva kamieļus ar dārgu dāvanu nastām, nosūtīja tavam tēvam. Līdz ar dāvanām sūtīja savu palīgu, lai tas hana vārdā lūgtu serdaram piedošanu.

Kaigisizs pēkšņi sajuta izsalkumu, tāpēc negribīgi jautāja:

— Kur palika šīs dāvanas?

— Nesteidzies, kamielēn, nonāksim arī pie tam.

— Vai tēvs vēlreiz jāja uz Heratu?

— Tēvs, tēvs... — Nobats nopūtās un noglaudīja zēna cietos matus, — sen viņš atstājis šo pasauli...

Kaigisizs nokāra galvu, ar nolauztu zariņu pabikstījis zemi, nočukstēja:

— Man liekas, ka es arī atceros: tēvu nolika uz tādām kā garām trepēm un aiznesa. Bet māti neatceros.

— Tava māmuļa bija skaistule, tēvs viņu ļoti mīlēja, — večuks ielūkojās Kaigisiza sejā.

Zēnam bija brūnas acis, tādas pašas kā mātei. Ser-dars Tečs un Kaigisiza vecākie brāļi — visi bija zilacaini. Nobats nopūtās:

— Jā, kamielēn, lai kā sāpētu sirds, tomēr nav mūsu spēkos ko grozīt. Dzīve — kā sapelējis rieksts. Kod un kod, bet, kad beidzot dabū pušu, — bēdas vien ir.

Lai gan večuks sacīja drūmus vārdus un viss viņa stāsts nebija nekāds jautrais, zēns tomēr jutās neparasti laimīgs. Līdz šim neviens nebija ar viņu tā runājis. Neviens nebija glaudījis galvu. Nobats patlaban Kaigisi-zam šķita tuvāks nekā visi seši vecākie brāļi. Pēc tēva nāves viņi bija izklīduši pa visu Aizkaspijas novadu.

Tagad projām no aula veda daudz ceļu. Pavisam nesen krievu zaldāti un persiešu strādnieki bija uzcēluši dzelzceļu no Krasnovodskas līdz duļķainās un mežonīgās Amudarjas krastiem. Sākumā turkmēņi baidījās no lokomotīvēm un garajiem vagonu sastāviem, vilcienu sauca par šaitanarbu — velna ratiem. Gar dzelzceļu sazēla turkmēņu ciemati, pilsētās tika celtas nelielas kokvilnas attīrīšanas fabrikas, eļļas spiestuves, ķieģeļcepļi un ādas apstrādes fabrikas, varēja dabūt darbu arī uz dzelzceļa. Ja bija kaut cik kapitāla, — varēja iekārtot nelielu darbnīcu, likt pie darba prasmīgas paklāju audējas, varēja sākt arī tirgoties: pircēji atradīsies, Aizkaspijā saradies vairāk ļaužu. Serdara Teča dēli aizklīda prom no dzimtās puses. Aulā palika tikai Geldi, bet viņš bija opija smēķmanis, un Nobats viņam nepiedeva šo grēku.

— Kur patiesība, kur taisnība? — gaudās večuks. — Vai tas nebija serdars Tečs, kas atveda mūsu aula iedzīvotājus Mene ielejā? Vai viņa ģimenei bija jācieš trūkums, kamēr viņš bija dzīvs? Vai šis dambis nepalīdzēja serdaram pasargāt visus saviešus no nabadzības? Es tev saku, šajā pasaulē viss beidzas ar iznīcību. Tukšs rieksts! ... Nav pagājis vēl ne desmit gadu pēc serdara Teča nāves, bet visa viņa bagātība jau aizlaista vējā. Arī dzirnavas pārgājušas svešās rokās. Ja paraugās uz tevi, uz tavam skrandām, kas gan teiks, ka tu esi serdara Teča dēls!

Aizkustinātais večuks apkampa Kaigisizu un, viņu mierinādams, pats sāka raudāt.

— Neraudi, kamielēn, neraudi! Šodien tu esi pamests un nekam nevajadzīgs bārenis, bet drīz vien kļūsi par dūšīgu puisi ar tādām ūsām, ko ar cirvi nevarēs pārcirst. Šodien pravietis tev sit ar koku, bet rīt pats dievs sniegs roku. Tu neesi no tiem, kas velti iet bojā!

Sajūtot vecā vīra glāstošo roku, puisēnam iešāvās prātā neparasta doma. Stāsta, ka pravietis nekad neparādoties cilvēkiem savā īstajā izskatā. Stāsta, ka Hidirs pieņemot cilvēka izskatu, un tas, kas ieraugot viņu, kļūstot laimīgs uz visu mūžu. Bet ja nu vecais Nobats ir pravietis, kas nolaidies zemes virsū? Viņu varot pazīt no lieka kauliņa rādītāja pirkstā. Kaigisizs lēnītēm noglaudīja vecīša roku. Kauliņu nevarēja sataustīt.

Nobats turpināja murmināt:

— Lai nolādēts šis nelietis Geldi! Viņš apkaunojis sava tēva vārdu! Sarij ies opija dūmus un skandina: «Es esmu serdara Teča dēls ...» Ko lai tur saka! Viņa vietā labāk būtu piedzimusi piestas stampiņa! Ne kauna, ne goda — pats kļuvis par opiju! Ja man būtu teikšana, es viņu ieraktu ar galvu zemē, citiem par biedinājumu. Viņš kopā ar dūmiem izpūtis gaisā ne vien savu mantojuma daļu, bet arī tavu. Ja tā nebūtu, vai tu sēdētu te gluži kā nesen izšķīlies ērglēns?

Šos rūgtos vārdus izdzirdis, Kaigisizs nesāka tūdaļ raudāt, droši vien tāpēc, ka sen jau bija pieradis pie izsalkuma un savām skrandām un nevarēja nemaz iedomāties citādu dzīvi. Viņam nebija arī naida pret savu brāli — opija smēķētāju. Ja patlaban tuvumā butu parādījies biezlūpis — tam gan klātos slikti. Šodien viņš iesita ar dūri, bet vēl nesen, šakālis tāds, visiem dzirdot, kaitināja: «Ko tu uzplijies man un strīdies? Kada starpība starp tevi, vergu, kam māte verdzene, un noplūktu vārnu? Ej, gani savas govis!» Pat pavisam niecīga rēta bērna sirdī ilgi negrib dzīt. Un tagad Kaigisizs drūmi raudzījās apkārt, gandrīz nemaz neklausīdamies, ko vecītis runā, bet tas savā pļāpībā jau bija nonācis līdz serdara Teča piektajai sievai.

— ... Pirmo sauca par Durdi, viņa bija no topāzu cilts. Viņa dzemdēja meitu. Otru sievu sauca par Halu. Serdars Agadžans ir viņas dēls. Trešo sauca par Dže-maluf viņa bija no saliku cilts. Dzemdēja Jalkabu. Ceturtā — Banigula, Heratas galvenā padomnieka meita. Geldi un tu, Kaigisiz, esat viņas dēli. Piektā — Bainura, Heratas mantziņa meita. Kurbans ir no viņas ...

Kaigisizs pārtrauca šo radu rakstu uzskaiti:

— Tēvocīt Nobat, pēc četrām dienām es braucu, vai zini, uz kurieni? Uz Tedženu.

— Kā tu teici, uz kādu aulu?

— Nevis uz aulu, bet uz pilsētu. Uz skolu!

— Uzskola? — vecītis nesaprata nedzirdēto vārdu. — Kas tā ir? Bode, kur pārdod bietes?

— Nē, tēvocīt Nobat, skolu neēd. Braukšu uz mek-tebi. Bet tur to sauc par skolu.

— Krievinieku skola?

— Stāsta, esot krievu.

— Kas tevi tur sūta?

— Es pats nezinu. Geldi sacīja: «Tevi uzņems skolā.»

— Viņš tevi ar varītēm spiež mācīties krievu skolā?

— Agrāk es baidījos braukt, pat raudāju. Tagad esmu izlēmis ...

Večuks skumīgi grozīja galvu.

— Kas tik tai pasaulē nenotiek! Kas bija serdars Tečs? Kas ir uzskola? Un redzi, serdara mīļākajam dēlam jāpaliek par krievinieku!

— Nē, krievs es nebūšu! — Kaigisizs sadusmojās.

— Kas tad tu būsi?

— Skola esot it kā krievu un turkmēņu.

— Visus, kas rodas no divu tautu sajaukuma, sauc par metisiem. Bet to skolu es pat nezinu, kā nosaukt!

— Stāsta, ja šo skolu nobeidzot, tiekot par tulku.

— Par tulku? Izskaidrotāju? Nevaru teikt, ka tas man nepatiktu. Ja tu aizbrauc uz pilsētu, bet neproti valodu, tad daudz vis neatšķiries no lopiņa. Nevarētu teikt, ka tas man nepatiktu ...

Šķita, ka zēnu iepriecēja vecā Nobata vārdi. Viņš mundri ņēmās paskaidrot:

— Redzēsi, es vairs nekrāmēšos ar govju mēsliem. Bez tam esmu dzirdējis, ka skolā labi ēdinot un sko-

lēnus apģērbjot pilnīgi jaunā apģērbā. Un tur skolā mācoties tikai turkmēņu bērni.

Vecītim tas patika.

— Es redzu, kamielēn, tu esi visu apdomājis. Un tev taisnība. Kā tēvs tev teikšu: brauc! Ja paliksi šeit, — nebūs mierīgs prāts par tevi. Ja bērnam jāņem piemērs no tāda izdzimteņa kā Geldi, tad mēle negrib klausīt, lai pateiktu, kas var gadīties! Bet skolā tu kļūsi par cilvēku. Nemācīts cilvēks ir akls. Aulā mēs visi esam akli. Kad mulla ir kaut kur projām, bet jaizlasa kāda vēstule, tad sēžamies zirgā un jājam uz Dušaku vai Tedženu.

Vecais brīdi klusēja, pēc tam saņēma zēna roku un sacīja:

— Es baidos ...

— Tu domā, ka esmu vēl mazs un mani sitīs?

— Kas tiek iekšā sālī, kļūst sālīts. Tiksi tajā skolā — kļūsi krievinieks.

— Vai tas ... nozīmē, ka nevajag braukt?

— Brauc! Tikai paturi prātā, ka esi turkmēnis. Draudzējies ar krieviem, ar persiešiem, ar ko vien gribi. Labi cilvēki ir visur. Tikai nenoliedz savu tautu, viņas piemiņu sargi vairāk kā savas acis.

Kaigisizs apjucis mirkšķināja plakstus, nesaprazdams, kāpēc vecītis tik uztraucies un ko viņam lai atbild. Tā viņi vēl ilgi sēdēja, viens uz otru neskatīdamies, kamēr beidzot Nobats atkal sāka runāt:

— Raugies, kamielēn, saule jau ar zodu zemi biksta. Saka, šaubas esot drosmes naidnieks, slazdi gājēja ceļā. Man vēl daudz kas būtu sakāms, bet atliksim to līdz tam laikam, kad tu atgriezīsies. Pagaidām — uz redzēšanos! Dzīvo vesels un esi stiprs!

Un vecītis apkampa zēnu.

ELBISINE ... ELBASANI... ELBOTURI...

Tajā aulā, kur pagāja mana bērnība, arī nebija skolas. Nebija arī lasītpratēju. Man laimējās. Tēvs sacīja: — Visus izskolot nespēšu. Bet vienam ģimenē jābūt mācītam.

Es biju kalsens, ne visai spēcīgs, tāpēc izvēle krita uz mani.

— No tevis tik un tā maz labuma, — tēvs teica, — pat lāpstu lāgā nevari pacelt. Iesi skolā — vismaz būs kāds labums.

Tēvs aizveda mani uz kaimiņu aulu, kur bija skola, un novietoja pie sava paziņas. Mēs mācījāmies māla kleķa būdā. Pavarda dūmi gandrīz nemaz neplūda ārā pa caurumu griestos, tie tā koda acīs, ka mēs nepārtraukti slaucījām asaras.

Nebija ne grāmatu, ne zīmuļu, ne papīra ... Sēdējām uz klona un ar koka irbulīšiem vilkām burtus uz no-vaskotas tāfeles. Brīžiem mēs kritām ceļos, klanījāmies un korī atkārtojām nesaprotamus vārdus:

— ... Elbisine ... Elbasani.. . Elboturi... Eiui!

Skolotājs mulla cienīgi sēdēja istabas vidū uz bieza

matrača, pa rokai viņam stāvēja kārklu vicas. Mēs raudzījāmies uz tām ar bailēm un naidu: vajadzēja tikai kādam izstiept notirpušās kājas, kad mulla tūdaļ sāpīgi uzcirta.

— Slaists, sliņķis! — mulla kliedza ar pelēkām putām uz lūpām. — Kamielis var savākt zem sevis četras kājas, bet tu nevari savas divas?

Vecāki, nodevuši savu dēlu mācīties, parasti teica mullam: «Gaļa tava, kauli mani.» To vajadzēja saprast, ka sist var, cik uziet, tikai nevajag sakropļot. Un bērnus sita — vainīgs vai nevainīgs. Zināšanas iegūt nebija viegli.

Un vai to, ko mums mācīja, varēja saukt par zināšanām? Kāda zinātne varēja būt mūsu Tedženas apriņķī gadsimta sākumā? Kādreiz Vidusāzijā izveidojās musulmaņu skolas, lai īstenticīgie prastu lasīt svešā arābu valodā uzrakstīto korānu. Visas dzīves zinības, kuru nebija korānā, tika atmestas nost kā netīras drazas. Reliģisko, juridisko un morālo likumu krājumu, kas pamatojās uz korānu, sauca par šariatu. Tikai to izglītotiem ļaudīm pamatīgi mācīja un izskaidroja. Korāns — visu zinātņu zinātne! Šariats — visu likumu likums! Visas pasaules zinības sen izzinātas, jāturas vienīgi pie vecā. Par Muhameda gudrību nedrīkst šaubīties, lai neviens neuzdrošinās to kritizēt.

Tā radās fanātisms un neiecietība — važas jebkurai virzībai uz priekšu.

Pamatskolā jeb mektebē, kur mani nodeva, kaut kā iemācīja lasīt un rakstīt arābu valodā, mācīja, kā pareizi skaitīt lūgsnas, apmazgāties.

Trīs četrus gadus pamācījies mektebē, zēns prata lasīt, bet lasīto nesaprata, rakstīja, neizprotot burtu jēgu. Iegūtās zināšanas dzīvē nebija izmantojamas.

Aizkaspijas novadā mūsu gadsimta sākumā, pēc statistiķu ziņām, uz tūkstoš iedzīvotājiem bija septiņi lasīt-pratēji, bet šis samērā augstais procents tika sasniegts ar lielu piespiešanos.

Krievu-turkmēņu skolas, protams, deva vairāk zināšanu. Bet cik maz bija šādu skolu tālajā cariskajā kolonijā! Domāju, ka to nebija vairāk, nekā vajadzēja, lai sagatavotu un izaudzinātu no vietējiem iedzīvotajiem saujiņu koloniālai iekārtai padevīgu, uzticamu ierēdņu.

Tagad grūti zināt, kad īsti tajos senajos laikos Tedže-nas nomalē pie upes nodibinājās krievu-turkmēņu skola.

Atceros savu bērnību: skolas ēka mirdzēja balta ka liela kokvilnas stirpa. Pagalms bija tīri izmēzts. Rotaļu laukumiņi iežogoti ar svaigi krāsotiem koka stabiņiem. No vārtiem līdz lievenim stiepās jaunu, nesen stādītu kociņu aleja. Kociņi vēl nebija ieaugušies, un melnie, kailie zari kā tīkls iezīmējās pret debess zilumu.

Tajā rudenī, kad še no Mene aula ieradās Kaigisizs, droši vien turangu biezokņi tāpat stiepās gar krastmalām. Un cietās, dzeltenās turangu lapas, kas vēl nebija nokritušas, atvizēja ūdenī un sausi čabēja vējā.

Ja apstājās tukšajā pagalmā, tad jau pa gabalu varēja dzirdēt, kā klasē norit stundas. Skolotājs, pec tautības azerbaidžānis, ar biezām, melnām ūsām. Viņš bija atbraucis no Kaspijas jūras viņa krasta, tāpēc ka turkmēņu pilsētiņā nebija mācītu cilvēku. Viņš runāja ātri, kropļodams turkmēņu un krievu vārdus,_ un zēni nobijušies, nekā daudz nesaprazdami, klausījās.

Solā pie sienas es redzu Kaigisizu Atabajevu — viņš vairs neizskatās pēc ganuzēna: tīri nomazgājies, tāpat kā visi tērpies formas apģērbā, apjozies ar melnu jostu,

no bailēm pat kļuvis glītāks, sēž taisni izstiepies un klausās kā visi, un nekā nesaprot.

Skolotājs pamāja viņam, rādīja uz šīfera tāfeli — tā karājās starp tiem logiem, kas uz pagalma pusi.

— Dēliņ, nāc šurp!

Atabajevs virzījās uz durvju pusi: viņš sapratis tikai vārdu «dēliņ» un pārliecināts, ka skolotājs viņu sūta ārā. Kāpēc? Viņš nezina.

Visa klase smaida, kad skolotājs, mādams ar pirkstu, sauc viņu pie sevis.

— Dēliņ, nāc šurp! Šurp ...

Tagad viņš pie tāfeles, rokā krīts. Bet vai pratīs uzrakstīt burtu «a»? Skolotājs izrauj no zēna rokas krīta gabaliņu, un Kaigisizs, ar vienu aci lūrēdams uz lielo, skaisto burtu, ko skolotājs uzzīmējis, ar pūlēm cenšas to atdarināt.

Skolotājs skaļi smejas. Visa klase piebalso. Tagad var smieties, ja pats skolotāja kungs, sānus saķēris, skaļi smej.

— Tas, dēliņ, nav burts! Drīzāk pavarda knaibles! Ha-ha-ha!

— Knaibles? — pēdējā solā kāds sajūsmināts spiedz.

— Grib ogles izrušināt.

— Ei, pavandi guni ugunskurā! ...

Bet aiz logiem — saulains pagalms, plašums. Aiz vārtiem turangu brikšņos pa oļiem šalc upe. Tur dzied putni... Ganuzēns nesaprot jautro azerbaidžāni — par ko viņi visi tā smejas? Ko viņš tiem ļauna nodarījis? Zēns sadrūmis lūkojas apkārt un šņāc, nezinādams, kur likt rokas, sabāž tās kabatās. Nu, labi — smej ieties, smej ieties!

Skolotājam kļūst žēl šī lauķa.

— Visi, kad maziņš, neprata rakstīt! — viņš kropļo turkmēņu valodu. — Arī es, kad maziņš, — neprata. Un tu ari vēl neprata ... Uzzīmēja knaibles — tas nav tik traki! Cits uzzīmēja mednieka loku ar bultu. Ha-ha-ha! ... Nav briesmīgi! Zīmē vēlreiz ...

Kaigisizs veras apkārt — kur tas nolāpītais krita gabaliņš palicis? Meklē pa grīdu, tāfeles maliņu, uz palodzes, pat skatās griestos, kur pielipušas miegainas

mušas. Krīta gabaliņa nav. Skolotājs jocīgi parausta plecus:

— Vai tu viņu noēdi?

Zēns nosarkst līdz ausu galiem. Viņš grib uzsaukt pāridarītājam: «Kaut no bada čokurā sarautos, pirkstu sveša mantai nepieduršu!» Viņš tomēr neuzdrošinās strīdēties.

Acīgs puisis ar viltīgu sejas izteiksmi no pirmās rindas sauc:

— Pārbaudiet viņa kabatas, skolotāja kungs! Pārbaudiet kabatas!

Azerbaidžānis, gluži kā triku meistars tirgū, lēnām velk ārā no puišeļa kabatas krīta gabaliņu, ilgi tur to uz delnas un jautājoši raugās uz klasi. Tā viņš uzjautrinās, tā viņam nav garlaicīgi dzīvot šajā allaha aizmirstajā Tedženā. Un bērni draiskodamies sajūsmā spiedz un smejas.

— Atabajevam izsalkušas kabatas!

— Piesargiet zīmuļus un papīru!

— Skolotāja kungs, skolotāja kungs ...

Kaigisizs piespiež dūres pie krūtīm un pēkšņi pa galvu pa kaklu metas uz durvīm.

— Kur skriesi! Stāvi, dēliņ!

Zēns nekā nedzird. Viņš joņo, cik jaudas, pa skolas pagalmu un šauro taciņu — uz krastmalu. Un caur tu-rangas krūmiem — tālāk, tikai tālāk. Kaut ātrāk prom, kur acis rāda ... Ja kāds jautātu * kur viņš skrien, tad atbildētu: «Māj up!»

Beidzot Kaigisizs aizelsies apstājas, lūkojas atpakaļ. Viņš aizskrējis tik tālu, ka tikko var saredzēt skolas jumta pelēko skārdu. Nu jāpadomā, ko darīt. Ja tā skries, ceļa nezinādams, droši vien nokļūs nevis dzimtajā aulā, bet Serahsā. Bet kā lai zina, kur ir ceļš mājup? Ja arī tiktu uz pareizā ceļa, kabatā — nav pat gabaliņa maizes. Kad viņu veda uz Tedženu, tad kamielim nācās soļot vairāk nekā diennakti. Iet kājām? Vilki notiesās vakariņās. Bet varbūt vilki nemaz tik briesmīgi nav? ... Jāiet mājās. Tikai mazliet jāatpūšas.

Kaigisizs apstājies tur, kur lejup ved taciņa līdz pašam ūdenim. Smiltīs guļ apgāzta izkaltusi laiva. Zēns noskrien lejā un apsēžas uz tās. Pēc skrējiena ausīs

dūc, visapkārt — nevienas dzīvas dvēseles. Pat vējš nečabina turangas lapas. Svilina saule.

Kaigisizam nekad nav bijis tik grūti. Kaut arī nabadzība un sērdienība jau aiz muguras, tomēr pašam lemt par savu likteni vēl nebija iznācis. Smagas pārdomas nomāca sirdi. Viss nepierasts; pilsētas smaržas, arbu riteņu čīkstoņa uz ceļa, tīrība un kārtība skolā. Visu laiku prātā stāv auls, tas neatvairāmi velk pie sevis. Un visbiežāk atmiņā pavīd bērnu spēļu biedri. Pat dzirnavnieka dēls, vīzdegunīgais biezlūpis, šķiet tagad tuvs un labsirdīgs.

Ko darīt? Tēvocis Nobats, protams, pareizi sacīja: «Suns skriedams nekļūst par dzinēju, — vergs mācīdamies netiks par tiesnesi.» Tēvs, kaut arī bija ser-dars, neprata rakstīt un paraksta vietā uzspieda savu vārdu ar zīmogu. Vai bija viņa dzimtā vai visā aulā kāds mācīts cilvēks? Turklāt vēl tāds, kas būtu mācījies krievu-turkmēņu skolā? Kāds tulks var iznākt no jaunekļa, kas burtu vietā zīmē knaibles? Skolotājam taisnība, skolotājam ir iemesls dusmoties. Šodien tikai parūca, bet rīt sacīs: «Vācies! . .. No tevis nekāds tulks neiznāks!» Kā tad biezlūpis zobosies! Vecais Nobats saka: «Maldīties nav nekas ļauns, ja atrod ceļu atpakaļ ...» Jā, pats labākais meklēt ceļu atpakaļ...

Kaigisizs paceļ galvu, lūkojas ūdenī. Tas ir caurspīdīgs, gandrīz nekustīgs, un tajā atspulgojas gludā, vieglu sārtumu klātā, melnīgsnējā seja, dedzīgās brūnās acis, īsi apgrieztie melnie mati... Nē, viņš nav vairs līdzīgs ganuzēnam, kas sēž uz celma pie aizdambējuma! Bet pagājis īss laika sprīdis — tikai divas nedēļas! Ko darīt? Ja pametīs skolu, novilks šo apģērbu, brālim droši vien uzliks vēl sodu. Atkal būs jāģērbj skrandas, jāskrien pakaļ govīm, jāklausās saimnieka bārienos...

Kur lai tu ej, mans novadniek, Kaigisiz Atabajev, savas dzīves pirmajās krustcelēs?! Un cik daudz vēl šādu sazarojumu būs tavās turpmākajās gaitās!

Zēns grib piecelties, lai meklētu ceļu uz aulu, bet redz, ka viņu meklē divi: acīgais pirmklasnieks un sīkais ar noskūto galvu. Kā no viņiem lai aizbēg? Noslēpties brikšņos? Atradīs pa pēdām. Skriet prom?

Ieraudzīs. Mazliet padomājis, Kaigisizs paceļ laivas malu un palien apakšā. Tur ir mitrs un vēss. Varde, cilādama pakakli, bola acis.

— Kaigisiz! Kaigisiz, a-ū!

Puisēns neatsaucas.

— Kur viņš varēja palikt?

— Būs devies uz viņu krastu! ...

— Apsēdīsimies un apūtīsimies.

— Ja atgriezīsimies divi vien, ko teiks skolotājs?

— Kāpēc tad bārs mūs? Vai mēs vainīgi, ka viņš aizbēga?

— Skumjas pārņēma, tāpēc aizbēga .. .

— Varbūt tu neteici, lai pārbauda kabatas? — tepat virs galvas puisis dzēlīgi vaicā, un Kaigisizs pēc balss zina, ka tas ir sīkais.

— Es taču nedomāju nekā ļauna, — acīgais atbild.

— Ja jau tik žēlīgs esi, tad varēji klusītiņām krītu viņam no kabatas izvilkt vai parādīt, kā raksta to burtu.

— Tu domā, ka esmu viņa ienaidnieks?

— Var jau būt, ka ienaidnieks neesi, bet.. .

— Taisnību sakot, man sāp sirds viņa dēļ. Zēl...

— No sirds žēl, bet ar vārdiem dzel.

— Vai gribi, lai apzvēru?

— Arī es Atabajeva vietā būtu aizbēdzis, nebutu pacietis tādu kaunu!

Kaigisizs nekustēdamies klausās. Pirms brīža viņš pat iedomāties nevarēja, ka bērni tā jūt viņam līdzi. «Vai re — puikas tā nekas, gluži kā mūsējie aula,» viņš nodomā un pēkšņi skaļi nošķaudās ...

Tad visi trīs iet pa pilsētiņu, jo Atabajevs nevar izrauties no viņu apkampieniem, viens jau nevar tikt galā ar diviem — pacīnījušies salīga mieru uz ilgiem laikiem.

TIRGUS JOKDARA GUDRĪBA

Pilsēta! Pilsēta Tedžena! Kādu atceros tevi no tiem senajiem gadiem ... Tirgus ... Visas ieliņas satek tirgū. Cik daudz te veikalu un veikaliņu — preces tajos sagāztas vai līdz pašiem griestiem. Zīda drāna halātiem —

gan zaļa, gan aveņu krāsā, gan zila. Sieviešu tērpiem audumi viegli kā zirnekļa tīkls — tur viļņojas violeti, sārti un balti apļi. Vara tējkannas un krūzes īsiem kakliem atmirdz saulē kā sarkans zelts... Zīdainā spīdumā laistās melnās un pelēkās karakulādi-ņas — tajās pūš pret spalvu, tās melnīgsnējām rokām staipa, ar plaukstu glāsta... Glazēti māla trauki — gaiši dzelteni kā sviests. Samtaini paklāji melnos un sarkanos toņos... Ļaužu drūzma plūst gar letēm, bet aiz tām — persieši ar sarkani krāsotiem nagiem, armēņi ar pelēkzilganiem vaigiem un zilganmelniem matiem, hivieši tumši brūnos, svītrainos halātos ar milzīgām, melnām aitādas cepurēm galvā... Arbas čīkst vienā čīkstēšanā, bļauj ēzeļi, dziedošā balsī klaigā ūdensnesēji... Klejojošie tirgotāji samet veikaliņos saiņus ar kazu vilnu un ādas maisus vīnam.

Tik pasakaini spilgta manā atmiņā palikusi Tedžena. Tāda, jādomā, tā palika prātā Atabajevam, un viņš to iemīļoja uz visiem laikiem.

Bet tajā laikā rosmīgajā Tedženā bija tikai kādi pieci seši simti iedzīvotāju. Tiesa, bija arī dažas mūra ēkas: zemstes pieņemšanas telpas, viengadīga dzelzceļnieku skola, pasta-telegrāfa kantoris un dažas vācu kolonistu mājas. Visai redzama tikko celtā Kuropatkina krievu-turkmēņu skola.

Bet varbūt bērna acis labāk redzēja nākotni? Tedžena tiešām sāka līdzināties pilsētai.

Skaidri redzu, kā šie trīs iet pa tirgu, ieskatīdamies katrā veikaliņā, katrā arbā, katrā grozā. Viss tik vilinošs un interesants! Bet kas tad tas? Pūlis skrien ... Tedženas zēni — šo to pieredzējuši. Kam viņi tik bijīgi seko pa pēdām. Kas ir tas dīvainais cilvēks sarkanā apģērbā? Krekls un bikses viņam šūti no sarkaniem lakatiem, arī ap kaklu sarkans lakats ar baltām puķēm. Bet bārda sirma. Viņš soļo aši, priecīgi, gandrīz kā dejodams, smejas un mirkšķina acis. Neliekas zinis, vai kāds viņam pievērš uzmanību, parāda cieņu viņa gadiem un sirmajiem matiem.

— Aga Karri! Aga Karri! — sauc Tedženas zeņķi.

Tomēr šis vārds vien jau norāda, ka cilvēks ir gados. Aga, tas nozīmē vecais tēvocis. Vispār tā ir

cienīga uzruna vecākām cilvēkam. Ak tā, — re, kas viņš ir: svētku vēstītājs, muzikants, kas spēlē kāzās ar diviem dilli-tuidukiem. Stāstnieks, jokdaris.

Tēvocis Karri nesteigdamies iet, ielūkojas katra veikaliņa durvīs un izskatās tik nopietns, it kā apriņķa pristavs viņam būtu uzticējis uzraudzīt visu Tedženas tirdzniecību. Viņam svinīgi seko pelēka ķēve un, it kā atdarinādama saimnieku, bāž purnu veikaliņu durvīs un vērīgi aplūko preces.

Tēvocis Karri apstājās pie bodītes, kur tirgojās persietis zaļi rozā halātā ar hennu nokrāsotiem nagiem un bārdu.

— Vai, kā lai nebrīnās par tirgoņiem! — Karri uzsit sev pa gurniem. — Mēs tikko dabūjām dzirdēt, ka Tedženā ceļ noliktavas,, veikalus un no Krasnovodskas sākuši kūpēt velna rati, bet šeit jau sabraukuši ļaudis no trejdeviņām zemēm! Un visi tirgojas! Redziet, visi tirgojas! Tiem gan ir labi deguni! Oža kā suņiem! Is-tenticīgie brauc uz Meku, tirgotāji — uz Tedženu! Tiem, kas kāro iedzīvoties, aizvien atradīsies svarīgākas darīšanas nekā allahs! Ja tirgonim teiksi: mēslu kaudzi vai saksaula krūmu ir izdevīgāk pielūgt nekā godināt allahu, — tirgonis klanīsies tiem līdz zemei un neuzskatīs to par grēku!

Pūlis smejas. Arī trīs topošie tulki jau aizmirsuši visu pasauli un lūr pieaugušajiem pa roku apakšu. Persietis, lai izvairītos no tirgus jokdara un mēļotā ja izsmiekla, glaimīgi saka:

' — Dārgais Karri, nāc iekšā! Sēdies aiz letes! Veikals ir tavs!

— Es varbūt arī pasēdētu pie tevis, saimniek, tikai mana ķēve netiek tavā suņu būdā iekšā. Viņai vajadzīga pils — tā ir vislabākais steliņģis!

Pēc patikas izņirgājies par tirgoni, Karri turpina savu ceļu tirgus burzmā. Te atkal viņam izdevība uzjautrināt ļaudis: gar paklāju un zīda bodītēm svinīgi soļo līkkājains lezgīns, viņš tērpies čerkeskā, degunkniebis saitītē uz deguna, galvā augsta karakulādas papaha. Tūliņ aiz viņa kā pielipuši soļo cienījami bārdaini star-šinas.

Pielicis roku virs acīm, Karri ilgi skatās uz šo svinīgo gājienu.

— Kas ir šis līkkājis, kam iela par šauru?

— Nedomāju, ka Tedženā ir cilvēki, ko jūs, cienījamais Karri, nepazīstat! — persietis pakalpīgi atsaucās. — Vai esat dzirdējis par Iskandera beku?

— Esmu dzirdējis par Iskanderu Zulkarnainu Lielo — Maķedonijas Aleksandru.

— Šis ir par to vēl lielāks. Pats galvenais tulks mūsu apriņķa kancelejā — vecākais rakstvedis Iskandera beks.

Līkkājis beks iet caur pūli, nevienu neievērodams, galvu augstu pacēlis, krūtis izriezis. Viņa bargais izskats izbiedēja pat vakarējo ganuzēnu — viņš paslēpās starp ziņotāju un zirgu un drebēdams skatījās, kas notiks tālāk.

Beks Iskanders, piegājis klāt pie jokdara, valdonīgi skatās viņam acīs.

— Ei, džigiti Kur ir džigits? — Iskandera beks sauc.

Un paveras visapkārt. Ciešajās tirgus bodīšu rindās

nav redzams neviens policists ne jāšus, ne kājām. Bet pūlis jau sanācis apkārt, grūstās, smejas.

— Kam tev vajadzīgs džigits, cienījamais bek? — jokdaris, bārdu glaudīdams, vaicā.

— Lai tevi, lopu, izmestu no pilsētas!

— Man tā kā nebūtu skaidrs, kurš no mums ir lops, cienījamais bek?

— Vecais Karri, pievaldi savu muti, — pāri rakstveža plecam saka viens no staršinām.

— Tu gan esi jocīgs! Ko tu raizējies par manu muti?

Iskandera beks attapies, pārskaities par tirgus klaidoņa bezkaunību, smalkā balstiņā kliedz:

— Lops! Tu! Tavs tēvs ir lops, tavs vectēvs lops! — Un viņš bada vecim gandrīz vai acis ārā.

— Neuztraucies, cienījamais bek, sargi savu veselību, — Karri smejas. — Man likās, tu esi kā govs pirms... lecināšanas. Tāpēc es jautāju, kurš tas lops.

Rakstvedis galīgi saniknots raugās uz staršinām.

— Ko saka tas draņķa vecis? Kas tas ir... lecinā-šana? Ko jūs klusējat?

— Neielaidies ar viņu, cienījamais bek, — viens

no pavadoņiem čukst rakstvedim ausī. — Visiem zināms, viņš sen jau no prāta šķīries. Tas ir vecais Karri!

Iskandera beks daudz dzirdējis par klejojošo muzikantu. Rakstvedis atceras, ka Allaka baju apkaunoja visā apriņķī, zina, ka pēc veča izsmiekla uz ielas nevar ne acu rādīt. Labāk izlikties, ka nelieša bezkaunīgās runas šķiet nevainīgi joki. Tulks, plati rokas izpletis, apkampj veci un krata no visa spēka.

— Ak tu esi tas, cienījamais Karri? Kāds prieks! Tik daudz esmu dzirdējis par tevi, — viņš pagriežas pret saviem pavadoņiem. — Aizvediet viņa zirgu uz stalli, dodiet zāli saēsties. Bet cienījamam vīram sagatavojiet istabu.

Bet jautrais jokdaris velk pavadu uz savu pusi, nelaiž ķēvi vaļā.

— Cienījamais bek, tu taču zini vecu veco teicienu: «Ganam nekad nav miera.» 'Mums ar ķēvi nepienākas ne stallis, ne āboliņš, pat ne istaba! ...

— Tu jau neesi nekāds gans, cienījamais Karri! Pat ne zemnieks. Tu esi katru svētku rota. Tavās rokās ir patiesības atslēgas!

— Kādas atslēgas?

— Atslēgas, ar kurām var atslēgt ļaužu sirdis!

— Atslēgas un slēdzenes — tā ir bodnieku daļa! — Karri kļūst jau dusmīgs. — Starp citu, cienījamais bek, kā klājas mūsu staršinām?

— Es nesaprotu.

— Vai viņi iesmērē tavas ūsas ar eļļu?

— Nesaprotu, par ko tu runā!

Kaigisizs, elpu aizturējis, klausās drošā jokdara vārdos un arī nekā nesaprot. Viņš zina, ka ar eļļu ieziež sasprēgājušās kāju pēdas, bet nekad nav dzirdējis par sasprēgājušām ūsām.

Jokdaris ar izsmieklu noraugās rakstvedī.

— Skatos uz tavām ūsām un atceros senu stāstu. Reiz pie tāda paša beka kā tu ieradās divi ar sūdzībām. Viens uzdāvināja bekām vecu paklāju, otrs simt rubļu. Sūdzību tūliņ izšķīra par labu pēdējam. Bet tas, kas atnesa paklāju, sāka pārmest bekām: «Kā tu varēji aizmirst manu dāvanu?» Beks viņu mierināja: «Es atceros tavu paklāju, bet nevaru aizmirst arī simts rubļu.»

— Un kas notika tālāk? — tedženiešu tulks jautā, nemierīgi virpinādams ūsu.

— Es gribētu pajautāt: kā mūsu beks izšķir šādus strīdiņus?

— Strīdus izšķir apriņķa priekšnieks.

— Stāsta, tu esot viņa labā roka! Vēl vairāk! Stāstā, tu esot priekšnieka mēle!

— Varu zvērēt, nekad neesmu ņēmis kukuļus!

— Bet dāvanas?

— Ir tāda Farsas novada paruna: rēķinus ved mats matā, bet dāvanas ņem — cik var aizvest ēzeļu karavāna.

Iskandera beks, pašapmierināti lūkodamies uz pavadoņiem, it kā uzaicina tos papriecāties par priekšnieka atjautību.

— Brašulis, Iskandera bek! — ziņotājs uztver. — Bet mani satrauc. s.

— Satrauc?

— Ka tikai tāda karavāna ceļā nekļūst par vilku un kliju laupījumu.

Rakstvedis kļūst dusmīgs:

— Vai jūs dzirdat, ko runā vecais Karri?

— Viņš mums ir brīvs cilvēks, — viņu laipni mierina staršina ar garu bārdu.

Rakstvedim netīkas stiept garumā bīstamo vārdu divkauju, viņš rāda uz tuiduku, kas aizbāzts vecim aiz jostas.

— Esmu dzirdējis, tu esot labs muzikants?

— Viņš spēlē pat reizē ar diviem tuidukiem, — glaimīgi ierunājas vecais arčina.

— Nāc līdzi, mazliet mūs uzjautrināsi, — saka rakstvedis.

— Baidos, cienījamais bek! Lakstīgala labi dzied tikai kokā, nevis būrī.

— Vai mūsu māja tev šķiet kā būris?

— Cienījamais bek, neņem ļaunā, jūsu māja un jūsu kanceleja man ir tikpat kā būris. Par laimi cienījamais beks uzskata mani par cilvēku. Ja tā nebūtu, skaties tik, tas džigits tūliņ paņemtu mani aiz apkakles un salaistu pa muguras lejas galu ...

Vecais Karri, roku virs acīm pacēlis, skatās uz augļu rindas galā iznirušo jātnieku — policistu.

— Staršina pareizi teica: tu esi brīvs cilvēks, — tulks svarīgi saka. — Un manā klātbūtnē neviens tev pirkstu nepiedurs, nedz iedrošināsies apvainot ar kādu vārdu.

— Ai, cienījamais bek! Kāpēc raizēties par tādu klaidoni kā es? Labāk atbrīvo zemniekus no nodokļiem, no smagām klaušām, no aulu vecāko un baju spaidiem! ...

— Cienījamais Karri, pats zini: cars ir taisnīgs ...

Šajā mirklī ķēve pēkšņi pagriež pret rakstvedi pakaļpusi un, kājas papletusi, izmet divus trīs treknus bumbuļus. Kaigisizs paklusām smejas. Pūlī jautrība. Jokdaris pavisam nelaimīgs raugās uz tulku, tad paveras uz kūpošajiem zirgāboliem.

— Piedod, cienījamais bek!

— Ak tu, nekauņa tāda! — viņš lamā ķēvi, raustīdams pavadu: — Lops paliek lops. Vai tas zina, kas ir cars, cik tas taisnīgs? Tam tik ar pletni var ieskaidrot.

Rakstvedis viebjas — vai nu no smakas, vai no jokdara pārdrošajiem vārdiem. Viņš labprāt būtu sadevis ar pletni!

— Ko kustonim padarīsi...

Bet pagājis labu gabalu prom, rakstvedis nikni čukst staršinām.

— Vai tiešām nevarat savaldīt veco lopu?

— Cienījamais bek, kamēr viņam mēli neizraus, viņš pat cietumā klusu necietīs!

— Sibīrijā tik mutīgs nebūtu ...

— Ko mēs teiksim tautai?

— Vai jums jārunā ar tautu?

Rakstvedis, tā draudēdams, tikai atvieglo sirdi. Vecajam Karri tiešām viss ir atļauts. Tauta viņu cienī, un apriņķa tulks ar viņu izrēķināties nemaz tik vienkārši nevar.

Kad cienīgie priekšnieki aizgājuši, Karri pamana Kaigisizu, kas, muti atpletis, viņos noskatās.

— Dēliņ, es redzu, tu mācies skolā?

— Nē, tēvoci, es negribu mācīties.

— Vai re kal Kāpēc tad ne?

— Gribu mājās.

— E-e-ē! ... Veltīgi. — Karri uzsit puisēnam uz pleca. — Miesās neesi padevies — pat vārnai nav ko paknābāt. Laikam baja dēls neesi? Jādomā, tevi šurp atsūtījis aula vecākais sava dēla vietā?

— Tā jau teica arī mans brālis .Geldi.

— Brālim taisnība. Mācies, dēliņ, mācies. Ja vien es ko no dzīves sajēdzu, teikšu tev: bez zināšanām mēs ilgāk dzīvot nevaram. Aula vecākie, mūsu priekšnieki laukos skrien pakaļ šim pūslim no Kaukāza kā suņi kucei. Kāpēc? Tāpēc, ka paši ir nejēgas! Bet šis plikpaurainais rakstu pratējs kopā ar saviem saimniekiem aplaupa tautu. Mums, turkmēņiem, nav neviena pieredzējuša valodas zinātāja. Mācies, kad es tev saku, mācies! Tikai, kas to lai zina... Varbūt izmācīsies un kļūsi tāds pats kā šis beks?

— Nē, tēvocīt, kaut badā būtu jānobeidzas, sveša mantu neaiztikšu! %

— Kā tevi sauc?

— Kaigisizs Atabajevs.

— Kaigisiz Atabajev, centies tikt uz augšu! Apsoli, ka mācīsies. Nu?

— Apsolu, — Kaigisizs nopietni sacīja.

VASILIJS VASIĻJEVlCS

Seši gadi bija pagājuši, kopš nomaļā aulā uz celma pie aizdambējuma sēdēja izsalcis ganuzēns un sadrūmis klausījās labsirdīgā, gudrā, lai gan ļoti pļāpīgā večuka pamācības.

Vecais Nobats sen miris — aizgājis uz visiem laikiem no dzimtā aula kopā ar to ceļa biedru, ar kuru atpakaļ nenāk nekad. Kad šo skumjo vēsti uzzināja Kaigisizs, viņš visu dienu pavadīja upes krastā, turan-gas brikšņos. Tagad dzimtajā aulā nebija vairs neviena tuva cilvēka. Brālis Geldi pavisam nogājis no ceļa — stāsta, staigājot miegains, netīrs, kaunoties uz cilvēkiem paskatīties. Vai vēl kāds cits būtu Kaigisi-zam palicis aulā?

Seši mācību gadi...

Līdz gala eksāmeniem tikai divas nedēļas. Tūkstoš deviņi simti trešais gads ...

Un Atabajeva dzīves krustcelēs parādījās vēl viens aizbildnis. Kādus norādījumus viņš dos jauneklim? Kādu ceļu palīdzēs izvēlēties?

Direktors Vasilijs Vasiļjevičs stāv pie loga savā kabinetā, viņš ir uztraucies — reizumis saņem saujā savu iesirmo bārdiņu, tad, palaidis vaļā, lūkojas tukšajā plaukstā. Reizumis notrauc tabakas puteklīti no sava zilā mundiera piedurknes vai slauka mutautiņā brilles zeltītos rāmjos. Bet ārā kluss Tedženas vakars. Sētās rej suņi. Pa ielu cienīgi soļo kamielis un, apstājies pie paša loga, noplūc lapu. Slaidais jauneklis Atabajevs arī satraukts — kāpēc izsaukts? Vai būtu ko noziedzies? Varbūt izdedzinājis par daudz petrolejas, naktī lasīdams krievu dzejnieku?

— Skolā ir dažādi skolēni — slikti un labi, centīgi un slaisti. Šajās dienās es visus pie sevis neaicinu, — Vasilijs Vasiļjevičs saka nepagriezies, skatīdamies ārā pa logu. — Pat ar tiem, kas man patīk, es tikai reti aprunājos. Tāpēc, Kost ja, nedomājiet, ka es gatavojos jūs pārbaudīt, ar varu spiežu būt atklātam. Un tomēr neslēpšu: gribas parunāties no sirds. Seši gadi jūs esat bijis man acu priekšā... Vai atceraties mūsu pirmo sarunu? ...

— «Klāt ziema! ... Zemnieks nopriecājas...» turkmēņu jauneklis direktoram aiz muguras pustumšā kabinetā paklusām iesāka.

Kā lai neatceras! Krievu ābecē bija dzejoļi un zīmējums — grūti izprotams zēnam, kas izaudzis tuksneša barhanu un kalnu vidū.

Azerbaidžānis sāka klusi smieties, kad Kaigisizs pienāca ar ābeci rokā. Smējās un papluinīja matu cekulu. Bet direktors, pēc skata stingrs, zilā mundierī, brilles uz acīm, vakarā pie šī paša loga apsēdās ādas krēsla, pievilka puisēnu klāt, uzlika roku uz pleca un vienkārši, saprotami visu pastāstīja, «...jūdz ragavās un ceļu sāk.»

Redzams, direktors ilgojās pēc šīs ziemas, pēc ragavām, pēc mirgojošā sniega, kas pārklāj kā ar

pūkaina voiloka gabalu viņa mīļotās krievu āres. Laikam gan viņš gluži tāpat ilgojās pēc savas Krievijas, kā ganu puika savā pirmajā Tedženā pavadītajā gadā ilgojās pēc dzimtā aula. Vēlāk, jau trešajā klasē, Kaigisizs, bieži iedams pie Vasilija Vasiļjeviča uz dzīvokli pec grāmatām, dabūja zināt, ka skolas direktors tur, Krievijā, ir bīstams cilvēks, tur nevar atgriezties un ne velti gar skolas vārtiem bieži vien paslīd garām policists, un ne jau velti Vasilijs Vasiļjevičs aizklāj savus logus, jo krievu policijas acis nesnauž.

— Vai atceraties mūsu pirmo stundu par Krievijas mīlestību? — Vasilijs Vasiļjevičs jautā.

— Atceros ...

Kā to var aizmirst! Vasilijs Vasiļjevičs uzzīmēja uz šīfera tāfeles kuplu egli ar sniega pikām zaros, baltām kā kokvilna, uzzīmēja ragutiņas ar atliektiem slieču galiem un, noņēmis brilles un acis samiedzis, sāka ar Izjūtu lasīt turkmēņu bērniem:

Ne vēji pa priedāju šņāko,

Ne strauti no kalniem trauc skriet, —

Sals Sārtdeguns, apgaitu sākot,

Kā vadonis vērodams iet.

Viņš skatās, vai puteņi cieti Pa mežu jau taciņas sedz,

Vai nava kur plaisu un vietu,

Kur kailojam zemi redz.

Vai sarmotie priežgali balti?

Un ozols — vai izrotāts tas?

Vai stipri ir ledāji kalti?

Kur ūdeņu daudz un kur maz?

Viņš toreiz nenolasīja līdz beigām, atmeta ar roku un izgāja no klases. Bet vakarā Kaigisizs no pagalma redzēja, ka direktors — tāpat kā tagad — stāvēja sava kabinetā pie loga, pieri piespiedis pie stikla, un, tāpat kā tagad, lūkojās tālumā cauri kailajiem, mezglainajiem karagača zariem uz sauso un pelēko Turkmēnijas zemi. Zēns saprata: skumst pēc sniega.

Citreiz, pēc gadiem diviem, Vasilijs Vasiļjevičs viņam iedeva Ņekrasova dzeju grāmatiņu. Un atkal daudz kas nebija saprotams no tā dārgā, kas lasīts. Ko

nozīmē «Druva tik viena vēl nepļauta skumst...» vai «un prātā liktenīgie vārdi «ūtrupē viss pārdots taps» ...»? Bet, redzot, kā Vasilijs Vasiļjevičs noglāstīja grāmatiņu, kas bija rūpīgi ietīta pergamenta papīrā, no īsi pateiktā: «Lasi. Arī krievu zemnieks nemīl savus krievu hanus un bekus ...» — jauneklis, šajā gadā jau sācis domāt par daudziem svarīgiem jautājumiem, saprata krievu dzejoļos pašu galveno. Viņš saprata, ka tas, ko dzejnieks teicis par krievu zemnieka ļauno likteni, var pilnīgi attiekties arī uz viņa aula nabadzīgajiem zemniekiem. Naktī šī doma Kaigisizu pilnīgi satrieca. Vai tas nebija teikts par viņa miesīgo brāli Geldi — opija smēķētāju:

Ik zemniekam ir dvēsele Kā draudīgs krusas mākonis,

Tik nikna, ka vai zibeņiem Ir jāšķijas no tās,

Bet viss ar vīnu noslēdzas .. .[1]

— Vai tas nebija domāts par viņa kaimiņiem no melnās kibitkas:

Salds ēdiens mūsu zemniekam,

Dzelzs zāģis visu mūžu grauž Un tomēr nesagrauž.

Bet vēders jau nav spogulis,

Par ēdienu nav jāgaužas ...

Tu allaž strādā viens,

Bet, tiklīdz darbs ir padarīts,

Rau, jau trīs daļinieki stāv —

Dievs, cars un kungs ir tie! [1]

Un vai tas nebija tas, par ko pusaudži caurām naktīm dedzīgi strīdējās tumšās, kazarmām līdzīgās guļam-telpās: par netaisnīgo dzīves iekārtu, par to, ka tie, kas strādā, paliek izsalkuši, bet kļūst bagāti krāpnieki un trani. Skolnieki nebija vienoti. Tam tēvs bija bajs, citam — išans vai mulla. Šodienas skolēni rīt kļūs par cara kalpiem, bet cara kalpus izrauga no bagātām ģimenēm. Daudzi turkmēņu jaunekļi, Kaigisiza klases biedri, jau centās draudzēties ar krievu pristavu un

pat slepeni viņa dzīvoklī nomēģināja sīvo no baltgal-vainās pudelītes ar cara ģerboni, kaut gan šariats dzert noliedza...

— Jums, draudziņ, ir laba atmiņa, visu atceraties, — Vasilijs Vasiļjevičs sacīja un, strauji pagriezies, uzlika rokas uz Atabajeva spēcīgajiem pleciem. — Lūdzu man uzticēties un būt patiesam.

— Jūs mums mācījāt no vecākiem biedriem neko neslēpt.

— Krietns puisis!

— Ja neesat ar ko apmierināts jautājiet. Es teikšu patiesību.

— Runāsim kā tēvs ar dēlu, — direktors sacīja un noņēma rokas no jaunekļa pleciem.

Atabajevs nesaprata, kāpēc direktors raugās uz rakstāmgaldu. Galds bija klāts ar sārtu dzēšpapīru, uz tā sarkans spalvaskāts, smaga stikla tintnīca.

— Lūdzu izturieties pret mani stingri, kā tēvs, — Atabajevs nedroši ierunājās.

— Te nav runa par stingrību... Līdz izlaidumam palicis nedaudz dienu. Kā jums šķiet, vai neesat velti šeit pavadījis sešus gadus?

Ja direktors pats būtu sācis slavēt skolu, Kaigisizs, jādomā, nebūtu piekritis. Bet viņa atturīgā, labvēlīgā balss noskaņa nevedināja uz strīdiem.

— Ja es nebūtu mācījies skolā, — Kaigisizs atbildēja, — tagad būtu gans vai klaidonis, izsalcis un nabags kā mans vecākais brālis. Par visu, ko esmu te uzzinājis un iemācījies, vispirms esmu pateicīgs jums.

— Ko jūs gatavojaties darīt pēc skolas beigšanas?

— Neesmu par to vēl padomājis.

— Varbūt gribat kļūt par tulku vai ierēdni mūsu apriņķī? Vai braukt uz Kaahkinas pristava iecirkni?

Tagad arī Atabajevs gribēja pārbaudīt Vasiliju Va-siļjeviču.

— Kur jūs ieteiksiet, tur braukšu. Droši vien vislabāk būs klausīt jūsu padomam.

Vasilijs Vasiļjevičs klusi nopūtās.

— Atkal teikšu: krietns puisis ... '

Bet Atabajevs bija vēl pārāk jauns, lai noturētos tādā lomā, kā bija sācis.

— Es baidos, ka ... — viņš iesāka un sastomījās.

— Nu, nu, nekautrējieties, — Vasilijs Vasiļjevičs uzmudināja.

— Baidos, ka man it nemaz negribas kļūt par tulku vai ierēdni.

— Kāpēc?

— Tulks — starp priekšniecību un lūdzēju ir kā atspole, kas saista metus ar audiem. No tulka tiek prasīts, lai viņš neteiktu visu patiesību, bet tikai to, kas priekšniecībai tīkams.

— Tur jūs laikam gan maldāties. Padomājiet, kā tad jūs godās aula vecākie un lūdzēji. Jūs izpelnīsieties apriņķa priekšnieka cienību. Pienāks diena, kad viņš jums piestiprinās uz pleciem baltus uzplečus.

— Nevajag man tāda goda!

Kaigisizs nemaz neapjaustu, cik viņa atbilde ir asa, ja direktora seja nebūtu sadrūmusi.

— Kāpēc jums nepatīk ierēdniecība? — viņš atturīgi vaicāja.

— Manuprāt, interesantāk nodarboties ar to, kas patīk, nekā komandēt. Kliegt uz zemākajiem, izdabāt augstākajiem...

— Bet ja jums piedāvās pristava palīga vietu?

Kaigisizs vīpsnādams klusēja.

— Ko jūs par to teiksiet? — direktors turpināja.

— Ja suns ēd pie vienām durvīm, bet rej pie citām, tad saimnieks viņu sit un dzen prom no mājām.

— Nesapratu.

— Vai tad jūs nezināt, kā pristavi izturas pret turkmēņiem? Un, ja es nevērsīšos pret savējiem, tad mani padzīs.

Vecais Karri ar savu veco ķēvi pavadā, šis vecais muzikants, kam apkārt tirdzinieku pūlis, gudrais un viltīgais jokdaris sarkanās drānās, rau, kas ienāca prātā Kaigisizam šajā brīdī. Vecais strīdējās ar uzpūtīgo un kašķīgo tulku un it kā patlaban teica priekšā Atabaje-vam īstos vārdus.

Direktors iededza lampu uz galda, pagrozīja pirkstos sarkano spalvaskātu, mēģināja zīmēt uz dzēšpapīra. Viņš centās nelūkoties jauneklim acīs. Tā viņam bija

vieglāk risināt šo sen apdomāto, taču ļoti bīstamo un slideno sarunu.

— Pieņemsim, ka nebūs nekādu norādījumu. Jums piedāvās uzdevumu. Ko teiks par to jūsu sirdsapziņa?

Dzirdēti vārdi. Atabajevs atcerējās naksnīgās sarunas skolas guļamistabā: «Kur paliek sirdsapziņa? Kur patiesība?» Viņam viss kļuva skaidrs. Bez šaubām, direktors nav sācis šo garlaicīgo sarunu tukšas ziņkārības dēļ. Tagad saprotams, kāpēc viņš te atsaukts. Jāapdomā katrs vārds.

— Ko viņiem teiks jūsu sirdsapziņa? — Vasilijs Vasiļjevičs atkārtoja.

Atabajevs jau bērnībā nebija radis melot, lai gan atcerējās pļaukas, ko bija saņēmis par patiesību. Arī tagad viņš nevarēja liekuļot, labi saprazdams, ka nevajadzētu būt vaļsirdīgam.

— No manis nebūs nekāda labuma, ja rīkošos pret sirdsapziņu, — viņš sacīja.

— Jums šķiet, ka ...

— Apriņķa valde ir kļuvusi par tādu vietu, kur pērk un pārdod sirdsapziņu! — Kaigisizs izgrūda.

Direktors centās šo atbildi mīkstināt:

— Varbūt jaunības pārgalvībā jūs šaujat pār strīpu? Padomājiet labi!

Atabajevs atgrūda pastiepto roku.

— Kaut mani arī pakārtu, es runāšu patiesību. Es taču neesmu uz ielas vai tirgū! Runāju ar jums, un man liekas, jūs gribējāt dzirdēt patiesību, tikai patiesību!

Direktors nolika spalvu uz galda.

— Paldies par skaidro atbildi.

Redzams, viņu saviļņoja audzēkņa jauneklīgā trauksme, bet uz īsu brīdi. Viņš skumīgi nokāra galvu un klusu sacīja:

— Nevaru apgalvot, ka valsts dienestā nebūtu neliešu, bet visi taču nav vienādi. Nevar visus mest pār vienu kārti.

Dīvaini, ka viņš nesadusmojās, nesita dūri galdā. Viņš gan tā nekad nedarīja, bet neviens arī tā nebija runājis kā Atabajevs. Direktora balsī varēja saklausīt it kā lūdzošu pieskaņu. Kā lai izprot šādus cilvēkus?

Varbūt viltīgs, bet varbūt sirds dziļumos piekrīt Kai-gisizam? Protams, visi ierēdņi nav vienādi. Ej nu sazini vai šim krievam krūtīs pukst karsta sirds, vai viņam ir īsta sirdsapziņa? Kā dzejniekam Ņekrasovam... Vispār tomēr labāk ticēt cilvēkiem.

— Ja gribat paklausīties, varu pastāstīt, kas mani nomoka, par ko bieži domāju.

— Labprāt paklausīšos.

— Agrāk turkmēņi bija lopkopji un zemkopji. Dzīvoja kā kurš. Kā mēdza teikt: «Kas ar medu noņemas, tas arī pirkstus laiza.» Klejotāju ciltis dzīvoja labāk. Tagad visiem slikti. Kā krieviem klaušu laikos. Divi trīs veiklākie kļūst par sādžas saimniekiem. Zemnieki kā vergi, neviens neuzdrošinās pateikt «tiš!» pat rīkļurāvēja vistai. Arčina vai vecākā amats vairs nav vēlēts, bet pērkams. Nedusmojieties, tomēr visi taču zina, ka taisnība noslēpta apriņķa valdē pašā lādes dibenā, bet sirdsapziņa tiek pārdota ūtrupē.

Vasilijs VasLļjevičs, klausoties Atabajevā, klusēdams māja ar galvu, un viņa nemierīgajos pirkstos sirmā bārda pavisam izpūra.

— Nu, ja jau atklāti, tad atklāti, — nežēlastībā kritušais krievu skolotājs sacīja jaunajam turkmēnim. — Ja jūsu domas uzzinās policija, ticiet man, ne tikai jūs, bet arī mani Tedženā neviens vairs neredzēs. Sirds sāp, kad domāju par zemieku likteni, — vienalga vai manas Tambovas apkaimē vai pie jums Mene ielejā... Sāp, manu draudziņ! ... Bet, ja es šajās sāpēs saktu dalīties ar citiem, tad sen jau pa etapu būtu aizsūtīts uz Sibīriju! Bet jūs esat neuzmanīgi! Naktīs guļamistabā pārspriežat šādus jautājumus ar bagātnieku dēliem no baju ģimenēm, bet jūsu vārdu atbalss atskan policijā. Žandarmi pieprasīja, lai es jūs papētot. Vai sapratāt? Pagaidām man vēl tic. Es varēšu jūs izglābt. Bet turpmāk — lai nebūtu nekādu tādu sarunu! Atcerieties, kā teicis dzejnieks: «Tu cars — tad dzīvo viens!» Tādas tās lietas ...

Vasilijs Vasiļjevičs sāka bungot ar saviem tievajiem, kustīgajiem pirkstiem pa galda malu, novērsās, likdams saprast, ka saruna beigusies. Kaigisizs piegaja viņam klāt.

— Visu mūžu būšu jums pateicīgs, — jauneklis sacīja. — Tomēr, kas noliks ar mani pēc skolas beigšanas?

— Ko jūs būtu gribējis darīt?

— Iestāties skolotāju seminārā.

— Pareizi esat izlēmis. Ar jūsu nodomiem vajag kļūt par skolotāju. Izaudzināsiet simtiem cildenu cilvēku. Varbūt simtiem varoņu... Iekļūt seminārā ir grūti, bet es palīdzēšu.

Atabajevs vēlējās apskaut šo drūmo vecīti, bet sakautrējās un, neveikli paklanījies, gāja uz durvju pusi.

ZVĒRU!

Bērnībā dienas velkas gausi, jaunībā aizjoņo strauji. Jaunības draugi ir draugi uz mūžu.

Kaigisizs Taškentā sadraudzējās ar savu uzvārda brāli Muhamedkuli Atabajevu. Turkestānas skolotāju seminārā viņus uzskatīja par brāļiem, nešķiramiem, draudzīgiem brāļiem. Tikai brīnījās, ka ārēji viņiem nebija nekādas līdzības. Kaigisizs — slaids, veikls, ar domīgu skatienu dziļi iegrimušajās acīs. Muhamedkuli bija neliela auguma sprigacis ar melnām, biezām uzacīm, kuras izskatījās pēc dēlēm. Skolasbiedri un pasniedzēji, uzskatīdami abus par brāļiem, nevarēja iedomāties, ka Muhamedkuli un Kaigisiza draudzība bija vēl ciešāka un dziļāka par radnieciskām jūtām. Viņi bija domu biedri. Jauneklīgā dedzībā viņi izraudzījušies mērķi godīgi kalpot savai tautai. Viņi sāka draudzēties tāpēc, ka abi bija turkmēņi. Seminārā, kur mācījās pavisam septiņdesmit cilvēku, turkmēņus varēja saskaitīt uz vienas rokas pirkstiem.

Gadsimta sākumā Taškenta bija ne vien ģenerālgubernatora rezidence, bet arī visa novada krievu kultūras centrs. Atabajevi bija atbraukuši te no tālas provinces, — Muhamedkuli bija dzimis Nohurā, — un abi alkaini izmantoja visas lielās pilsētas priekšrocības, kas vien bija pieejamas nabaga semināristiem.

Pilsētas bibliotēkā viņi lasīja vietējo avīzi «Turkes-tānas Ziņas» un Ashabadas — «Aizkaspijas Apskats».

Pie bibliotēkas bija neliels etnogrāfiskais muzejs; tur pazemās, vēsās un patumšās istabās draugi jūsmoja par Buhāras un Samarkandas senatnīgajiem ornamentiem, aplūkoja lieliskās numismātu kolekcijas vecās monētas, stundām kavējās pie senatnīgiem foliantiem.

Pa visiem mācību gadiem reizes trīs izdevās nokļūt teātra galerijā uz Pēterburgas un Maskavas mākslinieku viesizrādēm, bet visbiežāk draugi klīdavienkārši pa ielām, baudīdami, kā viņiem šķita, rosīgo Āzijas lielās pilsētas dzīvi. Tie nebija nekādi joki — Taškentā tajā laikā bija vairāk nekā divsimt tūkstošu iedzīvotāju.

Pilsēta, kuru šķērsoja dziļš ariks, dalījās ne vien divās daļās, bet arī divās pasaulēs — iezemiešu un krievu. Krievu pilsēta, izaugusi pēc pievienošanās Krievijai, bija labi izplānota, ar vīksnām un papelēm apstādītām plašām ielām, ar krāšņiem dārziem un skvēriem, kuriem pāri slējās pareizticīgo baznīcu košie, sīpolveidīgie kupoli, — tā šķita zaļa, saposusies un tīra. Galvaspilsētas burzma — dāmas ar strausa spalvām pie cepurēm, caurspīdīgos plīvurīšos, ar milzīgiem ādas uzročiem, kas likās smieklīgi Taškentas siltajā ziemā ... Oficieru sidraboti zilganie vadmalas šineļi, ģenerāļu lampasu ugunīgi sārtās liesmas. Bērnaukles īpašās galvas segās un sarafānos stumj ratiņus, kur vatētās atlasa sedziņās bezrūpīgi atdusas kopti bērniņi ... ^iztrauc divjūgu faetoni ar lukturiem pie bukas ... Udensvedēja nebēdnīgās klaigas, piedāvājot no Golovačevas avotiem atvesto ūdeni.

Jaunos semināristus reizē sajūsmināja un arī aizvainoja galvu reibinošā greznība. Taču vajadzēja tikai pāriet pa tiltu pāri arikam, lai nokļūtu viduslaikos. Iezemiešu pilsēta pārāk atšķīrās no krievu pilsētas! Un cik skumji pazīstama šī atpalicība, kas jau redzēta dzimtajā turkmēņu nostūrī. Vai cara ierēdņi un ģenerāļi te kādu pamodinājuši no mūžīgā miega?

Cita pēc citas pelēki dzeltenās vienstāva mājas no māla kleķa bez logiem un žogiem, gan salipinātas kā bišu stropos šūnas, gan tikai šķirtas ar šauro ielu līkajām līnijām, gan atdalītas ar sakņu lauciņiem, dārziņiem un pat prāvākiem laukiem. Ne visai augsti

mošeju minareti, kur stārķi pieraduši vīt ligzdas. Ne kociņa, ne krūmiņa — viss paslēpts aiz augstiem duva-liem. Klusums. Nav dzirdami pat ūdensvedēju saucieni: te ūdeni ņem no arika vai paseklām akām. Trokšņaini ir tikai tirgus dienās, kad klaigā ielu tirgotāji, sauc savā miteklī čaihanu jeb tējnīcu turētāji, rēc kamieļi, gaudo derviši.

Reiz Kaigisizs un Muhamedkuli ieklīda senatnīgā musulmaņu garīgajā skolā — medresē, kas bija celta vēl septiņpadsmitajā gadsimtā. Teikas stāstīja, ka no augstajām velvēm mestas lejā maisā iešūtas sievietes, kas kļuvušas neuzticīgas saviem vīriem. Brīnišķīgi zilas bija arku velves, kas veda drūmā, ar kadiķiem aizaugušā pagalmā.

— Kāda bijusi šī novada pagātne? — Kaigisizs nopūtās.

— Un kāda būs nākotne? — Muhamedkuli savukārt vaicāja. — Stāsta, ka Kizilarvatā streikojot jau piekto dienu.

— Kas to teica?

— Fiļipova tipogrāfijas burtlicis. Stāsta, arī Car-džovā sākuši rosīties.

Muhamedkuli bija divus gadus vecāks par Kaigisizu un daudz sabiedriskāks un uzņēmīgāks. Viņš viegli iepazinās gan ar tipogrāfijas strādniekiem, gan krievu skolotājiem, kas nāca uz pilsētas bibliotēku; no kādas ģimnāzistes ar garu bizi, ietekmīga ierēdņa meitas, viņš izvilināja interesantas jaunas ziņas, par ko avīzes nerakstīja. Muhamedkuli nevairījās no sievietēm, ka kautrīgais Kaigisizs, un varēja uz ātru roku iepazīties un pavadīt cauri visai pilsētai kādu ņipru šuvēju vai emancipētu ģimnāzisti, kura sākusi interesēties par iezemiešiem. Kaigisizs, viņa mūžīgais pavadonis, klusēdams gāja blakus, izjuzdams skaudību un reizē jūsmodams par atjautīgo draugu.

Taču tādi nenozīmīgi piedzīvojumi daudz nenodarbināja jauniešu prātus, daudz laika tam netika ziedots. Tajos gados viņus satrauca citas cerības un citi sapņi. No ziemeļiem līdz Turkestānai atvēlās revolūcijas pērkona dobjie dārdi. Bija tūkstoš deviņsimt piektais gads. Beidzās Taškentas dzelzceļnieku streiki, sākās satrau-kūms Kazandžikā. Koloniālā novadā vajadzīga stingra administratīva vara, bet kārtības ienaidnieks ir atklāta valoda. Pat to, kas notiek dzimtās zemes aulos un pilsētās Atabajevi bieži nojauta tikai no tā, ka pie gubernatora pils bija pastiprināta sardze un naktīs uz ielas bruģa dzirdami pakavu klaudzieni — tātad tur jāja policijas jātnieku patruļa.

Atabajevi, ieklīduši tirgus čaihanā, uzsāka sarunas ar tirgoni no Ashabadas un dabūja zināt, ka tālajā Se-rahsas pristava iecirknī sākušies zemnieku nemieri, ka turkmēņi vairs neklausot aulu staršinām, patvarīgi ņemot ūdeni no baju arikiem un atsakoties maksāt nodokļus.

— Tātad tas var notikt arī pie mums... — Muha-medkuli domīgi teica, kad viņi bija iznākuši no tējnīcas.

— Kā nu citādi, — Kaigisizs atbildēja. — Uzbekiem ir tāda paruna: «Ja ceļš ir īss, — paiesi un apstāsies. Ja ceļš ir garš, tad jāiet vienmēr uz priekšu.»

— Viņiem ir arī cita paruna: «Māla krūze neplīst pamazām, bet saplīst uzreiz.»

— Tu gribi teikt, ka cara tronis ir no māliem?

— Vai tas tik neticami? — Muhamedkuli paraustīja plecus. — Ja ne šodien, tad rīt... Zini, zvērēsim veltīt savu dzīvi cilvēku labā, tautas labā, lai kur mēs dzīvotu, kopā vai atsevišķi. Tādu kā mēs tik maz turkmēņu vidū ... Tādi, kas domā, ka tomēr var šo to izskaidrot.

— Zvēru! — Kaigisizs svinīgi sacīja.

Tad pēkšņi ienāca prātā, ka viņš nezvēr pirmoreiz. Solījumus, kas reiz tika doti Nobatam un tedženiešu vecajam jokdarim, tāpat varēja uzskatīt par zvērestiem.

Viņi iegāja Konstantīna skvērā un apsēdās uz sola zem papelēm.

— Mēs esam kā Hercens un Ogarjovs, —Muhamedkuli pēkšņi ieminējās.

— Ja tikai varētu noskaidrot: kurš no mums ir Hercens, kurš Ogarjovs, — Kaigisizs iesmējās.

— Nudien to nav tik viegli noskaidrot.

— Tad iznāk, neesam līdzīgi? — Kaigisizs nebēdnīgi vaicāja.

— Ai, brāl, svarīgi ir censties, tad, var gadīties, arī kļūsim līdzīgi.

Lai cik reti atplaiksnīja un arī cik tāli bija tie atspulgi, ko radīja pār Krieviju pārskrējušais negaiss, semināristus aizrāva jauneklīgā degsme un sauca darboties. Kaigisizs brīvi uzstājās semināra telpās, iedomādamies revolūciju kā kalnu strautu, kuru nevar apturēt, bet baltā cara gāšanu — par izlemtu. Nebija tikai skaidrs, cik ilgi cars vēl sēdēs tronī: dienas vai nedēļas? Šī atklātība nenāca jauneklim par labu. Bet to viņš dabūja zināt vēlāk.

ZVAIGZNES VIRS NOHURAS

Divus gadus pēc kārtas brīvdienās viņi brauca uz Nohuru, Muhamedkuli dzimto vietu. Kaigisizam nebija kur braukt, draugs aicināja pie saviem tuviniekiem, apsolīja līdz ar viesmīlīgu pajumti dāvāt visu kalnainās zemes skaistumu, visus Kopetdaga jaukumus.

Nohuras apkārtne tiešām ir bagāta! Kalnu aizas. Milzīgas činaras, to biezajai lapotnei cauri saules stari nespēj izlauzties. Augu vasaru zaļajās pļavās liesmo magones, ganās aitas un jēri... Pa kalnu nogāzēm joņo varenie stepju auni ar divos ripuļos sagrieztiem ragiem. Ir labi klaiņot kopā ar ganiem pa ganību vietām, labi doties medībās kalnos.

Bet, lai kā tu iemīlētos Kopetdaga vasarīgajās tālēs, lai kā ielūkotos nohuriešu skaistuļu acīs, — tomēr tautas dzīve uz katra soļa liek raudzīties skaidrām acīm un spiež savilkt dūres; patvaļa, pārestība, pazemojumi šajā kalnu zemē tādi paši kā Mene ielejā.

Kamēr draugi atpūtās Nohurā, tur atgadījās šāds notikums: vietējais pristavs pierunāja jaunu, skaistu sievieti uzrakstīt lūgumu šķirt laulību. īss lūgums, skaidrs iemesls — «mans vīrs nav vīrietis». To tūliņ ar pristava ziņu izmantoja ciema arčins: viņš ieslēdza sievieti savā mājā, ar varu piespieda padoties, padarīja par piegulētāju un vēl ņirgājās par viņu. Bet pats, vecais āzis, nebija labāks par viru.

Nohurieši bija sašutuši, sasauca sapulci, — taču panākumu nekādu. Tad studenti Atabajevi aizsūtīja vietējo iedzīvotāju vārdā rakstisku sūdzību Ashabadas apriņķa priekšniekam. Lie.ta nonāca pilsētas tiesā. Bet arčins un pristavs prata sevi aizstāvēt: visvienkāršākais — apmelot pašus sūdzētājus. Ashabadā no No-huras pienāca sūdzība par Atabajeviem: esot musinātāji, skubinot tumšos ļaudis pret likumīgo varu, — esot bezdievji, ņirgājoties par ticību, mīdot kājām ša-riatu ...

Kādā vasaras dienā draugi sēdēja uz raibiem spilveniem simtgadīgas činaras ēnā, dzēra tēju un gudroia, ko darīt tālāk, — nevar taču samierināties ar tādu vergu likteni... Parasti zem šīs činaras biia laužu pilns, te sapulcējās vīrieši pārspriest dzīvi. Patlaban vēl neviens nebija pārnācis no darba, un draugi varēja izrunāties no sirds.

— Muhamedkuli, vai tu redzēji vakar ganu uz kalnu takas?

— Ar ko viņš tik ievērojams?

— Saulaina dzīve ... Bez bēdām, bez skumjām . ..

— Ja gans ir paēdis un lopi nav izklīduši, kādas viņam var būt bēdas?

— Kāpēc tad es nepaliku par ganu?

Muhamedkuli neuztvēra drauga ironiju.

— Tu uzdod dīvainus jautājumus.

— Nē, nu padomā tikai! Es neprastu lasīt, nelasītu avīzes un grāmatas . . . Kaut izputētu viss pasaules ļaunums! Mēs valstāmies pa zaļajiem pakalniem, spēlējam tuidukus, dziedam dziesmas, priecājamies!

— Bet vilks pa to laiku aiznesis aitu un bajs velk tev ādu pār acīm, — Muhamedkuli piebilda tādā pašā garā.

— Sitienus var pārciest un aizmirst. Viegli aizmirst to, kas pašam darīts pāri. Bet, ja tu saproti, kā mokās visa tauta, vai to var aizmirst? Atceries, ko izlasījām kādā senā grāmatā... Kā tur bija sacīts: «Vairojot zināšanas, pavairosi ari bēdas...» Nav slikti teikts.

— Citiem vārdiem: turi tautu gara tumsībā, un tā būs laimīga? Tas mums ir zināms. To jau saka arī No-huras mulla ...

— Vajag ieklausīties tautas gudrībā. Mēdz teikt: «Nav briesmīgi būt bailīgam, briesmīgi ir mirt.» Kā tev šķiet?

— Man šķiet, pristavs un arčins ir tevi pamatīgi iebaidījuši.

— Un tu jau degunu nokar? Vai tiešām nesaproti, ka esmu palicis tāds, kāds biju? Bet kur tad lai iz-činkstu to, kas uz sirds, ja ne vecam draugam?

— Kāpēc jāčinkst?

— Ai, brāl, ja zeme ir cieta, tad vērsis vaino vērsi. Tā arī mēs abi...

Pa to laiku činaras plašajā paēnā, kā parasti, bija sapulcējušies nohurieši. Izraisījās tukšas sarunas. Jokojās, smējās. Tika stāstīti arī bēdīgi notikumi. Kāds vecis ar plakanu papahu galvā un trijos kumšķīšos sadalītu bārdu, runāja:

— Stāsta, ka arī Bahardenā kāds jauneklis, Muruka bajs aizvīlis no Arčmanas nabadzīga vīra Togka meitu. Atvedis uz Durunu pie arčina un palicis tur pa nakti. Tēvs ar ciema vīriešiem dzinies pakaļ, duruniešu arčins iznācis uz sliekšņa un kliedzis: «Kam nav žēl savas dzīvības, lai nāk iekšā pa manām durvīm! ...» Redziet kāda būšana ... Iznāk tā, guli zem zābaka un pat acis vaļā never!

Tajā dienā semināristi dzirdēja ne mazumu šādu gadījumu — laupīšanas, pārestības kā sēnes lietainā pavasarī. Katrs steidzās izklāstīt arī savas bēdas. Tauta pareizi saka: kalnos ir vilki, tautā — zagļi. Tajā dienā nohuriešu činaras ēnā zemnieku vidū, kas pulcējās ap pilsētas jaunekļiem, ielavījās sarkanbārdains vilks. Kad visi smējās — viņš nodūra acis. Kad kļuva drūmi — viņš ņirdza zobus. Sarkanbārdis nepacietīgi grozījās, trinās, beidzot neizturēja, iejaucās sarunā.

— Kāpēc tukšus salmus kult? Pazīstam cits citu jau sen, viss pārrunāts, izspriests. Labāk paklausīsimies, ko stāsta mācīti jaunekļi.

Visi apklusa.

Kaigisizs bija šo to dzirdējis par sarkanbārdaino. Vajadzētu uzmanīties, bet patika tvert vērsi aiz ragiem, tāpēc viņš tūliņ jautāja:

— Ko tu būtu gribējis dzirdēt?

Sarkanbārdis sastomījās, berzēja acis, it kā tur putekļi būtu sabiruši, un sacīja:

— Droši vien pilsētā avīzes lasāt, visa Krievija jums kā uz delnas ...

— Kādus jaunumus tu būtu gribējis zināt? — Ataba-jevs uzstājās.

— Vai nu maz visādu ziņu? Avīzēs raksta, kur notiek dumpji, kā vienkāršā tauta plēšas ar bagātniekiem un priekšniekiem. Vai tiešām turkmēņi netiks vaļā no baltā cara jūga?

Kaigisizs pasmaidīja.

— Kur notiek dumpji — to tavi priekšnieki zina labāk nekā mēs. Bet viņiem vari pateikt, ka mēs nevaram vien sagaidīt, kad gāzīs caru ...

Muhamedkuli juta, ka draugs pļāpā lieku, un paslepu piegrūda elkoni viņa celim, bet Kaigisizs jau bija uzķēries uz āķa.

— Pasaki tiem, kas tevi sūtīja, ka es neieredzu nodevējus, nicinu tos, kas taisa melnu par baltu un no oda izpūš ziloni! — Kaigisizs kliedza. — Pasaki un arī pats atceries, ka ikviens ziņu pienesējs dabūs no manis pa kaklu! Labāk sēdēt govs mēslos nekā elpot vienu gaisu ar tādiem kā tu! Lasies prom! ...

Sarkanbārdis zaglīgi pavērās visapkārt un, neatradis atbalstītājus, metās skriet.

Atabajevs viņam padraudēja ar dūri.

Izmantodams vispārējo apjukumu, Muhamedkuli klusi teica krieviski:

— Vai kļuva garlaicīgi bez žandarmiem?

— Labāk gadu būt par kamieli nekā četrdesmit gadu par kamieļmāti! ... Cik ilgi var stāvēt ceļos nometies?

— Labāk klusējot darboties nekā ar saistītām rokām izriezt krūtis durklim pretī.

— Varbūt arī tā ... — Kaigisizs kļuva domīgs.

— Šaubies?

— Esmu vainīgs. Nevaru būt tik aukstasinīgs kā tu.

— Nu, ja es esmu aukstasinīgs ...

— Tomēr mierīgāks par mani.

— Vai tāpēc, ka neskrienu tīšu prātu postā?

— Vai vēl ilgi mani tirdīsi? — Kaigisizs lūdzās.

— Kamēr nesauksi par vecāko brāli.

— Vecāko brāl! — Kaigisizs pacēla gaisā abas rokas.

Neviens nohurietis netika gudrs, par ko jaunekļi

strīdas, bet visi nojauta, ka runa ir par sarkanbārdi. Ļaudis neapmierināti kurnēja.

— Šitādu nelieti tikai nogalēt — un cauri!

— Kas viņu nositīs — nokļūs debesīs.

— Rokas niez dabūt šito maitu nost no ceļa.

Kāds spēcīgs puisis, kam ūsas bija savirpinātas kā ragi, pēkšņi piegrūda kaimiņam.

— Slejies augšā! Sakumpis, kā meža sīpolus rakdams. Nes tūliņ šurp dutaru! Bet Kličs atnesīs gidžaku... Savu vijoli.

— Malacis! — Kaigisizs viņu uzslavēja. — Uzminēji manas domas.

— Tu domā, ka nohuriešu vidū nav gaišreģu? Es pat vēlēšanās protu atminēt.

Visi atplauka, balsis un smiekli skanēja jautrāk. Muzikanti un dziedātājs izgāja apļa vidū. Sākumā likās, ka dutara strīdas ar spiedzīgo gidžaku, drīz vien skaņas savijās, un iesirmais dziedātājs — bahši vilka aizvien augstāk un augstāk ...

Cilvēki nāca arvien klāt no visiem aula stūriem, nomaļāk salasījās meitenes un, aizsegušās viegliem pārklājiem, noraudzījās dziedātājā — viena atbīdījusi purendžika malu, cita — pāri galvas lakata stūrim, kas sedz sejas apakšējo daļu, cita — tāpat ar roku aizklājusi seju. Cik skaistas bija meiteņu acis, tās mirgoja kā zvaigznes no tālienes.

Bet bahši dziedāja:

Mediniek mans, apstājies,

Marals dzert pie strauta ies .. .*

Dziesmas sākās, kad saule slīdēja uz pēcpusdienu, un skanēja zem zvaigžņotām debesīm līdz pašai pusnaktij. Neviens negāja prom no vecās činaras, neviens neatstāja savu vietu, neviens nekustējās... Kaigisizs raudzījās uz mūzikas savaldzinātajiem nohuriešiem un

domāja par mākslas burvību, kas liek aizmirst bēdas un nabadzību, dod cilvēkiem spēku cīnīties ar likteni.

Beidzot mūzika apklusa, ļaudis izklīda pa mājām, bet draugi semināristi vēl aizvien, atlaidusies zem činaras, klusēdami skatījās, kā samtainajās debesīs paceļas Sietiņš un velk sev līdzi Trīs zvaigznes ...

Kad Atabajevi atgriezās Taškentā, viņi saņēma bēdīgu vēsti: Mene aulā dzimušais students Kaigisizs Atabajevs, no kā nekas labs nav sagaidāms un kurš neciena priekšniecību, arī par caru runā sliktu, izslēdzams. Ziņojumi no Nohuras apliecināja skolotāju padomes lēmumu.

Atabajeviem pienāca satraukumu pilnas dienas. Tad notika negaidītais. Muhamedkuli domāja, ka viņš viens cīnīsies par savu draugu, un izteikdams protestu, kopā ar Kaigisizu atstās semināru. Bet izrādījās, ka viņš nav viens: studenti neļāva ar Kaigisizu izrēķināties, viņi sapulcējās un uzrakstīja vēstuli, ja viņu biedru turkmēni padzīs no semināra, tad līdzi aizies viss izlaidums.

Tas bija Turkestānas skolotāju semināra pirmais izlaidums. Administrācija neuzdrošinājās riskēt, saprazdama, ka var izcelties politisks skandāls, un Atabajeva lieta tika noklusēta. Tikai ne žandarmērijas nodaļu slepenajās kancelejās: Kaigisizam Atabajevam, kas dzimis Mene aulā, ohrankā jau bija personiskā lieta.

KLEJOJUMU LAIKS

Vai var bez gala raudzīties uz jūru? Kaigisizam, kas bija pieradis pie tuksneša plašumiem, jūras vienmuļība šķita neizsakāmi daudzveidīga, neatkārtojami mainīga. Vilnis steidza apdzīt vilni, izliektās galotnes, putu pūslīši katru reizi ieguva citu apveidu, un šī nenotveramā, paviršam skatienam nemanāmā dažādība radīja nebeidzamu dzīves rituma ainu. Jūras viļņu dzīve līdzīga smilšu kāpas — barhana dzīvei tuksnesī... Kaigisizs stāvēja kalna galā aiz brīnišķas stacijas, kas šķita kā mauritāņu pils. Tur lejā, pie kājām atradās Krasnovodska, netīra, pēc zivīm smirdoša pilsēta,

iespiesta starp jūru un kalniem. No kalna redzama drūma ainava. Vienstāva nameļu gūzma, divas piestātnes, — viena pieder kuģu sabiedrībai «Kaukāzs un Merkurijs», otra — «Austrumu savienībai», — un vēl panīcis pilsētas dārzs: it kā bērni, tur spēlēdamies, smiltiņās sabāzuši novītušus zariņus starp ovālām un apaļām dobēm. Bēdīgs skats .. . Un, ja vēl atceras, ka šajā pilsētā, kas pieplakusi bezgalīgajiem ūdens plašumiem, dzeramo ūdeni ved ar cisternām no Baku un ielās sastājas gara sieviešu virtene ar spaiņiem, kļūst sevišķi netīkami. Un ja piedevām vēl nāk prātā, kā gājis pašam ...

Kaigisizs nokļuva Krasnovodskā, ne jau vieglas dienas meklēdams. Pēc Taškentas skolotāju semināra beigšanas viņus abus ar Muhamedkuli nosūtīja par skolotājiem uz krievu-turkmēņu skolu Mervā.

Jaunie skolotāji, atbraukuši no Turkestānas galvaspilsētas, mazajā pilsētiņā vietējo ļaužu vidū izraisīja lielu interesi, ko nekavējoties ievēroja policija. Tika sameistarots kārtējais ziņojums, kas apgalvoja, ka Kaigisizs un Muhamedkuli pulcē tējnīcā ļaudis un runā nepiedienīgas lietas par mullām un išaniem, stāsta, ka tie turot tautu tumsībā. Atabajevu paziņu vidū bija arī vietējie bagātnieki, kas tāpat tiecās pēc izglītības. Vietējiem augstmaņiem varēja likties aizskaroša pirmo turkmēņu skolotāju apvainošana, tāpēc policija neiedrošinājās apcietināt Atabajevus. Viņus tikai pārcēla no Mervas uz Bahardenu. Klusā, tuksnesīgā Bahardena. Un veselus četrus gadus nešķiramie draugi pavadīja šajā dieva un cilvēku aizmirstajā nomaļā pilsētiņā.

Trīs gadus viņi abi mācīja bērnus vienklasīgā Bahar-denas skolā, bet ceturtajā gadā Kaigisizu pat iecēla par skolas pārzini, tomēr pavasarī attapās, ka Izglītības ministrija devusi rīkojumu, ka skolu vadīt cittautietis nevar, un viņu atkal atcēla par skolotāju. Tas bija aizvainojoši. Kā lai samierinās ar to un neprotestē? Kaigisizs iesniedza atlūgumu, aizgāja no skolas.

Ko nu darīt? Atgriezties Mene, kur nabadzībā vilka dzīvību opija smēķmanis Geldi ar savu ģimeni? Kaigisizs nemaz nebūtu varējis tikt galā ar zemes darbiem, turklāt negribēja samierināties ar bezcerīgo zemnieka likteni.

Sākās klejojumu laiks. Vispirms Kaigisizs aizbrauca uz Krasnovodsku. Tur droši vien cilvēku trūkums. Osta, dzelzceļa mezgls, uz Vidusāziju ejošo sūtījumu pārkraušanas punkts, zivju nozvejas, naftas ieguves novads... Tā viņam šķita putekļainajā, sastingušajā Bahardenā, tā domāja arī Muhamedkuli.

Viss iznāca citādi, nekā domāts. Apriņķa pārvalde viņu nemaz negribēja uzklausīt, tūliņ noraidīja. Dzelzceļu pārvaldē aizdzina jau no sliekšņa. Darbs neatradās dzelzceļa darbnīcās, turkmēņi nebija vajadzīgi arī jūras ostā. Tur krāvēju netrūka, varēja salīgt ik dienas bezdarbniekus, kas bija sabraukuši no Baku.

Tagad pēc veselas dienas pazemojošiem meklējumiem un lūgumiem viņš bija atklīdis te kalna virsotnē un, skatīdamies zilajās tālēs, uz brīdi aizmirsa apnicīgās rūpes. Pāri līcim varēja redzēt saliņu, ar vērīgāku aci atšķirt kādas celtnes. Vai kāds auls? Auls jūras vidū? Vai tas iespējams? Netālu no Kaigisiza, uz nūjas atspiedies, sastindzis kā stabs stāvēja vecis.

— 'Kas tur ir uz tās salas? — Kaigisizs apvaicājās.

— Kizilsu, — vecis paraustīja plecus, brīnīdamies, ka atradies cilvēks, kam nav zināma tāda ievērojama apdzīvota vieta. — Zvejnieku ciems.

— Saprotams, saprotams ...

— Skaidrs, ka saprotams, — vecis ņurdēja, — gribētos zināt, kas tur varētu būt nesaprotams?

— Redzams, arī pilsēta nosaukta par godu saliņai.

— Tā tas arī bijis.

Varbūt meklēt laimi tai Kizilsu ciemā? Krasnovodskā darbu atrast grūtāk nekā adatu plūstošās smiltīs. Jau rīt jāaizbrauc uz Kizilsu.

Stingra apņemšanās aizvien uzmundrina. Kaigisizs kādā trūcīgā čaihanā, pilsētas nomalē, ieturēja vakariņas — maizi un tēju, tad likās gulēt.

Grūti bija aizmigt uz grīdas, uz netīra voiloka gabala. Istabā tik daudz cilvēku, nav kur kāju nolikt. Neizturami smags gaiss, blaktis koda kā meža zvēri. Kaigisizs nevarēja iemigt. Kaudamies ar bezmiegu, viņš sāka ieklausīties blakus gulētāju paklusajā sarunā.

— Tu saki — neesi vietējais? — bija dzirdams dobjš bass.

— Esmu jomuds. Manas mājas ir Gajali.

— Kur tad ir šie Gajali?

— Uz austrumiem. Netālu no šejienes.

— Kā var gulēt šādā caurumā, ja tuvumā mājas?

— Gaidu rīta vilcienu.

— Gatavojies braukt?

— Bet kur lai brauc? Kur būs cerības nopelnīt maizes kumosam, lai bērniem būtu ko ēst, turp tad braukšu.

Iestājās ilgs klusums, no attālākā kakta bija dzirdama krākšana. Tad puisis ar basa balsi, it kā labi apsvēris savu jautājumu, atsāka sarunu:

— Kāpēc dzimtenē nevar dabūt darbu? Nabadzīga mala?

— Dzimtenē? Maijā dzimtenē ūdeņu vesela jūra un okeāns zivju. Tikai tadam kā es jūra ir slēgta.

— Neproti peldēt?

— Ja gribi, aizpeldēšu līdz Kizilsu.

— Kas tad ir par nelaimi?

— Nav man ne laivas, ne tīklu. Strādāju uz saimnieka barkasa par pusi loma, bet blēdis aptina mani ap pirkstu — sāku strādāt par trešdaļu, pēc tam par ceturto, un, kad es iespītējos, tad padzina. Man bērni mājās bez maizes, cienījamais ...

— Tad šitā gan?

— Tagad braucu darbu meklēt.

— Ak meklēt darbu?

— Kas tur tik smieklīgs?

— Kā tad nebūs smieklīgi? Arī es to pašu varu pastāstīt par sevi.

— Kā tad tā?

— Nu tā, milzīgajā Čardžovas apriņķī nevarēju atrast ne pēdu zemes, ne malku ūdens.

— Padomā tikai...

— Visam virsū saimnieka zīme. Slēgta pat ūdeņiem bagātā Amudarja.

— Nu pasaki man, kā tad īsti ir? Kad mēs kļūsim par saimniekiem savā zemē?

— Kad pienāks pasaules gals.

Kaigisizs vairs neklausījās, ko runāja tālāk naktsguļas biedri. Pasaules gals! Patiesībā tas jau bija pienācis viņiem, šiem Aizkaspijas klaiņotājiem un tūkstošiem citu, kas bija devušies veltīgos ceļojumos vai kā piekalti savās dzīves vietās klusēdami nabadzībā mira nost. Zemi, ūdeņus, jūras bagātības — visu sagrābuši savās rokās kā knaiblēs daži mantrauši. Tā arī būs, un neviens neglābs nemantīgo, nekāda apsolīta zeme, nekādi labsirdīgi cilvēki. Tā būs līdz tam laikam, kamēr darbarūķis kļūs par noteicēju uz zemes.

Kaigisizs sāka snaust, un atkal cauri sutoņai, smirdoņai, gaisam, kur, kā saka, cirvi var pakārt, bija dzirdams vaidam līdzīgs žēlabainais jautājums: «Cik ilgi tā turpināsies? ...»

No rīta pamodies, Atabajevs palūkojās apkārt — vakarējos blakus gulētājus neredzēja. Bet saruna bija iespiedusies atmiņā un kļuva skaidrs, ka braukt uz Ki-zilsu nav nozīmes. Zivju pārstrādāšanas uzņēmumos viņš nebija nevienam vajadzīgs, tāpat kā nebūtu vajadzīgs bajiem — lopkopjiem. To, ko spēja lasītnepra-tējs, tumsoņa zemnieks, tas nebija pa spēkam turkmēnim inteliģentam, kas beidzis krievu-turkmēņu skolu. Pat par vēderu neviens viņu darbā neņemtu.

Jādodas uz Ashabadu. Bahardenā viņš bija uzrakstījis nelielu rakstiņu par pasniegšanas metodi turkmēņu skolā. Nosūtīja uz Ashabadu, raksts tika iespiests. Tiesa, naudu neatsūtīja. Tomēr bija kāds pieturas punkts, bija iemesls iegriezties laikraksta redakcijā, aprunāties.

Kaigisizs brauca parastajā vagonā. Biļete maksaja puscenu, bet vagons piebāzts līdz pēdējai iespējai. Te neredzēja gludi noskūtos ūsainos švītus. Visapkārt halāti, ielāpi un noplukušas, līdz plikumam novalkātas jērādas cepures. Vilciens kustējās lēni, apstājās ne vien visās stacijās, bet arī pie pārbrauktuvēm, šķita, ja ceļinieks, stāvēdams uz uzbēruma, pacels roku — arī tad vilciens apstāsies. Sastāvs līdzīgi kāpuram garlaicīgi vilkās pa stepes smilti, bet vagonā — gan joki, gan smiekli, gan arī prātīgas sarunas. Veciem cilvēkiem taisnība: joki uzvar skumjas, atmiņas — garlaicību.

Kāds večuks it kā izbrīnā paceltām uzacīm un kā ermoņikā sarauktu pieri atcerējās aula staršinas vēlēšanas.

— Kas gan to nezina, ka staršina, kas strādā baltā cara labā, aulā pats ir cars? Ikviens bajs grib, lai šis cars būtu no viņa dzimtas, dod kukuļus, lai tiktu pie sava cara. Ja viens bajs apkrauj apriņķa priekšnieku ar paklājiem, tad otrs pilda viņa kabatas ar naudu. Ja vienu aizstāv priekšnieks, tad otru — viņa vietnieks ...

— Pareizi, pareizi! — iesaucās jauns zēns ar lieliem vaigu kauliem. — Aulā, kur es dzīvoju, staršina Sari-Salpi visas mūsu vistas uzdāvāja pulkvedim. Viņa resnā sieva tās aprija!

— Bet pie mums trīs reizes vēlēja staršinu, un vienmēr — cik balsu vienam, tik otram! — kāds sauca no vagona dziļumiem.

— Atradis, ko brīnīties! Priekšnieki un tulki tīšām tā skaita, lai kukuļus dabūtu trīs reizes.

— Ceturto reizi dzimtu vadoņi savāca* kopā visu aulu, pat sievas. Uz vēlēšanām atbrauca arī pats kara priekšnieks — pulkvedis. Visus ļaudis sadzina sādžas vidū, plašā laukumā, pa labi — viena dzimta, pa kreisi — otra. Mūsējo gandrīz divas reizes vairāk. Mums nav ko uztraukties — staršina būs savējais. Bet, līdzko pulkvedis paskatījās, ka ļaudis nav līdzīgās daļās, tā sapīka, tā pārskaitās un sāka nezin ko bērt savā valodā. Tulks skaidroja — priekšnieks liekot visiem nostāties rindā un iet viņam garām. Mūsējos sāka dzīt pirmos. Pulkvedis kliedz: «Ašāk, ašāk!» Steidzina un skaita divus par vienu. Bet, kad gāja otra dzimta, viņš kļuva pavisam steidzīgs un skaitīja vienu par diviem. Tā iznāca, ka viņējie izrādījās par četrdesmit cilvēkiem vairāk, un pasludināja, ka staršina ievēlēts no viņu dzimtas. Mēs sacēlām brēku, sākām kliegt:

«Nepareizi saskaitīts.»

«Sāc no jauna!»

«Krāpšana!»

«Nepieļausim!»

Pulkvedis kliedz un murkšķ — mēs neklausāmies! Tulks šaudās apkārt — mēs viņu neievērojam! Visi

barā ejam virsū pulkvedim, šis kāpjas atpakaļ, kāpjas un pazūd bijušā staršinas mājā. Bet uz sliekšņa kāds bija paguvis satvert viņu aiz pogas. Un spīdīgā poga aizripoja pa zemi kā zelta naudas gabals. Pēkšņi kāda sieviete iesaucās: «Turiet pulkvedi!» Nu tad viņš šāva ar pistoli. Ne jau vienreiz vai tikai divreiz... Tulks uzsauca: «Sit tos asinsradiniekus!» Tad policisti zirgos metās mums virsū un sāka plītēt ar pletnēm pa labi un kreisi... Beidzās ar to, ka četrus aizveda no mūsu aula sasaistītus ...

Kāds ūsainis, kam bārda bija apcirpta kā suka, sacīja:

— Nepūlies, vecais. Tas ir zināms... Kur nauda runā, tur klusē taisnība ... Visur viens un tas pats.

— Bet kur tad ir taisnība?

— Pulkveža kabatā.

Večuks ar izbrīnā paceltām uzacīm nepadevās.

— Esmu dzirdējis, ka krievinieki esot cilvēcīgi, labsirdīgi. Bet šis .. . Vai tad tā klājas?

Kaigisizs neviļus viņu pārtrauca:

— Tā jau ir, kā esi dzirdējis.

— Kur te taisnība?

— Pulkvedis jau nav tauta.

— Tu gribi sacīt, ka viņš nav krievs? Kas tad viņš ir?

— Pulkvedis ir cara ķēdes suns.

— Bet kas ir cars?

— Vilks. Vai vilks zina, cik maksā mūlis?

— Tiesa gan! — večuks noglaudīja bārdu, laipni paskatījās uz Kaigisizu. — Tie patiesi vārdi, tikai nevaru saprast...

— Ko tad? — Kaigisizs jautāja.

— Pēc izskata esi līdzīgs šaurbikšainajiem, samaitātajiem turkmēņu tulkiem, bet runa tev ir kā ...

— Es neesmu tulks, mīļo tēvoc.

— Kas tad?

— Skolotājs.

— Nesaprotams vārds.

— Skolotājs ... mulla.

— Krievu mulla? Tad tā arī būtu sacījis, ka māci bērnus lasīt un rakstīt. Kur, kādā mektebē?

— Tagad nekur. Mani padzina no darba.

— Ak tā... — večuks bridi klusēja, tad teica: — Vai tu kādreiz esi dzirdējis, ka tam, kas runā patiesību, nav drauga?

— Ir gadījies, — Kaigisizs iesmējās.

— Kāpēc palaid muti? Ja par caru tā runāsi vienmēr, — plāni tev klāsies ...

Šī gudrība Kaigisizam bija zināma un — ko tur slēpt — pareiza. Bet visi nav spējīgi runāt pret savu sirdsapziņu.

Viņš jau tā centās būt uzmanīgs. Gribēja Krasnovod-skas stacijā ņemt biļeti līdz Kizilarvatai. Tur bija vagonu remonta rūpnīca, tur varbūt arī apzinīgākie strādnieki visā Aizkaspijā. Kad Krievijā vai Baku sākās streiki, tie atbalsojās Kizilarvatā. Tikai nevajadzēja pirkt biļeti uz šo pilsētu. Kāds strādnieks, azerbaidžānis, atbēdzis no turienes, stacijā stāstīja Kaigisizam, ka pilsētā sākušies aresti, policija ālējoties un tagad kamielim esot vieglāk izlīst caur adatas aci nekā no darba atlaistam turkmēnim atrast darbu Kizilarvatā. Tāpēc Kaigisizs negribēja skriet ar galvu sienā un tagad brauca uz Ashabadu ...

Ashabadas stacijas laukumā pavisam jauni faetoni stāvēja rindā, brangie zirgi dauzīja ar pakaviem bruģi, tramīgi kustināja ausis, it kā lepodamies ar daudzkrāsainiem pušķīšiem, kas greznoja pieri, un spilgtiem, gan dzelteniem, gan sarkaniem un zaļiem tīkliņiem zem acīm. Kaigisizs mirkli pievērsa skatienu ormaņu ratiem. Nez kāpēc šoreiz viņš nepamanīja dažādo seju, dažādo tautību pūli, kā tas bija Mervā. Izrotātie zirgi, ekipāžu mirdzošais, melnais lakojums šoreiz viņam stāstīja par citu pasauli, par citiem priekiem, citām rūpēm, par vieglu un mierīgu dzīvi, kas rit viegli kā gumijas riteņi pa gludu ceļu. Kaigisizs sakārtoja savu mantu saini un lieliem, sparīgiem soļiem devās uz Sko-beļeva laukumu, kur atradās avīzes redakcija.

Iet apgabala pārvaldē meklēt darbu nebija nekādas jēgas. Vēl Mervā būdams, Kaigisizs bija diezgan dzirdējis par gubernatora kancelejas vecāko rakstvedi Suleimana beku, kam bija liels iespaids uz gubernatoru un pasakaini ienākumi. Nesen viņš bija nopircis māju

Baku. Protams, ka tāds virs bija ļoti norūpējies par savu vietu un, baidīdamies konkurences, nelaida kancelejas tuvumā inteliģentus turkmēņus. Paretam viņš ņēma par sekretāriem vai tulkiem vietējo bagātnieku dēlus un tika no viņiem vaļā, līdzko pamanīja dzirkstam spējas kādā nozarē. Starp citu, ja arī Kaigisizam būtu izdevies iekārtoties par sekretāru, viņš neizturētu pat divi dienas. Kam tad patīk laizīt Suleimana beka zābakus?

Redakcija atradās zemās, pustumšās istabās ar logiem uz dārzu. Avīze tika izdota krievu valodā, bet bija arī turkmēņu pielikums, un, kad turkmēņu nodaļas redaktors Beļajevs draudzīgi uzņēma Kaigisizu, viņam pavīdēja cerība, ka nu beidzot klaiņošanai pienācis gals.

Kaigisizs, sēdēdams ērtā, zemā krēslā, vispusīgi un neko neslēpdams izstāstīja, kā viņš atlaists no darba skolā, kā virinājis durvis Krasnovodskā, kādas ļaužu runas dzirdējis vilcienā. Beļajevs, neizskatīgs vīrietis, ar spilgtu tibeteju galvā, darbodamies ap pensneju melnā saitītē, piekrītoši māja ar galvu, it kā apstiprinādams Kaigisiza iespaidu pareizīgumu.

— Ko tagad domājat darīt? — viņš apjautājās.

Kaigisizs negribot pasmaidīja.

— Tāpat kā līdz šim mērot ceļus.

— Tā kā nesaprotu ...

— Klaiņošu, darbu meklēdams.

— Domāju, ka nevajadzēs to darīt, — Beļajevs smaidīdams teica. — Liekas, pats dievs jūs te atvedis. Mūsu avīzei vajadzīgs līdzstrādnieks — turkmēnis. Vai gribat strādāt kopā ar mani? Alga nav liela, toties saņemsiet honorāru ...

Kaigisizs neticēja savām ausīm, vai tiešām tāda laime iespējama?

— Nu, vai piekrītat? — Beļajevs vaicāja.

— Par to varēju tikai sapņot, — Kaigisizs apjucis nomurmināja.

Beļajevs paskandināja zvaniņu. Istabā ielūkojās zēns ar apaļu seju un apaļiski apgrieztiem matiem.

— Atnesiet no kases desmit rubļu, — viņš pavēlēja zēnam un, pievērsdamies Kaigisizam, turpināja: —Mēs nepaguvām nosūtīt jums naudu par rakstu. Honorārs, tiesa, visai neliels, bet, kā saka turkmēņi: «Kamēr neatnes nūju, darbojies ar dūri!» — jums viss vēl priekšā.

Un viņš pasniedza desmitnieku Atabajevam.

— Paldies, redaktora kungs, — Kaigisizs samulsa, — man vēl ir nauda uzturam.

— Ziniet, naudas nekad nav par daudz, — Beļajevs aizgādnieciski piebilda, — pie tam jūs to esat nopelnījis. Kā var atteikties no nopelnītiem rubļiem?

Atabajevam šī nauda bija vajadzīga kā ūdens, kā gaiss. Viņam bija palicis viens rublis.

Atvadoties Beļajevs sacīja:

—• Šodien atpūtieties. Par pārējo vienosimies rīt.

Šoreiz Atabajevs negāja uz tējnīcu, bet noīrēja lētu istabu viesnīcā «Londona». Tur beidzot bija iespējams nomazgāties un apkopties. Vakarā viņš izgāja uz ielas spirgts, cerību un enerģijas pilns.

Veikali aizlaida logiem un durvīm priekšā dzelzs aizvirtņus, bet Atamana ielā bija daudz ļaužu. Sākās vakara pastaigas laiks, ielā mudžēja uzposusies pilsētas publika: vietējā garnizona oficieri, persiešu un armēņu tirgoņi ar spīdīgiem katliņiem galvā, ar spilgtām vestēm un kaklasaitēm; čivināja jaunkundzes, viņu vidukļi bija iežņaugti korsetēs; pa čaihanu logiem plūda daudzbalsīgs troksnis, no restorāniem — orķestru saldās skaņas. Šajā burzmā Kaigisizs jutās vientuļš, svešs, bet ne uzvarēts. Visu laiku prātā nāca cilvēki, kas no rīta lauzās iekšā vagonā, tomēr šis kontrasts nenomāca iespaidus, drīzāk izraisīja kādu neparastu spēku pieplūdumu. Laikrakstā strādājot, būs iespējams pacīnīties ar šo paēdušo, stulbo pūli. Kaut ne arī gluži pilnā balsī, bet ir taču glābēja satīra, varēs sacerēt feļetonus, varēs sarakstīties ar Muhamedkuli, iesaistīt viņu kopējā darbā ...

Tajā naktī Atabajevs gulēja tīrā gultā un redzēja priecīgus sapņus.

No rīta Kaigisizs, čaihanā neiegriezies, devās uz redakciju. Beļajevs, noguris, apjucis un sarūgtināts, neuzaicināja apsēsties, arī pats runāja, kājās stāvēdams.

— Ļoti žēl, bet no tā, par ko mēs vakar runājām, nekas neiznāk. Labāk sakot, jāatliek dažu-no manis

neatkarīgu iemeslu dēļ, — viņš atturīgi paskaidroja. — Esmu vainīgs, ka devu jums cerības. Piedodiet.

Kaigisizs sastinga.

— Vai vilka pase no Bahardenas skolas? — viņš, brīdi klusējis, vaicāja.

Beļajevs, acis nolaidis, pamāja.

— Mēs neizlaidīsim jūs no sava redzes loka, — viņš mulsi sacīja, — tiklīdz radīsies iespēja, izsauksim uz Ashabadu.

Kaigisizs saprata, ka tie ir tikai tukši vārdi, teikti vienīgi pieklājības pēc.

... Un viss jāsāk no gala. Uz kuru pusi doties? Kabatā vēl neizmainītais desmitnieks — biļetei iznāk, pietiks ari čaihanai.

Viņš aizbrauca uz dzimto Tedženu. Maza pilsētele, bet varbūt tur vēl dzīvo vecie draugi, var būt, ka tur strādā vēl Vasilijs Vasiļjevičs.

Pirmais, ko viņš sastapa Tedženā, bija Džumakuli, krievu-turkmēņu skolasbiedrs. Galvā viņam bija švītīga papaha, slaido augumu apņēma sarkans zīda halāts ar baltiem uzplečiem. Džumakuli strādāja par vecāko tulku apriņķa valdē. Nesteigdamies viņi gāja cauri visai pilsētai no stacijas līdz Džumakuli mājai, un Kaigisizs izbrīnījies vērās apkārt — cik daudz pārmaiņu mazajā pilsētiņā! Ierīkotas jaunas ielas, mazie kociņi izstiepušies. Arī veikalu daudz vairāk. Tedženas oāze tagad apgādāja ar maizi Aizkaspijas un Samar-kandas apgabalus un arī daudzus Buhāras emirāta rajonus. No visām malām, zvaniņiem skanot, Tedženā saplūda kamieļu karavānas — bira graudi neskaitāmos tirgotavu pagalmos un noliktavās, bet no turienes — maisos un — prom uz dzelzceļa vagoniem. No zemnieka graudus pirka par pusrubli, pārdeva par rubli. Nezin kāpēc te nebija redzams bezdarbībā klīstošs ļaužu pūlis. Varbūt tāpēc, ka darba diena, pa ielām gurdi vilkās noskranduši, norūpējušies zemnieki.

Džumakuli Annaseidova māja atradās pilsētas ziemeļu nomalē, pagalma vidū stāvēja voiloka kibitka. Acīmredzot skolasbiedrs bija ļoti pārticis cilvēks. Kaigisizs parēķināja, ka no algas tam nepietiktu pat vienai dienai: tik daudz tulkam iznāca pieņemt un pacienāt bajus un staršinas. Četri kalpi pagalmā noņēma seglus zirgiem, cienāja apmeklētājus ar tēju un plovu.

Kaut gan krievu-turkmēņu skolā audzēkņiem macija eiropeiskas parašas, viņi nebija pieraduši sēdēt uz krēsliem pie galda, viesus pieņēma, atlaidušies uz dārgiem paklājiem un atspiedušies uz grezniem dūnu spilveniem. Izjautāt viesi, no kurienes ieradies un kurp dosies, — nozīmēja it kā steidzināt sarunu. Džumakuli Kaigisizam stāstīja visādus niekus, ļaudams starp vārdiem noprast, ka tieši viņš, Džumakuli, ir Aizkaspijas apgabala varas balsts. Jau no bērnu dienām Džumakuli mīlēja palielīties.

Sarunu visu laiku traucēja: ļaudis nāca un gāja tulka mājās tikpat kā apriņķa valdes kancelejā, — šeit labi dzirdināja un ēdināja. Sarunās ar saimnieku daži lietoja tikai abiem saprotamus izteicienus, apmainījās ar aizdomīgiem skatieniem, citi paēduši tieši uzprasīja:

— Nu, kā tika izlemts?

Un katru reizi, pēc daudznozīmīgas pauzes, Annasei-dovs braši atbildēja:

— Esi mierīgs. Viss kārtībā!

Jaunais baja dēls, kam bija švītīgas ūsas, nodeva Džumakuli paklāja auduma somu, sacīdams, ka tur cienasts bērniem. Kaigisizam, kam gadījās šo dāvanu nodot saimniekam, šķita, ka soma par daudz smaga, acīmredzot pilna ar naudu. Persiešu nauda Tedženā apgrozījās biežāk nekā cara rubļi. Tai piemita brīnumaina īpašība pagriezt likumus tā, kā tas izdevīgāk devējam.

Pievakarē pie saimnieka ieradās negaidīts viesis — kāds nabadzīgais putekļainā halātā. Džumakuli savilka bargu seju, prasīja:

— Ar ko tu esi atnācis?

Nabadziņš sarāvās un, stāvēdams pie durvīm, sāka runāt drebošā balsī:

— Es, cienījamais tolmač, esmu tumšs, nesaprātīgs stepes lopiņš. Pilsētā nokļuvis pirmo reizi. Man pateica: ej pie tulka Džumakuli, viņš tev palīdzēs, viņš ir taisnīgs cilvēks. Tad nu es atnācu.

— īsāk. Kas vajadzīgs?

— Trīs gadus strādāju pie Šalara baja. Bet viņš mani padzina un nesamaksāja ne kapeiku.

— Šalara bajs?

— Tas pats, cienījamais tolmač.

— Nevar būt. Tu stāsti niekus. Šalara bajs nevarēja tik cietsirdīgi rīkoties.

— Visi aula iedzīvotāji apliecinās, ka tā bija.

— Melo.

— Zvēru, tā ir taisnība!

— Vai tu zini, ka te nav kanceleja?

— Zinu, cienījamais tolmač.

— Ja zini, tad lasies prom.

— Cienījamais tolmač!

— Nerunā tik daudz.

Atabajevs, to visu dzirdot, bija līdz sirds dziļumiem satriekts, bet, pazīdams Džumakuli, neaizstāvēja zemnieku, baidīdamies, ka neiznāk vēl ļaunāk.

Tikai vakarā, kad vairs nebija gaidāms neviens viesis, saimnieks domāja, ka pieklājas apjautāties, kā klājas Kaigisizam.

— Nu, kā tad ir? Vairojas izglītoto turkmēņu paaudze?

— Bez manas palīdzības. Atlaida no Bahardenas skolas. Sveštautietim, kā viņi saka, nav tiesības būt par vadītāju. Pat vienklasīgā skolā.

— Tas nav nekas jauns. Ko tagad domā darīt?

— Ko tad es protu? Mācīt bērnus.

— Izglītots cilvēks spēj darīt visu ko.

— Tā jau it kā būtu ...

— Kas tev noticis, Kaigisiz? Nekad nebūtu domājis, ka tu tik nevarīgs.

— Es pats arī nedomāju.

— Nē, tā nevar. Vai tavos gados ar tādām zināšanām var krist izmisumā? — Džumakuli pašapmierināts skrullēja ūsas. — Ja tu pats nevari, tad es tevi iekārtošu par tulku Serahsas pristava iecirknī. Man tur ir pazīšanās. Ja gribi, atvedīšu vienu cilvēku? Viņš tev izklāstīs apstākļus.

Annaseidovs, apmierināts par savām runas dāvanām, atbildi nenogaidījis, izgāja ārā.

Cik vilinoši bezdarbniekam bez mājas vietas kļūt par tulku! Ja tu kāro naudu, — tā plūdīs straumēm, ja kāro varu, — būs tavās rokās! Bet Atabajevu biedēja tādas nākotnes izredzes Serahsā. Viņa šaubas neizklīdināja arī viens no Serahsas tulkiem Babadžans, kas ienāca kopā ar Annaseidovu.

Jaunais tulks, kas šķita labsirdīgs, veikls, ne pārāk ļauns cilvēks, bet kas neapjēdza starpību starp labo un ļauno, sāka aizgūtnēm skaidrot, cik labi veicoties Serahsā.

Kaigisizs dabūja zināt, ka ne visai tālu no Tedženas, tikai simt četrdesmit verstis uz dienvidaustrumiem, kur dzīvo saliru cilts, turkmēņi sadalījušies divās dzimtās: Karamana un vecā Kiči dzimtās. Kā tas mēdz būt, abas dzimtas nedzīvojot draudzīgi, bet šīs dzimtas pārvaldot krievu pristavs, kas visas lietas uzticējis savam palīgam hanam Mengli. Tas esot kļuvis visuvarens kā dievs: ja gribot, — sodot, ja gribot, — apžēlojot. Visur viņam veicoties. Zemnieki vaidot viņa jūgā, ar asarām acīs atceroties priekšnieku hanu Teke un sakot, ka vanaga vietā atlaidies maitu ērglis. Serahsas dzimtas pārstāvot divi baji: Šalara bajs un Džaneka bajs. Katram — septiņas sievas, katrs iedomājoties sevi par Visuma balstu. Viņiem ne prātā nenākot, ka paši esot rotaļlieta jebkura tulka rokās, pat tāda puišeļa rokās kā Babadžans.

— Izsaucu Šalara baju un Džaneka baju uz valdi, — smieklos vai aizrīdamies, Babadžans stāstīja, — saku, ka Tedženas apriņķa priekšnieks pulkvedis Belanovičs atsūtījis viņiem sveicienu. Mani baji piepūtās kā tītari, tik cienīgi, ka galvas vairs nevar pagrozīt. Un, saku, viņam ir lūgums. Viņš izdod meitu pie vīra. Krieviem, saku, ir citādāk nekā mums. Mēs dodam meitai pūrā līdz kamieļmāti ar kamielēnu vai kādu pusduci aunu. Bet viņi dāvina dārgas mantas: paklājus, pat veselas muižas. Pulkvedim mūsu zemē muižas nav, viņš nu lūdz, lai jūs atsūtītu katrs paklāju un piecdesmit kara-kulādiņu. Tas viss, es saku, protams, nav par velti. Labdarim labdara alga... Mani baji sāk rosīties, zemu klanās, saka, uzskatot par godu izpildīt šādu lūgumu. Tā nu iznāca, ka viens paklājs un deviņdesmit ādiņas grezno manu māju, bet otrs paklājs un desmit ādiņas, ko es pasniedzu Belanovičam, sagādāja man, lūk, šos te! — un Babadžans ar abām rokām noglaudīja savus baltos uzplečus.

Džumakuli, klausīdamies stāstījumu, piekrītoši māja ar galvu un, līdzko Babadžans beidza, jautāja Kaigisi-zam:

— Vai saprati? Piekrīti?

Atabajevs, klausīdamies Babadžanā, bija atzvēlies pusguļus uz spilvena, tagad izslējās, piecēlās kājās.

— Katram nav tā laime būt par tulku. Paldies par rūpēm Džumakuli.

— Nu tad taisies ceļā.

— Tikai... vienīgā nelaime, ka tāds darbs nav man piemērots.

Annaseidovs dusmīgi uzsita pa ceļgaliem.

— Nu ko lai dara ar tevi! Vai cilvēkam, kam rokās vara, ir kādi šķēršļi? Ja pavēlēsi sist, — sitīs, ja paņemsi rokās smiltis, — pārvērtīsies zeltā!

— Kur es likšu tikdaudz zelta? Neesmu pilī dzimis. Un, ja manā kabatā nokļūs negodīgi iegūta nauda, liksies, ka čūska tur ielīdusi.

— Redzams, tev galvā viss nav kārtībā. Nu ko lai dara ar tevi?

— Ja varētu tikt atkal par skolotāju, Jaunākā gadījumā — par rakstvedi kādā kantorī. Ar tādu darbu es tiktu galā.

— Dzirdēt negribu! Vai gribi — panākšu, lai tevi izvēl par staršinu tavā dzimtajā aulā?

— Neparko!

— Tu gan esi grūti izprotams cilvēks. Atpūties, paguli, padomā. Ar labu nakti!

Annaseidovs bija godkārīgs, tāpēc gribēja aplaimot Kaigisizu. Skolā Kaigisizs bija viens no labākajiem skolēniem. Džumakuli — sliktākais no sliktākajiem. Tagad vajadzēja piespiest, lai šis bezbiksis izjūt pazemojumu.

No rīta Džumakuli devās uz kādu aulu un uzaicināja Kaigisizu, lai pavada. Paņēmuši līdz vienu jātnieku, viņi trijatā devās ceļā.

Ceļš bija grūts — pavasari Tedženas grīvā saplūda palu ūdeņi, arikos nogulsnējās dūņas, tās tīrot, ariku malas pārklājās ar dubļiem kā ar biezu krējumu. Gruntsūdeņiem nonākot virspusē, sūcās līdzi sāls un liesajā zemē auga vienīgi reti dundurāju ceri un sāls-zāle. Šur un tur lauki šķita kā ar rūgušpienu aplieti.

Verstis desmit aiz pilsētas tika veikti tīrīšanas darbi. Puskaili, sviedriem noplūduši zemnieki tīrīja arikus. Darbus veica divos paņēmienos: tie, kas stāvēja lejā, ar lielām lāpstām, uz kurām varēja paņemt vai pudu zemes, padeva dūņas biedriem, bet augšā stāvošie — aizmeta tālāk. «Un vēl stāsta, ka elle esot viņpasaulē,» Atabajevs nodomāja. «Vai var būt vēl velnišķīgāks darbs par šo?»

Kaigisizs klusēdams palūkojās uz Annaseidovu, bet tas vienaldzīgi blenza ar savām mazajām, dziļi iegrimušajām ačelēm uz pārgurušajiem ļaudīm — kā skudras tie kustējās arikos, kas stiepās līdz pat apvārsnim.

Aulā, kur viņi iejāja pievakarē, valdīja šausmīga nabadzība, melnas, putekļos slīgstošas kibitkas, netīri bērneļi pie ieejas, bet, ja palūkojas iekšā, mantas tur vairāk nebija, kā var uzlikt kaķim uz astes.

Kibitka, kur ielūdza tulku, nebija līdzīga pārējām: te jau lika katlus uz uguns, ienesa tikko kautu auneli, kūpēja patvāris. Kaigisizam kumoss spriedās rīklē, šķita, it kā ēdiens būtu vārīts to ļaužu sviedros, kas kustējās ceļmalas arikos. Arī sarunas pie galda vēl pastiprināja šo sajūtu. Annaseidovs bija ieradies aulā kā starpnieks krievu un armēņu tirgoņiem, kas jau agrāk par puscenu bija nopirkuši no zemniekiem ražu.

Kaigisizs ar nepatiku nolūkojās, kā kustas Džumakuli žokļi, cik kāri viņš aprij plovu ar vistas gaļu, cik nicīgi noskaita naudu, it kā parādītu te kādu labvēlību, — bet viņš taču aplaupīja ļaudis! Atlaidās aulā kā maitas ērglis uz beigtu dzīvnieku. Un Atabajeva ausīs skanēja tā pati žēlabainā balss, ko bija dzirdējis naktī Krasno-vodskas čaihanā: «Cik ilgi tā turpināsies?... Cik ilgi? ...»

KANTORĪ KLAB SKAITĀMIE KAULIŅI

Atkal Mervā ... Tāpat kā vienmēr pa Murgabu plūst gausie, siltie ūdeņi. Ielās klaudz faetonu riteņi. Pāri Murgabai liecas tilta loki, kreisajā krastā nožēlojamas bodeles, tirgus burzma, saradušies dažādu tautību sveši ļaudis — armēņi, persieši, krievi, ebreji, gruzīni, pat vācu kolonisti. Bet upes otrajā pusē — drūmas cietokšņa ēkas. Tur krievu garnizons, zaldātu kazarmas, apriņķa valde. Arī vietējo bagātnieku mājas.

Pazīstama pilsēta... Šeit kādreiz divi jauni skolotāji sāka strādāt skolā. Protams, Merva ir daudz dzīvāka nekā miegainā Bahardena, bet, salīdzinot ar Taškentu, dzīve šeit kā bez saules stara. Un nav blakus drauga, kam uzticējās... Atšķirtība aizvien ir rūgta, bet Kaigi-sizs vēl nekad nebija tik asi izjutis savu vientulību — Muhamedkuli māca bērnus savā Bahardenas skolā, bet tev te jāklīst pa svešu cilvēku pūli. Reizumis Atabajevs sastapa savus agrākos skolniekus, tie bija paaugušies, skraidīja, no tālienes steidzīgi roku sveicienam pavicinājuši.

— Vai tu neietu par kantoristu bankā? — vecākais brālis Agadžans reiz ieprasījās. Viņam bija plaša pazīšanās ar tirgoņiem un krievu ierēdņiem. Viņš varēja iekārtot neveiksminieku — lai klabina skaitāmos kauliņus, varbūt izsitīs muļķības no galvas.

No rīta Kaigisizs apsēdās pie kantora galda istabā ar aizrestotiem logiem. Koka iežogs, aiz tā apmeklētāji, pie lodziņa cits ierēdnis — Ivans Antonovičs, krievu vecītis ar melniem satīna uzročiem. Viņš ir vecāks dienesta pakāpē nekā bijušais skolotājs. Vecītis palūkojās pāri brillēm uz turkmēni, klusēdams pamāja ar galvu un novērsās.

Un sākās bezcerīga nīkšana, sliktāku neko nevar iedomāties: papīri, papīri, papīri... Glāze tējas, papīri ... glāze tējas un skaitāmo kauliņu klaboņa

Kaigisizu nomāca kapeiku meklēšana dienas norē- * ķinu žurnālā, kur summas sniedzās simtiem tūkstošos. Tagad, kad tuksnesi šķērsoja dzelzceļš, Merva bija kļuvusi par tranzīta tirdzniecības un preču pārvadājumu centru — nozīmības ziņā otro pēc Ashabadas.

Atabajevs, iedziļinādamies naudas dokumentos, it kā savām acīm redzēja, kā pa Karakuma karavānu ceļiem iet uz Mervas preču staciju karakuls, paklāji, voiloks un kokvilna, kā ceļo tēja no Indijas uz Hivu, kā no Hivas hanistes virzās apstrādātas jērādas, halāti, sviests... Uz Krasnovodskas ostas pusi drāžas Krievijai domātie preču vagoni ar vilnu un kokvilnu. Mervas apriņķi ar kokvilnu jau apsēta viena trešā daļa sējumiem izmantojamo zemju — bet zemniekam rokās vēl joprojām kaplis un koka arkls ... Divas kokvilnas tīrīšanas fabrikas jau atvērušas bankā savus rēķinus; Atabajevs vakara pastaigās bija aizklīdis līdz fabrikām, kas atradās pilsētas nomalē, bet aiz tām — naktī tumstoša stepe. Kaigisizs stāvēja pie fabrikas sienas un drūmi raudzījās tālumā, tur aiz apvāršņa patlaban spīd ciema skolotāja Muhamedkuli lodziņš ...

Bet no rīta atkal — kantora galds, koka iežogs, kauliņu klaboņa ...

Gausi, ar grūtībām un kroplīgi krievu tirdzniecības kapitāls iespiedās patriarhālajā zemē. Pēc dzelzceļa ierīkošanas kokvilnas tīrīšanas fabriku skaits it kā būtu tepat vai trīskārtīgi palielinājies, tomēr tās bija tikpat mazas, primitīvas kā agrāk. Rudenī, viskarstākajā kokvilnas novākšanas sezonā, Ashabadā un Tedženā strādāja deviņdesmit astoņi cilvēki. Un nevienas kokvilnas tekstilfabrikas, kaut gan Turkestānas ģenerālgubernators savos ziņojumos bija izsmeļoši paskaidrojis tālajai Sankt-Pēterburgai, ka kokvilnas pārstrādāšana uz vietas iznāktu neizsakāmi lētāk: jo kokvilnas pārvešana no Turkestānas līdz Maskavai izmaksā apmēram pieci rubļi par pudu un tikpat daudz jāmaksā par katru pudu manufaktūras, ko nogādā no Maskavas uz Vidusāziju. Bet, ja tā nebūtu, kā tad būtu ar dzelzceļa peļņu? Kā būs ar trako peļņu, ko iegūst Pītera augļotāji un Ivanovovozņesenskas manufaktūristi? ... Cara valdība . krievu buržuāzijas interesēs vēlējās saglabāt jauno koloniju tās pirmatnējā veidā, mežonīgas atpalicības stāvoklī — kā Krievijas piedēkli lauksaimniecības produktu un izejvielu iegūšanai.

To visu apjauta bankas kantorists, klabinot skaitāmos kauliņus.

Varēja likties, ka ar kapitāla ieplūšanu novadam vajadzētu sākt uzplaukt, bet iznāca otrādi. Palielināt kokvilnas plantācijas varēja tikai uz kviešu rēķina — tā tad ari rīkojās. Un labības cenas pacēlās četras piecas reizes. Zemnieki tika noplicināti, bet nodokļi auga augumā.

Kad bankā nedroši, apkārt skatīdamies, parādījās turkmēņi no kaimiņu auliem, tad Ivans Antonovičs, muguru neatliecis, norādīja uz darba biedra pusi, un Kaigisizs pacietīgi uzklausīja apmeklētāju nesakarīgos stāstījumus, paskaidroja, kas jāraksta un kam, un — lielākoties nosūtīja viņus uz savstarpējo kredītbiedrību. Viņš saprata, ka ieradušies budži vai baju pārvaldnieki, viņš zināja, ka visauglīgākās zemes dažādu mahināciju un fiktīvu darījumu rezultātā pamazām pāriet ierāvēju rokās. Kam ūdens — tam vara, viņš zināja, ka labākos apūdeņošanas kanālus uzpirkuši bagātnieki ... Bet ko tur varēja darīt neievērojamais kantorists? Viņš redzēja, ka gadu no gada, jo sevišķi kad iesākās karš ar vāciešiem, pieauga apūdeņoto zemju cenas, — par desetīnu jau maksāja no tūkstoša līdz trīs tūkstošiem rubļu.

Šie ļaudis ar pateicības pilnām sejām, ar sajūsmas asarām acīs, piespieduši pie krūtīm plaukstas, atpakaļ kāpdamies, gāja prom, un Kaigisizs Atabajevs, uzacis saraucis, līdz pašām durvīm pavadīja ar skatienu šo glaimīgo, lunkano ķermeņu kustības. O, kā viņš tos neieredzēja, atcerēdamies savu dzimto nabadzīgo aulu un resno dzirnavnieka dēlu! Krievu rēķinvedis neklausījās, kas tika runāts pie Atabajeva galda, galvenām kārtām turkmēņu valodā, viņš, protams, nekā nesaprata ne no tādas lišķīgo lūdzēju atzinības izpausmes, ne no sava darba biedra drūmās, gandrīz cietsirdīgi cēlās izturēšanās.

Tā pagāja dienas...

Bet ko lai dara vakaros? No pavecas sievietes par lētu naudu noīrētā nabadzīgā būcenī Atabajevs stundām ilgi sēdēja pie maza galdiņa un, bužinādams savus kuplos matus, atcerējās skolu Bahardenā, skolas grāmatas, burtnīcas, sirsnīgo bērnu jaukos, nedrošos rokrakstus ... Smieklīgi un skumji atcerēties, ko teica

kādreiz Vasilijs Vasiļjevičs: «Izaudzināsiet simtiem tikpat godīgu jauniešu un var jau būt ari simtiem varoņu ...» Neiznāca un diezin vai kādreiz izdosies to darīt.

Vakaros Atabajevs pēc mācību grāmatas apguva^ bankas operācijas, grāmatvedības norēķinu teoriju, centās aptvert finansu zinātnes augstākās gudrības. Var gadīties, ka neapmierināmie saimnieki padzīs bez kādām ceremonijām un paskaidrojumiem.

Bet, kad drūmās domas pavisam nomāca, jaunais cilvēks devās ārā. Naktī Mervā nepalika gandrīz neviens turkmēnis, pat tirdzinieki aizslēdza savus veikaliņus un līdz ar tumsu atgriezās aulā. Varēja atrast tikai divus trīs inteliģentus, ar kuriem iespējams parunāties dzimtajā valodā. Mervas reālskolā bija tikai četri turkmēņu jaunieši...

Bija kāda trokšņaina čaihana, tās saimnieks un visi kalpi — azerbaidžāņi. Plašā zāle, kur nebija ne galdu, ne krēslu, tikai paklājiem klātas garas lāviņas, no auliem ieradušies cilvēki dienā te dzēra tēju vai uzkoda. Šeit, čaihanā, varēja arī pārgulēt, jo zemnieki nezināja, ka pilsētā ir viesnīca. No lielās gramofona taures nepārtraukti plūda jautras un skaņas melodijas, kas pilnīgi atbilda saimnieka labajam garastāvoklim. Un tāpat, piemērojoties saimnieka omai, jautri un aši kustējās kalpi ar paplātēm. Vērtējoši noskatīdamies uz ienācēju raupjajām auliešu papahām, viņi, it kā pamezdami kādam ar acīm, sauca virtuvē pavāram:

— Ei, gatavo brālim porciju vistreknākā ēdamā! ...

Tas bija ļauns izsmiekls tumšajiem ļautiņiem, paša tautiešiem; skaļi teiktie vārdi patiesībā nozīmēja pavisam citu: «Vienalga ko — taukas, sālītas vai šķidras vakarējā vārījuma atliekas, — šie laucinieki nekā nesajēdz! ...»

Un tomēr bankas kantorists vakaros te labprāt atnāca — nekur citur nevarēja redzēt cilvēkus, parunāt ar viņiem, dzirdēt ko jaunu. Tējnīcas plašās zāles vistālākajā stūrī uz audekla bija uzzīmēts milzīgs lauva ar atplestu rīkli, un tējnīca saucās «Pie lauvas». Atabajevs apsēdās zem lauvas krēpjainā purna un noguris braucīja ar plaukstām savu sadrūmušo seju. Atkal

#

viena diena bija aizsteigusies... Ai, kā gribējās tikties ar cilvēkiem!

Ei, kas te ir ar tīrām sirdīm, ar atklātām un skaidrām acīm? Piesēdiet! Nāc, draugs, parunāsimies.. Ei, kurš būtu tāds? ...

KO VAR DZIRDĒT ČAIHANĀ «PIE LAUVAS»

Reiz Kaigisizam piesēdās sakumpis vecis ar dzīslainām, tulznainām rokām. Gadi bija viņu saliekuši tāpat kā toreiz Nobatu, un Kaigisizam šķita, ka vecais gribētu mest ar nūju zaķim tāpat kā vecais Nobats. Un Kaigisizs, vēl nepārmijis ar veco ne vārda, jau juta pret viņu cienību. Vecis, mirkšķinādams retās skropstas, aizdomīgi lūkojās uz jauno turkmēni. Atabajevs nodomāja: vecis acīmredzot spriež, ka — tā sakot, tādu šaurbikšaino dēļ viņam jāklīst pasaulē vienās skrandās. Tomēr vecim bija prātā kas cits; neuzticīgi skatīdamies, viņš uzrunāja pilsētnieku:

— Dēliņ, tu izskaties pēc mācīta cilvēka. Vai neuzrakstītu man papīru?

— Kādu papīru? Kam?

— Kā lai es, dēliņ, zinu — kam? Pristavam varbūt, vai kādam citam?

— Ko tad gribat?

— Ko varu gribēt, dēliņ? Nabadzība ...

— Kādu palīdzību gribi lūgt?

— Eh, dēliņ, nekāda palīdzība man nav vajadzīga! Bet man, dēliņ, nekad nav bijusi neviena gotele. Strādāju dienu un nakti, muguru neatliecis, bet nevaru savai ģimenei sausu maizi sagādāt. Un tagad aula vecākais paņēma no manas mājas itin visu, kas vēl varētu noderēt, un sacīja: «Tu nemaksā nodokli.» Tagad, dēliņ, mani bērni kā cālēni guļ uz kailas zemes. Es, dēliņ, nezinu, ko lūgt, kam un uz kurieni rakstīt...

Tāds bija vai katra zemnieka liktenis, kuru redzēja bēdīgi sēžam tējnīcā ar tukšu pialu rokās. Atabajevs nezināja, vai kāds labums bija no tiem simtiem lūgumu, ko čaihanā uzrakstīja. Ja viņš, nabadzīgam zemniekam klāstot, nerakstīja tādu papīru, tad klausījās,

ko viņi stāstīja. Čaihanā cilvēku balsu dūkoņa — tās bija visas bēdu, naida, cerību balsis... Pilsētnieku pļāpas. Tukši strīdi. Lielāko tiesu aplamas baumas, bet dažkārt apbrīnojami saskanēja ar patiesību. Reiz students, armēnis, Mervas tirgotāja dēls, pastāstīja par streiku Čelekenā. Ar viņu strīdējās — kādi streiki var būt tajā dieva nolādētajā salā? Čelekenas naftinieki — tumši, pamesti, neizglītoti ļaudis. Drīzāk sāks dumpoties dzinēju suņu bars nekā streikot uzņēmumi.

Tomēr nākamajā dienā, kantorī pārbaudot ienākušo pārvedumu žurnālus, Atabajevs ievēroja, kā sakustējušās, sākušas slīdēt uz leju kāda Čelekenas naftas īpašnieka Gadžinska uzņēmumu dividendes. Tātad students teicis taisnību? Tātad tauta dara kaut ko, kaut kas sācis kustēties? Pat vistumšākie ļaudis ceļas cīņā par savām tiesībām?

Čelekenas naftinieku dzīve bija drausmīga, katorgai līdzīga. Klejotājus turkmēņus grūti pārsteigt ar dzīves grūtībām, tomēr arī viņi ilgi neiztur Gadžinska un No-beļa uzņēmumos. Sala — neapdzīvota, nav neviena koka, nav dzeramā ūdens. Vēja dzenātas, slīdošas smiltis aizputina nožēlojamās barakas. Strādnieku kazarmās mitinās pa trim četrām ģimenēm vienā istabā. Vasarā neizturama tveice un nekur nav patvēruma, ziemā — negants aukstums, jo saimnieki aiz skopuma nav atveduši no Baku dzelzs krāsnis. Uzņēmuma veikalos nedzirdēta dārdzība; produktiem nav noteiktas cenas. Saimnieks var mainīt cenas pēc savas patikas vai katru dienu.

Bieži vien uzņēmumos ugunsgrēks. Iekārta — nederīga, novecojusi. Kalnrūpniecības nolikuma panti, kas kaut nedaudz aizsargā strādnieku darbu, Turkestānā netiek ievēroti. Strādnieku sakropļojumi un nāves gadījumi ir parasta parādība. Visā salā, kurai apkārt tuksnesīgā jūra, tikai viena slimnīca ar četrām gultām.

Kas nokļuva Čelekenā? Persieši, turkmēņi, azerbaidžāņi, krievi — visi tie, kam citur nebija kur iet. Bet uzņēmēji apmierināti — runā dažādās valodās, arī ticība dažāda, būs grūtāk saprasties, apzināties kopējās intereses, aizstāvēt savas tiesības ...

Kaigisizs, pār papīriem pārliecies, iegrima domās, atcerēdamies, ko students vakar stāstīja. Ivans Antono-vičs izbrīnījies pašķielēja uz darba biedru. Kaigisizs nepamanīja...

Kā tas varēja gadīties, ka Čelekenā, šajā īstajā ellē, bija parādījies krievu sociāldemokrāts Fioletovs? No dažādiem avotiem izdevās uzzināt, ka viņš, atgriezies no izsūtījuma, arī nav varējis dabūt darbu ne Baku, ne Taškentā. Sācis strādāt par mašīnistu naftas uzņēmumā «Čarken». Katru dienu, apstaigādams urbumus, viņš lasījis strādniekiem priekšā pagrīdes avīzi, izplatījis proklamācijas, izskaidrojis tumšajiem, trūkumā un jūgā nospiestajiem strādniekiem, kā cīnīties par savām tiesībām.

Un tā vienudien Gadžinska uzņēmumā atskanējis satraucošs svilpiens. Tūliņ izslēgta elektrība, apturētas mašīnas. Kāds uzsaucis:

— Biedri, sācies streiks!

Trīssimt strādnieku pārtraukuši darbu, sapulcējušies kurinātavā. Streikotāji izklīdināti tikai ar policijas palīdzību, kas ieradusies ar laivām no Krasnovodskas. Uzņēmēji mazliet piekāpušies. Bet pēc divām nedēļām Čelekenas naftas ieguves sabiedrības strādnieki, biedru piemēra uzmundrināti, savukārt uzsākuši streiku. Vēl pēc divām nedēļām Gadžinska uzņēmuma strādnieki atsākuši streiku un šoreiz ar lieliem panākumiem.

Kantora rakstvedis Atabajevs domāja un domāja. Cik spēcīgs gan var būt protesta un pretošanās gars savu laiku pārdzīvojušai iekārtai, ja revolūcijas vilnis, kaut arī novēlojies, atplūdis līdz pat kailajai Kaspijas jūras salai! ... Un zem Kaigisiza pirkstiem atkal sāka jautri klabēt skaitāmie kauliņi. Patīkami saskaitīt naftas karaļu zaudējumus.

Tajā dienā pēc darba viņš iznāca no kantora možā garastāvoklī. Tāda jautrība nebija uz labu: kāds nepazīstams cilvēks ar augstu cepuri galvā un tumšā halātā acīmredzot bija viņu gaidījis aiz stūra, iebāza piedurknē aploksni un, aši pagājis garām, pazuda. Neļāva pateikt ne vārda. Tā bija vēstule no Bahardenas, no Muhamedkuli. Bet kāpēc tāda konspirācija?

«Mans mīļais Kaigisiz,» draugs rakstīja, «nebēdājies: es braucu konvoja pavadībā izsūtījumā. Kas tur ko brīnīties? Ko citu mēs varējām sagaidīt? Saņēmu goda diplomu no augstās valdīšanas: «Muhamedkuli Ataba-jevs, kas noniecinājis maizi, ko ēdis, un izglītību, ko ieguvis, ir pacēlis balsi pret valdnieku imperatoru, tiek izsūtīts uz tālo Aizkaspijas apgabala Mangišlakas apriņķi. Paturams policijas uzraudzībā.» Redzi, tā nu tas ir, Kaigisiz. Izsūtīšanas laiks nav ilgs, bet tamlīdzīgās ciešanās tautas labad ir arī savs prieks. Tātad nav velti dzīvots, ja esi izrādījies bīstams! Tātad šis tas ir darīts! Atceros, tu sacīji: «Nav tālu tā diena, kad krievu tauta nometīs apkaunojošo jūgu.» Pareizi, draugs! Pareizi! Tikai viņiem ir vēl cita bēdīga paruna: «Kamēr saule uzlec, tikmēr rasa var acis izkost.» Pagaidām labākie ļaudis iet tikai bojā. Protams, es to nesaku par sevi. Vispār — vai var sasniegt lielu mērķi bez upuriem? Vēlreiz atkārtoju: neskumsti! Un esi piesardzīgs. Nomierini ohranku, ieteicu apmeklēt lūgšanu namu. Lūdz dievu — neslinko! ... Atgriezīšos, un mēs cīņu turpināsim nopietnāk nekā līdz šim. Vēstules sūti tikai ar uzticamiem cilvēkiem. Citādi dabūsim ciest abi. Neaizmirsti — cīņa vēl priekšā!

Tavs Muhamedkuli.»

Kaigisizs rūpīgi ielika zīmīti aploksnē, iebāza kabatā un devās mājās. Nē, nav nemaz tik vienkārši sagāzt pat satrunējušu iekārtu. Un nav nekā briesmīgāka par apziņu, ka esi bezspēcīgs.

Ja patlaban brauktu kopā ar Muhamedkuli pārkarsušajā arestantu vagonā cauri neauglīgajām Aizkaspijas stepēm! Viņam blakus ...

Visu nakti savā smacīgajā istabelē viņš rakstīja atbildi — dedzīgus uzmundrinājuma vārdus, stāstīja par ticību dzīvei. Gaismai austot, pārlasīja un saplēsa gabalos. Gudrais biedrs taču brīdināja, ka pastam nedrīkst uzticēties.

Tikai pēc nedēļas Kaigisizs nosūtīja draugam vēstuli un naudu: palīdzēja jaunie Mervas tirgotāji.

... Tagad bruņosimies ar pacietību. Mēs vēl esam jauni. Gads, divi gadi? Tas nav nekāds ilgais laiks. Bet pagaidām sāksim gatavoties kādam vēl diezgan neskaidram, bet svētīgam darbam nākotnē, jo tas vajadzīgs tautai.

Vakaros, atmiņā pārcilādams notikumus savā dzīvē, Atabajevs atcerējās mūžvecā Nobata vārdus: «Esi turkmēnis.»

Tagad uz viņa galda parādījās jaunas grāmatas: «Pie kirgīziem un turkmēņiem Mangišlakā», «Turkmēņu parašu tiesības», «Krievijas Vidusāzijas statistiskie apraksti». Dažkārt viņš skaļi lasīja lielā Mahtumkuli vai persiešu dzejnieku vārsmas... Šīs grāmatas viņš dabūja no Abdirazaka, šķiet, no visinteresantākā cilvēka Mervā.

Viņi iepazinās čaihanā «Pie lauvas» vienā no atsevišķām istabām, kur saimnieks nelaida vienkāršo tautu. Abdirazaka tēvs — pazīstamais ahuns Orazs Muhameds — bija Konguras medreses dibinātājs. Pat krievu varas orgāni atsaucas ar cienību par šo fanātisko un ticības ziņā neiecietīgo, bagāto veci ar musulmanisko izglītību. Dēlam nebija nekā kopēja ar tēva uzskatiem, dieva kalpa — ahuna slavu un bagātību viņš nicināja, aizgāja no dzimtās mājas un apmetās Mervas nomalē. Būdams mazliet dīvainis vai, kā krievi teiktu, tolstojie-tis, viņš dzīvoja no savu roku darba: kopa dārzu un auda paklājus.

Laikam gan viņš bija pirmais turkmēnis, kas uzdrošinājies strādāt darbu, ko parasti veic sievietes. Paklāju aušanā viņš bija liels mākslinieks un zināja šī senā amata noslēpumus. Labprāt uz pilsētas nomali pie viņa nāca arī tāpēc, ka Mervā visi zināja, cik te lieliska bibliotēka turku, tatāru, azerbaidžāņu un krievu valodā. Abdirazaku, tāpat kā viņa tēvu, uzskatīja par izglītotu cilvēku, un tomēr viņš labāk savu maizi pelnīja vaiga sviedros, apstrādādams savu zemīti.

Jaunais kantorists visai bieži negāja pie Abdirazaka, kas dzīvoja vientulīgi, negribēja viņu apgrūtināt. Nezin kāpēc Abdirazaks labprāt deva grāmatas tieši Ata-bajevam. Iespējams tāpēc, ka dīvainajam vientuļniekam,

vakaros atpūšoties, tikās ieslīgt pārdomās par savas tautas dzīvi. Atabajevs prata klausīties. Kaigisizs bija pārsteigts par viņa filozofiski rāmo notikumu uztveri. «Viss jau kādreiz ir bijis — viss riņķveidīgi atgriežas,» Abdirazaks allaž to atkārtoja. «Pats svarīgākais — laiku savstarpējā sakarība.» Šķita, ka viņu vairāk satrauca arābu iebrukums Mervā septītajā gadsimtā nekā pašreizējā cietsirdīgā koloniālisma nejēdzības. Viņš prata lieliski pārvarēt laika distanci. Klausīdamies viņā, Kaigisizs redzēja seno Mervu, diženo Mervu — pasaules pērli. Merva bija arī arābu kalifāta Horasanas provinces galvaspilsēta. To iekaroja arābi, ar varu uzspiezdami musulmaņu ticību, izpostīja budistu tempļus, kur milzīgi elku tēli no tīra zelta noslēpumaini un neizprotami raudzījās ar savām baložu olas lieluma pērļu acīm uz ticīgajiem. Iekarotāji aizveda visu, un kādreiz krāšņajā pilsētā pacēlās minareti, un pusotra simta gadu še ritēja asiņaina reliģiska un politiska cīņa, Tahiru, Samanu un citas dinastijas nomainīja viena otru, uzradās jauni pravieši, kas sacentās gan ar Budu, gan Muhamedu ...

Un gāja pa seno pilsētu vietējais mervietis Hašims, ko arābi bija iesaukuši par Mokannu, kas nozīmē — ar plīvuri segtais. Viņš bija dieva iemiesojums zemes virsū, saviem sekotājiem apsolīja paradīzi, jau dzīviem esot, un, tos sargādams, nekad neatklāja ar zaļo plīvuri segto seju, lai nepadarītu aklus nabaga mirstīgos ar savu acu nepanesamo gaišumu ...

Starp citu, Abdirazaks prata arī klausīties. Lai apstiprinātu savu ideju par dzīves riņķveidīgo tecējumu, vajadzēja salīdzināt pagājušo ar esošo, un viņš iztaujāja bankas kantoristu par Murgabas ūdens sadalīšanu, par dzimtu nesaprašanos, par naftas karaļu dividendēm. Kaigisizs varēja daudz par to stāstīt.

* Tieši tajās dienās, kad tālajos Galicijas laukos balto cars karoja ar vācu ķeizaru, šeit, Murgabas krastos, ūdens dēļ baji sarīdīja nežēlīgā brāļu karā divas teki-niešu ciltis: tohtamišus un otamišus. No Mervas katru dienu lidoja kareivīgas telegrammas vai pazemīgi lūgumi un sūdzības ne tikai Turkestānas ģenerālgubernatoram Taškentā, bet arī ministrijai Ņevas krastos. Kā

teikts senā parunā: «Ko gan bads nepiespiež apēst, ko neizdomā ar pilnu vēderu.»

Naidīgo cilšu baji pilsētā uzpirka visus izglītotos ļaudis. Arī bankas kantorists Atabajevs izjuta uz savas ādas šos zemiskos spēkus. Ne vienreiz vien nāca pie viņa kantorī viens zemisks vīrelis Džepbars Horazs, notvēra uz ielas, čaihanā piesēdās blakus. Viņš neizcēlās ne ar ko — ne ar prātu, ne apdāvinātību, ne pārticību, ne izglītību, bet tieši ar savu pretīgo īpašību ielaisties jebkurā netīrā mahinācijā viņš iemantoja tekiniešu bagātnieku uzticību un panāca pat to, ka no viņa baidījās. Kā lai nebaidās no tāda, kas, gribēdams iegūt lielāku svaru veikalnieku acīs, lika saprast, ka kalpo oh-rankā par aģentu. Viņam bija sakari arī ar krievu ierēdņiem, bet dažreiz viņš mīklaini pazuda no Mer-vas, un labi informēti cilvēki lika noprast, ka tas nav tik vienkārši — Džepbaram Horazam esot jāsatiekas Ashabadā vai Taškentā ar kādu svarīgu personu, kas atbraukusi no Pēterburgas.

Kad šis provokators saprata, ka sīkais bankas kantorists nav nopērkams — kaut bija pasolījis zelta kalnus un tos pašus baltos pristava uzplečus, par kuriem kādreiz tika runājis Tedženas skolas direktors, — tad oh-ranka saņēma divas trīs slepenas apsūdzības par Ataba-jevu. Apsūdzībās bija rakstīts, ka «bijušais skolotājs Kaigisizs Atabajevs, izdzīts no izglītības druvas, patlaban bankas kantorists, kopā ar Batmanova, Berdijeva un Dervišlera kungiem apmeklē tējnīcas «Pie lauvas» atsevišķo istabu, runā tādas runas, kas grauj patvaldības pamatus».

Ziņotājs, jādomā, sprieda, ka nošaus divus zaķus: pārmācīs Atabajevu par viņa stūrgalvību un metīs ēnu uz cienījamiem naidīgās cilts bajiem. Tomēr viņš pārrēķinājās. Ohrankā zināja, ka minētie cienījamie baji bieži mēdz būt pie ģenerālgubernatora pieņemšanās un pagaidām bīstami aiztikt cilvēku, ko viņi atbalsta. Apsūdzības iegūlās Atabajeva «personīgajā lietā», viņu neaiztika, bet izsekoja tagad katru viņa soli, katru elpas vilcienu arī te Mervā.

Tajā pašā čaihanā reiz vakarā atsevišķā kabinetā viņu ielūdza kāds kungs ar retu bārdiņu, pēc izskata

pilnīgs, tukls, kuru pilsētā sauca vienkārši par Maili-hanu.

Šim cilvēkam Mervā bija divas trīs mājas, viņš braukāja personīgajā faetonā ar diviem labi barotiem zirgiem, izšķērdīgi ziedoja trūkumcietējiem, un cilvēki turēja viņu par ļoti bagātu. Bet Kaigisizs zināja pēc Mailihana personīgā rēķina bankā, ka viņam iet grūti: ka viņš ar lielām pūlēm pagarina izpērkamo vekseļu termiņus un vēl nesen, lai samaksātu parādus, bija ieķīlājis māju, kurā atradās čaihana «Pie lauvas». Viņš vienkārši nespēja izturēt konkurenci ar mantkārīgajiem tirgoņiem, kas tirgojās ar Buhāru un Taškentu — tie jau bija sapirkuši daudz labu māju Mervā, kļuvuši arī par kokvilnas tīrīšanas fabriku īpašniekiem. Turklāt viņu spaidīja arī vairumtirdzniecības ļaudis — armēņi.

Atabajevs zināja, ka Mailihans nebija augļotājs, kas izsūc zemniekus, nebija ļauns cilvēks. Tajā vakarā apsveicinājušies, apjautājušies viens par otra veselību, viņi ilgi nevarēja iesākt lietišķu sarunu. Gausi ieņemdams pa malciņam no pialas, Mailihans grozīja galvu, it kā pats ar sevi sarunādamies. Atabajevs, nolēmis netraucēt sarunu biedru pārdomās, vairākas reizes pārlēja tēju no pialas tējkannā un otrādi, bet pēc tam, it kā vēlēdamies tēju padzisināt, pialu lēnām grozīja rokās.

Beidzot Mailihans ierunājās:

—- Zini, Kaigisiz, man gribas tev teikt dažus vārdus šajā vientuļajā vietā.

— Ar prieku paklausīšos.

— Man dažkārt žēl tevis.

Kaigisizs to saprata citādi un iebilda:

— Es taču tagad pilnīgi apgādāju sevi.

— Runa nav par to.

— Par ko tad?

— Tev nav noslēpums, ka mūsu pilsētā ir slikti cilvēki.

— Tas ir tiesa.

— Ja tiesa ... tad esi piesardzīgs.

— Piemēram?

— To, ka daudz laika pavadi ar zemniekiem un raksti viņiem lūgumus, to grib izskaidrot citādi.

— Manā sirdi nav ļaunu nodomu.

— Tev nav, toties citiem ir. Tie cilvēki, kas tevi nevarēja izmantot kā savu ieroci, tagad meklē iemeslus, kā tikt no tevis vaļā.

— Atklāti sakot, to jūtu ari pats.

— Nevienam nav noslēpums, ka pienākuši ļoti slikti laiki.

— Saprotu ...

— Ja tas tā, tad varbūt tev vajadzētu kādu laiku viņus maldināt. Ja sadabūšu naudu, varbūt tu būtu ar mieru dažas reizes it kā tirgotājs doties ar karavānu uz Hivu?

— Bet es neprotu tirgoties.

— Ne jau tāpēc, lai pelnītos. Lai viņus apmānītu! Nebūs liela nelaime, ia arī cietīsi zaudējumus.

— Es, protams, nebaidos kādu mēnesi paciest ceļa grūtības. Tikai tas nav mans darbs, Mailihan, es nevēlos kļūt par tirgotāju.

— Vēlreiz atkārtoju: ne jau naudas dēļ! Es baidos, ka tevi var piemeklēt tāds pats liktenis kā tulku Ma-medu.

Kaigisizs zināja, ka tulks Mameds tagad arestēts un izsūtīts savu progresīvo uzskatu dēl.

— Var iznākt arī ļaunāk, — Kaigisizs pasmīnēja.

— Nu, kā tad būs? ...

— Pagaidīsim mazliet. Ja stāvoklis vēl pasliktināsies ...

— Ir taču tāda paruna: «Ja pasviež gaisā ābolu, kas zina, kas pa to laiku var notikt, kamēr ābols krīt zemē! ...»

Tajā brīdī atvērās durvis un istabā iedrāzās Džep-bars Horazs. Izvalbījis savas asinīm pielijušās acis, viņš izsaucās:

— Ā, tie esat jūs? Esmu kļūdījies! Sveicināti! — un, pastiepis abas rokas, veicīgi sasveicinājās ar abiem. Tad nomurkšķēja «piedodiet!» un tūliņ izgāja.

Pamājis ar skatienu uz durvīm, Mailihans sacīja:

— Redzēji?

— Redzēju.

— Ja redzēji, tad saproti, ka Džepbars nenāca te, lai sasveicinātos ar mums.

— Zinu.

— Nu, ja zini, tad apdomā labi, — Mailihans noteica.

PARUNĀSIMIES ACI PRET ACI

Kantorī ritēja pats karstākais darba laiks, kad pienāca vēstule ar ziņu, ka Muhamedkuli atgriezies No-hurā un gaida ciemos Kaigisizu. Par to ne sapņot nevarēja! Kaigisizam nebūtu ļauts iziet no bankas pat uz vienu stundu, kur nu vēl uz dažām dienām. Tikšanos vajadzēja atlikt uz vasaru. Viņš zināja, ka arī sarakstīšanos pārbaudīja policija, tāpēc draugam atbildēja miglaini — persiešu gazeļu vai Omara Haijama rubaju garā:

«Mans draugs! Nav nekā skumīgāka par rozi, kas vīstot birdina savas ziedlapas un bruņojas ar ērkšķiem. Un nav nekā brīnišķīgāka par jaunas sievietes smaidu, ko raida no lakata malas atbrīvotās lūpas, kas līdzīgas pumpuram. Esmu ar mieru atlikt satraucošo tikšanos līdz vasarai. Atpūties. Esmu sveiks un vesels. Izvairies mest akmeņus lapseņu pūznī. Iemācies naidniekiem pārgriezt rīkli ar vati.

Sveiciens draugiem un tuviniekiem. Apskauju.

Kaigisizs.»

Šādu vēsti var viegli sacerēt, ja salasījies daiļskanīgas dzejas no Mervas vientuļnieka bibliotēkas, bet grūti, ļoti grūti pēc tam nosēdēt mājās, — nav neviena, ar ko parunāties garajos vakaros. Un Atabajevs, kā pierasts, devās uz čaihanu «Pie lauvas». No negribētas bezdarbības, vientulības, mūžīgās izsekošanas viņš bija noguris un negribēja ilgāk slēpt savas domas.

Tajā vakarā viņš sacīja gluži nepazīstamiem cilvēkiem:

— Patlaban visa Krievija ir kā piens šaurā tējkannā. Ja neapdzēsīs uguni — skries pāri malām! Bet valdība nav spējīga uguni apdzēst, un šķiet, mēs drīz kļūsim par lielu notikumu līdzdalībniekiem ...

Nākamajā vakarā pie Atabajeva ciemos ieradās Džepbars Horazs — saproti, kā gribi.

— Taisni galva griežas, — viņš sūrojas. — Viss jūk un brūk lupatu lēveros. Karš, bads, arī tirgū neko nevar nopirkt. Bet ciltis nepārtraukti ķildojas, tam nav ne gala, ne kādas jēgas, it kā nebūtu no vienas teki-niešu saknes! Ko tu par to saki, Kaigisiz? Tu esi gudrākais un izglītotākais no visiem jaunajiem, ko es Mervā pazīstu.

Kaigisizs ar interesi palūkojās runātājā. Šķidra, sarkanīga bārdele, kurā stīgoja sirmi pavedieni, nemierīgajās acīs brīžiem uzliesmoja un atkal bailīgi nodzisa dzeltenas, viltīgas uguntiņas, rokas ne mirkli nevarēja palikt mierā. Hiēna, īsta hiēna — bailīga un ļauna. Cik ilgi liekt galvu, slēpties, izlikties?

— Nu, ko lai dara, kas ir cienītais Džepbar, parunāsimies aci pret aci, — viņš sacīja, drūmi pasmaidīdams.

— To jau es tikai gribu!

— Jo labāk. Ko tad tev īsti no manis vajag?

— Tava gudrība vajadzīga! Nekāda pašlabuma! Netici? — viņš noņēma no jostas Damaskas tērauda dunci, izvilka no ādas maksts un nolika uz galda starp sevi un Kaigisizu. — Nenokauj ar vārdiem, iegrūd dunci sānos, pat neiekliegšos ...

Kaigisizs vairs nesmaidīja.

— Vai zini, ar ko tu runā?

— Ar gudrāko no gudrajiem, ar drosmīgāko no drosmīgajiem ... — Džepbars it kā ņirgājās, it kā glaimoja.

— Tiesa kas tiesa! Bet labāk ātrāk pievāc savu duramo. No tēva esmu mantojis nosaukumu — serdars, var tiešām visādi gadīties.

Džepbars apjucis nokrekšķinājās, tomēr dunci pievāca un centās atrunāties ar joku:

— Nebaidies, ja sauc par zaķpastalu, baidies, ka nedabū vienkārši galu.

— Nekā labāka pats par sevi nevari pateikt. Man nav nekas piebilstams.

Džepbars negribēja atkāpties.

— Naidnieki mani apmelojuši, tie ir tevi nopirkuši ... — viņš žēlabaini gaudās.

— Nemēri ar savu mēru. Es neesmu pērkams.

— Tātad es tas pērkamais?

— Bez šaubām.

— Labi, ka pateici tieši. Man patīk atklāti cilvēki.

— Man arī.

Šādu spēli turpināt nebija Džepbara spēkos, viņš sāka atklāti draudēt.

— Līdz šim es tevi uzskatīju par jaunāko brāli. Tagad tu esi mans lielākais ienaidnieks. Esi uzmanīgs un vēlāk nesūdzies, ka neesmu brīdinājis!

Kaigisizs atkal pasmaidīja.

— Tu neesi tikai mans ienaidnieks, tu esi visas tautas ienaidnieks!

— Ciet klusu!

— Nekomandē! Nodevējs tāds! Brīnos, ka neesi atvedis līdzi policiju!

— Par šiem vārdiem tu atbildēsi!

Džepbars pielēca kājās un metās uz durvīm.

— Pagaidi! — Kaigisizs iesaucās.

— Ja vari aizsniegt debesis, rauj tās sev virsū, — Džepbars, ārā iedams, nomurmināja.

Kaigisizs satvēra viņu aiz halāta stūra un kā netīru lupatu izsvieda pa durvīm.

KOSTJA IR IEMĪLĒJIES

Iemesls, kāpēc Kaigisizs Atabajevs nedevās ar karavānu pa Kar^kuma smiltājiem uz Hivu, bija svarīgs. Gadījās, ka no Orenburgas atbrauca Atabajeva radinieks, Agadžana dēls Silabs. Viņš bija tikko beidzis kadetu korpusu, un tēvs viņam par godu rīkoja lielas svinības. Viesi priecājās no sirds. Agadžana dārzā bija daudz rotaļu un joku. Dažus spieda dziedāt, citus — dejot ar aizsietām acīm, dažam labam uzklāja virs galvas galdautu, lai zīlē likteni visiem, kas vēlas. Vienai

meičai piespieda skūpstīt tof kas visvairāk patīk. Viņa izvēlējās bankas ierēdni, vārdā Kaigisizu, jo uzskatīja to par labāko.... Viņš bija tik ļoti naivs, bet varbūt arī tā sailgojies pēc mīlestības, ka noticēja viņai. Un noticējis aizmirsa visu uz pasaules. Gaišmatainā, ļoti slaidā Larisa no pirmās tikšanās savaldzināja Kaigisizu ar savu pārdrošību un patstāvību.

Jau sen viņš zināja, ka nekad neprecēsies tā, kā to Nohurā gatavojās darīt draugs Muhamedkuli, kurš gribēja vest mājā vecāku izraudzīto meiteni laucinieci, kura neprata lasīt, bija kautrīga, iebaidīta un padevīga. Kai-gisizs neatzina tādu drauga izvēli: kas tur būs kopējs, viņam, kas caurām naktīm sēdēja pie grāmatām, kam rūpēja visas pasaules ļaunums, un viņai — šai trīcošajai aitiņai? Kaut arī iztālēm Kaigisizam patika pilsētas meitenes, līdzko izraisījās saruna, izrādījās, ka viņš neprot to turpināt, neienāk prātā paņemt meiteni zem rokas, neprot iet kopsolī... Neizdevās atrast kopīgu valodu arī ar krievu meičām Mervā. Viņas uzskatīja savu pārspīlēto kautrību par tikumības izpausmi, bet viņš tiešām bija kautrīgs. Tas vīrietim nepiestāv.

Larisa, pabeigusi ģimnāziju Taškentā, jau četrus gadus Mervā no garlaicības nīka vai nost. Riskants ro-māniņš ar kādu ne vairs jaunu Pēterburgas oficieri izjuka, jo viņš pēkšņi aizbrauca, pat neatvadījies no viņas vecākiem. Reputācija bija iedragāta, citām meitenēm aizliedza ar Larisu tikties.

Jaunekļiem Larisa patika, ap viņu lakstojās, bet ņemt par sievu neviens neņēma. Turklāt viņa bija priekšnieka — žandarmu oficiera vienīgā meita, ko padzīvojušie vecāki bija ar savu mīlestību izlutinājuši. Kaigisizs visu to skaidri nezināja un arī negribēja zināt. Viņš jutās kā zirgs, ko saimnieks ved pavadā, un visās lietās pakļāvās Larisai.

Kad otrā pazīšanās dienā Larisa uzaicināja Kaigisizu mājās, viņš nobijās. Ieiet svešās mājās ir ļoti neērti, vēl jo neērtāk pilsētā pazīstamam brīvdomātājam ierasties žandarma mājās.

— Tas nav iespējams, — viņš teica Larisai.

— Kāpēc?

— Bet ja nu kāds ierauga lauku puisi ar ...

Larisa aizlika viņa mutei priekšā roku. Maigu, baltu roku, kas smaržoja, kā šķita Kaigisizam, pēc kādiem neparastiem ziediem.

— Nerunājiet mujķības! Te nav jūsu putekļainais auls, un es neesmu iezemiete, kas aizklājusi muti ar lakata malu. Ko gribu, to aicinu.

— Vai esat ko teikusi saviem vecākiem par mani?

— Nē! — Larisa atcirta.

— Ko teiks jūsu māte?

— «Laipni lūdzu!» un katrā ziņā smaidīs.

— Un tēvs?

— Mājas saimniece ir sieviete.

Kaigisizs pārsteigumā pat nodrebēja. Ne vienu reizi vien viņš bija lasījis par sieviešu vienlīdzīgām tiesībām, bet redzēt sievieti, kas tik brīvi visu izdara pēc sava prāta, vēl nebija gadījies. Un viņš turpināja iztaujāt Larisu.

— Un nevienam nebūs neērti tas, ka esmu turkmēnis?

— Kāda te nozīme tautībai?

— Vai arī jūsu vecāki ir tādos ieskatos?

— Mani vecāki domās tā, kā man patiks.

— Kas to lai zina ...

— Es zinu!

Viņas pašapzinīgums uzvarēja Kaigisizu. Viņi nogriezās uz Kaukāza ielu, apstājās pie dārza ieskautas koka mājas vārtiņiem.

Krēsloja agra rudens novakare, iela bija tukša, tikai paretam varēja dzirdēt pakavu klabēšanu. Blāvi spīdēja lukturi, zaļganajās debesīs iedegās pirmās zvaigznes, uzpūta svaigs vējš. Kaigisizam ļoti negribējās iet iekšā. Labāk stāvēt ar Larisu pie vārtiņiem, raudzīties, kā vējš plivina uz viņas vaiga viļņojošu gaišo matu šķipsnu, bez gala lūkoties zilajās, zobgalīgi pētījošās acīs. Bet Larisa neizjuta šī mirkļa lirismu.

— Baidāties? — viņa tieši noprasīja.

Kaigisizs klusēdams atvēra vārtiņus.

Un viss notika tā, kā bija sacījusi Larisa. Viņus laipni sagaidīja gara sieviete kuplām krūtīm cieši piegulošās čaukstošās zīda drānās. Iesirmie mati viļņaini krita uz ausim, zilās acis, tikpat lielas kā meitai, raudzījās pretī jautri, ar tik patiesām simpātijām, ka Kaigisi-zam vajadzēja sev atgādināt, ka tā ir žandarmu oficiera sieva. Taču tāda piesardzība maz palīdzēja. Viņa dvēsele bija tik laimīgi satraukta, un visa pasaule šķita atklāta un labvēlīga. Ziliem plīša krēsliem un dīvāniņiem pieblīvētā viesistabā, kur stāvēja porcelāna petrolejas lampas ar bumbveidīgiem stikla kupoliem, nezin kāpēc smaržoja pēc vārīta piena un naftalīna. Un pat šīs prozaiskās smaržas Kaigisizam šķita satraucošas un neparastas.

Bet Larisai jau sensenim apnicis šis mājīgums, viņa nezināja, ar ko nodarboties, kā izklaidēties, un cerēja šovakar uzjautrināties, raugoties, cik apjucis un neveikls būs jaunais turkmēnis, nokļuvis nepierastos apstākļos.

— Māt, vai zini, Kost ja ir naudas saimnieks, — viņa teica, kad Kaigisizs bija nosēdināts pie tējas glāzes.

— Kādas naudas? — Marja Mironovna apjautājās.

— Viņš strādā bankā.

— Manuprāt, bankas kalpotāji ir skaitāmo kauliņu saimnieki. Nekas vairāk, — Marja Mironovna pasmaidīja.

— To jūs pareizi pateicāt, — Kaigisizs kļuva priecīgs. — Nekas vairāk. Esmu nabags kā baznīcas žurka.

— Apsveicama atklātība, — Larisa caur zobiem novilka.

Viņai nebija pa prātam, ka tīkamais jauneklis nemaz necenšas mātes priekšā padižoties.

Gaitenī atskanēja stingri karavīra soļi, un ēdamistabā ienāca Larisas tēvs — žandarmu oficieris ar sarkanu bārdu un garām, nokarenām ūsām kā ķīnietim.

— Tas ir Kost ja Atabajevs, — Larisa nevērīgi iepazīstināja, — viņš kalpo bankā un ir nabags kā baznīcas žurka.

— Amats neceļ cilvēku, bet cilvēks amatu, — saimnieks taktiski piezīmēja un saskatījās ar sievu.

Laulātie draugi sapratās bez vārdiem, un šis skatiens nozīmēja, ka meita atvedusi jaunu pielūdzēju un tātad

jaizturas pret viņu pēc iespējas laipnāk. Larisa bija izmetusi vairakas cilpas, bet neviens tajās nebija iepinies. Bankas kantorists — turkmēnis, turklāt, spriežot pēc Džepbara ziņojumiem, — brīvdomātājs, protams, nesagādā nekādu prieku, taču no diviem Jaunumiem jāizvēlas mazākais. Šeit, Krievijas nomalē, ierēdņu ģimenēs nav mazums vecmeitu, kuras tā arī nav atradušas sev vīrus. Bet jauneklis ar gadiem apbružājas, pārdomā, pat stāvie kalni nomet savas sirmās cepures!...

Pulkvedis, aizrāvies ar tādām domām, lēnā garā stāstīja Kaigisizam, ka Turkestānā viņam nav iespējams nodarboties ar savu mīļāko izklaidēšanos — zivju zveju, stāstīja par Volgas sterletēm un Sibīrijas ālatām, skaidroja, kādas priekšrocības ir makšķerēšanai ar vizuli salīdzinājumā ar mušiņu. Larisa garlaikojās, Kaigi-sizs jutās kā trusītis čūskas priekšā, un neviļus nāca prātā cits krievu cilvēks — tas, kas iepazīstināja ar Ņekrasova dzejām, kas slepeni deva lasīt Čemiševski, Pisarevu un Dobroļubovu ...

Vārdu sakot — Atabajevs pavadīja idilisku vakaru žandarma mājā! Pašās beigās pēkšņi parādījās Džep-bars Horazs. Slepenā aģenta seja parasti nebija sevišķi izteiksmīga. Bet šajā brīdī izbrīns, nepatika un beidzot bailes tik uzskatāmi izķēmoja viņa vaibstus, ka Marja Mironovna līdzcietīgi apjautājās:

— Vai jūs neesat slims?

Žandarms nikni paraudzījās no pārkareno, sarkano uzacu apakšas uz nelūgto viesi. Džepbars savaldījās un ar izmisīgu nekautrību iejaucās sarunā.

— Es pirmo reizi redzu kungu Atabajevu jaunāko jūsu mājā, bet pazīstu viņu sen, — viņš teica, mīlīgi lūkodamies uz pulkvedi. — Kaigisizs, serdara dēls, nav šāds tāds mūsu tautas cilvēks. Viņa tēvs serdars Tečs bija svēts vīrs, viņa slava Aizkaspijā vēl šodien nav nobālējusi. Priecājos redzēt viņa dēlu šajā cienījamā mājā.

Žandarms piekrītoši locīja galvu. Ja Kaigisizs no labas dzimtas — jo labāk. Tagad, liekas, arī Krievijā sāk saprast gudro turkmēņu parunu, ka ikvienā zemē lapsa jādzen ar turienes dzinējiem. Izglītots iezemietis pašreiz var vieglāk taisīt karjeru nekā neizglītots krievs.

Žandarma mājās bija pieņemts vietējos iedzīvotājus saukt nevis par cittautiešiem, bet par iedzimtiem. Tas skanēja pa angļu modei.

Kaigisizs to noklausījās ar vienaldzīgu seju. Kas to būtu varējis iedomāties, ka Džepbars viņa priekšā tā pazemosies? Kad tējas dzeršana beidzās, žandarmu aizsauca uz kabinetu, — ziņnesis bija atnesis svarīgu dokumentu parakstam. Ieradās Larisas šuvēja, un māte ar meitu, provinciāli stīvi atrunādamās, atstāja viesus, lai aplūkotu jauno tērpu. Džepbars un Kaigisizs palika divi vien.

— Man nepatīk lielīt cilvēku, viņam klātesot, — Džepbars teica, — tomēr jāsaka: Larisa labāku vīru par tevi nedabūs! Jauns, skaists, ievērojams... Nu, bet nauda! Es pirmais došu tavām kāzām savus trīs vai piecus simtus. Jo te arī mana roka pielikta! Tu nemaz nevari iedomāties, cik daudz par tevi esmu stāstījis žandarmam.

— Tas nu gan ir taisnība! — Kaigisizs sāka smieties. — Es domāju — ne vien stāstījis, bet pat rakstījis! Tikai tagad, lūdzu, apklusti. Es gribu, lai žandarms pats mani novērtē. Bez citu palīdzības. Bez tam tu pats labi zini, ka priekšnieki ir kaprīzi ļaudis. Ja tu tāpat kā šodien stāstīsi to, ko viņš grib dzirdēt, iznāks, ka vakar esi melojis. Tas nebūs visai labi! Darbinieks, kas sniedz pretrunīgas ziņas, ir nejēga. Tā spriež priekšniecība.

— Mūžīgas aizdomas! — Džepbars sūrojās. — Cilvēks reizi karstumā pateicis ko lieku, vai tad visu mūžu viņam jāpārmet!

— Vai skaisti? — Larisa jau no gaiteņa vaicāja.

Viņa ieskrēja ēdamistabā, ar pirkstu galiem pieturēdama platu mežģīņu svārku malu, un apstājās Kaigi-sizam iepretim.

— Skaisti, — viņš atturīgi noteica.

Viss iznāca ne šā, ne tā. Šajā mirklī Kaigisizs skaidri saprata, ka nevajadzēja pārkāpt šīs mājas slieksni, ka tās ļaudis un viņu šķir plaisa, arī meiča nav nemaz tik jauka.

Gausākā arba velkas laiks parastā dienā, bet sliktas vēstis atnāk zibens ātrumā.

Atabajevs, dabūjis zināt, ka draugs atkal apcietināts, zaudēja savu parasto pašsavaldīšanos. Pārliecies norēķinu žurnālam, viņš ne redzēja skaitļus, kas tur bija skaidri ar violetu tinti ierakstīti, ne dzirdēja sarunas istabā, tikai nesakarīgi murmināja:

— Par zaru cirvja kāta lielumā! Nodevēji!... Tas jau nav par zaru, tas ir par skolu ...

Ivans Antonovičs vēl joprojām neprata turkmē-niski, — nebija vajadzības, to neprasīja arī amats, —* bet viņš nojauta, ka biedrs ir pilnīgā izmisumā.

— Kas noticis, Konstantin Sergej evič? — viņš apjautājās.

Kaigisizs attapās, atmeta ar roku.

— Nekas.

— Varbūt sāp galva? Man ir pulverītis. Palīdz.

— Paldies. Nevajag.

— Vai iznāca nepatīkama saruna ar pārvaldnieku?

— Neesmu viņu redzējis.

— Toties es redzu, ka ar jums kaut kas lēcies. Nekautrējieties, izstāstiet, kas zina, varbūt varu palīdzēt.

Atabajevs nopūtās:

— Mans draugs nokļuvis lielā nelaimē.

Ivans Antonovičs paskatījās pāri brillēm. Viņš bija parasts, pēc izskata garlaicīgs cilvēks, kas visu mūžu nostrādājis bankā. Pavisam vecas brilles dzelzs ietvaros aizsedza dziļi iekritušās acis, pelēkajos matos lāsoja kails, melnīgsnējs galvvidus, lāsoja un spīdēja lētie satina. uzroči, saglabādami mūžīgai kalpošanai melnos listrīna svārkus. Šādus cilvēkus parasti neievēro, toties viņi paši ievēro visu.

Ivanam Antonovičam jau sen patika darba biedrs. Patika viņa atturība, vienkāršība, vienaldzīgā izturēšanās pret apbalvojumiem. Patika arī tas, ar kādu cienību pret Kaigisizu izturējās tautieši, kaut arī viņš bija jauns. Un, kad tajā dienā redzēja parasti nosvērto Kaigisizu nesavaldīgi uztrauktu, nosprieda, ka jaunā turkmēņa dzīvē noticis kas briesmīgs, tāpēc pirmo reizi

piecēlās no sava galda un uzlika roku Atabajevam uz pleca.

— Jūs, Konstantin Sergejevič, laikam gan nezināt, ka es kalpoju bankā četrdesmit gadus. Ģimene man ir maza — sieva, meita, es pats trešais. Neko lieku neatļaujamies, bet ietaupījumi ir. Pamazām esam iekrājuši. Ja jūsu draugam vajadzīga nauda — varu palīdzēt.

Kaigisizu aizkustināja rēķinveža uzmanība. Cik grūti izprast cilvēkus! Trīs gadus bija blakus sēdējis kluss, vienaldzīgs cilvēks, viens no tiem, kādus mēdz saukt par sausiņiem, turklāt vēl krievs. Un tagad, grūtā brīdī, saprata visu bez vārdiem un piesolīja atbalstu. Kluss cilvēks, mazrunīgs, bet, ja dziļāk ielūkosies viņa dzīvē, noteikti izrādīsies, ka brālis vai radinieks nīkst kādā cietumā par tautu, par taisnību.

— Ar naudu iztikšu, — Kaigisizs, brīdi klusējis, ieteicās, — bet man vajadzīgs atvaļinājums. Baidos, ka pārvaldnieks nedos.

— Mēs pamēģināsim. Es palūgšu jūsu vietā. Uzņemšos daļu no jūsu darba.

Viņš izgāja un drīz vien atgriezās, grumbiņu tīkls ap acīm it kā staroja.

— Atļāva! — viņš pavēstīja un apsēdās savā vietā.

Kaigisizs, mocīdamies trešās klases karstajā, smacīgajā vagonā, centās aizdzīt domas par drauga skumjo likteni. Viņš zināja, ka Sarikamiša sarkanīgajā, virmojošā smiltājā, kur nekad nenorimst iecirtīgie vēji, kas piedzen pilnas acis, degunu un rīkli ar sausiem un karstiem putekļiem, drauga jau tā vājā veselība pasliktinājusies, ka viņš sācis klepot, ir novājējis, zaudējis ēstgribu. Daži dakteri teikuši — esot kuņģa čūla, citi — ka dilonis. Bet Kaigisizs nezināja, ka slimība stipri progresējusi, braucot domāja tikai par apcietināšanu, par jauno, netaisnīgo vajāšanu. Varbūt viss par tīriem niekiem. Varbūt pat cariskajai tiesai liksies smieklīgi iesēdināt cilvēku cietumā par nolauztu činaras zaru. Labāk domāt par draugiem Bahardenā. Nav jau tik sen, kad, dzīvodams veselus četrus gadus tajā klusajā pilsētiņā, daudziem bērniem palīdzēja iegūt zināšanas, ar daudziem tika draudzējies. Stacijā sagaidīs pazīstamie, sāks vazāt no mājas uz māju, var gadīties, pavadīs vēl uz Nohuru, kur varbūt jau sen vienā mierā dzīvo atbrīvotais Muhamedkuli.

Kaigisizs nemaz nenoskārta, cik tuvu patiesībai viņa pārdomas, ar kurām sevi mierināja. Tiešām iznāca tūliņ doties uz Nohuru, Bahardenā nemaz neuzkavējoties. Žandarms ar laidi sasitis jaunekli līdz nāvei. Nebija nozīmes turēt mirstošo Muhamedkuli cietuma slimnīcā, viņš bija aizvests uz Nohuru piederīgajiem.

Kaigisizs ar diviem biedriem joņoja uz Nohuru. Ar putās nodzītiem zirgiem viņi iedrāzās ciematā. Nohurā valdīja klusums. Klusums kā bērēs... Muhamedkuli gulēja uz bēru nestuvēm.

Kaigisizs nometās ceļos pie mirušā drauga, pielika vaigu pie \aņa aukstā vaiga, paņēma uz pleca nestuvju kārti...

Tagad, kad viss bija beidzies un atlika atdot zemei jaunības drauga mirstīgās atliekas, Kaigisizs jau zināja visu, Muhamedkuli draugi divus vakarus pēc kārtas bija visos sīkumos izklāstījuši skumjo stāstu par šī brīnišķīgā cilvēka pēdējām dienām ...

Nohurā gatavojušies lielām svinībām. Muhamedkuli, atgriezies no Mangišlakas gūsta, nolēmis apprecēties ar dzimtā aula visskaistāko meiteni.

Muhamedkuli dvēseles spēkus nebija sagrāvuši pat izsūtījuma gadi, kaut tikai slimību spētu pārvarēt. Viņu nomāca bezdarbība. Bet kas gan paveicams turkmēņu aulā, kur policija seko katram tavam solim? Lielas lietas nav paveicamas. Un Muhamedkuli sadomāja celt skolu.

Tās pašas simtgadīgās činaras tuvumā, kuras ēnā parasti atpūtās sādžinieki, sākās celšanas darbi. Darbs veicās, sienas strauji tiecās augšup, un, kad bija jāliek jumts, cēlājiem traucēja činara. Neliels sānu atzars. Acīmredzot meistars bija kļūdījies, pamatu likdams. Nohuras činara tika uzskatīta par svētu koku. Muhamedkuli saaicināja kopā visus aula vecākos, lai apspriestos, ko darīt ar zaru. Veči piekrita, ka to var nozāģēt, ja tas traucē labu darbu.

Skolas atklāšanas diena izvērtās par tautas svētkiem.

Burbulēja katli, garās rindās stāvēja tējkannas ar zaļo tēju. Skolas priekšā, laukumiņā, jaunieši spēlēja dažādas spēles, cīnījās. Meitenes un jaunules šūpojās šūpolēs. Muhamedkuli noraudzījās svinībās un smaidīja. Dzimtais auls šķita kā ziedošām magonēm apsēts pavasarīgs lauks. Nu arī pašam sāksies jauna dzīve! Nav ko baidīties no apriņķa inspektora, ka tas varētu piesieties. Skola celta par tautas līdzekļiem, un skolotājam alga nebūs jāmaksā. Bet pēc dažiem gadiem Nohurā parādīsies izglītoti, saprātīgi jaunekļi... Šī apziņa satrauca Muhamedkuli. Viņš piegāja pie mīļotās meitenes un sacīja: «Es šodien jūtos tā, it kā lidotu augstāk par Kopetdaga virsotnēm!» Un, lai gan dzīve bija vairākkārt sagrāvusi viņa visgaišākās cerības, patlaban viņam pat prātā neienāca, ka nelaime tepat deguna galā. Palūk! Tepat blakām.

Kad ceļ jaunu kibitku, tad pēc paraduma tās galā piestiprina lakatu un jaunekļi sacenšas lēkšanā: kurš pirmais noraus lakatu, tas būs uzvarētājs. Pakāra lakatu arī skolas jumta galā. Pusaudži lēkāja apkārt, veltīgi cenzdamies noraut šo karogu.

Kad jautrība jau sita augstu vilni, Nohuras kalniešu jutīgā dzirde uztvēra tālu pakavu klaboņu. Tā nāca no akmeņainās aizas, un pēc brīža uz ceļa parādījās četri jātnieki. Tie bija policisti no pilsētas. Skaļā jautrība apklusa. Svinību dalībnieku vidū iestājās klusums. Klabēja tikai straujo zirgu pakavi uz akmeņainā ceļa. Nelūgtie viesi, pieauļojuši klāt, ielenca Muhamedkuli Atabajevu.

Skolotājs noskārta, kāpēc policisti atjājuši, bet neizrādīja to un, acu nepamirkšķinādams, pieklājīgi teica krieviski:

— Laipni lūdzam, kungi, uz svētku dzīrēm! Tūliņ no-seglosim zirgus, būsiet dārgi ciemiņi.

Policisti nepakustējās. Zirgi stāvēja kā iemieti. Kapa klusumam valdot, pristavs izņēma no somas pavēli un sāka lasīt:

«... Tiesa pēc kunga un ķeizara gribas parādījusi žēlsirdību, viegli sodīja Muhamedkuli Atabajevu. Ķeizariskā labvēlība nepalīdzēja viņam laboties, viņš no jauna turpina savu ļaunprātīgo un valsts ieķārtai bīstamo darbību, rīkojas pret musulmaņu ticību, noniecina garīdzniecības jūtas, apgānīdams svēto činaru. Pēc Nohuras mullas un visa Aizkaspijas apgabala garīdzniecības sūdzības, lieta par svētās činaras apgānīšanu nodota tiesai. Bet Muhamedkuli Atabajevs tiek apcietināts.»

Muhamedkuli nesāka tulkot turkmēniski prokurora ordera tekstu par apcietināšanu, tas arī nebūtu iespējams. Lai nomierinātu trokšņojošos ļaudis, viņš saudzīgi teica:

— Klusāk, ļaudis... Kāds uzrakstījis sūdzību, ka mēs esam nozāģējuši činaras zaru. Grib to noskaidrot un izsauc mani uz Bahardenu ...

Pūlī atskanēja neapmierinātas balsis:

— Mēs paši nozāģējām zaru!

— Sūdzību uzrakstījis nodevējs ...

— Činara ir mūsu un skola — mūsu!

— Neļausim aizvest Atabajevu!...

Neievērodams kliedzienus, pristavs nokomandēja:

— Sēdies zirgā!

— Neesmu noziedznieks, vai nevarētu pieklājīgāk...

— Klusēt!

— Nepakļaušos jūsu noteikumiem, — Muhamedkuli klusu teica un sāka mokoši klepot. — Lai mani soda tepat... tautas acu priekšā ...

— Tu vēl uzdrošinies izteikt prasības taisnīgai tiesai! ... — Pristavs saslējās kāpšļos un pamāja žandarmam: — Gāz!

Gaisā nošvīkstēja nagaika un apsvilināja skolotāja plecu. Viņš nepakustējās, sejā neizmainījās ne vaibsts.

Ļaužu pūlis draudīgi pavirzījās uz policistu pusi. Pristavs izšāva gaisā, kalnos atskanēja atbalss, bet pūlis nenobijās.

— Sit viņu! — iekliedzās viens no žandarmiem un tūliņ pat iebelza ar šautenes laidni Atabajevam pa pakausi.

Atabajevs lēni slīga zemē — vispirms nolaidās uz ceļiem, tad ar galvu atdūrās smiltīs. Tecēja asinis. Visā aulā iestājās draudīgs klusums. Sirma sieviete nokrita pie nekustīgā ķermeņa.

— Dēliņ!

Žandarmi izrāva Atabajevu no mātes skāvieniem, steidzīgi uzvēla zirgam mugurā un aizveda.

... Kaigisizs noklausījās šo stāstu klusēdams. Viņš vēlējās pabūt viens. Spīdēja mēness. Viņš aizgāja pie činaras — koka ēna atgādināja to laimīgo laiku, kad viņi bija te kopā ... Kurā vietā lijušas asinis? Kaigisizs ilgi staigāja gar skolu, meklēja vecās činaras ēnā tumšo traipu — svēto vietu, tagad uz visiem laikiem tā paliks viņam atmiņā ...

NEBIEDĒ ZIVI AR JŪRU

— Runā, ka Džepbars nozvērējies tevi cietumā sapūdēt.

— Nebiedē zivi ar jūru, nabagu ar bēdu sūru, — Kaigisizs atturīgi atteica.

Vecākais brālis bija uzaicinājis viņu savā mājā ne jau jokus dzīt, bet Kaigisizs negribēja parādīt savu satraukumu un rūpes — lai neiedomājas, ka arī turpmāk kā ģimenes galva varēs lemt par viņa likteni.

— Es zinu, tu neesi vientiesis, — Agadžans turpināja, — bet, lai lapsa cik gudra būdama, no lamatām neizmuks, — viņš nepārtraukti glaudīja savu kuplo, sarkano bārdu. — Varbūt labāk tev bēgt prom no Mer-vas? Veci Jaudis saka: «Bailēm ātras kājas.»

— Uz kurieni lai bēg? — Kaigisizs lietišķi apjautājās.

— Neuzdrošinos dot padomu.

— Vai ar bēgšanu var tikt vajā no nelaimes?

— Met ābolu gaisā un, kamēr tas kritīs zemē, lūdz, lai liktenis glābj.

— Kamēr vara ir cara rokās — arī mans liktenis viņa rokās.

Agadžans arī cara kolonijā bija iekārtojis savu dzīvi visai pārticīgi, tāpēc jaunākā brāļa ironija viņam šķita zaimojoša.

— Vai gan cars mūs nepadarīja par cilvēkiem, neiedeva tev zināšanas?

— Kā tu domā, kāpēc tas tika darīts?

— Lai tu būtu cilvēks.

— Lai es būtu ķēdes suns.

— Kalpu, kas nevar nopelnīt vēdera tiesu, neviens mājā netur. Nav par ko dusmoties.

—- Bet es neesmu ne suns, ne kalps! Man ir savi mērķi, savas domas.

Agadžans pašūpoja galvu.

— Man grūti ar tevi strīdēties, tomēr piekrist arī tev nevaru. Bet jāsatiekas ar tevi ir. Citādi sirds neatļauj.

— Pateicos. Bet es nevaru no saviem uzskatiem atteikties.

— Tavi uzskati tevi iegrūdīs postā.

* — Bailes mulsina cilvēku ...

Agadžans neviļus pasmaidīja. Viss, ko teica brālis, šķita svešs un bezjēdzīgs, tomēr Agadžans mīlēja Kai-gisizu un nevarēja nepriecāties par viņa drošsirdību un stingrību.

— Vai zini, mani draugi baņķieri domā, ka tu esi ķerts.

— Kāpēc tad tā?

— Vai tiešām tev liekas, ka tavi vārdiņi «sociālisms», «kapitālisms» ir kā paradīzes meldija bankas ierēdņu ausīm?

— Cilvēki ir dažādi. Dažus arī piens šķebina. Bet es domāju, ka cilvēkiem sociālisms ir paradīze zemes virsū.

— Tu gribi saķert mirāžu! Taisnība tiem, kas sauc tevi par traku. Tu sevi nežēlo! Padomā, ko saki un kam saki... Tu sagādā man sirdssāpes. Brauc prom no Mervas. Nekāda cita padoma es tev nevaru dot.

Brāļi atvadījās, šoreiz jau uz visiem laikiem.

SAPNIS PIEPILDĪJIES

* Mīlētāji ir akli gadiem ilgi, bet pēkšņi, it kā zibens gaismas skarti, viņi vienā mirklī atgūst redzi.

Atabajevs visu ziemu satikās ar Larisu, visu ziemu viņa mocīja to ar savām kaprīzēm un nenosvērtību:

bija reizēm vienaldzīga, te atkal maiga, te zobgalīga. Šai mīlestībai nebija nākotnes, bet tagadne šķita skumīga, bez kāda prieka. Kaigisizs saprata, ka nedrīkst precēties ar Larisu, kaut arī viņas vecāki piekristu šīm laulībām. Ko lai iesāk sirsnīgais, vienkāršais turkmēnis ar šo viltīgo, kā čūska izmanīgo jaunkundzi? Viņa piespiedīs būt greizsirdīgam, varbūt pat zagt un slepkavot? Kā viņa dziedāja ģitāras pavadījumā: «Nožņaugšu tevi mīlēdama, kopā ar tevi miršu ...» Nekautrēdamās viņa nāca bankas kantorī, kad vien iešāvās prātā, lika pavadīt līdz mājām, bet, ja viņš nevarēja atstāt darbu, apvainojās un kādu nedēļu nerādījās.

Pēdējo reizi viņi satikās uz iejās. Bija skaidrs februāra vakars, caur kailo zaru tīklu atspīdēja zaļganās debesis, ragains mēness karājās virs plakanajiem jumtiem. Larisa gāja klusēdama, viņas seja, platās, zilās cepures oreola ietverta, šķita domīga un skumja. Kaigi-sizam visvairāk patika šādi klusuma brīži. Viņa ir blakus, nav kopā ar citu, — tāpēc var kavēties pārdomās, ka viņa ir paklausīga, vairs neizsmies, nesauks par iedzimto. Cik dīvaini: Kaigisizs viņu iemīlēja par ** drosmi un pārgalvību, bet nu gribēja, lai viņa kļūtu citāda.

Larisa neprata ilgi klusēt.

— Kad mēs salaulāsimies? — viņa pikti noprasīja.

Atabajevs vismazāk bija gaidījis šādu jautājumu.

— Jūs... to vēlaties? — viņš sastomījās.

— Gribu — negribu ... Vai tas ir svarīgi? Man ir apnicis. Man to vajag.

«Man apnicis! ... .Man vajag! ...» Cik aizvainojošs egoisms! Viņa uzskata to par vecu paklāju: ja gribēšu — klāšu uz grīdas, ja gribēšu — metīšu ārā.

— Jūs esat visu apdomājusi? — viņš jautāja.

— Protams. Šodien ir divdesmit sestais februāris, tieši pēc mēneša, divdesmit sestajā martā, mēs salaulāsimies. Jums vajadzēs pāriet pareizticībā. Par to parunājiet ar manu tēvu. Tā būs labāk, tas nāks par labu arī jūsu karjerai.

— Jūs esat visu apdomājusi, — Kaigisizs atkārtoja,

— bet tagad domāšu es.

Viņš strauji pagriežas un devas mājup.

Vienatnē viņš pavadīja mokpilnu vakaru. Gan pārmeta sev gļēvulību, ka ļāvis trakulīgam meitēnam vadāt sevi pavadā, gan šausminājās, ka tagad zaudējis viņu uz visiem laikiem, gan ar rūgtu ironiju iedomājās sevi par žandarmu oficiera znotu.

Viņš domāja saspringti, tik nopietni kā vēl nekad. Laiks atrast savu vietu dzīvē, nevar palikt nomaļus no tautas cīņas. Karam beigu nebūs. Turkmēņu ierēdņu nodevām un kukuļiem nav gala, aulos cilvēki mirst badā, bēg uz pilsētām, bet arī pilsētās nauda zaudējusi vērtību, strādnieki nevar nopelnīt pat maizes tiesai, pialai zaļās tējas ... Visi kurn, gar visu dzelzceļa līnijas malu kautiņam ar policiju rokas atrotījuši jomudi, Tedženā jau divas dienas turpinās dumpis, bet soda ekspedīcijas trako pa visu Aizkaspiju.

Laiks runāt skaidru valodu ... Bet kur ir tie cilvēki, kas uzņemsies virsvadību, dos ieročus? Runā, Krievijā esot tāda partija — boļševiki... Kā lai viņus atrod šajā divkārtīgā jūgā nospiestajā zemnieku un neizglītoto musulmaņu zemē ... Turkmēnija, dzimtene mana, pamāci, kā lai kļūstu par tevis cienīgu dēlu...

Neizģērbies viņš iekrita gultā un aizmiga kā nosists.

... Kaigisizs redzēja dīvainu sapni. Tāli tālu prom no Mervas, biezos, tumšos ziemeļu mežos, ko viņš bija redzējis tikai bilžu grāmatās, abi ar Muhamedkuli zāģēja slaidu priedi. Zāģis iesprūdis, bet viņi to nesaprot un strīdas:

«Laid zāģi vaļā!»

«Sen esmu palaidis! Tu jau neļauj man strādāt!»

«Atlaid zāģi! ...»

Abi velk zāģi katrs uz savu pusi, bet tas it kā ieaudzis kokā.

«Zēni, neviens no jums nav vainīgs!» atskan dobja balss virs Kaigisiza galvas.

Viņš paceļ acis, līdzās stāv vecais Nobats.

«Kas tad ir noticis?» Kaigisizs vaicā.

«Jūs neprotat savu darbu. Neprotat,» Nobats īdzīgi atkārto.

Viņš krekšķinādams noņem no pleca cirvi, notēš ķīlīti un iesit zāģa ceļā, sprūduma vietā. Zāģis atbrīvojas un ātri sāk slīdēt šurp un turp, un milzenis koks brīkšķēdams nogāžas.

Tajā mirklī Kaigisizs pamodās, pie durvīm kāds klauvēja.

— Laid iekšā, ātri!

Kaigisizs pielēca kājās, ietinies segā atvēra durvis un atkal iemetās gultā. Istabā ieklupa Džepbars Horazs.

— Apsveicu! Baltais cars nogāzts! — viņš nokliedza. — Lai gaišas vienmēr būtu tavas acis!

— Ai, paldies! — Kaigisizam izspruka.

Tūdaļ viņš savus vārdus nožēloja. Kas lai zina, vai tā nebija provokācija? Kāpēc Džepbars tā priecājās par cara gāšanu?

Bet Džepbars, it kā uzminēdams viņa domas, piebilda:

— Nu, atjēdzies jel! Saproti — visa Merva ir ielās. Vai nedzirdi balsis?

Aiz loga tiešām dziedāja «Ienaida negaisi».

Atabajevs sāka ģērbties un ar interesi lūkojās uz Džepbaru. Kāda tālredzība! Instinkts kā kukainim. Oh-rankas aģents atskrējis apsveikt ar patvaldības gāšanu! Žurka bēg no grimstoša kuģa.

Džepbars atmeta ar roku un izgāja no istabas. Redzams, steidzās uz citām mājām — slēpt pēdas. Atabajevs izskrēja viņam pakaļ.

IELAS!

Bija skaidra februāra diena. Šķērsiela, kur dzīvoja Kaigisizs, šķita dīvaini tukša. Tikai no pavārtes izmetās vēl pavisam jauns krievu zaldāts ar lielu sarkanu lentu pie krūtīm. Viņš pārskrēja ceļam un pazuda aiz vārtiņiem. Kad Kaigisizs iznāca uz galvenās ielas, viņu pārsteidza ļaužu pūļi, kas soļoja tieši pa bruģi. Dziedāja «Marseljēzu» un zaldātu dziesmas. Nekārtīgās rindās gāja zaldāti un zemnieki nodriskātos halātos, aiz karogiem blakus zaldātu cepurēm — turkmēņu pa-pahas ... Rau, iet dzelzceļnieku bataljons — cepures ar zaļu samta apmali un aveņkrāsas svītriņām .. . Soļoja latviešu nodaļa, saulē mirdzinādama vara timpā-nus un taures. Bet kas tad tie par brīnumiem? ... Divi pilsētā pazīstami armēņu tirgoņi ar bebrādas cepurēm galvā nesa plakātu. Kur tie gadījušies! Uz plakāta rakstīts: «Esi sveicināta, brīvā Krievija!» Redzams, viņi ļoti satraukti, gandrīz skriešus skrien, ķengurādas kažokus vaļā atsituši. Manifestantu vidū — arī kautras kursistes karakula cepurītēm galvā. Un vēl kādas sievietes dziedāja: varbūt skolotājas, varbūt tirgoņu un ierēdņu ģimeņu bērnu audzinātājas ... Un vēl, un vēl sievietes ar lakatiņiem galvā, novalkātos, garos un platos vecmodīgos plīša mēteļos — strādnieku sievas, veļas šuvējas, slimnīcas sanitāres, dāmas ar cepurēm kā kučieru katliņiem galvā, moderniem augstiem saišu zābaciņiem kājās, ar sarkanām lentām pie krūtīm, pie apkaklēm, pat pie uzročiem ... Aiz raibā krievu pūļa gāja turkmēņi izbalējušos vatētos halātos, rūsganam galvas segām ... Atabajevs nekad nebija redzējis savus tautiešus soļojam militārā ierindā. «Tie taču ir atgriezušies no Krievijas, no frontes aizmugures darbiem! ...» viņš iedomājās. «Tur viņi šo to dabūjuši redzēt, šo to pamācījušies no krievu strādniekiem. Tagad viņi būs pirmie, kas uzstāsies pret bajiem ...» No aizmugures virsū jau spiedās kolona no dzelzceļnieku depo, starp formas šineļiem varēja redzēt netīrus melnstrādnieku apģērbus. Atabajevu pārsteidza vardi uz kāda sarkana karoga: «Maizi un mieru!» Vai var pateikt vēl īsāk! Vai var pateikt tautai ko vairāk!

Aiz muguras kāds teica:

— Revolūcija atnākusi pa telegrāfu!

Kaigisizs atskatījās: Abdirazaks bija viņu panācis. Milzīgs kā lācis, ar negantu laupītāja seju, vientuļnieks filozofs bija bez cepures, nezin kāpēc gandrīz skrēja un uzmanīgi raudzījās pūlī.

— Bez asins izliešanas. Tas ir ko vērts! — viņš sacīja.

— Kam gan tagad ienāks prātā pretoties? — Kaigisizs paraustīja plecus. — Tie, kam klājas labi. No tiem palikusi tikai nožēlojama saujiņa ...

Pēdējos vārdus noslāpējā orķestris, pēc tam rindas sāka skanēt dziesma:

Vecā pasaule vergiem bij celta,

Brīvo garu tā vairs nepievils ...

Atabajevs un Abdirazaks, pašiem nemanot, sāka soļot «Marseljēzas» taktī.

— Tev taisnība, — Abdirazaks teica. — Nupat no krievu baznīcas izskrēja vecenīte, lakats bija noslīdējis uz pleciem, sirmie mati — izpēruši, vecīte pārkrustījās, paskatījās uz mani apjukusi un saka: «Piedod man manus grēkus ...» Kam tas cars vajadzīgs!

— Un tomēr sagaidījām ...

— Vai zini, kur es patlaban gribētu būt? — Abdirazaks pēkšņi vaicāja:

— Petrogradā?

Abdirazaks sāka smieties.

— Daudz tuvāk. Pie Soltana Sandžara mauzoleja. Es bieži braucu turp pie drupām. Mauzolejs ir brīnišķīgs sarunu biedrs — klusējošs, gudrs, ar lielu pieredzi... Tu skaties un domā: ko gan šīs sienas nav pieredzējušas?

Kaigisizs ar apbrīnu lūkojās uz šo spēkavīru.

Milzenis augumā, rokas — kā lāča ķetnas, nikna seja, ūsas — ar cirvi nav sacērtamas, viņam patlaban vaja-dzītu demolēt apriņķa pārvaldi, aplaupīt intendantūras noliktavas! Bet viņš pat nejūt savu spēku. Runā gausi, rimti, neatlaidīgas un juceklīgas domas maldās pa gadsimtiem un kariem. Atabajevs uzsita viņam pa plecu.

— Atjēdzies! Aizmirsti mauzoleju, paraugies, kas notiek visapkārt!

— Pagaidi, pagaidi... Viss savstarpēji saistīts. Dzīve taču iet uz priekšu! Ko visu vēl nepieredzēs Soltana Sandžara mauzolejs? Bez asins izliešanas... Vai es teicu: revolūcija bez asins izliešanas? Nē, tā nemēdz būt.

Tikpat kā neklausīdamies Abdirazakā, tikai tagad, mūzikai skanot, Atabajevs saprata — ne ar prātu, bet ar visu būtību — kas noticis. Un krūtis izriesās un gribējās skriet, dziedāt...

— Vai tu ievēroji, ka mūsējie gāja roku rokā ar krievu zaldātiem? — Abdirazaks turpināja vaicat. — Vai redzēji karogu — «Brīvība, brālība, vienlīdzība»? Francijas revolūcijas lozungs.

Atabajevs saprata, ka Abdirazaks arī priecājās par notikušo, tikai citādi, — filozofiski pretstatot, salīdzinot šo dienu ar citām dienām cilvēces vēsturē.

— Brālība... — Abdirazaks turpināja savas pārdomas. — Visi cilvēki — brāļi un pūlī iet juku jukām...

— Arī katorgā visi bija juku jukām, — Kaigisizs iebilda. — Katorgā — šajā vienīgajā revolucionārās audzināšanas skolā.

Kolonās ļaudis sāka dziedāt «Ienaida negaisus», un Kaigisizs sajuta, kaut kas spiedās kaklā, prātā ienāca dārgais draugs un rindiņas no viņa vēstules: «Kamēr saule uzlec, tikmēr rasa var acis izkost...» Niknums sažņaudza rīkli, bet vajadzēja priecāties! Viņš paraustīja plecus, it kā nomezdams no sevis pagājušo, un sacīja Abdirazakam:

— Ko mēs te mīcāmies! Kāpsim uz ielas! Vai mēs neesam tauta?

Viņi iejuka pelēko šineļu kolonā un, paklusi vilkdami līdzi krievu zaldātu dziesmas vārdus, soļoja uz priekšu.

Kaigisizs tikai vakarpusē nokļuva Kaukāza ielā pie Larisas. Durvis atvēra ķēkša. Priekšistabā bija izsvaidīti veci, salauzti grozi, papīru un lupatu skrandas. Viņa pamāja ar roku uz istabu, it kā uzaicinādama Kaigisizu novērtēt šo nekārtību, un teica:

— Aizbrauca. Iztrūcinājās! — Un, pieliekusies Kai-gisizam pie auss, viņa iečukstēja: — Tagadiņ, saka, visu policiju — cietumā iekšā!

Kaigisizs, slieksni nepārkāpis, klusēdams izgāja uz ielas. Viņu pārņēma dīvaina atvieglojuma un tukšuma sajūta. Tā bija aizgājis, beidzies tas, kas šoziem tā nodarbināja viņa prātu. Mezgls netika atraisīts — to pārcirta. Protams, labi vien ir, bet — tukšums, tukšums ...

Septiņpadsmitajā gadā Aizkaspijas zemēs no debesīm nenokrita neviena ūdens lāse. Izsīkušās upes tikai kairināja zemes slāpes, bet neremdināja tās. Laukos izsētās sēklas pat asnus nedzina. Kā saimnieks katrā mājā — katrā kibitkā ienāca bads. Nauda nebija vērtīgāka par salmiem.

Februāra revolūciju tauta sagaidīja pilnīgā uzticībā — koloniālais režīms sabrucis, sāksies jauna dzīve. Cerības mainījās ar vilšanos, un atkal radās cerības. Tās stiprināja šķietamā brīvība. Pilsētā gandrīz vai katru dienu notika sapulces un mītiņi. Mītiņoja oficieru klubā, strīdējās dzelzceļnieku klubā, klaigāja laukumos un tirgos. Bija gan pilnīga vārda brīvība, bet būtībā viss palika pa vecam. Ne maizes, ne tautu vienlīdzības. Pagaidu valdība atļāva sapulču brīvības, tomēr Aizkaspijā uzturēja iepriekšējo koloniālo kara režīmu, un visi ierēdņi ar ģenerālgubernatoru priekšgalā palika savās vietās. Viņi izmantoja vietējo «turkmēņu komiteju» ietekmi, lai mazinātu Padomju autoritāti, kas visur iekaroja savu vietu. Vārds brīvība nenozuda no vietējo darboņu un administratoru lūpām, bet tautai klājās aizvien sliktāk un sliktāk. Cilvēki, kas bija pieraduši slēpt ikvienu brīvu domu, uzreiz to nepamanīja. Galu galā nevarēja nepamanīt izbadējušos zemniekus, kas bariem vien klīda uz pilsētu.

Visur — stacijās, tējnīcās, tirgū, uz kāpnēm pie kroņa iestāžu ieejas — tagad varēja sastapt turkmēņu strādniekus, kas atgriezās no Krievijas. Tie bija mobilizēti frontes aizmugures darbos. 1916. gadā tur strādāja vairāk nekā divsimttūkstoš nelaimīgo Vidusāzijas klaiņotāju. Viņus aizdzina uz tālām krievu guberņām, tie smaka, cieši sablīvēti zemnīcās vai apsildāmos lopu vagonos neizturamā smirdoņā, kas cēlās no žūstošiem apaviem un apģērba. Ziemā, nepieraduši pie krievu sala, daudzi apsaldējās. Slimie gulēja blakus veselajiem, bet no rītiem unteroficieri visus ar nagai-kām izdzina darbā.

Atabajevs, būdams tipogrāfijā, reiz dzirdēja no krievu burtličiem, — kāds podporučiks Matvejevs, kas

pārbaudījis aizmugures strādnieku stāvokli, esot rakstījis savā ziņojumā priekšniecībai, ka mobilizēto cittautiešu stāvoklis «taisni šausmīgs: šķiet, ka viņi atvesti uz Krieviju nevis lai strādātu, bet gan lai viņos ieaudzinātu naidu pret Krievijas valsti».

Atgriezušies dzimtenē, šie bēdas pieredzējušie cilvēki radīja revolucionāras organizācijas musulmaņu vidū — kā pretsparu vietējās buržuāzijas un garīdzniecības nacionālistiskajām un kontrrevolucionārajām biedrībām. Atabajevam oficieru klubā stāstīja, ka Aiz-kaspijas apgabala komisārs Dorers lūdzis valdību atstāt karaspēku Aizkaspijā, lai cīnītos ar demobilizētajiem, jo tie, saskatījušies dumpinieciskos ekscesus Krievijā, savos aulos kļūstot par sevišķi nemierīgu elementu.

Tautas izmisuma pilnais stāvoklis, valdības galīgā vienaldzība, sabiedrības tukšā pļāpāšana — tas izraisīja Kaigisiza sirdī vētrainu neapmierinātību. Tātad nekas nav mainījies? Patvaldības balsts gan sabrucis, bet uz tautas pleciem joprojām gulstas viss dzīves smagums? Nē, vajag rīkoties!

Vasarā Atabajevs uzstājās sapulcē, kas bija veltīta līdzekļu vākšanai armijas vajadzībām. Vēl nesen nežēlastībā kritis skolotājs, bankas kantorists, turklāt vēl turkmēnis, nebūtu laists pat uz virsnieku kluba sliekšņa. Tagad te zaldātu šineļi, dzelzceļnieku formas svārki, izbalējušie zemnieku halāti bija juku jukām ar virsnieku frenčiem, melniem vizītsvārkiem un baju apģērba atlasa spīdumu.

Atabajevs vēl nekad nebija runājis lielā auditorijā. Viņš mazliet baidījās: kā lai zina, vai esi runātājs, vai ļaudis gribēs tevī klausīties? Bet runāt vajadzēja, klusēt nedrīkstēja, un viņš piespieda sevi pārvarēt mulsumu.

— Ļaudis! — viņš teica. — Jau ceturto gadu mēs kliedzam par karu, par palīdzību frontei. Tās dēļ zemniekiem atņemam pēdējo. Kara dēļ strādnieki tikai par maizi vien domā. Mēs priecājāmies par cara gāšanu, ticējām brīvībai, bet kur esam nonākuši? Tā pati laupīšana, tā pati izspiešana. Tāda pati cara, tāda Keren-ska valdība!

Zālē sacēlās troksnis.

— Valdības apmelošana!

— Nost no tribīnes!

— Demagogs!

Tomēr Atabajevs sadzirdēja zālē arī aizstāvju balsis.

— Kam dzīvības nav žēl, — lai pamēģina viņam pirkstu piedurt! — kliedza kāds jauns zemnieks.

— Runā, Atabajev, sadod! — kareivji atbalstīja.

Priekšsēdētājs, sizdams dūri uz galda, ar pūlēm nomierināja ļaudis.

Atabajevs turpināja:

— Aulos nobeidzas lopi, nav ko dot ēst. Cilvēki mirst. Šodien raktajam kapam rīt jau desmit jauni būs blakus. Visi tiecas uz pilsētu. Aizejiet uz tirgu, un jūs redzēsiet, ka zemnieks jau vairs nesmādē ne ēzeļa, ne suņa gaļu. Un mēs vēl uzdrošināmies ko prasīt no zemniekiem.

— Pareizi!

— Tieši manas domas!

— Zemē valda bads, — Kaigisizs turpināja. — Ja nedos govīm ēst, tās nedos pienu. Kāpēc jūs gribat slaukt izbadējušos zemnieku? Vispirms vajag viņu pabarot un dot sēklu. Gribu izmantot šo sapulci, lai nāktu ar jaunu ierosinājumu ...

— Jums nav tiesības jaukt darba kārtību! — sauca no zāles.

— Kāda var būt darba kārtība tukšam vēderam? — nekavējoties skanēja atbilde.

Tribīnē uzlēca veikls oficieris modernā aizsargkrāsas frencī «pēc Kerenska modes». Tas bija pārstāvis no Taškentas, viens no sapulces organizētājiem. Viņš pat centās nogrūst turkmēni un ieņemt viņa vietu. Atabajevs viegli nokratīja viņa roku no sava pleca. Oficierim iznāca piemesties blakus Atabajevam un runājot izstiept savu garo kaklu pāri Atabajeva rokai. Starp citu, oficierim neļāva runāt. Viņš tikai paguva nokliegt:

— Es neatļaušu izjaukt valstiskas nozīmes jautājuma apspriešanu! Neļaušu runāt par maznozīmīgiem sīkumiem, sadrumstalot...

— Kas tu tāds esi?

— Varbūt baltā cara mazdēls?

— Turpini Atabajev! Kas negrib klausīties, lai iet prom!

Kamēr ļaudis trokšņoja, Atabajevs no uztraukuma jau atguvies, pārlaida acis zālei. Viņš ievēroja, ka nav apmierināti resnie cilvēki jaunos halātos, viņam likās, kaut kur patālu sēž ari Džepbars Horazs un, šķiet, biksta kaimiņu, mudinādams uzstāties. Zaldātu šineļi bija noskaņoti Kaigisiza labā. Tas uzmundrināja. Atabajevs izslējās, papleta rokas uz abām pusēm, un veiklais oficieris tūlīt notenterēja no tribīnes. Ļaudis atkal sāka trokšņot.

— Huligānisms!

— Spļāviens valdībai sejā!

— Mēs nezinām, kas tā tev par valdību! . . .

— Iepazīsies iecirknī!

— Rokas par īsām! ...

Ļaudis pielēca kājās. Strīdējās, plātīja rokas, likās, tūliņ, tūliņ sāks plūkties. Priekšsēdētājs, Kaigisizam piepalīdzot, ar pūlēm nodibināja klusumu.

— Niecīgais produktu daudzums, ko $nēs saņemam, — Atabajevs droši turpināja, — nokļūst spekulantu rokās. Bet, ja produktus taisnīgi sadalītu, tautai būtu daudz vieglāk. Ierosinu izveidot pārtikas komiteju! Lai tā rūpējas par sadali.

— Nu brašulis! — kāds zālē iesaucās.

— Blēņas!

— Tauta ir par Atabajevu!

— Tie ir meli!

Atabajevs, pārkliegdams troksni, sauca:

— Ierosinu balsot par manu priekšlikumu!

Priekšsēdētājs nevarīgi lūkojās apkārt, un, negūdams

apjukušo domu biedru atbalstu, iesaucās:

— Kas par šo priekšlikumu, — paceliet rokas!

Zālē it kā sazēla biezs meldrājs.

— Nolaidiet. Kas ir pret?

Pacēlās nedaudz roku. Ne vairāk kā veča mutē zobu.

— Un tagad jāievēl pārtikas komitejas locekļi un priekšsēdētājs, — Atabajevs sacīja un nokāpa no tribīnes.

Viņa vietā tūliņ uzkāpa Džepbars Horazs.

— Ļaudis! — viņš kliedza, rokas mētādams. — Mūsu apriņķī tikai viens cilvēks ir cienīgs būt par komitejas priekšsēdētāju. Godīgais un taisnīgais Kaigisizs Ata-bajevs!

Viņa balsi pāršalca aplausu dārdi. Iedams prom no sapulces, Tedženas zemnieks teica marietim:

— Viss it kā būtu labi, bet es nezinu, kas tas par Kaigisizu Atabajevu.

— Strādā par sīku ierēdni bankā. Bajus necieš. Palīdz mūsējiem — nabadzīgajiem dabūt aizdevumu.

— Ko tad Džepbars Horazs no viņa grib? Džepba-ram ir slikta slava.

— Kāpēc kailajam vajadzīgs lietussargs?

— Stāsta, Atabajevs neļaujot nevienam apēst otra kumosu.

— Viņš pat otra sālsgraudiņu neņems.

— Kā tu zini?

— Kad dabūju bankā aizdevumu, devu Atabajevam rupiju. Sak, nopērc sev halvu. Viņš mācās virsū ar dūrēm. Saka, neesmu ne ubags, ne arī kukuļņēmējs. Jūs paši, saka, pieradināt ierēdņus ņemt kukuļus.

— Varbūt par maz devi?

— Stāsta, Džepbars Horazs esot viņam piedāvājis pieci tūkstoši rupiju.

— Un tiešām nav ņēmis?

— Gandrīz nožņaudzis un izdzinis no mājas...

Tedženietis apmierināts pasmaidīja un pastūma cepuri uz acīm.

— Tad ir labi!

VIENAS DIENAS NOTIKUMI

Uz rudens pusi pārtikas valdes bija radījušas briesmīgu jucekli. Kaigisizs Atabajevs, novājējis un neiz-gulējies braukādams apkārt pa auliem bezgalīgajos mītiņos un sapulcēs, sadrūma vēl vairāk, jo ar katru dienu pārliecinājās: ierēdņi ne jau bez iemesla sarežģījuši pārtikas kartīšu izsniegšanu. Viņi cenšas sarīdīt ļaudis pret Padomēm. Blēži un sabotētāji ar cara kokardēm pie cepures muļķo tautu.

Politika! Visur zemiska, naidīga politika, arī tad, ja runa ir par bērnu patversmes iekārtošanu Mervas nomalē.

Cik grūts uzdevums — pabarot apriņķi un pilsētu! Kopš pagājušā gada kara postaža pārtraukusi visus Turkestānas sakarus ar Krieviju. Izbeidzies labības_pievedums no Krievijas guberņām. Vidusāzijai bija jāpārtiek no ganību zāles. Tad atklājās iepriekšējo gadu koloniālās politikas sekas; krievu kapitāls, dzīdamies pēc trakas peļņas, gandrīz visus kviešu laukus no Taš-kentas līdz Ashabadai bija apsējis ar kokvilnu. Bet kam tagad bija vajadzīga kokvilna? Klejotāju aulos barības trūkuma dēļ gāja bojā kamieļu un aitu ganāmpulki ... un kas pabaros zemnieku? Pilsētā varēja noteikt normu, kaut vai ceturtdaļmārciņas maizes uz cilvēka. Bet kā lai pabaro aulus?

Pārtikas komitejas priekšsēdētājs skraidīja pa pilsētu. Naktī telefona centrālē gaidīja savienojumu ar Taškentu, lai pieprasītu sūtīt vagonus ar labību. No rīta gāja ar strādniekiem un zaldātiem izdarīt masveida kratīšanas veikalos, noliktavās, dzīvokļos pie saviem nesenajiem paziņām tirgotājiem — ar kuriem agrāk bija saticies tējnīcā «Pie lauvas».

Nebija vairs tējnīcas «Pie lauvas». Atabajevs tajā atvēra ēdnīcu ar bezmaksas pusdienām badacietējiem.

Runāja, kaut kur baja_ pagalmā atrakuši bedri ar rīsu — jāsteidzas turp! Adu fabrikā pārvaldnieks — vecs kontra — atlaidis no darba piecus turkmēņus, atņēmis viņiem produktu kartītes; tur divās ģimenēs mirst ar tīfu slimi bērni. Un Atabajevs kopā ar Padomes pārstāvjiem steidzās uz fabriku. No šautenēm nešķīrās, tieši no strādnieku barakas gribēja doties uz aulu rekvizēt labību lielam Mervas dzirnavniekam. Labību viņš noslēpis aulā, bet pats staigāja pa pilsētu un tirgojās ar zagtām kartītēm.

Runāja, ka stacijā nolinčots spekulants, kas atbraucis no Derbentas un atvedis eļļu, ko pārdevis par .ārprātīgām cenām. Bodnieks bijis gluži kā jucis: prasījis no badacietējām aula sievietēm zeltu, dārglietas ...

Kaigisizs Atabajevs no bada un noguruma grīļojās. Pavecs krievu zaldāts pieturēja viņu kā tēvs dēlu, kad apstaigāja trīs vagonus ar labību, kas bija pienākuši pēc divu mēnešu gaidīšanas.

Labi. Uz divām dienām Merva apgādāta ar maizi... Bet tēja? Sāls? Mahorka? Ziepes? ...

Tajā ziemā viņš dzīvoja pie kādas krievu sievietes Dašas. Atabajevs bija vajadzīgs desmittūkstoš cilvēkiem — visam apriņķim. Viņš nepaguva elpu atvilkt, rīkojās. Bet, kad galīgi noguris pārradās siltajā istabiņā ar zemajiem griestiem, Daša novilka viņam zābakus, jo pašam nebija spēka noaut kājas. Un viņš acumirklī aizmiga. Palikusi Kaigisizam zem galvas spilvenu, Daša ar savu mīksto un labo plaukstu noglauda viņa nogurušo, putekļiem klāto, tumšo seju.

Viņš bija vajadzīgs desmitiem tūkstošiem izsalkušu cilvēku. Vajadzīgs arī Dašai...

Tikai baroja gan viņš Dašu slikti. Nebija nekāda labuma no tā lielā priekšnieka. Bet turkmēņiem ir sakāmais: «Kam medus uz galda, tam dzīve salda.» Savu algu viņš Dašai atnesa, bet ko varēja par to nopirkt? Kāpostgalviņu? Daša mazgāja un gludināja viņa kreklus, zināja, cik to ir: divi satīna un vēl viens sazini kāda nekāda vietējā auduma. Bet uzvalks? Tiktāl novalkāts, ka kaimiņiene krieviete, blisinādama viltīgās acis, ne vienreiz vien sacīja Dašai:

— Ir gan skops tavs Kost ja! Vai krājat? Caur viņa rokām tik daudz labuma iet — pili būtu varējis tev uzcelt. Bet staigā kā lupatlasis ...

Tas bija februārī, pirmdienā, un to dienu Atabajevs atcerējās. Viņš posās uz darbu, Daša nolika viņam priekšā pialu bālganas tējas, gabalu pelēkas maizes. Atsēdās pretī, skatījās, kā viņš dzer tēju maziem malciņiem, nopūtās, bet tad neizturēja, sacīja:

— Kost ja, tu esi cilvēks ...

Atabajevs pasmaidīja, sapratis, kāpēc tas tika teikts.

— Tieši tāds, kādu tu mani redzi.

— Vai tu tur pilsētā atceries, ka tev mājas ar ir?

— Pat aulos, ceļā, visu laiku tu man stāvi acu priekšā.

— Kāpēc tad neredzi, kas man uz galda?

— Nekā te tāda nav, ko nevarētu neredzēt.

— Par to es arī runāju.

Alabajevs sarauca uzacis.

— Varbūt tu domā, ka es aiznesu savu devu uz citam mājām?

— Ai, galviņa .. . Vai es par to runāju?

— Par ko tad?

— Par to, ka tev nebūtu jādodas uz darbu ar tukšu vēderu, ja caur tavām rokām iet proviants visam apriņķim.

— Tu gribi teikt — zodz.

— Kas tā par zagšanu: paņemt par naudu divas trīs mārciņas cukura?

— Vai šīs divas trīs mārciņas vajadzīgas tikai mums?

— Kas man daļas par citiem! — Daša atcirta.

— Kā tad tā? ...

— Rokai pieci pirksti, un katru dievs radījis citādu. Gods, kam gods pienākas. Es jau nu, velns parāvis, kaut kā nenosprāgšu .. . Bet tu pie katra soļa grīļojies. Tagad norij maizes kumosiņu, un līdz pusdienām ne drupatiņa nebūs mutē ... Bet kur pusdienas?

Kaigisizs maigi palūkojās uz Dašu — redzams, sakrājies viņai uz sirds, jāparunā būtu ar labu, izmocītu cilvēku nevar aizvainot.

— Dašeņka, saproti, pašlaik bads iedzen kapā vairāk cilvēku, nekā agrāk to darīja mēris. Tu esi izaugusi Mervā, tu taču zini. Vai esi kādreiz redzējusi tik daudz lūdzēju, nabagu ar kulēm?

— Vai tad arī mums jābadojas, ja citi badā?

— Vai esi dzirdējusi parunu: «Ja ļaudis raud — raudi arī tu, ja ļaudis smejas — smejies tu arī!»

— Man nav nekādas daļas gar ļaudīm.

— Tu runā muļķības! — Atabajevs beidzot sadusmojās.

— Ak, šitā! Nu zini: vai nu bads aizies no šīs mājas, vai tu pats!

— Vēl muļķīgāk ... Es gan nodomāju ...

Daša, rokām seju aizklājusi, izskrēja no istabas. Atabajevs klusēdams pastāvēja pie durvīm, uzbāza galvā saņurcīto naģeni, iespieda padusē portfeli un devās prom.

Pārtikas komitejā jau uz trepēm viņu ielenca zemnieku un strādnieku pūlis. Viņi bija atnākuši ar sievām un bērniem. Kaigisizs tikko nokļuva līdz savam kabinetam. Ari tur bija pilns ar lūdzējiem. «Vajadzēs kādreiz atvest šurp Dašu,» viņš iedomājās un nometa naģeni uz galda.

Ne jau visi nāca ar lūgumiem un sūdzībām. Daudzi — ar draudiem. Ja ļaudis ēd zāli, bet valdība nevar izsniegt kaut lāsīti gavēņa eļļas, ko pannu apsmērēt, tad bajiem un mullām nav grūti sēt naidu un niknumu. Kaigisizs bieži bija dzirdējis aiz puspievērtām durvīm nesaprātīgas runas. Bija rūgti apzināties, ka nabadzīgie danco pēc baju stabules.

— Baskāji sagrābuši varu, — klaigāja baskājis, — bet ko mēs esam ieguvuši — tikai nelaimi! Šis Kaigisizs vārdos pieliek laksiņiem sviestu, bet patiesībā — apsmej tēvu ticību ...

— Neticības sēkla uzdīgst ātrāk, nekā kvieši sarieš vārpas, — ļauni piebalsoja kāds cits. — Grib nabagu pielīdzināt bajam! Tfu! .. . Nekāda jēga nebija baju padarīt par nabagu.

— Arī mūsu ģimenes viņi drīz vien sajauks kā rozīnes ar sēžamu.

Vecā režīma krievu ierēdņi, kas bija palikuši savās vietās, rakstīja iesniegumus pilsētas Padomei un pārtikas komitejai, krievu strādnieki un zaldāti palīdzēja Atabajevam uzturēt daudzmaz kārtībā produktu sadali, bet neizglītotie zemnieki no auliem caurām dienām nosēdēja uz kāpnēm, vienaldzīgi pret jauno varu, izsalkuši, zaudējuši ticību, bet noteiktās stundās kārtīgi skaitīja lūgsnas.

Padomē runāja vienā runāšanā. Tur bija iesēdušies meņševiki un kreisie eseri, turkmēņus pārstāvēja apšaubāmas personas, līdzīgas provokatoram Džepbaram. Grūti bija viņus izspiest, padzīt, jo citu cilvēku nebija. Atabajevs arī pats bija iestājies kreisajos eseros, kaut vai lai iegūtu kādu informāciju, zinātu, kas notiek valstī.

Pār Vidusāziju savilkās mākoņi. Šeit, Mervā, pagaidām bija mierīgi. Bet Ashabadā kontrrevolūcija jau dibināja savas kaujas apvienības. Tedženā hans Esizs savācis nukerus, Tašauzā valdīja vecais hiviešu vilks — hans Džunaids. Bet uz Persijas robežas, aiz Kopetdaga, jau dzirdami angļu pulku orķestri — tur «englenderi» atklāti gatavojās cīņām.

Bija bailīgi izbraukt ārpus pilsētas robežām — kurā katrā mirklī varēja trāpīt nodevīga lode. Bet vajadzēja izskaidrot tautai revolūcijas uzdevumus, iekarot darbaļaužu uzticību, atbrīvot viņus no mūžīgā garīdzniecības un bagātnieku iespaida, salauzt «zirga un jātnieka» savienību, — par to nebija nekas augstāks un svarīgāks. Un Atabajevs atkal brauca uz apriņķi — no aula uz aulu. Revolvera maksti viņš turēja atvērtu, gaili uzvilktu. Labi, ja bija līdzi divi trīs pilsētas strādnieki, tad nebija tik bīstami un skumji auļot gar krūmājiem ariku malās aiz aula.

ZĀLE SADĪGUSI!

Atabajevam vairākkārt aulos gadījās sastapties ar Džepbaru Horazu. Viņš Pārtikas komitejas uzdevumā iepirka lopus, pie tam ļoti enerģiski. Kaigisizs viņam neuzticējās, bet pagaidām nekā slikta par viņu dzirdējis nebija. Bet reiz, pārlūkodams dokumentu pilnos vākus, Kaigisizs atrada*kādu vēstuli no aula. Izlasīja divas reizes.

«Biedri Atabajev, jūsu vīrišķība un pašaizliedzīgais darbs daudzus cilvēkus paglābis no bada nāves. Aulos daudzi jums ir pateicīgi. Ar savu nenogurstošo darbu jūs tuvināt tautu Padomju varai, bet Padomes — tautai. Šodien visur dzirdams: «Lai dzīvo Padomju vara!» Bet es brīnos par vienu: kāpēc jūs, zinādams, kas ir Džep-bars, pielaižat viņu pie sagādes? Varbūt noņemat cepuri viņa padevības priekšā? Jātā, tad jūs maldāties! Klausieties! Cilvēki, kas jūs nepazīst, saka: «Ai, viņi droši vien dala ienākumus uz pusēm. Vai citādi varētu Horazam kaut ko uzticēt?» Sameties uz vienu roku ar lopu pieņēmēju, viņš pēdējā nedēļā divdesmit govju un trīsdesmit kamieļu vietā nodevis pilsētai... tikai skaitļus. Apstaigādams visas aula sētas, viņš iebāza savā kabatā peļņu par piecdesmit lopiem. Ievērojiet, tas ir tikai vienā nedēļā. Tādam kā Džepbars Horazs nedrīkst būt vietas padomju organizācijās, vispār — zem mūsu debesim!»

Atabajeva melnīgsnējā sejā pieplūda asinis, un tā kļuva pavisam tumša. Kāds nelietis! Kaigisizs tūdaļ uzrakstīja zīmīti milicijai. Pēc tam padomāja un noglabāja to galda atvilktnē. Kur lai ņem cilvēkus? Ja sagādnieku iesēdinās aiz restēm, kas viņu aizstās? Nav neviena izglītota turkmēņa, kas būtu ar mieru ķerties pie darba. Izglītoti tikai mullas, išanu bērni, baju lolojumi. Vai viņi labāki par Džepbaru? ... Turklāt vēstule jāpārbauda. Un vēl — nelietis jāiebaida. Viņš taču ir gļēvulis, uzreiz kļūs padevīgs, ja viņam liks tā īsti sajust likuma garšu un smaržu.

, Atabajevs izsauca pie sevis Džepbaru Horazu. Gaidīdams pārlapoja mapē papīrus, nekādi nevarēja koncentrēties. Pirmo reizi viņš sāka domāt par nākamajiem valsts aparāta kadriem. Pat Krievijā ir grūti atrast strādniekus un zemniekus, kas var vadīt valsti, aiz kādām gan kalnu pārejām tie laiki, kad mums, turkmēņiem, saradīsies vajadzīgā daudzumā ja arī ne izglītoti cilvēki, tad kaut lasītpratēji! ... Bet pagaidām ... Pagaidām vēl jāsmērē rokas, sasveicinoties, rau, ar tādiem Džepbariem, vēl jāizmanto viņu pakalpojumi.

Tā pārdomādams, viņš savaldījās un, kad ieradās Džepbars Horazs, varēja mierīgi ar to runāt. Starp citu, Atabajevs vēl nebija paguvis atvērt muti, kad manīgais cilvēks apdullināja viņu ar glaimīgu vārdu straumi.

— Neērti jau tev atstāstīt, bet tauta runā, ka Padomju vara pie mums atrodas nevis Padomē, bet pārtikas komitejā.

— Paga, paga ...

— Ja pavēlēsi ļaudīm gāzt kalnus, ies un gāzīs!

— Paļauj man runāt...

— Gan veči, kurus vēl nav sagrābušas Izraēļa ķetnas, gan arī jaunie ir pateicīgi tikai tev!

— Džepbar, kāpēc šie glaimi? Kam tas vajadzīgs?

— Es taču teicu: žēl, ka jārunā, tev dzirdot!

— Labāk pasaki — kā aulos iet ar manufaktūras apmaiņu pret maizi? Bet galvenais — cik lopu tu šonedēļ atdzini uz pilsētu?

— Teikšu pēc sirdsapziņas: vēl neviens pirkstu nav piedūris produktiem! Turamies pie kārtības, kādu tu esi noteicis.

Atabajevs izņēma no vākiem vēstuli un parādīja Džepbaram.

— Pēc ziņām, kas ienākušas no noliktavām un ēdnīcām, pēdējā nedēļā gaļas piegāde kritusies.

— Nevar būt!

— Paskaties skaitļos.

Džepbars izvilka no izrakstīta maka brilles zelta ietvaros, uzbāza uz deguna, ieskatījās ziņojumā, bet tūliņ nometa to uz galda un nopūtās:

— Vai tad tu nezini, ka uz papīra es nevaru atšķirt melnu no balta?

«Kā tad tu varēji rakstīt slepenos ziņojumus?» Kai-gisizs nodomāja, bet skaļi teica:

— Kā tu vari atcerēties, cik lopu esi nodevis un kādā svarā?

— Es vispirms ticu cilvēkiem. Un pēc tam ...

— Ūn pēc tam?

— Man ir veci tēvtēvu paradumi. Kā saka: «Tici allaham, bet ēzeli piesien tā ciešāk.»

— Runā skaidrāk.

— Ai, kas var būt skaidrāk: nūjā, kas apmēram pirksta resnumā, iegriežu robus. Protams, kamieļiem ir cita nūja, govīm — cita.

— Cik robu tu iegriezi pēdējā nedēļā?

Džepbars uzsita sev pa ceļgaliem, nožēlodams kratīja galvu.

— Ko tu teiksi! Nūjas palika mājās.

— Kaut vai apmēram pasaki, cik šajā nedēļā nodevi vairāk?

— Domāju, kādas piecdesmit galvas.

— Kāpēc tad svars tik mazs?

— Vai tad tie bija lopi? Vieni kauli...

— Kāpēc tā? Laukā taču pavasaris... Zāle sadīgusi ...

Džepbars nolēma, ka laiks sākt citu sarunu. Ir taču vēl svarīgāki jautājumi.

— Man tev jādara zināma kāda svarīga lieta.

— Nu, ko tad teiksi?

- Zāle tiešām sadīgusi! Baji tagad negrib lopus pārdot. Kamielēnu, kas nupat, nupat izlaidīs garu, viņi vērtē kā sava paša dzīvību.

No Džepbara viltīgās muldoņas bija grūti ko izlobīt, bet tas, ka viņš pūlējās taisnoties, apliecināja vēstulē rakstītā pareizību. Nebija šaubu, ka apvainot viņu neizdosies, ja negrābsi ciet pie rīkles, — kā nesenajā sadursmē.

Pievakarē Atabajevs aizbrauca uz netālo ciemu un atkal... atkal paskaidroja, pacietīgi izskaidroja, ka padomju vara cenšas atvieglot darbaļaužu likteni, bet visas tiesības pagaidām nav tiem, kas ar saviem sviedriem slaka zemi, bet bagātniekiem, teica, ka viņiem laiks mācīties cienīt savus nabadzīgos biedrus, ka stibas var salauzt pa vienai, bet kūlītī pat spēkavīrs tās nesalauzīs... Pēc sarunas viņu paaicināja sānis kāds pazīstams zemnieks vidējos gados.

— Es kautrējos tevi iztaujāt visu ļaužu priekšā, — viņš teica, — bet vajag parunāties zem četrām acīm.

— Lai notiek . ..

— Ka Padomju vara ir tautas vara, tauta redz pati. Pavisam droši ir tas, ka tauta ar to lepojās. Bet melš, viss iznākot kā tajā parunā: «Līdzko pats tiec klāt, citus aizmirsti.»

— Kas tad tā runā?

Zemnieks apjucis novērsās.

— Mēle neklausa pateikt.

— Nekautrējies!

— Var būt, ka tukšas runas?

— Pastāsti — tad noskaidrosim: kur meli, kur patiesība.

— Dzirdamas runas, ja ne šodien, tad rīt atnākšot angļu karaspēks. Savām ausīm neesmu dzirdējis, bet tādas valodas iet.

— Kas izplata baumas?

— It kā Džepbars Horazs teicis . ..

— Ak tu nelietis!

— Melš, esot teicis: tūliņ, tūliņ zemē iebruks «en-glenderu» karaspēks, tad, kā sacīt, paskatīsimies, kādu dziesmu dziedās baskāji, tādi kā Atabajevs, kas iedomājies sevi par lielu priekšnieku.

Atabajevs zināja, ka angļu karaspēks pilnā kaujas gatavībā stāv uz Persijas robežas un ka viltīgais Tigs Džonss izvērtis vētrainu darbību Aizkaspijā. Par to bija informēti boļševiku partijas biedri, un arī kreisajiem eseriem tas darīts zināms. Bet kur Džepbars ņēmis tādas ziņas? Acīmredzot ohrankas aģents pārvērties par Antantes aģentu? Nav nekāds brīnums. Droši vien arī Mervā sēž Tiga Džonsa aģenti... Droši vien arī Džepbars Horazs ir bijis Ashabadā. Pareizi saka: «Ūdens zina, kur tecēt, nelietis nelieti atrod.»

Kaigisizs otrā dienā, atgriezies Mervā, nekavējoties saaicināja atbildīgos darbiniekus un pieprasīja apcietināt Džepbaru par kontrrevolucionāru baumu izplatīšanu.

Viens no Padomes locekļiem, bijušais ierēdnis, kategoriski izteicās pret apcietināšanu. Otrs — bijušais pagasta valdes loceklis, kas savā laikā bija rekomendējis Džepbaru darbā, pavisam uztraucās:

— Mēdz teikt: viens grēks vīrietim neskaitās, — viņš sašutis teica. — Cik ilgi mēs mīdīsim kājām cienījamo Džepbaru tikai tāpēc, ka viņš kādreiz nosaukts par ohrankas aģentu? Es domāju, diezin vai visā Aizkaspijā varētu atrast tik godīgu un Padomju varai uzticamu cilvēku!

— Nezinu, kuru tad var saukt par nelieti? — Atabajevs iesaucās.

— Tu izsaki savu personīgo nepatiku! — valdes vīrs viņu skaļi pārkliedza.

— Meli!

Valdes vīrs uzlēca kājās.

— Tu nekliedz! Te nav nekāda maiznīca, kur var mācīt cepējus!

— Bet vai tu zini, kas pagājušajā nedēļā noblēdījis divdesmit govis un trīsdesmit kamieļus!

— Varbūt nostrādāja to tavā uzdevumā?

— Ko tu uzdrošinies! ... — Kaigisizs sašutumā nespēja vairs parunāt.

Vīri bruka viens otram virsū ar dūrēm. Viņus izšķīra, Kaigisizs slaucīja ar lakatu slapjo pieri.

Galu galā ar balsu vairākumu tika pieņemts Ataba-jeva priekšlikums par Džepbara apcietināšanu. Kaigi-sizu atbalstīja Padomes locekļi — dzelzceļnieki.

Mājās viņš pārnāca ļoti noguris un drūms. Nometa portfeli kaktā, paskatījās un neticēja savām acīm.

Bļodā kūpēja auna kāja, no lielā katla plūda sen aizmirstā čektirmē smarža. Kaigisizs apreiba no šīs smaržas, kājas kļuva slābanas.

Daša, svētdienas kleitā ģērbusies, skraidīja no vienas istabas otrā, viņa bija pat iesmaržojusies. Viņa uzlika galdā aiztaupīto, nez no kādiem sen aizmirstiem laikiem saglabājušos vīna pudeli.

— Kas te notiek? — Kaigisizs vaicāja.

— Vai atceraties, kad jūs atnācāt pie manis istabu īrēt? — Daša sapņaini teica. — Atcerieties, man toreiz vēl bija viesi? Es paskatījos uz jums — tāds slaids, simpātisks ... Atcerieties, kā toreiz bija? Nu, lai arī šodien būtu tāpat.

— Toreiz vēl varēja dabūt auneli tirgū... — Kaigisizs naivi paskaidroja.

Daša rūgti pasmaidīja.

— Nu tad iedzersim par to auneli!

Viņa ielēja vīnu glāzē, pasniedza Kaigisizam.

— Iedzersim, Kostja!

Kaigisizs sēdēja nekustēdamies, uzacis saraucis. Kur radusies tāda pārpilnība? Kāda čūska slēpās tur katlā ar ēdamo? Bija tik grūta diena, arī te mājās vēl jārisina aizdomīgas mīklas ...

— Daša, no kurienes tas viss? — savaldījies viņš maigi apjautājās.

— Vai katrā ziņā vajag atrast vainīgo?

— Es nevaru savās mājās ēst to, kas man nepieder.

— Atradies te man viens svētais, nevar pastiept roku, pamieloties ar auneli! Uz galda ir — ēd! Negribi — vaino pats sevi!

— Gribu zināt — kā radies šis ēdamais.

— Par to nevienam nav nekādas daļas. Zagusi neesmu.

— Tātad allahs atsūtījis no debesīm?

— Varbūt no debesīm gluži nenokrita, varbūt cilvēks uzdāvāja ...

— Kāds cilvēks?

— Neteikšu.

— Tad es neēdīšu.

— Nu labi. Cienījamais Džepbars atnesa ...

— Džepbars? ...

Kaigisizs pielēca kājās, rāva galdautu, trauki nolidoja uz grīdas. Treknā sarkanbrūnā mērcē kā asiņu peļķē peldēja baltas lauskas.

UZ ELLI IEDAMS, MEKLĒ CEĻABIEDRU

1918. gada vienpadsmitajā jūlijā Ashabadā uzliesmoja sacelšanās. Eseri un meņševiki uzstājās ar viltīgu lozungu: «Par Padomju varu — pret nejēgām komisāriem!» — nošāva vairākus Aizkaspijas revolucionārās * komitejas boļševikus. Tagad tika izvirzīts jauns lozungs:

— Uz Taškentu!

Baltgvardu ešelonus papildināja ģimnāzisti un junkuri. Jau pirms sacelšanās sākuma Turkestānas Tautas Komisāru Padome nosūtīja uz Ashabadu apgabala ārkārtējo komisāru Frolovu. Dumpi novērst miera ceļā vairs nebija iespējams. Frolova vadītā nelielā nodaļa un strādnieku boļševiku grupa devās tālāk, bet Kizilar-vatā tika iznīcināta. Drīz vien sacelšanās lozungs — «Par Padomju varu — pret boļševikiem!» — sāka skanēt pavisam skaļi.

... Kaigisizs Atabajevs redzēja otro sapni, kad Daša, klauvējienus dzirdot, izskrēja pagalmā. Izpūrusi, pus-apģērbusies viņa tūliņ modināja Kaigisizu.

— Brālis dauzās pie vārtiņiem! Ieradies Agadžans . .. Vai laist iekšā?

Agadžana masīvais augums, smagi krēslā atgāžoties, kvēpenītes gaismā meta uz sienas kuprainu ēnu. Kuplajā bārdā it kā dega dzirkstis. Smagā dūre nokrita uz galda un palika sažņaugta gandrīz līdz sarunas beigām.

— Ko tu, brāl, domā par šo jezgu? Tu esi mācīts cilvēks... — Agadžans neapsveicinājies sāka runāt.

— Kas noticis? — Kaigisizs vaicāja. — No kurienes tu nāc?

Kaigisizs bija dzirdējis baumas, ka brālis sameties uz vienu roku ar aulu bajiem, saostījies ar hanu Ezizu, ka brāļadēls Silabs, bijušais kadets, pie baltajiem uz-kalpojies līdz poručika činai. Kaigisizs nebija ticies ar radiem vairākus mēnešus. Kā izskaidrot šo dīvaino apciemojumu rītausmā? Kaigisizs, vēl pusmiegā, nekā nevarēja apjēgt, berzēja acis ar dūrēm, tad pēkšņi iešāvās prātā: reiz gluži tāpat bija atnācis viņu iztaustīt Džepbars. Radnieciskās saites jau sen bija pārtrūkušas, tomēr šī pēkšņā doma spieda sirdi.

— Ko, vai tad tu nezini? Pilsētā ir baltie, — Aga-džans teica. — Tagad sāksies apcietināšanas. Iesēdinās ne tikai boļševikus ... Ja gribi...

— Pats atnāci vai kāds atsūtīja? — Kaigisizs viņu rupji pārtrauca.

Agadžans pietvīka, acis pielija asinīm.

— Par ko tu mani turi?

— Par ne visai gudru arčinu, kas neredz tālāk par savu degungalu.

Agadžans ar abām rokām smagi atspiedās uz galda.

— Tu domā, ka esmu atnācis pie tevis gudrības smelties?

— Gluži otrādi, esmu pārliecināts, ka gribi mani uzvest uz pareiza ceļa. Esmu gatavs atbildēt uz jautājumiem.

Agadžans atskatījās uz logu, ieklausījās. Uz ielas bija kluss.

— Vienalga, — viņš teica it kā pats sev. — Laika mums maz. Padomā, kā nākas, un atbildi: kurā pusē tu esi?

— Nesaprotu.

— Vai kopā ar savu vecāko brāli vai ar boļševikiem?

— Vai, izņemot boļševikus, man vēl atliks kas cits, ja es izšķiršos ar tevi?

— Neizliecies par muļķi, atbildi!

— Tu gribi dzirdēt, ko muļķis teiks? Bez šaubām, neesmu ar baltajiem.

Agadžana pirksti, burzīdami galdauta malu, drebēja.

— Tātad mēs esam sveši? — viņš klusi jautāja.

— Saproti, kā gribi.

Agadžans nokāra galvu, bridi klusēja, tad pēkšņi neparasti smalkā balsī sāka dziedāt dziesmu, ko bieži dziedāja aulos bahši. Dziedāšana tik vēlā nakts stundā skanēja nejēdzīgi un muļķīgi kā nelāgā sapnī. Daša pabāza galvu pa durvīm. Dziedāja Kostjas brālis:

Labāk lai domubiedrs svešinieks Nekā rads tavs, kas citādi domā,

Labāk lai parastais čureks man tiek Nekā saldākā inde, kas nomāc.*

Redzams, Agadžanam niknums lauzās uz āru. Viņš nospļāvās, noslaucīja muti piedurknē, Kaigisizs mierīgi aizrādīja:

— Vari sirdīties, cik tīk, tikai neapspļaudi galdautu.

Agadžans pielēca kājās, saniknoti lūkojās brālī.

— Žēl, ka neiespļāvu tev sejā!

Arī Kaigisizs izslējās visā augumā.

— Ja spļausi debesīs — spļāviens kritīs atpakaļ.

Abi brāļi bija gari un plecīgi. Tikai Agadžanam vēderiņš, Kaigisizs — vājš, pat pārlieku kalsns. Viņi bija gatavi mesties viens otram virsū, bet vēl noturējās. Katrs domāja savu. Agadžans atcerējās parunu: «Pamātes dēlam arī ticība cita.» Kaigisizam pēkšņi ienāca prātā nabadzīgā bērnība. Toreiz Agadžans nelikās zinis par aula gana palīgu. Ļaudis vēlāk runāja, it kā viņš gaudies, gans, ko dzemdējusi verdzene, apkaunojot ser-dara dzimtu.

Kaut kur tuvumā ietarkšķējās ložmetējs.

Agadžana seja nodrebēja, viņš gribēja skriet pie durvīm, bet pēkšņi saduga, skābi pasmaidījis, apsēdināja Kaigisizu pie galda. Pats nosēdās blakus.

— Ai, brāļuk, — viņš mīlīgi sacīja, — lai nu cik liels nelietis būtu Džepbars, kāpēc vajadzēja viņu sēdināt cietumā? Tagad būs tev ienaidnieks vēl briesmīgāks nekā cara laikā.

— Tas tiesa.

— Ja tu ej pie boļševikiem, baidīdamies no Džep-bara, tad nedari to! Es nebūšu es, ja nenoraušu tam galvu no pleciem. Lai tik pamēģina tevi aiztikt! Džepbars pret serdaru Agadžanu ir kā muša pret kamieli!

Vai tiešām viņš cer ievilināt savā nometnē? Kaigi-sizs soļoja pa istabu, ar visiem pieciem ieķēries matos. Vajadzētu aizskriet līdz komitejai, paņemt no seifa pārtikas kartītes, noslēpt bēniņos. Kazaki tās izvazās, sāks iztirgot...

Uz ielas varēja dzirdēt zirgu pakavu klaboņu. Kai-gisizs palūkojās pa aizkara maliņu — jāja apbruņoti vīri. Laikam gan bīstami iet ārā. Viņš paskatījās uz brāli. Agadžans pasmaidīja. Redzams, domā, ka pārliecinājis, un Kaigisiza dvēselē noris cīņa.

— Ne jau tāpēc, ka man nāktos ciest... — Kaigi-sizs iesāka.

— Nu kas tad vēl? — Agadžans brīnījās.

— Mani uzskati... Kāpēc tad dzīvojam? Kā labā dzīvojam?

Agadžans brīdi iegrima domās, tad ļoti maigi jautāja:

— Vai patiešām tu esi... boļševiks?

— Pagaidām partijā neesmu iestājies, bet tas nav galvenais.

— Vai tev islama nav žēl? Mūsu senču ticības?

— Vaļsirdīgi sakot — mēs abi neesam nekādi lāga musulmaņi.

— Vai tu nepārspīlē?

— Domāju — nē. Bez tam esmu lasījis korānu gan oriģinālā, gan tulkojumā, bet neatceros, ka tur būtu sacīts: krāp un iedzīvojies, nogalini un aplaupi, apspied un gūsti sev labumu.

— Vai esmu kādu apkrāpis?

— Vai tu savu maizi iegūsti ar savām rokām?

— Dievs to dod.

— Kāpēc viņš nedod taviem kalpiem?

— Laikam negrib dot.

— Kur te taisnība? Vienu padara par saimnieku, otru par vergu ...

Pa durvīm atkal ielūkojās Daša.

— Konstantin Sergejevič! Nupat pie vārtiņiem tiku vaļā no tā ... bijušā valdes vīra ... kas no Padomes. Variet mani bārt — es teicu, ka esat aizbraucis uz tālo aulu.

— Ko tad viņš?

— Lādējās. Saka: viņa laime. Šiem biedriem, saka, deguns kā medību suņiem . ..

— Braši, Daša, draudziņ! — Kaigisizs viņu uzslavēja.

Daša pasmaidīja un pazuda aiz durvīm.

— Nezinu, vai mums vēl kādreiz iznāks parunāties, — Agadžans teica, — bet kā vecākais brālis nevaru klusēt: tu šeit, Mervā, savā Pārtikas komitejā esi savārījis piecreiz lielāku putru nekā boļševiki! Vai to gaidīja no tevis serdars Tečs? Lai dievs mūs pasargā no savas tautas nodevējiem!

— Es neesmu nodevis savu tautu.

— Tu pat savu brāli nežēlo.

— Vienmēr esmu tev teicis, ka nežēlošu tos, kas kļuvuši par turkmēņu kaklakungiem. Lai tas būtu mans vecākais vai arī jaunākais brālis ...

— Iznāk, ka es ...

— Ja tu nebūtu mans vecākais brālis, es teiktu ...

— Nebaidies, saki vien!

— Es tevi sauktu par savas tautas ienaidnieku!

Atspiedies ar rokām uz galda, Agadžans paslējās uz

brāļa pusi.

— Tā? ...

Bet Kaigisizs neklausījās, pielēca kājās un kliedza:

— Es vairs neesmu tas nevarīgais Kaigisizs, ko tu kādreiz kaustīji! Neaizmirsti! Man tagad nav bailes tev pateikt visu taisnību. Kā lai sauc tādu cilvēku, kas

* pārdod savu dzimteni angļiem? Kas tad viņš ir, ja ne tautas ienaidnieks? Atbildi!

— Es netirgojos ar savu zemi, — Agadžans dobjā balsī sacīja.

— Kāda starpība? Pats nepārdod, bet sadarbojas ar tiem, kas pārdod. Jūs taču gribat turkmēņus iejūgt angļu ratos! Vai tāpēc serdars Tečs laida tevi pasaulē?

Agadžans veltīgi centās pārtraukt brāļa naidīgos vārdus. Kaigisizs kliedza vēl skaļāk.

— Nodevēji jūs esat! Jūsu sejas ir apzīmogotas! Nākošās paaudzes jūsu vārdus apzīmogos ar kauna zīmi! ...

— Turi muti! — Agadžans nosēcās.

— Tu nevari piespiest mani klusēt!

— Neuzdrošinies vairs saukt mani par brāli! Mēs tagad esam niknākie ienaidnieki. Ja tu manās acis nebūtu tikai nulle, es tevi līdz kaklam iedzītu zemē.

— Nedomā, ka es nevaru tevi saņemt aiz dziesmas tāpat kā Džepbaru Horazu.

Agadžanam šķita, ka abas Kaigisiza acis kļuvušas tik lielas kā apakštases un tajās nebija žēlastības. Viņam kļuva baigi.

• Redzēdams, ka brālis sašļūk, Kaigisizs klusi sacīja:

— Uz elli iedams, meklē ceļabiedru. Visbriesmīgākais, ka esi postā iedzinis savu dēlu. Iedzinis nelaimē nevainīgo, labsirdīgo Silabu!

— Ko es esmu nodarījis savam mīļotajam dēlam?

— Dabūsi zināt, kad viņa karstās asinis slacīs smilti, kad nāksies lasīt par viņu aizlūgumu! Vienīgais, kā man žēl, — Silaba.

— Kur palikusi tava sirdsapziņa? — brālim pēkšņi sāka līt asaras, viņš ar rokām aizklāja seju.

— Un tavs liktenis var izrādīties vēl briesmīgāks ... — Kaigisizs turpināja.

Ienāca Daša ar tējkannu.

— Brokastis gatavas.

Agadžans atgrūda sievieti un izdrāzās no istabas.

SARUNA NAKTI

Nokavējis .. . Bija nokavējis ... Notikumus vajadzēja paredzēt. Frontes taču nebija, un pat simts nu-keru straujos zirgos varēja ieņemt pilsētu. Būtu visas šīs dienas meklējis konspiratīvus dzīvokļus, ja pēkšņi jāaiziet pagrīdē; vajadzēja iznīcināt vai sliktākā gadījumā evakuēt Komitejas arhīvus. Bet viņš bija klīdis apkārt pa auliem, nelikdamies zinis par baumām... Viņam taču teica, ka padomju bruņotās nodaļas atkāpjas.

Daša stāvēja durvīs. Žēl bija viņu atstāt šajā nakts stundā... Vispār žēl: atstāsi, un varbūt viss labais, kas bija radies līdz ar viņu šajā grūtajā ziemā, izputēs kā sakārsta vilna, kas nokļuvusi vēja vērpetē. Taču

Atabajevs zinaja, ka viņa līdzi nenāks, bet viņš palikt mājās nevar.

Droši vien balto štābā jau ir saraksti, ies pa dzīvokļiem, viņa pazīmes visiem zināmas... Mēģināt dabūt zirgu un aizauļot uz Meni? ... Bet vai var paļauties uz Geldi? Un jaunākais brālis Jalkats? Mīl gan Kaigisizu, bet kas var galvot, varbūt arī viņš, sekodams Agadžana piemēram, iestājies hana Eziza nukeros? ... Ja viņš arī būtu mājās — cik ilgi var aizstāvēties uz kibitkas sliekšņa? Varbūt jāt caur tuksnesi taisni uz Čardžovu? Bet kur lai rod uzticamu ceļa biedru, pavadoni, kas zina ceļu? Gaidīt līdz rītam? Ka tikai neiznāk tad sēdēt aiz restēm kopā ar Džepbaru Horazu ...

Kaigisizs, iznīcinādams dažādus papīrus, ieraudzīja kādu Abdirazaka bibliotēkas grāmatu, un prātā iešāvās klusā māja pilsētas nomalē ... Abdirazaks — jāiet pie viņa! «Kas tad es esmu — ēzelis ar sasietām kājām?» viņš nodomāja un kļuva pat jautrāks, jo briesmu brīdī allaž atzina savu humora izjūtu un ieskatīja to par vīrišķības pazīmi. «Tūliņ pat iešu pie tā vientuļnieka ...»

Pēc tās pavasarīgās marta dienas, kad Kaigisizs augu dienu klīda kopā ar svētku sajūsmā gavilējošo ļaužu pulku pa ielām un dziedāja zaldātu dziesmas, viņš vairākkārt bija ticies ar šo dīvaino vīru un bija pat centies iesaistīt darbā Pārtikas komitejā. Abdirazaks izvairījās.

— Lai dievs palīdz uzturēt savu ģimeni, — viņš burkšķēja.

• Atabajevs noprata, ka godīgais Abdirazaks bēg no kārdinājuma, negrib pārtikt uz nosodāmu mahināciju rēķina. Droši vien domāja: labāk caurus paklājus labot, lai pat visvērīgākā acs nevarētu labojumu saredzēt; labāk ar kamieļu karavānu vest jēlas olas no Tašauzas nekā iejaukties valsts lietās un domāt, ka tu vadi pasaules likteņus.

Bet Abdirazaks nekad nenodos. Ja vien varētu pa aplinku šķērsieliņām pie viņa nokļūt...

Aiziedams no mājām, Kaigisizs teica Dašai:

— Ja kāds mani meklē, vienalga kas, saki, sen jau aizbraucis uz Taškentu.

— Arī Džepbaram?

— Pat Tigam Džonsam!

... Dzijā naktī viņš pieklauvēja pie Abdirazaka durvīm. Namatēvs nebrīnījās, tikai uz sliekšņa apjautājās:

— Viss kārtībā?

— Ko es meklētu naktī tavā mājā, ja viss būtu kārtībā?

— Gribu zināt, vai kāds tev nav sekojis pa pēdām?

— Pagaidām nav manāms.

— Tad uzskati, ka esi izglābies.

— Tu esi pārāk pašpārliecināts.

— Par saviem vārdiem atbildu.

— Vai tā ir?

— Tieši tā. Vispirms viņiem neienāks prātā, bez tam neviens netiks pāri slieksnim, kamēr kādus četrus piecus nebūšu nolaidis no kājām!

Atabajevs palūkojās uz namatēvu: pavisam nesatraucams cilvēks! Kaut gan augumā mazliet īsāks par Kaigisizu, vīrs kā lācis, uz katra pleca var divus cilvēkus uzsēdināt. Melnīgsnējā seja ar kuprainu degunu šķiet nikna. Ja apjoztu ar ložmetēja lentu un pakārtu plecā šauteni, tad būtu kareivis, kas nepazīst baiļu. Viņa raksturs tāpat visiem zināms. Ko nolēmis, to izdarīs, lai tur vai kas.

Abdirazaks aicināja Atabajevu istabā. Zemais petrolejas lampas deglis blāvi mirgoja, tikko apgaismodams melni sarkano paklāju uz grīdas, bet attālākie istabas kakti grima dziļā ēnā. Namatēva niknās acis draudīgi mirdzēja pustumšajā viesistabā, bet Atabajevs zināja, ka aiz šīs bargās manieres tā skatīties uz ciemiņiem, slēpjas labsirdīgs un laipns mājās tupētājs — filozofs.

— Prātīgi apdomājot, iznāk pat labi, ka tev jāslēpjas, — Abdirazaks teica.

— Kā tad tā? — Atabajevs brīnījās.

^ — Nav ļauna bez laba, pamācīšu tevi mazliet lasīt.

Kaigisizs pasmaidīja.

— Vai tā, kā runā farsu novadā? Es nekad nespēšu iemācīties lasīt persiešu valodā.

— Zinu, ka esi krievu valodas skolotājs, — Abdira-zaks turpināja, — bet iznāks tevi pamācīt turkmēniski.

— Vēl jocīgāk ...

— Es domāju, ka tu esi apķērīgs, bet redzu: pavisam stulbs, — Abdirazaks zobojās. — Par ko tad es runāju? Kādu gadu, pusotra tev nebija laika pat pakausi pakasīt, vismaz tagad varēsi izlasīt dažas grāmatas.

— Vispirms jāpadomā, kā izvairīties no briesmām.

— Es jau teicu, nav ko uztraukties. Dienas trīs vai piecas neviens neuzzinās. Bet pa to laiku var nomirt māte un māja sagāzties. Vai maz kas var notikt. Var gadīties arī kas labs!

— Nu kā tad! — atskanēja dobja, nepazīstama balss.

Kaigisizs atskatījās. Ieraudzīja, sienmalā gultā kāds

bija atlaidies. Patlaban viņš paslējās uz elkoņa un cienīgi apsveicinājās.

— Kas tas tāds? — Atabajevs klusi apjautājās.

— Tas ir viens tedženiešu klaidonis.

— Nu tomēr?

— Murads Agalijevs. Vai tad nekad neesat tikušies? Arī viņš patlaban ir bēglis, tāpat kā tu. Hans Ezizs nolēmis sadzīt savā karaspēkā visus izglītotos cilvēkus. Bet Murads, šim par nelaimi, pārāk mācīts! Ļoti! ...

Nepazīstamais, kļuvis no šiem vārdiem jautrāks, uzlēca kājās, cieši paspieda ienākušā roku.

— Sveicināts, biedri Atabajev! Ja gribam būt precīzi, jāsaka, ka šī vairs nav Abdirazaka viesistaba, bet bēgļu patversme. Ir tāds sakāmvārds: «Ciemiņš žēlo ciemiņu, bet saimnieks — abus.» Lai slava allaham, ka neesmu šeit viens. Citādi Abdirazaks nomocītu ar savu līdzjūtību ...

Stacijā aprauti nosvilpa lokomotīve. Kaigisizs ieklausījās. Mervā sen vairs nepienāca nakts vilcieni, tātad brauc iekšā baltie. Kas lai zina, varbūt nelūgtie viesi jau izbiruši no preču vagoniem un platformām uz stacijas perona.

— Mēs neesam divi vien, — Atabajevs teica Mura-dam. — Mūsējo ir daudz vairāk.

— Vai Čardžovā? — Abdirazaks pasmaidīja.

— Šodien Čardžovā, rīt atkal šeit. Kādreiz es jutos vientuļš skolā. Un kāds vecs vīrs, krievu skolotājs,

čukstēdams stāstīja man, ka jāmīl sava tauta, stāstīja par tautas ciešanām. Vēlāk seminārā man radās draugs un brālis. Žandarmi viņu nosita. Un atkal man šķita, ka esmu tuksnesī.

— Nu jā, — Abdirazaks pamāja, — tā tas vienmēr iznāk. Vai dzirdi? Aiz logiem patlaban ir klusu. Pirms pusstundas bija apšaudīšanās. Patīkami kaut minūti izjust vēstures mierīgo elpu. Tā gandrīz vienmēr stāsta par asiņainiem notikumiem. Cik asiņu nav izlējuši vectēvi un vecvectēvi par savu dzimteni! Kādus smagumus nav iznesuši uz saviem pleciem, kā izdaiļojuši savu zemi, kādus upurus nesuši tās dēļ... Vēsturnieki strīdas, cik dvēseļu pazudinājis hans Tuli, sagraudams Mervu. Daži saka — karavīri nokāvuši septiņtūkstoš cilvēku, citi — ka miljonu trīs simtus. Pirms astoņiem gadsimtiem nevarēja atrast vietu, kas nebūtu slacīta asinīm. Tās nenožūst arī tagad ...

— Vai tu, Abdirazak, esi skeptiķis vai par tādu izliecies? Vai esi aizmirsis to dienu, kad mēs gājām pa pilsētu un blakus mums gāja krievi, latvieši, turkmēņi! Saulē mirdzēja taures. Un tu teici: visi cilvēki — brāļi!

— Es neesmu pret krieviem, — Abdirazaks iebilda. — Tu neesi lasījis, bet es zinu, ko Engelss rakstīja par Krievijas civilizatora lomu Melnās un Kaspijas jūras piekrastēs un Vidusāzijas iedzīvotāju vidū ...

Laukā bija dzirdama aša zābaku dipoņa, atskanēja šāviens.

— Baltgvardi, — Agalijevs teica, — civilizācijas nesēji!

— Nevajag sajaukt dažādus jēdzienus. — Atabajevs sāka nepacietīgi staigāt pa istabu. — Nācija un šķira nav viens un tas pats. Jūs taču bēgāt no hana Eziza. Vai Ezizs — ir civilizācijas nesējs?

— Nestrīdēsimies, — Abdirazaks sacīja, — katra vardarbība ir pretīga, vienalga kas ar to nāktu: kolonizators vai baji... Vai komunisti.

— Vai gribi iegūt laimi savai tautai, nepretodamies ļaunumam? Pamēģini, bet es paskatīšos!

— Varbūt tu nomierināsies? — Abdirazaks gausi jautāja. — Varbūt atsēdīsies? Iedzersi tēju? Es tūliņ

atnesīšu. Bet, par laimi runājot, var sacīt, kā zināms, tā slēpjas mūsos pašos. Nedari otram to, ko negribi, lai tev dara ...

Viņa vārdus noslāpēja kliedzieni un troksnis aiz loga.

— Pati dzīve pierāda, ka tev nav taisnība, — Ataba-jevs, brīdi klusējis, teica. — Vai dzirdi? Kamēr tu noņemies ar sevis pilnveidošanu, kaut kāds hans Džu-naids vai Ezizs padarīs tevi par nastu nesēju ēzeli. Tu jau nu gan kaut kā izlocīsies, bet tauta ...

— Paklausies, vai tu neesi Mokanna? Vai mūsu priekšā nestāv sencis ar nepanesamo acu gaišumu? — Abdirazaks jautāja. — Slinkums piecelties, citādi būtu atnesis zaļo plīvuru. Starp citu, pietiek jokus dzīt. Vai tu jau esi boļševiks?

— Tu zini, ka neesmu boļševiks. Varu piebilst, šodien man jau otro reizi to jautā.

— Tas, ko tu saki, nav man nekas jauns. Visu to esmu lasījis biezās grāmatās. Tur tas izteikts garāk, bet pārliecinošāk. Ar prātu izdomāts, bet nenāk no sirds. Šķira .. . Darba lopi... Bet kur ir visa sākums?

Jaunais Agalijevs klausījās šajā strīdā, uz priekšu saliecies, sasprindzis kā uzvilkts šautenes sprūds. Kad Abdirazaks vaicāja par visa sākumu, Agalijevs it kā lūgdamies paraudzījās uz Atabajevu.

— Man ir kauns, — Kaigisizs teica, — ka pēdējo gadu neesmu lasījis biezas grāmatas. Bet es biju vajadzīgs cilvēkiem, un viņi bija vajadzīgi man. Es mācījos no tautas. Turklāt... Arī no pagātnes jāmācās. Es biju baskājis puišelis, kad viens večuks, visu mūžu apstrādājis mūsu skopo zemi, saliekts kā makšķeres āķis, man teica: «Dzīve ir tukšs rieksts.» Kāpēc laime aizvien gāja viņam garām? Toreiz es vēl neizpratu, bet atcerēšos to visu mūžu. Kur te ir visa sākums?

Istabā ienāca slaida meitene sārtā halātā, klusi nolika uz galda tējkannas un traukus.

Un atkal iegaudojās lokomotīves svilpe, tai atbildēja cita. Satraucošā sasaukšanās turpinājās vairākas minūtes. Draugi nekustēdamies klausījās šajās bezcerīgajās skaņās.

Kad svilpieni apklusa, Abdirazaks jautāja Agalije-vam:

— Nu, ko tu domā par visu to?

Murads pielēca kājās un kareivīgi noskaldīja:

— Domāju tāpat kā Atabajevs! Jāiet pie sarkanajiem un jākaro! ...

ZALDĀTU VAGONĀ

«Neskumsti... Uzvara ir tava . .. Neskumsti... Uzvara tava ...»

Klabēt klabēja riteņi sliežu savienojumos. Putekļu pilnie preču vagoni, krāsoti ar brūni sarkanu krāsu, ripoja uz rietumiem. Kāda vagona atvērtajās durvīs, atspiedies uz aizšķērša, jauniesaukto vidū stāvēja Kai-gisizs Atabajevs salāpītā, izbalējušā formas blūzē, zaldātu biksēs — ar izspiestiem ceļgaliem, cietos platstil-bainos zābakos. Labi, ka aprīļa vējš pūš sejā, labi, ka bezgalīgā stepe ieguvusi tikko manāmi maigi zaļganu nokrāsu. Labi, ka zaldātu ešeloni dodas uz vakariem — nevis uz rītiem.

Atabajevs, saulē acis samiedzis, gausi grauza sausu maizi, piedzerdams no zaldātu katliņa duļķainu, siltu ūdeni.

«Neskumsti... Neskumsti... Tava ... Uzvara tava ...»

Šajās dienās, kad kara ešeloni ar jaunu papildinājumu lēnām virzījās uz rietumiem, uz fronti, nebija laika pat pagulēt, kur nu vēl skumt. Politiskais darbs karaspēka daļās ritēja cauru diennakti un Atabajevs visu laiku bija sarkanarmiešu vidū. Tur bija veci unter-oficieri, kas izkarojušies jau daudzus gadus: no Galici-jas kaujas laukiem Brusilova pārrāvuma dienās līdz šīm solončaku stepēm, kur tālumā pie apvāršņa pēkšņi parādās kādi divdesmit jātnieki, bez tēmēšanas apšauda ripojošos preču vagonus un pazūd aiz barha-niem... Sarkanarmiešu vidū bija arī jauni zēni — turkmēņi no tuvākajiem auliem. Viņi ieradās paši, lūdza uzņemt, un Atabajevs jau ceļā centās noskaidrot, kāpēc viņi nākuši karot: vai nu tāpēc, ka ienīst bajus

un viņu kundzību, vai, izcietušies badu, — cer dabūt paēst.

Politdarbinieka pienākumos ietilpa — gan pabarot izbadējušos ļaudis, gan aizvest uz pirtiņu kādā stacijā, kur ešelons naktī iestrēga palīgceļos, gan arī, riteņiem klaudzot, pastāstīt, kāpēc karojam un pret ko karojam, un ko darīsim, kad būsim uzvarējuši.

«Kas nestrādā, — tam nebūs ēst» — lūk, visa komunistiskā programma, saprotama un tuva ikvienam, kas visu mūžu nav redzējis nekā gaiša. Nabadzīgie saprata Atabajevu, lūdza: «Māci šaut...» Bet viņš pats to labi neprata. Kas viņš par zaldātu ... Karapulkos der tikai tāpēc, lai sarkanarmietim turkmēnim apskaidrotu prātus. Reiz vecais Nobats viņam novēlēja: «Lai kur tu arī būtu, allaž atceries, ka esi turkmēnis: nekļūsti savai tautai neuzticīgs ...» Bija skaidrs, ka palikt turkmēnim — nozīmē kļūt par boļševiku.

Saulei rietot, viņi brauca pāri bezgalīgi garam Amudarjas tiltam. Atabajevs, raudzīdamies lielās upes sidrabainajā tālē, stāstīja saviem karavīriem, kā pagājušajā gadā aizstāvēts šis tilts. Te uzbruka baltie. Ešeloni gāja uz austrumiem... Tas ir slikti, ja uz austrumiem. Un bija tik daudz vilcienu, ka tie apstājās, kur pagadījās: jātnieki un kājnieki atstāja vagonus un apmetās uz naktsguļu plūstošajās smiltīs — tuksnesis ņirbēja līdz pašam apvārsnim. Tālumā bija dzirdama bruņu-vilcienu artilērijas divkauja ... Cardžovas komunisti bija ieņēmuši pozīcijas aiz tilta un iesāka kauju pret pārspēku. Jau uzradās tādi, kas ieteica atkāpties un tiltu uzspridzināt. Bet drošsirdīgie ļaudis — un tādi bija ieradušies ne vien no Cardžovas, bet arī no Mervas un Tedženas — nenobijās. Balto tālšāvēju artilērija raidīja šāviņu pēc šāviņa, sprādzieni kapāja Amudarjas ūdeņus. Atkāpties nedrīkstēja, jo šis milzīgais tilts nebija virve, ko šodien var pārraut un rīt atkal sasiet. Redziet, cik ilgi iet vilciens pāri upei! ... Pats lielākais tilts visā Padomju zemē.

Atabajevs saprata, ka patlaban viņam palīdz tilta gigantiskās fermas pāri Amudarjas diženajiem ūdeņiem. Jaunie karavīri klausījās, aizmirsdami pat badu. Un viņš klāstīja, ka pievakarē palīgā ieradušās jaunas

sarkanarmiešu daļas un kā baltie laidušies mukt gar dzelzceļa stigu — kā turkmēņi saka: «Es tā skrienu, ka ķērājiem nav ko domāt tikt līdz!...»

— Labi stāstīja. Kaut drīzāk varētu sākt karot! — sacīja kāds jauns turkmēnis, kad vilciens jau skrēja pa stepi pretī rietumu miglājam.

— Vai sen jau esi komunists? — kāds jautāja Ata-bajevam.

— Sen un arī nesen. Partijā iestājos janvārī. Osipova dumpja dienās Taškentā. Viss kļuva skaidrs, uzmeklēju partijas družinu un pierakstījos ...

Laikam gan kautrēdamies Atabajevs noklusēja, ka viņu uzņēma ar stāžu no 1918. gada. Jo pēc būtības viņš bija komunists jau Mervā, kad gāja ar zaldātiem un strādniekiem pa tirgotāju pagalmiem, rakdams ārā labību un rīsu un izdalīdams to bada cietējiem, kas ielās gāzās nost no kājām ...

... Osipova dumpja laikā Taškentā pieturējās stingrs sals, ielas un pagalmi bija klāti ar sniegu, kas nenokusa pat saulainā pusdienas laikā. Pilsētā valdīja satraukums. Gaisā bija jūtams kaut kas nelabs. Kaigisizs Atabajevs ar katru dienu skaidrāk redzēja, ka viņš nav nokļuvis īstajā partijā: kreisie eseri mītiņos uzstājās pret strādnieku nodaļu sūtīšanu uz fronti. Dzelzceļa darbnīcās — Strādnieku cietoksnī — viņš pats bija sarāvies ar Tolpitinu, kad tas, raudams vaļā sava krekla apkakli, nelabā balsī kliedza: «Kur jūs ejat! Boļševiki pazudina Krieviju!» Toreiz, pēc šīs saķeršanās strādnieku acu priekšā, daudzi iestājās brīvprātīgi armijā, un patlaban, kara ešelonā, Atabajevs vienu otru no tiem bija sastapis.

Vēl sliktāk nekā vasarā Mervā bija ar pārtiku. Pilsēta milzīga, milicijas jātnieku nodaļai — pavisam simts jātnieku — nebija pa spēkam apturēt laupīšanas. Naktī dzīve pilsētā bija it kā pamirusi, vienīgi garas sieviešu rindas stiepās pie maiznīcas durvīm. Visiem neiznāca pat «astotdaļa». Turklāt pārtikas direktorijā bija ieperinājušies bijušie tirgoņi. Šķita, ka sīkie darboņi sadales aparātā nekā nevar izdarīt. Bet viņi tāpat kā Džepbars Horazs iemanījās izvazāt skopos miltu un gaļas krājumus. Cenas melnajā tirgū auga, un nekāda vērtība vairs nebija ne krievu «kerenkām», ne arī Bu-hāras tengiem, persiešu krāniem un afgāņu rūpijām.

Kad Atabajevu iecēla komisijā, kas pārbaudīja pilsētas noliktavas, viņš ar biedriem apstaigāja visu pilsētu, un noskaidrojās, ka Taškentā, kur iedzīvotāji cieta badu, vēl ir pārtika, drēbes, papīrs un kažokādas. Cilvēki sala aukstajās mājās, bet te uzgāja saksaulu. īpašnieks, kas to bija paslēpis, neatradās.

Rītos, iedams prom no savas nemājīgās istabas, Ata-bajevs padzērās ūdeni, lai mazāk justu dedzinošo izsalkumu. Bet vecenīte, pavadīdama uz lievenēm, slepeni bāza viņam kabatā gabaliņu maizes, mīlīgi čukstēdama:

— Esi uzmanīgs kā asariņa uz acu plakstiena ...

Atabajevs gāja pa vecā tilta akmens arku, gar karavānu apmetnes drupām, gar aukstajām, slēgtajām pirtīm. Šķita, pats pilsētas gaiss bija satraukuma pilns, un šajās sala dienās revolucionārā Taškenta lika atcerēties seno laiku asiņainos reliģiskos nemierus, kad tauta pirmoreiz pievērsās islamam. «Mēs uzvarējām!» Atabajevs centās sev iestāstīt, iedams pa Taškentas ielām un atcerēdamies bojā gājušo draugu, ar ko kādreiz bezrūpīgās jaunības dienās bija kopīgi te staigājuši, sapņojuši un reiz zvērējuši uzticību tautai, tāpat kā Hercens un Ogarjovs «Celsies citi, viņi tūkstoškārt palielinās tautas revolūcijas rindas. Viņu būs tik daudz, cik pilienu pavasara lietū ...»

1918. gada decembrī Turkestānas CIK, salauzdama kreiso eseru nikno pretestību, izsludināja Taškentā karastāvokli. Kontrrevolucionāro oficieru grupējums bija jau zināms. Anglijas konsuli un atašeji nodibināja sakarus ar nacionālistiem no garīdznieku un baju partijas «Ulemi». Nodevīgie nemiera cēlāji gandrīz tautas acu priekšā auda savus tīklus ... Pēdas veda uz kara komisāra adjutanta Osipova dzīvokli. Bet vēl nevarēja īsti ticēt, ka būtu nodevība ...

Naktī uz 19. janvāri Osipovs uzaicināja uz apspriedi 2. pulka štābā visus komunistus — Turkestānas republikas valdības locekļus un turpat uz vietas viņus nošāva. Šī neģēlīgā nodevība bija sacelšanas sakuma signāls.

No rīta boļševiku partijas vienības jau cīnījās ar baltgvardu dumpiniekiem pie Padomju nama. Kas notiek pilsētā, neviens lāgā nezināja. Bija grūti pat saprast, pa kādu ielu iespējams tur nokļūt. Bet Kaigisizs Atabajevs tieši šajās briesmīgajās Taškentas dumpja dienās zināja, pa kādu ielu jāiet, lai nokļūtu partijas družinā.

Tajās dienās viņš kļuva komunists.

«Neskumsti... Uzvara tava ... Neskumsti... Uzvara tava ...» klaudzēja preču vagona riteņi.

Un raugi, jau Merva! Cik daudz atmiņu saistīts ar pagājušo gadu! Tur tālumā rēgojas — biedri, vai redzat? — ķieģeļu fabrikas zemie jumti. Arī tur plūda labāko revolūcijas kareivju svētās asinis. Noņemiet cepures, draugi, pieminot Pāvelu Gerasimoviču Polto-racki!

_ Pirms gada pa šo pašu ceļu brauca uz Ashabadu Ārkārtējā Turkestānas CIK delegācija, lai vestu miera sarunas ar dumpiniekiem. Delegācija, pa ceļam apstājoties pilsētās, uzstājoties mītiņos, noskaidroja strādnieku noskaņojumu, saņēma papildinājumu no ievēlēto vietējo Padomju locekļu vidus. Delegāciju vadīja Turkestānas republikas darba komisārs, bijušais tipogrāfijas burtlicis Poltorackis. Mervā viņi uzturējās nedēļu. Runāja, ka no Ashabadas devušās ceļā baltgvardu nodaļas. Poltorackis pa tiešo vadu sazinājās ar Taškentu un, noskaidrojis, ka izsūtīti bruņoti papildspēki, nomierinājās, nolikās gulēt turpat pastā. Tā bija viņa pēdējā nakts.

Kaigisizs Atabajevs labi atcerējās šo nakti, pēkšņo uzbrukumu gulošai pilsētai. Pēc vecākā brāļa Aga-džana nelaimi vēstošā apmeklējuma Kaigisizs aizgāja pie Abdirazaka un izglābās, bet Poltoracki saņēma ciet pastā, piekāva, iemeta cietumā. Zinādams, ka viņa stundas skaitītas, nelokāmais boļševiks uz papīra strēmelītes uzrakstīja strādniekiem savu novēlējumu. Pēc viņa nobendēšanas tas plaši izplatījās pa visu Aizkaspiju. Un patlaban, kad no vagona jau bija redzama Merva, Atabajevs izvilka no kabatas Poltoracka vēstuli un

nolasīja jaunajiem karotājiem, tulkojot no krievu valodas turkmēņu valodā:

«Biedri strādnieki! Kara štābs piespriedis man nāves sodu nošaujot. Pēc pāris stundām manis vairs nebūs. Manā rīcībā palikušas dažas stundas, es gribu šo īso, dārgo laiku izmantot, lai jums, mīļie biedri, pirms nāves teiktu dažus vārdus.

Biedri strādnieki! Ejot bojā no balto bandas rokas, es ticu, ka manā vietā nāks jauni biedri ar daudz spēcīgākiem, daudz stiprākiem dvēseles spēkiem, tie nāks un turpinās iesākto cīņu, līdz strādnieki pilnīgi atbrīvosies no kapitāla jūga ...»

Vējš traucēja lasīt komunista novēlējumu, bet Kaiģi-sizs ievilka elpu, un Poltoracka vārdi skanēja skaļi un skaidri. Un kareivju acīm garām paskrēja ķieģeļu fabrikas sienas... Lūk, šeit. .. Tajā vietā tas bija noticis.

Un kāds no jaunajiem pacēla šauteni un izšāva gaisā.

«Neskumsti... Uzvara tava ... Neskumsti... Uzvara tava...»

TIKŠANAS kaujas laukā

Kauja sākās rītausmā.

No steigā izraktā nelielā ierakuma miermīlīgais turkmēņu skolotājs, lūkodamies binoklī, pirmo reizi ieraudzīja cīņas lauku. Uz visiem laikiem atmiņā iegūla šajā brīdī skaidri saredzamais. Tālumā gar apvārsni sprādzienu mākuļos skrēja pelēki bruņu vilciena torņi, auļoja zirgi bez jātniekiem, cēlās pakaļkājās un krita krūmos; dzeltenajās smiltīs, krūmveida sālszāles un efedras ataugās, stobrus sacēluši, granda tālšāvēji lielgabali; bet tur, uz kaila uzkalniņa, kas izskatījās pēc paura, Kaigisizs pēkšņi ieraudzīja zaķi un lapsu ...

Jā, zaķis un lapsa, bailēs notupušies viens otram pretī, pēkšņi sāka skriet blakus kā brālis un māsa ... Viņi meklēja alu, lai glābtos ...

Putekļi cēlās gaisā pāri tās rotas ierakumiem, kur pirms kaujas naktī bija gulējis Atabajevs. Politdaļas

priekšnieks atļāva viņam kā musulmaņu biroja instruktoram kaujā atrasties kopā ar jaunajiem auliešu papildspēkiem.

Tad pār kaujas lauku pacēlās saule... Atabajevs skrēja ķēdē un redzēja gluži kā miglā tikai blakām un priekšā skrejošo sarkanarmiešu formas tērpu sviedros izmirkušās muguras. Uz brīdi uzbrukums apsīka, Atabajevs skrēja ar šauteni rokā un kaut ko turkmēniski kliedza, gandrīz izdziedāja kaujas saucienus. Viņš redzēja, ka daži jau lien atpakaļ, bet citi krīt, izmezdami šautenes no rokām.

Aiz pakalna bija dzirdamas spiedzīgas balsis:

— Rokas augšā, boļševiki!

— Kaut jūsējo būtu tūkstošiem — neviens nepaliks dzīvs! Padodieties!

— Kam dzīvība dārga — rokas augšā!

— Nometiet ieročus!

Atabajevs atkal gulēja, elkoņus smiltīs iespiedis, un raidīja lodi pēc lodes, klaudzināja aizslēgu, nospieda sprūdu un katru reizi, nekā nedomādams, atkārtoja: «Še tev rokas augšā ... Še tev — šautene! ...»

Blakus ievaidējās kāds karavīrs. Asinīm un smiltīm aplipusī roka gramstīja zemi. Atabajevs pazina viņu — tas bija uzbeks Kalandars no Taškentas.

— Eh, žēl... — uzbeks, kodīdams lūpas, raudāja.

Atabajevs ievilka viņu nelielā iedobumā, saliekušies

pieskrēja divi sanitāri. Pārsēja ievainoto plecu, bet Kai-gisizs glaudīja karavīra tumšo, putekļaino seju un satraukts atkārtoja:

— Žēl... Protams, žēl, draugs Kalandar. Bet tu esi dzīvs — priecājies. Ja tikai dzīvs, gan roku salabos ...

— Zinu, biedri Atabajev, — uzbeks sakoda zobus. — Ne jau uz svētkiem ar šautenēm nācām, vai ne? Es taču brīvprātīgais, vai ne? Par mūsējo uzvaru neko nežēlošu — dzīvi atdošu, tiesa vai ne?

Viņa tumšā seja no sāpēm kļuva pelēka, nobālēja.

— Apsolu kā komunists — atriebšos par tevi! Tu, mans dārgo brāli, — Kaigisizs čukstēja. — Kad būs miers, gan vēl tiksimies! Mūsu nākotne ...

Un, nepateicis līdz galam, aizskrēja līdz savai rotai...

Pievakarē atkal iedegās smagas kaujas. Baltgvardu lodes spieda kaujiniekus pie zemes. Pietrūka munīcijas. Atabajevs lūdza karavīrus taupīt patronas, šaut vienīgi tad, ja ir pārliecība, ka lode sasniegs mērķi.

«Vai gan mūs var uzvarēt!» Kaigisizs šajā kauju laikā pirmoreiz sacīja sev, un vēlāk nevarēja pateikt — vai kliedzis skaļi vai arī tā bijusi doma, kas kliegusi sirdī...

Sākās artilērijas viesuļuguns, visapkārt slējās gaisa smilšu virpuļi. Un bija viens tāds brīdis, kad smilšu putekļos nevarēja saprast, kurš kuram uzbrūk. Kāds skrēja, kāds krita, kāds vaidēja, — un tikai šautenes nemitīgi šāva un šāva ... Atabajevs, aizmirsis, ko bija lūdzis kaujiniekiem, skriedams pats izšāva piecas lodes — atmaksai par Kalandaru! Un, ja vien viņš nemaldījās, tad priekšā ienaidnieka ķēdē no šīm lodēm kāds krita.

Tikai krēsla, kas sāka biezēt pār smiltāju, apslāpēja kaujas troksni. Šāvieni atskanēja aizvien retāk. Atabajevs gāja ar līkumu garām kritušajiem. Gāja un kaut ko teica sanitāriem, kas aiznesa uz nestuvēm ievainotos. Bet, ko īsti sacīja, pats pēc mirkļa jau vairs nevarēja atcerēties.

Kaigisizs, galvu pacēlis un sviedrus no pieres slaucīdams, pēkšņi ieraudzīja Soltana Sandžara mauzoleja skaidro siluetu. Patlaban — pēc šodienas asiņainajām kaujām un tuvcīņām — Govorkala cietoksnis šķita kā augsta sala jūras vidū, bet senais piemineklis — kā klusa miera iemiesojums. Septiņu gadsimtu vēstures pēdas — tās iedvesa mieru. Neviļus ienāca prātā Abdi-razaks. Ienāca prātā, ka tonakt, kad, stacijā lokomotīvju svilpieniem sasaucoties, no vagoniem kāpa ārā balto nodaļas, viņš savā mājiņā Mervas nomalē daiļrunīgi stāstīja par Vidusāzijas senajiem nemieriem ... Nē, Kaigisizs netic vienaldzīgajam filozofam, ka zem saules nekas nemainās, viss atkārtojas! Nē, drīz pienāks gals zvērībām... Un šis tuksnesis pārvērtīsies par ziedošu dārzu ... Tā būs!

Atabajevs lieliem, plašiem soļiem gāja pa smiltāju, atcerēdamies pagājušo, sapņodams par nākotni, un pēkšņi nodrebēja, apstājās. Netālu no viņa gulēja sarkan-bārdaina zaldāta līķis. Rokas iepletis, galvu noliecis uz krūtīm, uzacis bargi saraucis — šķita, tūliņ celsies un saniknots ies ienaidniekam virsū. Viņa svārki ar asinīm bija notriepti sarkani, un blakus druknajam ķermenim smiltis bija tumši piesūkušās ar asinīm.

Nez cik ilgi jau Kaigisizs bija stāvējis, atspiedies uz šautenes pie kritušā. Tad viņš notupās un čukstēja:

— Brāli... Agadžan! Vai tiešām tu būtu kritis no manas lodes? ... Bet vai nav vienalga? Tā tam bija jānotiek. Tā tam vajadzēja beigties. Grūti... Tomēr, ja es būtu zinājis, ka tu esi tur, tik un tā būtu šāvis.,.. Būtu šāvis ...

Tā bija saruna pašam ar sevi, un no tās nekļuva vieglāk. Muļķīgā sirds sažņaudzās par brāļa nāvi, bet lepnais saprāts neliecās nāves priekšā ... Un Kaigisizs šajā brīdī atcerējās, kā serdars Agadžans toreiz viņam — bezdarbniekam bija nemanot iebāzis kabatā naudu, kā sagādāja darbu bankas kantorī, kā uztraucās, dabūjis zināt, ka viņš sastrīdējies ar Džepbaru ... Zemu noliecies pie kritušā brāļa, Kaigisizs nočukstēja:

— Paliec sveiks ... piedod.

Tad viņš saslējās, pasauca garāmejošo karavīru, lūdza palīgā izrakt kapu.

Zaldāts izbrīnījies paskatījās uz Atabajevu.

— Ko, vai kļuva žēl ienaidnieka? — viņš jautāja.

— Nē.

— Kāpēc tad gribi apglabāt?

— Jābūt cilvēcībai...

Zaldāts piedūra pirkstu pie savas pieres.

— Vai tev prāts ar ir? Cilvēcība! Nu, kas ir, savāc veselu rotu, ierīkosim te baltgvardu kapsētu! ...

Atabajevs samulsa.

— Tas ir ... mans brālis, — viņš sacīja.

— Brālis? Dīvaini.

— Pasaulē ir daudz dīvainību, biedri.

— Nē, kaut kā vajadzētu tikt skaidrībā. Kas tad jūs īsti esat, brāļi vai ienaidnieki?

— Brāļi un ienaidnieki.

Zaldāts pašūpoja galvu, šaubīdamies noteica:

— Var jau visādi būt, var būt... — viņš rūca, taču sāka ar šautenes laidni raust smiltis.

Atabajevs aizbēra paseklo iedobumu ar smiltīm, sarāva kūlīti akotainas zāles un piesēja augsta čerkeza krūma galotnē. Varbūt kādreiz iznāk tikties ar Silabu, varēs pateikt, kur meklējams tēva kaps.

SAUKAS ASTOŅI JĀTNIEKI

Gar Aizkaspijas dzelzceļa stigu, kas gluži kā ar pulveri pildīta bikforda aukla bija izvilkta Karakuma smiltājos, uzdzirkstīja īslaicīgas kaujas visā tās garumā. Ikvienā nomaļā stacijā, ikvienā klusā, it kā izmirušā dzelzceļu pārmiju punktā sarkano vienības, mākdamās virsū pretiniekam, piespieda pieņemt kauju, un kauju ugunis liesmoja arvien tālāk uz rietumiem.

Dažādu tautību salašņas uz kādu laiciņu pārpildīja staciju mājeles, zemē ieraktās būdeles, piesmēķētās, smirdīgās «sargbūdas», lai tūliņ tās atstātu, tiklīdz nodārdēja pirmā tālā kanonāde. Deņikina oficieri. Angļu sipoji. Hana Eziza jātnieki... Ar bārdas rugājiem apauguši pulkveži uzgaidāmās telpās naktīs tempa franču konjaku, tad kā pēc komandas steigā jau kuro reizi atkal sāka kārtot savus čemodānus.

— Ai, cik mēs esam noguruši! Vējš dzen mūs pa stepi kā vēj riteņus! Un cik nenogurdināma šī izsalkusī un saniknotā, prastā tauta!

Turkmēņu jātniekiem vairs neuzticējās ne angļi, ne krievi. Marta sākumā pēc angļu komandiera pavēles tika notverts hans Ezizs. Izmeklētājam bija uzpleči, viņš dauzīja ar dūrēm hana krūtis:

— Pērkamais vergs! Suns!

Vēlāk hanu nošāva un iemeta krūmos.

Bet rītausmā Eziza pirmā palīga hana Kizila jātnieku nodaļa sacēlās un atšaudīdamās aizjāja tuksnesī.

— Nogaidīsim niedrājā Tedženas tuvumā. Pabarosim zirgus, atpūtīsimies. Vēlāk sazināsimies ar sarkanajiem. Tauta ir viņu pusē ... — tā, ar miegu kaudamies, seglos līgodamies, sacīja hans Kizils saviem nukeriem.

Sirms mulla viņam piebalsoja:

— Ar englenderiem laiks izbeigt! Lai vācas prom ...

Viņi tagad kā tās kaitīgās, bet gudrās skudras ... lai graudi zemē nedīgtu, pārkož tos uz pusēm.

Pagāja vēl divi mēneši.

... Karstā maijā dienasvidū stepē, kailā un no sāls gluži baltā takira vidū, četri jātnieki sastapa četrus jātniekus — astoņi džigiti reizē satraukti pievilka pavadas.

Jaunais Murads Agalijevs, ziemā izbēdzis no Asha-badas cietuma, vairākus mēnešus slēpās Tedženas apkaimē, tagad veda sarkano vienības štābam hana Kizila mierpilno vēstījumu. Ar viņu kopā jāja divi hana Kizila adjutanti un kāds gans, pavadonis, kas zināja takas.

Kas bija tie, ko viņi sastapa barhanos? Draugi vai ienaidnieki? Varbūt bēgļi no Deņikina ordas? Dezertieri klīda pa tuksnesi, laupīja un nogalināja mierīgos iedzīvotājus. Murads Agalijevs nolika parocīgāk mauzera stobru uz seglu loka, bet viņa ceļabiedri norāva no muguras šautenes.

— Tas taču ir Džepbars Horazs, — Murads ieskatījies sacīja.

Jātnieki piejāja viens otram tik tuvu, lai varētu sarunāties.

— Ei, Murad, kurp dodies tādā karstumā?

Agalijevs zināja, ja būtu trāpījies Džepbaram viens

pats, šis balto līdzskrējējs, angļu ķēdes suns un ziņu pienesējs kara laikā ar bandītiem būtu vienā mirklī ar viņu izrēķinājies un neatskatījies aizjātu savu ceļu. Bet šoreiz spēki bija vienādi... Uz kurieni viņš jāja? Protams pie baltajiem ... Miglainās Džepbara acis smējās, aizsmakusi balss skanēja pēc iespējas bezrūpīgi.

Murads atbildēja tieši, mazliet pat izaicinoši.

— Mēs jājam uz Mervu!

— Zinu, zinu ... Prātīgi darīts.

— Bet uz kurieni jūs?

Džepbars pakasīja savu sirmo bārdu un pretīgi iesmējās.

— Eh, lai jupis būtu parāvis visu šo jezgu! Tu jau zini: es apgādāju ar lopiem mūsu drošsirdīgos karaliskā karaspēka nukerus. Tagad nu mokos: kamēr viņi vēl nav aizlaidušies uz Persiju, gribu dabūt, kas pienākas.

Murads nekaunīgi atņirdza savus baltos zobus:

— Varbūt ari pie Tiga Džonsa drāzīsi pēc tā, kas tev pienākas?

— Tev, mans han, vēl mātes piens uz lūpām nav nožuvis! — Džepbars Horazs, izbolījis savus dzeltenos acu ābolus, zvērīgi iebļāvās. — Vai par agru neesi palaidis muti!

— Neapvainojies, Džepbar, teikšu tev visu patiesību! — Murads Agalijevs iedūra piešus zirgam sānos, un tas sāka mīņāties, ar kājām smiltis kārpīdams. — Tev jau vienalga: drīz ar bārdu smiltīs atdursies, tad labāk šauj pirmais! ... Esam satikušies klajā laukā — šauj!

Un Agalijeva ceļabiedri, noklakšķinājuši aizslēgus, iedzina stobros patronas.

— Malacis! — Džepbars iesaucās. — Lai nu kā būtu džigiti strīdējušies, neder aizmirst, ka viņiem šajā kautiņā nav mazums citu naidnieku! Kāpēc velti patronas tērēt?

— Nu, padzinu jokus! ... Bet, kamēr neesmu aizmirsis, — tev, Džepbar, sirsnīgs sveiciens no hana Mu-ruka!

Tikai divi — Murads un Džepbars — patlaban prata novērtēt šajos vārdos paslēpto izsmieklu: Murads Agalijevs lika saprast Džepbaram, ka zina, kas sūtījis hana Muruka ziņu pienesējus, lai iesēdinātu Muradu cietumā.

— Kur tu satiki šo nelieti? — Džepbars nesatricināmā mierā atsaucās.

— Tur, kur tu mani iebāzi! Viņš daudz par tevi stāstīja! Jūs taču abi esat vienādi...

— Svētajos iekļūs tas, kas viņu nobeigs!

— Bet kur nokļūs tas, kas nobeigs tevi, vecais suns!

— Kā tu uzvedies, dārgais Murad! Neļauj vecākajam brālim ne pajokot!

— Es tāpat pajokoju, cienījamais Džepbar!

— Labi joki...

— Būšu Mervā, ja prasīs par tevi Kaigisizs Ataba-jevs ... ko pavēlēsi atbildēt?

— Saki, ka uzskatu viņu par pravieti! ... Drīz vien es pats atgriezīšos Mervā un, ja būs iespējams, skūp-

stīšu viņa kāju pēdas, ja neradīsies tāda iespēja, — tad vietu, kur pāri gājušas viņa kājas.

Murads tikai nogrozīja galvu: kādi nelieši blandās tuksnesī!

— Ei, džigiti! — iesaucās Džepbars, mudinādams savu zirgu doties uz priekšu. — Lai allahs jūs pavada jūsu ceļos!

— Laidies prom, laidies! — Agalijevs uzsauca krieviski un izlamājās; pēc tam vēl turkmēniski piebilda: — Ziņo saviem kungiem, ka mūsu ceļš ved pie komunistiem! ...

Bet to četru augstās papahas jau pazuda aiz barhana muguras.

SAULI AR HALĀTA MALU NEVAR AIZSEGT...

— Arī es varu tevi iepriecināt, Murad, — Aizkaspi-jas Revolucionārās Kara padomes priekšsēdētājs teica, salocīdams hana Kizila vēstījumu, — vakar ieņēmām Bairamali. Bija ciets riekstiņš!

— Tas nozīmē, ka arī Ashabadu ieņemsim? — Agalijevs jautāja.

— Tagad tas vairs nav aiz kalniem. Padomā tikai! Uzvarēja baskāji, skrandaiņi, izbadējušies cilvēki. Kā tas varēja notikt?

— To es arī līdz šim brīdim nevaru saprast! — Murads atplauka. — Bet, kā zināms, fakti ir stūrgalvīgi... Sauli ar vislielākā halāta malu nevar aizsegt...

Izspiedies cauri zaldātu pūlim Revolucionārās Kara padomes ēkā, Murads Agalijevs pašreiz sēdēja ar nobružātu plīšu apvilktā dziļā atzveltnī, pavārgi smaidīja un atpūtās pēc grūta jājiena caur tuksnesi. Fakti ir stūrgalvīgi, lūk, te viņa acu priekšā vecs paziņa, draugs, — cik sen vēl abi kopā cilāja kapli kokvilnas laukos pie Tedženas, taču viena gada gājuma! — bet kas tagad ir šis cilvēks, ko izvirzījusi tautas revolūcija? Nikolajs Antonovičs tagad ir frontes Revolucionārās Kara padomes priekšsēdētājs! Fakti ir stūrgalvīgi ...

— Mēs uzvarējām, — Paskuckis atkārtoja. — Es arī daudz ko nevarēju izprast, bet, kad Kuškas aizstāvēšanā pavēlniecību uzņēmās vecais ģenerālis Vostrosab-lins ... tu saproti — vecs cara ģenerālis, bezgala uzticīgs savam garnizonam, kopā ar saujiņu ielenktiem sarkangvardiem aizstāvēja padomju cietoksni! Tomēr tas nav galvenais. īsteni sakot, es izpratu to milzīgo spēku tad, kad mazā strādnieku pilsētiņa Čardžova kļuva par nepārvaramu šķērsli balto ceļā. Neesmu vēl nekāds lāga karavīrs, bet zinu, ka morālais faktors armijā — jau vairāk nekā puse no panākumiem!

Nikolaju Antonoviču bija satraukusi tikšanās ar novadnieku, viņš piecēlās no galda, pastāvēja pie loga un, palūkojies uz duļķaino, dzēlgano Murgabu, strauji pagriezās pret Agalijevu.

— Pietiek runāt par augstām lietām! Kad atceros Amudarjas tiltu un izsalkušos ceļa strādniekus ar ložmetēju, — kaklu žņaudz ciet... Tas ir jau aiz muguras. Un tagad mēs visi strādājam. Es kļuvu noderīgs kara būšanās, tu izpildi diplomātiskus uzdevumus, atgādāji vēstījumu... Var uzskatīt, tu esi pirmais turkmēņu diplomāts!

— Darba pietiek, — Agalijevs atteica.

— Jā, darba pāri galvai. Cilvēku par maz. Starp citu, vai atceries Kaigisizu Atabajevu?

— Šeit Pārtikas komitejā kopā strādājām.

— Nesen viņu piekomandēja mūsu politdaļai. Darbam ar musulmaņiem karaspēka daļās. īsts turkmēnis — vienkāršs un noteikts, nemēdz daudz runāt... Hana Kizila vēstule — tā taču arī mūsu politdarbi-nieku, tādu kā Atabajevs, nopelns. Tie ir viņi, kas nenoguruši izskaidro zemniekiem jaunās iekārtas priekšrocības, māca karavīriem draudzīgi izturēties pret vietējiem iedzīvotājiem. Tādi cilvēki kā Konstantins Sergej evičs ...

— Kas par — Konstantinu Sergej eviču?

— Tā mēs saucam Kaigisizu. Es saku, šādi cilvēki pārsteidz ar savu pašaizliedzību. Darbs viņu pilnīgi aizrāvis! Viņam interesē viss! Te paskaidro zaldātam musulmanim, kā sacīt «dievs par tevi gādā, ja tu pats strādā» ... Pastāsta par visu aizraujoši un ar taktu, un

skaties — korāns iedragāts! Citreiz viņš palīdz zemniekam kokvilnu izravēt, tas vēlāk saka: «Allahs atsūtīja mums sarkanos! Paldies viņam.» Nolasa lekciju — tūliņ redzams, ka arī grāmatiņas paguvis izlasīt! Un cik labi šauj ar šauteni!

— Varbūt baltie, atstādami pilsētu pēc pilsētas, bēg no Kaigisiza? — Murads iesmējās.

— Ir cilvēki, par kuriem dzīt jokus ir nevietā, — Paskuckis sacīja un tūliņ pasmaidīja.

Murads Agalijevs bija stūrgalvīgs, neviens nevarēja viņu piespiest runāt citādi, nekā viņš pats to gribēja.

— Tomēr amats nāk par ļaunu, — viņš sacīja.

— Nesaprotu — par ko tu runā?

— Agrākais Koļa Paskuckis katru, pašu mazāko cilvēku turēja augstāku par sevi. Tagadējais Nikolajs An-tonovičs pamāca mani kā mulla.

Paskuckis piegāja pie Murada, apskāva viņu.

— Vai tiešām tu nesaproti: nevar cilvēku slavēt, viņam dzirdot. Citādi es tevi būtu cēlis līdz debesīm.

— No tāda augstuma krist ir bīstami.

Abi sāka smieties un atcerēties jaunības dienas Te-dženas krastos.

... Viņiem bija gadu divdesmit, ne vairāk, kad Paskuckis ieradās Tedženā. Upes augštecē, netālu no pilsētas, atradās kokvilnas plantācijas. Bagātīgo lauku īpašnieki uzticēja jaunajam mērniekam Koļam Paskuc-kim sūkņu iekārtu, kas pacēla ūdeni uz vecainēm. Zemnieki šo vienkāršo iekārtu sauca par «pabriķi», tas ir fabriku. Vasarā, kad upe kļuva šaura kā diedziņš, «pabriķis» izsūca no tās visu, neatstādams tiem nelaimīgajiem nabadzīgajiem, kas dzīvoja lejtecē, pat ūdeni dzeršanai.

Murada tēvs — viņu sauca Agali, no kā arī cēlies uzvārds, — salīga strādāt kāda viltīga un alkatīga budža Minosjana laukos uz pusgrauda. Kad pienāca norēķinu laiks, nelaimīgais Agali saņēma tikko piekto daļu ražas — pārējais aizgāja par sēklu, par sodiem, par nodokļiem. Kibitkas nodoklis — četri rubļi, zemstes nodeva — vēl divi rubļi, tad vēl administrācijas uzturēšanai, vēl — ceļu labošanai un skolai, vēl — zemes labošanas darbos. Vēl — algas ariku sargam un ūdens pārzinim. Vēl — tirgus nodeva. Vēl — karavānu nodeva ... Tautas nabadzība un beztiesīgums satrieca jauno mērnieku, kas bija šeit atbraucis tieši no Krievijas augstskolas. Viņš jauneklīgā dedzībā sāka aizstāvēt zemnieku tiesības, palīdzēja Agali nokārtot rēķinus ar Minosjanu. Toreiz viņi iepazinās — aula puisis Murads un krievu jaunietis — mērnieks. Koļu Paskucki aulā ļaudis iemīļoja un draudzīgi sauca par «saplēsto indži-nieru», viņam tiešām bija rēta uz lūpas.

Vai daudz gadu pagājis kopš tā laika?

Pasaules kara pirmajā gadā Koļu mobilizēja. Ne lāga zaldāts, ne strādnieks viņš vergoja uz piefrontes dzelzceļa līnijas, izbadējies slimoja. Februāra revolūciju sagaidīja ierakumos. Un jau pirmajās dienās par saprātīgām runām zaldāti viņu ievēlēja rotas komitejā. Pas-kuckis jau bija armijas zaldātu Padomes deputāts, kad tika demobilizēts kā fiziski nepiemērots. Un, lai cik dīvaini būtu, viņš sailgojās pēc tālās Tedženas. Tur 1917. gada rudenī, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, viņu ievēlēja par pilsētas Padomes priekšsēdētāju. Viņš kā parasti domāja — cilvēku nav, tāpēc viņu izvirza un izvirza. Un visu laiku, kauns pat sacīt, viņš vēl bezpartejiskais! Tikai 1918. gada pavasarī, kad viņš no mazās bēdīgās pilsēteles Tedženas atbrauca uz Piekto Turkestānas Padomju kongresu, viņu uzņēma partijā, — un tad arī sākumā kreiso eseru frakcijā, jo tur nejautāja pēc biedru kartes. Bet jūlijā, ieradies uz kādu dienu Ashabadā, viņš nokļuva baltgvardu sacelšanās ugunīs. Neviena nepazīts, ar svešiem dokumentiem viņš atgriezās savā Tedženā, bet arī tur ieradās par vēlu — priekšā jau aizsteigušies balto ešeloni. Viņš, pilsētas Padomes priekšsēdētājs, paguva vienīgi paņemt no Padomes mājas kādas desmit šautenes un noslēpties aulā, Agali mājā uz budža Minosjana zemes. Veselu mēnesi nodzīvoja pie zemniekiem — ļaudīs vēl saglabājušās vecas atmiņas, viņš bija iemīļots tāpat kā agrāk un tagad arī cienīts kā tautas jaunās varas pārstāvis. Augustā Paskuckis atgriezās pilsētā nodoklis, vēl — naturālās klaušas ... norīkojums pie tiltiem un ceļiem, cīņai ar siseņiem, apūdeņošanas kanāla savā atbildīgajā postenī. Bet oktobrī viņu ieskaitīja Aizkaspijas frontes Kara politdaļas štābā ...

... Raugi, ko sasniedzis! Skaties uz viņu — pazīsti un arī nepazīsti. Šķiet, cik sen kā šķīrāmies, bet komisāra pierē radušās grumbas, un skatiens tāds drūms. Redzams, tādā postenī liela atbildība. Novājējis. Liekas, uzpūtīs vējš — apgāzīsies. Lai gan resns viņš nekad nav bijis. Ne toreiz jaunībā, kad palīdzēja zemniekiem apūdeņot laukus, ne arī septiņpadsmitajā gadā, bada laikā, kad viņš savu pārtikas daļu atdeva citiem. Cilvēks dzīvoja tautai un arī tagad tāpat dzīvo, lai cik augstā postenī liktenis viņu būtu izvirzījis. Nu paskat, arī grumbiņas pierē izlīdzinājušās. Lasa vēstuli — priecājas ...

NO PAGĀTNES JĀMĀCĀS

Tikai vēlu vakarā Agalijevs pieklauvēja pie pazīstamajiem vārtiņiem klusā pilsētas nomalē. Vārgā suņa pazīstamā vaukšķēšana nelielā pagalma dziļumā. Ūdens burbulēšana apūdeņošanas kanālītī... Cik te viss labi — kā miera laikā.

Abdirazaks iededza gaismekli, brīdi uzplūda sēžama eļļas dvaka.

— Nu, atsēdies ērtāk, seškājainais ceļotāj. Kur atstāji zirgu? Priecājos, ka redzu tevi dzīvajos...

Murads klusēdams mazgājās. Nesteigdamies ar puķainu dvieli noberza spēcīgos plecus, stāvo pakausi, cietās, skrimšļainās ausis. Patīkami sajust, ka esi jauns un noguris. Patīkami nomest zābakus pie sliekšņa, nokrist uz samtaini sarkanā paklāja, aizlikt rokas aiz galvas un klausīties vientuļā filozofa burkšķēšanā, katrā viņa vārdā saklausīt prieku, ka atgriezies dārgs cilvēks, — dzīvs, neskarts.

— Tu domāji, ka Tigs Džonss piesējis mani pie segliem un aizvedis uz Indiju?

— Horazs te izplatīja vēl briesmīgākas baumas ...

Horazs... Nudien, viņš kaut kā atgādina muļķīgu,

sarkanu gaili... Bet vai tad tu nezini, ka lapsa ir gudrāka par gaili?

— Apsveicu, ja tas ir tā ...

— Paldies. Bet kā tev klājas?

— Kā ubagam vecās činaras dobumā. Vai atceries, dzīvoja viens tāds Taškentā?

— Kā lai atceros! Esmu dzimis septiņpadsmitā gada oktobrī.

— Padomā, cik jauns! Un jau tā sagrēkojies ...

Abdirazaks sāka stāstīt, ka, atstājot Mervu, baltgvardi mošejā nogalinājuši trīs dieva kalpus un paši izplatījuši baumas musulmaņu vidū, ka to izdarījuši boļševiki.

— Vai šī neģēlīgā pasaka viņiem ko līdzēja?

— Nekā! Kad jūsējie ienāca pilsētā, īstenticīgie skaitīja lūgsnas mošejas durvīs, pateicās allaham, ka tas pasargājis no ļaunuma un posta.

— Kāds iemesls tādām pārmaiņām?

— Salīdzinājuma lielais spēks. Arī aģitācijas veidi mainījušies. Vai esi lasījis šīs dienas Revolucionārās Kara padomes pavēli?

— Vēl ne, bet kas tad ir?

Abdirazaks izņēma no paklāju drānas somiņas, kas karājās pie sienas, rūpīgi salocītu papīra lapu. Tipogrāfijā iespiestā pavēle acīmredzot bijusi uzlīmēta uz sienas, jo papīra otrā pusē bija saglabājušās klīstera pēdas. Muradam pat kļuva jautrāk, iedomājoties, kā musulmaņu filozofs, apkārt skatīdamies, uzmanīgi plēš no sienas Revolucionārās Kara padomes pavēli.

— Klausies uzmanīgi! — Abdirazaks sacīja, uzlikdams brilles. — «Biedri! Šodien atbrīvodami zemes, ko bija sagrābis ienaidnieks, mēs atbrīvojam tautu, kas mokās kapitālisma jūgā. Mēs izpildām taisnības svēto pienākumu. Tas uzliek mums par pienākumu būt atsaucīgiem un cilvēcīgiem. Frontes Revolucionārā Kara Padome uzaicina biedrus sarkanarmiešus uzturēt brālīgas attiecības ar vietējiem iedzīvotājiem ...»

— Glabāsi kā talismanu? — Agalijevs smaidīdams apjautājās.

— Esmu iegaumējis, ko reiz sacīja Kaigisizs: «No pagātnes jāmācās.» Nu, glabāšu. Neatsakos mācīties līdz kapa malai.

— Vai daudz tev šādu mācību grāmatu?

— Pamazam sakrajas ... Vai atceries to nakti, kad jūs abi, tu un Kaigisizs, ierādāties pie manis slēpties? Tas bija divdesmit pirmajā jūnijā. Tajā naktī Poltorac-kis rakstīja savu pirmsnāves vēstuli. Vēlāk tās noraksti gāja no rokas rokā.

Abdirazaks izvilka no tās pašas somiņas ar tintes zīmuli rakstītu lapiņu.

— Nelasi, nevajag, — Murads klusi teica. — Šo vēstuli esmu iemācījies no galvas. Tā mani padarīja par komunistu. Redzu, ka arī tu esi sācis pārlūkot savas pozīcijas. Nezin kāpēc neko nedzirdu par pravieti zem plīvura ...

— Šo to jau esmu pārvērtējis. Bet galvenokārt šo to redzējis. Pie baltajiem. Un tagad negribu palikt malā. Esmu dzirdējis, ka tiekot organizēta jauna Pilsētas izpildkomiteja, bet tur darbošoties vecie ierēdņi. Ja tiešām tā, tad jūs izdarīsiet lielu kļūdu. Pagājušo laiku cilvēkiem daudz nerūp tauta, ko no viņiem var sagaidīt? Patvarības, kukuļņemšanu, krāpšanu .. . Vajadzīgi citādi cilvēki! Cilvēki ar sirdsapziņu, kas audzināti boļševisma garā!

— Oho! Tu esi tālu ticis! — Agalijevs vērīgi palūkojās uz Abdirazaku. — Bet vai tu, vientuļniek, zini tādus cilvēkus?

— Vai tu vēl šaubies?

— Kāpēc lai nešaubos?

— Ir tāds cilvēks. Viņu pazīst un atceras visi godīgie musulmaņi, ne tikai es.

— Saki vārdu.

— Kaigisizs Atabajevs.

* * *

Pēc dažām dienām, kad politdaļas darbinieku kareivi Kaigisizu Atabajevu tiešām iecēla augstajā amatā par Mervas izpildkomitejas priekšsēdētāja vietnieku, Mu-radam Agalijevam šķita, ka viņš jau sen būtu par to dzirdējis...

Baltie aiziedami izpostīja dzelzceļa stigu. Sarkanās Armijas uzbrukums Tedženai aizkavējās. Bet spēcīga dūre var iedzīt zemē pat vilnas vabu, un baltgvardi nespēja noturēties ne Tedženā, ne Kaahkā.

Tajā laikā tautai klājās grūti. Septiņpadsmitajā gadā bija neraža, tagad vairākus mēnešus jau turpinājās pilsoņu karš, valdīja bads un sajukums. Bjaza, kuru auda Tašauzas un Hivas pusē, nepietika, lai apklātu izkāmējušo ķermeņu grēcīgās vietas.

Kad tauta cieš trūkumu, trūkums piemeklē arī armiju. No Čardžovas līdz Bairamali karavīri drebēja par katru ūdens lāsi, bet viņu apģērbs neliecināja, ka būtu redzējis ziepes un ūdeni. Formas tērpi bija netīri, sviedros sakaltuši, ielāps uz ielāpa, zābaki nodzīti, zaldātu katliņos nebija manāms ne tauku ripulītis. Apbrīnojami, kā šie saulē nomelnējušie, bada izvārdzinātie cilvēki ne vien cīnījās, bet uzvaroši kāva nikno, labi apbruņoto ienaidnieku. Mahtumkuli saka: «Ja vīrietim ir sirds, tad viņam nav nekādu šķēršļu.» Karavīriem paveikt neiespējamo, pārvarēt visus šķēršļus palīdzēja skaidri apzinātais mērķis.

Pilsoņu kara iznākums bija atkarīgs no tautas. Tieši tāpēc Sarkanās Armijas pavēlniecība atstāja par Mer-vas apriņķa vadītājiem pašus enerģiskākos un spējīgākos cilvēkus.

Patlaban frontei vissvarīgākais bija pārtika, bet, lai naidnieku iedzītu Kaspijā, sarkanarmiešiem vajadzēja šķērsot bezgalīgus tuksnešus, kur nav ūdens. Armijai bija vajadzīgi kamieļi un zirgi. Tādas fabrikas nebija, kas, tāpat kā pialas un tējkannas, izgatavotu kamieļus un zirgus. Lopus vajadzēja atrast klejotājos aulos. Apriņķa komitejas priekšsēdētājs Aļeskovskis — pieredzējis partijas darbinieks — labi pazina strādniekus, bet auli bija viņam sveši. Apvienot nācās sādžas un pilsētas spēkus, partijas idejas vajadzēja padarīt saprotamas visatpaliktākajiem zemniekiem. Jaunais dzimst uz vecā drupām. Citiem vārdiem, vajadzēja no prāta iznīdēt miežu pelavas un to vietā izaudzēt zelta kviešus. Tas bija jāizdara apriņķa izpildkomitejai.

Aļeskovskis bija līdzīgs savam vietniekam Atabaje-vam, — plecīgs, slaids, tikai viņa mati nelaistījās kā vārnas spārns, bet jau atplaiksnīja sudrabu. Tautā viņu sauca par «baltgalvi». Allaž viņš bija gatavs ķerties klāt pie jebkura pasākuma un novest to līdz galam, bet, kad runa bija par laukiem, — noplātīja rokas. Reiz viņš teica Atabajevam:

— Mūsu pilsēta salīdzinājumā ar apriņķi ir kā stiebrs, kuram galā karājas melone. Ja salīdzina, ko es zinu par laukiem un visu apriņķi ar to, ko zini tu, tad izrādās, manas zināšanas ir vājākas par tavējām ... Tāpēc ņēm vērā: es balstos uz tavu pieredzi un zināšanām. Kopā ar mani un tāpat bez manis darbojies droši un noteikti. — Viņš brīdi klusēja, tad bez austrumu daiļrunības ļoti krieviski piebilda: — Bet, ja iznāks šā vai tā, ja tu ievārīsi putru, tad atbildēsim kopīgi.

Izpildkomiteja ātri vien novērtēja Atabajeva iepriekšējo darba pieredzi pārtikas komitejā. Viņš nepaguva ne apskatīties, kad uz viņa pleciem jau uzgūlās armijas apgāde ar pārtiku. Šajā darbā bez lauku palīdzības nevar iztikt, un kļuva skaidrs, ka bija pienācis laiks dibināt ciema padomes. Vēlēšanas bieži vien nenoritēja visai gludi. Cilšu un dzimtu ķildas tajos gados sasniedza kalngalus. Pat vēlot arčinu, izcēlās neganti strīdi un iekšējas nesaskaņas, bet, kad nonāca pie ciema Padomēm, tad vietējie baji un dzimtu pārstāvji galīgi sagāja ragos. Katrs gribēja augstajā postenī redzēt savu cilvēku. Tauta cieta klusu. Lauku ļaudīm nebija skaidrs, kāda starpība starp aula arčinu un ciema Padomi, partijas šūniņas vēl nebija, un paši arčini, kas reizē bija arī dzimtu pārstāvji, centās iecelt Padomes priekšsēdētājus.

Šur un tur vēlēšanas noritēja vētraini, citur vajadzēja tikai pateikt: «Ai, pats Kaigisizs Atabajevs ieteica mums priekšsēdētāju!» — un cilvēki nomierinājās, it kā viņiem būtu uzšļākts auksts ūdens.

Vēlēšanas Kongurā divas reizes bija izjukušas. Atabajevs nosprieda, ka paruna — «ja Kongurā strīdas, tad lai allahs tev palīdz» — nav izdomāta. Trešo reizi uz vēlēšanām Kongurā devās Aļeskovskis, Atabajevs un kāds pilsētas strādnieks.

Kongurieši salasījās ciema laukumā un sasēdās tā, it kā būtu ieradušies svinībās. Atabajeva redzīgā acs sanāksmes gleznainajā nekārtībā ievēroja, ka ļaudis sadalījušies divās grupās. Ne visai platā, tomēr manāmā plaisa dalīja pūli divās daļās. To varēja spriest arī pēc tā, kā bija izvietojušās līdz acīm satuntuļojušās sievietes, kuras atgādināja cukurgalvas. Viņas bija iekārtojušās aiz vīriešiem — divās pretējās pusēs. Baji un dzimtu vadītāji bija sadzinuši laukumā pat jaunās sievietes un meitenes. Un viņi visi bija te ieradušies nevis tāpēc, lai cīnītos par savām tiesībām, bet lai tiktu saskaitīti, kā saskaita galvas ganāmpulkā. Atabajevs saprata, katra dzimta grib par priekšsēdētāju iedabūt savu cilvēku. Arī Aļeskovskis novērtēja stāvokli.

— Sapulci vadīsi tu, — viņš teica Atabajevam.

— Ar noteikumu, ka netraucēsiet mani.

Kā tas bija pieņemts, uz laukuma iznesa ar sarkanu drānu apklātu galdu un dažus krēslus, Atabajevs piegāja pie sanākušajiem un uzsauca:

— Ļaudis, sanāciet kopā!

Neviens nekustējās.

— Slikta pazīme, — Aļeskovskis čukstēja.

— Kam tad mēs te būtu vajadzīgi, ja viss būtu labi?

— Kamēr neesam vēl zaudējuši savu autoritāti, varbūt brauksim atpakaļ, labi sagatavosimies un tad noturēsim vēlēšanas?

— Nenopļauta zāle zem sniega pūst.

— Nu, kā redzi...

Atabajevs pagriezās pa labi un vaicāja:

— Kurš no jums te ir galvenais?

— Es! — atsaucās resnītis, kam bija melna bārdele un kas pats izskatījās pēc asinīm piezīdušās blakts.

Viņš veicīgi pielēca kājās, bet arī tālāk stāvošie dzirdēja, cik grūti viņš pūš sava resnuma dēļ.

— Ja tā, tad nāc šurp!

Resnītis nesteidzīgi piegāja un nostājās iepretī Atabajevam.

— Kā tevi sauc?

— Allamurads.

Balss skanēja slābi, varēja manīt, ka viņu nobaidījuši trīs dūšīgie pilsētnieki.

— Kā tad ir, Allamurad, vai tava dzimta ir padota tev vai jums ir kāds cits vecākais?

Allamurads, saklausījis jautājumā tādas kā lamatas, sāka rosīties.

— Kā lai saka? Mūsu dzimta ir ļoti draudzīga, mums ir arī vecākais — cienījamais Omārs.

— Tad pasauc viņu.

Pie Atabajeva pienāca večuks ar iekritušām, melnām ačelēm, mazo sejiņu izvagojušas dziļas grumbas. Viņš sasveicinājās ar atbraucējiem un nostājās blakus Alla-muradam.

Atabajevs, pievērsies otrai grupai, jautāja:

— Bet kurš ir jūsu vadonis?

Spēcīgs, sirms cilvēks ar prāvu degunu, ar mazliet pakausī atbīdītu papahu aši piecēlās kājās un uz Atabajeva aicinājumu pienāca klāt.

— Kā sauc?

— Narli.

— Vai pats atbildi par savējiem vai vēl kādu paaicināsi?

— Kas par aplamu jautājumu? — vecais brīnījās.

No tā, ka viņš stāvēdams šūpojās no pirkstgaliem

uz papēžiem un caur pieri raudzījās uz Atabajevu, bija redzams, ka vecis ir ļoti pašpārliecināts un domā, ka bezkaunība palīdzēs iebiedēt pretinieku. Karstasinīgais Atabajevs tik tikko viņam neuzsauca: «Vācies prom!» Taču savaldījās, un, izlikdamies izbrīnījies, pajokoja:

— Kā tu runā, Narli? Varbūt esmu tev ko parādā?

Sapratis, ka atbraucēji nav iebiedējami, Narli sāka

taisnoties.

— Tas man tāds paradums. Pats nemaz nemanu. Noraujos kā zirgs no valga.

— Paldies dievam, vismaz neiekodi! — Atabajevs iesmējās.

— Labāk klusē, priekšniek! Vēlāk nesaki, ka neesi dzirdējis. Esmu tikpat nikns kā traks suns, varu arī iekost!

— Ai-ai-ai! Ko nu darīsim? Mēģināsim aizstāvēties, bet, ja ne, tad muksim.

— Kad jāizšķir svarīgi jautājumi, varētu gan nejokot.

— Paldies par padomu. Tiesa, darīšanām vajag laika, jokiem — stundu. Varbūt sāksim ar to, ka atbildēsi uz manu jautājumu?

— Mūsu dzimtā mans vārds ir likums, — Narli uzpūtīgi sacīja. — Bet turēsimies pie parunas: vienatnē labi sarunāties tikai ar dievu. Ja Allamurads ir paaicinājis savu cilvēku, paaicināsim arī mēs. Han Kudžuk, nāc šurp!

Puisis ar miglainām acīm un spurainām ūsām, kas neapsedza atšieptās lūpas, tiešām bija līdzīgs niknam sunim. Viņš nostājās blakus Narli. Allamurads sarauca pieri, ar visu savu izturēšanos cenzdamies parādīt, cik Narli viņam pretīgs. Domīgais Omārs zemu nolieca galvu, it kā lūgdams dievu: «Dod, lai ietu secen liels troksnis un ķīviņi, palīdzi, lai ievēlētu to, ko nosauksim mēs.» Hans Kudžuks atstāja tādu iespaidu, ka uz saimnieka svilpienu gatavs mesties virsū jebkuram. Bet Narli šūpojās no pirkstgaliem uz papēžiem, virpināja ūsas un klusēdams lika noprast, ka šajā aulā saimnieks ir viņš un bez viņa ziņas te neizlems neko.

Aļeskovskis, viņos lūkodamies, prātoja, kā gan Kai-gisizs izkļūs no šī sarežģītā stāvokļa, bet strādnieks Ivanovs sprieda, ka visi konguriešu vadoņi ir mazliet ķerti.

— Tātad katra dzimta domā, ka auls pakļausies viņai?

— Pareizi! — visi četri kā vienā balsī atsaucās.

— Nāk prātā — Ļeņins ir sacījis, ka tas, kas tic tukšiem vārdiem, ir muļķis un stulbenis. Man daudz tā prāta nav, tomēr muļķu pulkā atrasties negribas.

— Tavus vārdus, Kaigisiz Atabajev, es nesaprotu,— Narli nepacietīgi teica.

— Gribu sacīt, ka runāt var visādi. Ar vārdiem vien nepietiek, vajadzīgi pierādījumi.

— Kādi?

— Ja cilvēki jums klausa, saaiciniet viņus kopā.

Vadoņi kļuva domīgi. Allamurads, gribēdams iemantot laiku, sacīja:

— Tad iesim pie galda.

— Vai ir vērts? — Atabajevs jautāja. — Pats zini, mēs jau neesam aptaukojušies cara ierēdņi, negribam, lai mums klanās no tālienes. Patīkamāk justies tautas vidū, sarunāties tā vienkārši.

Saniknots par Allamurada apķērību, kas paguvis aizsteigties priekšā, Narli jūsmīgi piebalsoja Atabajevam:

— Tas ir pareizi, Kaigisiz! Pareizi teikts!

Un viņš pamāja saviem piekritējiem, aicinādams nākt tuvāk. Arī Allamurads pasauca savējos. Cilvēki nesteidzīgi piecēlās un nāca tuvāk, tomēr katra grupa palika zināmā attālumā no otras, it kā baidīdamās nosmērēties. Sievietes palika tāpat pietupušās. Narli, gribēdams parādīt savu centību, sauca:

— Ko jūs tur sasēdušās, it kā spēlētu bērnu spēlēs. Nu kustieties, lai jūs! ...

Atabajevs nosodoši pagrozīja galvu.

— Ei, cienījamais Narli, vai tā var? Vajag laipnāk apieties, raugoties pēc apstākļiem ...

— Jo stingrāk turi sievieti, jo viņa pakļāvīgāka.

— Vai tie laiki nebūs pagājuši?

— Mums nav pagājuši, — Narli atcirta. Nebija laika ar viņu strīdēties.

— Dārgie draugi! — Atabajevs iesāka, uzrunādams sanākušos, — mēs zinām, ka aulā turpinās nesaticība starp dzimtām un ciltīm. Šie strīdi darīja prieku caram, viņš gribēja redzēt mūsu tautu vāju. Varētu domāt: nogāza caru — arī strīdi nu izbeigti. Bet pieradums ir kā nezāle ar dziļām saknēm: to tik viegli nav izravēt... Jūsu auls jau divas reizes sanācis uz vēlēšanām, bet vienoties joprojām nevarat. Bet jūs tāpat kā es zināt, ka «draudzīgajiem dievs ir viens, tas arī ienaidniekus uzvar». Strīdi nekad un nevienam nav atnesuši nekāda labuma. Tie noved pie nabadzības un posta. Mūsu dienās nesaticība ir sevišķi bīstama. Es skatos uz jums: vienam kails plecs spīd no skrandām, otram nevar ielāpus uz biksēm ne saskaitīt, trešam vēders kurkst no bada. Bet visi nedzīvo vienādi. Bagātniekam ir apcirknī pilni maisi, nabadzīgais no maisa pat puteklīti nevar izdauzīt...

— Vai tu, dēliņ, esi gaišreģis? — kāds vecis ar sarkanīgu, nobružātu cepuri galvā pārtrauca Atabajevu.

Lai gan Atabajevs necieta, ka viņu pārtrauc, viņam ši piezīme tomēr patika.

— Kā tevi sauc, cienījamais? — viņš apjautājās.

— Nepess.

— Redzi, dārgais Nepes, kas pazīst dzīvi, tam nav vajadzīga nekāda brīnumaina gaišredzība. Es taču neesmu no debesīm nokritis, bet izaudzis zemnieka ģimenē. Zemnieka dzīve man ir saprotama grāmata.

— Dēliņ, lai tava seja un tavas acis neredzētu bēdas, — Nepess sacīja.

— Man nav noslēpums, — Atabajevs turpināja, — ja vienam zemniekam ir izkāmējusi ķēve, tad citam nav pat pussprāguša kazlēna. Bet trešajam ir gan arkls un ecēšas, bet nav sēklas. Kāpēc tad viņam zemi? No tiem, kas te sapulcējušies, uz viena baja — divdesmit kalpu! Kas ticēs allaha taisnīgumam, ja viņš vienu dara bagātu, bet simtiem nabagus? Un strīdi jūsu aulā nāk par labu nevis jums, bet bajiem, bagātniekiem...

Kāds liels tēvainis ar mazu cepurīti galvā piecēlās no zemes, pamirkšķināja acis un teica:

— Kaigisiz, kaut arī mēs tevi redzam pirmo reizi, tomēr saprotam, ka tu esi apbrīnojams cilvēks.

Atabajevs pa ieradumam noprasīja arī viņa vārdu.

— Ai, kāda tam nozīme! Esmu Tokars Tahirs.

— Ar ko tad es tevi tā pārsteidzu, Tokar?

— Tu it kā ielīdi mūsu dvēselēs un pēc tam izlīdi ārā.

— Vai mani vārdi tev nebija pa prātam?

— Tāpēc jau runāju, ka patika.

— Tad iznāk, ka tu pret savu gribu esi sasaistījies ar vienu no jūsu aula grupām?

— Eh! Lai kur es sēdētu — starpības nav. Taisnību sakot, mūsu strīdi un nesaticība jau aprijuši manu miesu, tagad nonākuši līdz kauliem.

Tokars uzvilka savu cepurīti uz acīm un apsēdās.

— Tagad pirmais darbs — pacelt nabadzīgo ļaužu saimniecības, — Atabajevs teica. — Lai visiem būtu zeme un ūdens, darba rīki un sēkla. Kas palīdzēs? Padomju vara! Jūs atradīsiet atbalstu padomju varā, tā savukārt — jūsos. Nav ko slēpt, ka patlaban padomju vara gaida jūsu palīdzību. Kas gan nāks palīgā tautas varai, ja ne pati tauta? Bet, kad beigsies karš, padomju vara rīkosies tā, lai zemnieki iegūtu visu labāko, kas ir zemes virsū.

No visām pusēm atskanēja saucieni:

— Lai dievs uzklausa tavus vārdus!

— Mēs ticam tev, labo cilvēk ...

— Esmu pie jums atbraucis nevis mācīt, bet tāpēc, lai atgādinātu svarīgāko. Es runāju partijas un padomju varas uzdevumā, runāju par to, ko jūs arī paši zināt. Varbūt ir jautājumi? Jautājiet, nekautrējieties ...

Kāds bārdains vīrs, kam caur netīrā kokvilnas krekla ielāpiem bija redzama miesa, rādīja uz savām skrandām.

— Kaigisiz, es neesmu vienīgais skrandainis! Ir taču zināms: sākumā naudu nevar sadabūt, bet, kad sadabū, netiec klāt precei. Ja tu aizej pie tirgoņiem, kad brauc uz Hivu, tad viņi tev tādu cenu uzprasīs — aizmirsīsi, kā sauc īsto māti. Kā runā, tu esot vecs kooperācijas darbinieks, vai tev nebūtu jārūpējas, lai mēs tiktu vaļā no šīm skrandām?

— Kara dēļ mums trūkst kokvilnas, — Atabajevs atbildēja. — Ja gribat tikt pie apģērba — apvienojieties ar kaimiņiem, apsējiet vairāk lauku ar kokvilnu.

Bārdainis mulsumā pat sāka šūpoties no vienas puses uz otru.

— Jūs tikai paskatieties uz viņu! Es saku, ka esmu vieninieks, bet viņš prasa, cik man dēlu!

Atabajevs sāka smieties.

— Es arī varu atcerēties parunu: «Es to saku tev, meitiņ, — bet arī tu, vedekliņ, paklausies!» Atbildēdams tev, es tikai atgādināju visiem zemniekiem, kā jācīnās ar nabadzību. Bet par tavu kreklu ... Varu teikt, ka uz mūsu lūgumu no Taškentas uz šejieni izsūtīti vairaki vagoni ar manufaktūru. Izdalīsim to visiem. Saplēsto kreklu laiks ir pagājis! ...

— Nu, par to tev paldies!

Saprazdams, ka līdzīgi jautājumi var sarunu sarežģīt, Atabajevs strauji mainīja tematu.

— Tagad pie darba. Izvēlēsim ciema padomē vissaprātīgākos cilvēkus, ar kuriem visi cieminieki būtu apmierināti. Viņi spēs ātri visu saimniecību uzlabot.

— Malaqis! Gudrs padoms, — Nepess uzslavēja.

Pārējie klusēja. Atabajevs neapmulsdams turpināja:

— Padomāsim, cik cilvēku būs mūsu ciema padomē, un ķersimies pie vēlēšanām.

Allamurads lauzās pie Atabajeva.

— Biedri Kaigisiz, aulā strīdas tikai par priekšsēdētāju. Sāksim no tā.

— Mums ir cita kārtība.

— Vai tad kārtību nenosaka tādi paši cilvēki kā mēs un jūs?

Narli dvēseli tirdīja pretrunīgas izjūtas. Viņš negribēja piekrist Allamuradam, un tajā pašā laikā piekrist bija izdevīgi. Beidzot viņš iesaucās:

— Es atbalstu Allamuradu. Tikai šoreiz atbalstu! Un pie tam no visas sirds.

— Nu ko, — Atabajevs teica, — lai notiek kā vēlaties. Ja tauta izlēmusi, — velc zirgam ādu nost.

KAIGISIZS RĪKOJAS Kā PARTIZĀNIS

— Tas nav likumīgi, — Aļeskovskis čukstēja.

— Nav liela nelaime, — Atabajevs klusi un tikpat sazvērnieciski atbildēja. — Arī likumu var apiet ar līkumu, ja vien panākam savu.

— Tu rīkojies kā partizānis.

— Kara apstākļi to prasa.

— Un kas iznāks?

— Viena puse izvirzīs Allamuradu, otra — Narli. Bet mēs izvēlēsim trešo.

— Kādā veidā?

— Sapulces gaita to rādīs.

— Ka tik neiznāk slikti!

— Vai gribi pats vadīt sapulci?

Strādnieks Ivanovs kaut ko pačukstēja Aļeskovskim, tas pagriezās pret Kaigisizu.

— Uzticēsimies tavai pieredzei.

Atabajevs izņēma no formas blūzes burtnīciņu un zīmuli:

— Nosauciet vārdus.

Kreisā puse draudzīgi nokliedza:

— Allamurads!

Pa labi vēl skaļāk:

— Narli!

— Kādi vēl būtu priekšlikumi? — Kaigisizs jautaja.

Neviens neteica ne vārda.

— Ko jūs klusējat?

— Redzams, dievs tā lēmis, — Tokars klusi teica.

— Labāk būtu klusējis, Tokar! — Narli iesaucās.

— Tokars saka taisnību! — atsaucās dažas balsis.

— Kad beidzot aizvērsies šīs sasodītās rīkles! — Narli nebija apmierināts.

Kļuva pavisam kluss. Atabajevs palūkojās burtnī-ciņā un teica:

— Man pierakstīti tikai divi vārdi. Skatos uz jums un redzu — auls ir viens, bet tajā divas nometnes. Un sēžat jūs tā, ka pa starpu var cauri izbraukt piekrauta arba. Gribētos zināt, kā viena nometne raugās uz otras priekšlikumu? Te pa kreisi nosauca Allamuradu, ko par viņu teiks labā puse?

Hans Kudžuks steidzīgi atsaucās:

— Mēs esam pretī! Vienbalsīgi.

— Ja tie, kas sēž pa kreisi, ar mieru ievēlēt Narli, lai paceļ rokas.

Allamurada piekritēji it kā sastinga.

— Redziet, kas iznāk, — Atabajevs teica, — ja sāksim balsot, tad viens kandidāts saņems trīs vai četras balsis vairāk. Puse aula paliks neapmierināta. Priekšsēdētājs sāks naidoties ar šo aula pusi. Un atkal celsies nesaskaņas, atkal cietīs visa jūsu saimniecība. Tīrā jezga! Tāpēc komisija domā, ka nav ko balsot par šiem kandidātiem.

Hans Kudžuks kustināja ūsas.

— Kāpēc?

— Es tikko paskaidroju.

— Mēs nevaram izvirzīt citu cilvēku.

— Nosauciet no Allamurada grupas.

— Negribam nevienu no tiem.

— Varbūt Allamurada grupa nosauks citu kandidātu?

— Nē, — kāda nedroša balss atteica.

— Atkārtoju, vēlēšanu komisija neliks uz balsošanu izvirzītos kandidātus.

— Vēlreiz paskaidro iemeslu! ...

— Pēc komisijas domām, tieši šie cilvēki kūda aulu un sarīda zemniekus.

Narli slāja pie Atabajeva, cepuri pakausī atgrūdis.

— Kaigisiz, padomā, ko tu runā!

— Es jau tev tieši acīs saku, ko domā komisija.

— Bet es par jūsu komisiju nekā dzirdēt negribu.

Atabajevam sametās tumšs gar acīm, un viņš pateica to, ko nevajadzēja teikt:

— Apriņķa izpildkomiteja atņem vēlēšanu tiesības Narli un Allamuradam kā bajiem, kas sēj naidu zemnieku vidū! Ieteicu viņiem tūlīt atstāt sapulci!

— Mans līķis atstās šo sapulci! — Narli iesaucās.

— Dodu trīs minūtes laika. Ja neparādīsiet savus pakaušus — revolūcijas vārdā nošaušu! — Un Kaigisizs satvēra revolveri.

Aļeskovskis pieskārās Atabajeva elkonim, bet viņš to nemanīja. Acis viņam kļuva apaļas, iegailējās sarkanām ugunīm. Veči, sapratuši, ka labi nebūs, pierunāja Narli un Allamuradu aiziet.

Hans Kudžuks pielēca kājās.

— Ja aizdzina cienījamo Narli, mums šajās vēlēšanās nav ko darīt! Ejam prom! — viņš uzsauca savējiem.

Atabajevs ar pavēlošu mājienu viņu atturēja.

— Han Kudžuk, es tevi par ienaidnieku neesmu nosaucis. Ja tavā galvā saglabājusies kaut lāsīte saprāta, ja tev žēl savas jaunās dzīves, — sēsties! Bet, ja mēģināsi sēt naidu, pēcāk nesaki, ka neesi dzirdējis, mariešu zemē pat tavus pīšļus nesameklēs!

Hans Kudžuks, negaidīdams, kamēr viņu pavelk aiz svārku stērbeles, atlaidās uz zemes.

Iestājās nomācošs klusums. Atabajevs savaldījies atkal uzrunāja zemniekus.

— Nenosodiet mani par karstasinību. Es to nedarīju sava labuma pēc. Arī pie ieroča ķēros, lai jums palīdzētu. Tīru ēdienu var sabojāt viena muša. Divi cilvēki dzen postā visu aulu. Saprotiet, ir atnākuši padomju

laiki. Jūs paši esat sava likteņa saimnieki. Ievēliet taču par priekšsēdētāju cilvēku ar sirdsapziņu!

Bet baju iebiedētie ļaudis neuzdrošinājās izrunāt ne vārda. Beidzot vecais Nepess drebošā balsī teica:

— Dēliņ, šiem ļaudīm mutes ar vasku aizzieģelētas.

— Vai tikai šodien?

— Jau no cara laikiem ...

— No tiem laikiem daudz ūdens aiztecējis.

— Dēliņ, iebiedēts putns pat no krūma baidās. Man domāt, tu esi nācis tautai par prieku. Ne jau kurš katrs drošulis spējīgs tā izrēķināties ar saviem ienaidniekiem.

— Cienījamais Nepes, ja cilvēku liela, viņam dzirdot, viņš kļūst iedomīgs ...

— Manuprāt, tu neesi no tās mīklas, kas skābst. Pat tava seja līdzīga svaigam, sārtam čurekam! ...

— Ai, cienījamais Nepes, tu liec man nosarkt...

— Tu redzi, visiem ir mutes ciet, ņem un izmeklē priekšsēdētāju pats. Visi saprot: tu zemniekiem ļauna nevēli.

— Es varu kļūdīties.

— Tavs maldīgais solis būs tūkstošreiz labāks par Narli lēcienu.

Atabajevs arī pats iedomājās, ka viņam vajadzētu ieteikt kandidātu, bet nezināja, kā to izdarīt. Tagad Nepess viņam palīdzēja.

— Nu ko, — Atabajevs domīgi sacīja, — pamēģināsim. Man padomā kāds cilvēks, vajadzētu būt visiem pa prātam ...

— Kas tas ir? — hans Kudžuks viņu rupji pārtrauca.

— Bez šaubām, ne jau hans Kudžuks.

— Es jau tā domāju.

— Tad mazliet pacieties. Taisnību sakot, es pats arī nepazīstu šo cilvēku. Bet, ja pieredze mani neviļ, tad viņš ir godīgs un taisnīgs cilvēks. Lieku priekšā ievēlēt Tokaru Tahira dēlu.

Un dīvaini: cilvēki, kas visu dienu bija pavadījuši kā sastinguši, klusu ciešot, pēkšņi sāka sist plaukstas. No visām pusēm atskanēja piekrītoši saucieni:

— Tas ir pareizi!

— Tokars pats sveša neēdīs un nevienam neļaus to darīt.

— Vai viņam ir kāds cits grēks, izņemot nabadzību?

Tokars piecēlās.

— Kaigisiz, ko tu izdarīji?

— Labu darbu.

— Kā varēs vadīt aulu tāds cilvēks, kas pat kazlēnus neprot piesiet?

— Ciema ļaudis palīdzēs, būs vieglāk.

— Muļķis tāds, pats vainīgs, — Tahirs purpināja, — līdu priekšā, jautāju! ... Ne jau velti mēdz teikt: «Vaukšķis suns saimniekam ciemiņus atved.» Nē, brāli, nē! Nevaru uzņemties tādas rūpes uz sava kakla!

Un atkal visapkārt sākās klaigāšana:

— Ja tauta nolems, tu darīsi ne to vien.

— Sāksim balsot!

Atabajevs, pacēlis roku, nomierināja kliedzējus.

— Kas vēlas, lai Tokars Tahira dēls kļūtu par priekšsēdētāju, — paceliet rokas!

Gaisā paslējās roku mežs. Pat līdz acīm ievīstījušās sievietes balsoja.

— Nolaidiet, — Kaigisizs nokomandēja. — Kas ir pret? Nav. Kas atturas? Nav. Tokars ievēlēts vienbalsīgi.

Skaļi aplausi apslapēja viņa balsi.

Aļeskovskis uzsita Atabajevam uz pleca.

— Ak tu, partizāni!

— Tu nebēdājies, ka esmu partizānis. Priecājies, cik Kongura šodien draudzīga.

AR KO LAI KOPĀ STRĀDĀ?

1919. gada novembra vidū Ashabadā trešo dienu pēc kārtas turpinājās apgabala revolucionārās komitejas sēdes. Te bija sanākuši strādnieki un zaldāti no dzelzceļa depo, no darbnīcām, no dzirnavām, no Aizkaspi-jas frontes bruņu vilcienu un preču vagoniem; mahorkas dūmi vien griezās gar viņu neskūtajām, ar bārdas rugājiem apaugušām sejām. Tie bija boļševiki, kas ar savām rokām īstenoja Aizkaspijā padomju varu.

Revolucionārās komitejas priekšsēdētājs — Birjušovs, komitejas locekļi — Paskuckis, Jansons, Pevzners. Kopā ar viņiem pie galda vēl sēdēja Kaigisizs Ataba-jevs — viņu labi pazina Mervas boļševiki, ar viņu bija sadraudzējies Nikolajs Antonovičs Paskuckis, strādājot kopā politdarbā Sarkanās Armijas daļās. Jauno komunistu Atabajevu ievēlēja par priekšsēdētāja vietnieku — atbildīgā amatā! Viņš sēdēja pie galda saspringts, rūpīgi noskuvies, kluss.

Trešo dienu tika apspriests jautājums par jaunu kadru iesaistīšanu padomju un partijas darbā no izglītoto turkmēņu vidus. Kur ir šie cilvēki? Kā bez viņiem lai saprotas ar tautu?

Paskuckis reizēm izgāja blakus istabā. Tur atradās telefoni, kaktā pie telegrāfa aparāta sēdēja vecs matrozis. Nikolajs Antonovičs pāri viņa galvai tieši no lentes lasīja ziņojumus no frontes.

Viss ritēja labi, tikai ne tik strauji, kā gribētos.

Baltgvardi atkāpās pamazām, bet noteikti, it kā skaitīdami noietos ceļa gabalus, pameta staciju pēc stacijas. Viņi tagad atradās jau aiz Kizilarvatas. Pa ceļam izpostījuši dzelzceļa līniju, un Sarkanajai Armijai vajadzēja dot triecienus no sāniem, apejot ienaidnieku pa smiltāju, kur nebija ūdens. Tuksnesī ūdens vajadzīgs ne vien cilvēkiem, bet arī zirgiem. Zirgs tuksnesī ir kā putns bez spārniem. Dedzinošajā saulē tikai kamielis var iztikt bez ūdens kādu nedēļu. Smiltīs grima arī arbas. Lai piegādātu karaspēkam patronas un maizi, bija vajadzīgi tuksneša kuģi — kamieļi. Bet juku izpostītajā novadā kamieļu bija palicis visai maz.

Atbrīvotajā zemē nodibināt padomju iekārtu nebija vieglāk, un, atgriezdamies piesmēķētajā sēžu zālē, Paskuckis trešo dienu klausījās bezgalīgas debates. Patlaban kāds krievu biedrs ieteica sacerēt uzsaukumu visiem oficieriem, kas kalpojuši baltajiem, lai neslēpjas un nāk uz padomju iestādēm, stājas darbā un strādā, nebaidoties, ka viņus sauks pie atbildības par bijušām kļūdām.

— Kas nedraud ar dunci padomju varai, tos visus vajag uzaicināt!

— Varbūt arī pulkvedi Hodžageldi Hodžamura-dovu? ... — kāds no Revolucionārās komitejas locekļiem ar izsmieklu apvaicājās.

— Kas tas tāds?

— Kur viņš tagad atrodas?

Revolucionārās komitejas priekšsēdētājs biedriem paskaidroja:

— Tas ir bijušais Ashabadas baltgvardu valdības loceklis. Pēc mūsu ziņām, aizlaidies uz Persiju.

— Ko mēs zinām par viņu?

— Ja redzēsim, tad uzzināsim ... Biedri, gudri ļaudis mēdz teikt: vieglāk vadīt arbu pa kalnu kraujām nekā pārvaldīt zemi, ja nezina ne tās valodu, ne parašas.

Pēc šiem Birjušova vārdiem Kaigisizs Atabajevs pirmo reizi piecēlās no savas vietas. Trīs dienas viņš bija klusējis, un visi bija pie tā pieraduši.

— Sakiet, biedri, kāpēc mēs frontēs lejam asinis?

«Jautājums, var teikt, ar dzeloņiem,» Paskuckis nodomāja, bet, zinādams, kāds Atabajevam raksturs, nekā neteica. Arī Birjušovs apmulsa — tā jautāt varēja tikai gans, atnācis no aula. Bet jaunais biedrs it kā būtu izglītots un kulturāls cilvēks, turklāt vēl politdar-binieks.

Taču jābūt pieklājīgam pret šejienieti, nevar viņu apvainot, atstumt, un Birjušovs, caur pieri palūkojies uz Paskucki, laipni atbildēja savam jaunajam vietniekam:

— Jautājums ir bērnišķīgs, un negribas skolnieciski atbildēt. Konstantin Sergejevič, izsakieties skaidrāk.

— Gribu izprast: vai karavīru asinis tiek lietas tāpēc, lai mēs uz mūžīgiem laikiem apraktu feodālisma atliekas, vai arī...

— Kas par «vai ari»? — Birjušovs jautāja.

— Vai arī tāpēc, lai atjaunotu hanu varu?...

Visiem, kas atradās sēžu zālē, bija skaidrs, ka runa

ir par hanu Mahtumkuli. Protams, šis jautājums jau sen bija nobriedis, tikai neviens no Revolucionārās komitejas krievu tautības vadošajiem darbiniekiem neuzdrošinājās to izvirzīt. Lieta bija tāda: pirmajās padomju darbības dienās, kad ar vietējiem kadriem bija pavisam

grūti, apgabala revolucionārai komitejai pieteicās palīdzēt kāds hans Mahtumkuli. Kaigisizs zināja, ka šis vecum vecais sirmgalvis senos laikos bijis Tedženas apriņķa priekšnieks, runāja, ka viņš kļuvis slavens vietējo iedzīvotāju vidū ar savu negantību, un viņa valdīšanas gadi aulos dēvēti par «Hana Mahtumkuli gadiem». Un tagad viņam bija ierādīta viena no labākajām Ashaba-das mājām, lai viņš padomju varas vārdā iedzīvotājiem darītu zināmus un izskaidrotu likumus un rīkojumus, it kā tuvinātu tautu Padomēm. Sēdēdams uz paklāja, kājas zem sevis savilcis, viņš glaudīja savu garo, stipri iesirmo, melno bārdu, sūca zaļo tēju, smēķēja ūdens pīpi un pieņēma savus apmeklētājus: pie viņa nāca ļaudis ar dažādām dzīves likstām, un viņš izšķīra strīdnieku lietas nevis pēc padomju likumiem, bet pēc sava prāta. Kaigisizam šķita, ka hans Mahtumkuli tāpat kā vecos laikos baidīja tedženiešus, arī tagad Ashabadā rīkojās ar turkmēņu dvēselēm.

Paskuckis, klausīdamies asajā strīdā pie Revolucionārās komitejas galda, saprata, ka bijušais cara ieliktenis Tedženā pagaidām ir padomju varai vajadzīgs. Un pasmaidīdams viņš nolēma biedrus samierināt:

— Turkmēņi mēdz teikff halāts, ko piegriež, apspriežoties ar draugiem, būs pēc auguma. Man šķiet, Kon-stantins Sergej evičs saprot, ka vienīgi aiz taktiskiem apsvērumiem pagaidām tiek izmantota vecā vīra autoritāte ...

— Biedri, manuprāt šāda politika ir nepareiza, — Atabajevs stingri pastāvēja pie sava.

— Nepareiza? — Birjušovs pat piecēlās kājas, ta viņu samulsināja jaunā, vakar vēl nepazīstamā darbinieka drošais un pārlieku patstāvīgais tonis.

— Atkārtošu, kur vien to vajadzēs, — nepareiza! — balsi nepazeminādams, Atabajevs apliecināja.

Birjušovs klusēdams pārcilāja papīrus un zīmuļus uz sava galda, beidzot drebošā balsī noprasīja:

— Vai jūs arī saprotat, ko runājat? Šis jautājums ir saskaņots ar Turkestānas Centrālo Izpildkomiteju!

— Vai ir vērts uztraukties? — Atabajevs mierīgi iebilda. — Kā ikvienam partijas biedram, bet vēl jo vairāk — jūsu vietniekam, — man ir tiesības izteikt

savas domas. Bez šaubām, man tās jāpamato. Un, ja nebūs taisnība, man pierādīs, ka es kļūdos. Mūsu pienākums ir izpildīt Turkestānas Centrālās Izpildkomitejas un Turkestānas Tautas Komisāru Padomes lēmumus, bet tāpat mūsu pienākums cieši pastāvēt pie sava, ja redzam, ka mūs ievirza nepareizi. Man liekas, Turkestānas CIK šajā jautājumā rīkojas nepareizi un šai rīcībai nav gadījuma raksturs.

— Jūs pārspīlējat! — Birjušovs skaļi sauca.

— Nepavisam.

— Šāda veida šaubas jūs ne pie kā laba nenovedīs!

— Es nerunāju tirgū, bet partijas biedru vidū. Savus ieskatus esmu jau ziņojis Turkestānas komisijai.

Birjušovs apsēdās pie galda un atspieda zodu delnās. Revolucionārās komitejas loceklis Jansons jautāja:

— Kāda tad ir Turkestānas Centrālās Izpildkomitejas kļūda?

— Tāda, ka, vēlēdamās ārstēt uzaci, tā izsit aci.

— Tēlaini, bet nesaprotami.

— Gribēdami izmantot hana Mahtumkuli autoritāti, mēs tikai palielinām viņa ietekmi iedzīvotāju vidū. Bet īstā autoritāte ir vienīgi Sarkanajai Armijai. Tā savu autoritāti iekarojusi ar asinīm. Bet mēs paši labprātīgi atkal piestiprinām Mahtumkuli pleciem cara uzplečus. Tā sakot, greznojam suni ar pērlēm.

— Pārsteidzoša ziņa! — Jansons sāka smieties. — Jūs domājat — Turkestānas Centrālā Izpildkomiteja to nesaprot?

— Bet vai jūs zināt, kas ir Mahtumkuli un kāda ir viņa autoritāte?

— Protams, zinu. Viņš ir hana Nobata dēls.

— Un kas vēl?

Iestājās klusuma brīdis.

— Hans Mahtumkuli ir neliels muižnieks, kam pieder artēziskās akas starp Kelatu un Bahardenu. Kādi desmit kalpi, kas strādā pie šīm akām, neviens cits nekā lāga par viņu nezina. Reiz viņš bijis Tedženas bieds, un to jau sen visi aizmirsuši. Bet patlaban — vai tiešām jūs neredzat, ka patlaban lūdzēji neiet vis uz Padomi, bet pie hana Mahtumkuli? Tauta runā, ka viņš drīz vien kļūšot par visu turkmēņu hanu. Paies

vēl gads, un hanu Mahtumkuli būs grūtāk nogāzt nekā padzīt baltos!

Beidzot strīdā iejaucās Paskuckis:

— Jā, jautājums ir nobriedis... acīmredzot vajadzēs ...

Varēja manīt, ka Birjušovs ir apjucis.

— Ko mēs teiksim Turkestānas Centrālajai Ipildko-mitejai? — viņš jautāja.

Nikolajs Antonovičs atbildēja:

— Jāņem vērā, ka hans Mahtumkuli jau tūkstoš deviņi simti septiņpadsmitā gada decembrī aizstāvēja padomju varu, un tam bija svarīga politiska nozīme, pateicoties hana Mahtumkuli lielai autoritātei iedzīvotāju vidū. Pilsoņu kara gados viņš pretojās serdariem Ora-zam un Ovezbajevam, kas aicināja «svētajā karā» pret boļševikiem. To nedrīkst aizmirst. Cits jautājums — var jau būt, ka pienācis laiks no hana Mahtumkuli pakalpojumiem atsacīties.

— Laiks rādīs, kam bijusi taisnība, — Atabajevs iecirtīgi atkārtoja.

Birjušovs, vēlēdamies izbeigt šo strīdiņu, apvaicājās:

— Ko tad pēc jūsu domām darīt ar hanu Mahtumkuli?

— Vislabākais — rīt pat izsūtīt no šejienes, — Atabajevs attrauca, — vai apcietināt!

— Apcietināt?!

Šoreiz Nikolajs Antonovičs nebija vienis prātis ar Atabajevu. ^

— Līdz šim brīdim jūs runājāt pareizi, bet nu... nu vairs neiet nekādā jēgā! Tas mums nedos nekāda labuma.

— Ja mēs rīt izvedīsim hanu Mahtumkuli uz laukuma un nošausim, neviens par to neliksies ne zinis. Nebūs ne mazākā uztraukuma.

Paskuckis pat sasita plaukstas:

— Ko lai ar jums iesāk, Konstantin Sergejevič! Jūs esat neapvaldīts cilvēks! Vai tas vēl par maz, ko ienaidnieki tenko par mums, izgudro visdažādākās blēņas? Jūs gribat nostiprināt viņu pozīcijas? Lai viņi runā, ka boļševiki ar cienību pieņēmuši hanu Mahtumkuli, bet nākošajā dienā viņu nošāvuši. Allahs vien

zina, kādas zvērības viņi izdarīs rit! ... Lieliska aģitācija par jauno iekārtu!

Atabajevs, kas līdz šim bija turējies visai enerģiski un aukstasinīgi, tagad apjuka.

— Pareizi gan... — viņš domīgi teica. — Man ir slikts raksturs. Dažbrīd naids nomāc saprātu.

— Ja pareizi, tad mēs jums uzdosim laipni izvadīt hanu Mahtumkuli uz mājām.

— Laipni? — Kaigisizs brīnījās. — Jūs gribat vilkam uzticēt avi?

— Vilks mums sacīs: ja aitas gaļa vairs nebūs tik garda, tad es to neēdīšu! — Paskuckis pajokoja.

Visi iesmējās līdz ar viņu, un mahorkas dūmu pilnajā zālē kļuva it kā vieglāk elpot.

— Bet Ovezbajevs? — Paskuckis jautāja Atabaje-vam. — Kur viņš tagad atrodas?

— Vienu mirklīti! — Atabajevs noteica un izgāja.

Viņš drīz vien atgriezās kopā ar nelielu, drūmu cilvēku.

— Seiidmurads Ovezbajevs — cara armijas štāba kapteinis, pie baltajiem komandējis Ahalas kavalērijas pulku, — Atabajevs iepazīstināja.

Revolucionārās komitejas locekļi ar interesi vēroja oficieri. Paskuckis bija frontē daudz dzirdējis par viņu runājam. Kad Ashabada bija atbrīvota no baltajiem, viņš pat aizsūtīja pie kapteiņa jātnieku ar aicinājumu ierasties, bet Ovezbajevs toreiz neatnāca. Drūms, ar sārtiem, nogurušiem plakstiem, stipri sirms viņš patlaban izskatījās nomākts, kaut karavīra stāja bija braša. Taču izturējās brīvi, nezaudējot cieņu.

Ievērojis Birjušova jautājošo skatienu, Atabajevs ierunājās:

— Es vēlreiz aizsūtīju cilvēku pēc Seiidmurada, lai viņš pats mums pasaka, vai grib strādāt... Lai kaut vai atnāk un parādās mums.

Paskuckis ieinteresēts lūkojās uz Atabajevu. Kāda intuīcija! Nez vai Ovezbajevs stāv tuvāk padomju varai nekā Mahtumkuli, bet viņš ir citas paaudzes cilvēks, ar citu kultūru. Patlaban viņš ir noderīgs. Labi, ja Kaigisizs to ir izpratis vai arī nojautis.

— Zinu, ka Ovezbajevs bija ne vien pret interven-

ciju, bet arī to, ka viņam «englenderu» dēļ bijis nopietns konflikts ar savu priekšnieku serdaru Orazu, — Paskuckis teica. — Un es esmu ļoti priecīgs, ka viņš šodien ieradies pie mums.

Ovezbajevs klausījās, galvu nokāris. Viņam gribējās sacīt, ka turkmēni slavēt, pašam dzirdot, neklājas — var kļūt iedomīgs. Bet viņš atturējās tik nenopietni runāt ar svešu cilvēku.

Atabajevs pazina štāba kapteini nevis pēc nostāstiem kā Paskuckis, viņiem vairākas reizes bija gadījies sastapties, un tagad Kaigisizs jutās apmierināts, ka var iesaistīt šo cilvēku padomju darbā. Šis jau nebija vairs nekāds Tedženas apriņķa priekšnieks! Ovezbajevs labi pazina savas tautas tradīcijas un dzīves veidu un tajā pašā laikā bija eiropeiski izglītots. Bez šaubām, par komunistu viņu pārveidot nevarēs. Bet viņš nebija slikts cilvēks — un ļaudis runāja par viņu vislabāko...

Birjušovs bija tajos ieskatos, ka viss nokārtots, viņš oficierim vēl tikai pajautāja:

— Apgabala Revolucionārajai komitejai vai, pareizāk, — turkmēņu tautai vajadzīga jūsu palīdzība. Kur jūs gribētu strādāt?

— Piedodiet, kungi, ja es meklētu darbu, būtu ieradies pie jums agrāk, — Ovezbajevs izvairīgi atbildēja. — Es pašlaik viesojos pie Kaigisiza ...

— Ticu, ka sirdsapziņa neatļaus jums atteikties no darba, kad visai tautai jūsu palīdzība nepieciešama, — Paskuckis ierunājās. — Neizvairieties, sakiet atklāti: kāds darbs būtu jums pa prātam?

— Esmu karavīrs, Nikolaj Antonovič.

— Jo labāk. Jūs nebūsiet pirmais oficieris, kas palīdz padomju varai.

— Šķiet, galvā man patlaban ir pilnīgs juceklis, lai gan zinu, ka gadu simteņiem nospiestajiem turkmēņiem vienīgais glābiņš ir padomju vara.

— Tas jau ir tas galvenais! — Atabajevs tūliņ piebilda.

— Kaut tikai mums neiznāk tāpat kā ar Tigu Džonsu, -— Ovezbajevs iesmējās.

— Kā tad jūs tā, salīdzināt padomju varu ar inter-ventiem? — Birjušovs sapīcis vaicāja.

— Nē, jau! Pat sapnī, ne arī nomodā tāda doma nav ienākusi man prātā. Lai nu kāds es būtu bijis putrotājs un lai kāds es vispār būtu, tomēr saprotu, ka turkmēņiem ir tikai viens ceļš — ar boļševikiem.

— Nu, ja jau tā ...

— Domāju, ka nevarēšu pierast pie jaunā režīma.

— Kas to lai zina ...

Atabajevs atkal iejaucās sarunā:

— Ja tu, Seiidmurad, nezini, tad es gan zinu! Pagaidām, biedri, vajadzētu Ovezbajevam uzticēt visatbildīgāko darba iecirkni: apgabala tautas izglītību.

Un tūliņ kopā ar Ovezbajevu Revolucionārās komitejas locekļi pārsprieda šo galveno jautājumu. Runāja, ka aulos uz tūkstoti turkmēņu ir tikai viens lasītpra-tējs, ka jāsteidz visur atvērt skolas. Bet nav ne mācību grāmatu, ne skolotāju. Bērni mācās melnajās kibitkās vai zemnīcās, viņus māca mullas, išani — kas tikko iemāca lasīt un rakstīt.

— Nu ko, sāksim pāraudzināt arī išanus, — Atabajevs teica. — Pilsētās atvērsim skolotāju kursus, aicināsim piedalīties visus, kas grib strādāt kopā ar mums ...

AKLĀ SAPNIS — KAUT BūTU ABAS ACIS

— Tedženas tautas izglītības nodaļa! Tedženas tautas izglītības nodaļa! Jūs izsauc Ašhabada *, pie telefona Atabajevs ... Runājiet...

Murads Agalijevs ieklausījās. Nenogurstošo telefonistu monotonā sasaukšanās jaucās ar pazīstamo, taču pīkstoņas un telefona vadu trokšņu nejēdzīgi izkropļoto vecā drauga balsi.

— Neviena nav! — Atabajevs kliedza. — Neviens nav atbraucis! No Mervas gan atsūtīja trīs pavājākus mullas, bet no Honuras — tikai vienu plikgalvi kazi. No tavas Tedženas nav neviena! Murad, ar savu galvu tu atbildēsi! Izsauksim uz biroju! Ņem vērā — skolo-

1 Ashabadas jaunais nosaukums.

tāju kursi tagad nav mazāk svarīgi par Krasnovodskas ieņemšanu!

— Saprotu! Bet kāpēc jums vajadzīgs mūsu pārgudrais un liekulīgais Tedženas mulla? — Agalijevs pilnā kaklā kliedza.

— Tāpēc, ka vajadzīgas skolas! Skolu nav! Kas mācīs bērnus?

— Mullas negrib uz kursiem braukt! Vai lai ar varu piespiežu?

Ašhabada neatbildēja tieši vienu sekundi, tad aizsmakusi balss skaidri atsaucās:

— Ved ēzeli pie nastas. Bet, ja neiet, — nes nastu pie ēzeļa pats.

— Tie nu gan būs studenti! — jaunais Tedženas apriņķa tautas izglītības nodaļas vadītājs kliedza. — Viņi grib mācīt pēc korāna, kāds labums no viņiem!

Un atkal tieši sekundi pārdomāja Ašhabada.

— Mēdz teikt: ūdens aiztek, bet akmens paliek.

Tā 1919. gada oktobrī Padomju zemes tālā nomalē naktī telefona sarunā turkmēņu vārdi jaucās ar krievu vārdiem, vecas parunas — ar jaunradītām padomju formām, kā, piemēram, «likbezs» un «škrabi», Ataba-jevs bija ļoti satraukts — redzams, patlaban viņam nebija nekā svarīgāka kā atvērt skolas atbrīvotajos turkmēņu aulos, mācīt turkmēņus lasīt un rakstīt.

— Pie mums aulos ir pat komunisti lasīt un rakstīt nepratēji! — viņš tajā naktī kliedza. — Tautai vajadzīga izglītība, vajadzīga! — Elpa aizrāvās, un viņš sāka klepot klausulē. — Ar arbu braucot, zaķi nenoķersi!

Agalijevs klusēdams klausījās, pazina agrāko Ataba-jevu, to, kas piedalījās mītiņos pārtikas komitejā Tur-kestānā, kas vēlāk veda sarkanarmiešus uzbrukumā. Agalijevs pēc brītiņa klusi pakāra klausuli...

— Lai notiek... — viņš sacīja pats sev krieviski. — Kur ir milicijas priekšnieks? Nu kā būtu, ja viņus sūtītu ... pēc komandas — «mierā»?

Šī saruna turpinājās Ašhabadā pēc divām nedēļām, kad apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja vietnieks pēkšņi ieradās bijušajā oficieru klubā. Atabajevs pat

nepaguva paaicināt līdzi Ovezbajevu, portfelī bija dažas sūdzības. Agalijeva atsūtītie cienījamie mullas bija nemierā, ka sūtīti uz apgaismības druvu gandrīz vai milicijas konvoja pavadībā.

Klubs kādreiz bijis grezni iekārtots: sienas tapsētas ar audumu, bibliotēka, biljarda istaba, ēnains dārzs ar strūklakām. Tagad viss bija nolaists, un Atabajevs, ieiedams mājā, ieraudzīja dīvainu ainu: divi veči gulēja uz biljarda galda zaļās vadmalas, zem galvas palikuši noplukušās jērenes. Uz tā paša galda vēl trīs, salīkuši lūgšanu pozās, skaitīja lūgsnas. Citi kursanti pie vaļēja loga mazgājās, liedami no tējkannām ūdeni tieši uz ielas. Bija arī tādi, kas vienkārši gulšņāja uz piebradātās parketa grīdas un, spilvenus zem elkoņa palikuši, lasīja.

Kursu vadītājs Ibrahims Huseinovs, kuru Atabajevs pazina vēl no Taškentas semināra, apjuka, ieraudzīdams uz sliekšņa jauno laiku lielo priekšnieku.

— Man ir kauns, Kaigisiz Serdarovič! Nu ko lai iesāk ar šīm feodālisma paliekām? Redziet — skaita lūgšanas.

— Nu kas par to? Lai skaita, — Atabajevs nevērīgi atbildēja.

— Jums šķiet, ka to var darīt? — Huseinova acis pārsteigumā kļuva apaļas.

— Dārgais Ibrahim, pārveidot cilvēku apziņu ir mazliet grūtāk nekā izliet no tējkannas veco tēju un iebērt jaunu. Jūs man piekrītat? ... Vajadzīgi gadi, vajadzīgs darbs. Pacentieties viņus audzināt tā, lai tie, kas šodien skaita lūgšanas, rīt pasmietos paši par sevi.

— Kas nu es par audzinātāju.

— Tomēr šodien jūsu vadībā ir visa rītdienas turkmēņu skola.

— Tā tiešām ir, tikai...

— Un kā tad nav?

— Viņi baidās ēst mūsu ēdnīcā.

— Kāpēc?

— Baidās, vai tikai nedod viņiem cūkgaļu ...

Kaigisizs pasmaidīja.

— Par cūkgaļu nav ko galvu lauzīt! Pat liellopu gaļu trieciet no virtuves ārā! Parādiet viņiem pirms pus-

dienām jēra galvu un kājas... Katru dienu no viņu vidus norīkojiet virtuvē dežurantu ... Un turpmāk lai neviens negulētu uz grīdas!

— Kur lai ņem gultas?!

— Par to es parūpēšos. Vai tie ir kursi? Kaut kāda naktspatversme! Un kā jūs, cilvēks, kas beidzis skolotāju semināru, varat tādas lietas paciest?

Huseinovs noplātīja rokas.

— Revolūcija, Kaigisiz Serdarovič ...

— Tas nu gan ir taisnība! — Atabajevs, atkal pasmaidījis, uzsita viņam uz pleca.

Atabajevs apstaigāja telpas. Bārdaini un jau gados vīri, ģērbušies garos, baltos kreklos līdz ceļgaliem, baltās biksēs un raibos halātos, klaiņāja pa māju, juzdamies ļoti neērti skolnieku lomās. Tur, kādā istabā no Tedženas izsauktais Murads Agalijevs, panāca Ataba-jevu.

— Kā tev izdevās mobilizēt visus Tedženas grāmatniekus? — Atabajevs, acis piemiedzis, jautāja.

— Ar tavām metodēm.

Kaigisizs apjucis murmināja:

— Vēl nekad neesmu padomājis par savām metodēm.

— Partizāņu metodes, — Murads klusi paskaidroja.

— Laikam saklausījies par arčina vēlēšanām Kon-gurā? — Atabajevs tikpat klusu apjautājās.

— Par to neesmu dzirdējis, bet cilvēki aulos zina tavas parašas.

— Un dusmojas?

— Nevarētu teikt. Tic, ka tu esi taisnīgs. Dažkārt pat piedraud: strādā pēc sirdsapziņas, citādi pateiksim Ata-bajevam...

Kaigisizs iegrima domās, vēlāk, aplicis Muradam roku ap pleciem, jautāja:

— Kā tev liekas, vai es bieži daru nepareizi?

Droši vien dari, bet neliekuļo.

— Arī labi! — Atabajevs kļuva jautrāks.

Vecā drauga naivās bažas Muradam šķita uzjautrinošas, viņš pajokoja:

— Turpini tāpat! Jāj tikai savu zirdziņu, iegūsi balvas.

— Tu vēl esi par jaunu, lai izsmietu vecos! — Ata-bajevs attrauca tādā pašā noskaņā.

Kursanti, dabūjuši zināt, kas atbraucis, sāka pulcēties viņam apkārt kā putni barošanas laikā, bija dzirdami čuksti: «Tas jau pats Atabajevs!»

— Kā klājas, biedri? — Kaigisizs apjautājās. — Vai kā netrūkst?

— Tā nekas! — bija dzirdamas balsis.

— Vai esat jau apraduši ar mācībām?

— Mulla Esens piespiež pierast, gribi vai negribi, — jokodamies atsaucās kāds pakumps kazi ar bārdu kā ķeseli, kāda piesieta zirgam pie purna. — Mulla Esens sāk skaidrot, ka puds ir četrdesmit mārciņas, bet aršīnā sešpadsmit veršoku, viņam pašam bārda kļūst slapja, bet mums sāk līt sviedri.

— Mulla Esens... — Atabajevs atcerējās Baharde-nas skolas veco skolotāju... — Un vēl joprojām viņš māca?

— Jā, pasniedz krievu valodu... Pie viena arī rēķināšanu, — Huseinovs paskaidroja.

Atabajevs noprata, ka kursos ar mācībām neiet diez cik spīdoši. Bet dzīves grūtības tajos gados nevienu nebiedēja. Kursantu vidū bija tādi, kas pat mājās negulēja gultā.

— Vai būtu kādi jautājumi? — Atabajevs apvaicājās.

Visi klusēja, tikai kāds bāls vienacis mulla zaļā halātā iznāca priekšā.

— Man ir jautājums: vai mācībās cilvēki te savākti brīvprātīgi vai spaidu kārtā?

— Ko tu gribi ar to teikt, cienījamais?

— Gaidu atbildi uz savu jautājumu.

— Zaldātos mēs nevienu nesūtām. Arī smagu ariku tīrīšanas darbu te nav. Kāpēc lai būtu kādi spaidi?

— Kāpēc tad Tedženā raksta, ja neieradīšoties noteiktā laikā, sūtīšot pakaļ miliciju?

Atabajevs pašķielēja uz Agalijevu, bet tas, it kā nebūtu dzirdējis, lūkojās ārā pa logu, vēroja zvirbuļus, kas spurdza no zara uz zaru.

— Biedri, vai visi saņēmuši šādas vēstules? — Atabajevs apjautājās.

— Nekā tamlīdzīga! — visapkārt sacēlās troksnis.

— Atbraucām paši uz savu vēlēšanos.

— Išans Kadams negrib mācīties, tāpēc nez ko izdomājis.

Išana Kadama bālajā sejā ieplūda sārtuma vilnis.

— Es izdomājis? Bet ko, pusdienas ēdot, teica mulla Sidiks? Kur viņš ir?

— Išan Kadam, vai tu nožēlo, ka esi atbraucis uz kursiem? — Atabajevs nopietni vaicāja.

— Ne jau nu tik ļoti nožēloju, — Kadams apjucis murmināja, — bet vēders neņem pretī šejienes ēdienu.

— Ar cūkgaļu baro?

— Tfu! Lai allahs pasargā no cūkgaļas, bet dažbrīd rodas šaubas.

— Vai atceries, kas rakstīts «Sajatlī Hemrā»? «Šaubas allaž nomāc blēdi...»

— Vai nu visu, kas lasīts jaunībā, var atcerēties? Tas jau nav svarīgākais: grūti pierast svešā vietā.

— Iznāk, it kā tev nebūtu nekas pretī braukt atpakaļ?

— Kas var būt labāks par dzimto māju?

Atabajevs pasauca Huseinovu.

— Nopērciet išanam Kadamam biļeti, saposiet ceļam un jau rīt — uz vilcienu. Un tā rīkojieties ar visiem, kas uzskata par kaunu kalpot tautai vai kam mājās ir neatliekami darbi. — Viņš strauji pagriezās pret kursantiem. — Nekautrējieties, biedri! Varbūt kāds grib braukt kopā ar išanu Kadamu?

Visi klusēja. Atabajevs redzēja: Kadams piegrūž ar elkoni blakus stāvētājam, taču tas, izlikdamies nekā nemanām, murmināja:

— Mēs priecājamies, ka esam te nokļuvuši.

— Ja arī dzīsiet, prom neiesim, — kāds piebalsoja.

Jauns puisis indīgi piebilda:

— Lai išans Kadams brauc viens pats. Viņš spējīgs mājās arī mūsu vietā nopaļāt jauno varu.

Atabajevs palūkojās visapkārt un, neieraudzījis neviena krēsla, piesēdās uz palodzes.

— Dārgie biedri, — viņš iesāka, — man gribētos, lai jūs saprastu kādu ļoti vienkāršu patiesību. Ar krievu boļševiku palīdzību mēs esam kļuvuši par savas zemes saimniekiem. Lasīt un rakstīt nepratēji, tumši ļautiņi — ir slikti saimnieki. Kaut arī padomju varai daudz neatliekamu vajadzību un pagaidām ļoti maz līdzekļu, mēs ieskatījām par nepieciešamu vispirms katrā aulā atvērt skolu. Mums ir jāsteidzas. Ja bērnus mācīsim pēc korāna un vecām arābu grāmatām, paies gadi, iekams viņi iemācīsies lasīt un rakstīt. Bet mums, es atkārtoju, ir jāsteidzas. Tauta paļaujas uz mums. Skolotājs — tautas kalps. Manuprāt, nav lielākas laimes par iespēju kalpot savai tautai. Es taču arī esmu bijis skolotājs un nožēloju, ka patlaban nevaru atgriezties skolā. Bērni jūs neaizmirsīs. Arī es pats, ja iznāk iegriezties Tedženā, zemu klanos sava vecā skolotāja priekšā. Domāju, ka bērni iemīlēs arī jūs. Bet bērns, kā mēdz teikt gudrie, — ir spēcīgāks par šahu...

Rakstu pratēji no laukiem, pieraduši pie grāmatu samākslotās valodas, aizrautīgi klausījās Atabajeva vienkāršo runu. Atskanēja balsis:

— Tiesa kas tiesa!

— No sirds teikts.

— Arī mums pašiem jāpadomā, kā mācīt pa jaunam.

— Ai, cik daudz jau vistuvākajā nākotnē nāksies darīt mūsu mācītajiem tautiešiem! — Atabajevs skaļi turpināja savas pārdomas. — Tie ir viņi, kas izdziedēs savu tautu no trahomas un leišmaniozes, uz visiem laikiem izbeigs afgāņu siseņu uzbrukumus, atradīs naftu tuksnešu dzīlēs, iemācīs izmantot mašīnas kokvilnas laukos. Un tad kā kamieli pavadā atvedīs ūdeni neskartajā stepē. Un tad arī vēju un pat sauli piespiedīs kalpot nākamajām paaudzēm... Netrūkst mums pat elektrības, biedri!... Ja tik vien mēs uz pavasari varētu atvērt četras skolas. Tad mēs būsim vīrā... Vai man ir taisnība, biedri?

Visi klusēdami māja ar savām sirmajām galvām. Un viens — visu vietā līdzjūtīgi piekrita turkmēnim boļševikam:

— Aklā sapnis — kaut būtu abas acis.

Atabajevs pat apstulba, it kā pats nupat būtu izdomājis gudro parunu — tik labi un vietā tā atskanēja šajā nolaistajā oficieru klubā musulmaņu kulta kalpu

vidū, kas še sabraukuši uz brīnumainu pārkvalificēšanos. Kaigisizam gribējās vēl ko teikt — par tās pašas parunas gudrību, un viņš sacīja pravietiskus vārdus:

— Atnāks laiks, un mēs, turkmēņi, celsim godā savu dzimto valodu. Kādas labas grāmatas sarakstīsim — paši par sevi! Kādas jaukas, skanīgas dzejas sadzejosim.

Kad Atabajevs gāja prom, jau pie durvīm viņu panāca išans Kadams.

— Man ir lūgums, serdar Kaigisiz.

— Runājiet.

— Aizmirsīsim sarunu par manām mājām. Tāda saruna nav bijusi.

Ticēdams, ka išans runā no sirds, Atabajevs tomēr nolēma būt stingrs.

— Cilvēkam savs vārds jātur.

— Arī lūgšanās gadās kļūdas, Kaigisiz Serdarovič, — Kadams žēli pasmaidīja.

— Labi. Ja kursu vadītāji tevi atstāj, es iebildumus necelšu.

Kadams, rokas pie krūtīm pielicis, zemu paklanījās.

MERVA LASA ĻEŅINA VĒSTULI

— Kāpēc Merva, bet ne Māri? Kad gan mēs sāksim saukt savas pilsētas turkmēniski? ...

— Pie mums Tedženā vienam trūcīgam bija zirgs, vīrs bija ormanis, apgādāja ģimeni. Atnāca jauns cilvēks no armijas un zirgu aizveda bez kādas samaksas... Kas tad tā par programmu?

— Tu redzēsi: tiklīdz sāks lasīt tulkojumu turkmēņu valodā, — tūliņ zālē cilvēki celsies kājās, ies smēķēt, sāksies sarunas ... Neciena mūs.

— Viņi baidās mums dot ieročus... Bet, kad uzbrūk basmači, aplaupa aulus un izvaro mūsu meitas, — kur tad ir mūsu jaunā armija? ...

Kaigisizs Atabajevs stāvēja aiz prezidija galda un klausījās šo trokšņaino sarunu zālē. Vēl nesen šeit Mervā viņš strādāja par bankas kantoristu un milzīgs prieks bija saņemt vēstuli no drauga Nohurā. Bet

patlaban viņš tur rokās Ļeņina vēstuli un atbraucis šurp no Ašhabadas, lai to nolasītu Mervas komunistiem un kopā ar viņiem apspriestu pašreizējo stāvokli un partijas uzdevumus Turkestānā. Cik gan sarežģīta kļuvusi dzīve! Vai viņš varēja paredzēt, ka dzīvē pavisam neies tik vienkārši, tik gludi... Un viņš par visu atbildīgs, par visu! ...

Zālē nav vietas, kur ābolam nokrist! Tas ir brīnišķīgi, labi. Vai sen tas bija, kad Atabajevs tējnīcā «Pie lauvas» meklēja cilvēku, lai parunātos, izkratītu savu sirdi? Tagad, paskat, cik Mervā komunistu! Zālē partijas aktīvs — krievu zaldāti un bijušie karagūstekņi — vācieši, čehi, poļi; un turkmēņi — aulu aktīvisti. Balsu dūkoņa dažādās valodās... Cits ar citu it kā nemierā, strīdas. Daudzi musulmaņi domā, ka lauku trūcīgajiem dara pāri, bet daudzi krievi savukārt neuzticas musulmaņiem komunistiem, ungāri to vien gaida, lai brauktu mājās, — tur Bela Kūns jau pasludinājis padomju varu. Kas apvienos šos ļaudis, ja viņi nevar saprasties pat savā starpā? ...

Atabajevs pacēla roku, aicinādams ievērot klusumu, vērīgi klausīties.

— Biedri, es nolasīšu Ļeņina vēstuli! Vispirms mēs to dzirdēsim krieviski, pēc tam — turkmēniski, tad — vāciski... Mēs šo vēstuli noklausīsimies trīs reizes ...

Viņš pacēla acis no papīra lapiņas. Viņam šķita, ka palicis zālē viens: tāds bija klusums. Un neviļus viņš uzsmaidīja šim klusumam. Lūk, te jau bija atbilde ap-vienotāja! Un tā ar labsirdīgu, pat laimīgu smaidu viņš sāka lasīt Mervas komunistiem dokumentu, kuru saņēmis, jau pirmajā dienā pārtulkoja dzimtajā valodā un iemācījās no galvas — tāpat kā reiz Tedženas skolā Ņekrasova dzejoļus.

— «Biedriem, Turkestānas komunistiem,» — Atabajevs lasīja apklusušajā zālē. «Biedri! Atļaujiet man griezties pie jums ne kā Tautas Komisāru Padomes un Aizsardzības Padomes priekšsēdētājam, bet kā partijas biedram.

Pareizu attiecību nodibināšana ar Turkestānas tautām ir tagad Krievijas Sociālistiskajai Federatīvajai Padomju Republikai tik svarīga, ka nepārspīlējot var teikt, ka tai ir milzīga, pasaulvēsturiska nozīme.

Padomju strādnieku un zemnieku republikas attiecībām ar vājām, līdz šim apspiestām tautām būs praktiska nozīme visai Āzijai un visām kolonijām pasaulē, tūkstošiem miljonu cilvēku.

Es ļoti lūdzu jūs pievērst šim jautājumam sevišķu uzmanību, — pielikt visas pūles, lai ar piemēru, ar darbiem nodibinātu biedriskas attiecības ar Turkestānas tautām, — pierādīt tām ar darbiem, ka patiesa ir mūsu vēlēšanās izskaust visas lielkrievu imperiālisma pēdas, lai pašaizliedzīgi cīnītos pret vispasaules imperiālismu un pret Britānijas imperiālismu tā priekšgalā, — ar vislielāko uzticību izturēties pret mūsu Turkestānas komisiju un stingri ievērot visas direktīvas, kuras tai savukārt devusi VCIK tieši šādā garā.

Es būtu ļoti pateicīgs, ja uz šo vēstuli jūs man atbildētu un paziņotu savu nostāju šajā lietā.

Ar komunistisku sveicienu

V. Uljanovs (Ļeņins)»

Brīdi zāle klusēja. Tad nodrebēja aplausos. Ļaudis pielēca kājās; turkmēņi, krievi, čehi — visi bija kā viens. Atabajevs to redzēja, tā arī vajadzēja būt.

Tajā vakarā viņš pirmo reizi iesāka runāt par to, kas Turkestānā visiem bija sasāpējis.

— Biedri! — Atabajevs sacīja. — Es nesaprotu šo komunistu dalīšanu pēc tautībām — iznāk, ka pat pēc reliģiskiem uzskatiem. Nesen vēl es strādāju Frontes politiskās daļas musulmaņu birojā.

Varbūt niknās kaujās vajadzēja noturēt īpašas pārrunas ar musulmaņiem. Bet patlaban ...

— Ko tu, Kaigisiz, gribi? Saki tieši! — sauca no zāles.

— Es gribu, lai mums nebūtu trīs novada partijas komitejas — viena krieviem, otra musulmaņiem, trešā — ārzemju biedriem. Lai mums būtu viena partija, tāpat kā mums ir viens Ļeņins! ...

Tajā dienā Mervas komunisti atzina par pareizām sava novadnieka domas — un pilsētas partijas organizācijas lēmums tika nosūtīts uz Ašhabadu, Taškentu un Maskavu.

Nepagāja ne divi mēneši, kad jaunajam komunistam nācās aizstāvēt šo pašu domu sīvā cīniņā ar rūdītiem partijas darbiniekiem. Atabajevs ieradās Taškentā kā viesis uz piekto partijas konferenci.

Te viņu ir, šī Turkestānas komisija, kas ieradusies no Maskavas. Kaigisizs līdz šim zināja biedrus Eliavu, Gološčekinu, Kuibiševu tikai no avīzēm — pēc rakstiem un runām — un tagad alkaini ielūkojās viņu sejās.

Par Kuibiševu stāstīja, ka viņš esot ļoti pieticīgs cilvēks, bet tagad redzams — seja viņam kā tribūnam! Augsta piere, atpakaļ atmestu kastaņbrūnu matu vilnis, cieti, gluži kā no akmens cirsti vaibsti, lepni izslieta galva. Viņam blakus sadrūvējis, sabozies Rudzutaks, neliela auguma, prāvu galvu, augstu uzrautiem pleciem, it kā sakumpis zem rūpju nastas. Bet skatiens vērīgs un skaidrs — boļševika skatiens.

Kad tribīnē parādījās Turars Riskulovs, Turkestānas CIK priekšsēdētājs, Kaigisizs Atabajevs no zāles draudzīgi pamāja viņam ar roku. Tas bija viens no tiem, kam izdevies it kā izlēkt no savas tautas gadsimtu atpalicības un vest tautu uz jaunu dzīvi. Kaigisizs par viņu bija dzirdējis daudz un viņa liktenī saskatīja līdzību ar savējo. Protams, Turars Riskulovs krietni agrāk bija saņēmis revolucionāro rūdījumu. Kazahu lopkopja dēls, agro bērnību pavadījis putekļainās apmetnēs tāpat kā Kaigisizs, tāpat agri zaudējis māti. Viņa tēvs Riskuls piedalījies nabadzīgo kazahu sacelšanās mēģinājumos pret feodālismu un ticis iemests cietumā Vernijā. Turaram izdevās iekārtoties cietumā par sētnieku. Toreiz viņam bijis vienpadsmit gadu. Pats par sevi saprotams, ka cietums viņu audzināja labāk nekā Kaigisizu Tedženas skola: dūšīgo zēnu ļoti iemīļoja politiskie ieslodzītie, iemācīja krievu valodu, lasīt un rakstīt, iemācīja domāt par savas tautas beztiesīgo dzīvi.

Tēvu cietumā noturēja ilgāk par gadu, pēc tam nosūtīja uz Sibīriju. Tur viņš gāja bojā. Bet bāreni Tu-

raru uzaudzināja attāli radinieki. Ar viņu palīdzību zēns beidza lauksaimniecības skolu Vernijā, bet vēlāk, kad jau bija kļuvis par dārzkopi, piedalījās kazahu sacelšanās kustībā pret patvaldību, nokļuva cietumā, iznāca no turienes kopā ar boļševiku Černiševu, noorganizēja revolucionāri noskaņoto kazahu jaunatnes pulciņu. Astoņpadsmitajā gadā viņš iestājās boļševiku partijā. Likteņi vienādi, bet Turars paspēja izdarīt vairāk, jo iesāka agrāk nekā Kaigisizs. Patlaban konferencē viņš uzstājās ar referātu par nacionālo jautājumu.

Kādreiz žandarmērijas pulkveža meita bija iedevusi Kaigisizam nelielu dzeju grāmatiņu. Dzejas nepatika, nemaz nelīdzinājās Ņekrasova vārsmām, bet viena rindiņa palika prātā: «Miers tikai sapnī mums rādās...»

«Miers tikai sapnī mums rādās...» Aizkaspijas fronte nu bija aizvirzījusies tālu prom, pilsoņu karš tuvojās beigām, bet dzīve patiesībā kļuva aizvien sarežģītāka un sarežģītāka, tagad jādomā par visu novadu, par visu Padomju zemi.

Grēks sūdzēties: Maskava saprata padomju Turkes-tānas veidošanās grūtības. Tāpēc bija nodibināta sevišķa Turkestānas komiteja ar KK(b)P CK un Tautas Komisāru Padomes pilnvarām. Ar Vladimira Iļjiča vēstuli atbraukuši pārbaudīti boļševiki — tur viņi ir prezidijā. Viņiem jāpalīdz, viņiem jātiek pie skaidrības vietējo konfliktu un pretrunu jūklī. Komunista pienākums — viņiem palīdzēt. Ai, grūti to izdarīt...

Basmaču uzbrukumi, musulmaņu trūkumcietēju šausmīgā nabadzība, cara režīma izauklētais Turkestānas tautu savstarpējais negantais naids ... Bet galvenais — nav cilvēku, kas strādātu, nav cilvēku, kas prastu lasīt, rakstīt, kam gaiša galva un kas spētu palīdzēt darbā. 'Tas viss kā sapiņķētu saitīšu kamols, kur katrs mezgliņš pacietīgi un pēc kārtas atraisāms. Bet laiks dzen uz priekšu, neļauj kavēties ...

«Miers tikai sapnī mums rādās...» No konferences tribīnes Turars Riskulovs patlaban pārmeta KK(b)P novada komitejai nemākulību un — vēl vairāk! — nevēlēšanos strādāt ar musulmaņu komunistiem. Tomēr dīvaini to dzirdēt. Kāpēc Ašhabadas komunisti pakļāvās

savai ''apgabala komitejai? Varbūt Taškentā ir vairāk musulmaņu un tos grūtāk apvienot? Bet Turars taču — dižs cilvēks, daudz pieredzējis politisks darbinieks. Kāpēc viņš ieteica nosaukt republikas apvienotās partijas organizāciju par tjurku tautu komunistisko partiju? Atabajevs pat iesaucās no vietas:

— Kāpēc?

Konferences vadītājs Eliava padauzīja ar zīmuli pa galdu.

— Neesmu jums devis vārdu.

— Bet Riskulovs taču nemotivēja savu ierosinājumu! Kā pērkons no skaidrām debesīm! Nu tad es jautāju ... Vai nedrīkst?

Atabajevu daži zālē atbalstīja.

— Pareizi prasa!

— Lai Riskulovs paskaidro!

Eliava aizturēja Riskulovu, kas jau gatavojās atstāt tribīni.

— Konference pieprasa, lai jūs savu priekšlikumu motivējot.

Turars, melnīgsnējs, platiem vaigu kauliem un dziļi iegrimušām acīm, kas zibēja zem pensneja stikliem, parasti strauji plātīja rokas, klausītājus pārliecinādams vairāk ar savu neapvaldīto temperamentu nekā vārdiem. Arī tagad viņš neapmierināts paraustīja plecus, tad sāka paskaidrot, gan dūri cieši žmiegdams, gan snaikstīdams roku ar izstieptu rādītāja pirkstu.

— Turkestānā, kā zināms, dzīvo turkmēņi un uzbeki, kirgīzi un kazahi, sīkas tjurku ciltis ...

— Vai tad tās nav atsevišķas nācijas, bet tikai ciltsbrāļi? — Atabajevs viņu pārtrauca.

— Nevienai no tām nav nacionālu tiesību.

— Tā bija cara laikā!

— Tagad arī tāpat.

— Nav taisnība!

Eliava atkal apsauca Atabajevu.

— Savu ieskatu varēsiet izteikt, kad dabūsiet vārdu.

— Es atkārtoju, — Riskulovs turpināja, — turkmēņi, kazahi, uzbeki, kirgīzi diemžēl patlaban nav vadošās sociālistiskās nācijas. Pie tam gandrīz visas Turkestānā dzīvojošās tautas runā tjurku valodā. Kāda jēga sa-

skaldīt šo sadraudzību? Kāpēc izjaukt viņu vienību? Gluži otrādi, es prasu pievienot Turkestānai tatārus un baškīrus un izveidot Turkestānas republiku un tajā — Turkestānas komunistisko partiju!

Daudzi delegāti, runādami pēc Riskulova, viņu atbalstīja, un tas vēl vairāk uztrauca Atabajevu. Viņš iesāka runāt ļoti asi:

— Līdz šim es uzskatīju Riskulovu par Turkestānas republikas balstu, bet pēc tā, ko viņš šeit sarunāja, redzu, ka šis balsts pārvērties par ietrunējušu stabu, kas, tā vien skaties, nogāzīsies ...

Riskulovs pielēca kājās un, dūri kratīdams, sāka kliegt:

— Pieprasu Atabajeva vārdus protokolēt! Viņš aizskar personiski! Apvaino!

Sašutumā viņš nespēja parunāt. Līdz šim nebija radis dzirdēt tādu pretsparu, Eliava maigi viņam ieteica:

— Pacentieties pacietīgi noklausīties kritiku, pacietīgi uzklausīt biedru.

— Vai tā ir kritika? Tā ir apmelošana, piekasīša-nās...

— Esiet tik laipns, ievērojiet kārtību! — Eliava tagad jau asi viņu pārtrauca.

— Piedodiet, biedri Riskulov! — Atabajevs mierīgi turpināja runāt, — es negribēju jūs aizskart. Teikšu vēl vairāk — arvien esmu jūs uzskatījis sev par paraugu ... Katru jūsu izteikto vārdu esmu gribējis paturēt kā talismanu. Taču tagad ...

— Kas tad ir tagad? — Riskulovs iekliedzās.

Atabajevs saprata, ka Riskulovs ar šo jautājumu kaut

par sekundi grib novilcināt atmaskojošos vārdus.

— Tagad jūs gribat novirzīt partiju no pareizā kursa. Un mums nav bikli un paklausīgi jums jāseko, bet kā boļševikiem jāpasaka, kas nav pareizi un jāizlabo!

Riskulovs, rokas plātīdams, pielēca kājās.

— Pasargājiet mani no apvainojošiem izlēcieniem!

— Pacietieties, biedri Riskulov, — Eliava viņu pārtrauca.

— Es kliedzu tāpēc, ka manas pacietības mērs ir pilns!

— Arī tas ir nepareizi.

— Pieprasu, lai noraida no tribīnes neslavas cēlāju.

— Atabajevam taisnība!

— Melo!

— Nost apmelotāju!

— Vāciet prom kritikas apspiedējus!

Kad priekšsēdētājam izdevās nomierināt satracinātās kaislības, Atabajevs nobeidza savu runu.

— Vai gribat, biedri Riskulov, dzirdēt rūgto patiesību? Jūs vienkārši neesat padomājis, cik dziļi jūs maldāties! Kāda vēl var būt partija bez vienotās Komunistiskās partijas? Izdomāt ko citu nozīmē neizbēgami sakūdīt musulmaņu komunistus pret krievu komunistiem. Aiz tā būtībā slēpjas mūsu kopējo ienaidnieku slepenā vēlēšanās — atdalīt Turkestānu no Krievijas. Tas nenotiks! ...

Nē, Riskulovu tomēr atbalstīja. Viņam sekoja, viņam ticēja. Atbraucēji no Maskavas neiebilda pret Risku-lova priekšlikumu par nosaukuma maiņu — viņi par savu partijas misiju uzskatīja vispirms cīņu pret liel-valstisko šovinismu. Tikai Rudzutaks un vēl daži cilvēki atbalstīja Atabajevu — bet ko nozīmēja viņu balsis?

Tā bija pirmā zaudētā kauja. Vakarā viesnīcā Atabajevs ārkārtīgi satraukts pateica draugiem pat tādus briesmīgus vārdus, par kuriem vēlāk pats sakaunējās: «Ja komunistiskā partija kļuvusi par tjurku partiju, tad uzskatiet, ka es neesmu tās biedrs!...»

No rīta, pēc bezmiega nakts, viņš domāja jau citādi, sausām plaukstām braucīja savu nogurušo seju un draugiem, kas mierināja, skopi pateica:

— Esmu jauns komunists... Naids soļo pa priekšu, saprāts seko pa pēdām... Laikam gan neesmu kārtīgi izlasījis Ļeņina vēstuli...

Pa to laiku, panākumu spārnots, Turars Riskulovs gāja vēl tālāk, musulmaņu komunistu novada konferencē viņš jau runāja, ka Turkestāna ir tjurku novads un par Turkestānas zemju likteni noteicēji var būt tās vienīgie saimnieki — tjurku tautas. Tātad arī partijai jābūt tjurku komunistu partijai un republi-

kai — tjurku republikai. Pastāvošā konstitūcija, Ris-kulovs teica, neattaisno sevi ne praktiski, ne vēsturiski, ne ari no nacionālā redzes viedokļa. Jāgroza arī konstitūcija.

Tas, bez šaubām, patika buržuāziskajiem nacionālistiem un vērsa strādniekus prom no šķiru cīņas uzdevumiem, mazināja krievu proletariāta un krievu komunistu lomu.

Atabajevs zināja, ka dažādajās tautās, kas vēstures gaitā sajaukušās Turkestānas zemēs, aug viena doma par katras nācijas apvienošanos: turkmēņu, uzbeku, kazahu, kirgīzu apvienošanos, par republiku robežu noteikšanu, un viņš saprata, ka pantjurkisms un tā īstais brālis panislamisms, atrodas nesamierināmā naidā ar visu šo tautu cerību. Kamēr nebūs nogāzti no troņa nacionālisti, nekad neatjaunosim mierīgu dzīvi laukos, neuzvarēsim Fergānas līdzenumā basmačus, nenostiprināsim padomju tautu draudzību, — jo aiz viņu mugurām ir hans Džunaids, Hivas hanistes galva, un Bu-hāras emīrs, un islama turku spiegi, kas lien pāri padomju robežai, un simtiem baju un beku — feodālie patvaldnieki, kas neieredz jauno režīmu un rāda savus dzeltenos ilkņus. Bet kā uzvarēt? Un viņš rindu pēc rindas izstudēja «Austrumu jautājuma cirkulāru» — šajos gudrajos partijas norādījumos bija apliecināts, ka nav nekādas atšķirības starp musulmaņiem un krieviem, ka komunistiem jādarbojas patiesa internacionālisma garā, ka nenogurstoši jānostiprina strādnieku musulmaņu sakari ar Padomju Krieviju.

Lūk te, te ir patiesības aizstāve!

Bija dienas, kad Atabajevs ienīda Riskulovu, uzskatīja viņu pat par personisku ienaidnieku. Kā varēja tā maldīties cilvēkos — vēl vakar viņš bijīgi lūkojās uz Turaru, bet tagad šis cilvēks šķita demagogs... Vai tiešām Maskavā viņam paklausīs? Kaigisizs nevarēja rimties, devās uz auliem uzstāties sapulcēs, dabūjis zināt, ka nacionālisti nosūtījuši uz Maskavu delegāciju ar Riskulovu priekšgalā. Ko viņi cenšas panākt?

Oho, ja vilks neapēdīs, kaza nokļūs Mekā; visu varu nodot Turkestānas Centrālajai Izpildu Komitejai un Tautas Komisāru Padomei; likvidēt Turkestānas

komisiju; ierobežot Turkestānas frontes Revolucionārās Kara Padomes tiesības; izvest no Turkestānas vai atbruņot Sarkano Armiju, kurā cīnās krievi, un galvēnām kārtām izveidot musulmaņu armiju; satiksmes ceļus, sakarus, ārlietu jautājumus, tirdzniecību un finanses nodot Turkestānas Centrālās Izpildkomitejas ziņā.

Komisija, izstudējusi pretenzijas, sagatavoja lēmuma projektu par Turkestānas Komunistiskās partijas uzdevumiem. Vladimirs Iļjičs šim projektam piekrita un pasvītroja Turkestānas pārstāvju kļūdas, kas būtībā aizstāv panislama un pantjurku idejas, atzīmēja uz malām, ka sevišķi jāizstrādā cīņas paņēmieni ar garīdzniecību, panislamismu un buržuāziski nacionālistisko kustību ...

1920. gada jūlijā tika radīta Turkestānas kompartijas Centrālā Komiteja. Tajā ietilpa N. T. Tjurakulovs, K. Atabajevs, K. Hakimovs, S. Asfandijarovs, J. I. Ibra-himovs, V. P. Biliks, Soltans Hodžajevs, D. Ustabajevs un citi.

Atabajevs un viņa biedri, — bet bija tur gan krievi, gan uzbeki un turkmēņu boļševiki, — līksmoja, dabūjuši zināt, ka Riskulova misija beigusies bēdīgi.

Līdz acīm iegrimis grūtajā Aizkaspijas apgabala vadītāja darbā, Atabajevs nezināja tikai vienu, ka sakarā ar viņa uzstāšanos pret nacionālistiem, aizstāvot ļeņi-nisko stratēģiju, partijas dokumentos parādījās jaunā darbinieka īss raksturojums. Ar Valeriana Kuibiševa roku bija uzrakstīts ziņojums KK(b)P CK Turkestānas komisijai. Tajā bija teikts:

«Jaunās Centrālās Komitejas locekļu vidū ir redzamas personības, kas izaugušas no vietējo iedzīvotāju vidus, piemēram, Tjurakulovs, inteliģents, bijušais students, dzimis nabadzīgā kirgīzu ģimenē, cilvēks ar komunistisku saprātu; Atabajevs, dzimis turkmēņu aulā, neiedomājami nelabvēlīgos apstākļos, brīnumainā kārtā spējis izaugt ar veselīgiem komunistiskās pasaules uzskatiem ...»

Saule mazajā dārzā aiz augstā duvala tik drīz neparādās. Papeļu lapas gluži kā sauja zelta monētu jau vizuļoja pāri duvalam, bet vēsumu vēl juta uz aivana dēļu paaugstinājuma, kur svētdienas rītā ar bloknotu un zīmuli atpūsties bija atsēdies Atabajevs. Apbrīnojami smaržo koki dārzā arī jūlija beigās — ne jau katrs atsevišķi: jauna ābelīte, granātkrūms, vecais, kuplais zīdkoks, ko bija piemirsuši apgriezt, firziķu kociņš, — nē, ne katrs atsevišķi, bet visi kopā; maigi un patīkami tie elpo, gaismai austot, līdz tai stundai, kad zelta spīdeklis pārlien pāri kleķa žogam.

Atabajevs tikai svētdienās atpūtās dārzā pie mājas. Bet vai varēja saukt par atpūtu arī šo vientulīgo apceres stundu, kad prātu nodarbināja dažādas domas: par nenokārtoto personisko dzīvi, par tautas dzīvi un pasaules likteņiem?

Vispārējais stāvoklis it kā būtu uzlabojies: Krasno-vodska atbrīvota, pat pirmie kuģi pienākuši no Baku, pilsētās normalizējas padomju dzīve — Ašhabadā un Mervā, tāpat kā kaut kur Vologdā vai Tulā. Uz auliem aizbraukuši pirmie skolotāji.

Nē, aulos tomēr iet ļoti slikti.

Istabā uz galda stāv naktī saņemtās ziņojumu lapiņas — «nepublicējamas».

... Basmaču banda aizdedzinājusi skolu Hahšala ciemā un līdz nesamaņai piekāvusi skolotāju.

... Amšā kāds nezināms ļaundaris nositis ciema padomes priekšsēdētāju un iemetis arikā.

... Korsaru ciemā basmači aplaupījuši ciema veikalu.

... Netālu no Takira stacijas izjaukts dzelzceļa tilts.

Pie katras ciema padomes sliekšņa, katras skolas, katra patērētāju veikaliņa, pie katras aula akas — maza, bet asiņaina fronte. Bet cilvēku nav. Cilvēki vajadzīgi ne tikai ar šautenēm un rokas granātām — viņi jāapbruņo ar boļševistisku apziņu, ļeņinisku stingrību ...

Saule jau pacēlās pāri duvalam, ielūkojās dārzā un cauri lapām sāka cepināt. Kaigisizs noslaucīja sviedrus no mitrās pieres, bet iekšā negāja. Vajadzēja kaut ko

izdomāt, rezumēt to, ko dažkārt neizdevās pat saskatīt ātri slīdošo darba dienu vērpetē.

Kāpēc cara ohranka bija sākusi viņu izsekot? Kas viņam bija dalāms ar Džepbaru Horazu? Kāpēc apāva zaldāta zābakus, uzmeta šauteni plecā? Kāpēc kļuva par sava brāļa nāvīgāko ienaidnieku? Un pacēla revolveri pret baju Kongurā? Vai jaunība nebija izniekota neskaitāmās cīņās? Savā labā? Nē, pašam labāk patika Omara Haijama pikantā dzeja arābu burtu vijumā, Mahtumkuli dastani un šis mīļais, ēnainais dārzs, mīlama sieviete, bērna skanīgā balss ...

Kaigisizs nometa zīmuli, izņēma no bloknota ģīmetni. Pretī lūkojās meitenes izbrīnījušās un it kā pārmetumu pilnās acis. Tādas kā gražīgas lūpiņas. Ko viņa domāja, kad tika vesta pie fotogrāfa? Varbūt sacīja: «Man nav tēva, nekad neesmu viņu redzējusi, nekad viņš mani nav turējis rokās, esmu nelaimīgākā no visiem nelaimīgajiem... Atabajevs abām rokām strauji pielika ģīmetni pie pieres. Savus agrīnos gadus viņš tik labi vairs neatcerējās, bet kaut kas no bērnu dienām kā liels, silts vilnis ieplūda sirdī. Patlaban viņš jutās vājāks par šo meiteni.

Nē, ne savā labā viņš bija izšķērdējis savu jaunību — klejojumos, kaujās, naktis negulēdams sapulču katorgā, sēdēs, protoklu, tēžu, cirkulāru papīru lēvenī.

Tātad nākotnes labā, visu labā, tautas labā... Un tas bija vienīgais attaisnojums.

Pie vārtiem kāds klauvēja. Atabajevs atvilka bultu. Tas bija svētdienas viesis Ovezbajevs, aiz viņa kareivīgā auguma stāvēja partijas apgabala komitejas ziņnesis.

— Jums steidzama vēstule.

— Oho, svētdienā. Un vēl ar diviem lakas zīmogiem ... Taškenta?

Atabajevs devās uz koku pavēni, iedams lasīja.

— Nu, tagad labdien, — Ovezbajevs sacīja, kad abi atsēdās zem aivana.

— Labdien, — Atabajevs ar jautru sejas izteiksmi atņēma. — Labdien un paliec sveiks!

— Vai neesmu īstā laikā atnācis? — Ovezbajevs brīnījās.

— Tieši īstajā.

— Kāpēc tad atvadies?

— Jābrauc uz Taškentu.

— Uz ilgu laiku?

— Pavisam.

— Nekā nesaprotu.

Kaigisizs pasniedza draugam atplēsto vēstuli. Ar Turkestānas Komunistiskās partijas CK Izpildbiroja lēmumu Atabajevs bija iecelts par Izpildbiroja locekli un Turkestānas republikas zemju un ūdens saimniecības komisāru. Ovezbajevs smagi nopūtās:

— No sirds apsveicu — ne tevi, bet tautu. Avots — visu ūdeņu sākums. Tagad Vidusāzijā visiem ūdeņiem būs kārtīgs un godīgs mirabs ... Nu, bet man Ašhabadā nav vairs ko darīt.

— Kāpēc tad tā?

— Tu man uzticējies, un bija viegli strādāt. Nē, bija ļoti grūti, bet tas sagādāja prieku. Tagad aizdomas pieaugs...

— Ja vēlies, izsaukšu tevi uz Taškentu, — Kaigisizs teica un tūliņ nožēloja savus vārdus. — Nē, to, protams, nevar! Te tu esi vajadzīgāks.

— Tas vēl ir jautājums.

— Zini, Seiidmurad, lai gan tu esi kaujas oficieris, tomēr tev par maz kaujinieciskuma.

— Tam ir iemesls. Mēdz teikt: rīdi suni — viņš klups virsū arī vilkam.

— Vai tad Ašhabada ir tik tālu no Taškentas, ka pat balsi nesadzirdēsi? ...

— Labi! Parunāsim par tevi, — Ovezbajevs aprāva valodu; viņš ar lakatiņu noslaucīja savas vienmēr valkātās nagcepures apmales vaska drānas iekšpusi un atkal ar elegantu žestu uzlika cepuri uz kuplajiem, sirmajiem matiem, viņa seja kļuva jautrāka. — Vai tu arī saproti, ko tev uzticējuši gudrie ļaudis? Senā Bak-triana un Sogda, visas mūsu oāzes tūkstošiem gadu zaļojušas apūdeņotā zemē. Kādus apūdeņošanas kanālus, kādus dambjus mums atstājuši senči! Pasaules valdnieki izlēja tautu asinis, bet arī spirdzināja zemi ar ūdeni. Tas, ka asinis lija straumēm, lai ir nolādēts un aizmirsts. Bet lai dārga ir to piemiņa, kas ar savām pūlēm novadīja ūdeni no kalniem uz izslāpušajiem laukiem. Zini, biedri komisār, paies gadsimti, un pie tava kapa tāpat plūdīs īstenticīgie ... svētceļotāji.

— Nu, nu, pietiks! — Atabajevs iesaucās, un viņi abi sāka smieties par šo garo tirādi. — Bet vai es tikšu galā? Es taču ne velna nesaprotu.

— Tu, draugs, saproti kaut ko. Bet Pevzners?

— Kas ir ar Pevzneru? — Atabajevs interesējās. Viņš zināja, ka Pevzneram nav lielas jēgas lopkopībā, bet nebija cita cilvēka, kas zinātu vairāk, un Pevzners tomēr ir komunists un grāmatu nelasa ačgārni.

Ovezbajevs pasmīnēja par savu ļauno domu, iekams to pateica:

— Nu, tu metīsies cīņā par ūdeni, un tūliņ baji un hans Džunaids tavu galvu novērtēs... Kā tu domā — par kādu cenu?

— Domāju, dārgāk nebūs par tavu štāba kapteiņa cepuri.

— Divdesmit pieci tūkstoši rubļu! Ne lētāk! Bet cik pēc tavām domām dos par Pevznera galvu?

— Kā redzu, tu atkal ar viņu esi sastrīdējies?

— Un kā vēl! Vakar viņš bija nolēmis prasīt man padomu. Es viņam saku: «Ja gribat, lai apgabalā lopkopība uzplauktu, tad pacentieties to pagaidām netraucēt.» — «Bet pēc tam?» viņš jautā un mirkšķina savas baltās skropstas. Arī pēc tam, saku, nevajag iejaukties. — «Nu un vēlāk?» — «Jāliek mierā arī vēlāk!» Viņš, kā redzams, nesaprata mani, bet es taču teicu taisnību. Nu, viņš, ja tā var sacīt, uzlēca uz pannas. «Tātad,» atspēko, «pēc jūsu domām, padomju laikā lopkopību var vadīt tāpat kā feodāli patriarhālā iekārtā?» Baida ar vārdiem, bet darbā iedziļināties negrib. Šis Pevzners pat iedomāties nespēj, ka lopkopjus nevar spaidīt, viņi aizlaidīsies, kur acis rāda. Atceries sakāmo? «Ja uguni aiztiksi, — nodzisīs, ja aiztiksi kaimiņu, — viņš aizies.» Var jau būt, ka šis Pevzners godīgs, pārbaudīts un arī grāmatiņu nelasa ačgārni... Bet no lopkopības viņu vajag turēt tālāk. Netici?

— Tev taisnība. Bet kur lai ņem cilvēkus? Cilvēku nav. Bet ar vienu roku aplaudēt nevar ...

REPUBLIKAS PIRMAIS MIRABS

Gar vagona logu garām drāzās stepju kāpu smiltājs ar retiem čerkeza krūmiņiem un saksaulu, raženi labības lauki, dārzi pašā dāsnā briedumā. Dažbrīd riteņi dobji nodunēja uz upju vai kanālu tiltiem. Un atkal — kišlaki, ēzelīši, ariki.

Atabajevam, braucot uz Taškentu ieņemt jauno, augsto amatu, galvā spietoja tūkstošiem domu. Viņš atcerējās lielās, ūdeņiem bagātās upes — gan dzimto Mur-gabu, gan Tedženu, gan Amudarju un Sirdarju, gan Zeravšanu, gan Čirčiku. Un vēl tūkstošiem kalnu upītes, kas, nokļuvušas ielejā, izplešas kā vēdeklis un sadalās neskaitāmos arikos, lai dotu veldzi ikvienam zemes gabaliņam, pat vistālākajam. Duļķainie ūdeņi nes līdzi dūņas un ne vien veldzē tīrumu, bet arī to apmēslo. Ariku kopgarums — desmitiem tūkstošu verstu, tos radījis daudzu, daudzu paaudžu darbs. Atabajevs iedomājās, cik daudz zemes vajag pārmest no lāpstas uz lāpstu, cik daudz niedru un žagaru, salmu, mietu un akmeņu jāsavāc, lai salabotu arikus, kas izjaukti šajos gados. Murgabas lejastece viņam bija pazīstamāka nekā Zeravšanas astoņdesmit četri un Čirčikas četrdesmit pieci kanāli, — un, kad viņš apsvēra, no kā sākt, tad ļoti skaidri iedomājās, ka sēž laivā Murgabas meldrā jā vai Tedženā, kas pārplūdinājusi vietējos nabadzīgos laukus.

Pa logu redzams tuksnesis. Kamielis plūkā krūmeļus. Kad kamielis grib pasniegties augstāk, viņš izstiepj kaklu... Jāmudina uz darbu cilvēki. Aiz loga bija tuksnesis, savā iztēlē viņš redzēja kviešu laukus, kokvilnas plantācijas, zīdkoku dārzus, āboliņu un miežus — līdz pašam apvārsnim, ķirbjaugu laukus un sakņu dārzus. Arikos — ūdens. Melna sakņu dobe — mikla no apūdeņošanas. Norasojusi māla krūze, no kuras resnvēderis baskājains puisēns, galvu atgāzis, kāri dzer ūdeni.

Kur lai ņem cilvēkus? Kā veco mirabu, baju kalpu vietā lai atrod jaunus? Kā lai izlabo dambjus? Viņš atcerējās Koušutbentas dambi, kas saglabāja ūdeni visai Mervas oāzei. Un Karribenta dambi Tedženā. Kur

ņemt inženierus irigatorus? Kā viņus atrast Sarkanar-mijas bataljonos? Kā bez viņiem varēs apgūt vietējās ūdens sistēmas un ieviest kārtību ariku ūdens lietošanā, lai pēc tam radītu jaunus, taisnīgus likumus? Mullas un hani traucēs arī šajā darbā, bet basmači uzspridzinās aizsprostus un auļos līdzi prom plūstošajam ūdenim ar prieka un atriebības kliedzieniem. «Ūdens ir kopējs,» saka mullas, «svētais islams nav mūs dalījis šķirās, visi musulmaņi ir vienādi.»

Un tumšais lauku cilvēks viņam tic, — tic arī tad, kad mirabs nedod ne lāsi ūdens, ko veldzēt izkaltušās lūpas... Kā lai paceļ kapļu mežu pāri cilvēku galvām, kā lai iesaista izbadējušos zemniekus kanālu remonta darbos, — jo ūdens taču ir maize, ūdens ir dzīvība. Stāsta, lai iztīrītu dūņas no arikiem tikai vienā Hivas hanistē vajagot septiņi simti tūkstoš darba dienu.

«Neskumsti... Uzvara būs ... Neskumsti... Uzvara tava ...» — atkal viņš dzirdēja riteņu metālisko klau-dzoņu.

Taškentā nebija laika nodoties grūtsirdīgām domām. Viņš bija no tiem cilvēkiem, kuri septiņas reizes nomērī, bet griež vienu reizi. Un tomēr dūša mazliet saplaka, kad dabūja sīkāk zināt, kas notiek Horezmā, kur sākušās ķildas starp uzbekiem un turkmēņiem, un ūdens lāses dēļ radušies tādi baismīgi vietu nosaukumi kā «Asiņainā ūdensšķirtne» vai «Asiņainā aka».

Kāda neiedomājama pieredze, kāda radoša piepūle, kāds nenogurstošs darbs vajadzīgs jaunajam pasākumam! Miljoniem ļaužu var nonākt nabadzībā cilvēka neapdāvinātības vai paviršības dēļ. Varbūt labāk atsacīties, kamēr nav par vēlu ... Bet vai tas nebūs kaut kas līdzīgs dezertēšanai? Varbūt vajadzēja saukties nevis par Kaigisizu serdara dēlu, bet gan Kaigili Eljureka dēlu? Sirds viņam pabailīga un prāts šaudīgs. Vladimirs Iļjičs pārveidoja visu milzīgo Krievijas impēriju, bet šis turkmēnis no Mene aula arī uzdrošinās sevi godāt par boļševiku. Galvenais — jāattaisno partijas uzticība. Varbūt netiks galā? Nu, ja netiks, — kas tad spiedīs palikt? ...

Dienām un naktīm viņš apspriedās ar apūdeņošanas

speciālistiem, sapulcēs salaida ragos pretiniekus, meklēja patiesību zinātniskos strīdos.

Visiem bija skaidrs, ka Turkestānas dzīves pamats ir ūdens. Zeme bez ūdens ir nedzīva. 1920. gadā četri miljoni desetīnu apūdeņojamās zemes saruka līdz diviem miljoniem un raža samazinājās uz pusi.

Kaigisizs Atabajevs ieradās Turkestānas komisijas sēdē, apbruņojies ar bagātīgu faktu materiālu. Viņš bija apmeklējis daudzus kanālus. Simtiem mirabu —• cits godīgi, cits ar viltību un blēdībām pierunāja viņam pilnu galvu, aulu komunisti pēc sapulces nāca barā pavadīt.

Atabajevs ticēja, ka Eliava prot klausīties.

— Bez dievu palīdzības es netikšu galā, —'Atabajevs iesāka nogurušā balsī. — Bet ūdens dievi — tie ir hidrotehniķi. Mēs spēlējamies ar viņiem kā bērni ar bumbiņām... Kara laikā viņus mobilizēja, daudzi frontē kļuvuši par oficieriem, citi gājuši bojā pilsoņkara laikā. Revolūcija daudzus izvirzījusi, viņi ievēlēti partijas vai arodbiedrības amatos. Es pazinu dažus, kas strādāja pārtikas sagādes vienībās. Šogad atkal jauna mobilizācija, šoreiz — dzelzceļa transportam ... — Un Atabajevs ar plašu žestu norādīja uz Vidusāzijas dzelzceļu priekšnieku. Tas, visu laiku snaudis, pēkšņi salēcās.

— Zemju un ūdens saimniecības komisārs strādā ar partizāņu metodēm! — ceļu dienesta priekšnieks no savas vietas atsaucās.

— Ko jūs ar to domājat? — Eliava apjautājās.

— Viņš neatzīst valdības dekrētus!

— Tas nevar būt!

— Nu paklausieties I Neatbrīvo pat ceļu dienesta kadru darbiniekus — tos, kuri pašiem par nelaimi nokļuvuši viņa sistēmā. Simts cilvēku aizturi Sažmiedzis savā dūrē.

— Nav ko gausties, — Atabajevs teica.

— Bet vai nav tā, ka jūs nepakļaujaties rīkojumam?

— Turkestānas Centrālajā Izpildu Komitejā ir mans ziņojums. Jums vajadzēja saņemt kopiju.

— Ziņojumi man nav vajadzīgi, bet speciālisti!

— Mums viņi vajadzīgi vēl jo vairāk.

— Neaizmirstiet, ka esat šurp atbraucis ar vilcienu.

— Bet es gribu jums atgādināt, ka jūs šodien ēdāt pusdienas ... Bez ēdiena un ūdens ...

Eliava pārtrauca šo vārdu apmaiņu.

— Biedri Atabajev, turpiniet savu referātu.

— Krievijā irigācijas skolu nav. Mūsu hidrotehniķi mācījušies dažādās tehniskās skolās, varbūt ari dzelzceļnieku skolās. Bet ar līdzšinējiem irigatoru kadriem mūsu zemju un ūdens saimniecības komisariāts nespēj paveikt ne tik daudz, lai attaisnotu savu darba algu. Pat Taškentā mums jau divarpus mēnešus nav vadoša speciālista. Iet bojā Murzačulas apūdeņošanas sistēma. Tehnisko darbinieku trūkuma dēļ vajadzēja pārtraukt no jauna iesāktos darbus Perovas, Kazalinas, Cerņavas apriņķos. Aizkaspijas apgabalā piecdesmit darbinieku vietā strādā trīspadsmit. Cu upe applūdinājusi Tokma-kas pilsētu. Tādas pašas briesmas draud ari Čirčikai. Komisariāta Amudarjas nodaļā strādā viens cilvēks, viņš atbild arī par Hivu. Bet Buhārai nav neviena darbinieka. Spriediet paši! ...

Atabajevs atvilka elpu un iedzēra ūdeni no glāzes.

— Tomēr jums ir ar ko slāpes dzesēt? — dzelzceļnieks indīgi iesaucās.

— Ja mēs steidzīgi neko noteiktu nedarīsim, sakaltīs arī jūsu mēle, — Atabajevs nopietni atteica.

Turkestānas komisijas priekšsēdētājs dedzīgi atbalstīja Atabajevu:

— Stāvoklis lauksaimniecībā ir ārkārtējs. Mums vajadzēja produkciju divkāršot un trīskāršot, bet šogad tā divas reizes samazinājusies. Mums, protams, dzelzceļa transports ir nepieciešams, jāpalielina arī armija. Taču pirmajā vietā ir lauksaimniecība. Man jāatgādina, ka izredzes uz ražu Krievijā ir ļoti vājas. Mums nav cerību saņemt labību no Krievijas, gluži otrādi — mums vajadzēs to piegādāt Krievijai. No ziņojuma astoņiem punktiem, ko biedrs Atabajevs iesniedzis, viens punkts ir ļoti nopietns, un proti, Sarkanās Armijas rindās esošo irigatoru demobilizēšana. Vai kāds vē-las*izteikties?

Rudzutaks pilnīgi atbalstīja Atabajevu. Tad vārdu lūdza Vidusāzijas kara apgabala komandieris.

— Gribat strīdēties? — Eliava savilka uzacis.

— Nē, paskaidrot. Demobilizēt tikko iesauktos ne-v būtu visai saprātīgi. Tomēr esam spiesti rēķināties ar katastrofālo lauksaimniecības stāvokli. Gribu ierosināt: atbrīvot no armijas uz apūdeņošanas darbiem jaunāko dienesta pakāpju karavīrus, bet bataljona komandierus un augstākus — atšiāt ierindā.

— Pavisam novājināt armiju mums nav tiesību, — Eliava teica. — Ierosinājumu vajadzēs pieņemt. Vai ir iebildumi?

Iebildumu nebija. Bet ceļu priekšnieks atkal pielēca kājās.

— Biedrs Atabajevs negrib atdot simts dzelzceļniekus, kas strādā viņa sistēmā. Nu ko lai dara, esmu ar mieru! Bet lai tad viņš vismaz neaiztiek tos, kas strādā mūsu sistēmā!

— Tātad gribat izbeigt karu ar pamieru? — Eliava iesmējās.

— Redzu — citas izejas nav.

— Un ko par to saka Konstantins Sergejevičs?

Atabajevs šķelmīgi pasmaidīja.

— Atcerējos kādu vecu nostāstu. Kāds čaihanas turētājs iejūdzis arbā ēzeli, izbraucis no pilsētas stepē pēc saksaula. Zaķis viņu ieraudzījis, paslēpies zem krūma, no bailēm acis vien spīd pa zaru starpu. Čaihanas turētājs arī trīc, apturējis ēzeli, sācis lūgties: «Lielacainais, lielacainais! Neaiztiec mani, tad es arī tevi neaiztikšu. Citreiz atvedīšu taviem bērneļiem kokvilnas kreklus!» Biedrs ceļu priekšnieks nemaz negrib palīdzēt, tikai skandina: «Neaiztiec mani, es neaiztikšu tevi!» Saprotiet taču, es necenšos savā labā! Esmu gatavs ar saviem pleciem stumt jūsu vagonus! Runa ir par pārtikas sagādi visiem, tajā skaitā arī jūsu darbiniekiem. Vajadzēs jūs aiztikt.

— Tad rīkosimies ar ceļu dienesta darbiniekiem tāpat kā ar karavīriem. Tautā mēdz teikt: ja redzi ūdeni, velc nost zābakus.

Apspriede beidzās ar Atabajeva pilnīgu uzvaru. Tika pieņemti visi astoņi ziņojuma punkti.

1920. gada septembris Taškentā bija padevies sevišķi skaidrs, ne visai karsts. Brīnumainas dienas bez mākoņiem visas vienādas uzausa un dzisa rēnajā gaisā. Dārzi jau bija atdevuši visus savus augļus, kaut ari likās noguruši kā zirgi, nākdami no tālienes, tomēr lapas vēl nebija nometuši. Koku lapotnēs dusēja miers, tās pat nepakustējās, vienīgi slaidās papeles bezgalīgajā debesu zilgmē māja atvadas ar savām tievajām, maigajām galotņu rokām. Putni visdažādākās balsīs apdziedāja šo svētlaimīgo rudeni. Sievietes košos zīda halātos nedzirdamiem soļiem slīdēja pa ietvēm, pa ielu bruģi brauca faetoni, smagi piekrauti pajūgi, čāpoja ar somām apkārti ēzeļi.

Vienā tādā dienā Kaigisizs Atabajevs devās nelielā pastaigā pa pilsētu kopā ar Muradu Agalijevu, kas ar turkmēņu delegāciju bija ieradies Taškentā uz partijas kongresu. Draugi iegriezās tirgū. Kaigisizam jau no jaunības dienām patika šis seju, smaržu un krāsu spiets, šī spalgi skanīgā balsu dūkoņa, bezrūpīgā un alkainā pirkšanas un pārdošanas kņada, tirgus būdu svētdienīgais raibums. Kādreiz agrākos laikos, kas kļuvuši tāli ne tikdaudz ar gadu skaitu, kā neiedomājamiem notikumiem, Kaigisizam tikās šeit paklejot ar Muhamedkuli Atabajevu. Semināristi atpūtās tējnīcā pie tirgus vārtiem, ēda plovu, ieklausījās ļaužu sarunās un, brīžiem aizmirsuši visu pasauli, ielaidās strīdos par nākotni. Kāda tā būs, kādai tai vajadzētu būt?

Tagadējais tirgus, divdesmito gadu tirgus, bija līdzīgs skrandainam halātam. Tikai paretam varēja sastapt cilvēku pieklājīgā apģērbā, lielākā tiesa lepojās ar salāpītiem elkoņiem un nodriskātām stērbelēm. Trokšņaini un pat jautri, tikai kārtības nekādas. Atkritumi, ēdiena paliekas, mēsli... Puišeļi — kabatas zaglēm, sabāzuši rokas padusēs, ar nemierīgu skatienu vēroja pircējus un pārdevējus un, līdzko kāds aizsap-ņojās, — parāva kaut ko no somas vai groza un, ar galvu un elkoņiem izgrūstīdami pūli, joņoja prom. Tādā biezā pūlī spaidoties nebija viegli tikt pie skaidrības, kāda gaļa vārās zupā, kādos taukos — plovs, ko

turpat, tava deguna galā, maisa ar karotēm. Tev varbūt nebūtu nekādu iebildumu remdināt izsalkumu, tikai vispirms padomā, ko prasīt par naudu, kas tavā kabatā. Vai redzi, kā laistās čaihanu turētāju deguni un vaigi: visiem gribētājiem nepietiks ne zupas, ne plova, tāpēc viņi tā cenšas, lai no vienas porcijas iznāktu divas...

Atabajevs un Murads tirgus drūzmā, protams, tūlīt bija pamanāmi: abiem — karavīru parauga blūzes, ga-. lifē biksēm ar platām kabatām ceļgali apšūti ar ādu, zaldātu zābaki kājās. Viņi piesēdās uz tukšas pārdotavas letes, ieinteresējušies par divu vietējo iedzīvotāju sarunu: acīmredzot tie jau bija iztirgojušies, to liecināja tukšie, zemē nosviestie maisi, kā arī abu runātāju apcerīgais garastāvoklis, ko bieži var novērot pie tirgus ļaudīm pēc izdevīgi aizvadītas dienas. Viens bija resnītis ar gludu un kailu galvu, kas atgādināja nomizotu kāli, arī vēders viņam bija apaļš, it kā resnītis būtu pāslēpis zem halāta arbūzu. Otrs bija vājš un lokans, ar garu, kustīgu kaklu. Patlaban viņi bija ievērojuši pūlī apjukušu cilvēku — tas grozīja uz visām pusēm savas savirpinātās garās ūsas kā vērpšanai sagatavotu vilnu un skatījās apkārt, it kā būtu ko pazaudējis un nevarētu atrast.

— Kas tas tāds? — resnais vaicāja.

— Vai tad tu neredzi? — kārnais smīnēdams atsaucās.

— Tāpēc jau prasu, ka redzu.

— Varu pateikt — mūsu kaimiņš turkmēnis.

— Bet kam tad turkmēnis palicis parādā aunu?

— Ne jau tev, plikgalvi!

Resnais apmierināts smaidīja, it kā viņam būtu pateikta kāda laipnība, un rādija ar pirkstu uz citu cilvēku — uz muskuļainu, brašu viru zilā bešmetā, ar lapsādas cepuri, kuru rotāja aste.

— Un kas tas tāds?

— Vai no cepures neredzi? Kazahs!

— Bet kāpēc viņam karājas lapsas aste?

— Nav man paskaidrojis, bet domāju — lai neapved ap stūri manīgie tirgus vīri, tādi kā tu.

Pa burzmu spraucās garš vecis ar baltu voiloka cepuri, kas apšūta ar melnu lentīti, galvvidū pušķītis. Rūsgana bārdele. Samta halāts ...

— Ko teiksi par to? — resnais vaicāja.

— Tas ir brālītis kirgīzs, atčāpojis no Alatau kalniem. Vai neievēroji draudīgo pušķīti?

— Neesmu akls.

— Kāpēc tad prasi?

Atabajevs saskatījās ar Muradu. Viņu ieinteresēja dīvainā rotaļa, ko bija apsākuši tirgus slaisti. Bija skaidrs, ka abi gluži labi pazīst gan Fergānas uzbekus, kuriem uz krūtīm vaļā pavērti halāti, gan Pamira tadži-kus ar apaļām čalmām galvās. Bet resno acīmredzot tirdīja kāda doma, un viņš iegrūda kārnajam sānos:

— Vai esi ievērojis, ka pēdējās dienās Taškenta iebraucēju pilna? Pasaki, no kurienes tie, ja jau tik labi visu saproti...

— Vai tu esi komunists? — kārnais apjautājās.

— Komunistu nav arī manos kaimiņos. Kāpēc tev tas ienāca prātā?

— Bet vai tu neesi dzirdējis par lielo kautiņu, kas nesen noticis pie komunistiem?

— Zinu, ka Turars Riskulovs nomests no augstā amata.

— Kāpēc?

Resnais paraustīja plecus.

— Droši vien par kukuļņemšanu.

— Neuzminēji. Viņi sastrīdējušies par reliģiju.

— Par reliģiju? Par islamu, vai?

— Par to pašu.

Resnais neticīgi pastiepa lūpas.

— Kādas blēņas tu mels! Kāds neticīgiem var būt strīdiņš par islamu?

— Saproti, kā gribi. Riskulovs un viņa draugi teikuši, ka Turkestānā ... nav dažādu tautību.

— Alla akbar! Dievs, esi žēlīgs! — resnais saķēra savu kāļa galvu. — Neesot dažādu tautu? Par ko tad viņi uzskata šos cilvēkus, kas te čum un mudž tirgū? Kas tad ir šie turkmēņi, kazahi, kirgīzi, uzbeki?

— Tjurki!

— Nekā nesaprotu!

— Turkestānā nav dažādu tautību. Vienīgi tjurki! Riskulovs par to sacēlis brēku, ka pie mums vajagot tjurku valdīšanu un tjurku partiju.

— Bet, kas esmu es, ja tā spriež? — resnais nicinoši noprasīja un pat iebelza sev ar dūri pa krūtīm.

— Tjurks!

— Būtu man patrāpījies šis Riskulovs, iegāztu viņam pa ausi un teiktu: «Esmu uzbeks, uzbeks!»

— Pagaidām rokas par īsām, — kārnais piebilda un uzsita paziņam pa kamiesi.

Resnais ilgi domāja, tad apjautājās:

— Kas tad nogāza to Riskulovu?

—- Tjurakulovs, Kaigisizs un citi.

— Tjura-kul... labs vārds. Jādomā — kazahs. Bet kas tas Kaigisizs?

— Turkmēnis.

— Piedienīgs vārds turkmēnim. Bet, ja viņš ir Kaigisizs, kāda tad viņam bēda par tām nepatikšanām?

— Kaut tādā vārdā saukts, rūpējas arī par tevi un mani.

— Malacis! īsts vīrietis!

Atabajevam šķita nepiedienīgi klausīties, ka viņu liela, viņš nolēca no letes, bet Murads aizturēja.

— Pagaidi! Paklausīsimies, ko viņi vēl runās.

Resnais, līdz sirds dziļumiem aizvainots, vēl ilgi lādēja pantjurkistus, beidzot aizdomīgi noprasīja savam biedram:

— Kā tad tu visu tā zini?

— Manam brālēnam ir paziņas komunisti.

— Ja visu tā zini, saki, kāpēc viņi sabraukuši Taš-kentā?

— Kāds šodien ir datums?

— Divpadsmitais. Redžepa mēnesis.

— Nē, krieviski.

— Krieviski? — kārnais sāka pieliekt pirkstus. — Septītais. Devītais ... Vienpadsmitais ... Krievu mēneša divpadsmitā datumā viņi atklāj kongresu.

Atabajevs gāja prom, vilkdams līdz Muradu.

— Cik apbrīnojami nesakarīga un tajā pašā laikā gudra saruna, — viņš teica.

— Tauta zina visu unf šķiet, nekad nemaldās, — Agalijevs piekrita.

Vēlāk Murads Agalijevs bieži atcerējās nejauši noklausīto sarunu, jo tā atainoja kongresa sēdēs runāto tikpat precīzi kā spogulis.

Kad galvenais referents Tjurakulovs kritizēja pan-tjurkistu bīstamos uzskatus, zālē sacēlās troksnis. Daudzi pat pielēca kājās, bija dzirdami kliedzieni:

— Es esmu kahazs!

— Es esmu tadžiks!

— Es esmu turkmēnis!

Ar grūtībām izdevās nodibināt kārtību, bet sačukstēšanās zālē vēl ilgi nenorima. Agalijevam blakus sēdēja dūšīgs puisis baltā kreklā ar vaļējām krūtīm, košu jostu, viņš dedzīgi pratināja priekšā sēdošo paveco vīru.

— Kas tu tāds esi?

Uzrunātais lepni dūra ar pirkstu sev krūtīs.

— Es esmu kirgīzs! Un mani vectēvi un vecvectēvi bija kirgīzi. Kirgīzi būs arī mani bērni! Bet kas esi tu?

— Uzbeks! Pašlaik gribas kliegt pa visu pasauli: «Paraugieties uz mani! Es esmu uzbeks!»

Tjurakulova referāts izraisīja ļaudīs nacionālo pašapziņu un tajā pašā laikā apvienoja klausītājus — partijas biedrus. Kongresā tika apspriesti daudzi jautājumi. Runāja par trūcīgo zemnieku kooperatīvu dibināšanu, par tā saucamām «Košči savienībām», par tiesu reformu, par kultūras revolūciju, par jaunu, taisnīgu zemes sadalīšanu nometinātajiem krievu budžiem un jau cara laikā pabērna lomā nonākušajiem vietējiem pastāvīgajiem iedzīvotājiem. Taču galvenais jautājums, pie kā kongress atkal un atkal atgriezās, bija cīņa pret pantjurkismu un panislamismu — pret ļaunās reakcijas indīgo ideoloģiju.

Pēc nedēļas tika atklāts Turkestānas devītais Padomju kongress. Galvenais referents bija Kaigisizs Atabajevs. Kongress mainīja Turkestānas APSR konstitūciju, tika paredzēta nacionāli teritoriālo robežu noteikšana, ņemot vērā tur dzīvojošo tautu — turkmēņu, uzbeku, kirgīzu, kazahu vēsturiski izveidojušās etnogrāfiskās robežas.

Par Turkestānas Centrālās Izpildu Komitejas priekšsēdētāju ievēlēja Tjurakulovu. Par Turkestānas Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāju — Atabajevu.

KRIEVIJA DECEMBRI

Decembra naktī Atabajevu piecēla no gultas telefona zvans.

— Kostja, kaltē sausiņus!

Nikolaja Antonoviča pazīstamā balss, tikai tāda jautri satraukta. Paskuckis teica kaut ko par velteņiem, dūraiņiem, kažoku. Atabajevs uzreiz nemaz nesaprata, ka runa ir par braukšanu uz Maskavu.

— Brauksim uz Viskrievijas Astoto Padomju kongresu! Tu, brālīt, dabūsi redzēt Māti Krieviju, mūsu sniegotos plašumus, Volgu, Maskavu ...

— Redzēšu Ļeņinu! — tik vien Atabajevs spēja pateikt.

Vai gan iespējams gulēt šādā naktī, kad saņemta tāda ziņa! Atabajevs piezvanīja Tjurakulovam — arī viņš negulēja.

— Jūs traucē govju gans! — Atabajevs jokodamies teica, pūlēdamies apslāpēt satraukumu, kas bija viņu pārņēmis. — Govju gans gatavojas doties uz Maskavu.

Un Tjurakulovs atbildēja ar Kaigisiza paša vārdiem,

— Redzēsim Vladimiru Iļjiču. Nu, turkmēn, galvu augstāk!

Vilciens gāja vairākas dienas. Sniegi sākās jau aiz Araļskas. Dažkārt bija jānostāv kupenās puse dienas, lai palaistu garām vilcienu ar labību, ar pārtiku. Lokomotīves svilpdamas sasaucās — pirmo reizi pēc daudz gadiem dzelzceļa transports strādāja kārtīgi.

— Ieraudzījis brīnumu, īstenticīgais krīt uz vaiga... — Atabajevs sacīja Tjurakulovam.

Viņi brauca vienā vagonā, vienā kupejā un ilgajā ceļā sadraudzējās vēl ciešāk.

Reiz viņi ieraudzīja vairākus vagonus ar kokvilnu un kļuva ļoti priecīgi.

— Tie mūsējie ... Iet uz Ivanovu! To sūta mūsu zemnieki krievu strādniekiem!

Zeme atklājās viņu acu priekšā kā īsta kara nometne! Katrā stacijā šineļi, zaldātu katliņi rindā pēc tējas ūdens. Trūkumcietēji zemnieki, bads, — sievas ar maišejiem uz vagona kāpnēm, bērni uzpūstiem vēderiem. Aiznagloti māju logi.

— Skaties, neviens dūmenis nekūp... Nav ko likt krāsnīs. Nav siltuma mājās, — Tjurakulovs sacīja, skatīdamies pa vagona logu Rtiščevo stacijā.

— Veselas pilsētas tagad bez kurināmā, — aiz muguras ieteicās Nikolajs Antonovičs.

Atabajevs, apkrāvis kupejas galdiņu ar papīriem, strādāja arī naktī. Ja nu pēkšņi Ļeņins pieprasa atskaiti par to, kas Turkestānā paveikts! Katrs strādāja kā mācēdams. Tjurakulovs — uz augšējā plaukta. Dažbrīd nogura acis, gribējās izklaidēties.

— Kaigisiz, — Tjurakulovs pēkšņi iesaucās, un no guļamplaukta lūkojās lejā viņa skaistā, lielā galva.

Atabajevs, vēl iegrimis savās pārdomās, pavērsa skatienu pretī. Pārdomu brīžos viņa sejas izteiksme šķita nikna, pat neganta. Šī nopietnā sejas izteiksme tā neiederējās naksnīgajā kupejas krēslā, ka Tjuraku-lovam bija jāsmejas.

— Sēdi, acis samiedzis, domāju — esi aizmidzis.

— Vai man nebūtu tiesības pagulēt?

— Zodu uz zīmuļa atspiedušam?

— Vai nav vienalga?

— Ja tu liksies gulēt, — es celšos augšā.

— Labāk pašņāc tu, es — pastrādāšu.

Tjurakulovs veikli nolēca no plaukta, viltīgi pamir-

dzināja savas iešķībās acis.

— Pie mums saka: ja pārpūlē galvu, — sāk ceļgali trīcēt.

— Turkmēņiem ir citāds sakāmais: gudram piekūst galva, muļķim — kājas.

— Uzsit sev cenu?

Tagad arī Atabajevs pasmējās, un viņa skatiens bija šķelmīgs un labsirdīgs. Skatiens kā nogurušam cilvēkam, kas nolēmis draudzīgi papļāpāt.

— Vai domā, ka viens derētu? — viņš jautāja.

— Tad saki skaidri un gaiši!... /

— Nekā tamlīdzīga.

— Kāpēc tad tu traucē strādāt?

— Gribu paplašināt tavu redzes loku... Paraugies!

Tjurakulovs uzlika roku Atabajevam uz pleciem un

atrāva loga aizkaru.

Tur aiz loga svīda vēla decembra gaisma, retām, lielām pārslām krita sniegs. Zeme bija balta jo balta. Visgarām dzelzceļa stigai uzbēruma nogāzēm uzmests it kā biezs un viegls voiloka gabals. Slaido egļu tumšzaļie zari zem sniega smaguma liecās lejup, uz ceļu apgait-nieka būdiņas jumta sniegs bija porains kā sūklis, redzams, vēl no rīta bijis atkusnis. Bet uz krūmu kailajiem, melnajiem zariem iezīmējās baltas apmales, gluži tāda paša veida kā zari. Vilciens, gaitu paātrinādams, šķita, dzinās pakaļ krītošajam sniegam. Pārslas bira lejā arvien ātrāk un arvien biezākas ... Kāda bagātība! Sešus mēnešus gadā Krievijā krīt sniegs, veldzē zemi, dod tai dzīvību. Ja tā padomā: kviešu laukus nevajag apūdeņot! Pavasarī apsēj, bet rudenī — turi vaļā maisu! Mums zeme sausa kā akmens, bez apūdeņošanas nedos ne sauju kviešu. Katra lietus lāse — kviešu grauds. Lai arī par ko domāja Atabajevs, lai ko viņš darīja, allaž kaut kur smadzeņu dzīlēs mita domas par ūdeni. Domas, ka bez apūdeņošanas jau savārpojušie kvieši pārvēršas par salmiem, domas, atceroties lopiņus, kas barā spiežas pie izžuvušām akām. Bet Tjurakulovs pieveda pie loga vienkārši papriecāties par Krievijas mežu skaistumu ziernā. Viņš nevar saprast, ka turkmēnis nesaredz sniega skaistumu, bet redz tajā tikai ūdeni, kas veldzē zemi. Kazahs Tjurakulovs pat nenojauš, ka viņa draugs, atspiedis zodu uz zīmuļa, kļuvis domīgs, jo prātu nodarbina Amudarjas ūdeņi, viņš gudro, kā likt tiem kalpot tautai, ko un kam par to stāstīt Maskavā ...

— Vai tev patīk Krievijas daba? — Atabajevs jautāja Tjurakulovam.

— Tāpēc jau rādu, ka patīk.

— Apbrīnojama devība, bagātība ... Manuprāt, viss krievu raksturs, viņu vēriens, krievu cilvēka dvēseles

lielums, viņa nesavtlgums un nežēlīgums — viss nāk no Krievijas dabas.

— Bet vai tava klusēšana un miers — nāk no tuksneša karstās saules?

— Un tava apķērība — no Sirdarjas straujās teces?

— Kā gan citādi!

Viņi palika uzticīgi nesen apgūtajam paradumam pat sēdēs pazoboties, draudzīgi ērcināties. Tā bija vīru draudzība, kad ar zobgalību slēpj vismaigākās jūtas.

Rjazaņas zeme mirgoja salā. Atabajevs izgāja uz perona — viņš nevarēja acu novērst no žilbinošā baltuma, no aizsalušajiem māju logiem un tvaika mutuļiem katrās durvīs. Ienāca prātā Vasilijs Vasiļjevičs — tā taču bija viņa dzimtā puse ...

Sergejs Prokofjevičs Timoškovs, nesenais Aizkaspi-jas frontes komandieris, kas arī brauca uz kongresu, pienācis satvēra Atabajeva kailo dūri. Bet Atabaje-vam saujā bija viegli apgrauzdēti kvieši — kovurga. Atabajevs brīžiem izvilka no kabatas mazliet kviešu.

— Ko tu grauz? Rjazaņas sēkliņas? — Timoškovs jautāja.

— Mums abiem, Sergej Prokofjevič, tas nav nekas jauns. Atceries Aizkaspijas fronti.

Timoškovs viņu nopētīja kā zaldātu no galvas līdz kājām, — vai Turkestānas republikas Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs labi nodrošināts pret krievu ziemu. Lika uzvilkt dūraiņus.

— Par daudz te neplāties!

— Stāvu un skatos — zeme salā kūp... — Atabajevs domīgi piezīmēja.

— Paskaties, paskaties! — Timoškovam bija mundra un jautra oma, varbūt tāpēc, ka Maskava vairs nebija tālu... — Iļjičs tagad liek raudzīties desmit gadus uz priekšu... Stāsta, Maskavā mums došot lasīt sešsimt lappuses — Krievijas elektrifikācijas plānu.

— Izlasīsim arī... Bet es domāju par citu, — Atabajevs sacīja. *

— Nu, stāsti vaļā savas šaubas!

— Nekādu šaubu nav. Es taču jūs uzskatu par turkmēni.

— Var arī tā. Ja jau esmu internacionālists...

— Nu tad mēs parunāsim kā turkmēņi.

— Allaž ar mieru!

— Nevaru nobrīnīties vien par krievu tautu. Bads, aukstums, nabadzība — un tāda tieksme sasniegt lielo mērķi.

— Mēdz teikt: griķu putra pati sevi liela. Bet, ja nu mēs esam sākuši runāt kā turkmēņi, — nevaru nepiekrist. Tauta ir ar lielu pacietību ...

— Slava krievu tautai, — Atabajevs klusu, bet skaidri noskandēja.

Šī saruna turpinājās pat uz Rjazaņas stacijas perona. Lokomotīve vilciena priekšgalā skanīgi atsaucās:

— Slava-a-a!,..

ĻEŅINU KLAUSOTIES...

Kazaņas stacija Maskavā — kā satraukts skudru pūznis! Ja neturēsies pie elkoņa biedram — bet tas bija republikas CIK priekšsēdētājs —, var arī nomaldīties. Pūlis tevi aiznesīs, aizstums sāņus.

Sals laizīja vaigus ar mēli kā raupju rīvi. Elpa no tūkstoš mutēm kā zilgi dūmu mutulīši griezās vērpetē, un garaiņi sasala, sarmodami zaldātu ūsas un vīru bārdas. Un šķita — neviens pat nemana bargo salu. Sievas kraukšķināja saulpuķu sēklas, sarkanarmietis apsēdās uz savas ar okeru krāsotās koka lādītes un, turpat salā noāvies, pārmainīja autu.

Delegātus sagaidīja priecīgi cilvēki ar sarkanām apsaitēm uz piedurknes. Aizveda ...

Divdesmito gadu Maskava... Visdažādākā veida mugursomas — brezenta, vadmalas, no matraču drānas, svītrainas — krustiski apņemtas ar ādas siksnām vai kaņepāju striķiem ... smailās karavīru cepures ar sarkanu zvaigzni pierē, šineļi bez uzplečiem... Sievietēm kažoki no kareivju vadmalas ... Matroži ar vējā plandošiem platiem bikšu galiem... Veči aptinuši ausaines ar vilnas šallēm... Lauku skaistules oranžos jēlmītos puskažociņos ... Vecenītes ar spalvām rotātām cepurītēm galvās un maziem uzrocīšiem... Klaiņojoši suņi, satupuši uz savām nosalušajām ķepām ...

Ormaņi kamanās... Maišelnieki ar divkuprainu nastu pāri plecam ...

Maskava cieta badu. Delegātiem izsniedza ceturtdaļ-mārciņu rupjas maizes, deva dzert burkānu tēju. Mēdz teikt: labāk vienreiz redzēt nekā simtreiz klausīties. Tagad Atabajevs redzēja izsalkušo Krieviju un atcerējās Ļeņina telegrammas Turkestānas valdībai, kurās bija teikts: palīdziet ar labību. Šogad jūsu krievu brāļiem vajadzīga jūsu palīdzība. Centieties nosūtīt pēc iespējas vairāk.

Lielā Kremļa pils uzņēma zemes saimniekus. Atabajevs ar Turkmēnijas delegāciju atnāca gandrīz stundu agrāk, sals nebiedēja — gribējās pastaigāties pa Kremļa laukumiem un alejām. Spilgta saule mirgoja uz krievu katedrāļu zelta kupoliem, un diženās tautas galvenais cietoksnis, tā robotās sienas un torņi ar pulksteņiem un zvanu tornis Lielais Ivans dienvidu apgabala ciemiņiem šķita pat krāšņāks par ne ar ko nesalīdzināmām Samarkandas un Buhāras svētnīcām.

Kopā ar delegātiem — baškīriem, ukraiņiem un Kaukāza kalniešiem ar papahām galvā — Atabajevs pastāvēja pie Milzu lielgabala. Frontinieki jokojās — tādu mums vajadzēja Perekopā!

Turkmēņi barā piegāja pie Milzu zvana.

— Izskatās pēc kibitkas!

Atlūstot zvana gabalam, radies caurums, kas tiešām atgādināja ieeju kibitkā.

— Te varētu dzīvot liela turkmēņu ģimene. Arī suni ārā nedzītu ...

Turkmēņi labsirdīgi smējās, un Kaigisizs smējās saviem auliešiem līdzi, bet visu laiku domāja: «Tūliņ redzēsim Ļeņinu ...» Un tikai tagad viņš saprata, ka trīs gadus dzīvojis, gaidot šo dienu.

Cik daudz cilvēku no šīs zāles paņēma sev līdzi uz visu mūžu un uz visām pasaules malām Ļeņina tēlu. Bet kas būtu varējis vārdos izteikt to mirkli, kad ieraudzīja, pazina? Jādomā neviens, — jo vajadzīga mierīga sirds, vērojoša saprāta savaldīgums. Zālē pēkšņi visi piecēlās, un aplausu dārdi, gluži kā nogruvums kalnos, sagaidīja viņu, strauji soļojot uz galda pusi pavadītāju vidū. Viņš tūliņ steidzās zāli nomierināt — pamāja ar roku, apsēdās, no jauna pielēca kājās ...

Atabajevs vēlāk nevarēja šo bridi visos sīkumos atcerēties. Viņš neuztvēra ar acīm, bet ar sirdi pazina tuvo cilvēku: tas ir Ļeņins! Un kopā ar citiem izskrēja ejā starp rindām, kur jau neko vairs neredzēja. Un aplaudēja, aplaudēja ... Un, ja viņam šajā mirklī būtu simtiem roku, visas sistu plaukstas!

Šķita, pagājis daudz laika, līdz beidzot Ļeņins uzkāpa tribīnē. Un tagad Kaigisizu sagrāba jauns spēcīgu izjūtu vilnis — to rosināja balss, kas nāca no tribīnes, pārliecinošā un skaidrā izteiksme, enerģiskā noskaņa, Ļeņinam raksturīgie saprātīgie un vārdiem atbilstošie žesti.

Tajā dienā pirmoreiz atskanēja plaši pazīstamie Ļeņina vārdi: «Komunisms — tas ir Padomju vara plus visas zemes elektrifikācija.» Atabajevs, vēlāk braukādams pa auliem, vienmēr sacīja, ka šos vārdus viņš dzirdējis no paša Ļeņina mutes. Vladimirs Iļjičs izteica pārliecību, ka turpmāk uz Viskrievijas kongresu tribīnes parādīsies ne tikai politiskie un administratīvie darbinieki, bet arī inženieri un agronomi.

— ... Tas ir paša laimīgākā laikmeta sākums, kad politikas būs aizvien mazāk un mazāk, par politiku runās retāk un ne tik gari, bet vairāk runās inženieri un agronomi.

Politiku mēs, bez šaubām, esam iemācījušies, te mūs neizsitīs no sliedēm, te mums ir bāze. Bet ar saimniecību stāvoklis slikts. No šā brīža pati labākā politika ir — mazāk politikas. Izvirziet vairāk inženieru un agronomu, mācieties no viņiem, pārbaudiet viņu darbu, kongresus un apspriedes padariet nevis par mītiņoša-nas orgāniem, bet gan par saimniecisko panākumu pārbaudes orgāniem, par orgāniem, kur mēs varētu pa īstam mācīties saimniecisko celtniecību.

Klausoties un iegaumējot Ļeņina vārdus, Atabajevs bija pārsteigts par viņa tēžu neparasto ietilpīgumu un vēl vairāk par to, cik viegli viņam bija paskaidrot ļaudīm gaužām sarežģītas lietas. Nelielā runā viņš pastāstīja gan par kara rezultātiem ar Poliju, gan par finansēm, koncesijām, gan par savstarpējām attiecībām ar

zemniecību, gan par arodbiedrībām, gan morāles jautājumiem, par to «Suharevku», ko iznicināja Maskavā Sadovaja lokā, un par to, kas dzīvo mietpilsoniskajās dvēselēs. Un kā viņš to pateica, tur nebija ne ēnas no didaktikas un pavēlnieciskuma, viņš it kā izskaidroja cilvēkiem to, ko viņi paši domāja, ar ko brauca šurp ziemas laikā no visām trūkuma māktās, nogurušās zemes malām.

Naktī aukstā «Metropoles» viesnīcas numurā — viesnīca tagad bija pārdēvēta par Otro Padomju namu — Kaigisizs, čokurā saritinājies, gulēja zem plānas zaldātu segas. Nenāca miegs. Ne jau tādēļ vien, ka bija auksts. Šīs neparastās dienas iespaidi, Ļeņina seja, viņa balss, viņa runa visu laiku stāvēja prātā, satrauca un lika straujāk pukstēt sirdij. Lai nomierinātos, Kaigisizs mobilizēja visus dvēseles spēkus. Ko šodien bija mācījies? Ko darīt, lai viss šodien dzirdētais kļūtu par vadošu zvaigzni uz ilgiem gadiem? Kādus teorētiskus secinājumus izdarīt no konkrētajiem faktiem, par kuriem šodien runāja Ļeņins?

Viņš, segā ietinies, basām kājām piegāja pie loga. Mēness debesīs, kas pelēkas kā asfalts, augsto sniega kupenu dzirkstošais mirdzums; Lielā teātra varenās, svinīgās kolonas kongresam par godu klātas ar sarkano karogu vijām; virs frontona skrējienā sastinguši zirgi; milzīgs, sniegu klāts laukums, neviena cilvēka ...

«Krievijā allaž viss ir apjomīgs,» viņš nodomāja, «viena sestā daļa pasaules...» Un pēkšņi kā zibens uzliesmoja doma, kas visu laiku bija mitusi smadzenēs, bet nebija konkretizējusies, ko nebija varējis izteikt līdz šim mirklim. Par ko Ļeņins būtībā runāja? Viņš runāja par tautas masu neaptveramo kustību, par tautu, kas cēlusies cīņai par savu laimi ne tikai vienā nelielajā Turkmēnijā, pat ne tikai lielajā Krievijā, — nē, visā pasaulē. Viņš runāja par pašreizējiem uzdevumiem un tajā pašā laikā — par daudziem gadu desmitiem uz priekšu.

Tajā tumšajā ziemas naktī, tālu no Maskavas, Tedže-nas nomalē aiz Murada Agalijeva kibitkas vilks saplēsa suni.

Grūti saprast, kāpēc klajumā, kas aizaudzis ar kamieļērkšķi, apriņķa izpildkomitejas jaunais priekšsēdētājs bija novietojis blakus četrām citām kalpu ki-bitkām savējo. Viņš droši vien bija gribējis sakaunināt kādu par daudz piesardzīgu milicijas darbinieku — pierādīt, ka Padomju vara nebaidās no basmaču uzbrukumiem naktīs. Varbūt bija gribējis citus pamācīt, lai nekļūst lepni, neaizmirst tautu, tā taču dzīvo kibit-kās — ne jau pilsētas dzīvokļos. Tikai tajā ziemas naktī vilks saplēsa viņa iemīļoto suni.

Kā parasti, Murads atgriezās mājās vēlu, nokrita uz voiloka un aizmiga nāves miegā. Arā rēja suns, un Muradam miegā šķita, ka stepē skan zvaniņš, bet pirms rītausmas viņš izdzirdēja ņurdēšanu un spalgus smilkstus. Murads nodomāja, ka viņa suns sācis plēsties ar kaimiņu medību suni. Murads pagriezās uz otriem sāniem un nomierinājās. Neviļus prātā ienāca labas domas par Kaigisizu. Viņš pašlaik Maskavā, varbūt sarunājas ar pašu Ļeņinu, — katram savs pienākums, bet mēs te naktis Tedženā ar suņiem sargājam...

No rīta Murads neatrada savu suni pie kibitkas. Smilšu klajums bija sašvīkāts nagainām pēdām, tā kā lapsas, tā kā šakāļa pēdām. Bija arī lielākas, kā vilka pēdas. Bet suņa nebija nekur. Agalijevs jau noprata, ka suns pagalam, uz darbu pat neaizgāja — gribējās kaut beigtu atrast. Un tiešām, kad uzlēca saule, viņš atrada graviņā aiz kibitkas guļam skaisto, gudro dzīvnieku jau sastingušu, asiņainu, ar saplēstu rīkli; no pāršķeltā vēdera stiepās smiltīs zarnas.

Tajā dienā apriņķa komitejas priekšsēdētājs bija drūms. Mājās atgriezās paagrāk un pievakarē kopā ar kaimiņu uzstādīja lamatas.

Otrā rītā kaimiņa bērni viņu pamodināja: liels vilks niknumā grauza lamatu dzelzis, no vilka mutes krita asiņainas putas — viņš grauza un nevarēja pārgrauzt dzelzi un savu kaulaino ķepu.

Tas nebija uz labu, tas viss nebija uz labu...

Dienā izpildkomitejas pieņemamā istabā iegāzās veču bars. Visiem acis drūmas, papahas uzgrūstas zemu uz pieres, — redzams, nav te vienam cilvēkam darīts pāri, bet visam aulam. Te nav ieradies vienkārši sūdzībnieku bars, bet vesela deputācija.

Viens vecis nāca virsū jaunajam priekšniekam, tā vien likās tūliņ noknābs ar savu līko āķveida degunu un stāvu gaisā saslējušos bārdu; negaidīdams nekādus jautājumus, viņš, nikni atkrēpodamies, plāja vaļā Jauniem vārdiem:

— Jūs droši vien brīnāties, ka esam ieradušies tādā barā? Bet jums jāzina, ka bez iemesla arī koka lapa nekustas. Tā ka nav ko brīnīties! ... Mēs atbalstām padomju varu, laikā maksājam nodokļus. Padomju varas dēļ ciešam visādas grūtības. Bet jūs, — viņš badīja ar pirkstu Agalijevam, — jūs gribat atsvešināt tautu no Padomēm!

Murads saviebās.

— Tu, cienījamais, neesi tirgū! Ja nevari apvaldīt savu naidu, klusē kaut brīdi, atpūties, pēc tam mierīgi pasaki, ar ko īsti neesi apmierināts. Kāpēc tu gāz virsū dubļus visiem padomju darbiniekiem!

No bara atskanēja balsis:

— Jūs samaitājat mūsu sievas, nododaties netik-lībām!

— Liekat sūtīt saviem roklaižām te aitu, te miltus!

— Paši sevi uzskatāt par taisnīgiem cilvēkiem, citus apmētājat ar apmelojumu dubļiem!

— Mīdāt kājām reliģiju un šariatu!

— Ja tā turpināsies, — brauksim pašam Kaigisizam sūdzēties!

Veči barā spiedās virsū, tā vien skaties — samīdīs tepat pieņemamā istabā. Agalijevs vēl nebij tādu jezgu piedzīvojis. Viņš pat mirkli apjuka, bet atcerējās Ata-bajeva padomu: «Ja zini, ka neesi vainīgs, nezaudē dūšu.»

Bija skaidrs — kāds ļaudis kūdīja. Murads uzsita dūri galdā. Viņa balss skanēja valdonīgi.

— Kas te par brēku? Domājat, ja jums sirmas galvas, tad varat visu ko atļauties. Vai esat aizmirsuši, ka

asinsatriebības laiks sen pagājis? Un kas ir ar jūsu sejām — tik baltas kā krīts? Sauciet vārdā tos, kas jums darījuši pāri!

Veči mazliet aprima.

— Cienījamie, — Agalijevs tagad sāka runāt citādi, mīlīgāk. — Visiem zināms, ka nav dūmu bez uguns. Ja nu reiz esat mūs pagodinājuši un ieradušies izpildkomitejā, tātad bijis iemesls. Labi, ka atnācāt. Sakiet, ko esam darījuši nepareizi — no visas sirds būsim pateicīgi!

Arī tas karstasinīgais vecis, kas pirmais sāka kašķēties, tagad kļuva piekāpīgāks, sāka runāt, pēc iespējas laipni:

— Parunā teikts: «Vislielākam kamielim — ar koku!» Tad mēs visi uzklupām tev. Bet mēs negribētu, ka tevi aptraipa kaut vismazākā dubļu piciņa. Mūsu sūdzība ir tāda: cietumā iesēdināts ahuns Hakberdi, bet viņš ir tik tīrs kā sniegs, tautā pats cienījamākais cilvēks.

— Kas viņu iesēdinājis?

— Kā lai mēs zinām? Bet, kad sēdina cietumā viscienījamāko cilvēku, tad veču pienākums pacelt savas balsis. Es domāju, ka tu šai lietā vainīgs neesi, bet tu taču esi galvenais! Nu tad mēs brukām tev virsū...

Tas, ko tedženiešu priekšsēdētājs dabūja dzirdēt no večiem, viņu stipri pārsteidza. Bet šī gadījuma noskaidrošana spieda uzmanīties: izpildkomitejā neviens pat dzirdējis nebija par ciema prātnieka arestu. Agalijevs izsauca cietuma priekšnieku, tas izvairīgi izteica tādas domas, ka prātnieks droši vien aizturēts kādu administratīvu pārkāpumu dēļ, un nelabprāt minēja administratīvās daļas priekšnieku Nijazkulijevu Hodžakuli, — viņš droši vien varēšot pastāstīt tuvāk.

Agalijevs tūliņ ataicināja uz izpildkomiteju biedru Nijazkulijevu. Agalijevs pazina šo cilvēku kopš bērnības, viņi bija pat mācījušies vienā klasē krievu-turkmēņu skolā — tepat Tedženā. Draudzējušies gan nebija.

Nijazkulijevs turējās arčinu, baju un tirgoņu bagāto un iedomīgo dēlu sabiedrībā un pat viņu vidū likās pats augstprātīgākais. Vēlāk Murads bija izlaidis viņu

no sava redzes loka, bet, kad ieradās Tedženas izpildkomitejā, Nijazkulijevs te strādāja par administratīvās nodaļas priekšnieku. Tagad viņš bija kļuvis gluds ka siksna, mīksts kā vasks un padevīgs kā hana einukš: Acīmredzot bija pavisam pārmainījies. Arī sapulcēs uzstājās tā, ka daudzi viņu turēja par boļševiku. Tā līdz šai dienai par viņu domāja arī Murads Agalijevs.

Nijazkulijevs, iesaukts izpildkomitejas priekšsēdētāja kabinetā, godīgi atzinās, ka ahuns Hakberdi apcietināts pēc viņa pavēles.

— Ko viņš tādu izdarījis? — Agalijevs jautāja.

— Viņš aģitēja pret padomju varu.

— Vai dabūjāt no prokurora orderi arestam?

— Vai tiešām administratīvās daļas priekšnieks nevar iespundēt aiz restēm rūdītu pretpadomju aģitatoru? ...

— Nevienam priekšniekam nav tiesību sacelt cilvēkus pret padomju varu, satracināt veselu aulu...

— Tas nozīmē, ka esmu kļūdījies? — Nijazkulijevs augstprātīgi vaicāja.

— Nevis vienkārši kļūdījies, bet pārkāpis amata tiesības ... Ja tu būtu dzirdējis, ko veči te kliedza!

— Nākamreiz aprunāšos ar jums, biedri priekšsēdētāj, — Nijazkulijevs godbijīgi teica.

— Ar solījumiem, liekas, vaļā netiksi...

Darba diena bija gara. Agalijevs pieņēma savā kabinetā daudzus darbiniekus un neviļus, kārtojot darīšanas, iztaujāja viņus par cītīgo administratīvās daļas priekšnieku. Var jau būt, ka Nijazkulijevs apzinājās savu kļūdu, bet Agalijevam nepatika tonis, kādā vecais paziņa atbildēja; tajā bija kaut kas nekaunīgs un reizē glaimīgs. Tas, ko stāstīja par Nijazkulijevu, nebija iepriecinošs: mājās atvedis kādu jaunu meiču, naktīs dzerot ar visādiem šaubīgiem tipiem — nez no kurienes tādi ieklīstot Tedženā ... Jaunais komunists aizvien izjuta riebumu, dzirdot visādas baumas. Pārnācis mājās, viņš ilgi nespēja atgūt labu omu. Turklāt vēl sāka gaudot lamatās noķertais vilks. Kaimiņš bija to sasaistījis ar striķiem un gaidīja kādu, kas zvēru nošautu ...

No rīta atgadījās jauns notikums — vēl aizdomīgāks un nepatīkamāks. Izpildkomitejas priekšsēdētājs maz-

gājās pie kibitkas sliekšņa, kad no tuksneša puses pienāca un nostājās aiz muguras seši kamieļi, apkrauti ar saksaulu, un sešas labi nobarotas, treknas aitas. Karavānu vadīja bakurētains vecis ar vienu aci un plakanu, sarkanīgu cepuri galvā. Murads nevienu pēc saksaula nebija sūtījis, nebija viņam arī ganāmpulka, no kā varētu atdzīt aitas. Vecis bez liekiem vārdiem, it kā pildītu tikko dotu rīkojumu, noprasīja Agalijevam:

— Kur malku nokrausim?

— Nekā nesaprotu, — Murads teica. — Kā tevi sauc, cienījamais?

— Nuri. Sauc vēl arī par vienaci Nuri. Es, zini, jau bērnībā paliku ar vienu aci...

— Tu, cienījamais Nuri, droši vien esi noalojies, nepareizā vietā atnācis?

Vecis sulīgi nospļāvās un noslaucīja muti salāpītā piedurknē.

— Vai tu esi izpildkomitejas priekšsēdētājs Murads Agalijevs?

— Esmu gan.

— Tad vienacis Nuri nav alojies. Vai aitas piesiesim vai palaidīsim ganīties?

— Vispirms tiksim skaidrībā, — Agalijevs smaidīdams atteica, — pēc tam sāksim piesiet vai atsiet, vai arī sasiet...

Nuri izrieza krūtis un cienīgi atbildēja:

— Mēdz teikt: ja allahs ir savam vergam labvēlīgs, viņš noliek dāvanas uz verga sliekšņa. Allahs pavērš savas acis uz cilvēku, un visas viņa vēlēšanās piepildās.

— Kā tu vari zināt, ko es vēlos? Vai esi pareģis?

— Baidos sacīt, ka izpildu svētā Hidira gribu, bet noteikti zinu, ka esmu ieradies pie tevis uz Nedira baja pavēli.

— Es tādu nepazīstu.

— Tu neesi dzirdējis par Nedira baju, kas dzīvo Nerrelerā, Tedženas lejastecē?

— Nav bijusi izdevība.

— Tad zini, ka baja Nedira dēls atsūtījis tev kā dāvanu veselu karavānu.

— Kas tās par dāvanām no nepazīstama cilvēka?

— Dāvātam zirgam zobos neskatās.

Pēkšņi aiz kibitkas gari, stiepti iegaudojās izsalkušais un sasietais vilks, kam bija apnikušas saites.

— Malacis, dēliņ, malacis! — Nuri iesaucās. — Tādu zvēru esi noķēris!

Murads nekļuva pielaidīgāks no viltīgā veča uzslavas.

— Nekavēsim laiku, cienījamais Nuri, — viņš mudināja. — Beidzot paskaidro: ko tas viss nozīmē?

Vecis nobijās, viņa pleci saguma, rokas piespiedās krūtīm.

— Nedomā, ka esmu atvedis tev kukuli no Nedira baja.

— Kāpēc tad tādas dāvanas?

— Ar tādu cienījamu džigitu pazīšanās vien ir jau laime.

— Cienījamais Nuri, izbeidz savas blēdības! — Aga-lijevs uzsauca.

It kā kaunēdamies par to, ko gatavojās teikt, Nuri, paberzējis ar plaukstu aklo aci, vainīgi nomurmināja:

— Ne vien tikai Nedira baja ģimene, visa viņa dzimta ir apbēdināta, ka tas nevainīgs sēž cietumā.

— Kas tas par nevainīgo?

— Liekas, esmu skaidri pateicis: Nedira bajs sēž cietumā.

— Kas viņu iesēdinājis?

— Ko mēs te izliksimies, priekšniek? Kam gan citam vēl ir tādas tiesības kā vien tev?

— Ņem vērā, Nuri, — Agalijevs sapīka, viņam vairs prāts nenesās uz jokiem, — padomju vara ir tautas vara. Nevainīgus cilvēkus tā nesoda, pret ienaidniekiem ir nesaudzīgs. Es ne pazīstu Nedira baju, ne arī zinu, ko viņš nodarījis.

— Bet ļaudis runā: tu esot iesēdinājis.

— Kādi ļaudis?

— Pat milicis, kas viņu paņēma, visiem pateica, ka atsūtīts uz aulu saskaņā ar Agalijeva pavēli.

— Iznāk, tu esi atvedis kukuli, lai es atbrīvotu jūsu baju?

— Kas tad tas par kukuli? Var nosaukt par dāvanu ... Tik tiešām, tā ir pieticīga dāvana!

Agalijevam gribējās ar vicu aizdzīt veci ar visiem kamieļiem un aitām, bet šoreiz saprāts uzvarēja.

— Tēvoci Nuri, — viņš sacīja, — es zinu, ka aula baji un dehkani, sevišķi tādi kā tu, — nav viltīgi cilvēki. Jūs jau neesat kaut kādi tirgoņi no nez kādām pasaules malām. Es šodien pat noskaidrošu, kas apcietinājis Nedira baju, kāpēc viņu tur cietumā, un, ja viņš nebūs vainīgs, nekavējoties laidīšu ārā. Tikai saki man: kas deva tādu gudru padomu, lai sūta šo dārgo dāvanu uz manu kibitku?

Nuri izrādījās liels diplomāts.

— Pats zini, cienība pret ievērojamiem cilvēkiem ... — un viņš paraustīja plecus.

— Nav tiesa, cienījamais Nuri! — Agalijevs iesaucās.

— Vai atceries parunu: dāvana atradīs ceļu pat uz septītām debesīm.

— Bez jokiem brīdinu: ja neteiksi, — nokļūsi turpat, kur Nedira bajs.

— Tavs draugs teica! — Nuri izgrūda.

— Kāds draugs?

— Mīļais Murad, nav ko ilgāk izlikties.

— Paklausies, Nuri! — Murads ierēcās, un uz šo satracināto bļāvienu atsaucās pat vilks aiz kibitkas.

Vecis nodrebēja.

— Hodžakuli teica!

— Hodžakuli...

TĀ TIK IR KOMISIJA...

Nu ko, Murads Agalijevs pieņēma kukuli: saksaulu sagāza kaudzē, aitas sadzina aiz duvala. Viņš pat apdāvināja veci: ar lielām grūtībām, pasaucis palīgā kaimiņus, Tedženas izpildkomitejas priekšsēdētājs uzvēla kamielim uz kupra sasaistīto vilku. Un vienacis Nuri veda savu karavānu mājās, atvadoties teikdams:

— Paldies mīļais Murad. Par vilka ādu baja bērni man atmetīs divas aitiņas.

Agalijevs izpildkomitejā paguva nodot dažus rīkojumus: atbrīvot nevainīgo Nedira baju, nogādāt slimnīcai

malku un aitas, sasaukt steidzamu izpildkomitejas biroja sēdi.

— Pie jums atbraukuši biedri... no Ašhabadas. Vai pieņemsiet? — sekretārs, no armijas demobilizēts rakstvedis, plaši atvēra durvis.

— Atvainojiet, mēs esam komisija. Partijas apgabala komiteja uzdeva mums, biedri Agalijev...

Komisija nebija liela — tikai divi cilvēki. Vecākais, vīrs ar košu kaklasaiti un nemierīgu skatienu nogurušajās acīs, palūdzis sevi saukt vienkārši par Dāvidu Za-haroviču, visu laiku glaudīja ar roku te portfeli, te vaskadrānu uz galda. Agalijevs nodomāja, ka biedrs droši vien līdz revolūcijai bijis manufaktūras veikala pārdevējs un pieradis nogludināt vilnas atgriezumus uz letes. Otrs bija Čerkezs Cari. Tas bija spēcīgs puisis ar gludi noskūtu galvu, gaiši zilā formas blūzē, ko bija sajozis ar platu jostu, un sarkanām galifē biksēm. Krieviski viņš runāja tekoši, bet kropļoja visus vārdus pēc kārtas. Acīm redzot puisis bijis jātnieku nodaļas unter-oficieris.

Dāvids Zaharovičs ilgi iztaujāja Agalijevu par to, kas notiek apriņķī, un pierakstīja burtnīciņā. Visvairāk viņš interesējās par valsts robežu Kaahkas, Mene, Cača un Serahsas rajonos. Čerkezam Cari šķita, ka tāda tukša runāšana var ieilgt, tāpēc strauji to pagrieza citā virzienā.

— Es domāju, ka izpildkomitejas priekšsēdētājam darīšanu ir pietiekami. Varbūt pāriesim tieši pie tā, kāpēc esam braukuši šurp?

Dāvids Zaharovičs neapmierināts paskatījās uz viņu, bet piekrita:

— Pareizi teikts, Čerkez Carijevič.

Viņš īsi paskaidroja, ka saņemtas sūdzības par dažiem izpildkomitejas darbiniekiem, un pēkšņi vaicāja:

— Kā notika Nedira baja apcietināšana?

— Mēs vēl neesam paguvuši izmeklēt, — Agalijevs godīgi atzinās.

— Kāpēc?

— Tikai vakar dabūjām zināt.

— Interesanti! Bet apgabalā jau pirms četrām dienām ienākuši signāli.

— Dīvaini. Taču vēl dīvaināk, ka mēs līdz šim brīdim nezinām, kas viņu apcietinājis.

Dāvids Zaharovičs neticīgi miedza acis.

— Jūs nezināt, kas notiek jūsu acupriekšā?

— Saprotiet, kā gribat, — Agalijevs atcirta.

— Ticiet man, es negribu jūs apvainot, Murad Aga-lijevič, bet ko jūs pats domājat par notikušo?

— Man tas viss nepatīk. Un ne jau tāpēc, ka bajs četras dienas nosēdējis cietumā, bet ka šādu sīku provokāciju dēļ ļaudis sāk slikti domāt par mums. Man šķiet, te darbojas ienaidnieka roka.

— Nu beidzot es dzirdu pareizus vārdus! — Dāvids Zaharovičs atplauka.

— Bet kuri vārdi nebija pareizi? — Čerkezs Cari iesaucās. — Kāpēc jums jāatgremo tas, kas jau skaidrs no pirmā vārda? Mēs visi esam padomju cilvēki...

— Ja jums nepatīk, kā es runāju, varbūt jūs pats...

— Es nebaidītos pateikt savu viedokli arī apgabala komitejā! — Čerkezs Cari izsaucās. — Tikai nedomājiet, ka esmu nacionālists un tāpēc aizstāvu Agalijevu! Bez bailēm ielaidīšu uzreiz sešas lodes tādā turkmēnī, kas būs pret padomju varu ...

Čerkezs Cari strauji soļoja pa istabu, švīkstinādams savas sarkanās galifē. Kādu brīdi visi trīs jutās neērti. Beidzot Dāvids Zaharovičs izdabūja kaut ko līdzīgu atvainošanās vārdiem.

— Biju mazliet iekarsis. Man tāds raksturs. Cerkez Čarijevič, lūdzu, saņemiet mani grožos.

— Man jau gan arī raksturs ir kā verdošs ūdens. Neņemiet ļaunā, ka biju tik rupjš, — ari Čerkezs paspēra soli uz samierināšanos.

— Bet vai jums, Murad Agalijevič, neliekas, ka ir kāds cilvēks, kam iegribējies Nedira baju pa-slaukt? *.. — Dāvids Zaharovičs jautāja.

— Var jau būt.

— Vai jums par to nekas nav zināms?

Agalijevs pastāstīja komisijai par aizdomīgo vienača Nuri karavānu.

— Un jūs nepieņēmāt kukuli?

— Nosūtīju uz slimnīcu.

— Uz slimnīcu?

— Ja šaubāties, varat pārbaudīt kaut vai pa telefonu.

— Redziet, sūdzību iesniedzēji apvaino tieši jūs. Vai nav tiesa, Cerkez Čarijevič?

— Pareizi.

— Kas rakstījis sūdzības? — Agalijevs īsi apjautājās.

— Mums nav tiesības nosaukt vārdus, — Dāvids Za-harovičs pašapzinīgi atbildēja.

— Nu, paldies arī par to. Bet es prasu, lai jūs vispirms pārbaudītu pašus sūdzētājus un sauktu pie atbildības par apmelošanu.

— Pieprasīt, protams, var. Tikai...

— Agalijevam ir tiesības pieprasīt! — Čerkezs enerģiski atbalstīja.

— Saukt pie atbildības — nav mūsu darīšana.

—. Kāpēc tā? — Čerkezs uztraucās.

— Tāds ir likums.

— Nepareizi.

Agalijevs manīja, ka komisijas vīri sāks strīdēties, un tāpēc mēģināja novirzīt pie galvenā.

— Esmu pārliecināts, ka sūdzības rakstīt pamudinājis Nedira baja apcietinātājs. Un tas nebūs sakarā ar personīgu naidu pret mani... Tāpēc prasu konfrontāciju.

— Laikam gan... Vajadzēs pieprasīt, ko saka augstāk, — Dāvids Zaharovičs nedroši ierunājās.

— Augstāk — esam mēs paši! — Čerkezs atkal iekarsa. — Lai pēc tam no mums pieprasa atbildību! Nu, kas ir, dod šurp sūdzības!

Dāvids Zaharovičs sastomījās, bet Čerkezs pats izvilka no viņa portfeļa kaudzi ziņojumu.

— Te pats velns netiks gudrs, — viņš murmināja, aši šķirstīdams papīrus. — Te ir kāda Utuka Durdi paraksts. Bet adreses nav...

— Utuks Durdi. Tāds nav dzirdēts Tedženā, — Agalijevs sacīja.

— Te atkal nav nemaz paraksta ... Bet šo vēstuli pat izlasīt nevar. Aha! To parakstījis mulla Saltiks. Adrese: Čuvazli aiza ...

— Tedženā tāda mullas nav. Bet Čuvazli aizā kauc vienīgi šakāļi.

Čerkezs Čari uzmeta papīrus uz galda.

— Tādu blēņu dēļ mēs jaucam galvu godīgam cilvēkam! — viņš pukojās. — Un vēl domājam, ka mēs strādājam! Protokolā jāraksta: «Viss — tīrie meli! Turpmāk nevajag noņemties ar šādiem ziņojumiem!» Vai pareizi? Ja pareizi, tad uzskatu darbu par nobeigtu!

Un, it kā pilnīgi piekrītot Čerkezam Čari, uz galda neatlaidīgi sāka zvanīt telefons. Ašhabada? Nē, Taš-kenta!

— Ar jums runās republikas Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs biedrs Atabajevs. Neejiet prom no aparāta!

Kabinetā iestājās klusums. Taškentas telefonistes balss skanēja skaidri, to dzirdēja visi. Murads Agali-jevs, neatņemdams klausuli no auss, gaidīja pazīstamā cilvēka balsi. Tūliņ viņš dzirdēs par Maskavu, par Kremli, par Ļeņinu. Murads Agalijevs kā zēns, aizmirsis visas nepatikšanas, gaidīdams stāvēja un smaidīja.

Balss ieskanējās rupji un asi, it kā turpinot iesāktu niknu sarunu. Kaigisizs, nesasveicinājies un neuzklausīdams iebildumus, kliedza:

— Nejēdzīgi, kad cilvēki, kuriem tu uzticies, saindē tavu dzīvi!... Es uzskatīju tevi par īstu komunistu, bet tu neesi attaisnojis uzticību! ... Kā tev trūkst? ... Vai nevarēji man atrakstīt, ja tev klājās grūti... Ašhabada pieprasa tevi atbrīvot no amata un nodot lietu partijas komisijai! Izmeklēt aizbraukšu pats! Sajoz jostu ciešāk! ...

Saruna pārtrūka.

Agalijevs sakārtoja formas blūzes ieloces zem karavīra jostas un smagi nopūtās. Galva griezās, jo šo nežēlīgo un netaisno brāzienu viņš bija noklausījies, elpu aizturējis ... Labāk būtu iegāzis pa purnu ... Viņš pastūma tintnīcu, nezin kāpēc aiztaisīja savu karavīra somu, kas stāvēja uz galda, un dzedri teica:

— Ja esat beidzis, biedri Čerkez Čari, tad es ierosinu: saukt pie atbildības vienu no izpildkomitejas darbiniekiem.

— Kuru tad?

— Hodžakuli Nijazkulijevu.

Dāvids Zaharovičs palēcās uz krēsla, it kā viņam ar kniepadatu būtu kāds iedūris, pat uzlika degunkniebi.

— Administratīvās daļas vadītāju? — viņš klusi jautāja.

— To pašu.

— Vai tas iespējams? Varbūt jūs maldāties?

— Šovakar es sasaucu izpildkomitejas sēdi. Un jūs varēsit pārliecināties, ka es nemaldos. Lūdzu jūs piedalīties ...

— Hodžakuli — vai tas ir tas uzpūtīgais zellis? Skat, kas par uti! — Čerkezs Cari sažņaudza dūri. — Ja tā ir taisnība, — piespiedīšu viņu nošaut uz laukuma!

— Jau no rīta es jutos slikti, — Dāvids Zaharovičs gurdi sacīja. — Pa visu miesu skraida drebuļi. Jādomā — drudzis. Tas vēl no frontes — toreiz karojām purvos. Vajadzēs iedzert aspirīnu un pasvīst zem segas.

Viņš paķēra savu portfeli un steidzīgi aizgāja, pat nepamanījis, ka uz galda paliek laba kaudzīte sūdzību.

Čerkezs pamirkšķināja Agalijevam.

— Kā jums tas patīk?

— Grūti pazīt cilvēku no pirmās tikšanās.

— Es arī nesen ar viņu iepazinos, nelikās, ka būtu ... Tomēr šķiet, liels nelietis!

Vakarā izsauktais Hodžakuli Nijazkulijevs izpildkomitejas biroja sēdē neieradās. Neviens viņu nebija redzējis jau dienas beigās. Kad nolēma sūtīt pakaļ, kabinetā iedrāzās Dāvids Zaharovičs — apjucis, aizelsies, ar pārsietu vaigu.

— Aizbēga! Tieši no rokām izmuka!

Viņš nespēkā atslīga uz pasniegtā krēsla.

— Kas aizbēga? — Čerkezs Cari nikni iesaucās.

— Hodžakuli! Jādzenas pakaļ!...

— Uz kurieni?

— Kā es varu zināt! — Dāvids Zaharovičs nevarīgi mirkšķināja acis, slaucīdams apsvīdušo degun-

kniebi. — Es satvēru viņu, bet viņš ... Viņš iegāza man pa vaigu, zobu izsita, redziet — vaigs pat uztūcis ...

Agatijevs pamāja milicijas priekšniekam, tas izskrēja no kabineta. Aiz loga varēja dzirdēt zirgu pakavu dipoņu. Pieņemamā istabā zvanīja telefons.

Murads, cik spēdams savaldījies, piegāja pie Ašhaba-das ciemiņa un uzlika viņam roku uz pleca.

— Kā jūs gadījāties pie Hodžakuli?

— Nu ko lai dara — muļķis... Neliedzos. Gribēju pats pārbaudīt mūsu aizdomas, tā sakot, iztaustīt cilvēku ... Bet viņš bija visu sapratis jau pirms manas ierašanās. Bija nomākts, piedzēries... Ielēja man pilnu glāzi, vajadzēja izdzert, lai viņš nedomātu ...

— Un pēc tam? — Čerkezs Cari viņu pārtrauca.

Viņš pēkšņi piegāja pie Dāvida Zaharoviča, un, pieliecies tuvu sejai, atstūma Agalijevu.

— Nu redz, kāda nelaime... Un kā ir ar zobu? Laidiet, paskatīšos...

— Neaiztieciet! Neciešami sāp! ... — Dāvids Zaha-rovičs spiedza. Bet Čerkezs, neklausīdamies viņā, norāva apsēju un uzvaroši paskatījās visapkārt. Kreisais vaigs it nemaz neatšķīrās no labā, nebija arī nekāda ziluma. Čerkezs brutāli parāva uz leju nelieša apakšējo žokli, un visi varēja pārliecināties, ka Dāvida Zaharoviča trīsdesmit divi zobi, arī tie, uz kuriem bija zelta kroņi, ir pilnīgā kārtībā.

Tieši šajā patētiskajā brīdī kabinetā iebruka izpūrusi jauna sieviete, ar noslīdējušu galvas lakatu. Trīcošām rokām aizklājusi muti, viņa murmināja:

— Ak, kāds kauns ... Kāds negods ...

Agalijevs apsēdināja sievieti sev blakus, pasniedza

pilnu pialu ar ūdeni. Zobiem klabot, viņa izdzēra visu, atkārtodama:

— Man kauns, ka atnācu. Tas taču grēks ...

— Nekautrējies, — Agalijevs viņu uzmundrināja, — runā mierīgi, te visi ir tavi draugi...

— Vai es sāktu runāt, vai būtu še nākusi, ja mana laime nebūtu aptumšota ...

Viņai aizrāvās elpa. Agalijevs atkal ielēja pialā ūdeni. Visi klusēja, vienīgi bija dzirdams, kā sieviete

aizgūtnēm dzer. Viņa it kā nomierinājās, no jauna sāka runāt:

— Ak šis... lai viņš lielās mokās mirtu, apmānīja mani un aizveda. Sacīja: «Izšķiršu tevi ar vīru, pats apprecēšu...» Bet atveda savā mājā un ieslodzīja kā cietumā, lai neviens mani neredzētu, un sarakstīties negrib.

— Kas tad ir tas, kam lielās mokās jāmirst? — Agalijevs apvaicājās.

— Kas cits? Hodžakuli!

— Kas notika tālāk?

— Šodien, kad atklājās visas viņa nelietības, viņš iegāza zirgam ar pletni...

— Kā viņš dabūja zināt, ka nelietības atklātas?

— Viņš jau sen spicēja ausis, tomēr bēgt vēl nedomāja. Bet šodien... Pagaidiet, kad tas bija? Kad kantoros beidzās darba laiks, atnāca pie viņa viens krievs ar brillēm uz deguna ...

Dāvids Zaharovičs visu laiku sēdēja, galvu zemu nokāris, tagad uzreiz lēca kājās, bet Čerkeza dzelžainā roka viņu it kā pienagloja.

— Šis pats briļļainais, — sieviete turpināja, — viņu sabaidīja, teica, ka šonakt tikšot arestēts... — Viņa cieši palūkojās uz Dāvidu Zaharoviču. — Tas ir viņš! Viņš te sēž, kaut viņu gabalu gabalos saraustītu!

Čerkezs Cari pacēla savu milzīgo dūri virs Dāvida Zaharoviča galvas, bet nepaguva to nolaist — viņu atrāva nost. Un kad nelieti jau vilka ārā pa durvīm, sieviete mierīgi un ar pārliecību noteica:

— Lai zeme viņu aprij ar visiem kankariem.

VIRI AR ČALMĀM TUKSNESI

Hodžakuli nosauca sevi par hanu.

Stāstīja, ka viņš devis sacelšanās signālu tuksnesī, savācis izgaiņātās basmaču grupas un aptinis galvu ar čalmu. Stāstīja, ka Hodžakuli, bijušais administratīvās daļas priekšnieks, pasludinājis sevi par islama aizstāvi.

Daudz ko sarunāja Tedženas apriņķī. Svarīgākais

bija tas, ka varēja dzirdēt apšaudīšanos, bet naktis stepē blāzmoja ugunsgrēki. Basmači aizveda no auliem zirgus, bet nelielos labības krājumus, kas bija atlikuši trūcīgo zemnieku kibitkās, uzskatīja par mantojumu, ko viņiem novēlējuši tēvi.

Murads Agalijevs apspriedās kara komisariātā. Te-dženas pašaizsardzības vienība gatavojās iziet tuksnesī pa Nijazkulijeva bandas pēdām. Vai pietiks spēka te-dženiešu jātniekiem?

— Hodžakuli Nijazkulijevs ir aptinis galvu ar čalmu, — Agalijevs iesāka, drūmi pasmaidīdams. — Šī netīrā čūska esot islama aizstāvis! Un tauta viņam ticot... Tas izklausās tāpat, it kā ēzelis būtu devies uz mošeju noturēt vakara lūgšanu ...

Visi pasmējās, bet smiekli nebija jautrie. Tedženā visiem bija zināmas Nijazkulijeva izdarības un viņu necienīja ne kā padomju darbinieku, ne arī kā musulmani. Tikai tagad sāka atjēgties, ka neģēlis slepeni izglītojies pie angļu spiegiem — jaunizceptais hans, savu jātnieku ielenkts, par daudz cītīgi lasīja lūgsnas, tumšajiem klejotājiem redzot... Imams — caur un cauri! Tur bija jūtama Tiga Džonsa skola — visgarām arābu zemēs angļi palīdzēja celt mošejas, lai sagrautu musulmaņu ticības pamatus.

Agalijevs tajā dienā izsauca uz komjaunatnes komitejas sēdi vienu puisi Cari Vellekovu un iepazīstināja ar sēdes dalībniekiem:

— Gribu viņu sūtīt uz hana Kerima vienību par komisāru.

Cari Vellekovs gluži kā jauns ērglēns noskatījās uz vecākajiem biedriem gatavs sevi aizstāvēt, ja tie sāktu par viņu smieties. Bet komunisti apslēpa savus Smaidus — lai gan Cari bija vēl jauns, tomēr viņiem iepatikās — vai nu ar savu stāju, saprātīgām atbildēm, vai ērgļa skatienu ... Nevienam prātā nenāca smieties.

Hans Kerims bija cēlies no beludžiem — no tiem, kas bada dzīti bija atstājuši savu zemi un kādreiz apmetušies Tedženas līdzenumā. Viņš bija vispārgalvīgākais beludžu un džemšidu vidū, nukeri sapulcējās uz viņa pirmo aicinājumu un bezgala ticēja veiksmei, bija gatavi viņa dēļ iet ugunī un ūdenī. Ap stepē uzslieto

hana Kerima telti vienmēr ganījās izturīgi ātrgājēji kamieļi, kārpījās strauji zirgi. Bet pašā teltī četras sk^'s-tules ģība vai nost, cenzdamās izpatikt Kerimam.

Kalpot Kerimam skaitījās liels gods, pat nukeru sievas aulos lielījās citām sievietēm:

— Mūsu vīrs ir hana Kerima cilvēks.

— Mūsu vīrs — hana Kerima tēvocis.

— Mūsu vīrs ir afgānietis, musulmanis, hana Kerima kalps.

«Mūsu vīri» — hana Kerima jātnieki — aptinuši ap galvu vienādas zaļas čalmas, apbruņoti ar angļu vin-česterēm un krievu trīslīniju šautenēm, apkārušies ar mauzeriem, rokas granātām jeb «citroniņiem» un apjozušies ar patronsomām, — jūsmīgi centās uztvert ikvienu sava barveža skatienu. Bet viņš pats, stalts, plecīgs, jādams uz savas gaišpelēkās kamieļmātes, augstu paceldamies visiem pāri, vienmēr gāja savu nukeru priekšgalā. Viņa lielās acis, spīdēdamas zem nokarenām uzacīm, raudzījās bargi; zem kumpā deguna braši sagrieztās ūsas bija laba spieķa resnumā; zilgans zods ar pavirši skūtu bārdu, durstīgu kā suka ... Vēl nesen pats hans Kerims laupīja un zaga ne sliktāk par basma-čiem, bet pēdējā gadā ne vienreiz vien izdarīja pakalpojumus padomju varai. Viņu labi pazina Nikolajs An-tonovičs Paskuckis, kas tajā laikā bija komandieris Fer-gānas frontē. Jādomā, ka viņš bija ieteicis izmantot Kerima nukerus cīņā ar Nijazkulijeva bandām. Bet Agalijevs, kā visi tedženieši, labi pazina Kerimu un saprata, ka viņam uzticēties nevar. Viņš vienmēr var atcerēties vecos paradumus. Tāpēc Murads Agalijevs ieteica sūtīt pie viņa komjaunieti Cari Vellekovu par tādu kā komisāru.

Jau bija pagājušas vairākas dienas kopš Nijazkulijeva bēgšanas. Te šur, te tur tuksnesī uzradās čalmai-nie nukeri — Kerims izsekoja basinačus. Tedženā Agalijevs naktis negulēja, kārtodams apriņķī mobilizāciju. Nācās pāriet no kibitkas uz pilsētu. Izpildkomitejas darbinieki arī naktī nešķīrās no ieročiem.

Viendien no Taškentas pienāca pasažieru vilciens — pastāvēja minūtes desmit un, mezdams lokomotīves dūmu mutulīšus stepes plašumos, aizgāja tālāk. Bet uz

papildu sliedēm palika atkabināts vagons, salonvagons, gaiši zils ar zeltītu uzrakstu, pie logiem aizkari, pie durvīm — sardze.

Neviens nebija agrāk ziņojis par republikas Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāja ierašanos Tedženā. Bet, cik ātri vien varēdami, pie vagona saskrēja te-dženieši, it kā uz zirgu skriešanās sacīkstēm, kur var iegūt godalgas. Visi jutās lepni, ne jau tāpēc, ka atbraucējs valdības galva, bet — ka atbraucis pašu cilvēks, tedženietis.

— Kur ir mūsu Kaigisizs?

— Parādiet viņu! ...

— Tūliņ iznāks, stāviet klusu ...

— Viņš atbraucis, lai pierunātu hanu Hodžakuli.

— Kas par pierunāšanu — galvu nocirst!

Arī Tedženas miliči rosījās, ielenca salonvagonu, it kā apbruņotā sardze nebūtu pietiekama.

Atabajevs nelika ilgi gaidīt. Viņš parādījās durvīs — tāds pats, kāds bija redzēts pirms gada, tikai melnā ādas mētelī, tādu pašu cepuri galvā un hromādas zābakiem kājās. Nolēcis no kāpnītēm, viņš paklanījās sanākušajiem, apklusināja trokšņainās ovācijas, sasveicinājās, dodams roku večiem un izpildkomitejas darbiniekiem. Pūlis ielenca viņu. Atabajevs pamāja miličiem, lai tie ar savu rosīšanos netraucē, un tūliņ kā mītiņā sāka steidzīgi runāt:

— Dārgie biedri! Sveicu jūs Turkestānas Padomju republikas vārdā!

— Lai veselība sveicienu vedējam! — atskanēja saucieni no pūļa.

Atabajevs pamāja ar roku.

— Biedri, es nezinu, ar kādām cerībām jūs esat šeit saradušies. Bet pagaidām man nekā nav, ar ko jūs sevišķi iepriecināt. Jūs zināt, cik smags ir starptautiskais stāvoklis, vēl labāk zināt, kā dzīvo trūcīgie. Mūsu padomju vara ir tāds pats trūcīgais, kas nolēmis iekārtot savu saimniecību. Padomju varai ir pat sliktāk. Trūcīgajam palīdz kaimiņi, bet mūsu kaimiņi mums saista rokas. Ja skatieni varētu iznīcināt, mēs sen jau gulētu beigti — tā mūs neieredz izsūcēji, tik daudz mūsu tautas varai ir ienaidnieku. Neesmu atbraucis šurp, lai

nolasītu jums lekciju. Tagad runājiet jūs. Varbūt kādam ir sūdzības, citam — lūgums, vēl citam — jautājumi ...

Neviens negribēja sākt runāt — jādomā tāpēc, ka Atabajevs pats bija pasteidzies atklāt visas sūdzības un trūkumus, visus sasāpējušos jautājumus, kas tik parasti šādās tikšanās reizēs.

— Novadnieki, — Atabajevs sacīja, — nemaz nedomājiet, ka, kļūstot par valdības galvu, es būtu no jums novērsies. Nekad neaizmirsīšu, ka esmu bijis gans, es dzīvoju ar jums vienu dzīvi. Jūsu prieki ir mani prieki, jūsu bēdas — manas bēdas. Nevaru apsolīt, ka izpildīšu ikvienu lūgumu, bet visu, kas būs iespējams, — darīšu. Kam ir kas uz sirds — runājiet!

Viens vecis, tumši sarkanā hiviešu halātā, apsējies ar savītu lakatu, pastiepa viņam pretī garu roku ar mezglainiem pirkstiem. Uz labā vaiga bija rēta, ko atstājis zirga pakavs. Vecis, acis nemirkšķinādams, cieši lūkojās uz Atabajevu.

— Kaigisiz, labas lietas uz grīdas nemētājas, — viņš teica. — No pļāpām zeme līgojas ...

— Varbūt jums, cienītais, ir kāds lūgums? — Atabajevs viņu pārtrauca.

Vecis ar pirkstiem piedūrās Atabajeva piedurknei, it kā noņēma puteklīti un sacīja:

— Saprotu, negribi klausīties, ka tevi slavē, pašam dzirdot. Bet es gribu, visiem klātesot, pateikt savu prieku. Nedomāju, ka cilvēki te sanākuši, lai nodotu tev kādas sūdzības. Bez šaubām, visiem ir grūtības, bet ir arī pacietība — sagaidīt labākas dienas. Saki mums: vai pasaulē viss mierīgs?

— Pasaule līdzīga katlam ar četrdesmit osām, zem kura pastāvīgi kuras uguns.

— Mahtumkuli ir teicis... pasaule ir plaša un tajā — visādas vēsmas, — vecais papildināja. — Bet es jautāju par mūsu padomju pasauli...

— Mūsu padomju pasaule nostiprinās. Biju Maskavā, klausījos, ko runāja Ļeņins. Viņš teica — mūsu zemē būs daudz gaismas... Tiesa, kalni nav bez vilkiem, tautā gadās zagļi. Jūs zināt labāk par mani mūsu zemes nolādēto nelaimi — basmačus, kurus uzpērk

angļu izlūkdienests. Sevišķi daudz basmaču ir Fergānā. Redz, arī manā dzimtenē Tedženas apriņķī uzradies hans Hodžakuli.

— Kucēns mācās riet no mātes... Es nepazīstu izdzimteni Hodžakuli, bet pazinu viņa tēvu. Dēls, stāsta, esot atsities tēvā, tēvs bija īsts suns, abi kopā — traki suņi... Gribēju tev, Kaigisiz, jautāt. . .

— Jautā, cienītais, jautā.

— Vai liela ir tava vara Taškentā?

— Kā lai to saka ...

— Mēdz teikt: «Labāk būt nabagam Ēģiptē nekā pa-dišaham Kenganā.» Es tavā vietā neskatītos uz to Taš-kentu-Paškentu, bet atgrieztos dzimtenē. Mēs tev dotu pašu lielāko varu.

— Mēs, komunisti, strādājam ne jau varas dēļi

— Nu tad jau vēl labāk! Ja tu būtu šite, vai mēs būtu palaiduši vaļā Hodžakuli?

Tajā brīdī cauri pūlim spraucās sieviete. Par daudz drosmīgi viņa bija izslējusi galvu, bez jašmaka — lakata, ar kura stūri aizsedz muti, — un skaļi, lai visi viņu ievērotu, uzrunāja augsto priekšnieku.

Han, man ir lūgums!

— Ha-an? — Atabajevs izbrīnījies un vērīgi palūkojās uz sievieti.

Viņas apaļā seja ar divām pazodēm spīdēja sviedros, matos mirdzēja sirmums, bet drānu atloki bija izšūti spilgtāk nekā dažai labai jaunulei. Viņas krūtis bija lielas kā spaiņi, tās izspīlēja zīda kleitu, un šķita, ka tā tūliņ pārsprāgs. Acis šaudījās jautri un valšķīgi. Atabajevam nepatika šī sieviete, viņš stingri sacīja:

— Es neesmu hans ...

— Kāda starpība ... taču priekšnieks!

— Kas tad ir uz sirds?

— Vīrs mani moka nost.

— Kas viņš ir?

— Kāds paplucis lauku laistītājs, kas nevar pats sev maizi nopelnīt. Un vispār nekā nevar ...

— Viņš tevi sit, spīdzina?

— Lai tik pamēģina! Es viņam iedzīšu rīklē visus viņa atlikušos zobus!

— Kā tad viņš tevi moka?

— Ai... ilgi jāstāsta! Moka ... Iešu prom no viņa.

— Kas tad man par daļu?

— Vara taču ir tavās rokās?

— Bet es taču nevaru nodarboties ar ģimenes strīdiem!

— Kas tad to var?

— Ir tiesa, ir dzimtsarakstu birojs ...

—' Es par to nekā nezinu; un; nekā negriblu zināt! Ja neizlabosi man papīrus, no šejienes prom netiksi!

— Oho!

— Negribu dzirdēt ne tavu oho, ne tavu hoho! — nekaunīgā sieva mācās virsū.

Cilvēki jau sāka smieties — kas zin, tiešām šī sieviete panāks savu? Dzirdamas taču baumas, ka jaunie priekšnieki ne sliktāk kā baji mīl slēpt savās mājās dažādas paklīdenes, kas aizbēgušas no veciem vīriem.

Nav zināms, kā būtu izkūlies no šīs ķezas Kaigisizs Atabajevs, ja uz salonvagona platformas nestāvētu tēvocis, milzīgs kā lācis. Tas bija Abdirazaks, ko vecais draugs bija izsaucis no Mervas pie sevis. Sapratis, ka saruna ar manīgo sievišķi ir sīkmanīga, kā teikt, tukšu salmu kulstīšana, viņš nolēca uz perona un parāva draugu aiz piedurknes. Atabajevs strauji pagriezās atpakaļ.

— Tūliņ ej vagonā! Saprati? — Abdirazaks skaļi teica.

— Redzi, tantiņ, — Atabajevs iesmējās, — tu sauc mani par hanu, bet ir cilvēki vecāki par mani, cienījamāki.

— Vai tad tu neesi Kaigisizs?

— Nekas tamlīdzīgs. Re, kur Kaigisizs! — viņš parādīja uz Abdirazaku.

— Tad tā arī būtu teicis! — sieviete pievērsās Ab-dirazakam. — Tātad tu esi biedrs Kaigisizs un izlabosi man papīru par šķiršanos.

— Te nav ērti, — filozofs labsirdīgi iebilda. — Paiesim maliņā un nokārtosim tavu lūgumu.

Bet, līdzko viņi atradās aiz vagona, Abdirazaks uzkliedza:

— Tūliņ pat ej mājās! Un ņem vērā, ģimene — tā ir nopietna padarīšana. Kaprīžu dēļ cilvēki nešķiras.

Un, ja vēl mēģināsi celt skandālu, tad es pasaukšu, ko vajadzēs, un tevi nogādās klusākā vietā ...

Sieviete gribēja sākt strīdēties, bet, paskatījusies Ab-dirazaka briesmīgajās acīs, metās skriet, un tikai viņas lakats plīvoja vējā kā buras.

SALONVAGONĀ

Izpildkomiteja atradās Baznīcas laukumā; arī agrāk no šī skumīgā nama tika vadīts viss apriņķis. Un tas pats dzeltenais pasts un baltā baznīca ar zaļo kupolu, un mazliet tālāk pie upes, vītolu ielenkta, — skola, kur sešus gadus Kaigisizs bija mācījies.

Nezin kāpēc kļuva skumji; Atabajevs apstājās un klusēdams raudzījās tālumā uz skolas pusi. Koki jau paaugušies, pelēkais skārda jumts tikko saredzams. Pagalms, jādomā, nav vairs tik tīrs kā tajos gados, nav kas slauka. Skaties, tur arī vecais koks pie Vasilija Vasiļjeviča loga... Sen vairs nav Vasilija Vasiļjeviča, bet činara dzīvo, tai nav nekādas vainas.

— Atceries bērnību? — Abdirazaks ieminējās.

Atabajevs sarāvās, it kā būtu pamodināts, atbildēja

ar diezin kā prātā palikušām Ņekrasova rindām:

Ik zemniekam ir dvēsele Kā draudīgs krusas mākonis,

Tik nikna, ka vai zibeņiem.. .*

— Viss, kas noticis bērnībā, ir kā akmenī iecirsts, — viņš nenobeidza citēt rindu. — Katrs koks, katrs lodziņš dveš pretī siltumu. Šeit uz šīfera tāfeles es uzvilku pirmo burtu, kas atgādināja knaibles ... Patiesību sakot, — gribas pieiet pie vārtiem un krist ceļos.

Abdirazaks necieta nekādu jūtu izpausmi, sevišķi, ja tās izrādīja citi.

— Nu, ja jau tā, tad vajadzēs arī lūgsnu noskaitīt?

— Varbūt ne jau tieši lūgsnu, tikai skaļi ar labu vārdu pieminēt kādu vecu vīru zilos formas svārkos, to cilvēku, kas reiz tur aiz tā loga aprunājās ar ganu ...

— Lai notiek — lūgsim dievu!

— Labāk nekaitini mani, — Atabajevs saka smieties. — Ņem vērā, ka esmu serdars!

— Tavs tēvs bija serdars, nevis tu.

— Mēdz teikt: arī no spēcīga kamieļa piedzimst jauktenis.

Murads Agalijevs bija pieradis pie Kaigisiza un Ab-dirazaka draudzīgajiem dzēlieniem, tāpēc mierīgi stāvēja viņiem aiz muguras, bet citi, kas pavadīja republikas Tautas Komisāru padomes priekšsēdētāju, saskatījās: tiem, jādomā, šķita, ka divi cienījami vīri mazliet jukuši un strīdas kā puišeļi, kas rotaļā nevar sadalīt auna kauliņus.

Izpildkomitejā Atabajevs ielaida Agalijeva kabinetā tikai tos, kurus ieskatīja par vajadzīgiem, un lika aizslēgt durvis. Viņš atsēdās pie Murada galda kā Tautas Komisāru Padomē pie savējā, tad pieprasīja sīku apriņķa karti, noklausījās militāro personu īsu ziņojumu. Viņu interesēja aku atrašanās vietas — tieši tur mitinājās basmači. Ar krustiņiem viņš savai zināšanai kartē atzīmēja: Mamuru, Uzina fabriku, Elbarslus, Ainokolu, Atkiranu, Kirkkuju, novilka uz šīm vietām ar zīmuli smalkas svītriņas, — un visi nojauta, ka viņš pats gatavojas vadīt operāciju. Viņam bija pieredze basmaču bandu likvidēšanā Fergānas ielejā — viņš zināja, ka bandītiem ir izmeklēti zirgi, paši apbruņoti ar angļu patšautenēm, drosmīgi pieņem kauju atklātā vietā, pēc tam visi pēkšņi un ātri aiziet, un tad viss jāsāk no gala.

— No Ašhabadas Kirkkujas virzienā — simts jātnieku. No Artikas uz Ainokolu — simts jātnieku. No Māri uz Mamuru — simts jātnieku. Hana Kerima nodaļu — uz Elbarsliem, Tedženas vienībai jāstāv Atki-ranā. Operācijas štābs — Uzina fabrikā, — Atabajevs nodiktēja kā kaujas pavēli. — Visām vienībām jābūt apgādātām ar ieročiem, medikamentiem un pārtikas krājumiem trim dienām, jāierodas norādītajos punktos parīt, tieši pulksten piecos no rīta. Lidmašīnas, kas izlidos no Ašhabadas un Kaahkas, novēros ienaidnieka kustību. Operācija jāveic divdesmit četrās stundās. Pilsētas garnizonam jābūt gatavībā uz Serahsas ceļa. Operācijas laikā izsludinu karastāvokli...

Murads Agalijevs nepateica neviena vārda, viņš juta, ka pēc telefona sarunas Atabajevs ietur abu attiecībās zināmu distanci un Murads nedomāja to pārkāpt pirmais, viņš jutās ļoti aizvainots. Murads klusēja ari tad, kad Atabajevs, salocījis karti pēc karavīru parašas «ermoņikas» veidā un ielicis savā planšetē, teica:

— Tedženas komunisti uzskata sevi par nelokāmiem un rūdītiem. Tā tas arī ir! Taču tas nebūt vēl nav viss, kas tiek prasīts no darbinieka mūsu apstākļos. īstam boļševikam jābūt modram, apveltītam ar politisku nojautu. Krievi saka: viena dzirkstele var nodedzināt mežu. Šajā mājā jūsu vidū staigāja apkārt Hodžakuli Nijazkulijevs, sēdēja uz šiem krēsliem, skatījās jums acīs, un jūs nespējāt viņu atšifrēt... Tagad viņš vada simtiem nukeru. Un simtiem mūsu jātniekiem vajadzēs noiet simtiem kilometru, riskēt ar savu dzīvību. Diemžēl es to visu saku par vēlu ...

Atabajevs nenosauca vārdus, bet paskatījās uz Aga-lijevu, uz milicijas priekšnieku, uz garnizona karavīriem, un viņiem visiem kļuva neērti.

— Vai es jums, biedri, neuzbruku par daudz? — Atabajevs beidzot noteica un viņa seja kļuva laipnāka. Viņš piecēlās, pārlika pār plecu savu planšeti, paņēma cepuri. — Tad tā: darboties tieši pēc pulksteņa... Lūdzu salīdzināt ar manējo ...

Un, kad visi bija salīdzinājuši pulksteņus, tikai tagad, promejot, it kā pamanījis Muradu, sacīja:

— Lūdzu, deviņos vakarā pie manis vagonā.

Veļu vakara salonvagona pie gara galda sēdēja trīs vīri — Atabajevs, Abdirazaks un Agalijevs.

Biezie aizkari bija nolaisti, mājīgi spīdēja galda lampa, stacijā bija kluss, tikai vienpadsmitos pienāca preču vilciens. Un atkal — ne skaņas, ne lokomotīves svilpiena. Atabajevs izskatīja papīrus, rakstīja rezolūcijas, Abdirazaks, brīvi krēslā atgāzies, lasīja avīzi, bet Murads sēdēja uz krēsla un, saslējies kā karavīrs, gaidīja priekšnieku rīkojumus.

Atabajevs pasniedza viņam trīs ziņojumus.

— Šiem cilvēkiem uz Tautas Komisāru Padomes rēķina izsniegt pabalstu simts rubļu apmērā. Es te uzrakstīju .. . Starp citu, kas jums ir milicijas priekšnieka vietnieks?

— Jamurs Jazlijevs.

— Vai labs šāvējs?

— Nezinu gan.

— Kā var nezināt sava darbinieka kaujas spējas?

Saruna nevēstīja nekā laba. Agalijevs centās izlocīties.

— Kāds viņš ir šāvējs, to nezinu, bet, ka iedzer, — esmu dzirdējis.

— Te raksta, ka viņš aula vidū iebrūk svešās kibit-kās un šauj, kur pagadās. Par to parakstījušies pieci cilvēki. Vai tu domā, ka tā viņš stiprina padomju varas autoritāti? Lai jau rīt viņa vairs nebūtu milicijā.

— Ko tu domā ar viņu iesākt? — Abdirazaks prātīgi iejaucās sarunā.

— Atbrīvošu no darba.

— Tas jau būtu tas pats, kas izsniegt prēmiju.

— Ko tad tu ieteic? Agalijev, nosūtiet šo šāvēju filozofa rīcībā. Lai tiek ar viņu galā.

— Uz cik ilgu laiku? — Abdirazaks painteresējās, izlikdamies, ka sacīto ņem nopietni.

— Kamēr pats netrieksi prom.

— Nu ko, iemācīšu viņam vākt zīdakoka lapas. Ja gadīsies vēl tādi, sūtiet pie manis.

— Vai gribi atklāt zīda vērpšanas fabriku?

— Kurš gan atteiksies no pakalpojumiem, par kuriem nav jāmaksā?

— Nepūlies, šis tips sev vēdera tiesu nenopelnīs.

— Un kā vēl, ja pievilkšu stingrāk viņa vēdera siksnu!

— Varbūt iecelt tevi par virssardzes priekšnieku?

— Drīzāk cirvja kātam lapas uzplauks nekā saņemšu no tevis pateicību!

Atabajevs skaļi iesmējās.

Abdirazaks, nolicis avīzi, ar patiku noraudzījās uz Kaigisizu. Dīvains cilvēks! Izsauc pie sevis uz Taškentu tos, kurus uzskata par talantīgiem. Nesen izsauca no šejienes, no Tedženas, dzejnieku Mollamurtu, bija ļoti

noraizējies, ka šis esot bāls, klepojot, dzerot par daudz stipru zaļo tēju. Jādomā, ir pārliecināts, ka Mollamurts, viņa atbalstīts, uzrakstīs poēmu, apdziedās jauno laikmetu* Bet Mollamurts jutās Taškentā kā putns būri, lūdzās, lai laiž viņu mājās. Tad Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs atveda uz galvaspilsētu Mollapuri; smējās par viņa pikantajiem jokiem, piecieta zaļos at-krēpojumus, ko šis atstāja visos dzīvokļa kaktos. Mollapuri, kas, tāpat kā visi opija smēķētāji, runāja caur degunu un bija zilgani bāls, Kaigisizam atgādināja nelaimīgo brāli Geldi. Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs bija ar mieru paciest visu jaunās dzejas labā. Lai arī cik talantīgs būtu Mollapuri, padarīt viņu par padomju inteliģences pamatlicēju bija tikpat grūti kā vecu zirgu pārvērst par jaunu kumeļu.

Kad Atabajevs pēdējo reizi bija Mervā, viņš aizveda vagonā sev līdzi pusmaisa smalko smilšu un pusmaisa vietējo mālu. Abdirazaks toreiz ar zābaka pumu paspēra maisu un jautāja:

— Bērnudārzam? Lai veido no māla kamieļus? >

— Kad aizbrauksim uz Taškentu, tad redzēsi! Laboratorijā pārbaudīs smilti — varbūt noder stiklrūpnie-cībā. Bet no māla, iespējams, var izgatavot tējkannas.

— Vai re, kā aizsapņojies!

— Kas nesēj, — tas arī nepļaus.

— Smiltis jau nav kvieši.

— Kas cīnās par savu taisnību, tas daudz ko var sasniegt!

— Centies, kā gribi, no ālavas govs piena nedabūsi;

— Bet Ja nu mēģinājums izdodas?

— Tas nu gan pareizi...

— Tātad nedrīkst nekad izlaist no redzes loka neko, kas varētu noderēt tautas saimniecībai.

It kā noklausījies šīs Abdirazaka atmiņas, Atabajevs vaicāja Muradam:

— Kas notiek, ja rudenī un ziemā daudz mitruma?

— Divkārtīgs pavasaris? — Agalijevs nenoteikti atbildēja, nesaprazdams, ko Kaigisizs īsti grib.

— Pareizi. Un kas pēc tam?

— Tad izej tuksnesī, un tev acis sāks ņirbēt, redzot čomučas leknos asnus. Ar zeltu neatsverama zāle ...

— Vai esi dzirdējis, ka čomučas novārījums palīdz pret tuberkulozi?

— Man zināmi nāvei nolemti cilvēki, kas kļuvuši veseli, šo novārījumu dzerot, — Abdirazaks apgalvoja.

— Šis gads nav slikts. Ja es līdz pavasarim neatbraukšu, lūdzu jūs abus atsūtīt man maisu čomučas.

— Vai tev ir dilonis? — Abdirazaks brīnījās.

— Pirmoreiz dzirdu!

— Kam tad tev čomuča vajadzīga?

— Neesmu jau viens pasaulē. Lai Taškentā ārsti izpēta, kur slēpjas čomučas spēks. Iespējams, ka vajadzēs kultivēt.

— Tas ir prātīgi! — Abdirazaks teica, — tā jau vairs nav smilšu vešana no tuksneša.

— Paldies dievam, kaut reiz uzslavēji!

Atabajevs savāca papīrus, pasauca sekretāru un lūdza izsūtīt tos uz norādītām adresēm. Agalijevs smagi nopūtās. Tagad Kaigisizs bija brīvs, varēs sākt nepatīkamo izskaidrošanos. Viņš izņēma no kabatas vēstuļu žūksnīti, ko bija atvedis Dāvids Zaharovičs, un uzmeta uz galda. Muradu apvainoja karjerismā un kukuļņemšanā, par rupju patvarību un pat par to, ka viņš savu kibitku pārvērtis par netiklības perēkli. Atabajevs pavirši pāršķirstīja vēstules, atvēra savu dokumentu mapi. Šo anonīmo vēstuļu kopijas, kas bija atsūtītas no Ašhabadas uz Tautas Komisāru Padomi, atradās savā vietā.

— Kā tās nokļuva pie tevis? — viņš jautāja.

Agalijevs atturīgi un skaidri, kā pie prokurora, izstāstīja visu Hodžakuli bēgšanas vēsturi.

Atabajevs, ar zīmuli rotaļādamies, ne reizi nepārtraucis, uzmanīgi noklausījās un pēkšņi jautāja:

— Vai es tevi pasveicināju no Nikolaja Antonoviča?

Murads drūmi nomurmināja:

— Nē, neesi nekā teicis. Vai valsts darbinieks, kas pieradis ar rungu ievest kārtību, var atcerēties tādus sīkumus.

— Lūdzams, piedod ... Nikolajs Antonovičs lūdza tevi pasveicināt.

— Paldies, — Murads klusi pateicās.

— Viņš komandē Fergānas frontes karaspēku, bet

Fergānas apgabalā patlaban karastāvoklis. Nikolajs Antonovičs ir brīnišķīgs cilvēks!

Murads beidzot atrada iemeslu iedzelt Atabajevam.

— Mēdz teikt: džigitu var iepazīt, pazīstot viņa draugu. Nikolajs Antonovičs ir man vecs draugs.

— Tad iznāk, ka tu neesi slikts džigits.

— Dažiem pat piens šķiet melns.

— Nu ko, nākošo reizi skatīsimies uz pienu uzmanīgāk.

— Ja raugās pārāk uzmanīgi, pienā var saskatīt asinis, — Agalijevs nepiekāpīgi murmināja.

— Līdz šim es domāju, ka kucēni, kuriem uz lūpām vēl nav nožuvis piens, Jaunu nepiemin.

— Ja bērnam glāsta galvu, varbūt viņš arī aizmirst pļauku, bet pieaudzis cilvēks ...

— Vajadzēs atkal bārt pieaugušo, ja viņš tā ņem pie sirds rājienu.

— To jūs protat, biedri Atabajev. Brīnos, ka nesekojat Hivas benžu paraugam. Tie sita cilvēku un vēl pieprasīja «cirvja naudu».

Atabajevs tagad skaidri saprata, ka sūdzības par Agalijevu ir nekrietni apmelojumi, bet Hodžakuli tomēr aizbēdzis, un tātad nav ko atvainoties par toreizējo telefona sarunu un nav ko glaudīt galvu jaunajam gausim. Abdirazaks nolēma pārtraukt neauglīgo strīdiņu un ierunājās:

— Es tomēr nevaru izprast, kāds iemesls ir tādai basmaču kustībai. Daži domā, ka tas ir vienkārši bandītisms, ka tur nav nekā no politikas.

— Ak, beidzot izperināji, — Atabajevs sašuta. — Basmači taču ir visīstākie kontrrevolucionārās kustības pārstāvji, tos organizējuši baji un mullas ar lozungu par nacionālo neatkarību un gazavatu jeb islama izplatīšanās «Svēto karu». Irgašs, Madamins un citi Fergānas basmaču barveži klaigā, ka viņi aizstāvot musulmaņu tiesības. Patiesībā tā nav ne tautas, ne arī nacionāla kustība, bet neslēpta šķiru cīņa.

— Cik tev tas gludi iznāk! — Abdirazaks piebikstīja.

— Gaužām vienkārši! Basmači ir bīstami, tāpēc ka kustība rodas visur, ne tikai vienā vietā. Bīstami tāpēc,

ka atpalikušo tautu apziņa nestabila kā rokas svari, bīstama tāpēc, ka to uzkurina mūsu aizrobežu ienaidnieki. Ja mēs nedarīsim galu basmaču kustībai, tad ienaidnieki apšaubīs mūsu spēkus. Zemnieki ne visai tic basmačiem, bet zemnieki vēl arvien atkarīgi no bajiem... — Viņš iegrima domās un piebilda: — Ir tāda paruna: «Kas slēpj grēku, tas nav labojams.» Dažkārt pielaižam kļūdas mūsu darbā, tās nāk par labu basmačiem.

— Tas gan ir pareizi! — Abdirazaks piekrita.

Atabajevs dusmīgi uz viņu paskatījās.

— Vai neminēsi kādu piemēru?

— Vai to ir mazums? Būs labāk, ja pats pateiksi.

— Tu jau neļauj runāt.

— Kaigisiz, vadītājam neklājās būt tik sīkumainam!

— īstenojot kādus pasākumus, piemēram, rekvizējot zirgus, lopus vai uzliekot darba klaušas, mēs dažkārt neievērojam diferenci, ne vienmēr pieņemam vispareizāko lēmumu. Tas rada neapmierinātību.

— Par to jau es arī runāju, — teica Abdirazaks.

— Ja esi tāds gudrinieks, kāpēc tad nepalīdzi?

— Šajos jautājumos varu būt tavs skolotājs.

Murads apbrīnoja Abdirazaka drosmi un Atabajeva

pacietību. Atabajevs it nemaz neņēma ļaunā, turpināja:

— Dažkārt mēs vienkārši varam arī pāršaut pār strīpu...

— Tieši kādā ziņā?

— Piemēram, slēdzam veco skolu, iekams nav atvērta jaunā. Vai arī atņemam zemes, kas pienākas medresei. Vai atstādinām no darba daudz godīgu kazi, tiesnešus...

— Vēl piebilsti: atbrīvodami sievietes no apspiestības, paveram ceļu izlaidībai, veicinām ģimeņu sairšanu.

— Tas vēl jāpierāda... Es nerunāju par neizglītotajiem ļautiņiem aulos — tie nespēj uzreiz apgūt jaunās idejas, — bet tieši par mums, par Taškentas un Ašhabadas vadošajiem darbiniekiem, kas tik ļoti cenšas akli atdarināt visu, kas notiek citās vietās, teiksim — Krievijā ...

— Oho, liekas veltīgi tu esi iecelts valdības priekšgalā!

— Kāpēc tad tā?

— Pats atzīsti savas kļūdas.

— Kas savus grēkus slēpj, tas nav labojams.

— Labāk jau sākumā pastrādāt ar galvu nekā kļūdīties un pēc tam sēdēt ar nokārtu degunu.

— Tu nu gan esi stūrgalvīgs cilvēks! — Atabajevs uzsita ar plaukstu pa galdu.

— Es arī varu atgādināt parunu: «Kas saka taisnību, tam draugu nav.» Nu ko tu tā blenz uz mani!

— Tu centies ar nolūku pēc sava prāta sagrozīt visu, ko es skaidroju. Pat ne skaidroju, bet par ko vienkārši skaļi domāju.

— Labi, labi, netraucēšu ...

— Nemaz negribu taisnoties, bet domāju, ka galveno ļaunumu izdarīja pantjurkisti. Mēs tagad cenšamies aizmirst, kā viņi samulsināja tautu, cenšamies neaizskart nacionālās jūtas un pagaidām pat neaizskaram vecās skolas. — Atabajevs iedzēra malku aukstas tējas no pialas. — Tagad, kad no Krievijas ceļi vaļā, vajag tikai ātrāk atjaunot vecu veco saikni cilvēkiem ar zemi, lai zeme pabarotu cilvēkus, mums ātrāk jātiek vaļā no uzpircējiem, spekulantiem, starpniekiem, jādod zemes apstrādātājiem inventārs, sēkla. Bet Sarkanar-mija savu darbu paveiks ...

Salonvagonā ienāca sekretārs un ziņoja, kāds apbruņots puisis, vārdā Cari Vellekovs, lūdzot steidzīgi pieņemt.

— Tas ir hana Kerima vienības komisārs, — Agali-jevs paskaidroja.

— Lai ienāk, — Atabajevs teica.

Viņš ar labpatiku nolūkojās staltajā, slaidajā jaunietī, kam bija mugurā labi pieguļošs, garš kavalērista šinelis. Vellekova seja bija vēl bērnišķīga, bet stāja kā disciplinētam karavīram. Cari palika pie durvīm stāvot, militāri sveicināja un sacīja:

— Lūdzu piedošanu, bet man jāsniedz ziņojums.

— Esiet brīvi un stāstiet, — Atabajevs sacīja.

— Šodien hana Kerima vienība steidzīgi devās tuksnesī. Pie Lukgidžes dambja mēs pēkšņi sadūrāmies

ar hana Hodžakuli basmačiem. Sākās apšaudīšanās. Viņi paslēpās gravā, mēs izvietojāmies Džangutaranas vecajā gultnē. Apšaude no aizsega ievilkās. Bet, kad sāka tumst, mēs sapratām, ka hans Hodžakuli grib pazust, un gājām uzbrukumā. Mūs saņēma ar uguni, mēs neatlaidāmies, un galu galā basmači atkāpās uz Te-dženas lejteci. Abās pusēs ir kritušie un ievainotie.

— Kā izturējās hans Kerims un viņa nukeri?

— Ļoti labi.

— Kur Hodžakuli ņem ieročus saviem karotājiem?

— Stāsta, ka viņam patronas piegādājot no tuksneša starp Serahsu un Mervu. Vērojot, kā viņi šauj, redzams, ka par patronām viņi nebēdā. Uz katru mūsu šāvienu atbild ar pieciem.

— Kāpēc esat ieradies?

— Mums patronu pamaz. Ūdens vēl mazāk. Tiesa, akās tas ir. Tomēr — katram nepieciešama blašķe. Bet galvenais — gaidām palīgspēkus! Ar Tedženas nodaļu un hana Kerima nukeriem basmačus nesakausim. Nepieciešami steidzami pasākumi.

Atabajevs izsauca sekretāru, palūdza Vellekovu paēdināt un izsniegt glāzīti degvīna. Tad viņš piezvanīja uz Ašhabadu un Mervu, pavēlēja piegādāt karotājiem patronas un blašķes. Pavaicāja Agalijevam:

— Vai zirgi apsegloti?

— Kādi zirgi?

— Tu gulēji, vai?

— Bet kur tad gribat jāt tik vēlu?

— Tika teikts: jāsim uz Uzina fabriku!

— Tomēr — labāk būtu no rīta.

— Ar tādu drosmi mēs nekad hanu Hodžakuli nenotversim.

— Es tūliņ došos līdzi Vellekovam.

— Bet operāciju vadu taču es!

— Jūs varat vadīt no šejienes.

— Nekas neiznāks. Tiklīdz paēdīs Vellekovs, sēdīsimies zirgos. Paēd arī tu ...

Abdirazaks, kā parasti omulīgi atgāzies ērtā krēslā, vēroja Kaigisizu. «Es domāju, ka esmu spēcīgs un izturīgs kā lācis, bet šis ir vēl stiprāks par mani... Par atpūtu pat nedomā. Nu kāda jēga nakts vidū doties piecdesmit kilometru? Var jau būt bezbailīgs, nenogurdināms, bet kas var galvot, ka šajā naktī nenotiek nelaime? Basmači Atabajevu no savām rokām neizlaidīs. Ja tikai dabūs zināt, — galvas noliks, bet nepalaidīs ...» Abdirazakam neienāca prātā, ka Atabajevs grib aprunāties ar ciema vīriem, uzzināt, kā aulos izturas pret bandu, kur bandītus vieglāk notvert.

— Vai jāsi mums līdzi? — Atabajevs vaicāja Abdirazakam.

— Vai tad var atstāt vagonu bez sardzes?

— Sargu arī bez tevis ir diezgan.

— Bet viņi nespēs apēst visu čektirmē.

— Saki skaidri, ka negribi.

— Bez šaubām, labāk gulēt mīkstā gultā nekā visu nakti aulekšot.

— Tad tā saki: arī kā vaislas bullis vari vēl noderēt...

Atabajevs, cerības zaudējis, atmeta ar roku un aizgāja uz savu kupeju. Murads tūdaļ piezvanīja milicijas priekšniekam un pavēlēja izvietot apsardzi ceļā uz Uzina fabriku. Protams, tā bija tīri formāla piesardzība. Desmit Tedženas miliču, izvietoti pa desmit kilometru cits no cita, nez vai spētu paglābt Atabajevu.

— Tu pazīsti Kaigisizu labāk nekā es, — Agalijevs sacīja Abdirazakam. — Vai tiešām nav nekādas iespējas viņu aizturēt līdz rītam?

— Nav vērts censties. Telegrāfa stabu var salauzt, bet Kaigjsiza lēmumu grozīt nav iespējams. Tas ir pasaules visizcilākais stūrgalvis.

— Kas ir stūrgalvis? — Jājienam sagatavojies, Atabajevs, ieskatījies salonā, apjautājās.

— Kas gan cits kā tu.

— Tu, šķiet, neesi apmierināts ar mani?

— Nu, tik un tā tevi jau neatrunās!

— Labi vien ir. Uz redzēšanos.

Kad viņi devās ceļā un zem zirgu pakaviem sāka skanēt sliedes, Sietiņš stāvēja pašā zenītā.

Nakts bija gadījusies zvaigžņota, bez mēness, šķita, pāri zemei pārvilkta milzīga telts un pa tās kupola spraugām mirgo lielas zvaigznes. Putekļainais ceļš bija tikko samanāms, zemu krūmiņu varēja noturēt par kibitku. Klusums kā siena norobežoja stepi, un tikai paretam to it kā pāršķēla šakāļu kaucieni. Zirgu pakavu dipoņa apsteidza klusumu, un zirgu sprauslāšana kliedēja verstis.

Agalijevs jāja sasprindzis kā uzvilkts šautenes sprūds. Kuru katru mirkli no ikviena pakalna varēja atskanēt šāviens, ikvienā upes pārejā trīs jātniekus varēja ielenkt basmači. Muradam kabatā bija partijas biedra karte, taču, nerazdams jaunus vārdus, viņš nomurmināja kā vecos laikos: «Lai allahs pasargā!»

Bet trauksmes vaininieks Atabajevs bezrūpīgi piespieda piešus un drīz vien panāca priekšā auļojošo Vellekovu.

Cari Vellekova zirgs bija sarkans kā liesma, ļoti straujš un ugunīgs, redzams, agrāk piederējis basmaču nodaļas vadonim un nebij radis kādu palaist priekšā. Ja tuvojās no mugurpuses, viņš spēra, kad jāja garām, — koda. Viņš nebija līdzīgs tedženiešu zirgiem. Jādomā, vecie basmači atdzinuši no Ahalas. Patlaban zirgs bija ļoti neapmierināts, ka Atabajevs jāj blakus ar Cari, šķielēja ar vienu aci, izvalbījis spilgti zilos acu baltumus, izlieca kaklu, grauza pavadu. Kaigisizam patika zirga izturēšanās.

— Labs gan! — viņš sacīja. — Stāsta, tu viņu esot ieguvis šorīt?

— Jā.

— Vai pirmo reizi jāj ar tādu sugas zirgu?

— Jā.

— Ļoti patīkami?

•— Jā.

— Paklausies, — Kaigisizs iesmējās, — vai tu citus vārdus arī zini?

— Jā, biedri Atabajev.

— Sauc mani vienkārši par Kaigisizu.

Vellekovs pavisam samulsa. Saukt Tautas Komisāru

Padomes priekšsēdētāju vārdā! Viņš sasparojās un teica:

— Ja es būtu nodzīvojis tik ilgi kā jūs un piedzīvojis kaut desmito daļu no tā, ko jūs, varbūt tad es varētu izturēties brīvāk.

— Saprotu, — Kaigisizs teica. — Vai tu labi pazīsti Kerimu?

— Nē. Ne visai... Agrāk bijām tikušies.

— Un kā tagad?

— Satikos pirms trim dienām.

— Un kāds iespaids?

— īsts hans. Bet nav tāds kā hans Kaušuts, tas tautas dēļ sevi nežēloja un iztika ar sausu maizi, bet jau sava labuma dēļ nežēlos pat tūkstoš nukeru. Neticu, ka viņš kādreiz kļūs par padomju cilvēku.

— Tātad velti esi sūtīts uz viņa vienību.

— Nedomāju vis. Pagaidām hans Kerims ir noderīgs. Ja viņam paglaimos, — dzīvību nežēlos. Bet tā ir tikai slavas kāre. Viņš ir bezidejisks cilvēks. Rīt ieklausīsies, ko saka ienaidnieks, un vienā naktī pazudīs kopā ar visiem saviem karotājiem un radiniekiem. Kā mēdz teikt: «Vissmagākā nasta ir saites.» Kad uzkrauj uz ēzeļu mugurām savas kibitkas, tad viņam nekā vairs nav žēl. Domājiet, viņš zina, kas ir dzimtene?

Atabajevs pilnīgi piekrita tādam Kerima novērtējumam.

— Vai tu kādu pazīsti Uzina fabrikā? — brīdi klusējis, Atabajevs pajautāja.

— Nevienu.

— Kā tad tā?

— Pagaidām nekā cita neesmu redzējis, tikai skolas pagalmu un nomales kibitkas.

— Jautāju tāpēc, ka gribu parunāties ar cilvēkiem un uzzināt, no kāda avota dzer ūdeni Hodžakuli...

— Tagad nav vasara, ūdens visur diezgan.

— Tu nesaprati mani. Gribēju teikt, ka mēs būtu varējuši noskaidrot, no kurienes Hodžakuli saņem pastiprinājumu un kur viņu vieglāk saņemt ciet.

Abpus ceļa sākās biezs ērkšķājs. Pēkšņi sarkanajam rikšotājam no kājapakšas ar troksni izspurdza fazāns.

Bailīgais zirgs sacirtās, Cari nosvērās uz sāniem, bet Murads, kuram likās, ka no krūmāja būtu šāvuši, pieaulekšoja pie Atabajeva.

— Kāds noskaņojums? — Kaigisizs smaidīdams apjautājās.

— Vispār nav slikts ...

— Esi noguris?

— Ne iau nu noguris, tikai. . . Tur pa labi, kādu versti no šejienes ir auls.

— Vajag jāt garām?

— Gluži otrādi. Iejāsim, padzersim tēju, un rītausma būs klāt.

— Tu gribi tējiņu padzert?

— Tik traki jau nav ...

— Tad padzersim fabrikā.

Agalijevs, nesaņēmis kāroto atbildi, pats nemaz nemanīja. ka bija pievilcis zirgam pavadu.

Tagad jātnieki jāja klusēdami, žāvādamies, arī zirgi bija noguruši. Klusumā pakavu klaboņa skaidrāk dzirdama. Zvaigžņu plejāde iau sliecās zenītā, bet virs tās iekvēlojās Suņa zvaigznājs. Apklusa arī šakāļu vaimanas.

Kad viņi, piejājuši pie fabrikas, nokāpa no zirgiem, svīda gaisma, gaiss bija it kā piena piesūcies. Sāka vīterot mazie putniņi. No melnajām kibitkām cēlās auošā dūmi, smaržoja pēc gruzdoša voiloka.

Par fabriku sauca vecas dzirnavas. Kādreiz te saimniekojis krievu budzis, milzīga auguma tēvainis, tāpēc arī dzirnavas nosauktas par «Uzina pabriķi», tas ir, — Garā fabriku. Uzins bija kļuvis bagāts nedaudz gados, ņēma par malšanu tik, cik ienāca prātā. Zemniekiem kamieļu nebija, lai vestu maļamo piecdesmit verstis uz pilsētu. Pēc revolūcijas Garais savāca visu savu bagātību un laida ļekas vaļā, ka nebij ko redzēt. Auls palika.

Ciems kā jau ciems: ne ar ko neatšķīrās no daudziem Tedženas apriņķa auliem. Kibitkas stāvēja rindā, pie dažām — zaru būdas, pie citām platas dēlu lāvas, nojumes uz četriem stabiem. Un nebija nevienas mītnes, par ko būtu vērts teikt: tādu vajadzētu man. Neviena kociņa. Tikai četri veci vītoli pie dambja bija

redzami jau iztālis. Lauki bija ariku izvagoti, aiz laukiem mācās virsū augsti barhanu viļņu vāli. Pie akām viri noskrandušos halātos dzirdīja zirgus, drūzmējās sievietes ar krūkām un izkaltētiem ķirbjiem uz pleciem.

Atabajevs ar saviem pavadoņiem iekārtojās Uzina pamestajā mājā. Šķita, garais ceļš nemaz nebija viņu nogurdinājis.

— Jūs atpūtieties, — viņš teica Vellekovam un Mu-radovam, — bet es iešu apskatīties.

Ja viņš neaicināja līdz, tad sekot nedrīkstēja. Agali-jevs pamirkšķināja milicim, bet Kaigisizs atmeta ar roku, lai nenāk.

Pie nomaļas kibitkas grozījās kāds večuks. Kaigisizs devās tieši pie viņa. Vecis pamanīja nācēju jau no tālienes un, acis no saules ar plaukstu sargādams, izbrīnījies vēroja. Noklausījies Kaigisiza apsveikumu un tā arī neizkliedējis savas šaubas, sacīja:

— Laipni lūdzam! Kas tu esi Uzinam?

— Nekas, — Atabajevs smaidīja, noprazdams, par ko vecis tā brīnās. — Tu netici?

— Taisnību sakot, — neticu.

— Bet es taču runāju turkmēniski.

— Turkmēniski prata arī Uzins un buldurēja vēl ātrāk nekā tu. Bet varbūt tu būsi meistars, kas atbraucis, lai no jauna iedarbinātu dzirnavas.

— Ļoti žēl, bet meistars neesmu.

— Kas tad?

— Klejotājs bezdarbnieks.

— Neizskatās vis.

— Kāpēc tu tā domā?

— Tu esi par daudz uzmanīgs.

— No kā man jābaidās?

— Visi to zina: ja Hodžakuli sastop padomju darbinieku, pavēl to sacirst gabalos.

— Hodžakuli taču tuvumā nav.

— Bet džigiti? Vai redzi tur to kibitku rindu, — vecis rādīja ar pirkstu, — tur tev nevajag iet. Kad es, gaismai austot, izgāju apmazgāties un noskaitīt lūgšanu, pats redzēju, pieci jātnieki aizdrāza gar aula malu. Man tevis žēl. Ja te klaiņosi apkārt, — labu galu neņemsi!

— Tu tā domā? ...

— Kāpēc tu cel degunu gaisā? Kā tevi sauc?

— Kaigisizs.

— Kai-gi-sizs! Patiešām Kaigisizs Atabajevs? Vai nemānies?

— Kāpēc lai tevi mānītu?

— Nu, tad dod roku, — vecis, satvēris Atabajeva roku ar savām abām, sāka atvainoties. — Zini, ja cilvēku nepazīsti, nezini, kā godāt. Nedusmojies.

— Kā tevi sauc, cienījamais?

— Mans vārds ir Gutli. Dažkārt vēl saka mirabs Gutli. Nu, nāc iekšā.

Atabajevs iegāja vecim līdzi kibitkā. Rīts bija pavēss, un pavardā dega uguns, vārīiās ūdens čuguna tējkannā. Sausā malka iautri sprēgāja, dega bez dūmiem, bet no daudzu gadu sodrējiem viss kibitkas pārvalks bija melns. Pat skaistās, rakstainās karošu tar-binas bija klātas kvēpiem un šķita it kā gatavotas no sarūsējušas dzelzs. Pie vienas sienas stāvēja divi maisi miltu, pie otras — ar nobružātu skārdu apsista lāde, uz tās atradās trīs segas. Uz grīdas — vecs voiloks ar pinkainu vilnu, kā aitu sunim.

Mirabs Gutli piedāvāja Atabajevam vietu pie pavarda.

Kaigisizam nebija viegli atsēsties uz grīdas uz saliektām kājām, bikses bija šauras un kājās — zābaki. Atgulties viņš kautrējās. Sāks vēl Gutli izzobot, teiks: kamielis prot savākt zem sevis pat četras kājas.

— Te ir spilvens, atlaidies, — saimnieks pratās piedāvāt, — citādi šādā apģērbā, kas it kā pielīmēts pie auguma, ne lāgā apsēsties, ne atpūsties ...

Labi iejautais un tandirā izceptais čureks garšoja loti labi. Pēc ilgā nakts jājiena bija patīkami dzert karstu tēju. Tēju dzerot, Kaigisizs sāka runāt par Ho-džakuli bandu.

— Ābols no ābeles tālu nekrīt. Hodžakuli tēvs bija Uzina līdzdalībnieks, saņēma savu peļņas daļu. Ļaudis kliegšus kliedza, ka viņus aplaupa. Bet dēls izrādījās vēl sliktāks par pašu Nijazkuli, — vecais sacīja.

— Vai aulā ir daudz tādu, kas atbalsta Hodžakuli?

— Ē, brālīt, ūdens zina, kur tecēt, blēdis blēdi atrod.

Hanu Hodžakuli aizstāv tie baji, kam padomju vara aplauza ragus, tāpat garāmgājēji, kas nav atraduši vietu, pat pie septiņām durvīm klaudzinādami, un vēl pavisam tumši ļautiņi. Uz ko suni rīda: «Puči! Puči!» — tam tas arī metas virsū ar putām uz lūpām. Ja ar tiem cilvēkiem prātīgi parunātu, viņi ne tikai atstātu Hodžakuli, bet vēl cilpu apmestu viņam ap kaklu un arkana galā atvestu. Tie puiši nav no mazām dienām raduši pie nelietībām un zādzībām!

Atabajevam patika Gutli padoms, tikai nebija laika to īstenot. Kaigisizs gribēja noskaidrot vēl vienu neizprotamu apstākli.

Viņš iesāka aplinkus.

— Cienījamais Gutli, tu dzīvē esi pieredzējis gan sūras, gan labas dienas, tu izproti cilvēcisko vienkāršību un viltību, varbūt tu varētu man pateikt: kā Hodžakuli izdodas sava labuma dēļ pamudināt ļaudis uz ļaundarībām? Vai tiešām viņš cer ar simts draņķīgu nukeru palīdzību gāzt valdību?

— Es jau teicu, ka viņš ir traks, — Gutli noplātīja rokas.

Saruna it kā apsīka. Pēkšņi vecis, apskatījies apkārt, pieliecās pie Atabajeva un čukstēja tieši ausī:

— Hodžakuli taču strādājis žandarmos. To visi zina. Bet visiem nav zināms, ka viņš kalpojis arī englende-riem...

— Interventiem?

— Es nezinu nekādus «terbendus», bet varu teikt, ka nelūgtiem viesiem viņš pakaļas ir gan bučojis. Reiz es paliku pa nakti Tedženā pie Nijazkuli kaimiņiem... Jā, kā sauc to englenderu špijonu — vai Tigi Džinss?

— Tigs Džonss.

— Šis pats Tigi Džinss nakts vidū ieradās un apmetās pie Nijazkulijeviem. Viņam bija pavadonis, tas meln-ģīmis Elins Eidems. Pats sarunu gan netiku dzirdējis, bet cilvēki, pie kuriem es ciemojos, — viņi ved malku un izgrābj pelnus Nijazkulijeviem, — dzirdējuši, ka Hodžakuli sacījis: «Hanam Ezizam maz vairs atlicis dzīvot. Tedženā hans būšu es.» Un pareizi, pēc dažām dienām sipaji notvēra Ezizu un nošāva. Par laimi arī englenderi aizlaidās lapās. Citādi Hodžakuli tiešām

būtu kļuvis par hanu. Viņš līdz šim pašam brīdim saistīts ar Tigi Džinsu.

— Kāpēc tu tā domā?

— Kad hans Hodžakuli taisījās bēgt no Tedženas, es viņu mājās redzēju to nelietīgo Elinu Eidemu.

— Tātad Hodžakuli sapņo kļūt par Tedženas hanu ... — Atabajevs domīgi atkārtoja.

— Ne tikai Tedženas. Viņš tagad saka: «Piespiedīšu visus turkmēņus būt pazemīgiem. Uzcelšu Turānā varenu, nesatricināmu musulmaņu valsti.»

— Vai re, cik augstu tver ... izdzimtenis!

— Liekas, viņš ir apmierināts ar tiem, kas viņu atbalsta. Es tikai brīnos ...

— Par ko tad? — Kaigisizs pārjautāja, nevarēdams nobrīnīties vien par Gutli stāstījumu.

— Kāpēc jūs nepievācāt viņa tēvu un visu ģimeni?

— Ģimene taču nav vainīga!

— Būtu man jāizlemj šīs lietiņas, kamēr dēls nav notverts, es būtu pielicis pie sieniņas tēvu.

— Ievēro, Gutli: tēvs neatbild par dēlu, dēls — par tēvu* Ja mēs arī iznīcinātu visu Hodžakuli ģimeni, viņš pats rīkosies tāpat kā līdz šim.

— Nedomāju vis, ka viņš tā plātītos, ja jūs sāktu enerģiski rīkoties.

— Paskatīsimies, cik dienu viņš dižosies, — Kaigisizs nomurmināja.

Gutli saņēma viņa roku un uzmanīgi paskatījās acīs.

— Kaigisiz, vai tikai tu neesi atbraucis Hodžakuli dēļ?

— Es te esmu pa ceļam. Bet, ta ka Tedžena aizkavējos, tad, protams, — pie viena gribu arī šo jautājumu noskaidrot.

— Eh, ja jūs tiktu galā ar šo bandu! Cilvēki to gaida no jums.

Atabajevs bija ļoti apmierināts ar Uzina fabrikā pavadīto rītu. Viņš būtu varējis veselu dienu nosēdēt ar mirabu Gutli. Tādas sarunas lika ilgāku laiku padomāt. Šķiet, tikai tās nomierināja viņa straujo partizāņa temperamentu. Abdirazaks vienmēr bija zobojies: «Tu, liekas, esi kļuvis vecs jau jaunībā. Ja ieraugi večuku,— tad tev nevajag vairs ne meitenes, ne jaunules!»

Bet Kaigisizs smaidīja un atcerējās Nobata novēlējumu pie dambja.

Tajā dienā viņam izdevās parunāties tikai ar Gutli. Štābā gaidīja darbs. Nakti pavadījis ceļā, Kaigisizs nebija gulējis arī visu garo dienu, vienīgi pievakarē mazliet pasnaudis, pie galda sēdēdams un galvu uz saliktām rokām uzlicis. Un atkal pietrūkās, juzdams, ka ir pilnīgi atpūties.

Rītausmā padomju vienības sāka ielenkt Hodžakuli midzeni. Basmačiem neklājās viegli. Tie auļoja pa bar-haniem šurpu turpu, vairīdamies no vajāšanas, bet uzdūrās citām vienībām. Un dziļā tuksnesī, kur nesen bija beigušās kaujas ar baltgvardiem, atkal bija dzirdami ievainoto vaidi, zviedza sašautie zirgi, rokas pacēluši, pa smiltāju soļoja gūstekņi. Kad iestājās krēsla, karot kļuva grūtāk. Tiesa, visa Hodžakuli nukeru vienība tika sakauta. Tikai viņam pašam ar septiņiem jātniekiem izdevās aizbēgt un, šķiet, tikt pāri robežai Se-rahsas rajonā.

MEDĪBAS

Papirosu dūmi biezi kā vate turējās istabas gaisā. Pelnu trauki bija pilni ar papirosu galiem, pialās — neizdzertā tēja, uz lepnajiem rakstāmgaldiem saliktas skolēnu tintnīcas, uz drēbju pakaramā aiz skapja karājās ādas jakas. Atabajevs ar neizprotamu tīksmi aplūkoja Ašhabadas apgabala izpildkomitejas priekšsēdētāja Sari Nurlijeva istabu. Šai nekārtībai piemita kaut kas no semināra kopmītnes, kaut kas no studentu gadiem — labsirdīgs un kvēls. Nekas neliecināja par Republikas Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāja svinīgu sagaidīšanu, kas it kā pa ceļam bija iegriezies Ašhabadā.

Arī pats kabineta saimnieks Sari Nurlijevs vairāk atgādināja semināristu nekā atbildīgu darbinieku. Viņš nesēdēja pie galda, bet kaut kur malā, pārlicis vienu kāju pāri otrai, to šūpoja, nepārtraukti kūpinādams papirosu pēc papirosa, un pēkšņi eksplodēja kā sprāgstoša patrona.

— Ja es pats butu noteicējs, es to nokārtotu vienā rāvienā!

Pērkons no skaidrām debesim! Atabajevs jau sen pazina Sari, zināja, ka viņam var uzticēt jebkuru uzdevumu. Tikai žēl — pēdējā laikā bija nodevies dzeršanai, šķiet, pat nenoniecināja ari opija pīpi. Un tas viss sagadījās ar nepatīkamiem notikumiem nepa sākumā.

— Sari Nurli, kas tev traucē strādāt? Tu taču esi apgabala saimnieks, — Atabajevs laipni uzvedināja uz atklātu sarunu.

— Nez vai esmu saimnieks. Un katrā ziņā ne jau hans!

— Nu, iedomājies, ka esi pilnīgs saimnieks. Tad ar ko tu sāktu?

— Ja vara būtu manās rokās... — Sari visai ilgi nedomāja. — Tiesa, nepu es uzreiz nelikvidētu. Nevar ar vienu cirtienu tirgotājus iznīcināt. Bet viņu atbalstītājus — kulta kalpus es gan paspaidītu!

— Kādā veidā?

— Aizliktu priekšā atslēgas visām mošejām un dievnamiem, aizliegtu lūgties barā.

— Smalki!

— Kā gan citādi? Galvenā aģitācija pret mums taču notiek mošejās?

— Bet kā skatīsies uz to neizglītotā tauta?

— Klapēs ar ausīm, bet vēlāk tad pateiks, ka tā vajag.

— Apbrīnojami drosmīgs ierosinājums, — Ovezba-jevs iejaucās sarunā, pacēlis galvu no ziņojuma, kas bija pārrakstīts uz milzīgām lapām. — Jūs cerat ar vienu spalvas vilcienu atcelt to, pie kā ļaudis gadu simtiem pieraduši? Kas iesūcies asinīs, tas izgaist tikai līdz ar dzīvību. Reliģija valda mūsu zemē ne vienu vien gadsimtu. Bet šodien nonicināt korānu — nozīmē sacelt kājās tautu.

— Var būt, ka politikā jūs orientējaties labāk nekā es, — Sari teica, pametis nozīmīgu skatienu uz Ovez-bajevu, — bet es gan izrēķinātos ar reliģiju un tradīcijām pēc revolūcijas likumiem.

Ovezbajevs cieta klusu. Sari piezīmē viņš atkal uztvēra mājienu: kā bijušais baltgvards uzdrošinās jaukties politisku jautājumu izšķiršanā.

— Ja nav pietiekams karstums, arī ūdens katlā nevārās, — Kaigisizs teica. — Revolūcija nerodas vienā dienā. Ja gribi mazināt reliģisko tradīciju ietekmi, tad vispirms iesēj neticības sēklu un sāc sējumu kopt. Bet, ja vienā rāvienā aizzīmogosi mošeju durvis, rīt visās malās saradīsies tādi kā Hodžakuli... Man ir ierosinājums.

— Kāds?

— Lai nekļūdītos savā ļoti atbildīgajā darbā, pacenties iepazīties ar vēsturi. It īpaši ar revolucionārās kustības vēsturi.

Sari Nurlijevs paskatījās uz Atabajevu: sēž cilvēks, iekalts ādas bruņās — ādas bikses, ādas jaka, zābaki... Atbraucis taču speciālā salonvagonā ar sardzi, ar sekretāru, ar pavadoņiem. Un lasīs tagad lekciju par nepu. Bet neps būtībā ir atgriešanās pie kapitālisma, lai ar kādiem skaistiem vārdiem segtu šo atkāpšanos, ieskriešanos pirms lēciena ... Sāks te lasīt priekšrakstus un domās, ka viņam tiesības to darīt.

— Amats tev ir liels, — viņš teica gurdā balsī. — Tāpēc arī pamāci.

— Tu domā, tikai tāpēc? — Atabajevs smaidīja.

— Mēs abi esam beiguši Tedženas skolu, lai gan katrs citā laikā, bet šī starpība nāk man par labu. Un ja es būtu gribējis kļūt par revolūcijas ahunu...

Parasti mierīgais Ovezbajevs pēkšņi iekaisa.

— Tu droši vien esi aizmirsis, ka pēc Tedženas skolas Kaigisizs ir beidzis revolūcijas universitātes kursu!

— Bet ko tad es pēc skolas darīju — ēzeļiem astes skrullēju?

Sari bija sašutis un tajā pašā laikā ļoti apmierināts, ka runātāji iedegušies un nonāks gluži vai līdz kautiņam. Atabajevs atņēma viņam šo prieku.

— Nesāksim nu salīdzināt skolas liecību atzīmes, — viņš sacīja, vēl joprojām smaidīdams. — Viss ir skaidrs, bez liekiem vārdiem. Man liekas, tavs sapīkums nepavisam nenāk no aizvainotas patmīlības. Cēlonis meklējams daudz dziļāk. Tu jau neesi vienīgais, kas domā, ka neps nodod revolūcijas iekarojumus. Partija pacietīgi izskaidro šiem biedriem viņu maldus. Es netaisos apgabala komitejā organizēt politiskā analfabētisma likvidēšanas skolu. Aicinu tevi pievērsties pirmavotiem — lasīt Ļeņinu! Tu taču esi beidzis Tedženas skolu, tiksi galā arī bez maniem komentāriem ar to, ko saprot miljoniem pusizglītotu cilvēku. No savas puses varu tikai ieteikt — izstudē dialektiku, citādi nonāksi strupceļā pie katra politiska pagrieziena, pie ikvienas dzīves nianses.

Sari, nosarcis līdz matu galiem, ne vārda neteicis, izgāja no istabas.

— Lieliski! — Ovezbajevs noteica. — Tā arī va-jag!...

Kaigisizs klusēdams lūkojās arā pa logu — tur tālumā aiz līkajiem Karagačas stumbriem un krāšņiem, tumši zaļiem arčas cekuliem paslēpies laukums. Un izbalējis Svētā Miķeļa katedrāles zvanu tornis ... Vidusāzijas dzelzceļu pārvaldes ēkas pazemās kolonas... Ovezbajevs vēroja un juta, — Kaigisizs patlaban neredz pilsētu un nav vērts traucēt viņu dziļajās pārdomās.

— Ja visi ceļi būtu taisni... — Atabajevs pēc ilgākas klusēšanas ierunājās. — Man nupat ienāca prātā, kā es stāvēju uz ceļiem pie sava brāļa līķa, un varbūt pats biju brāli nogalinājis. Stāvēju uz ceļiem... Šis puišelis nupat teica, ka ar reliģiju un tradīcijām vajag izrēķināties pēc revolūcijas likumiem. Bet šī mana tikšanās pēc kaujas stepē? Tikšanās ar līķi. Tas arī izriet no revolūcijas likumsakarības. Un to neviens nav izdomājis. Dzīve tā iekārtojusi.

Vakarā pie Atabajeva vagonā ieradās Sergejs Pro-kofjevičs Timoškovs. Tagad viņš bija apgabala kara komisārs. Uz galda parādījās karafīte, kaut arī Atabajevs degvīnu sevišķi necienīja. Bet kā lai neiedzer, atceroties pilsoņkara gadus?

Timoškins bija ieradies bez kādas vajadzības, vienkārši satikties ar frontes draugu, atcerēties pagājušo, bet drīz vien draugi, pārcilājuši atmiņas, pievērsās šodienai.

— Vēl arvien mēs karojam, — Atabajevs teica.

— Un kā vēl! — Timoškovs piekrita.

— Protams, man jums nav jāstāsta, ka apgabala bruņoto spēku pavēlnieka amats patlaban nav vieglais. Hodžakuli, kas vakar aizbēga, rīt var ierasties atkal. Varbūt arī hans Džunaids centīsies ieņemt savu veco vietu. Horezmas republikai nav spēka pretoties. Tur nav vēl vajadzīgo vadītāju. Patiesībā tur ir atkal pie varas tie paši baji. Bet, vai nu viņi grib, vai negrib, Turkestāna Horezmai atkal palīdzēs. Taisnību sakot, pat ne Turkestāna, bet mēs — turkmēņi. Kādi ir mūsu vietējie bruņotie spēki?

— Šodien pietiekami.

— Bet rīt?

— Šajā jautājumā man ir iesniegums, adresēts Tur-kestānas kara komisāram un jums. Atļaujiet aizsūtīt pēc tā?

— Paskatīsimies vēlāk. Ja būs sadursme ar Džu-naidu, vai galvenos spēkus nevajadzēs pārvietot caur Karakuma tuksnesi?

— Tieši tā.

— Nerunāsim par visu citu, bet vai mums pietiks pavadoņu un tulku?

— Šis ir mūsu vājais punkts, Konstantin Sergejevič.

— Tas nozīmē — jāapdomā kaujas apmācību projekts, jāņem vērā, ka tuksnesī nav ūdens.

Atabajevs pēkšņi atcerējās, ka vakar, vilcienam ejot pa tuksnesi starp Aksu un Gjaursu, no pakalna uz pakalnu skrēja džeirānu bars, cik skaisti reizumis nozibēja viņu brūnās muguras, gaišās, tievās kājas ...

— Vai zirgi jums ir? — viņš apjautājās Timoškovam.

— Lai cīnītos ar Džunaidu, liekas, nepietiks.

— Pašlaik es par to nerunāju ...

— Bet kam tad vēl vajadzīgi zirgi?

— Medībām!

— Jūs domājat? ... — Timoškovam šķita, ka Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs domā par iedzīvotāju sūdzībām, ka daži komandieri jājot medībās. — Lūdzu neticēt tukšām runām.

— Kāpēc tukšām?

— Mums visas patronas ir uzskaitē.

— Es nemaz jums patronas nelūdzu.

Timoškovs paraustīja plecus.

— Par ko tad mēs runājam?

— Par medībām. Es lūdzu jums zirgu, lai jātu medībās. Zirgu lūdzu!

— Kad jūs gribat jāt?

— Tūliņ.

Bija pulkstens divi naktī. Timoškovs nespēja iedomāties, ka Atabajevs runā nopietni.

— Es, Konstantin Sergejevič, vēl nekad neesmu jūs redzējis iereibušu, — viņš sarūgtināts sacīja.

— Jūs gribat teikt, ka esmu piedzēries?

— Nu, vai tad skaidrā prātā kāds dosies medībās divos naktī?

— Ja mēs tūliņ sēdīsimies zirgos un dosimies uz Gjaursu un Aksu, kad tiksim tur, svīdīs gaisma. Bet labākās medības ir rītausmā.

— Ja vēlaties pamieloties ar džeirānu gaļu, var nosūtīt divus kareivjus, labus šāvējus ...

— Galvenais taču ir medību prieks!

Timoškovs ļoti labi saprata, ka galvenais ir medību prieks, nevis džeirānu gaļa, bet vēl labāk saprata, ka Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājam naktī bīstami doties tuksnesī.

— Vai varu piezvanīt? — viņš jautāja Atabajevam,

— Lūdzu, tikai ar vienu noteikumu, — Atabajevs, viltīgi smaidot, sacīja. — Mums vajadzīgi tikai divi zirgi un viens sarkanarmietis. Lūgšu vairāk nevienu netraucēt.

Timoškovs patiešām bija nolēmis nosūtīt tuksnesī veselu vadu. Redzēdams, ka šis nodoms atminēts, viņš centās atrast citu'izeju.

— Varbūt ņemsim līdzi Sari Nurlijevu vai Ovezba-jevu?

— Es taču teicu, ka mēs jāsim trijatā.

Timoškovam vienīgais apmierinājums bija tas, ka

viņš uzsēdināja Atabajevu uz skaista, bet lēna zirģeļa, bet pats paņēma strauju ērzeli. Bija zināms, ka Kaigi-sizs medībās aizmirst visu pasauli, tagad Timoškovs varēja būt mierīgs: mednieks nepazudīs no acīm tuksnesī.

PĀRDOMĀS PAR VARU

1923. gada jūnijā Kaigisizs Atabajevs brauca no Maskavas uz Buhāru stāties jaunā amatā. Aiz valdības vagona logiem bija tveice, putekļi, logi aizklāti. Sajās četrās ceļā pavadītajās dienās viņš nodiktēja stenogrā-fistei tik daudz, cik nevarētu aizvest pat ar ratiņiem. Rokas aiz muguras salicis, viņš te staigāja pa vagonu, te rakņājās papīros, ieskatījās grāmatās, reizumis ar dvieli sirdīgi slaucīja seju un kaklu.

Bet kā klājas nelaimīgajai stenogrāfistei šajā peklē?

— Marina Petrovna, jūs laikam esat izsalkusi?

Un kā vēl — pavārs jau divas reizes bija lūkojies salonā.

— Varu vēl pieciest.

— Baidos, ka paliksiet pavisam vāja ceļā.

— Turpināsim. Pēdējo teikumu jūs nepabeidzāt: «Buhāras nacionālisti, neņemot vērā tautas taisnīgās prasības...»

Atabajevs sāka smieties.

— Neņemot vērā vēdera prasības... Marina Petrovna, ejiet paēst pusdienas un atpūtieties.

Atabajevs piegāja pie loga, pacēla aizklāju. Tuksneša apvārsnī izkvēloja aveņkrāsas saulriets. Gar dzelzceļa malu vējā līgojās tievi, putekļiem klāti zaļ-ganpelēkie karagaču stumbri. Aiz tiem — bezgalīga tāle. Atkal dzimtā puse — vienmuļie Vidusāzijas stepes klajumi. Cik tālu pagātnē aizgājusi tā ziema, kad viņš pirmoreiz ieraudzīja Krieviju, Maskavu. Cik ceļu nebija izbraukāts kopš tā laika ... Un nekur tik labi neraisījās domas kā ceļā, vagonā. Kabineta bezmiega burzmā pazuda perspektīvas un apjoms. Bet šeit, kad vilciens joņoja, nesa tevi, šūpodams uz atsperēm sastāva astē, — tieši šajās stundās pats it kā paliec uz vietas un domā, saņēmis sevi rokās, domā un domā ...

Hodžajevs bija varaskārs. Buhāras suverenitāte" — viņa varaskāres noteikums, un viņš pieprasa Sarkanās Armijas daļu izvešanu no Buhāras. Viņš grib uzturēt patstāvīgus tirdzniecības sakarus ar Vāciju, Turciju, Irānu, Afganistānu. Viņam bija arī citi maldīgi uzskati. Buhāras emīrs vadīja basmačus ar savu galminieku

starpniecību — tas bija skaidrs. Jaunbuhārieši formēja savas karaspēka vienības. Buhāras zemes rietumos bandītu grupu priekšgalā bija pasaules karā izslavētais turku līderis Envers pašā. Kaut kur aulos cilvēkus vāca svētajam karam pret komunistiem Baškīrijas buržuāziskās valdības bēguļojošais ārlietu vezīrs Velidovs. Visapkārt dārdēja lielgabalu kanonāde, liesmoja ugunsgrēki, no sliedēm gāzās vilcieni. Nē, ne jau ziedoši dārzi smaržoja saulainajā Buhārā, bet pulveris, pelni un asinis ... Ja nebūtu Sarkanās Armijas, ja nebūtu Frunzes un tā paša Paskucka, — kas lai zina, kas notiktu vēlāk ar šo novadu. Šajos jautājumos Hodžajevs kļūdījās.

Lūk, par to domāja Atabajevs, kas tagad bija iecelts par Buhāras republikas Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāja vietnieku. Tur, Maskavā, partijas Centrālajā Komitejā, Atabajevs reiz bija sarāvies ar Fai-zullu Hodžajevu, kad tas, uzstādamies pret Vidusāzijas etnogrāfiski nacionālo robežu nojaukšanu, kaislīgi aizstāvēja Buhāras republikas nedalāmību un neatkarību. Partijas Centrālajā Komitejā aizstāvēja Ataba-jevu, un tagad viņš ir ceļā. Darbs nebūs viegls ... Vajadzīgs politisks takts, milzīga izturība un diplomātisks smalkums pat personiskajās attiecībās.

Atabajevam pēkšņi ienāca prātā, ka ārpusē uz viņa vagona ir zeltīti burti. Dienā pie logiem balti aizkari, vakaros smagi, tumšsarkani aizklāji, dažkārt divi pavadoņi pusmilitārās formās smēķēja tamburā, reizumis pavīdēja pavārs, baltu priekšautu aizsējies. Stacijās no vagona neviens neizkāpa ... Vai tu pats neesi godkārīgs cilvēks? Kā lai izvairās no šīs slimības? Neraugoties uz tām privilēģijām un atšķirības zīmēm, kādas rodas, ieņemot augstu amatu, nekad nedrīkst aizmirst, ka esi Ļeņina partijas kareivis, tautas kalps. To vajag atcerēties vienmēr.

Aiz logiem jau bija pavisam satumsis. Bet, ja piespieda pieri stiklam, varēja arī nakts tumsā apjaust kazahu stepes milzīgos plašumus — nav tām ne gala, ne malas. Uz rīta pusi vilciens sasniegs Taškentu. Stacijā ieradīsies vecie cīņu biedri — vilciens stāvēs divdesmit minūtes — būs divi trīs nopietni teikumi vīriešu

rotaļīgā vārdu apmaiņā, būs draudzīgs tosts, paceļot šampanieša glāzes. To tu gaidi ar labpatiku pēc ilgās prombūtnes no dzimtenes, pēc Maskavas, kur tika dzīvots diezgan vientuļi...

Atabajevs piegāja pie galda, iededza gaismu zem zaļā abažūra, atvēra ģeogrāfijas atlantu, uzmeklēja Vidusāzijas apbružāto lapu.

Kāda izskatīsies uz kartes nākošā Turkmēnijas republika? To izveidosim no Turkestānas, Horezmas un Buhāras rajoniem. No Azerbaidžānas to atdalīs jūra, valsts robeža — no Irānas un Afganistānas. Bet kur būs republikas iekšējās robežas — ar brālīgajām ka-zahu, uzbeku tautām? Kā taisnīgi, pēc Ļeņina principiem, atraisīt šo sarežģīto, vēsturisko mezglu?

Vidusāzijā ir daudz tautu, bet pēc pievienošanās Krievijai turkmēņiem klājies grūtāk nekā pārējiem, — jo tikai Aizkaspijas novadā, Kopetdaga atzarojumos un nedaudzajās tuksneša oāzēs viņi bija iedzīvotāju galvenais kodols. Amudarjas krastos viņi nevarēja stingri nostiprināt saimniecības. Upe pastāvīgi mainīja savu gultni, un vakar izraktais ariks šodien izrādījās sauss. Dažkārt ūdeni ņēma no upes ar koka rata — čigira palīdzību. Bet vai daudz ar to var paņemt. Un turkmēņi klanījās Buhāras bajiem.

Vecos laikos Tašauzas turkmēņi bija apmetušies gar Amudarjas lielo pieteku Darjaliku. Hivas valdnieki pagrieza Darjaliku uz Arāla jūru un uzreiz izbeidzās turkmēņu labklājība. Ko lai dara: turkmēņi dzīvoja upes lejtecē, vietējie kungi un Horezmas hani — upes augštecē. Tie atļāva turkmēņu zemniekiem visskopāko ūdens devu. Ja dosi daudz ūdens, — paēdušais ies ar tevi karot, nedosi ūdeni, — izbadējušies tevi aplaupīs. Asiņainas sadursmes nekad nebeidzās. Mūžīgā cīņā par savu labklājību turkmēņi vienmēr bija hanistes bieds. Un hani radīja ķildas daudzo cilšu un dzimtu vidū. Citiem palīdzēja ar ieročiem, citus uzkūdīja kaimiņiem.

Vai tiešām diženā revolūcija nav spējīga apturēt šo bezjēdzīgo naidošanos un asinsizliešanu? Izbeigt turkmēņu un uzbeku gadsimtu naidošanos nozīmēja ļaut uz- * plaukt un būt laimīgai bagātajai Horezmai un auglīgajai

Buhārai. Kādas iespējas atklāsies kultūras plauksmei, kādi talanti izvirzīsies no tautu dzīlēm — zinātnieki, mākslinieki, dzejnieki, kad ikviena tauta, nodibinājusi sociālistisku iekārtu, sāks lietot dzimto valodu un veldzēties no mūžīgi dzīvā savas garīgās kultūras avota.

Robežas mūsu pusē dzīvo vairāk nekā miljons turkmēņu, bet var teikt, tikpat daudz Irānā un Afganistānā. Cik pamatīgi gan vajag iedziļināties nākošās republikas veidolā, lai saprastu tās starptautisko nozīmi! Tās teritorijā taču ir brīnišķa augsne. Ne velti mēdz teikt: «Iemej zemē mietu, uzspļauj — un tas sāks zaļot!»

Bagātības avots — Amudarjas ūdeņi, tie uznes laukiem miljoniem tonnu auglīgu dūņu. Kāds dāsnums, tas varbūt savā ziņā var līdzināties Ēģiptes Nīlas auglībai! Cara kolonizatori tikai sastādīja apūdeņošanas projektus, būtībā nevienu no tiem nerealizēja. Valstij ar sociālistisku plānošanas saimniecību tas būs pa spēkam. Un karakuls? Viss Buhāras hanistes eksports bija 34 miljoni rubļu, no tiem 20 miljonus rubļu deva karakul-ādiņu eksports. Bet nafta, minerālvasks, sāls?... Un dārgie paklāji? Un zirgi — visstraujākie ahaltekinas zirgi? Un beidzot — kokvilna, kokvilna! Tveicīgā vasara atļauj izaudzēt nevis kaut kādu kokvilnu, no kuras labi ja tiek vaļā, — bet visvērtīgāko smalkšķied-raino ... Padomju republiku saimē Turkmēni ja neie-soļos tukšām rokām, tauta ar savu darbu un stingro raksturu stiprinās pasaulē pirmās sociālistiskās lielvalsts varenību...

Kā varēs sadarboties ar Faizullu Hodžajevu?

Vagonā klusums. Nedzird arī pavadoni aiz durvīm. Nogurusī Marina Petrovna guļ. Pavārs ar komandantu laikam spēlē uz cūkām. Tikai riteņi klaudz. Tāpat tie klaudzēja, kad zaldāts aģitators Atabajevs brauca uz fronti. Tāpat tie klaudz arī šajā vakarā — it kā viss sastāvs dimdinātu «Internacionāli». Atabajevs pat piecēlās, paļaudamies kādam svinīgam jūtu uzplūdumam. Tā viņš stāvēja kādu brīdi pie kartes. Viņa iztēlē jau eksistēja Turkmēnijas robežas, tādas, kādas tās ir tagad.

DIVAS ARBAS NEVAR TIKT VIENA OTRAI GARAM!

It kā iepriekš būtu paredzējis!

Buhārā notika Tautas Komisāru Padomes sēde, bet rajonos mutuļoja naids un jukas, pat asiņaini slaktiņi. Bija nonācis tik tālu, ka ikviena sēta pievakarē tika noslēgta kā cietoksnis, ielas kļuva tukšas, un vecie ļaudis atcerējās pagājušos emīra laikus. Tautas Komisāru Padome Buhārā ierobežoja turkmēņu un tadžiku tiesības, bet, to izmantojot, turkmēņu feodāļi aulos rīdīja tautu pret padomju varu. Kaigisizs Atabajevs it kā iepriekš būtu paredzējis.

Iepazinies ar stāvokli Buhārā, vietējo komunistu atbalstīts, viņš apbraukāja aulus. Maz kas bija mainījies kopš tā laika, kad dārdēja lielgabalu kanonāde. Tauta bija neapmierināta, kurnēja — zemnieki pieprasīja lauksaimniecības nodokļa samazināšanu, ekonomisku jautājumu atrisināšana gaidīja steidzīgus lēmumus, bet vispirms vajadzēja nostiprināt sociālistisko likumību. Bija tieši jāpabrīnās, kā izrīkojās nacionālisti, iekļuvuši vadītājos.

Kādā ciemā Atabajevs sapulcināja komunistus, kurus viņš pazina kopš tiem laikiem, kad kāvās ar basma-čiem. Tajā vakarā viņi krietni aprunājās. Atslēdznieks — krievs, vecs boļševiks sormovietis, nokļuvis šeit no hospitāļa, kur gulējis, smagi ievainots pie Pere-mišļas, tajā vakarā Atabajevam vienkāršos vārdos paskaidroja, kādiem jābūt partijas līnijas pamatiem Buhārā. Viņš teica:

— Arī nelaimē ir sava laime: neapmierinātība ar nekārtībām ļaudīs palielinājusi masu politisko aktivitāti. Laiks izbeigt nekārtības Buhārā! Es esmu krievu cilvēks, tāpēc redzu: sajaukušās valodas un parašas, labi cilvēki, laukkopji, zemnieki vairs nesaprot viens otru. Bet tas nāk par labu vienīgi viņu ienaidniekiem. Vajag tautām noteikt etnogrāfiskas robežas — ko, tu netici man, biedri Atabajev?

— Ticu jums un Ļeņinam — vēl vairāk.

Tajā vakarā, ciemā pie ugunskura, sarunājoties ar vietējiem komunistiem, Atabajevs, pirmo reizi pēc atbraukšanas uz Buhāru, skaidri un pārliecinoši sāka

runāt, ka nepieciešams steidzami noteikt etnogrāfiskas robežas padomju Vidusāzijā.

V. I. Ļeņina un Komunistiskās partijas patstāvīgu ievērību guva jautājumi par padomju valsts nacionālo celtniecību Vidusāzijā. V. I. Ļeņins rakstīja savās piezīmēs pie Turkestānas komisijas projekta: «1. Uzdot sastādīt Turkestānas karti (etnogrāfisko un pār.) ar papildu sadalījumu — Uzbekiju, Kirgīziju un Turkmē-niju. 2. Noskaidrot detaļās šo 3 daļu apvienošanas vai sadalīšanas noteikumus.»

Nacionālais jautājums tika dzīvi apspriests ikvienā apgabala sanāksmē Tašauzā, Čardžovā, apgabala konferencē Turkestānā. Un, kad Buhārā ieradās Sergo Or-džonikidze, lai atritinātu nacionālo ķildu kamolu, viņš dzirdēja to pašu visas tautas prasību un labi saprata, ka Buhāras vadītāju nacionālās tendences savā būtībā ir naidīgas etnogrāfisko robežu novilkšanas politikai. Braucot prom, Sergo lika skaidri saprast Buhāras Tautas Komisāru Padomei, ka ir par maz tikt vaļā no nepārprotamiem kontrrevolucionāriem, jāpanāk, lai valdībā nebūtu vadītāju, kas ir savstarpējās radniecīgās attiecībās, republikas aparāta darbā jānāk godīgiem cilvēkiem, kas ir ar mieru īstenot padomju politiku.

Atabajevs it kā iepriekš būtu paredzējis! Viņam bija taisnība.

Un tomēr izšķirošā saruna ar Hodžajevu neiznāca tāda, kā vajadzēja. Kaigisizs zināja kopš jaunības dienām, ka mierīga stāja ir spēks. Un kopš jaunības dienām pats neprata ievērot šo likumu.

— Kā jums patīk šī buķete? — viņš apjautājās Ho-džajevam, nolicis viņa priekšā uz galda garu darbinieku sarakstu, kas gluži labi varēja greznot Buhāras emīra svītu.

Hodžajevs nebija muļķis, vilcinājās kaut ko atbildēt, jo saprata, ka patlaban, aci pret aci, sāksies ilgi gaidītā cīņa ...

— Buķete... — viņš atkārtoja un pikti pagrūda papīru sānis. — Vai jums, Kaigisiz, Buhārā tik daudz brīva laika, ka sākat vākt buķetes?

— Nē, tieši tāpēc, ka mums nāksies daudz strādāt neatliekamu valsts darbu, tāpēc es gribu, lai mums

palīdzētu tie, kam var uzticēties. Gribētos zināt, ko jūs par to domājat?

Hodžajevs atgāzās pret krēsla atzveltni, un krēsls sasvērās atpakaļ. Hodžajeva acis zibēja jauneklīgi, un tajās pavīdēja azarts.

— Vai tas ir eksāmens?

— Vienkārši gribu iegūt informāciju. Mums vajadzēs kopā strādāt. Gribu zināt jūsu patiesās domas.

Hodžajevs sasvērās uz galda pusi, uzgūlās uz tā ar krūtīm, un krēsls tagad stāvēja cieši uz visām četrām kājām.

— Uzskatu šos cilvēkus par Buhāras valdības balstu.

— Tātad bijušie emīra padomnieki, visuspēcīgie baji un bagātākie tirgoņi var būt Padomju varas balsts?

— Nebaidiet mani ar vārdiem, izmantot var visus. Pat ģenerālis Brusilovs Maskavā kalpo Padomju varai...

— Bet ar tādiem noteikumiem, ka Doņecas ogļracis komandē bruņotos spēkus, ar tādiem noteikumiem, ka Maskavā un visur, pat visnomaļākā ciemā, ir strādnieku un zemnieku padomju vara ...

— Bet mēs, cik atceros, vēl neesam pasludinājuši Buhāras Tautas republiku par padomju republiku un nebūt ne — par sociālistisko ...

Atabajevs labpatikā nolūkojās, ka Hodžajeva seja kļūst tumši sarkana. Nu ko, viņš vairs nešūpojās uz krēsla kājām. Ja karš, tad karš. Izturēs tas, kam stiprāki nervi.

— Es jūs saprotu tā, ka Padomju Savienības teritorijā, tās valsts robežās, var pastāvēt republika ar buržuāzisku iekārtu?

— Nevajag sagrozīt vārdus. Es neesmu teicis, ka Buhāra — buržuāziska republika!

— Gribētos saprast, kas tā par republiku, — sociālistiska nav, arī buržuāziska ne, bet, apejot Vissavienības valdību Maskavā, cenšas nodibināt tirdznieciskus un diplomātiskus sakarus ar Vāciju!

— Jā, ar neatkarīgas valsts tiesībām!

— Ortak Faizulla, jūs taču esat gudrs cilvēks, vai es varu mierīgi gulēt Buhārā?

— Vai jūs šaubāties par mani? — Hodžajevs uzsita dūri galdā.

— Neiekaistiet, Faizulla! Nomierinieties, — Ataba-jevs teica, kaut arī, neraugoties uz vārdiem, viņa balsī jau varēja saklausīt draudīgu pieskaņu.

— Kapā es nomierināšos! ... Ja man vēl turpmāk būs ar jums jāstrādā ... O, allah, ar ko tu mani esi savedis kopā!

Hodžajevs pat aizsedza ausis ar plaukstām, kas nozīmēja tiklab augstāko izmisuma pakāpi, kā arī aktiera mākslas izpausmi.

— Atgādinu, ka mūs nav savedis kopā allahs, bet partijas Centrālā Komiteja. Un patlaban Buhāras kompartijas CK vārdā es pieprasu, lai personas, kas minētas manā sarakstā, tiktu rūpīgi pārbaudītas, padomājot par viņu atbrīvošanu no atbildīgiem amatiem valsts aparātā. Tos, kas būs izdarījuši kriminālus pārkāpumus, nekavējoties nodot izmeklēšanas orgāniem.

— Ak tad — apmelošana! — Hodžajevs sāka kliegt, dūres žņaudzīdams. — Tu jau esi paguvis saindēt un sanaidot visus manus biedrus Buhārā!

— Es jums iesniedzu partijas prasību, un tā ir visas tautas prasība, — Atabajevs lēnām un paklusi piebilda.

— Tu uzdrošinies te, Buhārā, ko prasīt? Tu! Es tevi nepazīstu! Saprati?

Lūk, pēc šiem nesavaldīgajiem vārdiem Atabajevs zaudēja savu mieru. Vēlāk viņš to nožēloja. Viņš piecēlās un gāja ar visu krūti Hodžajevam virsū — gāja draudīgi, izslējis savu vareno augumu. Un, liekas, pat ar sažņaugtām dūrēm.

— Līdz šim jūs nepazināt arī partijas Centrālo Komiteju ...

Hodžajevs pārtrauca Atabajevu, kliegdams:

— Es vēl esmu — Faizulla Hodžajevs! Tu dzirdi! Es esmu Buhāras valdības galva! Es, nevis tu!

— Maldāties!

— Maldās tas, kas atbraucis musināt mierīgu zemi!

— Ja jūs turpināsiet tādā garā... — Atabajevs jau gandrīz kliedza, bet aprāvās.

Viņš savaldījās. Viņš neatļāvās nobeigt frāzi: «... turpināsiet tādā garā, — paliksiet pilnīgā vientulībā.»

Ar troksni atgrūdis krēslu, viņš sāka soļot pa kabinetu, ar pūlēm pagausinādams soli, cenzdamies šajā vienmērīgajā, nesteidzīgajā kustībā atgūt dvēseles mieru. «Jācīnās ar sevi. Kā nu tā var, par vari pārliecināt cilvēku? Kā toreiz skolā pie Vasilija Vasiļjeviča tika mācīts: «Lokus liec ar pacietību, nevis uzreiz...» Kas ir vairāk domājis par Buhāru? Vai tas nebija Ho-džajevs? Uz kāda pamata viņam jāpakļaujas manam brutālajam, pēkšņajam uzbrukumam? Mūsu lielās pārmaiņas tiek īstenotas pirmoreiz, ceļi nav izpētīti, metodes nav pārbaudītas, Hodžajevam arī mazliet taisnība, tautas republikas patstāvība un tiesības netiek ierobežotas ... Nē, jācīnās ar sevi! Komunists nedrīkst tā iekarst. Bet ko lai tagad dara? Atvainoties, nožēlot — Faizulla jutīsies kā uzvarētājs, pēc tam viņu neizkustināsi ne no vietas. Aizcirst durvis? Bet ko es sacīšu partijai? Un ko teiks man?»

Hodžajevs straujām, nervozām kustībām mētāja pa galda virsu papīrus, zīmuļus ... Viņš smagi dvesa, ar grūtībām piespieda sevi klusēt. Tad pēkšņi viņam izspruka:

— Mēs vēl redzēsim! ...

Hodžajevs lūkojās uz Atabajevu, kas lēnām pastaigājās pa kabinetu. Dīvaini! Kaigisizs izskatās apjucis, nokaunējies ... Bet pēdējo vārdu taču teica viņš. Vienmēr staltā, plecīgā Kaigisiza it kā sagumušais augums aizkustināja Hodžajeva sirdi. Viņš vēl arvien kaut ko murmināja pie sevis:

— Tikko vakar ieradies, šodien jau sāk mācīt...

Bet domas jau gāja citu ceļu. Vai tad Atabajevs te

ieradies tāpēc, ka nebūtu atradis darbu citur? Pazīstams cilvēks, bijušais Turkestānas Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs, Viskrievijas komisariāta nacionālās kolēģijas loceklis piekritis kļūt par manu vietnieku un neuzskata, ka no tā ciestu viņa pašcieņa. Vai tur varētu būt klāt kādi savtīguma motīvi? Vai sava pašlabuma dēļ viņš te strīdas ar mani, cenšas grozīt manu politiku? Ļeņina partijas sūtnis — tas ir pieticīgs amats. Vai es varu apgalvot, ka man nebūtu nekādu grēku? Kas var to saskaitīt, — cik reizes esmu rīkojies nepareizi, cik daudz aplamibu izdarījis? Bez

šaubām, Atabajevam taisnība, kad viņš prasa, lai no aparāta izslēdz emīra rokaspuišus. Vai man vērts tā uztraukties? Vai var nonākt pie patiesības, ja domā tikai par to, kā strīdā uzvarēt?

Hodžajevs atspieda galvu rokās, nodūra acis.

Kaigisizs juta, ka Hodžajevam pašreiz nav viegli. Viņš gribēja pieiet pie galda, bet kaut kas it kā atturēja. Strauji pagriezies, viņš devās uz durvīm.

Faizulla pielēca kājās.

— Kaigisiz, dod roku!

Kaigisizs ar neizdibināmu sejas izteiksmi nāca atpakaļ.

— Zini ko, Faizi... — viņš iesāka, bet Hodžajevs viņu pārtrauca.

— Zinu visu. Zinu, ka tu neesi atbraucis izklaidēties vai taisīt karjeru. Nav vērts ņemt pie sirds manas rupjības!

Smaidīdami viņi palūkojās viens uz otru un apkampās.

Pēc tam Atabajevs skriešus noskrēja pa kāpnēm lejā. Viņš iejuka ielas burzmā. Lai kaut cik nomierinātos, vajadzēja kādu piepūli, nogurdināt sevi, tāpēc sāka ātrā gaitā iet.

Tūkstoš gadu vecā svētā pilsēta tāpat kā agrāk turpināja savu nekārtīgo dzīvi: veikaliņi, tējnīcas, karavānu apmetnes un mošejas šauro un līkumoto, nebru-ģēto ielu labirintā bija pilnas ar cilvēkiem; preču iznēsātāji, stingri turēdami paplātes uz galvām, gārgstoši sauca:

— čureks, karsts kā uguns! Kā uguns ...

— Vissaldākie augļi! Vissaldākie! ...

Divi braucēji, arbās sēdēdami, sastapušies šaurā šķērsieliņas spraugā klaigāja:

— Padod atpakaļ!

— Griez tu pats ceļu!

— Teicu tev — atpakaļ! Dod ceļu ... Citādi zemē iedzīšu kopā ar tavu arbu un ēzeli!

— Spēciņš par vāju!

— Tik daudz jau iznāks, lai norītu tevi un tavu saimnieku!

Atabajevs beidzot pasmaidīja — vai pirms stundas viņi abi ar Hodžajevu nebija gluži tāpat kā šie divi braucēji klaigājuši uz Buhāras revolūcijas platā ceļa! ... Sāka krēslot. Atabajevs iznāca uz Registāna laukuma no Gogeldaša medreses puses. Uzbērtajā paugurā bija redzama citadele ar diviem torņiem, bet iepretim citadeles vārtiem — ar savām tirkīza krāsas flīzēm mirdzēja galvenā mošeja — Kokgumbeza — Gaišzilais kupols. Mazliet tālāk — Mirharaba minarets no apdedzinātiem ķieģeļiem ... Atabajevs nekad vēl nebija redzējis Buhāru tik skaistu kā šajā vakarā un nekad vēl tik asi nebija izjutis iesāktā darba nozīmīgumu ... Šīs celles Gogeldaša medresē, cik tās brīnišķas ar savām zīmējumiem un krāsainu glazūru klātajām sienām. Tādas celles bagātnieku dēli pirkuši par četriem pieciem tūkstošiem rubļu. Bet milzīgā nauda nav maksāta par skaistumu: baji novēlējuši medresei — tā saucamajai «Vakfai» — lielas bagātības, milzīgus zemes gabalus, ar ūdeni pilnus arikus, un šo ceļļu īpašnieki katru mēnesi guvuši no šīm bagātībām savu ienākumu daļu. Tikai tagad, pēc Oktobra revolūcijas, Buhārā notika dažas pārmaiņas, tautai pavērās ceļš uz zināšanām, bērni skrēja uz skolām un medreses cellēs mitinājās sikspārņi. Taču vēl joprojām no visas Turkes-tānas sabrauca šurp bagāti jauni cilvēki, lai par savu tēvu naudu iegūtu augstāko garīgo izglītību.

Atabajevs piegāja pie baseina — smags, mazliet ņirbošs dzēlgani zaļgans ūdens oda pēc puvuma. Divi ūdens iznēsātāji piepildīja savus zilos, glumos ādas maisus — burdjukus. Atabajevs ar riebumu noraudzījās, kā viņi uzvēla slapjos burdjuka liemeņus uz muguras un aizvilkās uz pilsētu. No šī ūdens, no netīrumiem, kas satek pilsētas dīķos, bieži vien Buhārā izcēlās kolera, bet išani, kuriem tauta vēl ticēja, ņēmās iegalvot, ka slimību uzsūtījis allahs un radītājs pats pasargās tautu no briesmām. Dakteri nav vajadzīgi — dzeniet tos prom no svētās pilsētas ...

Cik daudz spēka vajadzēs Ļeņina partijai, lai ar labu caurvēju izvēdinātu piesārņoto brīnišķīgo Buhāru! Cik gadu paies, iekams izdosies salauzt feodālo Austrumu truli padevīgo atpalicību!

1924. gada februāri Buhāras partijas aktīvs nolēma ievadīt etnogrāfisko robežu izveidošanu. Pēc tam partijas CK Vidusāzijas birojs apstiprināja savienības republiku dibināšanas plānu. Tā paša gada jūnijā KK(b)P CK sankcionēja lielā darba sākumu — komisijas un apakškomisijas, kurās piedalījās visu Vidusāzijas tautu pārstāvji, — sāka izlemt strīdīgos jautājumus: kam nodot Čimkentu, Horezmu, ko iesākt ar Taškentu, ko apdzīvo uzbeki, kaut gan Taškentas apriņķī — gandrīz vienīgi kazahi...

Reiz, Tautas Komisāru Padomes gaitenī saskrējies ar Faizullu Hodžajevu, Atabajevs atkal neizturēja. Atkal klaigāja tāpat kā tie braucēji ar arbām šaurajā ieliņā: «Padod atpakaļ!» — «Nē, griez tu pats ceļu!»

— Es gribu sapulcināt uzbekus Uzbekistānā, — sacīja Faizulla, nostājies Atabajevam ceļā.

— Ja viņi piekrīt, — pārvieto.

— Es savākšu viņus kopā ar zemi, kur tie dzīvo, ar mājām, ar visu saimniecību. Čardžova un Kerki ir uzbeku zemes...

Atabajevs dzēlīgi pasmaidīja.

— Turkmēņiem ir paruna: «Ja dos, tad apēdīs ari maizi ar sviestu.» Ja dos!

— Bet, ja nedos, — paņemšu!

Atabajevs viņam parādīja dūri.

— Tu domā, ka mana vieglāka par tavējo?

Hodžajevs klusēdams aizslīdēja garām — daudzi redzēja Atabajeva dūri Tautas Komisāru Padomes gaitenī. Atabajevs nožēloja savu neuzmanīgo rīcību. Mūžīgā nesavaldība! Vajadzēja mierīgi pateikt: «Nu ko, komisijā apspriedīsim,» — būtu bijis gudri un pieticīgi. Tagad nu atkal viņam trumpis rokā, un būs kauns, ja nāksies par šo puicisko izlēcienu runāt Taškentā vai vēl jo vairāk — Maskavā.

Visi šie saprātīgie apsvērumi atkal bija pagaisuši teritoriālās komisijas sēdēs. Iznāca tā, ka Atabajevs pats pakļāvās vispārējā azarta ietekmei un pieprasīja pievienot Turkmēnijai Karakuļskas apgabalu. Nebija

tur vairāk saprātīga pamatojuma kā Hodžajevam, kad tas pieprasīja Uzbekistānai pievienot Čardžovu.

Tas bija nesaprātīgs strīds, to novirzīja uz Vidusāzijas biroja sēdi. Tur divu tautu intereses tika taisnīgi ievērotas. Bet viņi abi — Hodžajevs un Atabajevs — šoreiz dabūja partijas brīdinājumu. Pieredzējuši un sapratīgi darbinieki, tomēr arī viņi nebija bez kļūdām un trūkumiem.

Galu galā viss nokārtojās mierīgi, un 1924. gada oktobrī Maskavā, VCIK otrajā sesijā, Kaigisizs Atabajevs ziņoja par jauno sociālistisko republiku — Turkmēni jas PSR.

Skanēja «Internacionāle». Atabajevs dziedāja jūsmīgi, ausīs skanēja riteņu klaudzoņa, prātā ienāca tā pārdomu nakts vagonā, kad viņš stāvēja pie kartes un domāja, domāja ...

VISSVARĪGĀKAIS uzdevums

Ašhabada 1925. gada februārī jutās kā galvaspilsēta. Nekad vēl, pat lielo tirgu dienās, pārkrievojušās pilsētas ielas nebija redzējušas tik raibu zemnieku pūli, kas plūda straumēm uz bijušās vīriešu ģimnāzijas ēku — visu cilšu deputāti bija sabraukuši pilsētā un steidzās uz Pirmo Padomju kongresu.

Atabajevs, izkāpis no mašīnas, tūliņ sastapa savus paziņas no Kopetdaga auliem.

— Neesat nemaz saģērbušies kā ziemā, biedri!

— Kāpēc jāsvīst kažokā, labāk salt halātā! — kāds stalts puisis jautri atsaucās un braši sapurināja pinkaino jērādas cepuri.

Tautas dzīvē tā bija vēsturiska diena. Vissavienības vecākais apsveica kongresu. Jau attēlos redzēta neuzkrītoša seja ar ķīļbārdiņu, brilles metāla ietvaros, reizē Tveras zemnieks un Pītera strādnieks. Zāle aplaudēja, kājās stāvot, ļoti ilgi, jūsmīgi skandēja gan turkmēņu, gan krievu valodā. Lūk, ko īstā Krievija atsūtījusi uz mūsu tautas svētkiem! Arī no citām padomju republikām bija ieradušās brālīgās delegācijas. Sarkanās

Armijas pārstāvji kongresa zālē ienāca ar savām skanīgajām fanfarām, ienesa kaujas karogus.

Tad runāja Revolucionārās komitejas bijušais priekšsēdētājs Nedirbajs Aitakovs.

Pēc tam par padomju celtniecību referēja Kaigisizs Atabajevs. Kad viņš uzkāpa tribīnē, slaids, platiem pleciem, zāle saviļņojās, sarosījās, un visi sāka smieties, jo kāds zemnieks skaļi noteica:

— Dod viņam lāpstu rokās, droši vien raks par trijiem! ...

Atabajevs atsaucās uz šo joku:

— Biedri, nenobīstieties no mana auguma, — referāts nebūs pusotru versti garš. Bet parunāties iznāks pamatīgi.

Viņš arī pastāstīja par daudz ko: runāja par republikas raibo ekonomisko un sadzīves struktūru, par to, cik krasi atšķiras Horezmas, Buhāras un Piekaspijas tuksneša turkmēņi, cik grūts uzdevums tuvināt atsevišķās ciltis, pārvarēt dažviet atpalicību, citur musulma-nisko fanātismu, vēl citur no feodālisma saglabājušos aizspriedumus, izveidot nacionālu valsti. Agrāk tādu apvienošanu varēja izdarīt vienīgi piespiedu kārtā un tad arī tikai uz laiku, zem uzvarētāja smagā papēža. Padomju republika apvieno tautu mierīgā celtniecībā— apūdeņošanas izveidošanā, zemnieku kooperatīvos, kultūras frontē. Bet vispirms visu turpmāko pārmaiņu pamatā visu uzdevumu uzdevums: zemes un ūdenssaimniecības reforma.

* * *

Atabajevs kongresā bija viens no zemes un ūdenssaimniecības reformas iniciatoriem. Viņš saprata, ka revolūciju nevar vadīt no tālienes, tā jārada uz vietas. Pēc kongresa, paņēmis līdz nepieciešamos palīgus, Republikas Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs pārcēlās uz Māri — tā turkmēņi vienmēr saukuši pārkrievojušos Mervi, un tā pilsēta turpmāk arī sauksies.

— Bet kāpēc tieši uz Māri?

— Tāpēc ka citās vietās, kur ūdens tikko manāmi tek it kā no tējkannas snīpja, reformu izvest nav tik

sarežģīti. Bet, lai Māri novadā, kur Murgabas un Te-dženas krastos izpletušies plaši lauki, salauztu baju pretošanos, jāpieliek rokas, kā bija teicis Paskuckis.

Tautas Komisāru Padomes un reformas komisijas štābs iekārtojās viesnīcas divstāvu ēkā. Darbs šeit nerima ne dienu, ne nakti: uz komisiju nepārtraukti nāca cilvēki un logos dega uguns līdz rīta gaismai.

Jau sen zeme un ūdens turkmēņiem tika dalīts nevis pēc tā, cik var apstrādāt un izlietot, bet uz ģimenēm. Tāda bija cilšu kārtība. Neprecētiem nebija tiesības ne uz zemi, ne ūdeni. Un, ja trūcīgā ģimenē izauga pieci seši dēli, tiem nebija tiesību ne uz lāpstu zemes, ne spaini ūdens. Vajadzēja precēties! Bet precēties nozīmēja maksāt kalimu. Apburts loks. Bet, ja bajam auga pieci dēli, viņš apprecināja visus pēc kārtas, pat tos, kam bija divi gadi, un saņēma piecas pajas.

Nē, ne jau vakar zeme un ūdens bija kļuvuši par pirkšanas un pārdošanas objektu. Nē, tas nebija vakar, kad baji sapirka tīrumus, lai tos izrentētu par ceturto vai trešo ražas daļu. Un ne jau vakar trūcīgās ģimenēs radās bezcerīga paruna: «Bajs sagrābis zemi — turi ciešāk virs galvas kaut debesis ...»

Visos laikos vecais nav bijis apmierināts ar jauno, visos laikos šī cīņa bijusi nežēlīga. Ja, gribēdams sēt kviešus, iznīcini savvaļas kizganu, tad šis izturīgais augs ar sīksto dzīvību pretojas, ar saviem dzelkšņiem sadur rokas un rauj nost drēbes. Tā prātoja Atabajeva izsauktais apdomīgais Abdirazaks, sēdēdams viņa kabinetā.

Plašajā viesnīcas istabā pie ovāla sarkankoka galda Atabajevs bija iekārtojies kaujnieciski — kā baterijas komandieris novērošanas punktā — trūka tikai binokļa. Ik pa brīžiem viņš cilāja telefona klausuli, sarunājās ar auliem, nodeva rīkojumus vietējiem vadītājiem, īsi un bargi atbildēja uz viņu jautājumiem:

— Niedras jāsatur cieši — citādi tās sagriež rokas! Vai saprotams? ... Ja pretojas, — izsūtīt! Ja iejaucas radinieki, nevajag žēlot arī ģimenes!

Abdirazaks nosodoši kratīja galvu, maziem malkiem dzerdams tēju no pialas. «Kaigisizam sirds ir pārakmeņojusies,» viņš domāja, «nav tajā vairs žēlastības.»

Bez klauvējiena atvērās durvis, istabā ieslīdēja sirma sieviete.

— Mīļie, kuram te Kaigisizs vārdā? — viņa jautāja.

Abdirazaks pamāja uz Atabajeva pusi.

— Atnācu sūdzēties.

Atabajevs piecēlās no galda, apņēma raudošās sievietes plecus, nosēdināja krēslā, maigi teica:

— Nomierinies. Jūties kā mājās. Nekautrējies. Stāsti, kas tev dara pāri.

— Es, dēliņ, paliku bez vīra ... Divas meitas precējušās, četri bērni palikuši uz maniem pleciem. Vecākajam dēlam nav vēl piecpadsmit...

— Bez šaubām — grūti. Nu, stāsti vien!

— Tagad saka, mans vīrs esot bijis bajs, un grib mums atņemt zemi un ūdeni.

— Kas to grib darīt?

— Ciema padome.

— Bet ko teica komisija?

— Viņi, dēliņ, tur kopā sēž... Kopā ēd un klausa, ko priekšsēdētājs saka.

— Cik tad tev ir zemes?

— Mums ir dārziņš. Laikam kāds tanaps būs, varbūt mazāk...

— Bet citā vietā?

— Starp debesīm un zemi nav man it nekā, vienīgi dievs.

Kaigisizs pētījoši palūkojās uz vecenīti.

— Vai lopi ir? — viņš vaicāja.

— Gotele ...

— Kad vīrs nomira?

— Drīz būs pieci gadi. Arī viņa laikā nebija nekā lieka, bet nu tikko dzīvību velkam.

Atabajevs piespieda pogu uz galda. Istabā ienāca jauns cilvēks ar melnām, uzvirpinātām ūsām. Tas bija mirušā Muhamedkuli brālis — republikas zemkopības tautas komisārs.

— Vai šo sievieti nepazīsti?

Hadži paskatījās uz vecenīti, pakratīja galvu.

— Nekad neesmu redzējis.

—; Aprunājies ar viņu, sīki iztaujā, noskaidro, kas rīkojies netaisni, un paseko līdz galam, lai cilvēkam nedara pāri.

— Tiks izpildīts, biedri Atabajev.

Kad viņš izgāja no istabas reizē ar vecenīti, Abdira-zaks jautāja:

— Kāpēc tu mani aicināji?

— Iegribējās paskatīties uz veco draugu.

— Tik vien?

— Vai tiešām netici?

Kaigisizs mazliet pasmaidīja, lūkodamies Abdirazaka drūmajā ļaundara sejā.

— Par vienu tādu aicinājumu varu pastāstīt veclaicīgu stāstu, — Abdirazaks teica. — Reiz viens saimnieks uzaicināja ciemos ēzeli. Tas nodomāja: kas nu es tāds, kas — mājas saimnieki? Miežus man jau te nedos. Ja jau sauc, tad saimniekam izbeigusies malka vai saimniecei — milti... Man arī tā liekas, ka neliksi man priekšā kaudzīti plova. Ar ko es varu pakalpot?

— Lielisks stāsts! Varbūt es gribu nodot tavā rīcībā apūdeņojamu zemes gabalu?

— Par to paldies neteikšu.

— Vēlāk būs žēl. Varu piedāvāt labu gabalu.

— Ja savā dedzībā neatņemsi man lāpstu, — pārvērtīšu par lauku arī visnožēlojamāko tuksnesi.

— Cienījamais, zemei vajadzīgs ūdens.

— Es uzšūšu maisu no sava vērsēna ādas un stiepšu ūdeni no akas.

— Tev ir lieliska izdoma!

— Tu taču zini, ka lāpsta vienmēr bijusi mana barotāja.

— Atklāti sakot, es tevi, Abdirazak, uzaicināju aprunāties, zinādams, ka tu esi cilvēks, kas pat ne no kā var kaut ko izgatavot.

Abdirazaks, acis piemiedzis, paskatījās uz Atabajevu. Viņa lielajā sejā ar kuplajām ūsām nemanīja ne viltu, ne zobgalību. Melnās, mazliet uz āru izspiedušās acis mirdzēja vienkārši kā bērnam.

— Zini ko, — Abdirazaks, brīdi klusējis, sacīja, — nejauc man galvu ar savām glaimīgajām uzslavām. Skaidri un gaiši — ko tu gribi?

*- Man ir viens iūgums... Tu zini, pie kada darba esam patlaban ķērušies Māri apgabalā?

— Kas tad to nezina! Dažiem liekat raudāt, citiem — smieties.

— Stūrgalvis! Tāds tu esi piedzimis, tāds ari nomirsi! Bet es gribu tev jautāt: vai tu ēd turkmēņu zemes maizi?

— Es nedzīvoju no citu cilvēku darba.

— Par to nav runa. Saproti, šai svētajai zemei šodien tu esi vajadzīgs. Maize, ko tu ēd, ir jānopelna!

Abdirazaks nepavisam necieta cēlus vārdus. Viņš zobgalīgi jautāja:

— Bet, ja nevarēšu nopelnīt, ko tad darīsi ar mani?

— Nevarēsi nopelnīt? — Kaigisizs bargi paskatījās. — Vēlāk nesaki, ka neesi dzirdējis: galvu jau neglaudīšu.

Abdirazaks pasmaidīja.

— Vai esi dzirdējis par burkazu cilts aklo?

— Tam nav nekāda sakara ar to, ko teicu.

— Maldies. Labāk paklausies mani... Pirms gadiem četrdesmit burkaziem bijis viens akls vīrs, kas iesaukts par «Burkazu Aklo». Viņam bijusi ļoti asa mēle, un, kā mēdz teikt, labas asprātības dēļ viņš nav žēlojis ne tēvu, ne māti. Vēl mazāk viņš žēlojis hanu. Hans Meili uz viņu ļoti noskaities, licis atsaukt pie sevis ...

— Es taču neesmu ne akls, ne kurls, — Atabajevs sapīcis ieteicās.

— Esi pacietīgs. Nu hans Meili aklajam jautājis: «Vai tu zelē tabaku, aklais?» Šis izņēmis no kabatas ķirbīti ar nasu, uzsitis pa vāciņu. «Tas ir mans vislielākais prieks, cienījamais han!» Hans nu prasījis: «Vai tu arī smēķē tabaku, aklais?» Tas priecīgi atsaucies: «Tabakas dūmi — dvēseles atpūta.» Hans jautājis vēl: «Varbūt arī opiju tu rij, aklais?» — «Nelaižu garām izdevību, ja tāda rodas.» — «Vai tu nebaidies manu dusmu, aklais?» — «Es, cienījamais han, arī dieva nebaidos.» Hans dusmās sācis kliegt: «Tev slikti klāsies, aklais!» — «Nevar būt!» šis brīnījies. «Sargies!» kliedzis hans. «Sargies no manām dusmām!» — Abdirazaks klusu iesmējās. — Tagad nu paklausies, Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāj, ko toreiz teicis Burkazu Aklais: «Nu tad paradi, kādas tev ir tās dusmās? Varbūt tu iežēlosies par manu nabadzību un uzdāvāsi man halātu? Varbūt pažēlosi manu vientulību — dosi man brāli? Varbūt tev drebuļi pārskries, redzot manu aklumu, un iedosi man jaunas acis? Vai apprecināsi mani? Vai tad tu vari ko tādu izdarīt, lai man kļūtu sliktāk? Nu tad parādi savas dusmas, nobaidi mani!»

Atabajevs piecēlās no galda, uzlika roku Abdiraza-kam uz pleca.

— Dārgais draugs, vai var uz tevi skaisties? Tu taču esi kā balts putniņš, kam nepielīp nekas netīrs!

— Pietiek! Ja tu man tik salkani nelabināsies klāt, no tava darba neatteikšos, ja vien varēšu to veikt.

— Man nebija šaubu. Ir tāds priekšlikums strādāt par kādas ciema komisijas priekšēsdētāju zemju un ūdens daļā.

— Tieši par priekšsēdētāju?

— Tikai tā.

— Ja tu mani iejūgtu ēzeļa ratos, es droši vien nestrādātu slikti, katrā ziņā labāk nekā tajā neskaidrajā padarīšanā.

— Es gan zinu labāk, ko man iepiņķerēt un kurā vietā.

— Bet ja netikšu galā ar darbu?

— Tiksi.

— Bet ja nāks par mani sūdzēties tāpat, kā bija atnākusi šī atraitne?

— Tas ir mans uzdevums nomierināt tos, kas te ierodas.

— Bet kāds būs mans uzdevums?

— Atņemt zemi bajiem un atdot trūcīgajiem.

Abdirazaks piecēlās no krēsla un, lai gan parasti tā

nedarīja, sāka staigāt pa istabu.

— Bet aulos mani nepazīst.

— Nav nekāda nelaime. Aizdedzini mežu — kļūsi slavens. Ej uz tādu aulu, kuru zini.

— Es taču tikai savējo zinu.

— Lieliski!

Abdirazaks klusēdams pastāvēja pie loga, pamīņājās pie aukstās dzelzs krāsniņas, kas vēl no ziemas

smirdēja pēc kodīgas eļļas krāsas, tad strauji pagriezās pret Atabajevu.

— Tikai ar vienu noteikumu: pēc jūsu norādījumiem es sagatavošu jaunu zemes un ūdens sadalījumu Kon-gurā, bet, kad darbs būs paveikts, jums personīgi jāierodas aulā.

— Piekrītu.

Atabajevs izsauca Hadži un pateica:

— Te ir Konguras ciema komisijas priekšsēdētājs. Iepazīstini viņu ar visiem materiāliem.

AHUNA SVĒTAJĀ DĀRZA

... Vēla rudens mānīgā diena valdīja Kongurā. Karstā saule bija nogurdinājusi pat ābeļdārzā aizmirsto ēzeli ar nastu uz muguras. Pēkšņi vēja brāzma notrieca ābolus no kokiem, un sačokurojušās dzeltenās lapas aizjoņoja pa zemi čabēdamas. Abdirazaks sākumā sēdēja, vēlāk mierīgi atgūlās uz satrunējuša sola dārzā.

Viņš zināja, ka Atabajevs naktī zvanījis uz ciema padomi un tūliņ būs klāt. Tur laukumā pie kantora jau pulcējās aulieši — būs sanāksme. Laiks beigt, laiks parakstīt aktus — veselu mēnesi viņš jau nodzīvojis aulā. Un, lūk, — zeme atdota tiem, kas to apstrādā. Bet, ja nekas nav izlemts par šo nolādēto dārzu, tad — ko lai dara, kādu stundiņu viņš vēl pasnaudīs uz soliņa, lai pagudro valdības galva.

Vecais augļu dārzs ir ahuna Oraza Muhameda, kas nolādēja savu dēlu, dzimts muiža ... Šeit starp kokiem Abdirazaks kādreiz dzinies pakaļ zēniem, priecādamies, ja izdevās veikli iesviest kādam pa vaigu ar pārgata-vojušos firziķi, šeit uz visiem laikiem sanīdies ar tēvu.

Abdirazakam bērnībā nebija biedru ne skolā, ne aulā, viņš draudzējās tikai ar dārznieka dēliem — kūtro un lēno Lolluku un veiklo, pārāk kustīgo zobgali Tar-hanu. Šiem bērniem neklājās mācīties, viņi palīdzēja savam tēvam dārzā. Abdirazaks noslaistījās pie viņiem no rīta līdz vakaram; dažkārt pat pusdienoja kopā, iekārtojušies aprikozu krūmājā ar plova bļodiņu un apbrūnējušu čureku rokās. Ahuns Orazs Muhameds,

aizņemts ar korāna studēšanu, daudz neinteresējās, ar ko dēls pakavē laiku, kamēr tas bija mazs. Cita lieta, kad sākās pusaudža gadi. Reiz ahuns ieraudzīja Abdi-razaku spēlējam aļčikus ar dārznieka dēlu, viņš pasauca zēnu un vaicāja:

— Ar ko tu tur spēlē?

— Ar Tarhanu, — Abdirazaks vaļsirdīgi atteica.

— Mācies zagt?

— Vai tad viņš zog?

— Viņa tēvs slepeni pārdod augļus no dārza. Tā nav tava darīšana un tev nav par to jārunā.

— Kāpēc? Katrā ziņā pajautāšu Lollukam.

— Nav vajadzīgs. Tu vairs neiesi pie šiem bērniem, nesarunāsies ar viņiem. Un lai viņi nenāk pie tevis. Vai saprati?

— Nē. Nesapratu. Vai es nedrīkstu spēlēt?

Ahuns Orazs Muhameds nicīgi paskatījās uz dēlu.

— Jāzina, ar ko spēlē, — viņš teica. — Spēlē ar hana Bairama dēlu, ar Balli beka dēlu, ar Murada baja dēlu.

— Viņi man nepatīk. Gribu spēlēt ar saviem draugiem.

— Tu nespēlēsi ar viņiem.

— Spēlēšu.

— Pamēģini vēlreiz par to kaut iepīkstēties! — Ahuns piedraudēja dēlam ar dūri.

Abdirazaks noņēma tibeteju, nolieca galvu un sacīja:

— Sit! Dari, ko gribi. Bet ņem vērā, mani šai mājā tad vairs neredzēsi.

Ahuns Orazs Muhameds nebija gaidījis tādu pretestību. Viņa dūre ieslīdēja halāta kabatā, viņš pavērsa acis pret debesīm un ievaidējās:

— O, allah, tu esi izaudzinājis manā ģimenē ienaidnieku! ...

Kopš tā laika viņš neuzdrošinājās pat aizrādīt dēlam. Arī Abdirazaks ilgi atcerējās šo sarunu. Cilvēki, kurus ahuns apvainoja zagšanā, visu laiku bija atradušies zēna acu priekšā. No rīta līdz vakaram viņi strādāja dārzā, sāļajos sviedros viņu katūna kreklu skrandas kļuva cietas kā garoza, biksēm — ielāpi trim kārtām. Pat iepuvušos ābolus viņi savāca ķerrā un aizveda

uz aploku ahuna govīm. Bet tēvs pastaigājās pa dārzu, aizlicis rokas aiz muguras, nekad nepieliecās, lai paceltu zariņu no celiņa, tikai pamācīja dārznieku. Abdirazaku sāka mocīt šaubas par allaha taisnīgumu un tēva labsirdību. Pat dārzs viņam likās tagad citāds. Pienāca lietains rudens, šajā apvidū reta parādība, un dārzs šķita kā raudoša meitene, kas aizvesta svešumā. Tā Abdirazaks bez grāmatu un vecāko draugu palīdzības saprata, ka zemei jāpieder tiem, kas to apstrādā.

Tad viņš pameta tēva māju, sāka dzīvot pēc savas sirdsapziņas un, gadiem ejot, reti atcerējās bērnības draugus. Bet Kongurā bieži atcerējās Abdirazaku. Daudzi ciema iedzīvotāji nevarēja izprast, kā var tā pamest tēvu, noniecināt ievērojamu medresi un vecāku mantojumu. Bez šaubām, tas nav tik vienkārši. Aulā runāja:

— Abdirazaks atkritis no ticības.

— Abdirazaks kļuvis par krievu.

— Ko var sagaidīt no dēla, kas pamet tādu tēvu?

— Stāsta, viņš nozākājot islama reliģiju.

— Un ēdot cūkgaļu!

— Ļaudis melš, viņš esot teicis, it kā vienu krievu ar sirpi un āmuru mīlot vairāk nekā simts ahunus ar čalmām galvā.

Šīs baumas mulsināja Lolluku un Tarhanu, turklāt vecais dārznieks vēl baidīja dēlus:

— Jūsu draugs kļuvis par neticīgo. Ja satiksieties ar viņu, arī jūs zaudēsiet ticību, pār jums nāks allaha dusmas, ellē jūs plosīs pūķi, un ragaini meitieši jūs saraustīs gabalos ...

Lolluks un Tarhans, iedomādamies savu nolādēto likteni, nenojauta, ka pirms vairākiem gadiem ahuns Orazs Muhameds gluži tāpat brīdināja savu dēlu no viņiem.

Jauns vēja brāziens notrieca ābolus no zariem. Dārzs nokrakšķēja, iešalcās un norima. Un atkal sāka čivināt putni. It kā skandinātu: «Sals nāk, sals nāk, āboli jāņem nost! ...» Bet nav kas novāc ražu. Ahuna Oraza Muhameda dārzam nav saimnieka.

Filozofs pasmaidīja. Galvā pazibēja negaidīta doma: kad nomadu apmetne atgriežas vecajā vietā, pirmais

ierodas klibais, jo viņš bijis aizmugurē. Kad notiek sociāls apvērsums, tad tas, «kas bija nekas», kļuva par visu. Un tomēr viņš piedzīvoja to dienu, kad aulā sadala tēva mantojumu darba cilvēkiem! Zēna gados viņš nevarēja par to pat sapņot!

It kā par spīti Lollukam un Tarhanam izlozē krita ahuna dārzs. Var teikt — likteņa pirksts! Redziet, kā viss izvērsās! Dialektiķi saka: «Nolieguma noliegums!» Kas to varēja domāt, ka Lolluks un Tarhans pasniegs viņam dialektikas stundu!

* * *

Kongurieši, salasījušies uz laukuma pie ciema padomes, ar zināmu satraukumu gaidīja Atabajevu. Kāds pūlī ieminējās, ka pirms dažiem gadiem arčina vēlēšanās Atabajevs izrāvis revolveri, un toreiz viņš taču vēl nebija valdības galva! Protams, interesanti zināt, ko viņš tagad darīs ar tiem, kas atsakās? Varbūt sūtīs uz Sibīriju? Bez šaubām, biedrs Kaigisizs ciena zemnieku darbu, bet valsts intereses viņam svarīgākas par visu.

Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāja mašīnu ielenca bērni ātrāk nekā veči. Pretēji gaidītajam Atabajevs bija laipns, apsveicinājās ar visiem, pajokojās ar jauniešiem. Par tiem, kas atsacījušies, un par jaucējiem viņš pat neieminējās, vienīgi iztaujāja, kam ir sēkla, vai sen iesākuši rudens sēju, vai nav vajadzīgs naudas aizdevums. Viņa palīgs pierakstīja visus lūgumus. Beidzot Atabajevs sacīja:

— Es dzirdēju, ka zemes un ūdens reforma Kongurā pabeigta. Vai ir kādi iebildumi, kādas sūdzības par komisijas un ciema padomes lēmumiem?

Visi klusēja.

— Ja ir sūdzības, nevajag klusēt.

Cienījamais ciema padomes priekšsēdētājs beidzot sāka runāt:

— Mūsu aulā ar savu zemes gabalu tikai divi palika neapmierināti.

— Vai tika lozēts negodīgi?

— Nevienam tādu aizdomu nav.

— Kas tad ir par nelaimi?

— Zemes gabals ir labs, bet cilvēki nav apmierināti.

— Mēdz teikt: kam laimējies, tas neraud. Es kaut kā nesaprotu, kas pie jums notiek?

Priekšsēdētājs pastūma priekšā uzblīdušu, bālu cilvēku ar izstieptu apakšlūpu un stulbām acīm.

— Ej, Lolluk! Paskaidro pats.

Apjukušais Lolluks murmināja:

— Mēs esam vienkārši cilvēki... Pats zini. Vai mēs esam tās zemes cienīgi?

— Vai pasaulē ir kas cienījamāks par cilvēka darbu?

— Bet mums taču krita ahuna dārzs!

— Arī ahunam tas nav no debesīm nokritis! Kāds iedeva, un kāds arī atņem.

— Jūs, bez šaubām, esat lieli vīri, bet...

— Tu, biedri, nemērī manu augumu.

— Es par tavu varu runāju.

— Liecies mierā, Lolluk! Es neesmu kungs, tu neesi kalps. Parunāsimies kā zemnieki. Varbūt ahuna dēls nav ar mieru, ka tu paņem viņa tēva zemi?

— Nē jau, nē! Abdirazaks pierunā, lai es novietojot kibitku dārza vidū.

— Nekā nesaprotu.

Gandrīz raudādams, Lolluks izstūma priekšā savu brāli.

— Tarhan, tu esi manīgāks. Izstāsti, kā mēs domājam.

Tarhans, ar retu bārdiņu un garu āķveida degunu, neapmierināti acis mirkšķinādams, iznāca priekšā un, pikti novērsies no Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāja, sāka dudināt:

— Kas tur ko pļāpāt? Svētā savrupiene, un visa tā teikšana!

— Es līdz šim domāju, ka par svētu sauc to savrupiem, kur aklie lūdzas redzi un bezbērnu pāri — dēlus, — Kaigisizs teica.

— Var jau būt, ka tā tas ir, bet mēs neuzdrošināmies to zemi vandīt ar lāpstu, — Tarhans atbildēja.

— Vai tavs tēvs daudz sviedru lējis uz šīs zemes? — Atabajevs vaicāja Abdirazakam, kas tīšu prātu stāvēja nostāk, lai nemulsinātu cilvēkus.

— Taukainā plova un sulīgas gaļas mērces viņš lējis... — Abdirazaks pēkšņi kļuva nikns. — Es nospļāvos uz šo zemi un aizgāju, jo tā ir netīrāka par suņa mēsliem! Redzams, arī viņiem abiem pretīgi šie mēsli.

— Turi ciet savu negodīgo muti, Abdirazak! — Lol-luks iekliedzās. — Tā zeme ir tīrāka par sniegu, uz tās var lasīt lūgsnas!

— Vai jūsu tēvs nebija tas, kas to zemi tādu padarīja, vai tie nebijāt jūs, kas kopā ar viņu esat izaudzējuši katru kociņu šajā dārzā?

— To ari bez tevis visi zina.

— Tad ko jūs te mīņājaties kā suņi, kas neprot... apmazgāties!

— Mēs savu esam pateikuši.

Sapratis, ka ar pierunāšanu te neko nepanāks, Ata-bajevs nolēma rīkoties stingrāk.

— Tātad jūs ierosināt, ka jālozē vēlreiz?

— Ai, nē! Mēle neklausa kaut ko līdzīgu sacīt!

— Varbūt jūs gribat, lai jūs pārceļ uz Tedženu vai Turkmenkalu?

— No šejienes varēs aizvest tikai mūsu līķus.

— Ko tad lai mēs darām?

— Kā jūs nevarat saprast, ka tā nav vienkārša zeme? — lēnīgais Lolluks pēkšņi sāka vaimanāt. — Tas ir svēts dārzs! Katrai lapiņai pieskārušās ahuna rokas!

Atabajevs pamāja ciema padomes priekšsēdētājam.

— Atsūtiet šurp kādus desmit brašus puišus ar zāģiem un cirvjiem, lai līdz rītausmai nozāģē svēto dārzu. Izdevumi — uz mana rēķina! Bet malku sadalāt līdzīgās daļās.

— Ei, biedri Kaigisiz, ei, biedri! — izrāvies no pūļa, sāka māt ar rokām mundrs vecītis.

— Runā, cienītais, runā ...

— Tur, aula ziemeļu stūri, ir divi zemes gabali — mans un dēla gabals. Lai Lolluks un Tarhans dzīvo tur, mēs pārnāksim uz šejieni. Man bez dieva ir vēl ēzelis un ēzelēns — dodu tos piedevām! Viņiem, tiem brāļiem, zobi par vājiem sagrauzt šitā dārza ābolus. Ai, kādi āboli, kā jaunules vaidziņi! Man šitie āboli pašā reizē!

Tarhans pieskrēja klāt un badīja ar pirkstu večuka krūtis.

— Tu, brāl, Gitdi, nemaisies pa kājām! Kamēr par mani nebūs nolasīts dvēseles aizlūgums, ne tu, ne tava vecene nebērs pelnus uz šīs zemes! Lasies prom un pavēli savam ēzelim klaigāt vecajā vietā! Dies sodi, Abdirazakam taisnība — mēs paši padarījām šo zemi par zemi, šo dārzu — par dārzu! Nezinu, ko darīs brālis, bet es nesperšu ne soli no šīs vietas, ja pat Abdira-zaks nāktu šurp ar zobenu!

Lolluks nostājās brālim blakus.

— Ja Tarhans piekrīt, es turēšos pie šiem kokiem ar abām rokām.

— Biedri priekšsēdētāj, — Tarhans svinīgi teica, — mēs pieņemam savu laimestu un pieliekam savus pirkstus zem komisijas lēmuma.

— Es jau sen zināju, ka tā tas beigsies, — ciema padomes priekšsēdētājs pasmaidīja, — kāpēc cilvēkiem vajadzēja ar jums tā noņemties?

— Biedri Kaigisiz, lai zeme atveras un mēs no kauna tajā iegrimstam par visām tām pūlēm, ko esam jums sagādājuši. Piedodiet mums, esam tumši ļautiņi, — Lolluks teica. — Mūs vēl pie rokas jāvadā ...

Pēc mirkļa atskrēja stūrgalvīgo brāļu bērni ar pilniem groziem un sāka sviest ābolus sanāksmes dalībniekiem.

— Visiem ... paldies! ... — bērni sauca.

VAI LAI ES PATS SEV RAKSTU LŪGUMU?

Atmiņa ... Mūsu atmiņa ir apbrīnojama. Dīvaini un nesaprotami, dažkārt gluži negaidot, kad nav par to it ne mazākās jausmas, atmiņa izmet no ikdienas rūpju un darbu pajumes savas ugunīgās mēles, un tad sākas ugunsgrēks!

Tagad tā mēdza būt arvien biežāk un biežāk; savienotās republikas un Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs nevarēja saprast, kāpēc un no kurienes — ja dienu un nakti galva aizņemta ar svarīgiem valsts

jautājumiem, ja simtiem cilvēku grib dzirdēt padomu, gaida uz tikšanos, — kāpēc un no kurienes ielaužas galvā visnegaidītākās atmiņas un jāpaliek ar tām vienatnē aci pret aci kaut vai tikai minūti vai divas? Vai Kaigisizs būtu vientuļš, ja ļāvās atmiņām?

Kopš tā brīža, kad Atabajevs bija nostājies savas tautas valdības priekšgalā, viņa dzīve kļuva ļoti spraiga, apvienoja sevī neskaitāmus prāta, sirds un gribas slēdzienus, notikumi steidzās cits pēc cita: braucieni, sēdes, tikšanās, — nekas nebija atliekams. Katras dienas iespaidos uzreiz nav iespējams iedziļināties. Tie mēdz būt gan priecīgi, gan skumji: dzimst taču vienai aitai gan balti, gan melni jēri.

Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāju tagad varēja redzēt visur. Ar jauneklīgu enerģiju viņš visu to paguva. Gada laikā pabija arī Kizilarvatā, kur reiz tāds pats bezdarbnieks kā toreiz viņš atrunāja braukt meklēt darbu... Tagad tur cēla rūpnīcu un vajadzēja tikties ar strādnieku kolektīvu. Viņš pabija arī Bezmeinā un Krasnovodskā, bet reiz iegriezās Nohurā un pēc lietišķi pavadītas dienas vakarā aizgāja līdz cietēja Muhamedkuli celtajai skolai... Tā pati simtgadīgā či-nara — kas gan lai būtu ar viņu noticis — apēnoja skolas jumtu. Atabajevs saskatīja pat zara veco zāģējuma vietu stumbrā — tas bija tas zars, kura dēļ aizgāja bojā draugs. Varbūt viņš šodien būtu bijis Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs. Cik daudz nezināmu cīnītāju visā zemē gājuši bojā, nesagaidījuši savu laiku, nezinādami par savu sūtību ...

Vienai aitai — gan balti, gan melni jēri...

Pēkšņi mākoņu mākoņiem uzlidoja briesmīgie dzeltenie siseņi. Tie vienmēr, pat senajos laikos, uzlidoja negaidot, un, kur vien pāri gāja šis jiāvējošais lidojums, tur viss līdz pēdējam — ielejas un lauki tika iznīcināti, padarīti kaili, gluži kā pēc ugunsgrēka. Senās tautu teikās līdz ar Sauso gadu un Sala gadu palicis arī Siseņu gads. Toreiz siseņi bijuši pelēki un sīki un nav atstājuši pēcnācējus. Bet šie — lielāki par pirkstu. Lidojošais mākonis aizsedza sauli kā dzeltens aizkars. Un tur, kur nosēdās siseņu bars, tie aprija visu, pat vecum vecas kibitkas niedru pārsegu.

Tauta nosauca siseņu briesmas tāda vārda, kas jau pats par sevi biedēja: «šostatsarka».

— Tos uzsūtījis allahs par sodu boļševikiem ...

Atabajevs Tautas Komisāru Padomes sēdē pirmo

reizi izteica vārdos to, kas jau veselu nedēļu bija sacēlis kājās visu republiku, — siseņu fronte!

— Biedri! Ja mēs netiksim galā ar šo nelaimi, — tā uzveiks mūs! Tādu nelaimi kā šo turkmēņu zeme vēl nav piedzīvojusi. Ierosinu aicināt visu tautu uz siseņu fronti! ... Un, ja nebūs cita, tad komandēšanu uzņemšos es.

Sēdes pārtraukuma laikā kuluāros smējās:

— Akla varonība!

— Neiedomājama vīrišķība!

— Slava allaham — arī tas labi, ka viņu neapdraud nāve ar savu izkapti!

Atabajevs, garām iedams, mazliet pabāra jokdarus:

— Vārguļi, ko jūs smejaties, uzņemieties paši vadību!

Bet pēc nedēļas no visas republikas devās uz posta rajoniem strādnieku pulku ešeloni, apbruņoti ar lāpstām un kapļiem, sirpjiem un petrolejas kannām.

Tur, siseņu laukos, Atabajevs sastapa arī bijušo Te-dženas komjaunieti Cari Vellekovu, ar kuru bija kādreiz naktī kopā auļojis pa stepi.

— Cari, kur ir tavs zirgs?

Cari tikai pasmaidīja. Uz muguras viņam, tāpat kā visiem viņa padotajiem, bija uzsieta skārda mučele ar petroleju, bet gumijas šļūtene aizbāzta aiz jostas.

— Re, kur tagadējais basmačs! — Cari parādīja Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājam siseni, kas tupēja uzpirksteņa lieluma bedrītē. Viņš izvilka to no bedrītes un trieca pret zābaku.

— Te tev būs tūkstoš siseņu no viena!

Un tiešām — uzpirksteņa lieluma bedrīte bija pilna līdz malām ar šiem gnīdām līdzīgiem draņķiem. Atabajevs jau zināja, kā vairojas šī nelaime: sākumā sise-nīši bija mazi — ne lielāki par skudru — tā saucamo «skudru gotiņu», tad kļuva prāvāki, kā melnās skudras. Tad paaugās vēl lielāki — kā «milzu» skudras, un

ar katru dienu auga augumā... Bet, kad sasniedza ceturto piekto augšanas pakāpi, zeme no tiem jau mudžēt mudžēja: tie lēkāja un ņudzēja kā ņudz zivis izžuvušā upes līcī.

Kad siseņi izdēja oliņas, tie nobeidzās. Tos tad varēja savākt maisā kā pelavas kujamklonā. Zinātnieki stāstīja Atabajevam, ka Āfrikā siseņus samaļot miltos un ēdot. Jaunie siseņi sasnieguši piekto augšanas pakāpi, pacēlās spārnos un milzīgā barā devās lidojumā, pārvērtušies par rijīgiem plēsoņām ...

Te nebija dzirdami lielgabalu grāvieni un ložmetēju tarkšķi kā reiz pie Amudarjas tilta fermām, kur dzelzceļnieku vienības cīnījās ar baltgvardu bruņuvilcie-niem. Bet kauja bija tāda pati. Zeme liesmoja ugunīs: siseņu frontes cīnītāji aplēja ar petroleju vietas, kur bija salasījušies kukaiņi, un aizdedzināja. Un šeit Ata-bajevs satika vēl vienu citu republikas varoni — Anna-muradu Sari Patru, kas arī cīnījās ar siseņiem, vadīdams kādu grupu. Kādreiz viņš bija cīnījies pie Kron-štates, bet tajos gados, kad norisa jātnieku kaujas ar basmačiem, viņš par savu drošsirdību un par to, ka nekad negribēja atkāpties, ieguva goda pilnu iesauku — «Rētainais āzis». Basmači baidījās no «Rētainā āža» vairāk nekā no nāves eņģeļa Azraila.

— Arī tu esi te! — Atabajevs iesaucās un pēkšņi iesmējās. — Vai pasaules gals pienācis, vai? ...

Neviens no tiem, kas bija klāt, un arī pats «Rētainais āzis» nesaprata, ko Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs ar to gribēja teikt. Atabajevs nevienam arī nepaskaidroja, ko viņš domāja. Par daudz sarežģītā veidā viņam iekrita prātā šis teiciens. Pēkšņi viņš bija atcerējies netīro naktsmītni Krasnovodskas tējnīcā, divu bezdarbnieku, viņa ciltsbrāļu sarunu naktī un nepiepildāmās ilgas, kas ieskanējās šajā sarunā — par laikiem, kas vēl nāks, kad darba cilvēks kļūs par pirmo cilvēku zemes virsū, par zemes pilntiesīgu saimnieku. «Tas notiks, kad pienāks pasaules gals...» viens no viņiem sacīja skumji un ar sarūgtinājumu. Un tagad, redzot, ka pasaules jaunie saimnieki aizsargā zemi līdz pašam apvārsnim, Atabajevs atcerējās sarunu naktī, un, pašam negribot, līksmi izspruka:

— Vai pasaules gals pienācis, vai? .. .

Dažbrīd tik neizprotami un dažkārt gluži niecīga iemesla dēļ uzplaiksnīja negaidītas atmiņas.

Reizumis, izrāvies no darba steigas, kas nedeva mieru ne dienu, ne nakti, Atabajevs devās klaiņot pa Ašhabadas ielām. Tā bija kādreiz Taškentā, tā arī Bu-hārā. Pilsētas drūzmā pie tirgus vai klusajās šķērsieli-ņās labāk raisījās domas un bija labāka atpūta. Tiesa, nekad neizdevās palikt vienam: neatlaidīgi pa pēdām sekoja kāds adjutants, un varbūt ne viens vien... Sūtīt viņus prom Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājam nebija atļauts, un viņš bija jau pieradis pie šiem nerunīgajiem pavadoņiem. Sliktāk bija, kad apstāja nekautrīgie lūdzēji. Visi pazina valdības galvu, un viņš bija spiests ejot uzklausīt sūdzības, noteikt pieņemšanas laiku.

Reiz viņu aiz svārku stūra notvēra kāds sirmbār-dains vecis.

— Ei, dēliņ, pagaidi nu!

Atabajevs atskatījās.

— Vai esi vesels, Atabaj?

— Paldies.

— Kas ir, piesēdīsimies, parunāsimies ...

Vecais laipni norādīja uz akmens plākšņu veidoto ietvi.

— Vai nevar parunāties tepat stāvot? — Atabajevs apjautājās.

— Nē. Nevar, — vecis atteica.

— Tad atnāciet uz iestādi, — iejaucās sekretārs.

Atabajevs pamāja sekretāram, lūgdams neiejaukties. Bet cienījamajam vecim aksakalam tas šķita par maz, viņš pats sāka pārmest sekretāram:

— Es, draugs, nesaku tavām vistām: «Tiš-š-š!» Tavās darīšanās nejaucos. Kāpēc tu mani traucē?

Vecis ērti apsēdās uz ietves. Atabajevam, liela auguma vīram, šķita neērti pieliekties runājot, vajadzēja sēsties blakus. Vecis pamācoši sacēla uz augšu vienu uzaci, virs kuras gluži kā krellīte drebēja sārta dzimumzīme, un lietišķi norādīja:

— Tagad uzklausi mani...

— Klausos, — Atabajevs padevīgi atsaucās.

Klausīties iznāca ilgi: gan par pirmajām revolūcijas dienām, gan par smagajām kaujām, aizstāvot Pesku staciju. Saprazdams, ka gals nav saredzams, Kaigisizs lūdzās:

— Tēvoc, vai nevar īsāk?

— Pacieties, dēliņ, nesteidzini!

Tālāk stāsts bija par basmačiem. Vecis sīki izklāstīja kā viņa vienība darbojusies, atcerējās akas, kādas bija gadījušās ceļā, kas katrā aulā dots ēst. Apkārt jau pulcējās ielas gājēji. Atabajevs savaldīgi pārtrauca tukšo pļāpāšanu.

— Varbūt, tēvoc, jūs tomēr pateiksiet, ar ko tas viss beidzās?

— Steigšanās nāk no velna, pacietību devis radītājs. Pacieties, dēliņ, vēl mazliet.

Un vecis sāka stāstīt par zemju un ūdenssaimniecī-bas reformu, par sadursmēm ar bajiem un budžiem. Atabajevam notirpa kājas, viņš gribēja piecelties, bet vecis satvēra viņa celi.

— Pagaidi!

— Cienījamais, mani gaida svarīgi darbi!

Vecis stingri paskatījās uz Atabajevu.

— Vai es tevi mazums esmu gaidījis?

— Kāpēc tad neatnāci uz Tautas Komisāru Padomi?

— Vai tad pie tevis laiž?

— Tu būtu pamēģinājis.

Vecis mazliet apjuka, bet ātri atģidās.

— Tu jau tur tik un tā visu laiku nesēdi. Tevi jau nevar sastapt.

— Tu būtu pacenties ...

— Nē, labāk izlem šepat, — vecis nopūtās.

— Ko tad lai izlemju? Saki.

— Vai tad tu ļauj muti pavērt? Man vajadzīga pensija!

— Vai gribi, lai es pats sev rakstu lūgumu?

Atabajevam ienāca prātā senie laiki, kad tējnīcā

«Pie lauvas» viņam piesēdās klāt tāds pats vecis. Viņš bezcerīgā izmisumā lūdza uzrakstīt papīru, nezinādams, kam, nezinādams, kur, nezinādams, kāpēc ...

Vecis saskaitās.

— Kādu lūgumu? Es nemaz negribu, ka tu rakstītu uz iesnieguma: «Izsniegt pensiju!» — un ar to viss beigtos. Es neesmu tā ar mieru.

— Nu kas tad vēl vajadzīgs? — Atabajevs noplātīja rokas.

— Vajag noklausīties mani līdz galam.

— Nu atnāc rīt no rīta.

— Neiešu, jo tu būsi tikpat steidzīgs kā šodien.

— Klausīšos kaut vai visu dienu.

— Tad esmu ar mieru. Aiziešu.

Beidzot Atabajevam izdevās piecelties kājās, izlauzties caur drūzmu un pazust pirmajā tuvākajā šķērsielā. No pastaigas, varētu teikt, nekas neiznāca, bet veča lepnā neatkarība ļoti patika Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājam.

— Lūk, tas ir turkmēņu raksturs! — viņš skaidroja pavadonim atpakaļceļā. — Daudz nedomā ne par apstākļiem, ne amatiem!

AR PLETNI NEKO NEPANĀKSI

Turkmēnija ir liela zeme. Atabajevam vajadzēja pagūt ierasties visur. Gadījās viņam reiz pabūt republikas ziemeļos Tašauzas oāzē.

Atkal sākās baiļu pilns laiks — pagalmi stāvēja naktīs noslēgti. Baji nevarēja samierināties, ka no viņu rokām izslīd zeme, kas dod bagātīgus augļus. «Kas ir mans, tas citam nekad netiks,» viņi teica un aplēja ar petroleju vīnogulāju saknes, nozāģēja aprikožu dārzus un zīdkokus ... Nezināmi cilvēki līdz bezsamaņai piekāva ciema padomes priekšsēdētāju, kādu vietējās komisijas locekli atrada beigtu arikā. Dažos rajonos, cilšu ķildu ietekmētas, vietējās komisijas izsludināja vidējos zemniekus par bajiem un atņēma viņiem apūdeņojamus zemes gabalus. Ciltis nekādi nevarēja sadalīt arikus. Bija tādi trūcīgie, kas atteicās no baju zemes gabaliem, sak, «sveša zeme — aizliegta».

Atabajevs bija atzinis par labāku izmeklēt šīs nebūšanas uz vietas un velti nesēdēja kabinetā vai viesnīcā. Gadījās arī tā, ka nakts vidū pēkšņi atskanēja viņa balss ... Tā notika arī šoreiz.

— Zirgos, biedri!

— Ir taču vēls! Viesnīcā gultas saklātas. Pagulēsi-mies un jāsim rit no rīta.

— Rīt no rīta dosimies uz Porsiem, bet šodien vēl pagūsim nokļūt IIjali, tur pārnakšņosim.

— Jums taču zināms, ka naktī bīstami doties ceļā.

— Vai ir kas bīstamāks par mums pašiem?

Joks visus uzjautrināja.

Nakts bija klusa. Dobji skanēja zirgu pakavu dipoņa. Atabajevs jāja un domāja, ka šādās naktīs simtiem gadu skanējuši zirgu pakavi un tūkstošiem reižu notikušas laupīšanas. Tādās naktīs kādreiz Čingizhana orda galīgi nopostīja pašu skaistāko un vislabāk iekārtoto pilsētu pasaulē — seno Urgenču, pavisam nesen šo zemi slacīja asinīm hana Džunaida vienības. Bet pašreiz pa šo zemi auļo grupiņa neapbruņotu jātnieku, auļo steidzīgi, naktī, tikai tāpēc, lai pārvērstu apdzīvoto vietu Iljali, kas nozīmē Čūskulājs, par ziedošu dārzu.

Čūskulāju — par ziedošu dārzu ...

Atabajevs, seglos šūpodamies, atcerējās drūmo brīdi nesenajā kongresā, kad visa zāle sacēla spuras naidā, redzot tribīnē bēguļojošā hana Džunaida sūtni. Labāk skatīties uz vilku nekā uz šo bakurētaino basmaču. Ar savu vienīgo, asinīm pielijušo aci zem nokarenā plaksta viņš šķielēja uz prezidiju, it kā tur meklēdams atbalstu, un nez kāpēc sāka runāt krieviski, briesmīgi kropļodams vārdus. Varbūt gribēja, lai viņu saprot Vissavienības vecākais bez tulka?

— Biedri, jums teica, ka es, Kurbans Siida dēls, esmu hana Džunaida sūtīts cilvēks! — tā viņš sāka savu drūmo runu. — Bez šaubām, to nevar noliegt, ko izdarījis hans Džunaids, un mēs jau visi tā rīkojamies .. . pa piemēru, izskatās jau diezgan slikti.. . Bet vajag taču atcerēties arī to, ka zirgos mēs sēdāmies ne jau tāpēc, lai aplaupītu iedzīvotājus. Hivas hanu neizturamais jūgs spieda mūs sēsties zirgos. Bet, pa piemēru, padomju varai mēs pretojāmies, cik vien varēdami... To noliegt nevar. Tikai es jums teikšu, ka arī mums pašiem nemaz tik labi neklājas. Tikai vilki pieraduši vajāt, plēst un klīst pa tuksnesi bez ūdens. Arī hanu šī vilku

dzīve bija nogurdinājusi, tāpat vēl dzīvos nukerus. Mēs, pa piemēru, bijām pārvērtušies par bruņurupučiem, kas grauž mēslus. Tad nu padzirdējām, ka dibinās turkmēņu valsts. Hana Džunaida vārdā lūdzu: aizmirstiet mūsu pārestības, piedodiet, ko esam nodarījuši. Mēs esam ieradušies vainas apziņā noliektām galvām un, pa piemēru, ceram, ka kongress pieņems mūs kā savus viesus un atļaus mums kaut kur dzīvot. Paša allaha vārdā solāmies izpildīt visu, ko jūs pavēlēsiet. Mēs esam jūsu noziegušies vergi. Pasaudzējiet mūs!

Zālē nebija neviena turkmēņa, kas nebūtu atcerējies hana Džunaida ļaundarības. Sevišķi saniknoti bija Ta-šauzas delegāti.

— Kā tu, Kurban Siid, uzdrošinies skatīties cilvēkiem acīs?

— Džunaidam bārdā mazāk matu nekā nogalināto, kas guļ uz viņa sirdsapziņas.

— Es nevaru nomirt, iekams mans zobens nebūs caururbis Džunaidu!

— Pakārt viņu uz laukuma!

Nedirbajs,. ar pūlēm valdīdams satraukumu, teica:

— Kurbans Siids saka: esam atnākuši nožēlot savus grēkus. Biedri, es saprotu jūsu sašutumu, bet vai tam, kas atnācis nožēlot grēkus, viņa asins parāds netiek piedots? Hans Džunaids taču nāk pie vēsturiska kongresa. Būs labi, ja mēs šajā dienā piedosim visiem vainīgajiem viņu nodarījumus.

Nevar teikt, ka priekšlikums būtu pieņemts ar entuziasmu. Tomēr pat Tašauzas delegāti, saprazdami, ka nav jādomā tikai par personisku naidu, bet jāievēro arī valsts intereses, nobalsoja diezgan vienprātīgi.

Bet patlaban, sēdot zirga mugurā naktī, Atabajevs vēlreiz pārdomāja šo republikas Pirmā kongresa augstsirdīgo rīcību un viņam uzmācās šaubas, — vai nav par agru sākuši piedot, kļuvuši tik labsirdīgi? Vai nebūtu labāk vispirms Čūskulāju pārvērst par ziedošu dārzu?

Tāpat kā visur, arī Iljali komunisti negulēja — priecīgi saņēma vēlīnos jātniekus. Varbūt sarīkot dzīres? Vēl nemaz nav tik vēls . .. Atbraucējiem.dzīrošana ne-

bija prātā. Pēc īsas, lietišķas sarunas viņi stundas trīs nosnaudās un, kad pie apvāršņa parādījās gaiša svītra, devās tālāk.

Porsu rajons atradās Amudarjas krastos. Palu ūdeņi tīrumos bija izveidojuši ar grīsli un meldriem aizaugušus ezeriņus. Tie dvesa trūdu smaku, tāpēc arī apdzīvotā vieta bija nosaukta par Porsi — tas ir Smirdošā. Tagad rajonā veikti šādi tādi meliorācijas darbi, laiks arī mainīt aula nosaukumu.

Tomēr Porsu rajona sējumi neiepriecēja Atabajeva acis. Laukos, kur vajadzēja dižoties kokvilnas pogaļām, rēgojās vārgi, jau gluži kā no dzīves atvadījušies, galviņas nokāruši ziedpumpuri, un bija sāpīgi raudzīties uz šo klusējošo iznīcības ainavu, bija grūti domāt par neauglīgo darbu, kas izšķiests šajā tīrumā.

Pie ceļiniekiem piejāja cienīgs cilvēks vatētā halātā un paklanījās.

— Kas jūs esat, cienījamais? — Atabajevs apvaicājās.

— Vietējās ciema padomes priekšsēdētājs, par nelaimi.

— Kāpēc — par nelaimi?

— Paši redzat. — Viņš parādīja uz kokvilnas lauku.

— Kā tad jūs tā esat nolaiduši lauku?

- Mēs jau nebūtu nolaiduši, bet mūs — bendē nost.

— Kas tad to ir sadomājis?

— Udenssaimniecības pārzinis Azamats Čanaks.

— Neticami!

— Mēs pašā sākumā teicām Azamatam: «Mūsu tīrumi atrodas augstienē, tos nepadzirdinās no kopējā arika. Netraucēsim to ēdāju, kam ir karote, izraksim paši jaunu ariku.» Viņš aizliedza. Klaigāja: «Vai jūs ko saprotat? Man par ūdeni ir teikšana.» Un tā pavasarī ūdens neatplūda uz mūsu laukiem, vajadzēja sēt tikai pēc paliem. Un tomēr ļaudis centās, un arī raža būtu bijusi laba.

— Bet kāpēc tagad laukiem nav ūdens?

— Upes līmenis krities un neceļas. Ja mēs tagad sāksim rakt ariku — būs par vēlu. Kokvilnas lauks tik un tā aizies bojā. Darīt nekā nevar. Var lādēt vienīgi dievu.

— Kā jūs pieļaujat tādas nebūšanas? — Atabajevs vaicāja apgabala komitejas sekretāram.

— Par Azamatu Čanaku mums ir savs ieskats. Mēs gribējām izskatīt viņa jautājumu kārtējā biroja sēdē.

— Kā viņš vispār nokļuvis tādā amatā?

— Cilvēku grūti iepazīt. Visur ģimeņu un radu būšana. Kad izvirza kādu darbinieku amatā, rekomendē-tāji viņu ceļ vai debesīs. Bet paiet pusgads, un tie paši mīda viņu dubļos.

— Kur paliek komunistu sirdsapziņa?

— Dažiem jau ir, bet citiem nav arī. Gadās tādi, kas slēpjas aiz partijas biedra kartes.

Atabajevs atkal pievērsās ciema padomes priekšsēdētājam.

—1 Kas būtu jādara, lai kokvilnas lauku paglābtu?

— Nav citas izejas — uz kādām četrām dienām jāslēdz visi pārējie ariki, kamēr mēs aplaistām kā nākas savus laukus.

— Bet vai citos aulos kokvilna izturēs?

— Tur lauki pat cieš no pārlieka mitruma.

— Bet kas jādara nākošajā laistīšanas periodā?

— Mums jāizrok savs ariks no Susaka arika pagrieziena.

— Vai paspēsit?

— Ja rajons palīdzēs, tiksim galā desmit dienās.

— Tad rīkojieties!

Atabajevs pamudināja zirgu. Visi sāka jāt rikšos. Atabajevs bija sadrūmis, arī ceļa biedri klusēja. Visu ceļu nebija kur pavērst skatienu, lai neredzētu aizlaistos kokvilnas dēstījumus. Lauki dažviet bija aizauguši meldriem, citur atkal redzami tukši klajumi, kur var ķert suslikus, vēl citur — kokvilnas sējumi no sausuma nodzeltējušām pogaļām.

Dārzā pie rajona komitejas bija pulcējušies daudz ļaužu; katram gribējās parunāties ar Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāju, — parastie lūgumi, sūdzības, jautājumi, — bet Atabajevs neaizmirsa to, kas viņu bija pa ceļam tā satraucis.

— Kur te ir ūdeņu saimnieks? — viņš negaidot apvaicājās.

— Es tas esmu, — atskanēja lepna atbilde.

No sola piecēlās resnulis ar nokareniem vaigiem un dubultzodu, uz tā rēgojās ar šķērēm pavirši apgraizīti bārdas rugāji. Acis viņam bija stingas kā slinkam vērsim, bet ar viltīgu dzirksti. Platā pakauša kroka liecās pāri halāta apkaklei. Neaptverami resnie stilbi paslēpti samta biksēs, varenās kājas pāršķēlušas zābaku šuves.

Atabajevs bija nikns uz šo cilvēku, tomēr viņa izskats lika pasmaidīt.

— Ka tikai tevi nenoskauž: nu, gatavais Azamats! Vecāki uzminējuši. Nu, Azamat, kā sastāv ar ūdeni? Vai apūdeņošana nevienam nav vajadzīga?

— Biedri Atabajev, visi ir apgādāti! Nevienam nav par maz, nedz arī par daudz mitruma. Ja vien būsim veseli, tad šogad dosim nepieredzētu kokvilnas ražu.

— Tātad uzplaukstat?

— Ja runa ir par ūdeni, — viss kārtībā!

Atabajevs paaicināja netālu sēdošo Padomes priekšsēdētāju.

— Vai Azamats Čanaks saka taisnību?

— Azamats Čanaks, kas aizlaidis vējā mūsu zemnieku darbu un pārvērtis pelnos mūsu kokvilnas laukus, grib jums aizmiglot acis.

— Vai dzirdi Azamat?

— Viņi paši ir vainīgi, biedri Atabajev. Es viņiem liku rakt ariku no Susaka pagrieziena — atteicās. Taisnību sakot, — šie jau nav darba ļaudis, bet īsti baji. Pieraduši ēst guļus.

— Baji?! Es tev gan parādīšu, kas mēs par bajiem! — ciema padomes priekšsēdētājs pavicināja pret Azamatu pletni. — Vai mūsu četrdesmit hektāri nebija tava tēva Kūti Čanaka zeme? Vai tu neesi vilks avju ādā?

Azamats Čanaks, aizsargādamies no pletnes, pastiepa uz priekšu savas smagās rokas.

— Pieprasu, lai pieraksta mēlneša teicienus!

— Tu vēl pieprasi? — ciema padomes priekšsēdētājs kliedza.

Gaisā nosvilpa pletne, bet Azamats paguva izvairīties, viņu pavilka sāņus.

Atabajevs nogrozīja galvu.

— Ai, biedri priekšsēdētāj, te ar pletni nekā nepanāksi.

— Kaut arī. Vismaz kļuva vieglāk ap sirdi.

— Es tev asinis nolaidīšu, mēlnesi! — Azamats, no rokām izrāvies, kliedza.

Atabajevs vairs nenocietās:

— Par maz tevi nošaut uz vietas... — un, ievilcis elpu, turpināja: — No šī brīža Azamatu Čanaku atceļu no darba. Prokuroram — sākt izmeklēšanu! Tūliņ ... — Atabajevam atkal aizrāvās elpa, pēc tam viņš uzkliedza: — Prom no manām acīm!

Apgabala komitejas sekretārs pačukstēja Atabajevam:

— Ka tik viņš aiz niknuma nepakaras.

— Par vienu nelieti pasaulē būs mazāk, — Atabajevs skaļi noteica.

UN SĀKA SKANĒT MŪZIKA

Atabajevs necieta pielīšanu, bet nedusmojās par neatlaidību, pat spītību un rupjību.

Reiz viņš ieradās Tašauzā dienesta darīšanās. Atabajevs centās apmeklēt vistālākos rajonus, lai pie viena uz vietas izlemtu kārtējos jautājumus. Tādos braucienos viņš aicināja piedalīties arī vietējos vadītājus. Šoreiz zirgā sēdās apgabala komitejas sekretārs Artikovs.

Zeme Tašauzas rajonā bija pārpurvojusies, pie vismazākā lietutiņa — dubļi līdz ceļiem, sausā laikā — putekļu mākoņi. Nokļūt šajos aulos varēja tikai jāšus.

Metās krēsla, kad Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs ar saviem pavadoņiem ieradās kādā aulā. Pretī iznāca daudz ļaužu, un Atabajevs negribēja iet iekšā, runāties petrolejas lampas gaismā, kibitkā visi arī nebūtu varējuši saiet. Viņš palūdza sakurināt ugunskuru laukumā un apsēdās pie tā kopā ar zemniekiem. Vai nu tāpēc, ka viņš tāds bija piedzimis, vai tāpēc, ka tagad dzīvoja pilsētā, — bet katru reizi, kad vakarā atradās pie ugunskura, Atabajevam kļuva priecīgi ap sirdi.

— Vai jums bahši ir? — viņš apjautājās, it kā būtu atbraucis uz jautrām dzīrēm.

Sāc tik runāt ar turkmēni par dziedāšanu, viņš mūziku no zemes izraus!

Drīz vien pie ugunskura ieradās bahši Čuvals, kas bija atbraucis ciemos. Viņš iesāka dziedāt zemās basa melodijas ar Navoji vārdiem un pamazām nonāca līdz dutaras trīspadsmitajai iedaļai. Kad iedziedājās «Eif džan, ei, džan!», tad Atabajevs kopā ar visiem kliedza līdzi piedziedājuma vārdus.

Zemnieki sačukstējās:

— Vai tu domā, ka viņam patīk mūsu dziesmas un mūzika?

— Vai tad ne? Esam redzējuši citus valsts darbiniekus: uz ielas tiem nav vietas, kur nu vēl savā halātā. Paiet tāds garām, muti nepaver... it kā būtu grēks parunāties ar mums.

— Ja neskatās uz cepuri un apģērbu, tad raksturs viņam kā īstam kokvilnas audzētājam! . . .

Dziedātājs, no piepūles nosvīdis, uzjautrināja sanākušos ar asprātībām un nosēdās maliņā padzert tēju. Atabajevs sāka runāties ar auliešiem par kokvilnu, par «baltā zelta» cenām, par ūdeni... Mervā un Kerkā apakšējās pogaļas jau sākušas bālēt kā pirmie zobiņi mazuļa mutē, bet šeit, republikas ziemeļos, bija vēl auksts, un saulē mirdzēja tikai lipīgās lapiņas.

— Jūsu džugaru — ēdamo stiebrzāli mēs apskatījām pa ceļam, — Atabajevs sacīja. — Džugara laba! Bet kokvilna nesteidzas. Vajadzētu labāk apstrādāt un biežāk dot ūdeni.

Pirmais atsaucās nez par ko aizvainojies dziedātājs:

— Tu, melnais murgabieti, neizsmej mūsu džugaru! Vai esi aizmirsis, ka bada gadā tā visus no nāves izglāba?

Atabajevs piekrita.

— Pareizi, bahši Čuval, džugara paglāba no bada. Bet kāpēc tu lamājies? Vai neesi vēl izkliedzies? Kas ir, sāc dziesmu no gala!

— Neesi apmierināts? Es varu vēl citādāk lamāties, ja turēsi rokas kā mulla!

Kaigisizs smaidīdams pastiepa roku uz priekšu, savilka dūrē.

— Vai mana roka līdzinās mullas rokai?

— Saviem bērniem vari rādīt dūri, — dziedātājs atcirta. — Man nav bailes no tevis. Mēdz sacīt: mullas seja kļūst gaišāka, dzirdot vārdu — «ņem», bet, dzirdot vārdu — «dod», viņš atsakās no allaha novēlējumiem. Tāpat arī tu: sabāzis rokas kabatās un klausies. Domā, ja izstiepsi roku, — tev to nocirtīs?

— Es zināju gan, ka dziedātājiem patīk dāvanas, bet neesmu ievērojis, ka tie arī diedelē!

— Ja tev vēders kauktu, tu čirkstētu kā circenis, — Čuvals rūca.

Atabajevs sāka smieties un teica rajona izpildkomitejas priekšsēdētājam:

— Dāviniet dziedātājam un viņa sievai drēbju kārtu un somā ieberiet desmit mārciņas tējas un pudu cukura. Rēķinu atsūtiet man uz Ašhabadu.

— To es saprotu! — dziedātājs iesaucās. — Dod, un tev taps dots!

Pagāja daži mēneši un dusmīgā bahši dziesmu Atabajevs noklausījās koncertā. Komponists, profesors Uspenskis, tautas mūzikas vācējs, sniedza koncertu Māri klubā. Atabajevs, atbraucis uz apgabalu neatliekamās darīšanās, vakarā nolēma paklausīties lieliskā kultūras darbinieka muzikālo devumu. Zāle bija pilna — visa pilsētas inteliģence bija pulcējusies klubā. Mirdzošais flīģelis, melnā fraka.. . Atabajevs klausījās un arī neklausījās, raudzīdamies profesora bargajā sejā, uz viņa slaidajiem pirkstiem, kas zibēja pa klaviatūru... Ievērojams mākslinieks! Viņam darba diezgan arī Taškentā, bet viņš atbraucis uz Turkmēni ju, jo nespēja atteikt Konstantina Sergejeviča lūgumam. Veselība viņam kā jau uz vecuma pusi, nav arī viegli klīst pa tuksneša auliem, gulēt, kur pagadās, uz voiloka, ēst nepierastus ēdienus pie zemnieku pavarda ...

Profesors atskaņoja pierakstīto tautas melodiju «Kirklar».

Un pēkšņi Atabajevs skaidri atcerējās vakaru No-hurā, kad viņš vēl nebija viens, bet ar draugu. Viņi sēdēja zem činaras — Hercens un Ogarjovs —, runājās ar nohuriešu večiem, bet vēlāk muzikants un dziedonis

ar vijoli iznāca apļa vidū ... Sākumā likās, ka dutara strīdas ar vijoli, bet vēlāk skaņas saplūda saskanīgā melodijā ... Un kā dziedāja bahši:

Mediniek mans, apstājies,

Marals dzert pie strauta ies.. .*

Tas bija sen, nu iešāvās prātā. Acīmredzot labi strādājis krievu profesors tuksnesī.

Atabajevs atjūdzās tikai tad, kad atskanēja aplausi, un bija izbrīnījies, redzēdams, ka atrodas pazīstamā Māri kluba zālē. Viņš aplaudēja kopā ar visiem. Un kopā ar visiem piecēlās, lai ar ovācijām beigtu brīnišķīgo koncertu, slavinātu vecā komponista darbu.

Atabajevs sadrūma, kad pēkšņi uz skatuves uzlēca kāds aktīvists, bļaustīklis un nemiera cēlājs. Rokas plātīdams, viņš sāka klaigāt kā tirgū:

— Nē! Šī plinkšķināšana nav ne «kirks», ne arī «lars»! Un vispār nav turkmēņu melodija! Vai tad tā skan mūsu meldiņš? Šis trinkš, trankš manās ausīs tāpat kā ēzeļa ausīm aicinājums uz vakara lūgsnu!

Zālē no visām pusēm atskanēja neapmierinātas balsis:

— Biedri, tu runā nepareizi!

— Kļūdies!

— Uzmanīgāk pagriezienos!

Kāds parāva bļāvu aiz piedurknes, šis, kā likās, gribēja mesties kautiņā, bet, uztvēris Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāja naidīgo skatienu, klusēdams aizgāja uz savu vietu.

Visus sarūgtināja šis rupjais izlēciens. Profesors, stāvēdams pie flīģeļa, no apvainojuma gandrīz vai raudāja.

— Dārgie draugi, — viņš teica, — tas nav viegls darbs: noklausīties tautas dziesmu un bez kropļojumiem uzrakstīt notis. Es, bez šaubām, varēju arī kļūdīties, kaut gan mana četrdesmit gadu pieredze ... Man žēl, ka mans darbs bijis veltīgs... Ticiet man, neesmu nekāds garāmgājējs, kā jums to patlaban gribēja ieskaidrot skaļais biedrs. Nē, mana sirdsapziņa ir tīra! ...

Aplausi neļāva viņam pabeigt. Atabajevs veco viru, zem rokas saņēmis, aizveda no skatuves un ilgi centās nomierināt.

— Dārgais Viktor Aleksandrovič, tas cilvēks ir vienkārši bļāva. Viņš ir «Košči» savienības priekšsēdētājs un pazīst zemnieku dzīvi, ja kādā vietā neiet kā vajag, mēs viņu sūtām tur. Tikai viņam maz skolas... Ko lai dara!

Profesors gribot negribot pasmaidīja, redzēdams, ka Atabajevs viņu patiesi aizstāv. Atabajevs vēlreiz paspieda profesora roku.

— Jūs esat lieliski izpratis «Kirklar» melodiju. Paldies jums no visas sirds. Turkmēņu tauta neaizmirsīs jūsu pūles. Mums ir lūgums — lūdzu, atskaņojiet klausītājiem vēl melodiju «Ovezim» ...

Viņš ne ar vārdu neieminējās Uspenskim, kādas senas atmiņas viņā izraisījis koncerts. Atabajevs atsēdās savā vietā. Uzmanīgi klausījās un tikai rauca pieri, kad tuvumā, traucēdams visus pārējos, «Košči» priekšsēdētājs, uz krēsla palēkdamies, dedzīgi čukstēja:

— Tas nu gan ir tieši tā! ... To nu gan viņš uztvēris pareizi! ...

Citreiz — un tas gadījās Ašhabadā — Atabajevs ieradās valodnieku sanāksmē. Viņi diskutēja par ortogrāfijas jautājumiem. Pirmo reizi tautas gadsimtiem ilgajā vēsturē radās nopietna vajadzība pēc vienotas sistēmas daudzveidīgajā tautas valodā un rakstībā, un iedegās karsti strīdiņi.

Un atkal visus samulsināja «Košču» bļauris. Viņš patvarīgi uzkāpa tribīnē, negaidīdams, kad viņam dos vārdu.

— Profesors Geldijevs grib ievazāt mūsu pareizrakstībā jomudu cilts dialektus! Bet mēs to necietīsim! — viņš kliedza. — Pirmrindas rajons Turkmēnijā ir Māri. Tur ir ekonomika labāk attīstīta, un, bez šaubam, tūkstošreiz lielāka taisnība profesoram Karahanovam: pareizrakstību vajag pakļaut mariešu dialektam!

Profesori Geldijevs un Karahanovs, kuri šajā diskusijā pārstāvēja divus dažādus uzskatus, klausīdamies bļāvu, smaidīja. Un pēkšņi, viņos lūkodamies, sāka smaidīt arī Atabajevs: dīvaini un nesaprotami — kur

uzreiz radās tālās bērnības atmiņas: burts «a», kas atgādināja knaibles, bija uzzīmēts ar kritu uz tāfeles Te-dženas skolā. Mute līdz ausīm pavērta smieklos! — tā azerbaidžāņa skolotāja seja, un aizmugurē smejas visa klase ... Brīnumaina parādība — mūsu atmiņa! Atabajevs kaut ko pačukstēja pie auss Geldijevam, profesors pamāja ar galvu, piegāja pie trokšņainā runātāja, pasniedza viņam krītu, parādīja uz tāfeli, kas stāvēja netālu no tribīnes.

— Biedri, no taviem vārdiem grūti saprast! Uzraksti uz tāfeles un paskaidro, ko gribi teikt!

Bļāva apjuka, tad pēkšņi iemeta kritu profesoram Karahanovam rokās:

— Ņem, Allakuli, uzraksti tu, ja viņš tā grib!

Visi nosmējās. Šoreiz arī Atabajevs aplaudēja muldētājam, ka tas tik veikli izgrozījās.

VIENTULĪBA

Naktīs viņš negāja mājās, diktēja savā darba kabinetā līdz rītam. Māri apgabala līdzenumos —pirmoreiz Padomju Savienībā — centās izaudzēt smalkšķiedrainu kokvilnu. Atabajevs bija apmeklējis laukus, atvedis paraugus — tur bija tie baltie pinkulīši uz Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāja rakstāmgalda. Naktī varēja mierīgi apdomāt visu, kas bija redzēts un dzirdēts laukos.

Tējkanna uz elektriskās plītiņas. Četri telefoni. Mašīnrakstītāja pabeigusi teikumu, pagriezusi galvu, rokas uzlikusi uz taustiņiem. Gaida. Atabajevam patika šīs nakts stundas, kas pagāja diktējot. Zemei vajadzīgs vairāk kokvilnas — tātad galvenās rūpes par ūdeni. Ūdens — tas nozīmē jaunus kanālus; celtniekiem vajadzīgas mašīnas. Mašīnām — nafta ... Līdzko pieskaries vienam posmam, — sakustas vesela ķēde. Nekā nevar izdarīt bez zinātnes, bez krievu zinātnieku palīdzības.

Atabajevs naktīs diktēja vēstules uz Maskavu, uz Ļeņingradu — tur jauni draugi: akadēmiķis Gubkins, akadēmiķis Fersmans. Kopā ar viņiem Atabajavs bijis

tuksnesi. Aleksandram Jevgeņjevičam Fersmanam ir zinātnieka galva, valsts darbinieka sirds un rokas. Ģeologu teltīs viņi līdz rīta gaismai sarunājās par tuksneša nākotni. Aizvadījis akadēmiķi, Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs trīs naktis pēc kārtas diktēja kopējā brauciena rezumējumus. Lai zina Zinātņu akadēmija, lai zina Valsts plāna komiteja un partijas CK ...

... Bija pienākuši bargi laiki. Bez sevišķas vajadzības visās milzīgās valsts iestādēs cilvēki pēc darba negāja mājās, sēdēja līdz pusnaktij, gaidīdami telefona zvanu, — daži vienkārši tāpat pļāpāja, citi noņēmās ar pārskatiem, bet otrā dienā visi ar smagām galvām sanāksmēs snauda. Atabajevs, piegājis pie loga, redzēja valdības ēku apgaismotos logus. Tātad neguļ... Kas viņam, viņš ir vieninieks, stipru tēju var uzliet arī Tautas Komisāru Padomes kabinetā.

Dažreiz viņš palūdza rakstnieku ierasties nakts stundā, iztaujāja par veselību, interesējās, kā iet ar rakstīšanu, vai nav vajadzīga kāda palīdzība vai radošs komandējums, pamazītēm uzvedināja uz domām par lugu: būtu labi parādīt uz skatuves kanāla cēlājus, irigatorus, cildināt viņu darbu. Vai atkal ar sarunu biedru kopēji aplūkoja brīnišķīgu paklāju, ko ar savām zelta rokām bija audis Bešims Nurali. Šo brīnumjauko paklāju greznoja ar pārsteidzošu smalkumu zīmēts Ļeņina portrets tūkstošgadīga tekiniešu ornamenta oreolā.

— Vedīšu uz Maskavu ...

Viņš tika vadājis uz Maskavu dzejnieku Karadžu Burunovu, kāpēc lai nevestu arī vērtīgo paklāju — tautas mākslas lepnumu. Viņš centās neizlaist no sava redzes loka ne teātri, ne izdevniecību, ne laikrakstus.

Reiz republikas Augstākās Padomes priekšsēdētājs Aitakovs apvainojās par karikatūru humoristiskajā žurnālā «Tokmak» — tur viņš bija diezgan drosmīgi attēlots, ieracies papīru lēvenī. Un apakšā parakstīts:

Lopkopji, ir velts šis uztraukums,

Nepazudīs jūsu krietnais darbs;

Ja uz papīra viss godam mums,

Tad jau laikam tā ir dzīvē ar'.. .*

Partijas Centrālās Komitejas sēdē Aitakovs sāka kliegt:

— Vai redzat, kā tagad sāk iet! Vai redzat, jūs redzat?

Atabajevs, skatīdamies uz viņu, labsirdīgi pasmējās:

— Ai, Nedirbaj, tas taču nav nekāds noslēpums, ka lopkopības uzplaukumam mēs papīru nežēlojam! Tu labāk būtu pateicis paldies žurnālistiem par aso kritiku. Ja satīriķi baidīsies kritizēt tevi vai mani, kas tad viņos klausīsies?

Ko lai dara, Aitakovs izrēķinājās ar Kaigisizu citā reizē, uzmezdams uz galda jaunāko žurnāla numuru.

— Tev patīk kritika? Palasies vaļas brīdī, — un viņš viltīgi pasmaidīja.

Uz humoristiskā žurnāla vāka bija attēloti viņi abi — rokās tas pats nelaimīgais žurnāls, un viņi to rauj katrs uz savu pusi. Un parakstīts:

«— Es lasīšu pirmais!

— Nē, es pirmais!»

Un atkal Atabajevs samierinājās ar kritiku:

— Pareizi! Vai kāds no mums par savu naudu' ir abonējis žurnālus un avīzes?

— Es jau nestrīdos. Ja jau mēs neabonēsim, kas tad abonēs... Nu, kas ir, gādā naudu, izkrati maku!

Laiki bija bargi, bet strādāja draudzīgi. Atabajevs, var teikt, ar varu atveda no Taškentas uz jauno republiku savu frontes draugu Paskucki. Nikolajs Antono-vičs tagad bija Turkmēnijas Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāja vietnieks. Viņš savukārt spēja savilkt Ašhabadā aktīvus aparāta darbiniekus no bijušās Tur-kestānas valdības. Un visiem bija prieks par Tautas Komisāru Padomes sēdēm, cik tās bija operatīvas un lietišķas. Atabajevs prata darba gaitā dažkārt ar vienkāršu joku palabot tautas komisāru uzstāšanos un dažu skaļu frāžu mīlētāju piespieda runāt «kodolīgāk»:

— Biedri, tu stāsti pasaciņas bērniem!

Viņš sevišķi labi paturēja prātā tukšus solījumus. Ja bija pagājis noteiktais laiks, bet darbs netika veikts, Atabajevs rauca uzacis un teica, aizgriezies prom no vaininieka, bet pietiekami skaļi:

— Es no viņa iztaisīšu maisu, kur iebērt miltus! Un došu suņiem, lai saplosa. Lai šis viņa solījums būtu pēdējais.

Darbi parasti tika paveikti, un paša Atabajeva bargie solījumi netika īstenoti.

Atabajeva izturība pārsteidza pat vislielāko darbarūķi republikā — Paskucki. Pēc Tautas Komisāru Padomes sēdēm Atabajevs kopā ar sekretāru apmeklēja sūdzību iesniedzējus mājās un tur uz vietas nokārtoja neizšķirtus jautājumus, nodiktēja savu lēmumu.

— Kāpēc jums tas vajadzīgs? — Nikolajs Antono-vičs brīnījās. — Jūs taču esat valdības galva . ..

— Bet esmu arī deputāts! — Atabajevs iebilda.

— Es eju pie saviem vēlētājiem.

Visi brīnījās, izdzirduši, ka Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs, apmeklēdams kādu iedzīvotāju, vienpersonīgi atcēlis sūdzētājam nodokli.

— Man nepareizi uzlikts nodoklis, — sūdzējās kādas lielas ģimenes galva.

— Runā — paklausīsimies.

— Es neesmu no tiem, kas izvairās no nodokļa. Bet šogad man uzlika sevišķu nodokli.

— Kādu tad?

— Avīzes nodokli.

— Par tādu neesmu nekā dzirdējis.

—- Teica, ka man jāmaksājot gada maksa par trīs avīzēm.

— Avīzes ir laba lieta, — Atabajevs nolēma pajokot.

— Dabūsi zināt, kas notiek pasaulē.

— Eh, biedri, ja es mācētu izlasīt. Kam man vajadzīgas tās avīzes, vienīgi smēķa uztīšanai!

— Kas tādu avīzes nodokli izdomājis?

— Ai, biedri, kā lai es zinu! Stāsta — pasta priekšnieks.

Tādā kārtā republikas Tautas Komisāru Padomei atkal nācās kārtot laikrakstu un žurnālu abonēšanas jautājumu, un Atabajevs bija neiecietīgs, pat rupjš, strostēdams Preses apvienības ierēdņus.

Bet pēc sēdes pienāca Nikolajs Antonovičs.

— Stāsta, ka jāslēdzot ciet sūdzību birojs, neesot darba. Visi ejot pie jums gan ar svarīgiem jautājumiem, gan tīriem niekiem.

— Vai tā ari ir sūdzība? — Atabajevs pajokoja.

— Nē, uzslava.

— Nu, tad nekas: labāk lai slavē nekā zākā, — Atabajevs noteica, pārlaizdams skatienu galdam, kas stāvēja apkrauts ar papīriem.

— Tev laikam dzelzs veselība? Laiks iet atvaļinājumā, aizbraukt uz Kislovodsku vai Sočiem.

— Vai kāds kūrorts ir labāks par Firjuzu?

— Vai tu būsi tur svētdien?

— Firjuzā?

Nikolajs Antonovičs prata smieties ar acīm vien. Seja palika nopietna, barga, bet acis smaidīja jauneklīgi un šķelmīgi. Atabajevam patika šādi sirsnīgie vienkāršības un atpūtas mirkļi, sarunājoties ar draugu.

— Ašhabada manās acīs ir dārgs gredzens, — Atabajevs sacīja. — Bet Firjuza — briljants šī gredzena zelta ietvarā ...

Darba nedēļas steigā un saspringtībā sestdienas vakars vienmēr atnāca negaidot. Tautas Komisāru Padomes ēka kļuva tukša — gaiteņos neviena cilvēka, galdi tīri, bez neviena papīra, klusējoši telefoni; tikai rietošās saules slīpie stari gulstas uz grīdas. Atabajevs brauca uz Firjuzu.

Tas nebija tālu, kilometrus četrdesmit no Ašhabadas. Un tiešām tas bija viens no vislaimīgākajiem zemes stūrīšiem. Tikko pašā karstākajā vasaras dienā no-ļūsti aizā, tūliņ dzestrs vējš iesitas sejā, un gada laiki it kā izgaist — no jauna iestājies agrs pavasaris. Kad Kaigisizs tuvojās Firjuzai, likās, it kā pēc nogurdinoša pārgājiena viņš pēkšņi būtu uzlēcis zirgā. Viņam patika asie ceļu pagriezieni, ko ieskāva kailās klintis, patika apslāpētā, krēslainā aizu gaisma, Firjuziņas klusā čala, lakstīgalu pogošana un vīterošana piekrastes krūmājā.

— Firjuza ir mūsu lepnums, — viņš mēdz teikt. — Pērle Turkmēnijas vainagā.

Viņš ieradās vasarnīcā. Tīri uzposta māja dvesa pretī mieru un grūtsirdīgu vientulību. Visā vasarnīcā tikai viena sieviete: sargs, svētdienās mājstrādniece un pavārs. Plašajā mājā tukšums. Paretam pie vecā drauga uz vasarnīcu izraujas Abdirazaks. Kā labāk atpūsties, ja galva nogurusi? Un draugi līdz pusnaktij dzenāja biljarda bumbas. Abdirazakam labpatiku sagādāja ne tik daudz trāpīgie sitieni, kā zināmu vārdu komplekts, kurus lietoja šajā spēlē.

— Trīspadsmito pie sevis vidējā, — spēlētājs apmierināts noteica.

Atabajevs sita klusēdams, pārliecināti un precīzi... Un biljarda kulēs krītošo bumbu blīkšķi un Abdira-zaka basa balsī teiktās replikas aizdzina vientulības izjūtu, radīja iespaidu, it kā māja būtu pilna viesiem un mājiniekiem.

Reiz, piekusuši dzenāt bumbas, viņi piesēdās biljarda istabas kaktā uz zema dīvāniņa, un Abdirazaks sacīja:

— Pie tevis ir labi. Kluss. Man patīk. Tikai nav mājīgi. Arī mēbeles istabās izvietotas kā konferenču zālē. Gribas pagriezt krēslus un pārbaudīt — kur piestiprināti inventāra numuriņi? Kāpēc tā iznācis? Tu taču neesi drūms cilvēks, bet dzīvo vientulībā?

Redzams, viņš bija trāpījis sāpīgā vietā. Atabajevs sāka gari un plaši stāstīt:

— Ko lai dara? Sieva — cilvēka otra puse. Krievi tā arī saka — «mana otrā puse». Ja viņa ir domu biedrs, ja tiešām ir cilvēks, tu sāc augt, sajūti cieņu pats pret sevi. Bet ja nu ne? Cik daudziem «atbildīgajiem» ir sievas, kas gluži kā ķertas uz lupatām un kosmētiku, cik daudz ir netaktisku tiepšu, kuras spējīgas aiztriekt no tava nama durvīm lūdzēju, kas ieradies no tāla aula, cik daudz ir pļāpu, kas tirgū izklačo valsts noslēpumus, ko noklausījušās vīra kabinetā! Apbrīnojami, kā mūsu senči varējuši izturēt daudzsievību. Redzams — sods par grēkiem ...

— «Islams pieļauj daudzsievību» un tā tālāk, un tamlīdzīgi... — Abdirazaks turpināja. — Gribi — es tev nolasīšu lekciju? Piemēram: kāpēc tā iznācis?

— Nu, apgaismo! ...

— Pravietis Muhameds, bez šaubām, bija talantīgs sprediķotājs, aģitēja ar vārdiem un neatteicās arī no spēka pielietošanas. Zobens ir asāks par mēli, lai gan dažu cilvēku mēli sauc par bārdas nazi. Un tā pēc nežēlīgiem kariem un asins izliešanām allaha vārdā bija palicis pāri tikai nedaudz īstenticīgo musulmaņu. Sievietēm vairs negāja diezcik jautri, bet galvenais — vajadzēja taču gādāt par tautas pieaugumu! Muhameds allaha vārdā paziņoja: jums ir tiesības atkarībā no turības dzīvot ar divām un četrām sievām. Nav slikti? Tāpat arī sprieda hani feodāļi un ar paklausīgu kulta kalpu palīdzību pārvērta pēckara pagaidu lēmumu par ciešu islama likumu.

— Vai tu Muhamedu gribi attaisnot? — Atabajevs iesmējās.

— Pats zini — jau sen esmu pametis savu čalmu aiz dievnama sliekšņa.

— Jo labāk. Gribu tev ko piedāvāt.

— Vai sadomāji mani padarīt par antireliģijas lektoru?

— Būs mazliet sarežģītāka nodarbošanās. Mums ir daudz jaunu sieviešu — otrās un trešās sievas. Viņas grib šķirties no vīriem, bet kur lai iet? Ir daudz meiteņu, kuras tēvs grib pārdot. Kur lai viņas bēg? Ar vārdu sakot, daudzas no viņām tiecas pēc jaunas dzīves; vajadzētu viņas savākt vienkopus un audzināt, lai viņas kļūtu par neatkarīgām padomju strādniecēm.

— Nav slikti izdomāts!

— Mēs gatavojamies Māri atklāt internātu. Pavēle jau. ir. Tikai grūti atrast cilvēku, kam to varētu uzticēt. Liekas, vajadzētu šo svēto darbu uzticēt tavai sirdsapziņai ...

— Kādēļ tādai nelaimei jānāk pār manu galvu?

— Esmu vairākkārt centies tevi iesaistīt darbā. Tagad es nepiedāvāju, bet vienkārši griežos pie tavas sirdsapziņas...

— Es taču esmu bezpartejiskais.

— Toties komunisti tev uzticas.

Abdirazaks, galvu noliecis, klusēja. Atabajevs izmantoja šo pārdomu brīdi un aši uzprasīja:

— Ka nosauksim to sieviešu internātu? Varbūt Ke-mine vārdā, kā tev šķiet, būtu labi?

— Tā jau nosaukta viena vidusskola.

— Pareizi... Bet kā tad sauksim?

— Ja grib tā jautrāk, tad Mollanepesa vārdā. Ja solīdāk, tad Mahtumkuli vārdā.

— Nu tad apsveicu Mahtumkuli internāta direktoru!

— Re, kāds gudrinieks! Kamielis vēl nav nosēdināts, bet gribi jau uzkraut nastu.

— Būtu tikai kamielis, nasta zemē nepaliks.

Abdirazaks piemiedza acis, pašūpoja galvu.

— Visu vakaru runā par sievietēm, bet pats dzīvo viens. Tikai večiņa virtuvē garlaikojas. Nesaprotu.

Atabajevs pēkšņi kļuva drūms kā mākonis.

— Zini, krieviem ir tāds sakāmais: viena galva, viena bēda ...

Bet no rīta Tautas Komisāru Padomē varēja viņa nikno balsi sadzirdēt pat gaitenī. Šoreiz labi neklājās izglītības tautas komisāram.

— Bešim Perenglijev? Salam! Kāpēc neziņojat par sieviešu internāta atklāšanu? Nav telpu? Es neesmu algots vergs, lai strādātu jūsu vietā! Ja es viens visu izdarīšu, jūs no garlaicības nomirsiet! Pavēlu trīs dienu laikā atklāt internātu! Ja stiepsiet atklāšanu garumā, — nekā laba negaidiet! Vai skaidrs? ... — Un klausule uzlidoja uz dakšas, gandrīz vai pāršķeldamās divās daļās.

Istabā ielūkojās sekretārs, Atabajevs saskaities at-māja ar roku. Tad sāka soļot pa kabinetu, noplūca puķei uz loga sausu lapiņu, atsēdās uz dīvāna nostāk no rakstāmgalda un — pēkšņi nomierinājās. Patiesībā bija sācis ālēties par neko. Cik ātri cilvēkam pielīp augstmaņa parašas! Ja pavēle, tad, lai tur plīst vai lūst, — jābūt uzreiz izpildītai.

Viņš izklaidīgi palūkojās ārā pa logu. Sēdot krēslā pie galda, pilsēta nebija redzama. Varēja saskatīt vienīgi svētā Miķeļa baznīcu. Acumirkli iešāvās prātā, ka šāds brīdis jau bijis viņa dzīvē un tagad tikai atkārtojas. Tāpat pirms dažiem gadiem viņš lūkojās pa apgabala izpildkomitejas logu uz zvanu torni, un Sari Nurlijevs teica: «Amats tev augsts, tāpēc arī pamāci.» Toreiz tas skanēja nelāgi, bet šim kreisā novirziena vīram bijusi arī kaut kāda taisnība, viņš šo to nojautis un it kā redzējis tālāk. Tomēr tas nebija īstais, kas jāatceras. Biežāk jāatceras Ļeņins, viņa raksti par birokrātismu, un pašam sevi jāsaņem rokās, jāsagrābj pie rīkles.

Atabajevs nocēla telefona klausuli.

- Četri — divdesmit divi. .. Perenglijevs? Zini, Be-šim, šķiet, man ir nelāgs raksturs. Laikam gan vara mani samaitājusi? Pats neaptveru, ka kļūstu rupjš un sāku komandēt. Lūdzu, piedod ... — Tas izklausījās pavisam bērnišķīgi. Viņš bridi klusēja un bargi piebilda: — Ar internātu tomēr pasteidzies.

KAD GAISA LIDO CEPURES...

Kad no Maskavas bija atbraucis akadēmiķis Gubkins ar naftas komisiju un viņi bez kavēšanās devās uz staciju, Atabajevs bija jautrs, augstsirdīgi piedeva visus grēkus ne visai izdarīgajiem darbiniekiem, pat pamāja ar roku milicim, kas stāvēja pie Tautas Komisāru Padomes ieejas.

Tad nu beidzot pasaulē viszinošākais cilvēks paraudzīsies uz Naftas kalnu un pateiks turkmēņiem, vai viņu zeme ir bagāta ar naftu vai arī tās tikko pietiks, lai ārstētu tulznas kamieļu kupros un dedzinātu petrolejas lampās. Vai attaisnos savu senseno nosaukumu — Nebitdags šī plakankaļņu grēda, kas izstiepusies tuksneša rietumos, solončaku līdzenuma vidū, kur kādreiz mutuļoja neskaidro ūdeņu pilnais Uzbojs, līdz karstās saules staros izžuva un izsīka līdz pašam dibenam?

Tā bija Atabajeva iniciatīva — uzaicināt autoritatīvu komisiju; personīgi viņš panāca, ka ieradās pats Ivans Mihailovičs. Visu ceļu vagonā Atabajevs bija rosīgs, stāstīja, ka viņa jaunības dienās uzņēmīgi cilvēki salīguši nabadzīgos lopkopjus un tie par grašiem vākuši burdjukos tieši no spraugām Nebitdaga nogāzēs naftu, pēc tam to veduši ar kamieļiem uz Hivu un Buhāru, lai izdevīgi pārdotu tirgū.

— Stāsta, ka pie jums urbuma vietās arī tagad caurules velkot ārā kamieļi, — Gubkins, grūtsirdīgi smaidīdams, ieteicās.

Atabajevs savilka pieri.

— Nafta mums vajadzīga kā ēst, — viņš teica. — Bet urbji mums ir neasi un dzīvojam zemnīcās, — mums vēl tālu līdz Baku tehnikai. .. Vai vērts urbt? Varbūt labāk pataupīt padomju kapeiciņu?

Bija redzams, ka Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājam grūti atteikties no sapņa par naftu, taču viņš prata sevi apvaldīt.

— Bez riska neko lielu nevar uzsākt. Vajag riskēt arī ar kapeiciņu.

— Grūti. Esmu pieradis stingri skaitīt kapeikas! — Atabajevs pie šiem vārdiem kļuva jautrāks. — Reiz viena meiča, ar kuru man bija tā nelaime palakstoties, iepazīstināja ar savu māti, sacīdama: «Kostja ir naudas saimnieks ...» Bet es toreiz dzīvoju tumšā būcenī, strādāju bankā par kantoristu un vakaros mācījos grāmatvedības teoriju ... — Viņš atkal savilka pieri. — Un ja nu pēkšņi izrādās tukšais numurs? Pazeme ir tumša...

Ivans Mihailovičs pēc sava sarunu biedra straujās garastāvokļa maiņas pēkšņi apjauta, cik satraukts ir Turkmēnijas valdības galva par viņa atbraukšanu, tāpēc draudzīgi uzsita pa Atabajeva ceļgalu:

— Būs nafta tuksnesī! Būs! Arī pilsēta būs tuksnesī — brīnišķīga pilsēta ar bulvāriem, dārziem ... Būs daudz jauniešu, paēna, vēsums un ūdens! ...

— Allahs ir liels, — Atabajavs atjokoja.

Nebitdags viņus sagaidīja ar smilšu vētru. Kamēr zinātnieki apstaigāja urbumus, Atabajevs pārbaudīja strādnieku dzīves apstākļus — iegriezās zemnīcās, brauca no Džebela ar strādnieku vilcienu uz atklātas platformas ar sāli, bet kādā vietā, kur ar smiltīm bija aizvilkts ceļš, strādāja ar lāpstu, attīrot dzelzceļa sliedes.

Šķirbainā, vēju izpūstā urbšanas meistara būdā uz līkkājaina galda viņš uzmeta pavēli par urbēju materiālā stāvokļa nodrošināšanu, rakstīja to ar zīmuli, kas bija piesiets garā auklā pie sienā iedzītās naglas.

Kad izgāja ārā, — tur saulē mirdzēja solončaku līdzenums. Tikai vētras sanestās smilšu vagas viegli putēja.

Gubkins viņu panāca uz attālāka barhana.

— Ko jūs, Konstantin Sergejevič, tā degunu nokāris ...

— No jūsu sejas redzu, — nekā laba nav.

— Konstantin Sergejevič, visam ir savs laiks. Pirms piecpadsmit gadiem būtu smieklīgi pat prātot par Turkmēnijas ražošanas spēkiem ...

Atabajevs tādā pašā noskaņā papildināja:

— Pirms piecpadsmit gadiem nez vai krievu zinātnieks būtu braucis no Maskavas uz tuksnesi, uzklausījis lopu gana, neizglītota tautas dēla, kas neskaitījās... pat suņu sarakstā, lūgumu?

— Konstantin Sergej evič, beidziet tēlot nabagu I Pēc jūsu lūguma PSRS Zinātņu akadēmija, ko kādreiz dibinājis Pēteris Pirmais, ieplānojusi speciālu sesiju, kas būs veltīta visā pilnībā Turkmēnijas tautas saimniecībai. Ne jau es viens — desmitiem zinātnieku nodarbojas ar jūsu republikas kompleksās attīstības problēmām.

Atabajevs saņēma Gubkina elkoni, ieskatījās tieši acīs. Tā viņi brīdi stāvēja solončaku līdzenuma vidū senā Uzboja sausajā gultnē.

— Ivan Mihailovič, ko rakstīs komisija? Vai paplašināsim darbus? Vai... skaitīt kapeikas?

Gubkins vilcinājās ar atbildi.

— Es jums patlaban atgādināšu jūsu paša vārdus, — viņš stingri teica. — «Bērns steidzas, bet zīdkoka ogas ienākas savā laikā.» Cerības zaudēt nedrīkst. Un, lai ko būtu rakstījusi komisija, — tas nav galīgais lēmums. Jūs pats taču teicāt — pazeme ir tumša...

Viņi klusēdami devās pie tuvākā urbuma.

Vakarā komisijas locekļi gaidīja vilcienu Džebela stacijā, lai caur Krasnovodsku atgrieztos Maskavā. Atabajevam tas neiznāca pa ceļam, bet viņš pavēlēja piekabināt savu vagonu vilciena astē — lai pavadītu ciemiņus līdz republikas slieksnim. Tā bija skumja atvadīšanās. Vai varēja šaubīties, ka komisijas lēmums nebūtu pareizs? Viņš pats arī taču droši parakstījās zem slēdziena, kas rekomendēja neforsēt Nebitdaga dzīļu pārbaudi, ņemot vērā urbšanas grūtības un to, ka rajons vispār maz vēl ģeoloģiski izpētīts. Un visi bija tajās domās, ka Atabajevu iepriecina šis slēdziens. Kapeiciņa tiks ietaupīta. Nebūs ne riska, ne atbildības ...

Bet patiesībā nekad nekas līdzīgs nebija gadījies Atabajeva dzīvē: vakariņojot savā vagonā viņš

iedzēra, neuzaicinājis nevienu ciemiņu.

— Kaigisiz Serdarovič, jūs droši vien esat noguris? i— sekretārs sacīja, kad sēdās vakariņot. — Varbūt, lai atjaunotu spēkus .. .

— Vai ir? — Atabajevs īsi noprasīja.

— Ir.

— Nes šurp! — Viņš skumīgi noraudzījās uz iestī-vināto galdautu un glaudīja to ar plaukstām. — Kā mēdz teikt: ja esi nikns, — izdzer glāzīti un pie pusdienām — vēl glāzīti... Nu tad iedzersim! Varbūt mazliet uzlabosim garastāvokli.

Tā arī darīja.

Krasnovodskā viņš atvadījās no ģeologiem. Bet izrādījās — par agru. Viņš nepaguva ieiet savā kabinetā Ašhabadā, kad viņam pasniedza telefona klausuli. Visi, kas atradās istabā, redzēja, ka priekšsēdētāja seja kļuva jaunāka, acis sāka priecīgi mirdzēt un pat balss iedrebējās:

— Nebitdags?... Ko? ... «Trīspadsmitais «a»? ...» Ai, paldies! Tātad «trīspadsmitais «a»»?... Nezināt, kur likt? Jūs sakāt, vesels ezers? Vai tas taisnība? Ur-rā! Jūs dzirdat? Ur-r-rā! ...

Viņš nolika klausuli, pārlaida šķelmīgu skatienu visiem, kas izbrīnījušies noklausījās nesakarīgo sarunu, un nedabiski iekliedzās:

— Naftas fontāns sācis darboties! Astoņpadsmit tūkstoš tonnas pirmajā diennaktī! Tūliņ pasūtiet lidmašīnu!

... Satrauktie ļaudis neatgāja ne dienu, ne nakti no «trīspadsmitā «a»» urbuma. Šķita, ka visi no prieka piedzērušies. Tas nebija vienkāršs fontāns — te radās jauna naftas ieguves vieta! Atabajevs ieraudzīja urbēju barā komisijas locekļus, kas bija braukuši atpakaļ no Krasnovodskas. Atabajevs no mugurpuses apskāva akadēmiķi Gubkinu, notrauca viņam no galvas platmali; plecīgais zinātnieks, kas izskatījās pēc vienkārša zemnieka, izlocījās, ar savām spēcīgām rokām satvēra Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāju, un viņi brālīgi saskūpstījās.

Strādnieki svieda gaisā savas papahas, kā tas pieņemts turkmēņiem jau sen senim, kad piedzimst dēls vai atgadījies kāds cits liels prieks. Papaha gaisā! Jo lielāks prieks, jo cepure lido augstāk!

Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāja cepure peldēja naftas ezerā. Viņš vairs nezināja — vai pats to iemetis vai kāds cits norāvis no galvas un ielingojis naftā. Akadēmiķa platmale peldēja blakus viņa cepurei.

Atabajevs pasauca sekretāru. Neviens vispārējā gaviļu troksnī nedzirdēja, kādus dīvainus rīkojumus deva Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs.

— Tūliņ drāzies uz staciju un zvani uz Ašhabadu! Lai izsūta ar lidmašīnu komisijas locekļiem, inženieriem un urbšanas meistariem cepures, platmales, papahas ... Es redzu, pašlaik cilvēki met ezerā visu, kas vien uz galvas! ... Ej ātri, ņem manu mašīnu ...

Priecīgā ziņa par grandiozo fontānu Naftas kalnā tajā pašā dienā aplidoja visu republiku.

AR PREZIDENTA ACīM

Prezidents bija ļoti vecs — vecāks par visiem sirmgalvjiem, kas sēdēja viņam pa labi un pa kreisi prožektoru gaismā. Zinātņu akadēmija par viņa vecumu teica: devītais maiss uz muguras.

Prezidents bija noguris, brīžiem viņš paņēma vecīgajās rokās savas brilles, brīžiem — priekšsēdētāja zvaniņu. Šad un tad fotoreportieri pielēca pie tribīnes vai pie prezidija galda un knikšķināja, knikšķināja ... Karpinskis draudēja viņiem ar brillēm, bet reiz nevilšus pamāja ar zvaniņu, tas nošķinda, un Turkmēnijas PSR Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs tribīnē pārsteigts pagriezās uz Aleksandra Petroviča pusi, bet zālei pāršalca pāri it kā viegls jautrības vējiņš.

Zinātņu akadēmijas prezidents savā ilgajā mūžā atcerējās zinātnieku kongresus daudzos Eiropas zinātņu centros, Parīzē, Boloņā, bet tādu viņš vēl nebija pieredzējis. Viņa sausās acis, apžilbušas nežēlīgajā gaismā, pētoši raudzījās apkārt; vecīgi sakumpis un lēnītiņām pagriezdams sniegbalto patriarha galvu, viņš aplūkoja prezidiju. Savu visā pasaulē slaveno kolēģu vidū viņš redzēja melnīgsnējos turkmēņus, daudzus melnīgsnējus melnmatainus turkmēņus, un viņu parādīšanās šeit Ļeņingradā, Zinātņu akadēmijā, prezidentu pārsteidza, lai gan patlaban viņam tie šķita visi vienādi.

Arī tribīnē izslējies varens turkmēnis. Jau otro stundu viņš ziņo PSRS Zinātņu akadēmijas speciālajai sesijai par savas dzimtenes tautas saimniecības un kultūras attīstības problēmām, par tās ražošanas spēku attīstības perspektīvām — un vecajam prezidentam pats par sevi šis ziņojums šķita pasaules brīnums. Viss šai zālē viņam šķita brīnums — turkmēņi pie Akadēmijas galda, kaut arī ievērojami valsts darbinieki — vienalga tas ir vēsturisks brīnums. Aleksandrs Petrovičs par daudz ilgi bija dzīvojis caru un žandarmu Krievijā, tikai septiņdesmit gadu vecumā bija sagaidījis revolūciju un kļuvis par pirmo vēlēto Krievijas Zinātņu akadēmijas prezidentu, un patlaban, ar plaukstu aizsargādamies no nekaunīgajiem «jupiteriem», draudēdams ar brillēm veiklajiem reportieriem, viņš domāja vienu domu, un tā viņu iepriecēja — tas bija brīnums, brīnums, brīnums ... Viņš atcerējās, kā jaunības dienās, savas studenta prakses laikā dzimtajos Urālos, viņš bija dzirdējis pie ugunskura sarunājamies divus zirgu puišus — baškīrus. Viņi strīdējās par ekspedīcijas vadītāja profesora prātu un talantu, un viens šaubīdamies teica otram: «Pat dumjš mulla var sēdēt mošejā.. .» Kāpēc patlaban prātā bija iešāvušās šīs gandrīz simt gadu vecās atmiņas?

Tāpēc, ka turkmēņu referents bezgala pārsteidza daudz pieredzējušo zinātnieku ar vēsturiskā salīdzinājuma plašumu, problēmu dziļumu, zinātniskā izklāsta viengabalainību un ar savām spējām saistīt grandiozas problēmas un atsevišķus jautājumus, šī īpašība atklāj reizē īstu zinātnieku un apdomīgu politiķi. Cik interesanti, ka, stāstot par pirmsrevolūcijas Turkmēnijas sausajiem laikiem, viņš pieminēja, ka toreiz vienīgā Mur-gabas ūdenskrātuve tur ierīkota, lai apgādātu ar ūdeni cara muižu. Cik saprātīgi un dedzīgi viņš atmaskoja it kā zinātniski pamatotu liekulīgo bezcerības teoriju, ko kopā ar zinātniekiem aizstāvēja daži atpalikušās klejotāju zemes vadošie darbinieki vēl pirms dažiem gadiem. Cik asus salīdzinājumus viņš atrada, runājot par tumšajiem spēkiem, kas pretojas jaunajam; viņš nosauca turkmēņu feodālo reakciju par čūsku, kas nokļuvusi zem traktora arkla.

— Šī reakcija nav bīstamāka par čūsku zem traktora vilkta arkla! — Atabajevs ar negaidītu dedzību izdvesa.

Un labu brīdi viņš stāvēja, ar savām spēcīgajām rokām aptvēris augstās tribīnes malas, kamēr ļaudis pārpildītajā zālē atbildēja uz viņa iedvesmas pilno izsaucienu ar spēcīgām ovācijām.

— Redz, kādus brašus vīrus Vladimirs Iļjičs Ļeņins atradis* tālajā nomalē, — Karpinskis ieminējās blakus sēdošajam Akadēmijas pastāvīgajam sekretāram Vol-ginam.

— Vai tad jūs, Aleksandr Petrovič, nezināt, ko uzrakstījis Kuibiševs savā vēstulē Ļeņinam par mūsu referentu Turkkomisijas vārdā? Kuibiševs nosaucis Atabajevu par tīrradni... Dzimis turkmēņu aulā neiedomājami nelabvēlīgos apstākļos, brīnumainā kārtā spējis izaugt ar veselīgiem komunistiskās pasaules uzskatiem ...

— Jā, tā tam jābūt... Es jau tā domāju ... — Karpinskis atsaucās.

Turkmēnijas PSR Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs ziņoja par gandrīz fantastiski pārdrošiem pārveidošanas darbu plāniem. Viņš runāja par Kaspijas austrumu piekrastes mirušo līci — Karabogazu kā par saudzējamu hidroķīmisko bagātību krātuvi. Tur nekavējoties jāsāk celt milzīgu ķīmijas kombinātu. Kara-bogazs, kaut gan tajā jāiegulda ārkārtīgi lieli līdzekļi, sociālisma atdzīvināts, simtkārtīgi atmaksāsies, nodrošinās kokvilnas ražošanas uzplaukumu, dos mums stiklu, papīru, tekstilpreces. Bet, ja dzimtenei draudēs briesmas, — kalpos arī aizsardzībai.

— Redziet, kāpēc esam nākuši pie Zinātņu akadēmijas! Biedri akadēmiķi, steidzami palīdziet!

Atabajevs diviem trim vilcieniem raksturoja arī grūtāko problēmu Gaurdaka sēra rūdas bagātību izmantošanā.

— Mūsu republikā savstarpēji saistīti trīs mūsu tautsaimniecības panākumu faktori, mūsu saišķī — trīs slēdzenes: izejvielas, enerģija un ūdens.

Un viņš ar jaunekļa dedzību sāka runāt par Amu-darju, kas kaprīzi maina savu gultni.

— Nav nemaz tik neprātīgi tie sapņi un nodomi, ko turkmēņi cieši nolēmuši, — pagriezt daļu Amudarjas ūdeņu uz Kaspiju. Tas nav nekas nerealizējams, biedri zinātnieki!

Un atkal, aptvēris ar rokām tribīnes malas, dūšīgais referents mierīgi nogaidīja, kamēr norimst ovācijas un prezidenta rokā pēdējo reizi noskan senatnīgais zvaniņš.

Karpinskis bija noguris. Viņam gribējās klausīties, neizlaižot nevienu vārdu, nelielais referenta akcents tikai padarīja košāku viņa valodu, pasvītroja domu un netraucēja klausīties. Prezidentam klausīties traucēja viņa paša domas. Viņš bija atdevis visu savu zinātnieka dzīvi, lai pierādītu tā saucamās «Krievu platformas» uzbūves teoriju kontinenta ģeoloģiskajās dzīlēs, viņa ilggadīgie pētījumi par zemes garozas svārstībām «Krievu platformas» robežās sagādāja viņam pasaules slavu, bet patlaban, klausoties runātāju, aulā dzimušo turkmēni, prezidents domāja par Oktobra revolūcijas tektoniskajiem spēkiem, Ļeņina idejas visās zemeslodes malās viņam šķita tādas pašas kā viņa ģeoloģiskā zinātne savā daudzveidībā — tā visas planētas ass, kurai apkārt veidojās vispasaules vēsturiskais process divdesmitajā gadsimtā.

KEMINE — MANS PRIEKS

Viņš atgriezās mājās sajūsmināts. Atmiņā bija palicis bankets «Astorijā» — pusotra tūkstoša viesu bija pulcējušies divās lielās zālēs. Ļeņingrada sveica Turk-mēniju, saulainās republikas vadītāji pateicās zinātniekiem par darbu. Nodibinājās jauni sakari, noskaidrojās ekspedīciju uzdevumi un termiņi. Radio visās valodās minēja Turkmēniju — Atabajevs bija dīvainu

izjūtu varā: it kā par viņa mazo, dzimteni interesētos visu zemju tautas — Austrumos un Rietumos, — tāpat kā viņu bija apstājuši zinātnieki un žurnālisti, kad, beidzis referātu, viņš nokāpa no tribīnes.

Un nevarēja aizmirst, kā cauri drūzmai Aleksandrs Petrovičs uzmanīgiem soļiem tuvojās un pacēlās pirkstgalos, lai cieši noskūpstītu referentu. Redzams, kaut kas bija ļoti satraucis večuku, bet kas tieši, to Atabajevs nevarēja iedomāties.

Darbs kavēja nodoties patīkamām atmiņām.

Tagad pēc Zinātņu akadēmijas sesijas bija vēl vairāk neatliekamu rūpju, nepagāja ne diena, kad neierastos dažādu ekspedīciju pārstāvji, iesāktajām būvēm trūka strādnieku, Tautas Komisāru Padomes sēžu darba kārtībā dažkārt bija pat sešpadsmit jautājumi.

Un pēkšņi klāt arī nogurums. Tas nebija fiziskas piepūles sekas — nē, Atabajevs tāpat kā agrāk bija stiprs un vesels. Tas bija sevišķs nogurums... To varētu nosaukt, bet Atabajevs nezināja attiecīgo vārdu. Pēkšņi kaut kas it kā apturēja pusceļā, acis aizmigloja skumjas, un negribējās vairs palikt ne Ašhabadas dzīvoklī, kur varēja izgulēties gana, ne braukt uz Fir-juzu — padzenāt biljarda bumbas. Nē, — uz stepi medībās. Šoferi — mājās, pats pie stūres — un tikai putekļu mākonis aiz muguras. Brauca allaž viens pats ... Ja notika nelaime, — pats kaut kur laukā laboja mašīnu ...

Bet reiz svētdienā Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētājs pazuda ...

... Viņš neatradās ne pirmdien, ne otrdien. Tautas Komisāru Padomes sēdi atlika. Autobāzes priekšnieks apstiprināja vispārējās aizdomas, ka svētdien Atabajevs nosēdies pie «fordiņa» stūres un devies medībās. Varbūt avārija? Varbūt nokļuvis ļaundaru rokās? Vai maz kas varēja atgadīties? Tūliņ sākās Atabajeva meklēšana.

Šķita, ka Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāja dzīvība ir briesmās. No Ašhabadas uz visām stepes malām aiztraucās mašīnas. Tikai trešajā dienā Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāju ieraudzīja no

lidmašīnas. Tiešām, automašīnai bija gadījusies kāda tehniska kļūme, tīrais nieks — kaut kas noticis ar karburatoru. Atabajevs nevarēja iedarbināt motoru ... Nekas, sveiks un vesels! Un atgriezies izsmīdināja draugus un biedrus:

— Trīs dienas kā kūrortā! Nedomāju ne par ko. Vienīgās rūpes — kā uzcept džeirāna gaļu. Uz oglēm vai ierušināt pelnos?

Patiesībā viss bija citādi: bija grūti... Un dīvaini. Viņš raudzījās uz stepes mūžīgi kustīgām, nemitīgi mainīgām apvāršņa tālēm — nevienas asas šķautnes. Viņš lūkojās zilgajās debesīs, kur nebija neviena mākoņa, vēroja ugunskura liesmu oranžās mēles, neveiklo, veco, melno «fordiņu» ar augstiem riteņiem... Viņš redzēja un reizē neredzēja visu to. Neizprotams rūgtums žņaudza sirdi un nevarēja tikt no tā vaļā, tas uzmācās neatlaidīgi ... Kas patlaban raizējās par viņu? Nu bez šaubām, Tautas Komisāru Padomē ir liela kņada — priekšsēdētājs pazudis! Biedri uztraukušies, daži tiešām sarūgtināti, citi apspriež, kā un kad ziņot uz Maskavu. Bez šaubām, ja viņš būtu gājis bojā, Ašhabadā bezgala daudz ļaužu ietu aiz viņa zārka. Revolūcijas laikā Vidusāzijā ar daudziem kopā vai atsevišķi cīnījies, viņš ir miljoniem tādu, kas pat nepiedalījās pagājušo gadu notikumos, palīdzējis. Palīdzējis grūtdieņiem, kā reiz jaunības gados to zvērēja darīt. Nu, protams, tādiem kā Abdirazaks, Paskuckis, Aitakovs, šis zaudējums nozīmētu pazaudēt kādu svarīgu savas dzīves etapu. Avīzes rakstītu: neatsverams zaudējums! Un tomēr, kurš gan patlaban viņa pazušanu izjūt ar visu savu būtību? Kam šis zaudējums nozīmētu satriektu personisku dzīvi? Kas klusi raudās katru nakti? Kura māja kļūs tukša?

Protams, paies stundas vai dienas, un viņu atradīs. Un atkal sāks kūsāt traks darbs. Un zvanīs telefoni, un nāks cilvēki. Un nebūs laika atpūsties — visiem viņš vajadzīgs.

Cik dīvaini — visiem vajadzīgs un tomēr... vientuļš.

Sen viņš apradis ar savu vientulību. Un tomēr vientulība nomāc. Nevilšs skatiens, negaidīts sievietes gal-

izplēstas lapas 311,312, 313,314

rīi .-vLduciJevs nodrebēja. Vai tie- tin vienkārši pazaudēt viņu?

— Hallo! Hallo! Jūs dzirdat mani?

— Dzirdu lieliski, varat ari nekliegt.

— Lūdzu jūs, tūliņ šodien pat, izstājieties no darba biržas! Pavisam nopietni. Es jūs iekārtošu darbā. Pastāvīgā. Vai dzirdat?

— Pastāvīgā darbā? Un tas ir nopietni? ... Cik jūs i sat labs, Konstantin Sergejevič! ...

Vēlāk, jau Ašhabadā, pēc ilgāka laika, viņi atcerējās v* vakaru un kluso pastaigu pa līkām šķērsielām kaut starp Pokrovku un Jauzu, un visus skaļi nepateik-izlik. garos atšķirtības mēnešus, un īsās, kvē-_— tules, un kā pēc pusgada Jevgeņija Jakovļevna sēšana iņu Kazaņas stacijā divdesmit grādu salā,

— *-mīcās numurā skaļi lasīja Čehova stāstus, un

tagad viņa inu.

Braucienos vai Ašhabadā, saUčKgrūtdieņiem, kā reiz sāka runāties, pacienāja ar konfektēm, viegli āti i

atrada kopēju valodu ar dažāda vecuma bērniem, prata viņus gan sasmīdināt, gan parunāties no sirds. Un it kā attaisnodamies teica sievai:

— Neko darīt — mīlu bērnus! Ja dzemdēsi dēlu, — kļūšu tavs vergs.

Kaigisizs, brīvs no aizspriedumiem, pēkšņi izrādījās veco parašu varā. Meitene iet no mājas prom, kļūst par svešas ģimenes locekli. Lai cik meitu būtu, ja dievs nedeva dēlu, — cilts iznīka. To saka arī paruna: «Kam ir dēls, — tas nemirst.»

Draugu pulkā Atabajevs izteicās:

— Kaut man būtu dēls, — nekā vairāk nevajag! Jevgeņijai Jakovļevnai nebija iebildumu pret šo

sapni. Vispirms Atabajeviem piedzima meita, pēc

tam — dēls. Meiteni nosauca par Leilu, zēnu — par Kemine.

Un svētdienās vairs netika braukts medībās. Daudz interesantāk bija rotaļāties ar bērniem, vērot, kā ar katru jaunu nedēļu kaut kas viņos izmainījies, radies no jauna. Jevgeņija Jakovļevna greizsirdīgi aizstāvēja meitas intereses.

— Nu labi, — viņa sacīja, — meitu tu nes rokā, bet kāpēc dēlu sēdini uz kakla? Meitene var apvainoties.

— Viņa var drīzāk mani apbēdināt, — Atabajevs smējās. — Atnāks diena, un viņa mūs atstās, aizbrauks uz Māri vai uz Maskavu, bet Kemine vienmēr būs pie mums.

— Tu esi feodālis. īstens feodālis.

— Tikai šajā jautājumā.

— Kā tu uzņemies audzināt citus, ja pats esi feodālis?

— Cenšos atbrīvoties no pagātnes paliekām.

— Kaut kā par daudz ilgi centies. Un par daudz nesekmīgi.

— Mūs mācīja: dzīve — ir cīņa! ...

— Nu ej, pacīnies ar savu mīluli. Dzirdi, kā kliedz?

Izrādījās, Kemine bija izdarījis ceļojumu apkārt pasaulei, turēdamies pie krēsla atzveltnes, apgājis tam apkārt. Pēc tam kļuvis drošāks, palaidis vaļā rokas, nedrošās kājiņas nespēja viņu noturēt, zēns nokrita un sāka aurēt pilnā kaklā.

Aizbraucis no Ašhabadas, Atabajevs tagad katru dienu zvanīja uz mājām un sarunājās ar Kemine. Un nekad viņam neapnika dzirdē^vienu un to pašu:

— Tētuk, brauc mājās! Ātrāk, ilgojos pēc tevis! Dzirdi? ...

Reiz Atabajevs pa logu redzēja, ka Kemine sēž pagalmā, drūmi galvu noliecis. Uzreiz iedzēla atmiņas: kādreiz viņš tāpat bija sēdējis dzimtajā aulā pie dzirnavu aizdambējuma. Rau, pienāks vecais Nobats — pajautās:

— Mans kamielēn, ko tu tāds sabozies?

Izskatās, it kā Kemine būtu ļoti sarūgtināts. Neraud, bet tāpēc viņam vēl grūtāk. Kaigisizs izgāja ārā, apsēdās blakus dēlam, noglaudīja galvu.

— Kā klājas dzīvē?

— Māma... — Kemine to neizteica, bet drīzāk nošņācās.

— Ko viņa tev izdarīja?

— Izdzina no mājas.

— Kāpēc?

— Spēlējos ar tavu revolveri!

Un tas bija viss ...

Atabajevu sagrāba šausmas — atcerējās, ka aizmirsis ielikt brauniņu atvilktnē. Viņš gribēja zēnu saraut aiz ausīm, bet nodomāja, ka pats vainīgs, un tikai viegli noglāstīja galvu.

— Kāpēc tu ņēmi revolveri?

— Gribēju stipri, stipri izšaut! Tā, kā tu šāvi ērglim Firjuzā.

— Ko gribēji šaut?

— Bruņurupuci.

— Viņam ļoti sāpētu.

— Nesāpētu. Viņam taču akmens vāks!

Atabajevs apsēdināja zēnu uz ceļiem, ieskatījās acīs.

— Kemine, mīļumiņ, nekad nerotaļājies ar revolveri vai bisi. Trāpīs lode māmiņai vai man un paliksi bārenis.

— Kas tas ir?

— Par bāreņiem sauc bērnus, kuriem nav ne tēva, ne mātes.

Kemine pamāja ar galvu.

— Tad jūs mani pametīsiet?

— Ja vēl reiz ņemsi revolveri, tad noteikti pametīsim!

— Es tad jūs ... ienīdīšu!

Atabajevs apstulba, izlaida no rokām zēnu. «Serdarā atsities,» viņš nodomāja, ar pūlēm slēpdams smaidu.

— Pagaidām ej un palūdz māmiņai piedošanu.

— Nē ...

— Kāpēc ne?

— Es vēl pats neesmu viņai piedevis.

Par laimi Atabajevu sauca pie telefona, un viņš izlikās, ka ne jau labprātīgi piekāpjas vienkāršas ser-dara loģikas priekšā.

atvadīšanās no dēla

Tagad Atabajeva mājās Kārļa Marksa ielā brīvajos brīžos bieži saradās vecie draugi — Aitakovs, Cari Vellekovs, Paskuckis. Svinīgi tika atzīmētas bērnu dzimšanas dienas. Dažu labu reizi atnāca arī Seiidmu-rads Ovezbajevs. Atabajevs ļoti mīlēja šo daiļrunīgo, gudro inteliģentu, mīlēja viņu iztaujāt par noskaņojumiem tautā, bieži prasīja padomu. Ovezbajevs vienmēr runāja asi, draugi strīdējās, nepiekrita viens otram un tomēr lieliski sapratās. Ovezbajevs pasmiedamies sacīja Jevgeņijai Jakovļevnai:

— Kā jūs varējāt kļūt par sievu tādam cilvēkam?

— Iemīlēju! —Jevgeņija Jakovļevna noplātīja rokas.

— Viņš taču ir vecis, drīz vien ieies sestajā desmitā! ...

— Bet man viņš ir pats jaunākais!

— Un cik viņam drausmīgs raksturs!

— Neesmu ievērojusi.

— Ar viņu taču nevar sarunāties. Rūcošs lauva!

— Krieviem ir paruna: nepamēģināsi rūgto, nezināsi, kas ir salds!

Atabajevs smējās:

— Nu? Norēji?

Bet drīz gadījās kaut kas neticams: Ovezbajevu apvainoja nacionālismā, sodīja un ar kara tribunāla spriedumu nosūtīja uz tālajiem ziemeļiem. Atabajevs neticēja, ka draugs būtu vainīgs. Ovezbajevs varēja kļūdīties, varēja ļoti asi izteikties, bet nevarēja piedalīties kaut kādā tautai naidīgā organizācijā. Rūpes par viņa likteni nedeva nekādus panākumus.

Pagāja vairāki mēneši. Izrādījās, ka kontrrevolucio-nāro sazvērestību dalībnieku kļūst aizvien vairāk. Tagad viņus sauca par tautas ienaidniekiem. Izrādījās pat, ka arī daži krievu komunisti iejaukti šajās lietās, un Atabajevs pavisam vairs nesaprata, kas notiek visapkārt ... Tika mīdīti kājām padomju likumi, pārkāptas padomju tiesas funkcijas. Un tas viss tika darīts it kā Padomju valsts labā.

Vai tiešām atgriezušies Džepbara Horaza laiki un melīgiem ziņojumiem tic vairāk nekā cilvēkiem, kas

godīgi dzīvo, kas gadiem ilgi pārbaudīti un kam ir revolucionāri nopelni? Pašam neapzinoties, Atabajevam sašķiebās lūpas rūgtā smīnā. Kādreiz labsirdīgais, paputējušais tirgonis Meilihans piedāvāja viņam iet ar karavānu uz Hivu, lai ceļā pavadītu draudīgos laikus. Viņš arī toreiz atteicās. Bet tagad klusēt, nekā nedarīt — divkārt apkaunojoši. Vajag izšķirties un kaut ko darīt.

Tāpat kā agrāk Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāja kabinetā spīdēja saule, tāpat kā agrāk košā vīna krāsā pie sienas mirgoja Tekinas paklājs, bet Kaigisi-zam šķita, ka istabā ir tumši un drūmi. Viņš bija norūpējies, slēdza vaļā un atkal aizslēdza seifu, stumdīja papīrus galda atvilktnēs, pārcilāja dokumentu mapes, nevarēja atrast vajadzīgos dokumentus, kaut arī tie gulēja viņa acu priekšā.

Ienāca sekretārs.

— Kāda sieviete vēlas ar jums runāt. Viņa ieradusies no Māri.

— Sakiet, ka es braucu prom.

— Sacīju — neklausa.

— Sakiet: pieņemšu, kad atgriezīšos ...

Sekretārs izgāja pieņemamā istabā un drīz atgriezās, slaucīdams no pieres sviedrus.

— Viņa negrib iet prom, — viņš teica. — Saka, stāvēšot pie sliekšņa, kamēr jūs iznākšot.

— Ielaidiet! — Atabajevs atmeta ar roku.

Kabinetā ienāca pavecāka krievu tautības sieviete

ar kailu, iesirmu galvu. Viņa palika stāvot durvīs. Atabajevs nepamanīja sievieti ienākam, nepacēla galvu.

— Vai var? — viņa pēc brītiņa jautāja.

— Ko? ... — Atabajevs brīnījās. — A, ienāciet! Sēstieties! Kā jūtaties?

— Mani sauc Anna Aleksandrovna Petrova, — sieviete sacīja, mierīgi apsēzdamās.

— Es jūs klausos, Anna Aleksandrovna.

— Man kauns traucēt jūs darbā, bet esmu spiesta griezties tieši pie jums. Dzīvoju Māri, Krilova ielā, trīs-istabu mājiņā, ko mantoju no tēva. Tagad man to grib atņemt.

— Ar ko jūs nodarbojaties?

— Esmu skolotāja. Strādāju skolā divdesmit divus gadus.

Atabajevs atzīmēja galda kalendārā un sacīja:

— Es tūliņ lidoju uz Maskavu, Anna Aleksandrovna, līdzko atgriezīšos, nokārtošu jūsu lietu.

Šķita, ka saruna beigusies. Bet skolotāja netaisījās iet prom. Viņa sēdēja nekustēdamās un tikai lūdzošām acīm raudzījās Atabajevā. Ar savām rūpēm aizņemts, viņš tomēr aptvēra, ka sieviete grib turpināt sarunu, ka stāsts par māju ir tikai iemesls, lai sastaptu, bet viņš nezināja, kā lai palīdz. Prātā neienāca pat visvienkāršākie vārdi.

Klusēšana vilkās ilgi. Beidzot, redzēdama, ka Atabajevs ieliek pēdējos papīrus portfelī un noklikšķina slēdzi, viņa teica:

— Ir vēl kāda lieta.

— Runājiet.

— Man ir kaimiņš. Varbūt jūs viņu pazīstat?

Atabajeva nolaistie plaksti notrīsēja — niecīga, acumirklīga kustība —, taču skolotāja to uztvēra un saprata. Atabajevs vaicāja:

— Kas ir jūsu kaimiņš?

— Abdirazaks. Kad viņš bija Mahtumkuli sieviešu internāta direktors, es trīs gadus tur strādāju par audzinātāju.

— Zinu.

— Varbūt jūs zināt arī to, ko gribu teikt?

Atabajevs pasita ar zīmuli pa bloknotu. Viņš bija

uztraucies un gribēja to slēpt. Nezin vai tāpēc, ka ne visai uzticējās sievietei, vai arī tāpēc, ka viņam negribējās turpināt mokošo sarunu, viņš atturīgi noprasīja:

— Ko jūs gribējāt man teikt?

— Abdirazaks strādāja godīgi. Bet tagad izcieš sodu.

— «Vai tad vienīgi Abdirazaks godīgi strādāja!» — Atabajevs gandrīz vai iekliedzās, bet savaldījās un laipni sacīja:

— Padomju likums nevainīgus nesoda.

— Mēs daudz gadu bijām kaimiņi... Aizņēmāmies viens no otra šo un to, kad sanāca viesi... Es neticu!

— Varbūt viņš tomēr ir vainīgs. Jūs visu nevarat zināt.

— Ja vainīgs, tad vajag sodīt. Un lai visi zina, kāpēc vainīgs...

— Ko jūs gribat no manis, Anna Aleksandrovna?

— Es meklēju taisnību.

Atabajevs nolieca galvu. Un atkal iestājās ilgs klusums. Beidzot viņš ierunājās:

— Es jūs nepazīstu, Anna Aleksandrovna. Nezinu, vai jūs meklējat taisnību vai gribat mani pārbaudīt. Bet es... man ir pretīgi turēt aizdomās padomju cilvēku un pretīgi, ka es tomēr to daru. Es pazīstu Ab-dirazaku labāk par saviem brāļiem. Es negribu slēpt patiesību. Zemē notiek neiedomājami notikumi. Cilvēku, kas izcieš sodu kā jūsu kaimiņš, nav tikai desmit, pat ne simt, bet vairāk ... Esmu uzrakstījis tajā sakarībā savas domas, pieprasījis pārtraukt nelikumības. Pēc dažām minūtēm es aizbraucu. Un man ir liels lūgums — šai sarunai jāpaliek starp mums.

Atabajevs drosmīgi un atklāti lūkojās Annai Alek-sandrovnai acīs. Viņa neizturēja skatienu un neatvadījusies šņukstēdama aizgāja.

Ienāca sekretārs, paņēma Atabajevam braucienā vajadzīgo mapi un teica, ka laiks braukt. Atabajevs noņēma telefona klausuli.

— Zeņečka, es patlaban aizbraucu... Nemuļķojies. Nedomā ne par ko. Neklausies tukšās valodās. Līdzko aizbraukšu, sūtīšu telegrammu un piezvanīšu, — viņš gribēja nolikt klausuli. — Pagaidi! Dod viņam klausuli ... Kemine, mīļumiņ, es tūliņ braucu projām. Labi, labi. Arī revolveri atvedīšu un bisi. Klausi māmiņu, neesi kaprīzs, mans kamielēn! Dzirdi? ...

Vāja balstiņa atbildēja:

— Brauc ātrāk mājās, tēti! ...

... Tā bija Atabajeva pēdējā saruna ar savu dēlu. No brauciena, kas beidzās traģiski, Kaigisizs Atabajevs neatgriezās. Viņš krita par upuri melīgiem apvainojumiem tajos gados, kad tika pārkāptas revolucionārās likumības.

Bet tas, kas iekarojis tautas mīlestību, vienmēr dzīvo tās piemiņā.

Turkmēņiem ir veca paruna: «Katrai tautai ir savs dievs.» Teiciena jēga nav nemaz reliģioza. Jēga ir tāda, ka lieli cilvēki vienmēr neatraujami saistīti ar savu tautu.

Viņi parādās grūtos laikos. Un tieši smagie lūzuma un pārmaiņu gadi palīdz izciliem cilvēkiem nostāties tautas priekšā visā augumā.

Oktobra revolūcija bija Padomju Savienības tautu milzīga uzvara un milzīga spēku pārbaude. Ļeņins veda tautas uz vareno mērķi, un tauta izaudzināja viņam cīņas biedrus.

Tāds pārbaudīts revolūcijas cīnītājs bija Kaigisizs Atabajevs. Ir pagājuši trīsdesmit gadi pēc Atabajeva bojā ejas, bet tauta viņu atceras.

Vajag saglabāt atmiņas par labo. No pagātnes jāmācās!

PASKAIDROJUMI

ahuns — mācīts cilvēks, musulmaņu augstmanis Azamats — milzīgais, varenais aivans — segta terase, veranda alčiki — kauliņu spēle

arča — paeglis, kadiķis Vidusāzijas republikās arčins — aula vecākais bahši — tautas dziesminieks

beks — priekšnieks, cilts galva, bagātnieka vai augst-dzimušā goda nosaukums barhāns — smilšu paugurs čektirmē — nacionāls gaļas ēdiens asā mērcē čerkezs — krūmveida sālszāle aug solončakos, paugurainos smiltājos

čomuča — sveķus saturošs zālveida augs

čureks — plācenis

dervišs — musulmaņu mūks, ubags

dastans — episks darbs, kur proza mijas ar dzeju

dutara — tautas mūzikas instruments ar divām stigām

duvals — māla kleķa siena

efendijs — kungs, pavēlnieks, turku ierēdņa tituls, ari pieklājības forma izglītoto aprindās gidžaks — tautas mūzikas instruments Hidirs — leģendārs pravietis, kas palīdz nelaimīgiem stepē, atnes laimi tam, kas pravieti satiek Horazs — gailis imams — mošejas priekšnieks

išans — goda tituls, musulmaņu augstākais garīdznieks, draudzes gans

jašmaks — sievietes sejas aizsegs

Kaigili Eljureks — skumjā, trauksmainā sirds

kazi — garīgais tiesnesis

Kirklar — lirisks tautas motīvs košči — arāju savienības medrese — musulmaņu garīgā skola mektebe — skola (pamatskola)

mirabs — ūdens sadalītājs un pārzinātājs Vidusāzijā nāss — speciāli sagatavota zelējamā tabaka Nebitdags — Naftas kalns

purendžiks — viegls halāts, ko sievietes uzmet uz galvas

redžeps — musulmaņu mēneša gada septītais mēnesis rubajs — izplatīta pantu forma austrumtautu lirikā.

Cetrrinda ar atskaņotu 1., 2., 4. rindu Sajatli Hemra — tautas dastans, poētisks romāns serdars — karavadonis

šariats — musulmaņu reliģijas, sadzīves, krimināllikumu un civillikumu krājums, kas pamatojas uz korānu

takirs — diluviālie mālu nonesumi tanaps — zemes mērs, apm. '/6—Vs hektāra tandirs — apaļa māla krāsns maizes cepšanai tenga — sudraba monēta Tjurakuls — valdnieka vergs

«Tokmak» — koka āmurs, pārnestā nozīmē — kritika Ulemi — augstākā musulmaņu garīdzniecība

SATURS

Vai bērni atceras savus tēvus

Skumjais Kaigisizs

Vecis un kamielēns

Elbisine ... Elbasani... Elboturi

Tirgus jqkdara gudrības

Vasilijs Vasiļjevičs

Zvēru!

Zvaigznes virs Nohuras

Klejojumu laiks

Kantorī klab skaitāmie kauliņi

Ko var dzirdēt čaihanā «Pie lauvas»

Parunāsimies aci pret aci

Kost ja ir iemīlējies

Smagais činaras zars

Nebiedē zivi ar jūru

Sapnis piepildījies

Ielās

Mītiņš oficieru klubā Vienas dienas notikumi Zāle sadīgusi

Uz elli iedams, meklē ceļa biedru

Saruna naktī

Zaldātu vagonā

Tikšanās kaujas laukā

Satikās astoņi jātnieki

Sauli ar halāta malu nevar aizsegt

No pagātnes jāmācās

Vēlēšanas Kongurā

Kaigisizs rīkojās kā partizānis

Ar ko lai kopā strādā

Aklā sapnis — kaut būtu abas acis

Mervā lasa Ļeņina vēstuli

Ar vienu roku aplaudēt nevar

Republikas pirmais mirabs

Tauta ir nemaldīga

Krievija decembri

Ļeņinu klausoties

Vilka pēdas smiltīs

Tā tik ir komisija

Vīri ar čalmām tuksnesi

Salonvagonā

Gaišais ceļš tumšā naktī Medībās

Pārdomas par varu

Divas arbas nevar tikt viena otrai garām

Vissvarīgākais uzdevums

Ahuna svētajā dārzā

Vai lai es pats sev rakstu lūgumu

Ar pletni neko nepanāksi

Un sāka skanēt mūzika

Vientulība

Kad gaisā lido cepures Ar prezidenta acīm Kemine — mans prieks Atvadīšanās no dēla Paskaidrojumi

Берди Кербабаев ЧУДОМ РОЖДЁННЫЙ Издательство «Советский писатель> Москва 1967

Издательство «Лиесма»

На латышском языке Художник Виестур Грант

Berdi Kerbabajevs BRĪNUMA RADĪTS cilvēks Redaktore M. Prledniece. Māksi, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktore B. Simanoviča.

Korektore S. Kaņepe. Nodota salikšanai 1969. g. 19. februārī. Parakstīta iespiešanai 1969. g. 5. maijā. Tipogrāfijas papīrs Nr. 2, formāts 84X108/32. 10,28 fiz. iespiedi.; 17,27 uzsk. iespiedi.; 16,51 izdevn. 1. Metiens 15 000 eks. Maksā 63 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 22572/D-160. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139.

Pasūt. Nr. 100.

1

Ar zvaigznīti atzīmētās vārsmas atdzejojis Jānis Sirmbārdis.

Content

Kerbabajevs Berdi Brīnuma radīts cilvēks

VAI BĒRNI ATCERAS SAVUS TĒVUS

SKUMJAIS KAIGISIZS

VECIS UN KAMIELĒNS

ELBISINE ... ELBASANI... ELBOTURI...

TIRGUS JOKDARA GUDRĪBA

VASILIJS VASIĻJEVlCS

ZVĒRU!

ZVAIGZNES VIRS NOHURAS

KLEJOJUMU LAIKS

KANTORĪ KLAB SKAITĀMIE KAULIŅI

KO VAR DZIRDĒT ČAIHANĀ «PIE LAUVAS»

PARUNĀSIMIES ACI PRET ACI

KOSTJA IR IEMĪLĒJIES

NEBIEDĒ ZIVI AR JŪRU

SAPNIS PIEPILDĪJIES

IELAS!

VIENAS DIENAS NOTIKUMI

ZĀLE SADĪGUSI!

UZ ELLI IEDAMS, MEKLĒ CEĻABIEDRU

SARUNA NAKTI

ZALDĀTU VAGONĀ

TIKŠANAS kaujas laukā

SAUKAS ASTOŅI JĀTNIEKI

SAULI AR HALĀTA MALU NEVAR AIZSEGT...

NO PAGĀTNES JĀMĀCĀS

KAIGISIZS RĪKOJAS Kā PARTIZĀNIS

AR KO LAI KOPĀ STRĀDĀ?

AKLĀ SAPNIS — KAUT BūTU ABAS ACIS

MERVA LASA ĻEŅINA VĒSTULI

REPUBLIKAS PIRMAIS MIRABS

KRIEVIJA DECEMBRI

ĻEŅINU KLAUSOTIES...

TĀ TIK IR KOMISIJA...

VIRI AR ČALMĀM TUKSNESI

SALONVAGONĀ

MEDĪBAS

PĀRDOMĀS PAR VARU

DIVAS ARBAS NEVAR TIKT VIENA OTRAI GARAM!

VISSVARĪGĀKAIS uzdevums

AHUNA SVĒTAJĀ DĀRZA

VAI LAI ES PATS SEV RAKSTU LŪGUMU?

AR PLETNI NEKO NEPANĀKSI

UN SĀKA SKANĒT MŪZIKA

VIENTULĪBA

KAD GAISA LIDO CEPURES...

AR PREZIDENTA ACīM

KEMINE — MANS PRIEKS

atvadīšanās no dēla

PASKAIDROJUMI

SATURS

1