Ketlinska Vera

Citādi dzīvot nav vērts

Vera Ketlinska

Citādi dzīvot nav vērts

Romāns

.

PĒC DAŽIEM GADIEM

Viņš skrēja garām biedriem, lēca pāri apkvēpušajām kupenām, uzmanīdamies, lai nepakluptu šāviņu izrautajās bedrēs. Viņš paturēja prātā, — lai notiek kas notikdams, jāaizskrien līdz gradētavai, no kurienes vālē ložmetējs, un tai pašā laikā neaizmirsa, ka šis ir nelāgs lauks — tas pats lauks, pa kuru viņi abi ar Vitju pēdējā vakarā pirms kara sākuma nāca no Tulas, tikai toreiz tas bija spilgti zaļš, izrotājies ar mēļajiem āboliņa ziediem un baltajām margrietiņām; Vit ja toreiz plūca skarainās smilgas un ieplāja viņam pa roku, kad viņš grasījās meiteni šepat, lauka vidū, noskūpstīt, — lai redz, kas grib! Un Paļka Svētovs redzēja arī. Nosmējās un sacīja, ka viņi skūpstoties tieši virs uguns cirtnes. Vitja brīnījās — cik savādi, ka zem šī miermīlīgā lauka, kaut kur zemes dzīlēs, brāzmo liesmas, bet Svetovs skaļi iesmējās — brāzmo! Ja tās brāzmotu, tad mēs iegūtu vienīgi dūmus, kas nozīmētu, ka nepārvaldām procesu! Svetovs izrādīja staciju, ļāva pa plaisu ieskatīties gra-dētavā uz vizmojošo, vēso ūdeni, dižojās un gaidīja, lai jūsmo par visu, tad kļuva nopietns un sacīja: «Darba vēl bez gala! Bez sava gala!» Un tagad nu Svetovs kaut kur karo, nav zināms, vai ir dzīvs, stacija drupās, jāizskrien cauri ugunij un dūmiem līdz tai pašai gradētavai un precīzi jānotēmē granāta šaurajā plaisā.

Pēkšņi viņam šķita, ka būtu uzdūries ar krūtīm uz sakaitēta asmens, un vēl skaudrā izbrīnā nodomāja, ka ir pagalam.

Tā arī nodomāja — pagalam.

Lai gan viņš bija ar visu augumu padevies uz priekšu, nekrita vis uz priekšu, bet atmuguriski sveloši aukstajā sniegā,

tomēr sniegs, sāpes un ložu spindzoņa tai pašā mirklī izgaisa, viņš redzēja savu laboratoriju — darba galdu, papīra lapu ar elementu izplatības līknēm un starp tām neizprotami asu ar-gona smaili. .. Vēlreiz izjuta brāzmaino prieku par laimīgo atrisinājumu: kālija-40 sadalīšanās — argons... Kālija-40 sadalīšanās — argons!... Argona metode!...

Bet es neesmu pierakstījis.

Neviens nezina. Un vairs neuzzinās?!

Šī doma bija tik baismīga, ka viņš piespieda sevi atvērt acis; stingstošais skatiens sastapa apmākušās, nekustīgās debesis, pret kurām zibēja skrejošo kareivju augumi.

Viņš vairs nedzirdēja un nejuta, kā līdzās sniegā nokrita gados vecāks kareivis un nobijies murmināja: «Ko tad tu, akadēmiķi?» — un, pieskāries ar raupjajiem pirkstiem pie jaunekļa skaidrās pieres, skumji nočukstēja: «Tad redz, kā, Iļjuša ...»

Bumbiņa palēcās, atsitās pret lapegles stumbru un sāka ripot uz ūdens pusi. Galočka nošļūca pa krauju, lai tiktu bumbai priekšā, bet tā ripoja veicīgāk un jau šūpojās ūdenī, gluži kā pacēlusies gaisā, viscaur redzama un tomēr neaizsniedzama. Straume to piedzina pie plostiem, pazvalstīja un gausi vilka prom uz straujteces pusi.

Galočka aši nometa čības un uzkāpa uz kustīgajiem baļķiem. Kamēr viņa aizkļuva pa tiem līdz tuvākā plosta malai, bumba jau bija aizdzīta pie nākamā. Pametusi acis atpakaļ, vai no slimnīcas logiem neredz, Galočka sāka skriet šķērsām pāri plostiem. Tagad viņa bija aizsteigusies bumbai priekšā, vajadzēja nogulties, notrāpīt īsto brīdi un abām rokām saķert...

Meitene satvēra bumbu abām rokām un aiz prieka tūdaļ neievēroja, kas noticis. Plosts, līksmi šūpodamies kopā ar meiteni, griezās straumē, un ūdens jautri burzguļoja. Galočka pielēca kājās, bet tūlīt pietupās, tāpēc ka plosta mala pašāvās zem ūdens un iznira slapja un gluma, plūsmas burzguļošana vairs nebija dzirdama — baļķi straumē vienlaidus slīdēja līku loču pa upi uz pagrieziena pusi. Upes līkums bija krass, ar smilšu sēkli, no tālienes šķita, ka plosts iestrēgs smiltīs, un Galočka, piespiedusi bumbu sev klāt, dzīrās nolēkt uz sēkļa. Plosts tomēr neatdūrās pret smiltīm, bet pagriezās kopā ar straumi un palika straujajā ūdens tecē.

Un te nu Galočka izdzirda krāču dobjo rūkoņu.

«Domāja — izspruks, bet laiva kā-ā triecās pret akmeni...»

bija stāstījusi pavāre. Trīs cilvēki toreiz noslīka. Vēl pirms kara. Kuziks mēdza teikt — ja tik ir raksturs, izeju var atrast. Leitnants, kam nav vienas kājas, smējās: «Tu, Galočka, tikpat kā puika, vai tik tavi vecāki nav sajaukuši?» Ko tagad darītu puika? Kuziks — ko tas darītu?

Sēklis palika aizmugurē. Klintis ciešāk ieslēdza upes gultni. Ūdens griezās mutuļiem, tumšs un nikns.

Iekodusi apakšlūpu zobos, Galočka nogūlās plosta vidū, krampjaini ar zodu piespieda sev klāt bumbu, izplēta rokas un ieķērās ar pirkstiem apglumējušajos baļķu izciļņos. Ja labi cieši ieķeras, tad nenoraus — pārnesīs pāri.

Tagad ūdens vairs neburzguļoja, bet rēca. Grūdiens! Vēlreiz grūdiens. Kā ūdens rēc! Grūdieni jūtami visā augumā. Jāaizver acis, tā vieglāk. Brīkšķis. Ūdens apšļāca no galvas līdz kājām. Ka tik nepalaistu vaļā bumbu! Brīkšķis. Lēciens. Plosts ceļas stāvus. Noturēties! Noturēties! Vēl lēciens, brīkšķis. Mā-miņ! Viss griežas...

Kas tas?

Plosts rāmi šūpojas. Ūdens rēkoņa palikusi aizmugurē. Un baismīgās krāces no šejienes nemaz neliekas tik baismīgas — no ūdens slejas laukā daži akmeņi, un straume triecas pret tiem, šķiezdama zaigojošas šļakatas.

Bumbai nekas nav noticis.

Vēl pagrieziens un — aizdambējums.

Čības palika tur, pie kraujas.

: Kaut nu tik nenokavētu uz vakariņām! Kaut nu tik ne-nofoftrētu, citādi māmiņa atradīs čības un zaudēs prātu. Kaut nu UK nenokavētu un māmiņa nedabūtu zināt...

Galočka apsēžas uz steķiem un iežmiedz starp ceļiem bumbu. Nez kāpēc ceļgali nevaldāmi trīs. Arī rokas. Un pat zobi klab.

Būtu labi izstāstīt Kuzikam! Arī Matvejam Denisovičam. Viņam droši vien ne vienreiz vien gadījies tādu velnu redzēt. Tā jau ir tā «velna redzēšana». Skat, kā. Ņikitam arī varētu pastāstīt, ja Ņikita būtu še. Bet citādi nevienam nedrīkst bilst ne vārdiņa. Varbūt vienīgi leitnantam bez kājas — tas neizpļāpās.

Viņš gāja pa garajiem skolas gaiteņiem, kur ciešā rindā stavēja lāviņas. Arī pa atvērtajām klašu durvīm varēja redzēt lāviņas — citu pie citas, to bija daudz. Visās guļ vai sēž ievai-

notie. Sienas baltas, lāviņas baltas, saišu marle balta. Un tepat kaut kur — Tatjana baltā virsvalkā, gluži kā tai sanitārei, kas aši nāk aiz muguras un daudzina:

— Kā mūsu dūjiņa priecāsies, cik laimīga, drostaliņa, būs,, tad nu sagaidījusi gan!

Tā viņa par Tatjanu.

Visu ceļu, steigdamies šurp, viņš zināja, ka brauc pakaļ savām rudgalvītēm, lielajai un mazajai, ka viņas uz laiku apmetušās hospitālī, ka abas viņu gaida. Patlaban viņš pirmo reizi ieraudzīja vietu, kur Tatjana ne vien patvērās, bet arī strādāja. Rau, te māsa baltā lakatiņā, noliekusies pār lāviņu, redzama vīrieša roka, tā apķērusies māsai ap kaklu, — šī māsa varētu būt Tatjana. Pa gaiteni, slaucīdama no pieres sviedrus, nāk sieviete asinīm notašķītā virsvalkā, — vai arī tā varētu būt Tatjana?!

Sanitāre apstājās uz sporta zāles sliekšņa, — tur vēl redzama zviedru siena, uz spraišļiem rindā karājas dvielīši. Lāviņu šeit sevišķi daudz.

— Tatjana Nikolajevna! — sanitāre, skaļi čukstot, pasauca.

Tatjana sēdēja uz kādas lāviņas un uz ceļgala ritināja kopā

marles saiti. Viņa pacēla acis un, kā senāk, vieglā gaitā skrēja cauri visai zālei uz durvīm. Pie deniņiem plīvoja rudi zeltīta sproga. Un arvien spilgtāk — itin kā uzliesmojumā — viņam strāvoja pretī žilbinoša gaisma.

— Oļeg!

Viņi saņēma viens otra rokas, kautrēdamies saskūpstīties. Viņos raudzījās desmitiem acu, raudzījās līdzjūtīgi, skaudīgi,, skumji vai pikti, kā nu kurš, bet visi — cieši un neatlaidīgi.

— Man tikai trīs dienas! — laimē bērdams vārdus, viņš sacīja. — Mūs pārceļ uz Krasnojarsku; kamēr ved un kārto, steidzos paķert tevi un Gaļinku. Esmu jau dabūjis biļetes, tā ka...

Un te nu viņa sacīja:

— Nē! ...

Pacēla roku ar plaukstu uz priekšu ka atvairīdamas un strauji izdvesa:

— Nē! ...

— Nē? — viņš draiskodamies atkartoja un, satvēris viņas roku, noglāstīja sārto, raupjo delnu. — Nemīli vairs?

— Nē, — viņa jau citādi — mulsi sacīja un atskatījās, kā

meklēdama atbalstu un paskaidrojumu no visām šīm acīm — līdzjūtīgām, skaudīgām, skumjām, piktām, saprotošām un vienkārši ziņkārīgām.

Sakari bija pārtraukti, bet gaidīt tumsu nevarēja. Gribējās izrauties no šīs pekles. Un vajadzēja ātrāk ziņot štāba priekšniekam, ka parādījusies jauna vācu divīzija. Domas vēl kavējās pie radistes Līzas, kas gaida un nevar sagaidīt, un priecē apziņa, cik patīkami būs aiziet un vispirms padzerties tēju, labi daudz karstas, stipras tējas.

— Izrausimies, ja laidīsim ar pilnu jaudu, — sacīja Igors un ar mīlestību aplūkoja mašīnu: viņš nesen kopā ar šoferi bija sadauzītā motora vietā ielicis jaunu, mašīnu salāpījis un savedis kārtībā.

— Dienā pa to iecirkni nemēdz braukt, — drūmi noteica šoferis, bet, atcerējies, kā šis pārgalvīgais kapteinis trīs dienas un naktis ņēmās ap mašīnu, nevis pildīdams pavēli, bet aiz laba prāta, nopūtās un piebilda:

— Ja nu uz labu laimi.

Kamēr mašīna brauca cauri mežiņam, Igors klausījās motora rūkoņā un apsvēra, ka motors mierīgi izspiedīs tai nolādētajā iecirknī arī astoņdesmit un simt. Var gadīties, ka vācieši aiz pārsteiguma tūlīt nepagūs reaģēt. Ceļš ir piešauts, bet ja trauktos ar lielu ātrumu ...

Aiz pēdējiem kokiem — tie bija kupli ozoli jaunaudzes vidū — pavērās kails uzkalniņš, aiz kura no jauna sākās ozolā js.

Sāka svilpt vējš.

No viņējā pakalna šis uzkalniņš un ceļš bija skaidri redzams.

Arī mašīna.

Motors dūca un kauca, tas strādāja pāri saviem spēkiem.

Sprādzieni nebija dzirdami, tikai varēja redzēt uzlidojam gaisā melno zemi — pa labi, pa kreisi, mazliet priekšā, atkal pa labi. Vēlreiz uzšāvās zeme, miklām pikām trāpīdama pa mašīnas jumtu.

— Izsprukām! — aplaizīdams lūpas, sacīja šoferis, kad mašīnai abās pusēs parādījās ozoli.

Pavisam tuvu, pa labi, uzliesmoja uguns un vairāki ozoliņi, birdinādami no saknēm zemi, lidoja augšup un tad sāka slīdēt uz mežmalas pusi. Igoram šķita, ka mašīnas durtiņas būtu

atsprāgušas vaļā un tūlīt atkal aizcirtušās, trāpīdamas viņam virs elkoņa.

— Izsprukām, — viņš apstiprināja, kad mašīna joprojām ar to pašu ātrumu nogriezās no galvenā ceļa uz zemes ceļa un tuvojās štābam.

— Es jau nodomāju, sak, atvadies no dzīves! — līksmi ierunājās šoferis. — Sasmēķēsim?

Igors grasījās paberzēt sadauzīto roku, pamēģināja, bet neciešamas sāpes aizstrāvoja pa visu ķermeni līdz pat kāju pirkstgaliem. Vēlreiz iešāvās prātā — smēķēt! — taču kaklā sakāpa nelabums, un viņš sāka slīgt uz kreiso pusi, virsū šoferim.

Matvejs Denisovičs rāpās augšup pa taciņu veca pētnieka nenogurdināmā gaitā. Viņam aiz muguras aizgūtnēm elsoja Ju-rasovs, — pēc grūstošās smilts čirkstoņas varēja noprast, cik nenoteikti ir viņa soļi.

— Pēdējā sopka! — uzmundrinoši uzsauca Matvejs Denisovičs.

Tā nelikās augsta, šī pēdējā sopka, bet vajadzēja rāpties vēl minūtes četrdesmit. Jurasovs klupa arvien biežāk.

Un tad — kalna pāreja.

Kāds plašums visapkārt! Skaties, kur gribi, — zaļganā, daudzveidīgā ziedu klāstā vizmo taiga. Lejā — dziļa aiza ar spīguļojošu upīti, šeit tā izskatās rāma, bet kilometrus trīs tālāk pārvēršas ūdenskritumā, kas metas lejā no klinšainas kraujas; tālumā, tumšo kalnu un skuju koku vidū, ūdenskritums, kas līdzīgs tīra sidraba strūklai, bet, ja ieklausās, — strūkla brāzmo bargi un trauksmaini. Tā ir varens spēks, kas visdrīzākajā laikā jāpārvērš darba enerģijā divām rūpnīcām, kuras jau paceļas tur, aiz tām sopkām ...

Jurasovs noslaucīja sniegbaltā kabatas lakatiņā pieri un kaklu, atsita vaļā ādas jaku, zem kuras pavīdēja sastīvināts krekls, švītīgā mezglā sasieta kaklasaite. Krekls, kaklasaite un samtainā pelēkā platmale kopā ar ādas jaku un mednieku zābakiem — šāds neiedomājams apģērba kombinējums Jurasovam neizskatījās smieklīgs.

— Mēs esam izložņājuši simt kilometru visapkārt, — sacīja Matvejs Denisovičs, — labāka profila nav ko meklēt. Un taisnā līnijā tikai divdesmit trīs kilometri...

Viņam gribējās dzirdēt slavenā hidrotehniķa uzslavu, bet Jurasovs sāka runāt par ko citu:

trūkst lapas 11,12,13,14

Trīs draugi stāvēja smagajā mašīnā un skatījās, skatījās uz visu, kas tik tuvs kopš bērnības, bet tagad skumji svešāds, un tālāk — uz priekšu, tur, kur aiz jumtiem un kokiem vēl nav redzams, bet nupat, nupat parādīsies . . . Kas gan? Ko viņi ieraudzīs tur, kur senāk līku loču vijās caurules, pacēlās skruberu tornīši, balsnīja kompresora un sūkņa ēkas, uz visām pusēm no gaišzilās apakšstacijas pletās vadi. ..

Vēl viņus gaidīja viss, kas netiek aiztaupīts cilvēkiem, kuri ar kaujām atgriezušies nomocītajā dzimtenē — visi triecieni, visas sāpes, visi satraukumi, tuvinieku meklēšana ... Bet šajā brīdī, kad nupat, nupat vajadzēja parādīties mūžam sirdij mīļajai stacijai, viņi domāja vienīgi par to.

Un ieraudzīja to.

Viņi izlēca no mašīnas pie apkvēpuša mūra ar melnām ailēm logu vietā un baismīgu tukšumu iekšpusē.

Visi trīs iegāja stacijas teritorijā pa vārtiem, kaut gan vārtu vairs nebija un no žoga palikuši tikai atlūžņi. Pirmo svešatnīgo iespaidu radīja zaļumi — akācijas un kļavas, kuras te iestādīja toreiz, sākumā, paklausot aicinājumam: «Katram jāiestāda pieci kociņi!» Šo akāciju un kļavas sprogainās lapotnes jau bija cieši savijušās.

Galvenās alejas galā vairākas akācijas stāvēja kailas, nokaltušas, no dziļo ierakumu malām rēgojās laukā viņu apcirstās saknes.

Ierakumā bija divi līķi — vienam lejup pavērsta seja, galvā ķivere ar nobružātu kāšu krustu, otrs gulēja uz sāniem, salmu krāsas mati piebiruši ar zemēm.

Kompresora ēkas nav, palicis vienīgi pamats. Sūkņa māja saglabājusies, tikai ēkas stūris izrauts kā ar stangām. Apakšstacija — viena vienīga akmens kaudze, virs kuras šūpojas norautie vadi.

Šāviņu izvandītais lauks vēl nebija zaudējis bijušā pēdas: betona statņi, uz kuriem senāk balstījās cauruļvadi, šur tur no spraugām raugās tumšas caurules bez «galviņām» — tās pirms atkāpšanās noņēma, tāpat kā kompresorus un aparatūru.

Trīs cilvēki stāvēja cepurēm rokās pie šīs kapsētas.

— Viss jāsāk no gala... — sacīja jaunākais no visiem un cieši saknieba lūpas.

Uz pleca viņam uzgūla drauga roka. Balss skanēja apdomīgi:

— Kāpēc no gala? Nevis no gala, bet no vidus. Pareizāk sakot, no tās pašas vietas.

No tās pašas? Kā no tāla tāluma cauri kaujas dienu nomācošajam saspringumam uzplaiksnīja atmiņas par citādu — darbā un grūtos meklējumos izraisītu līksmu saspringumu; tad ikviens panākums saistījās ar jauniem, vēl neatrisinātiem uzdevumiem, kad bija tik daudz minējumu un strīdu, mēģinājumu un cerību... Cik kārota un pagaidām nesasniedzama likās diviem draugiem vieta, kur toreiz bija apstājušies, un cik nevaldāmi gribējās pie tās atgriezties, lai trauktos uz priekšu, un kāds iepriecinājums likās viss, kas varētu šajā atjaunotajā ceļā atgadīties — gan cīņa, gan sarežģījumi, gan jauni meklējumi, gan darbs, darbs, darbs... Kaut tiktu klāt šim darbam!

Trešais, kurš bija visvecākais tiklab gados, kā arī pēc dienesta pakāpes, tomēr ar visu savu stāju visvairāk atgādināja civilistu, jau raudzījās ar saimnieka aci un apsvēra, ar ko vajadzētu sākt.

— Jājautā, kur ņemt cilvēkus, — viņš norūpējies sacīja. — Bet akmens pie akmeņa gulst ātri.

— Dzirdiet! — pēkšņi pārsteigts iesaucās jaunākais, un viņa seju apstaroja prieks.

Augstu debesīs, virs skumjā lauka, sparniņus plivinot, skaņi un līksmi bārstīja treļļus cīrulis.

Pirmā daļa SĀKUMS

1

Viņi soļoja trijatā, plecu pie pleca, uz priekšu vien pa sulīgo, vēl neizdegušo stepi, bez steigas, ļaudamies vējam, kas pastūma no mugurpuses. Spēcīgs un silts tas jauca un plivināja matus, piepūta kreklus un riņķoja apkārt, te paceldams, te pieliekdams tipčaka zaļās slotiņas, izplezdams zeltītās, caurspīdīgās dievkrēsliņu bumbiņas un cieši placinādams pie zemes jau tāpat noliekušos salviju ķekarus. Izblēņojies pēc patikas, iedveš sejā rūgtenās vībotņu un mārsila smaržas, tad nopūš no tuvējā terikona rudos Doņecas putekļus, kas sajaukti ar melnajām ogļu pabirām, aizrauj kā mākoni pār stepi un nomet uz kazenāju krūmiem gravas malās, uz ziedošās līgas sidrabotajām skarām. Aprimst, ļauj sadzirdēt tālu un tāpēc apslāpēti dārdam ogles, kas birst bunkuros, manevrējošo lokomotīvju daudzbalsīgo sasaukšanos un lejup braucošā tramvaja šķindoņu, pašūpo dūmu segu virs rūpnīcām un stacijas, tad pēkšņi iemet stepes plašumā ogļu skābeno dvaku.

Draugi soļoja sparīgi, elpoja ar pilnu krūti un runāja skaļā balsī. Parunā, paklusē — un atkal kāds pasaka domu, kas iešāvusies prātā; ja pārējie divi to uztver — labi, neuztver — arī nav nelaime. Tikai par vienu nebilda ne vārda: par oficiālo rakstu ar Zinātņu akadēmijas zīmogu, paziņojumu, ko bija saņēmis Saša Mordvinovs, kaut gan tieši šis paziņojums, kas nozīmēja šķiršanos, atrāva viņus šodien no parastajiem sestdienas darbiem.

— Kā būtu, ja tā vien tik ietu un ietu, nekur nenogriežoties? Pāri gravām, pāri upēm, pāri pilsētām — taisni uz priekšu. Cik dienās mēs noietu līdz Maskavai?

Tā jautāja Paļka Svetovs, pats jaunākais no visiem trijiem, — melnacains, ar jauneklīgi gludeniem vaigiem un apņēmīgu, uz priekšu izvirzītu zodu.

— No šejienes taisni vien nav vis Maskava, bet Harkova, — Saša Mordvinovs apstājās, lai orientētos pēc zemās rieta saules.

Viņš bija gara auguma, slaids, saulē iedegusī seja likās gaiša tāpēc, ka acis bija ļoti gaišas, maigi pelēcīgas, bet mati baltgani. Samiedzis acis, viņš vēroja apvārsni, ko vietumis izroboja kraujie terikonu pakalni, kas bija līdzīgi vulkāniem, bet tādiem vulkāniem, kuriem visiem bez izņēmuma virsotnes sašķiebušās uz vienu pusi; iepleta rokas, noteikdams virzienu, un ar zināmu pedantismu precizēja:

— Te — ziemeļi, te — dienvidi. Protams, Harkova.

Kādu brīdi strīdējās, kā jāiet uz Harkovu un kā uz Maskavu, strīdējās tā, it kā tūlīt pat būtu jādodas turp.

— Vilciens aizvizinās, bijis vien iegansts braukšanai, — negribīgi piebiedrojās Ļipatovs un apklusa.

Labsirdīgs, drusku viltīgs smaids vēl ilgi neizzuda viņam no sejas — te paplaukst lūpās, te pasvītro pirmās grumbiņas ap dziļi guļošajām, gaiši zilajām acīm. Zema auguma, lieliem kauliem, ar ogļu putekļu pamatīgi iekrāsotām skropstām — viņš bija pats vecākais no visiem trim — turpat trīsdesmit gadu. Kopā ar draugiem viņš apstājās un kopā ar draugiem, izlīdzinādams soli, gāja tālāk, bet domāja pats savas domas. Kad viņš atkal ieklausījās, draugi sprieda, vai alpīnisms palīdzot veidot raksturu.

— Raksturs — tā ir griba plus izturība un neatlaidība, — runāja Saša.

— Kāda jēga gribai un neatlaidībai, ja tas tāpat vien bez kādas vajadzības! — spīvi pretojās Paļka. — Nospļauties par tādu raksturu, kas nav lietā likts!

— Labāk nespļaut, bet rūdīt raksturu, — Saša pasmaidīja.

— Pie tā paša arī izturību.

— Uz ko viņš tēmē, Paļka, vai tu nezini? — paķircināja Ļipatovs.

— Nezinu, — noburkšķēja Paļka un nikni paspēra apaļu zilgalvīšu puduriņu, tomēr puduriņš noturējās, nelūza un Paļka, juzdamies vainīgs, ar zābaka purngalu to sabikstīja atpakaļ.

— Zinu, ka tiklab kolektīvisma apziņa, kā arī tā jūsu izturība veidojas darbā! Kur jūtama varena elpa! Kad — mirsti vai nost, bet jāsasniedz!

Viņš nolieca galvu tā, ka zods atspiedās pret krūtīm, un bēdīgi sacīja:

— Gribas kaut ko tādu. Bet kur tas ir? Kitajeva «bitumens alfa», «bitumens beta» ... Cik ilgi tā var!

Saša raudzījās skumji, saprazdams, kāpēc Paļku šodien nomoka domas, kāpēc tik neizturama liekas sistemātiskā noņemšanās ar ogļu analīzes paraugiem, ko viņam bija uzspiedis Kitajevs, lai sagādātu materiālus savam bezgalīgajam darbam par ogļu saķepšanas raksturu... Protams, ka iznācis nelāgi. Kopā trijatā beidza Doņecas ogļu institūtu. Ļipatovs ir kalnu rūpniecības inženieris, ne uz ko citu nav arī pretendējis. Bet viņi ar Paļku bija izšķīrušies par zinātni! Priecājās, ka atstāti pie katedras. Un pēkšņi vienu no abiem, Sašu, izvirzīja aspirantūrā valsts labākajā galvaspilsētas institūtā. Strādāt akadēmiķa Lahtina vadībā! Vēl pirms viena mēneša viņš neuzdrīkstējās par to ne sapņot.

— Tas jau tikai sākums, — Saša ieminējās, — ķīmijai ir nākotne. Pavērosi — uztaustīsi pašu interesantāko. Bet atvaļinājumā atbrauksi pie manis, aiziesim uz akadēmiju .. .

Viņš vēlējās vislabāko — iepazīstināt Paļku ar jaunākajām problēmām, pameklēt viņam perspektīvu tēmu — tur jau pie Lahtina sakoncentrēts pats galvenais, kas ir un būs... Taču Paļka ar puicisku neiecietību noraidīja piedāvāto palīdzību.

— Kā tad, atvaļinājumā! Vilkties astē! Nevis atvaļinājumā ... Ja vien gribēšu, tad es!...

Viņš pats nezināja, ko īsti. Viņu nemocīja skaudība, bet tieši Zinātņu akadēmijas atsūtītais raksts bija šodien satraucis. Sašas panākums atklāja, ka iespēju ir daudz un Kitajeva katedra ir vienīgi pakāpiens uz īstu aizrautīgu darbu, vajag tikai saprast, uz kādu, un pārkāpt. Kaut varētu uzķert, bet tad jau savu sasniegs. Ne jau velti viņu divdesmit gadu vecumā

atstāja par aspirantu pie katedras, un Kitajevs ar smagu sirdi atzina, ka Pāvels Svetovs esot «daudzsološs, ļoti spējīgs jauneklis, kaut gan ietiepīgs, uzpūtīgs un nenosvērts...».

Paļka ar sava raksturojuma otro daļu lepojās ne mazāk kā ar pirmo. Vai tad viņš vainīgs, ka vecais tiecas pēc miera, bet viņam nav vēlēšanās deldēt bikses, sēžot pie putekļos saberztas ogles nenozīmīgām laboratorijas analīzēm — tāpēc vien, lai noteiktu saķepšanas raksturu, — ja jau ar to nodarbojas, tad vajag tā, lai paceltu koksa krāšņu ražotspēju, lai apgrieztu otrādi visu koksa ķīmisko rūpniecību.

Pirms gada Paļka nespēja ne iedomāties, ka viņa neizdarī-gais draugs Fedjka, kuram vajadzēja aiziet no skolas uz šahtu, kļūs par slavenu atšķaidītāju, gandrīz vai tikpat slavenu kā Stahanovs, un tagad Fedjka vada savā iecirknī stahanoviešu darba skolu un laikrakstos par viņu raksta: «Fjodors Ņikitičs Korenkovs sacīja ...» Tuvākais kaimiņš Ostapenko brauca uz apspriedi Kremlī un pavisam vienkārši sarunājās ar Ordžoni-kidzi un Staļinu. Ļipatuška ar veco Kuzmenko cīnās par to, lai viņiem būtu stahanovisks iecirknis. Sergejs Markuša — viņi reizē beidza institūtu — aizgāja uz Koksa ķīmisko rūpnīcu par maiņas inženieri, strādnieki sākumā viņu zoboja, bet tagad, stāsta, esot izgudrojis kādu jaunu metodi.. .

Paļka nespēja izteikt visu, kas viņā rūga, un pats juta, ka bija atbildējis vīzdegunīgi, nejēdzīgi. Saša pavaikstījās un nesacīja neko. Ļipatovs ērcīgi noteica:

— Kā nu ne! Ja vien gribēsi, tu arī tiksi Kremlī! Ieminies tikai, atsūtīs lidmašīnu! Noliks goda sardzi!

— Nekaitini viņu, Ļipatuška, eksplodēs.

— Kāpēc tad lai netiktu? — Paļka joprojām bozās. — Vai tu domā, ka es visu mūžu kvernēšu pie Kitajeva par izpalīgu? Klausīšos viņa pamācības? — Puisis saliecās, izstiepa kaklu un nočirkstināja vecīgā, vienmuļā balsī: «Augstākās zināšanas, mans jaunais draugs, komplektējas no ļoti sīkiem atsevišķiem slēdzieniem, un jūsu urķīgais, nemanāmais darbs gala rezultātā ...» Velns lai viņu parauj!

— Kas nu par atsevišķiem slēdzieniem, tu jau visu ķīmiju vienā rāvienā apgriezīsi otrādi!

— Beidz, Ļipatuška, patiešām eksplodēs.

Paļka metās virsū Ļipatovam un krietni viņu iedunkāja, pielēca arī pie Sašas. Kādu brīdi abi cīnījās, cenzdamies viens otru nogāzt zemē, tad, ļaudami vējam sakarsušās sejas, atvilka elpu un apmierināti soļoja tālāk — abi bija noturējušies. Bet tāpēc, ka viņiem kopā bija tik viegli, katrs citādi izjuta, ka nešķiramās trijotnes laiks pagājis.

Saša nodomāja: ko lai dara, vienu iegūsti, citu zaudē.

Paļka nodomāja: mūs vienoja Saša. Saša bija galvenais. Un kā tad tagad? Trīs bez viena ne katrreiz ir divi.

Ļipatovs ar rūgtumu apsvēra, ka bez Sašas būs pavisam nelāgi, ja Annuška neatbrauks. Un kur viņa ir? Gaidi, gaidi...

Draugu starpā nebija parasts runāt par jūtām, Ļipatovs pats nemanīja, kā viņam paspruka:

— Ek, žēl gan tevi zaudēt, Saško! Priecājos par tevi, un žēl. Mūsu draudzības.

Paļka pat novērsās — nu kam viņš tā?

Ļipatovs samulsa un tāpēc apjukumā turpināja citādā — aušīgā noskaņā:

— Pirmkārt, apprecēsies, tad aizbrauksi uz Maskavu.

— Ko nu mels? Maskava tuvu.

— Sieva arī tuvu, bet tikpat kā aiz drāšu žoga.

— Ērmotais, tu jau pats esi precējies.

— Nu, es! ...

- Viņš ir precējies vecpuisis, — Paļka piebilda. — Vīrs — neklātnieks!

Ļipatovs skumji pasmaidīja. Tas, kas Paļkam likās jocīgs, viņam bija gan pierasts, bet smagi nomācošs. Viņš apprecējās ļoti jauns; tās bija pirmās «komjauniešu kāzas» ciematā, jaunie svinīgi nozvērējās nekur un nekad neierobežot viens otra brīvību. Tomēr iznāca tā, ka šo brīvību izmantoja vienīgi Annuška — aizbrauca mācīties, tad pastāvīgi nozuda ekspedīcijās gan ziemeļos, gan dienvidos, atgriezās mājās nomocījusies, iekritušiem vaigiem, noplīsušās kurpēs. Ļipatovs uztraucās par viņas veselību, ik reizi centās uzbarot, viņš nekādi nespēja iedomāties, kā sieva dzīvo viena pati svešu vīriešu vidū, kāpelē pa kalniem, pārnakšņo pie ugunskuriem, mirkst lietū un stiepj mugursomā iežu paraugus... «Es taču neesmu viena, esmu kopā ar biedriem,» viņa skaidroja, un tad viņš mocījās greizsirdībā uz šiem nepazīstamajiem biedriem. Viņu astoņus gadus vecā meita auga Rostovā pie krustmāmiņas — pastāvēja uzskats, ka krustmāmiņa ir piedzīvojusi pedagoģe un pratīs Irišku labi audzināt; tiesa gan, Ļipatovs ievēroja, ka tanīs reizēs, kad Iriška atbrauca mājās, viņa braši lamājās ar puikām pagalmā, pārsteigdama tos ar Rostovas izteicienu eleganci — pārsmalcinātu un aizskarošu, — bet ko lai dara, ja māte ir rets ciemiņš mājās! Atpūtusies un atkopusies Annuška atkal brauca prom uz nezin kādām svešām vietām — kartē šādus apzīmējumus nav iespējams atrast. Ļipatovs rakstīja vēstules gluži kā uz viņpasauli. Atbildes pienāca pēc mēneša, citreiz pat pēc diviem, gadījās arī, ka Annuška jau pati bija mājās, sēdēja viņam iepretī, ģērbusies mājas kleitiņā, un stāsti par klejojumiem un piedzīvojumiem likās gluži neiedomājami.

Šai vasarā Annuška strādāja savā ekspedīcijā tepat tuvumā, Donbasā, pētīja kaut ko sakarā ar gruntsūdeņiem; Ļipatovs atteicās no ceļazīmes uz Kaukāzu, cerēdams, ka Annuška brauks sestdienās mājās, tomēr viņa joprojām nebrauca, un adrese bija neskaidra: uz pieprasījumu, pasta kastīte.

— Mans gadījums nav no parastajiem, — nopūtās Ļipatovs. — Bet vispār taču ir zināms: sieva mājās — citādi klājas.

— Man liekas, tu zini, kāda ir Ļuba, — Saša aizvainoti iebilda.

Jā. Ļubu viņi pazina kopš bērnības un tomēr bija greizsirdīgi ...

— Es zinu arī to, ka labai sievai vīrs danco pēc notīm un bez atļaujas nedrīkst ne soli spert.

— Nav asprātīgi.

— Liecies mierā, Ļipatuška, — līgavaiņi ir nervozu ļaužu! — sāka ķircināt Paļka.

Saša apņēmīgi pārtrauca:

— Pietiek! Pārmainīt plati!

Viņa balsī ieskanējās draugiem pazīstamais kategoriskais tonis, ko vajadzēja respektēt.

Klusēšana nenomāca, katrs domās kavējās pie šīs pašas interesantās tēmas.

Saša apsvēra: kas par niekiem! Ar Ļubu nekas tamlīdzīgs nevar būt, mums ir gluži citādas attiecības ...

Paļka domāja: šai gadījumā drīzāk Ļuba dancos pēc notīm, bet kāda velna pēc tik jaunam precēties? Nu nē, es gan sev tādas sakas kaklā nemaukšu, nekā nebij! ...

Ļipatovs savā nodabā smīnēja: ko viņi abi zina? Apprecies — domā tā, bet iznāk citādi. Mums ar Annušku neviens pēc notīm nedanco... bet vai tā ir ģimene? Izlem nu, kā labāk!

Draugi tuvojās Ozolgravai, kur vēl bija saglabājušies daži veci koki no kādreiz šalcošās ozolu birzs. Vecie vīri zināja stāstīt, ka pašos pirmajos gados, kad beļģieši uzcēluši šahtu, viņi izcirtuši birzi nostiprinājumiem. Atlikušie ozoli tagad pamazām kalta — pāri robotajai lapotnei rēgojās sausi, kaili zari.

Ļipatovs sāka klusiņām dungot:

Sadomā-ā-jis precēties,

Atjauju dēls lūgties sāk ...

Dziesma bija grūtsirdīga, un, kaut ari piedziedājums skanēja «Edz, kur jautra valoda!», nekā jautra tanī nebija, beidzās ar nāvi. Ļipatuškas stiepto dungošanu apslāpēja Sašas līksmā balss, bet Sašam piebiedrojās Paļkas skanīgais tenors:

Tē-ē-tiņš dē-ēlam netic vis,

Ka var mīlestība būt...

Edz, kur jautra valoda!

Dziesma aprāvās pēkšņi, pusvārdā.

Viņā pusē gravai parādījās sieviete.

Viņa bija vēl tālu, bet rietošās saules staros slaidais augums baltajā kleitā likās starojošs un ļoti stalts. Sieviete gāja brīvi, it kā ļaudamās pašam iešanas priekam, saulei un vējam.

— Kas tā tāda?

— No mūsējām tā kā nebūtu.

— In-te-resanti.

Svešā pamanīja viņus, apvaldīti pagausināja soli, tad droši noskrēja lejā pa nogāzi, pārlēca pāri nožēlojamam strautiņam, kas urdzēja gravā, un sāka kāpt pakalnē.

Visi trīs ar jaunībai raksturīgu atklātību neatlaidīgi raudzījās viņā. Svaiga seja kā ziemeļniekiem, bez iedeguma pazīmēm. Mati rudi vai arī rieta gaismā tādi izskatījās.

Neviens nepaguva viņu apskatīt, kā nākas. Viņa pagāja garām un arī droši, mazliet ziņkārīgi aplūkoja draugus.

Cits citam neko nesacīdami, visi trīs pagriezās viņai nopakaļ ceļā uz ciematu. Tagad zemā saule spīdēja viņiem acīs un sievietes siluets, zeltīta saules ieloka apņemts, skaidri izcēlās.

— Tā tik ir skaistulīte! — Ļipatovs sacīja.

Saša pasmaidīja:

— Kas ir, vai jau uzķēries uz āķa?

Draugi zināja, ka Ļipatuška spējīgs pirmajā acu uzmetienā iemīlēties, un mēdza par to zoboties.

— Tu jau nu, brūtgān, būtu labāk klusējis! Lai nu kurš, bet tev tagad uz sieviešiem nav ko blenzt. Lai blenž citi. — Un

Ļipatovs pamāja uz Paļkas pusi, kas gāja pavērtu muti, neatraudams acis no starojošā silueta.

Paļka nosarka.

— Kas tur ko blenzt! Iedomājies, kas par neredzētu brīnumu!

— To jau var manīt.

— Ko var manīt?

— Ka brīnums. Pat muti iepleti.

Sieviete apstājās — un saruna tai pašā mirklī pārtrūka. Viņa aizsedza acis pret sauli un bez steigas aplūkoja visu, kas bija pavēries skatienam. Visi trīs draugi gausināja soļus, vērtēdami sen pazīstamo ainavu citādām acīm.

Kopš bērnības viņi bija pieraduši, ka aiz dzimtā ciemata atrodas stepe. Bērnībā stepe likās gandrīz vai nebeidzama, bet tad — tad vairāk pat nedomāja, kāda tā ir, jo tā jau bija sava — pašu. Tagad viņi pēkšņi ievēroja, ka stepe no visām pusēm ierobežota: aizmugurē, aiz Ozolgravas, pavisam tuvu aug Minerālmēslojumu rūpnīcas ciemats, bet pa labi apmēram pusotra kilometra attālumā plešas pašas rūpnīcas neskaitāmās ēkas un slejas tās dūmeņi — divi kūp, bet trešais izlaidis vējā spilgtu rudu lapsas asti — rūpnieciskus atkritumus, slāpekļa oksīdus.

Pa kreisi stepe atdūrās pret otru gravu — Nelāgo, kur satecēja koksa ķīmiskās rūpnīcas sodrēji. Gravas platajā dobumā zvīļoja ezeriņš, un sodrēji nosēdās tā krastos; laiku pa laikam smagās mašīnas sodrējus savāca un kaut kur aizveda. Kā no zemes izšāvušās, tieši gravas malās cita pie citas kļāvās Nahalovkas — ogļraču ciemata neizskatīgās mājeles, kas te izauga stihiski; katrs cēla, kā iešāvās prātā, lielākoties «zemnīcas», tas ir, kleķa būdas, tieši uz zemes, ar maziem lodziņiem un greiziem skursteņiem. Čubakovs sapņoja, ka vajadzētu nojaukt Nahalovku un iedzīvotājus pārvietot jaunās mājās. Bet vai tad var tik ātri uzcelt visiem mājas, kad ļaužu pienāk arvien vairāk!

Līdzās stāvēja divi terikoni, saauguši kā divas Elbrusa virsotnes, tikai virsotnes melnas, vainagotas ar celtņiem; nogāzes kūpēja kā lava pēc nesen notikuša vulkāna izvirduma — kopā ar iežiem gruzdēja izmestās ogles un sērs. Raktuvju atmetumu melnās virsotnes pacēlās pāri visai apkārtnei; ja labi ieskatījās, varēja saskatīt savus pusotra vai pat divus desmitus. Gar šahtu pa tiltu pāri Nelāgas gravas atzarojumam ripoja sarkans tramvaja vagoniņš — ciemata lepnums. Tas sāka braukt tikai pirms gada, arī ceļu no Doņeckas uz ciematu izbruģēja pirms gada. Tie bija īsti svētki, Čubakovs sacīja runu, bet pats vecākais ciemata iedzīvotājs, vectēvs Ņikifors, atklājot ceļu, pārgrieza lentīti... Iebraukušajai skaistulītei laikam šķiet, ka ceļš bijis vienmēr, viņa neticētu, ka te pēc lietus šķidrajos mālos slīkuši zirgi...

Turpat, draugu un arī viņas acu priekšā jauno dārzu košajā zaļumā, vienādās rindās stāvēja Čeļuskiniešu ciemata mājiņas. Visi trīs draugi atcerējās, ka te nesen bija stepe, atcerējās pārrunas mājās, apspriežot jauno nodomu: valdība izsniedz ogļračiem pabalstus uz daudziem gadiem, palīdz ar materiāliem un transportu — būvējiet, biedri ogļrači! Tik neparastam pasākumam ļaudis bija pagrūti iekustināmi, sākuma neradās ne desmit gribētāju, vēlāk iepatikās, ciemats sāka augt un augt. Tolaik tik vien bija runas kā par čeļuskiniešu glābšanu no ledus gabala, tāpēc jaunajam ciematam piešķīra čeļuskiniešu nosaukumu, bet ielas nosauca, kā nu katrs iedomājās, tomēr nosaukumus visi izvēlējās svinīgus — Parīzes Komūnas iela, Sociālistiskā, Revolūcijas, Artema iela... To, kur apmetās Svetovi, nosauca par Klāras Cetkinas ielu: bija palikusi atmiņā viņas drosmīgā runa, atklājot reihstāgu, un visiem šķita, ka šāds nosaukums ir izaicinājums fašismam, Hitleram, kas tai laikā bija sagrābis varu un tiecās pēc diktatūras.

No šejienes, no stepes, skatoties, ciemata mājiņas likās niecīgas un smieklīgi vienādas: siena ar trim logiem uz ielas pusi, piebūvētā verandiņa un paretā ābeļu, aprikozu un ķiršu kociņu zaļā lapotne, kas nav paguvuši sakuplot, bet pāri tam visam, noslēdzot māju rindas, plešas pat iztālēm varenais Koksa ķīmiskās rūpnīcas milzenis, it kā uz kvēlojoša rieta fona slīdētu kreiseris ar četriem skursteņiem, kuru smagie dūmu mutuļi sajaucas ar mākoņiem.

Sieviete to visu vēroja, pielikusi pie acīm saulē neiedegušo roku. Vai sieviete redzēja to pašu ko viņi? Vai arī rauca smalko degunu: dūmi, putekļi.. . Kas pateiks, ko redz tāds sazin kāpēc še iemaldījies gājputns?

Saule bija nolaidusies aiz Koksa ķīmiskās rūpnīcas dūmeņiem, zeltītā apmale izdzisa, sievietes stāvs vērtās ikdienišķs. Un šī ikdienišķā sieviete, pienākusi tuvu klāt ciematam, pielika plaukstas pie lūpām un stiepti iesaucās:

— Gaļin-ka! Ga-aločka!

Baltā kleita pazibēja gar dārziņiem un pazuda sānieliņā.

Saša pameta acis pulkstenī — Ļuba jau mājās.

— Beidzot es jūs atradu! — kaut kur sānis atskanēja spalga balss, un, kur radies, kur ne, pie viņiem pieklupa vājš, gadus divpadsmit vecs puišelis. Basās pēdas drosmīgi mina gan zāli, gan nātres, gan ērkšķus.

— Ko tev vajag? — Paļka nevērīgi atsaucās.

Puišelis šādu jautājumu nebija gaidījis. Prieka izteiksme sejā nozuda, viņš novērsās un vairs necentās iet soli solī.

— Kas ir, Kuzik? — laipni jautāja Saša, apņemdams zēnu ap pleciem.

Kuziks izlocīdamies atbrīvojās — Sašas, kā jau māsas līgavaiņa uzmanība nebija ne graša vērta. Sašam viņš tāpat nav vajadzīgs kā pārējiem; nupat taču vēl visi sarunājās, bet, tiklīdz viņš pienāca, tā apklusa ...

— Viss kārtībā, sevišķu notikumu nav! — nikni uzsauca Kuziks un svilpodams aizskrēja pa priekšu, pieklibodams gan ar vienu, gan otru kāju, kad gadījās uzmīt kādam ērkšķim.

— Iegriezīsimies pie Kuzmenkiem? — Saša ieminējās.

— Vai vērts? — zobgalīgi atsaucās Paļka.

Un visi trīs sekoja Kuzikam uz ciematu.

2

Kuziks kā viesulis aizdrāzās garām Nahalovkas zemnīcām un ieskrēja Ceļuskiniešu ciemata nomaļā ieliņā, kur nesen bija situši ķegļus, bet neviena no puikām vairs neredzēja. Zemē savilktās svītras daļēji jau bija izdzēsuši putekļi.

Kuziks pašļūkāja ar basajām kājām pa šīm līnijām un, cenzdamies nomākt aizvainojumu, bez mērķa devās tālāk.

Izdarīju dumjību, piesitos cilvēkiem, kad viņiem sava runāšana — kaut arī tā! Bet Paļka, ko tas uzpūšas! «Ko vajag?» Ļipatovs ir iecirkņa priekšnieks, turklāt partijas komitejas loceklis, bet tieši viņš nemaz ar neceļ degunu gaisā. Saša, kaut arī ieķēries Ļubā, bet visu zina un stāsta ļoti interesantas lietas. «Otrā piecgade ir ķīmijas piecgade» — kāpēc? Ogļrači rok ogles — tā ir piecgade. Dņepras upi aizsprostoja — lūk, piecgade. Kāpēc tad ķīmijas? Saša saka: «Vai tu zini, ka pogas taisa no biezpiena?» Viņš, liekas, zina visu uz pasaules. Bet kas Paļ-kam ko lielīties? Māmiņa saka, — viņš bijis «posts un nelaime» un viņa ar dvieli trenkusi šo prom no žoga: «Pazūdi, pazūdi, Ņikita mācās, nav ko svilpt!» Bet Ņikita pāri žogam lēcis pie šā, un abi baidījuši dārzā pārīšus, reiz dzīvu žurku nolaiduši pa skolas ūdens notekas cauruli tieši skuķiem pie kājām. Tēvs mēdza sacīt: «Slikta sabiedrība tev, Ņikita!» — tas ir par Paļku. Bet nu, iedomājieties tikai, cik cienīgs!

Aizvainojoši tāpēc, ka Paļka tomēr malacis. Arī Saša un Ļipatovs. Kur vēl dzirdēsi tādas sarunas, kurš vēl tik daudz strīdas par visdažādākajiem jautājumiem... Žēl viņiem, vai, ja Kuziks paklausās?

Neviens Kuziku nesaprot, pat māmiņa ne: «Kur tu blandies apkārt?», «Atkal kreklu saplēsi!», «Ko sēdi bez darba, aizej uz veikalu!». Bet Kuziks ne apkārt blandās, ne sēž bez darba. Viņš domā. Viņš klausās. Viņš lasa visu, kas tik gadās, un it īpaši laikrakstus. Citi puikas spriež, ka laikrakstos ir viena vienīga garlaicība, bet Kuziks tā nedomā: viņš parasti tur izloba kaut ko svarīgu. Atmaskots kaitnieks .. . Apmācību lidmašīnai paceļoties, nolūzusi šasija, lidotājs sešas reizes rāpies ārā uz spārna, cenzdamies salabot, un tad veikli nosēdinājis lidmašīnu uz viena riteņa ... Magņitkā uzpūtuši jaunu domnu, cik savādi: «uzpūtuši» ... Arktikā, ziemošanas vietā, noķēruši baltu lācēnu un pieradinājuši... Vecākais leitnants Filonovs ar motociklu «Sarkanais oktobris» lēcis no septiņu, tad desmit un pēc tam trīspadsmit metrus augsta tramplīna .. . Robežsargi notvēruši spiegu un diversantu bandu .. .

Nez kāpēc pats saistošākais notiek tieši tagad, kad Kuziks nevar nekur sprukt. Kuziks netaisījās kļūt par ogļraci, viņu valdzināja neparastas profesijas: ūdenslīdēja amats, kalnā kāpēja, vulkānu pētnieka darbs. Bet, ja viņš būtu ogļracis, tāpat kā brālis Vovka, tad uzdzītu tādu stahanoviešu, rekordu, ka neviens netiktu līdz!

Ja cilvēkam divpadsmit gadu, tad visi tikai ar jokiem raisās no tā vaļā. Un visas savas domas un runas tikai sev vien glabā: «Ko tu te grozies?!», «Laiks gulēt!», «Kāpēc tu paņēmi manu grāmatu, kas tā par jaunu modi — grāmatas prom stiept!». Bet Kuzikam patīk grāmatas, kuras lasa pieaugušie. Nav gluži saprotamas, toties vēl saistošāk gudrot, tikt pie skaidrības. Kuzikam patīk klausīties, kā tēvs sarunājas ar Ļipatovu par Hitleru un itāliešu «bandītiem», par to, kurš un kāpēc pārrēķināsies; tas viņiem iznāk ļoti pārliecinoši; pat savādi, kāpēc tēvs un Ļipatovs tik pamatīgi visu saprot, bet tie, kas «pārrēķināsies», nesaprot...

Iet mājās, vai?

Vēl neticis līdz saviem vārtiņiem, Kuziks pamanīja uz Pan-filovu mājas žoga skuķi sārtā kleitiņā. Viņa gluži mierīgi bija pieliekusi sev klāt ķiršu zariņu un kaut ko pētīja. Ko viņa tur pētī? Un kas tas par skuķi — ar lielu lenti izspūrušajos sarkanīgajos matos, kruzuļotā kleitā un baltās, īsās zeķītēs?

— Ei tu, knīpa! — uzsauca Kuziks.

Meitēns ne sarāvās, ne apmulsa, tikai līksmi pagrieza pret viņu ar ķiršu sulu notriepto, plato seju.

— Vai tev žēl?

— Kāp nu zemē!

Meitene nekāpa, bet, iemetusi mutē vairākus ķiršus, uzspļāva Kuzikam virsū kauliņus. Tai pašā mirklī, saņēmusi spēcīgu sitienu pa kājām, viņa nolidoja no žoga. Acīm redzot, Kuziks nebija aprēķinājis — meitēns tā nolikās zemē, ka palika guļam un sāka činkstēt. Kuziks nobijies, lai atgūtu drosmi, sacīja:

— Nu jā, tagad vēl kauksi.

Taču viņa kā uz atsperēm pielēca kājās, izsmērēja pa seju putekļus un, nicinoši zibsnīdama ar sausajām acīm, sacīja:

— Ko vēl ne! Liela vajadzība katra smurguļa dēļ kaukt!

Bijis tas pašu ciemata skuķis, viņš zinātu, kā tikt galā. Bet

šai pārsteidzoši attapīgajā, smalkajā pilsētas meitenē bija kaut kas neizprotams, tāds, kas lika savaldīties. Tāpēc Kuziks viņu nevis iepļaukāja, bet samierinoši noteica:

— Skat, kur tev liela dūša!

Meitene pamirkšķināja un tāpat samierinoši apjautājās:

— Kam tie ķirši pieder? Jums?

Tad viņš palēcās, pielieca zariņu un ar plašu žestu piedāvāja:

— Ņem.

Tomēr viņai, kā redzams, jau bija diezgan, vai arī atļauja atņēma ķiršiem jebkuru pievilcību. Koķeti smaidīdama ar tuklajām lūpām, viņa noplūca divus kopā saaugušus zariņus un uzmauca uz ausīm. Acis meitenei likās tikpat tumšas un spožas kā šie ķirši. Ķiršu sula bija violetiem plankumiem sakaltusi viņai uz vaigiem un zoda.

— Kur tu te gadījies?

Meitene pameta ar galvu uz pilsētas pusi.

— Iebraucēja?

— Nu jā.

— No kurienes?

— No Maskavas. — Brīdi padomājusi, viņa svarīgi piebilda: — Pabeigsim darīšanas kārtot un brauksim uz Suhumi.

— Un ko jūs te darāt?

Meitēns noskatījās Kuzikā un lepni izmeta:

— Atbraucām konsultēt. — Bet tūlīt pat sakaunējusies piebilda: — To jau tētis. Mēs abi...

— Kas viņš ir?

— Profesors.

— Pro-fe-sors? Un tu pa svešiem dārziem ķiršus zodz. Pro-fesoriene!

Meitēns paminstinājās un uzticīgi atklāja:

— Mans tētis arī ķiršus zadzis. Un ābolus.

Kuziks uz šādu uzticību atbildēja ar to pašu:

— Es arī. — Un atgriezās pie tā, kas viņu interesēja: — Kādās zinībās viņš ir profesors?

— Ķīmijā. — Brīdi klusējusi, piebilda: — Ģeo.

Kuziks nesaprata, tomēr jautāt kautrējās.

— Ķīmija patlaban pats svarīgākais. Šai piecgadē.

Meitēns ne visai pārliecinoši pamāja ar galvu un savukārt

jautāja:

— Un kas jūs esat?

— Mēs esam ogļrači. Tēvs un brālis.

— Vai tev viens pats brālis?

Kuziks brīdi klusēja, tad negribīgi atbildēja:

— Divi.

— Laimīgais! Man nav neviena .. . Un otrais — ko dara?

— Cik tu ziņkārīga! Ko dara, ko nedara. Kāpēc tev jāzina? Kaut kur aiz mājām te tuvāk, te tālāk sievietes balss skāņi

saukāja kādu Gaļinku — Ga-aločku ... Vai tik ne šo! Bet sku-ķēns necēla ne ausu.

— Kurā klasē tu mācies?

— Sestajā ... tagad būšu.

— Bet es trešajā ... tagad būšu.

Kuziks tikko paguva nodomāt, ka skuķis vēl ir tikai nieka knīpa, kad knīpa, pievirzījusies tuvāk, vaļsirdīgi piedāvāja:

— Draudzēsimies?

Viņš nosprieda, ka skuķis turas braši, nekauca un vispār uzvedas, kā nākas; neko neatbildējis, zēns jautāja:

— Kā tad tevi sauc?

— Gaļina. Un tevi?

— Kuz .. . Konstantīns.

— Un Kuz, kas tas ir?

— Tā mani puikas sauc. Kuziks. Kuzmenko ir mans uzvārds.

— Es arī tevi saukšu par Kuziku, ja?

— Sauc, kas tad man!

— Viesnīcā traki garlaicīgi! Neviena bērna, apakšā stāv klavieres, bet spēlēt neļauj. Atnāc pie manis, tētim ir tādi albumi! Krāsaini. Vai atnāksi?

— Ko tad es tā uzreiz iešu.

— Vienkārši... Vai tu šai mājā dzīvo?

— Nē. Re, tanī, kur ozols, redzi? Un tie albumi, kas tajos iekšā?

— Zinātniski, — nenoteikti atbildēja Gaļinka, — laikam neko nebija tanīs lasījusi, tikai bildītes vien skatījusi.

— Bet es te divas dienas sekoju vienam kaitniekam.

Meitēnam iepletās acis, iepletās mute — tad nu gan!

— Un tu laikam domāji, par modrību tik tāpat vien raksta?

Gaļinka samulsusi klusēja, viņa nemaz par to nebija ne domājusi, ne lasījusi.

— Ko tad viņš darīja?

— Neko nedarīja. Staigāja, skatījās. Ar fotoaparātu. Es viņam divus uzņēmumus sagaismoju. Ar spoguļa lausku.

Kuziks nesteidzās stāstīt, tīksminājās par meitenes satraukto seju.

— Un ko viņš . . . fotografēja?

— Zemnīcas, — nevērīgi izmeta Kuziks. — Izlikās, it kā uzņemtu vecā režīma zemnīcas. Bet virs tām redzama rūpnīca — vai apjēdz?

— Apjēdzu .. . Un pēc tam? Viņu apcietināja?

— Kaut kur pazuda. Iekāpa tramvajā un aizbrauca uz pilsētu. Es arī braucu turp. Neatradu.

Stāsta beigas iznāca bālākas par sākumu, arī Kuziks pats to juta un pēc meitēna sejas varēja noprast. Viņa atskatījās, iegaumēdama vietu.

— Tad tu tajā, kur ozols? Es rīt pēc pusdienas atnākšu, labi? Un pasvilpšu.

— Pasvilpsi?

Viņa iebāza mutē divus pirkstus un spalgi iesvilpās — nesliktāk par puiku. Un tūlīt aiz mājām atskanēja:

— Gaļinka! Ga-aločka!

Gaļinka velti nopūlējās pieglaust matus, ar vienu roku pieturēja lentas pušķi, ar otru spēcīgi parāva aiz matu šķipsnas, ap kuru tas apsiets, lai lenta ieņemtu pareizo stāvokli.

— Tev visa seja ar ķiršiem nosmērēta.

— Un kas par to.

— Ir gan tev plati vaigi.

— Tāpat kā tētim. Tētim ari plati vaigi.

— Vai tevi tur sauc?

— Ko ta citu!

Viņa skāņi atkliedza: «Nā-ā-ku!» — un neatvadījusies, saceldama putekļu mākoni, aizskrēja uz to pusi, kur sauca.

3

Pa akmeņiem pārgājuši Nelāgās gravas atzarojumā melno dūksnāju, draugi uzkāpa pie mazas kleķa mājiņas, kas bija patvērusies pie nogāzes.

— Tu vēl dzīva, sirmā māmulīt! — Ļipatovs nodziedāja.

Saša uz mirkli apstājās, aplūkoja zemnīcu, mazliet tālāk

stāvošo greizo pavardu ar garo, līko skursteni un kupli saaugušos, krāšņi ziedošos mežrozīšu krūmus.

— Zied, — sadrūmis piezīmēja Saša un pagāja garām, noliecis galvu kā pie kapa.

Kādreiz, vēl mazs muļķītis būdams, viņš ienīda šo nožēlojamo zemnīcu un dīvaino veci, kas tanī dzīvoja. Večuks bija atbaidoši vājš, stiegrains, smailu degunu. Viņa rokas ar garajiem pirkstiem nemitīgi kustējās, kā tvarstīdamas kaut ko neredzamu. Nahalovkā veco dēvēja par «mazliet ķertu», puikas viņu zoboja, un Sašas dzīvē tas bija baismīgs atklājums, ka šis «ķertais» ir — viņa tēvocis. Pēc mātes bērēm tēvocis ciešā tvērienā sakampa Sašu aiz pleca un aizveda sev līdz.

Kas viņš bija par dīvainu cilvēku! Būdams viens no vecākajiem ogļračiem ciematā, viņš jaunībā daudz dzēris un tikai gadījuma pēc izglābies Doņeckā no katastrofas, kuru visi pieminēja un kurā, eksplodējot gāzei, šahtā aizgāja bojā visa maiņa — pieci simti trīspadsmit cilvēku. Tas notika pirmdienā. Sācis sestdienā dzert un aizgājis tālāk uz kaimiņu šahtu, tēvocis ieradās mājās otrdienā, kad viņa sieva jau otro dienu uzskatīja sevi par atraitni. Kopš tā laika viņš vēl vairāk nodevies dzeršanai, pateicīgi glāstīdams pudeli: — Izglābi, labā! Izlīdzēji, mīļā!

Neviens īsti nezināja, kā tas bija gadījies, ka sieva no viņa aizgāja. Kad Saša apmetās pie tēvoča, tas dzīvoja viens, gandrīz nemaz nedzēra un šahtā nestrādāja, viņš slimoja ar silikozi. Vecais vīrs augām dienām lasīja, prātoja un kaut ko apsvēra. Reiz viņš bija nodomājis kultivēt mežrozītes un sastādīja pie mājas vairākus krūmiņus, apgrieza zarus, mēsloja zemi, aplaistīja ar kādu šķīdumu, atstāja tikai prāvākos pumpurus un agri no rīta kā bērns skrēja skatīties, vai nav noticis brīnums, vai nav uzplaukusi roze ... Kaut kur viņš bija lasījis par ārstniecības augiem, aizrāvās, klaiņoja pa stepi, meklēdams īpašus, medicīnā nepazīstamus augus, vārīja tos, turēja degvīnā, gatavoja savdabīgus maisījumus un apgalvoja Sašam, ka izārstēšoties pats un ārstēšot citus labāk par visiem dakteriem. Reiz viņš paziņoja, ka nācis pie prāta un gādāšot, lai būtu noteikti ienākumi un Saša varētu mācīties. Divas dienas viņš krāsoja milzīgu izkārtni:

PIEŅEMU LABOŠANA DAZADI APAVI GALOSAS ARI VISU LODĒT ALVOT

Sākumā Nahalovkā par «ķertā» iedomu tikai smējās, tad kāds skuķēns apaļu seju un bizi pār pleciem atnesa sainītī četrus pārus novalkātu Kuzmenko ģimenes bērnu zābaciņu un sacīja:

— Kad izlabosiet, māte atsūtīs tēva apavus.

Pēc Kuzmenkiem arī citi sāka nest apavus, bet tos, kā nu prata, laboja Saša; tēvocis tikai norādīja, viņš bija tālredzīgs, nagliņas acu priekšā izplūda, ielāpus nevarēja notrāpīt īstā vietā. Cauro trauku un spaiņu sakrājās ne mazums, bet tēvocis tā arī neiemācījās «lodēt alvot»; «lodēja alvoja» Saša, atgriezies no skolas, bet tēvocis staigāja viņam apkārt, plātīja stiegrainās rokas un spriedelēja.

— Visa pasaule, — runāja tēvocis, — sadalīta divi daļās: vampīri asinssūcēji un darba rūķi. Kad visā pasaulē nožmiegs vampīrus, gaišāk par sauli atmirdzēs cilvēces ģēnijs .. .

— Ne plika graša nedodu par pilnu vēderu, — viņš sacīja, — nedod arī tu. Galvenais — cilvēciskā doma, to, Saša, ievēro! ...

Kad tēvocis iegūla slimības gultā, Saša pameta skolu un sāka strādāt šahtā, sūkņu nodaļā. Naktīs tēvoci mocīja klepus un bezmiegs, Sašam vajadzēja pie viņa sēdēt un lasīt grāmatas citu pēc citas, — klausīdamies tēvocis aizmirsa klepot. Kuzmenku skuķēns Ļuba nesa māla krūkā slimajam gan buljonu, gan pienu. Reiz viņa pateica Sašam, ka tēvs varētu iekārtot tēvoci slimnīcā. Sašam nebūtu ko iebilst, viņš jutās bezgala noguris, tomēr tēvocis baidījās no slimnīcas kā no nāves, un Saša kategoriski paziņoja, ka slimniekam mājās labāk, mājās ir — gaiss un iespēja viņam lasīt priekšā.

— Bet tu taču strādā! — čukstus sacīja Ļuba.

Un tad Saša kaismīgi attrauca:

— Gribat mani atbrīvot? Domājat — ķerts, lai mirst nost? Bet viņš nemaz nav ķerts. Viņam . . . viņam dzīve nav izdevusies, redz, kas ir!

Tas Sašam atklājās reiz naktī sarunā ar tēvoci — nav izdevusies. Vesela dzīve nav izdevusies... un nu jau galā.

Sen jau apglabāja tēvoci. Saša pabeidza vakara skolu, tad institūtu. .. bet ikreiz, iedams garām tēvoča zemnīcai, viņš skuma par izniekoto dzīvi un jutās bez vainas vainīgs.

Zemnīca palika aizmugurē, un tai līdzi pagaisa arī atmiņas.

Pēc juceklīgi sablīvētajām, aplāpītajām mājelēm Nahalovkā Čeļuskiniešu ciemats likās sevišķi plašs un glīts. Vienādajām mājiņām bija katrai sava seja: dažs bija izrotājis fasādi ar sarežģītiem griezumiem, cits nokrāsojis aizvirtņus divās krāsās, te veranda zaigo raibos stiklos, tur palievenītis ar mazām kolonām, ko apvijušas meža vīnstīgas . . .

Svetovu mājiņa nebija vienā rindā ar citām, bet patālāk no tām — turp veda šaura taciņa, kam abās pusēs auga jaunas ābelītes un atradās dārzeņu dobes — tā savā laikā izrīkojusi māsa, kas ģimenē bija noteicēja, un māsa, nevis māte arī «savilka galus». Viņas pārnāca šurp no strādnieku kazarmas, būvēties palīdzēja šahta, — godinādama Kirila Svetova piemiņu, kurš bija nolicis galvu kaujās par revolūciju. Katrīna arī aizņēmumu dabūja uz savu vārdu, sēja, stādīja un mudināja brāli nest laistīšanai ūdeni no ūdensvada uz ielas ...

Pašķielējis pāri žogam, vai dārzā nav redzama māsa, Paļka kopā ar draugiem pārgāja ielas otrā pusē, kur ieslīpi pretī dzīvoja Kuzmenki.

Tā bija ciematā un arī visā apgabalā viszīmīgākā māja. Don-basa vienstāva mājiņu vidū tā izcēlās ar savu virsbūvi — mansardu un gleznu balkoniņu, kurš apņēma arī liela, veca ozola stumbru, tāpēc likās, it kā māja un ozols apkampušies. Kad sāka būvēties, ozolu saglabāja, bet mājai visapkārt zemi apstādīja, un, kad Vovka paaugās un gribēja nošķirties no nemierīgajiem jaunākajiem brāļiem, zemes, kur piebūvēt istabu, vairs nebija, tāpēc Vovka pretēji tradīcijai, kā sacīja māte, — rausās augš-

stāvā. Zīmīgs bija arī zemes gabals apkārt mājai — nevienam nebija tā saauguši ceriņi, nevienam nebija tā salapojuši kociņi un ogulāji; kaimiņi norādīja uz saimnieci: kā nu ne, dārza mīļotāja, no agra rīta līdz vēlam vakaram ņemas pa dārzu! Citi apskauda: tik daudz laista, ūdensvads jau pie viņiem! Caurules ielika, ūdens krānu iekārtoja aiz mājas pats Kuzma Ivanovičs ar dēliem, tā atbrīvodams savu Ksiņju no ūdensnēšiem.

Arī patlaban saimniece bija dārzā, — pakāpusies uz ķeblīša, sēja aprikozes kociņam zaru, lai tas nesniegtos logā iekšā.

— Ā-a, mūsu puiši! — viņa skāņi iesaucās.

Mazajam, pilnīgajam augumam labi piegūla zilā, balti punktotā kleita, sievietes mīļā kustīgā seja bija tāda, kas mēdz ilgi saglabāties jauna — kaut bijis tikai labs garastāvoklis.

— Sveicināta, Ksiņja Kuzmiņišna! — uzsauca Paļka, uzrunādams viņu godbijīgi draudzīgā iesaukā, kā bija parasts ar visiem šīs ģimenes locekļiem — Kuzmičiem.

— Prātā bija mājas, šurp atveda kājas! — piebiedrojās Ļi-patovs. — Vai drīkstam iet jūsu istabā?

Un tikai Saša goddevīgi palocījās savai nākamajai sievasmātei:

— Labvakar, Aksiņja Petrovna!

— Istabā jums nav ko meklēt! — atjokoja saimniece. — Dārzā būs interesantāk.

Dārzā, pār dobēm noliekušās, strādāja divas meičas. Divējas matu pīnes — melna un gaišbrūna — gūlās pār spilgtās krāsās izšūtajiem ukraiņu krekliem. Divi pāri roku rūpīgi ravēja kāpostus. Vai abu zemes kopēju uzmanību tik ļoti būtu saistī- # jis darbs, ka viņas nedzirdēja atnācēju balsis, vai arī tāds jau mēdz būt meiteņu lepnības likums? Saša pacēla akmentiņu un piesardzīgi iemeta sakņu dārzā. Meitenes reizē iekliedzās, atskatījās un sāka smieties. Viena nenovaldījās un pati izskrēja ciemiņiem pretī, bāzdama aiz auss atrisušu gaišo matu šķipsnu.

Izšķīrusies ar draudzeni, viņa tūlīt pat aizmirsa visus šķelmīgās lepnības noteikumus. Meitenes vienkāršajā, apaļajā, vēl bērnišķīgajā sejā, kas bija pavērsta pret Sašu, atspoguļojās tik paļāvīga, līksma uzticība, ka Ļipatovs un Paļka nokaunējušies steidzās pazust.

Kā redzams, sestdienas pēcpusdienas tika lieti izmantotas: aprikozu un ķiršu kociņi aprakti un aplieti, ogulāji piesieti un arī aplieti. Lāpstas stāvēja līdzās, iedurtas zemē, otrādi apgriez-

tās lejkannas žuva, bet paši racēji, tēvs un dēls, cītīgi mazgājās pie ūdens krāna.

Saules riets sārtināja kailās muguras un rokas, kas abiem vienādi muskuļotas un labi veidotas, kaut arī viens bija garāka auguma, slaidāks, otrs plecos platāks un druknāks. Kuzma Iva-novičs pirmais cieši noberzās ar dvieli, uzvilka tīru kreklu un tūlīt pat, tiklīdz veselīgo, spēcīgo augumu apslēpa krekls, redzamā!^ izcēlās vecīgi krunkainā seja ar sirmajām Ūsiņām.

— A-a, musketieri! Kur tad likāt trešo?

Atbildi negaidīdams, viņš paņēma pie elkoņa Ļipatovu un veda uz māju, steigdamies aizdedzināt pīpi un izteikt to, kas nodarbināja viņa domas.

— Nu kā tev, Mihailič, patīk šī angliskā viesmīlība?! Riben-trops viesojas muižā pie lorda Lon . . . Lon . ..

— Londonderi.

— Nūjā, nūjā! Draudzējas ar fašistiem, lien uz vēdera Hitlera priekšā, bet Čemberlens un Čērčils prasa pastiprinātu bruņošanos. Kā tu to saproti, ko? ...

Vovka vēl joprojām sprausloja un pūta pie ūdens krāna: Paļka bez žēlastības lēja viņam uz muguras, kas salīgi trīsēja.

Palikusi viena, otra meitene pameta darbu, izslējās taisni, izstaipīja spēcīgo, stalto augumu un nesteigdamās devās pie puišiem. Viņas melnās acis raudzījās šķelmīgi un droši.

— Pietiks, Vovka! — viņa noteica un aizgrieza krānu. — Izmirksi slapjš.

Viņš pagrieza pret meiteni no ūdens sasarkušo seju ar kautrīgo Kuzmenku smaidu.

— Vai tad tev žēl, vai?

— Neceri, — sacīja Paļka. — Sitai jaunietei sirds no sarū*-sējušas dzelzs.

— Būtu labāk klusējis, kad vecāki ļaudis sarunājas!

Abi nebēdnīgi pasmaidīja un kļuva apbrīnojami līdzīgi. Meitene bija Paļkas māsa Katrīna.

— Tu esi pārskatījies, — viņa sacīja brālim, — tavi vārtiņi ir otrā pusē ceļam.

— Atkārtoju tavas kļūdas, — Paļka atsaucās un iegrūda dunku Vovkam, kurš kaunīgi aizsedza ar dvieli kailās krūtis. — Vai tu nevari pateikt, kura dēļ viņa jož šurp ravēt jūsu dārzu, kad pašas aizaug ar nezālēm?

Vovka klusēdams smaidīja un mīlestības pilniem skatieniem sekoja Katrīnas noteiktajām kustībām. Viņa noskaloja rokas, ielēja kausā ūdeni un dzēra, spožiem pilieniem krītot zemē.

— Iedod dvieļa galiņu, — palūdza Katrīna, purinādama slapjās rokas.

— Es pats noslaucīšu... Ai, kā tu esi saskrāpējusies!

— Kazenes lasīju graviņā.

— Ko tad mani nepasauci? Es būtu tev noliecis pašus augšējos zarus.

— Vai tad tu domā, ka es pati netieku klāt?

Paļka jutās lieks. Brīdi apsvēra, vai vēl paķircināt māsu vai nav vērts ... Bet vakars bija tik rēns, riets blāzmoja tik gaiši, šajā šķietami nenozīmīgās sarunas laikā abu sejas rotāja īpaša gaisma, kurai nebija nekāda sakara ar vakarblāzmu, un Paļkas sirdī iedzēla skaudība. Viņš gausiem soļiem aizgāja līdz verandai un piemetās uz kāpnītēm līdzās Kuzmam Ivanovičam un Ļipatovam, kas, pakšķinādami pīpītes, jau neapšaubāmi bija konstatējuši, ka Anglija atbalsta vācu fašismu un rok pati sev bedri.

— Ļuba, Katrīniņ, klājiet galdu! — Kuzmiņišna uzsauca no vasaras virtuves. — Pavluša, attaisi pagrabu! Vova, tēvs, sēdieties pie galda un aiciniet ciemiņus! Kostja, uzpūt, lai patvāris sāk burbuļot!

— Katram atrod darbu, — noteica Kuzma Ivanovičs un izdauzīja pīpi. — Iesim, ja jau tāda pavēle dota.

Pēc kāda brīža visi sapulcējās verandā pie galda, uz kura, izmezdams pa sarkanai oglei apakšā paliktajā trauciņā, uzvaroši dūca «viņa augstība patvāris» — kā to iesaucis Ļipatuška. Ļipatovs jau sen jutās kā pašu cilvēks šai mājā — ogļraču dzīvē viņu bija ievadījis Kuzma Ivanovičs, un tagad viņi strādāja kopā: jaunais inženieris un daudz pieredzējušais meistars. Ļipatovs bija ievedis šai mājā savus studiju laika biedrus, kas viņam palīdzējuši apgūt teorijas gudrības. Tagad arī Saša bija kļuvis par pašu cilvēku — augustā taču būs kāzas. Sevišķā,, izcilā stāvoklī te bija Katrīna, visiem gribējās, lai viņa ienāktu ģimenē kā Vovas sieva, tomēr meitene vilcinājās, ķircināja, atjokojās.

Vienīgi Paļka vēl jutās šeit mazliet nebrīvi. Viņš draudzējās ar Vovku un bija to iemīlējis gandrīz vēl vairāk nekā savā laikā tā jaunāko brāli Ņikitu, Paļkas agrākie grēki likās aizmirsti ... Bet vai viņš pats varēja aizmirst, ka, aizrāvies ar zinību apgūšanu, vienkārši atbīdīja draudzību ar Ņikitu kā traucējošu un Ņikita pameta novārtā tiklab mācības, kā arī darbu, Ņikita kļuva par šīs ģimenes postu un bēdām ...

Kuzmenko ģimeni šahtā uzskatīja par vienu no cienījamākajām. Kuzma īvanovičs te strādāja jau vairāk nekā trīsdesmit gadus, bija piedalījies divās revolūcijās, no šejienes devies karot pret Deņikinu un dažādām bandām, tad atjaunoja šahtu un steidzināja ogļu ieguvi, lai palīdzētu izpostītajai republikai, tepat arī iestājās boļševiku partijā. Ģimene tika cienīta arī Vov-kas un Ļubas dēļ. Vienīgi tikai Ņikita . ..

Ņikitu parasti nemēdza pieminēt, lai nesadrūmtu Kuzma Iva-novičs un neapmāktos Ksiņjas Kuzmiņišnas gaišā seja. Bet šodien tieši viņa ierunājās par dēlu:

— Mēs saņēmām vēstuli no Ņikitas!

— Nekā sevišķa tur nav, — Kuzma īvanovičs sarauca uzacis. — Atbrauks — redzēsim.

— Interesanti tomēr, — vainīgi ieminējās Kuzmiņišna un izvilka no kabatas vēstulīti.

Šai pavasarī, atmetis cerību savaldīt dēlu, Kuzma īvanovičs ar Annuškas Ļipatovas palīdzību iekārtoja Ņikitu par strādnieku pētnieku grupā. Grupas priekšniekam Mitrofanovam, ar kuru Kuzma īvanovičs kādreiz bija kopā karojis pret basmačiem, tika nosūtīts slepens lūgums: ņem kaut pātagu, kaut grožus, bet pataisi puisi rāmu. Ja jau tēvam pretī čīkst, lai klausa rīksti. . . Kopš aizbraukšanas dienas Ņikita bija atsūtījis tikai vienu atklātni un tagad vēstuli.

Kuzmiņišna svinīgi lasīja visu vārdus — tika sūtīti sveicieni ar jocīgām piebildēm.

— «... Vēl sveiciens Katrīniņai, ceru, ka viņas mēlīte vēl arvien tikpat asa. Tad pasaki Vovkam ...» Nu, to es izlaidīšu, — viņa nozīmīgi pazibsnīja ar acīm uz Katrīnas pusi. — «Un manu mazo māmiņu ...» Ir gan blēņdaris! «... manu mazo māmiņu ceļu gaisā un skūpstu uz abiem vaigiem ...» — Viņa iesmējās skaļiem jaunības smiekliem — laimīga par šo maigumu.

— Kā viņš tur iedzīvojies? — piesardzīgi iejautājās Paļka.

— «Ja izdosies atbraukt, kā esam nodomājuši, paņemšu līdz kaut uz vienu nedēļu Kuziku — lai paskatās, kāds darbs urbjtorņos, un uzzina, kas atrodas viņam zem kājām .. .» Tātad ir iedzīvojies, vai ne? — ar cerību balsī sacīja Kuzmiņišna un pārlaida pār visiem lūdzošu skatienu, lai arī citi apstiprinātu: jā, iedzīvojies un iemīļojis savus urbjtorņus, nu solās arī brālīti paņemt līdz . . .

— Katrā ziņā aizbraukšu! — iesaucās Kuziks.

— «Braukt mēs domājam, tiklīdz izremontēs mašīnu, varbūt šinī vai arī nākamajā sestdienā, biedrs Mitrofanovs grib satikt tēti...»

Ļipatovs saspringti gaidīja kādu vārdu par Annušku, bet Kuzmiņišna jau salocīja vēstuli, acīm redzot, nekā nav.

— Ja šai sestdienā, tad vajadzēja jau būt, — sprieda Kuzma Ivanovičs un paskatījās cauri lapotnei uz ceļu. Uz ielas klusu, šur tur mirgo uguntiņas, no dārziņiem skan apslāpētas balsis, cilvēki dzer tēju, atpūšas.

— Ar mašīnu — tad jau tuvu, — skaļi izteica savas domas Ļipatovs.

Un pēkšņi kaut kur spalgi ieskanējās dīvaini aizsmakusi automašīnas taure, un pār dārza tumšo lapotni nogūla mašīnas prožektoru līganā gaisma.

4

Mašīna, kas apstājās pie vārtiņiem, bija dīvainas konstrukcijas: riteņi dažādi, augstā virsbūve apvilkta ar zaļu brezentu, kam augšpusē rēgojās greizi lodziņi. Negantais troksnis cēlās no savādās signālierīces, kas atgādināja mazu gramofona tauri.

Priekšējās durtiņas uzreiz neatvērās, tad grabēdamas atsprāga vaļā, izlaizdamas druknu cilvēku, gludi noskūtu galvu, tai nenosakāmajā vecumā, kad nevar pateikt, vai viņam četrdesmit vai sešdesmit gadu. Ar labpatiku atliekdams muguru un izlocīdams notirpušās kājas, viņš pārlaida acis pār sagaidītājiem, meklēdams vienu — visvajadzīgāko seju un atradis izstiepa abas rokas:

— Kuzmič! Draugs! Redz, kāds tu nu izskaties! Patriarhs, ko?

Viņi apkampās un trīskārt saskūpstījās.

— Kur tad tavas cirtas, Matvej Denisovič?

— Izīrēju dēlam, Kuzmič, tā ir vēsāk.

Mašīnas vadītājs, pieliecies pie atvērtajām durtiņām, ar manāmu zobgalību vēroja gan seno draugu tikšanos, gan cilvēkus, kas bija sapulcējušies pie mašīnas. Pamanījis divas meiteņu sejiņas, viņš izvilka ķemmi, izsukāja viļņainās cirtas, atmeta tās atpakaļ, atklādams augsto pieri ar biezām, putnu spārniem līdzīgām uzacīm, un tikai tad smīnēdams nolieca priekšējo sēdekli, lai izlaistu tos, kas sēdēja aizmugurē. Jādomā, tas nebija

tik vienkārši. Zem brezenta sākās rosīšanās, iekams, taustīdamās pēc kāpšļa, parādījās maza, zābaciņā ieauta kāja.

— Annuška! — apslāpētā balsī iesaucās Ļipatovs un metās klāt, lai palīdzētu trauslajai sievietei izkļūt no mašīnas. Mugurā tai bija veca, stipri novalkāta jaka, galvā zilgana izbalējusi berete, no kuras spraucās laukā īsi, gaiši mati.

<- — Klāt esmu! — noteica Annuška, atbrīvodama otru kāju.

— Acīm redzot, velti! Piebraucu pie mājas, bet mājai priekšā atslēga! Kaimiņi saka, tevis līdz vēlai naktij neesot. Es vēl pārbaudīšu, kur tu paliec pa nakts melnumu!

Ļipatovs svētlaimīgi smaidīja — paldies dievam, viss kā parasti! Atbrauca, un izrādās, ka tas ir viņš, kurš sazin kur un ar ko blandās, bet viņa — rūpīga sieva!

— Vai mani ārā nelaidīsiet? — viņai aiz muguras atskanēja līksma balss.

— r>fikitka!

Mātes rokas apskāva viņu, vilka sev klāt, piespieda, noglāstīja un glāstot norima dēlam pie krūtīm. Aizkustinātais Ņikita pieglauda cekulaino galvu mātei pie vaiga, kas jau bija mikls no asarām.

— Māmiņ ... nu ko nu, māmiņ ... — viņš murmināja, ar visu sirdi atsaukdamies viņas mīļajam, visu saprotošajam siltumam.

— Nu, sveiks, dēls!

Tas bija tēvs — viņa apvaldītā balss, redzīgās acis, kas raudzījās tieši pašā sirdī, — kāda tad ir šī sirds?

Māte atņēma rokas, atkāpās. Dēls piegāja pie tēva, apkampa, noskūpstīja uz asā vaiga un juta, ka tēvs ir aizkustināts. Un tad pieskrēja māsa, pretī sniedzās draudzīgas rokas ... Visi tepat, visi kopā, un, lai tur vai kas, visi priecīgi. . . Ai, cik labi atgriezties mājās!

— Vai uz ilgu laiku?

— Līdz pirmdienai, mazā gaismiņā izbrauksim.

īslaicīgo klusuma brīdi pārtrauca Kuzika jūsmīgais sauciens:

— Tā tik ir mehānika!

Kopš pirmā mirkļa viņa uzmanību saistīja neredzētā mašīna, ar kuru bija atbraukuši ciemiņi un dzīrās braukt arī atpakaļ.

— Oh-ho-ho! Lietpratējs atradies! — skaļi smējās cilvēks ar gludi noskūto galvu. '— Šinī brīnummašīnā, brālīt, ieguldīts vairāk domāšanas nekā Eifeļa tornī. Un sauc to — «vecāsmātes kulba». Tās konstruktors kautrējas, bet mēs viņu tūlīt atklāsim.

Kas ir, Igor, lien laukā! Lūdzu, uzņemiet draugu pulkā — mans dēls.

Igors pat nedomāja kautrēties. Ērti atgāzies sēdeklī, viņš aiz gara laika prātoja, kura no meiteņu sejiņām piemīlīgāka. Kad tēvs Igoru pasauca, meičas viņam ziņkārīgi pievērsās; jūtot šos skatienus, bija sevišķi patīkami parādīt visu ierīci un negribīgi nevērīgi, it kā visu mūžu būtu nodarbojies ar mašīnu būvēšanu, pastāstīt, kas no kā izgatavots.

Mašīnas neizskatīgā āriene ne tikai nemulsināja Igoru, bet pat vēl palielināja viņa lepnumu. No labām daļām un materiāla katrs muļķis pratīs iztaisīt, bet no visādām drazām — tur vajadzīga saprašana un veiklas rokas. Meičas, liekas, vēroja viņu pašu, nevis mašīnu. Patiesu interesi parādīja tikai puišelis, vārdā Kuziks, jauneklis, kuru dēvēja par Paļku, un, lai arī cik savādi, Ņikitas māte, kas pataustīja gan šo, gan to, paspieda tauri un nemitīgi brīnījās, atskatīdamās uz vīru, kā aicinādama arī viņu jūsmot.

Vai patiesi visu paši iztaisījāt? — viņa izsaucās.

— Pats. Jā, Ņikita man palīdzēja, — piebilda Igors, lai sagādātu viņai prieku; īstenībā Ņikita tikai aiz gara laika bija grozījies turpat līdzās.

Kuzmiņišna atplauka, bet Kuzma Ivanovičs kā starp citu iejautājās:

— Vai tad arī ar motoru tiki galā?

— Nē ... — kautrīgi pasmaidīja Ņikita.

Tikmēr jaunieši jau bija Igoru ieņēmuši savā vidū un viņš arī labprāt padevās lauku rosīgajai viesmīlībai, pārāk necenzdamies atcerēties jauno paziņu vārdus, — kā satikušies, tā arī izšķirsies. Kāds lēja viņam no kausa uz rokām ūdeni, kāds pasniedza izrakstītu dvieli (viena no meičām, tikai kura?), bet Kuziks nemitīgi grozījās viņa tuvumā un vienā laidā jautāja, kāds motors mašīnā un kur ņēmuši tādu signāltauri. . .

— Nu, puiši, kam nav zābaka žēl? — atskanēja no vasaras virtuves meičas balss — viena no meitenēm (bet kura?) veltīgi centās uzpūst patvārī ogles.

— Man nav žēl! — iesaucās Igors, steigdamies pie meitenes. — Tikai es pats, jūs nosmērēsiet rokas.

Meiča atlieca muguru, gaismas joslā, kas krita no verandas, viņš redzēja tās lepno seju un dedzīgās, šķelmīgās acis.

— Pamēģiniet, — viņa sacīja. — Esat tādu tehnikas brīnumu paveikuši, vai tad nu patvāri nepratīsiet uzpūst!

Igors ar labpatiku klausījās meičas maigajā dienvidniecis-kajā izrunā, kas tik ļoti valdzināja viņu, maskavieti, šinī vēl nepazītajā apvidū. Cītīgi placinādams un vilkdams zābaka stulmu, viņš centās atcerēties, ko Ņikita bija stāstījis par savu ģimeni, — vai viņam viena māsa vai divas un par kuras kāzām bija runa. Tagad viņš zināja, ka tieši šī meiča ir piemīlīgāka un līgavainis te būtu lieks. Taču līgavainis to pašu brīdi bija klāt:

— Ļaujiet, es. Jūs kā no ceļa .. .

Ogles negribēja kvēlot, Igors labprāt atdeva zābaku, un otra rokās zābaks tik trauksmaini sāka plesties un rukt, ka patvārī tūdaļ uzšāvās sārta liesma.

— Atdod zābaku, Vovka! Vai tad lai ciemiņš lēkā uz vienas kājas, — sacīja meiča. — Un piemet ogles. Iesim mājā, Igor . . . Piedodiet, nezinu, kā tēva vārds.

— Atsaucos arī bez tēva vārda.

— Nu, tad iesim, Igor, vienkārši tāpat.

Vovka drūmi noskatījās, kā abi jokodamies gāja pāri pagalmam, uzkāpa verandā, tomēr iekšā negāja, bet apstājās pie durvīm, kā cirtainais puisis nez kāpēc pasniedzās pēc aprikoziem (vēl taču zaļi!) un izlikās, it kā viņam patiktu sīvais skābums, bet Katrīna saķēra ar lūpām no viņa rokām aprikozu un arī izlikās, it kā viņai garšotu .. . Kur gan šitāds pagājušā gadsimta kulbu būvētājs gadījies?!

Kad Vovka ienesa verandā patvāri, atbraucēji ar labpatiku tiesāja vakariņas, bet Katrīna sēdēja iepretī Igoram, atbalstījusi galvu rokās, un izskatījās sevišķi skaista — izaicinoši skaista.

Māte saņēma patvāri un atkal viņas acis liptin pielipa Ņi-kitam. Platiem pleciem tāpat kā tēvs viņš bija visstaltākais un spēcīgākais ģimenē; patlaban Ņikita ar stiprajiem zobiem gremoja gaļu. Rūpīgi koptais matu cekuls krita uz pieres, nosegdams vienu uzaci un līksmu aci, tieši to, ar kuru viņš mēdza pamirkšķināt brīžos, kad bija pelnījis rājienu. O, Ņikita jau ir gluži pieaudzis un tik izskatīgs zēns, ka meičas, jādomā, arī tur viņam apkārt vien grozās un puiši droši vien arī tur sacenzdamies aicina savā bariņā . . . Un tu esi priecīgs gājējs, Ņikitka? Tas nekas, tā ir jaunība . . . Būtu tikai noturējies tai darbā! Noturies, TsTikita, laiks kaut ko iemācīties, ir jau divdesmit divi gadi! Vai tev patīk tur, dēliņ? Vai nav par grūtu pie tiem urbumiem? Vai priekšnieks nav pārāk bargs? . . .

Mātei uz lupām rosījās simtiem jautājumu, bet viņa neizteica nevienu: kur nu te, visiem dzirdot!

Pie galda bija atraisījusies interesanta saruna, tā ka arī Pav-luša Svetovs iededzies, Kostju nevar ne pazīt, un pašas večuks atdzīvojies — patīk patērzēt! Kuzmiņišna visu ievēroja, bet iedziļināties sarunā nespēja: pārāk bija nogurusi gan visu dienu pūlēdamās saimniecībā, gan cenzdamās visus apmīļot, gan arī aiz satraukuma par gaidāmo sarunu divatā ar dēlu un šo viņa priekšnieku — nez kas par cilvēku tas ir? Vienīgi tam, lai kāds tas būtu, Kuzma Ivanovičs ticēs bez ierunām.

Cik reižu viņa mēģināja iztēloties cilvēku, kuram «kaut ar pātagu, kaut grožiem» viņas dēls jāpataisa rāms. Un nu viņš te sēž, lieliem kauliem, sakumpis, noskūtu galvu, dzer trešo glāzi stipras tējas un klusē. Neviena smaida. Sabozies kā ezis. Kā pie tāda lai strādā? ...

Un pēkšņi ezis nolika savu glāzi, cieši paskatījās uz Annušku, tad uz dēlu, vēlreiz uz Annušku, vēlreiz uz dēlu un jautāja:

— Bet vai jūs aptverat, ģeologi un hidrotehniķi, šāda darba perspektīvo jēgu?

Igors raudzījās uz tēvu nogaidoši un nezin kādēļ neuzticīgi, pat īgni. Annuška aši un līksmi atbildēja:

— Protams! — Un sāka skaidrot, vērsdamās pie Kuzmas Ivanoviča un vīra: — Jūs taču zināt, ko ogļračiem nozīmē gruntsūdens. Mokas! Bet zem mūsu upītes guļ vareni ogļu slāņi, tās ūdens filtrējas caur granti un rada ļoti sarežģītus ogļu ieguves apstākļus (vārdu «ieguves» viņa izrunāja stiepti, kā to mēdz darīt ogļrači) ... Bet mēs šo upeli ņemam un pagriežam jaunā gultnē, paši tai norādām: ej te — te tu nevari kaitēt!

Tagad arī Kuzmiņišna saprata, kļuva priecīga. Pavērās Ņi-kitā, vai apmierināts, ka strādā tik svarīgā darbā. Ņikita cītīgi ēda pīrāgu. Varbūt nebija dzirdējis?

Arī Kuzma Ivanovičs palūkojās uz Ņikitu.

— Kā ir, dēls, vai interesants pasākums?

Ņikita pārtrauca ēšanu, pasmīnēja:

— Mums galva nav jālauza. Kur liek urbt, tur urbjam.

Kuzma Ivanovičs saviebās, Igors izaicinoši sacīja:

— Tas jau pats galvenais — urbšanas darbi.

Mitrofanovs nokremšļojās, bet aprāvās, tikai pasniedza

glāzi — lūdzu vēl tēju!

Paļka Svetovs interesējās, cik kilometru gara jaunā gultne, vai pa ceļam nav pilsētas un apdzīvotas vietas. Annuška, vilkdama ar dakšiņu pa galdautu, skaidroja.

— Es nerunāju par to, — pārtrauca Matvejs Denisovičs, noliecis galvu un izslējis stāvo pieri, kā grasīdamies kādam iebadīt. — Tā ir niecīga upīte. Bet kā jūs domājat, vai netuvojas laiks pārvaldīt, brīvi un apzinīgi pārvaldīt dabu sabiedrības interesēs?

— Nu kā tad! — iesaucās Paļka.

— Proti, konkrēti? —* Saša jautāja.

— Es domāju, ka valdība ekonomikas attīstības labā Var mūsdienu tehnikas līmenī uzsākt plānveidīgu un plašu dabas uzlabošanas darbu. Mūsu upelei ir tikai vietēja nozīme, kas pat Donbasā neietekmē ne ekonomiku, ne klimatu, bet mēs varētu iedomāties .. .

Kuzmiņišnai zuda sarunas pavediens. Ezis lietoja vārdus, kurus viņa nesaprata, īstenībā katru atsevišķi arī saprastu, bet, kad tie visi apvienojās zinātniskā runā, kopējā jēga paslīdēja garām un viņa atkal bažīgi nodomāja: nē, nemācēs vis šis ezis saprast un apvaldīt Ņikitas jūtīgo sirdi. . .

Bet te ezim noskaidrojās seja: drūmās acis un sausās lūpas, piere, ko vagoja baltas, saules neskartas krunku svēdras, un vaigi ar sirmajiem bārdas rugājiem — viss atdzīvojās, iemirgo-jās, un tagad bija redzams, ka tas nemaz nav ezis, bet skaidrs un dedzīgs cilvēks.

— Vai atceries, Kuzma, Karakumu, ko? Nedēļām ilgi smiltis čirkst zobos, ko? Matos smiltis, ēdienā smiltis, bet ūdens — bijis mums grams zelta, mēs to atdotu pret gramu ūdens. Atceries? Vai tad mēs nevaram pagriezt ūdeni turp, uz smilšu tuksnešiem?

— Uz tuksnešiem? — Kuziks iepleta acis.

— Virs galvas tukšas debesis! Dienām, nedēļām, mēnešiem ilgi tukšas debesis, neviena mākonīša. Sakaitētas debesis! Un tur padot ūdeni — vai tu saproti, Kuzma?! Būs mākoņi! O-ho-ho! Nav vairs tukšo debešu! Nav vairs sausuma! Tuksneša neauglības! . . .

— Skat, kur tu mērķē! — noteica Kuzma Ivanovičs. — Tas jau būtu lieliski, bet tikai kā?

— Varbūt ir arī iespējams, — domīgi novilka Saša. — Principā.

— Protams! — iesaucās Paļka. — Bet kuru upi?

Un tad tikai sākās!

Pārdroši priekšlikumi nāca cits aiz cita — jau uzņēmās kaut kur virzīt Volgu, arī Donas upei nelika mieru; kāds pāršāvās uz Urāliem un arī pagrieza — ne jau kalnu grēdu, bet Urālas upi. . .

Katrīna sēdēja, atbalstījusi galvu rokās, skatiens slīdēja pār strīdā iekaisušajiem, apstājās pie apklusušā Vovkas un atkal novērsās.

— Pulkstenis jau pāri vienpadsmitiem, tēt! — negaidot skarbi noteica Igors. — Pagaidām mums ir svarīgāk labi un laikā izstrādāt datus par mūsu upīti.

Viņš uzsvēra vārdus «labi» un «laikā».

Mitrofanovs, vecākais, to pašu brīdi atguvās, mulsi sakustējās.

— Mēs taču vēl dzīrāmies apciemot Rusakovski. Vai viesnīca tālu no jums?

Sākās ikdienišķas pārrunas, kā tikt līdz viesnīcai, nolēma, ka otrā dienā Mitrofanovi atbrauks uz pusdienām. Matvejs Deni-sovičs runāja labsirdīgi, bet Kuzmiņišna ievēroja, ka viņā kaut kas apdzisis. Un viņa pameta greizu skatienu uz Igoru — kam viņš tā?

Vēl vairāk viņai nepatika Igors mirkli vēlāk, kad tas atkal gadījās līdzās Katrīnai uz palieveņa.

Kuzmiņišna dzirās iziet, novērst Katrīnas uzmanību, bet to pašu brīdi aizmirsa šo nodomu, jo Kuzma Ivanovičs un Mitrofanovs, iekams atvadījās, vēl divatā iegāja istabā. Vai runās par Ņikitu? Ņikita to saprata un tūdaļ pazuda. Vārtiņi neaiz-cirtās, bet māte jau zināja, cik viņš veikli mēdz šaut pāri žogam un cik ilgi paliek prom.

Abu vecāko vīriešu aiziešana no verandas bija signāls, visi izklīda kur kurais. Vākdama no galda traukus, Kuzmiņišna dzirdēja balsis un čukstus visos dārza nostūros un pazina — zem ceriņu krūma dudina Ļuba un Saša, uz palieveņa apkampušies sēž Ļipatovi, bet pa celiņu trijatā pastaigājas Katrīna, Vovka un svešais atbraucējs. Katrīna un atbraucējs brīvi tērzē, smejas, bet Vovkas balss nav dzirdama.

Kuzmiņišna iznesa traukus vasaras virtuvē, pastāvēja brīdi pārdomās — mazgāt vai atstāt līdz rītam? — vieglprātīgi atmeta ar roku un izgāja dārzā — vai tad esmu sliktāka par citiem? Visi bauda atpūtu, bet es pūlēšos!

Pie ķiršu koka uz soliņa sēdēja Paļka Svetovs un Kuziks.

— Kost jeņķa, laiks gulēt! — Kuzmiņišna maigi pastūma dēlu un, pati apsēdusies līdzās Paļkam, apkampa viņu un iesmējās: — Bet tev, izņemot Kuziku, cita līdzās nav?

Paļka paraustīja plecus un skumji noteica:

— Uz hidrotehniķiem iet, vai. . . Redz, ko ļaudis dara!

Kuzmiņišna pamāja, sapņaini raudzīdamās tumsā.

— Es jau pati nezin kur aizliktos, bet vai tad veco izkustināsi!

Viņa norāva pāris ķiršu, pagrozīja pirkstos. No verandas plūstošajā maigajā gaismā Paļka ievēroja viņas acīs jaunības dienu mirdzumu.

— Ļuba, piemēram ... — Kuzmiņišna iemeta mutē ogu un pasniedza pāris ķiršu Paļkam. — Protams, Saša ir jauks. Pat ļoti jauks, — viņa pārlaboja, — bet es viņas vietā neparko nesteigtos, pati savu likteni veidotu, pēc tam var arī apprecēties — lai tad ir bērni un viss pārējais. Vispirms vajag kaut ko sasniegt.

— Saša jau viņu nekavēs, — Paļka aizstāvēja draugu.

— Kā tad! Jūs, vīrieši, ne apjēgt nevarat, kāds kavēklis esat. Vislabākais vīrs sagādā daudz rūpju! Jezgas bez gala — gan šis, gan tas. Un visādas sievišķīgas domas. Tu esi jauns, nezini. Un mīlestība, — vai tad tu domā — nieks vien?

Viņa pagrieza galvu pret Paļku, un tobrīd viņas sejā at-plaiksnījās tā pašaizliedzības pilnā izteiksme, kas senāk tik ļoti valdzināja jauno Kuzmu Ivanoviču un tagad bija atplaukusi ir Ļubā, ir Vovkā un pat Kuzikā.

— Kad mīli, Pavluša, visapkārt tāda kā migla un šajā miglā tikai mīļotais vien gaiši staro.

Paļka aizgūtnēm klausījās viņas jaunības dienu balsī un vēl tajās apslēptajās balsīs, kas skanēja no krūmājiem, un viņu pēkšņi sagrāba ilgas pēc tādas mīlestības, lai visapkārt būtu vienīgi migla un šajā miglā gaiši starotu tikai mīļotā. Acu priekšā pavīdēja un attālinājās sievietes augums, it kā ieskauts zeltītā saules ielokā. Rūsgani zeltītā — kas viņa ir?

— ... Mūsu sirds, Pavluša, jūtīga tiklab pret mīlestību, kā arī pret sāpēm. Un grūti atmest šo sievišķīgo dabu.

— Kāpēc tad jāatmet?

— Tāpēc, mīļais draugs, ka negribas visu mūžu skraidīt kā pavadā.

— Tagad taču sievietēm visi ceļi vaļā — skrieniet, kā gribat!

— Vaļā! Bet vīri skatās uz mums ... kā lai tev pasaka . .. gan ar cienību, bet visžēlīgi laipni. Un tas nomāc, — viņa sāka čukstēt, it kā viņam vien uzticētu lielu noslēpumu, — mēs pašas bieži uz sevi raugāmies iecietīgi. Es visu laiku domāju un gudroju.. . Nē, būtu es Ļubas vietā, citādi dzīvotu!

— Jauna vēl.

— Jauna! Vai tu neesi jauns? Sapņo upes virzīt citās gultnēs, kalnus gāzt...

Viņa aprāvās — iedzēla rūgtas domas par Ņikitku: ko tad viņš! Dzeršana un plītēšana, kad tik mazāk darba, vairāk peļņas — tas arī viss. Kā senāk, tā arī tagad. Mātes sirdi nevar apmānīt, sirds jūt, ka tā nav nekāda patīkama saruna, kas risinās starp Kuzmu Ivanoviču un Mitrofanovu, patīkamas sarunas mēdz būt īsākas . ..

Bet šīs sāpes nevienam nav izsūdzamas. Norija tās, atmeta galvu un turpināja:

— ... Kāpēc arī Ļubka nevarētu pasapņot? Bet nē ... Ieņēmusi galvā Sašu un vairāk neko neredz. Saki, ko gribi, nedzird.

Tumsā nebija saredzami ne Ļuba, ne Saša, tikai balti vīdēja Ļubas blūzīte un kā gaiši plankumi jautās abu sejas.

— Mīlestība! — viegli nopūtās Paļka.

— Mīlestība! — atsaucās Kuzmiņišna un, atvairīdama nelūgtu un smieklīgu skaudību uz jaunajiem, jokodamās sacīja: — Man visvairāk kremt, ka Vovka arī tāds pats muļķītis! Viņi ar Katrīnu, liekas, apmainījušies lomām.

— Laikam žēl dēla? — Paļka izmeta, slēpdams apmulsumu. Viņš bija šodien ievērojis māsas koķetēšanu un dusmojās uz to.

— Ko vēl ne! Šādi sarūgtinājumi, Pavluša, nekādu postu nenodara. Es savējam arī jaucu galvu, lai dievs nedod! Nekas, izdzīvoja. Katrīna ir meiča ar stipru raksturu, pati zina, ko grib. Nevaru tik saprast, kas viņiem tur ar Vovku. — Kuz-miņišnas balsī izzuda līksmā noslēpumainība, viņa atkal bija māte, kurai rūpēja bērnu raizes un neveiksmes. — Reizēm pat dusmas sametas. Cik ilgi vilks garumā?

— Kam tad jāsteidzas? Pati teicāt, ka jāskrien nezin kur!

— Ai, patiesi! Padodos!

Viņa iesmējās tik skāņi, ka atbalsojās visā dārzā.

Pa tumšo logu — mājā gaismu nededzināja — Kuzma Iva-novičs izbrīnījies maigi jautāja:

— Vai tā esi tu, Ksiņja?

Pēc brīža viņi iznāca. Matvejs Denisovičs sāka saukt kopā savējos un atvadīties. Kuzma Ivanovičs, garām iedams, saspieda sievas elkoni un pačukstēja:

— Viss kārtībā, Ksiņja.

Arī viņa īsu mirkli uzsmaidīja, kaut gan saprata, ka ar Ņikitu ne tuvu nav viss kārtībā un pieņemti kādi stingri lēmumi, tikai Kuzma Ivanovičs vēlas viņu pasargāt un visu smagumu uzveļ vienīgi uz saviem pleciem.

5

Pēdējie pie vārtiņiem palika stāvam Katrīna ar brāli un Vovka. Vovka tik neganti raustīja aizšaujamo, ka likās — nupat, nupat to noraus.

— Iesim mājās, Katrīna? — žāvādamies aicināja Paļka.

— Kas vēl nebūs — lai es ietu ar brāli! Gan jau atradīsies, kas pavada.

— Tad laimīgu palikšanu!

Abi ar skatienu pavadīja Paļku pāri ceļam un cauri dārziņam. Kad aiz viņa noklaudzēja durvis, Vovka, paskatījies no saraukto uzacu apakšas uz Katrīnu, jautāja:

— Par kādu pavadītāju tu runāji?

— Tak jau par tevi.

— Kāpēc tad nepaņēmi šoferi? Būtu tevi aizvedis ar savu kulbu.

— Būtu jau arī aizvedis, bet te nav kur apgriezties. — Vovka klusēja, un tāpēc Katrīna izaicinoši piebilda: — Viņš nemaz nav šoferis, bet students. Ceturtā kursā.

— Visu izklāstījis.

— Gandrīz. Tikai nepaguva izklāstīt, ir vai nav viņam sirdspuķīte. Vajadzēs papētīt.

— Tev tīk mani kaitināt, ja?

Viņas neatkarīgā izturēšanās padarīja Vovku nedrošu, viņš nenoteikti mīdījās no vienas kājas uz otru. Katrīna ilgi vērās draugā, kā tiekdamās izpētīt Vovkas nelaimīgo seju un visu viņa sagumušo augumu, tad ar dzēlīgu izmisumu jautāja:

— Kāpēc lai es tevi nekaitinātu? Paskaties uz Paļku! Jaunāks par tevi, bet jau aspirants! Saša tikai par gadu vecāks, un gluži viens no tāda trūkuma izsities uz augšu! Uz Maskavu sūta, būs zinātnieks! Un, ja Ļuba precas, tad viņa zina, ka cilvēks ir cienīgs, un . . .

— Tev vajag zinātnieka! Uz Maskavu vajag? Tad lūdzu, tas studentiņš — esi tik laipna!

— Man par to ne silts, ne auksts, vai viņš ir vai nav zinātnieks! Fedjka Korenkovs bija zaļš puika, bet tagad viss Donbass viņu pazīst. Geņka Ježikovs gatavojas iestāties institūtā un iestāsies! Visi, visi, visi tiecas kaut ko sasniegt! Es šodien vēroju — cilvēki runā, sapņo, bet tu klusē! Nav ko teikt!

— Varbūt tomēr ir? Varbūt arī nestāvu uz vietas? — domīgi novilka Vovka.

— Nestāvi? No šahtas un uz šahtu, paēd, palustējies — tā arī visa tava dzīve.

— Nē, nav visa, — tāpat kā iepriekš, neapvainodamies viņš gausi runāja pretī. — Tu tikai nezini. Un nejautā vairāk.

— Tādi noslēpumi, ka nevar ne pajautāt?

— Pienāks laiks, dabūsi zināt.

— Nu, tad pienāks laiks un es precēšos ar tevi!

— Ja tu vēlētos ... ja tu mīlētu... Eh, ko tur runāt! Tev tikai vajag, lai būtu par ko pazoboties.

— Tas nu gan ir noslēpums, ja jau iepriekš zini, ka es zobošos!

— Es gluži vienkārši zinu, ka tu ... — viņš uzsāka ar lielu niknumu, bet pats izbijās no tā, ko gribēja teikt, un nepabeidza.

— Ko tad tu zini par mani?

— Neko.

— Tā kā par maz, lai precētos!

— Katrīn!

— Kopš divdesmit četriem gadiem esmu Katrīna. Un laiks iet gulēt.

— Ar labu nakti.

— Tu mani nepavadīsi?

— Domāju, ka tev tas nav vajadzīgs.

— Un nenoskūpstīsi?

Viņš metās pie Katrīnas, bet viņa aizspurdza un sāka smieties otrā pusē vārtiņiem.

Abi klusēdami nogāja ceļa gabaliņu pāri ielai līdz viņas mājai. Katrīna jau grasījās pazust un ar savu dedzīgo un aprauto skūpstu pamest puisi neziņā un apmulsušu, kad pēkšņi Vovka satvēra meitenes rokas tik cieši, ka viņa aiz sāpēm iekliedzās, bet viņš nepierasti nikni sacīja:

— Redzi, Katrīn! Tu mani turi par lutausi, ja līdz šim neesmu tevi pielauzis! Domā, ka neesmu ne uz ko spējīgs. Nu domā vien! Acīm redzot, tu neesi pārāk izvēlīga, ja nosit laiku ar tādu cilvēku! Tagad es vairs negribu, saprati?!

Mēma aiz pārsteiguma Katrīna centās ieskatīties sava iemīļotā tikko saskatāmajā sejā — pat krēslā varēja nomanīt naidīgo izteiksmi. Ko gan viņš tur melš? Vovka, viņas padevīgais, labsirdīgais Vovka! . . . Neieredz? Negrib viņu? . . . Katrīna mēģināja bilst kādu vārdu, bet viņš turpināja vēl neatlaidīgāk:

— Es tev tūlīt visu pateikšu, pateikšu pēdējo reizi! Tu man sagrozīji galvu, tev patīk mocīt tādu teļu, kāds es biju pret tevi... Pietiek! Es neesmu tāds. Un man nav vajadzīga sieva, kas mīl nevis mani, bet braucienus uz Maskavu! Jā, jā, nerunā pretī, diezgan esmu tevi klausījis. Diezgan muļķību esmu tevis dēļ izdarījis! Lai katru vakaru tevi satiktu, caurām naktīm negulēju, gandrīz vai acu gaismu zaudēju — pietiek! Ja negribi ar mani precēties, nav vajadzīgs!

— Volodečka ...

— Nē, nē, klusē, pietiek! Tev vajadzīgi mācītie — meklē, es tevi neturēšu! Negribēji būt man draugs, nevajag! Tikšu galā arī bez tevis! Ardievu!

— Volodečka .. .

— Nē, nē, par vēlu! .. . Mana sirds asiņo, Katrīn! — pēkšņi ar asarām balsī viņš izdvesa. — Bet es tev zvēru, ka visam beigas. Vairāk tu nesagaidīsi mani pazemojamies.

Viņš atgrūda Katrīnas rokas un aizskrēja prom pa ceļu. Viņa uzsauca — neapstājās. Sāka skriet pakaļ — viņš bija pazudis tumsā. Tad Katrīna piespiedās pie vārtiņu staba un norima, ieklausīdamās, kā arvien tālāk un tālāk vankšķ iztraucētie suņi.

Bet Vovka joprojām tikpat ātri skrēja garām aizmigušajām mājiņām, garām vecā ciemata zemnīcām, prom uz stepi. Viņš dzirdēja Katrīnu saucam, bet neatgriezās. Nē, nē, beigas!

Pamazām skriešana pārgāja nevienmērīgos, klūpošos soļos. Vovka ieraudzīja melno, tukšo stepi, ieraudzīja debesis ar lielajām, spožajām zvaigznēm. Nometās smaržīgajā, mīkstajā, biezajā zālē, uz zemes, kas bija vēl silta. Beigas! Pēc visa tā, ko viņš sarunājis, atkāpties nav iespējams. Un viņam taču taisnība, taisnība! . . . Kaut arī tāda taisnība ir spējīga nogalināt. Kā tad būs? Ik dienas iet garām viņas mājai un neapstāties pat tad, ja viņa stāvēs pie vārtiņiem. Paiet garām viņas kompresoram un — novērsties. Viņa atnāks pie Ļubas (kas var liegt apciemot draudzeni?), bet viņš sēdēs kā nolādēts savā augšistabā, nekāps lejā, neaprunāsies . . . Nu, lai arī sirds asiņo — nekāps lejā!

Bet varbūt tas viss nav taisnība, varbūt viņš pats vainīgs, ka slēpis no viņas? . . . Kāpēc slēpis?

Pamazām atmiņā atausa, kā viss bija noticis. Pagājušā vasarā Katrīna iesniedza dokumentus pedagoģiskajā institūtā neklātienē. Toreiz viņu draudzība tikai sākās, Katrīna bija maigāka, bet viņas zobgalības arī tai laikā mocīja Vovku. Katrīnas lēmums mācīties satrauca viņu un apkaunoja. Kā tad tā? Meitene iegūs izglītību, mācīdamās vakaros (ka viņa tiks galā, par to nevarēja būt šaubu!), bet viņš, vīrietis, atpaliks! ... Viņš mocījās vairākus mēnešus, nespēdams izlemt. Katrīnas aizbraukšana uz ziemas sesiju viņu apstulbināja. Redz, kas pats briesmīgākais! Te viņa ir acu priekšā, bet Rostovā? ... Ar ka viņa tur tiekas, ar kādiem studentiem draudzējas? .. . Tieši Katrīnas divu nedēļu ilgajā prombūtnē viņš izšķīrās. Tika sastādīts bargs mācību sagatavošanas plāns. Pusotras nedēļas viņš mācījās visus vakarus bez atelpas un asi izjuta, cik tomēr maz zina. Bet te atgriezās Katrīna — laimīga, pārpilna jauniem iespaidiem un noilgojusies pēc viņa, jā, noilgojusies — trīs vakarus pēc kārtas viņi bija nešķirami. Katrīna izturējās tik mīļi, ka viņš aiz laimes jutās kā prātu zaudējis. Kad Vovka mazliet atguvās un nolēma atgriezties pie mācībām, viņam pietrūka spēka atteikties no tikšanās ar Katrīnu un tāpēc zaudēto centās atgūt pa naktīm. Katrīna pati ieminējās par mācīšanos: laiks ķerties klāt! Vai tad tiešām tu gribi palikt par nejēgu? . . . Viņš gandrīz vai atzinās, ko dara, bet satrūkās. O-o! Skaidrs, ko teiks Katrīna! Priecāsies, paslavēs un sāks «palīdzēt», dažādi ierobežodama abu tikšanos. Nē, to viņš nevēlējās. Un nu jau septīto mēnesi viņš paslepen mācījās pa naktīm, reibdams aiz. mīlestības un noguruma. Pa dienu — šahtā, vakarā — kopā ar Katrīnu, naktī — pie grāmatām. Miegam atlika četras stundas. Kaut arī puisis bija ļoti spēcīgs un varēja izturēt, acis tomēr sūrstēja un vajadzēja paklusām iegriezties arī poliklīnikā. Nekas! Viņš sapņoja, ka abi beidzot apprecēsies un kāzu dāvanas vietā viņš pasniegs ziņu par iestāšanos institūtā. Vai redzi, Katrīn, kāds man raksturs! Un, kad beigšu, tad nebūšu tāds puišelis ar diplomu kabatā, kurš šahtā bailīgi raugās apkārt, nē, esmu apguvis gandrīz visas ogļraču specialitātes, es būšu īsts inženieris ... Tu varēsi ar mani lepoties ... Tā viņš bija spriedis toreiz, naivais muļķītis! Bet Katrīna muļķoja viņu, kā tik iedomājās.

Atcerēdamies katru tikšanos, katru meitenes zobgalību, visas izdarības un neseno ķircināšanos ar šo studentiņu, viņš rūgtā pašapmierinātībā atzina, ka darījis pareizi, ka viņa ir

ļauna, patvarīga, ka viņa neprecēsies ar ogļraci — tikai palakstojas, kamēr gadīsies labāks precinieks. Tātad — beigas!

Kad Vovka nāca mājās, zvaigznes jau dzisa un plecus skāra pirmsausmas vēsums. Vērdams ciet vārtiņus, viņš juta, ka līdzās kāds klusiņām stāv un satraukti elpo.

— Kas tur ir? — viņš nikni jautāja.

— Volodečka .. .

Viņa piekļāvās, nosalušām rokām satvēra Vovkas galvu.

— Nedusmojies, Volodečka, es visu, visu laiku stāvēju te un gaidīju .. . Man jau ir tāds sasodīts raksturs, bet es tevi mīlu! . . . Vai nu man aspirants vajadzīgs! Tevis dēļ gribēju, tevis dēļ sirds sāpēja — tu taču esi labāks par viņiem visiem!

— Katrīn, — viņš dzedri sacīja, bet pašam aiz laimes vai elpa aizrāvās. — Ja tu domā mani pieveikt, ja tu gudro .. .

Katrīna palaida viņu vaļā un atmeta lepno galvu. Izbijies viņš noprata, ka apvainojis meiteni, bet Katrīna svinīgi sacīja:

— Zvēru: mīlu un precēšos ar tevi, kad vien gribēsi. Kaut rīt. Kaut šodien. Vai gribi, pamodināsim tūlīt visus un pateiksim? Gribi. . . gribi, es iešu tūlīt līdz un palikšu pie tevis?

Viņš klusēja. Pieņēmis šai naktī nežēlīgi stingrus lēmumus, viņš tagad nekādi nespēja ticēt, ka tie nav vajadzīgi.

— Tātad ... tu nevēlies?

Tad viņš satvēra meiteni aiz pleca.

— Jā, iesim! Iesim! Tagad es tev parādīšu, ko darīju tai laikā, kamēr tu mani izsmēji!

Viņš aizrāva Katrīnu sev līdz, neganti spiezdams plecu, vēlēdamies tikai vienu — triumfēt, pierādīt, redzēt viņu nožēlojam.

Uz čīkstošajām kāpnītēm viņš atguvās, palaida vaļā meitenes plecu.

— Klusāk. Dzirdēs.

— Lai dzird kaut visa pasaule, man nav bail! — Un pirmā uzskrēja pa stāvajām kāpnītēm.

Kuzmiņišna pamodās, kad aizcirtās vārtiņi un dārzā atskanēja satrauktas balsis. Ņikitka? Viņa ar bailēm ieklausījās: ar ko viņš runā un vai stipri piedzēries? Spriežot pēc balsīm, piedzēries gan. Un sieviete līdz. Dievs pasargi, kaut nu vecais nepamostos! Balsis tuvojās mājai. Vai tad viņš prātu zaudējis, ka sievišķi ved līdz? Kaut kas tāds vēl nav bijis. Te nu ir svešās stingrās rokas — vēl trakāk izlaidies!

Bet kas tad tas? Gaitenī, gandrīz pie durvīm, var dzirdēt

Vovku čukstam: «Klusāk,» — seko Katrīnas drošā, skaļā atbilde. Vai redz, ne no kā nebaidās, nakts vidū atnākusi pie mīļotā, klaudzina ar papēdīšiem, lai dzird! Ai, līgaviņa, cik ilgi tielējies un cik drosmīgi ienāci mājā!

Kuzmiņišna gulēja, aizturējusi elpu un nemitīgi klausīdamās: nupat aizvēra augšā durvis, tagad apslāpēti skan Vovkas niknā (kāpēc niknā?) balss . .. Katrīna smejas mīļi... Klusums. Klusums. Klusums ...

Kuzmiņišna gulēja, aizturējusi elpu un nemitīgi klausīdamās: nosodīja, tikai priecājās par dēlu un centās saprast, kas šodien abu starpā noticis.

Iekārtojusies ērtāk līdzās vīram, kas miegā viegliņām krāca, Kuzmiņišna aizmiga ar izbrīnās pilnu smaidu sejā un vairs nedzirdēja, kā blakus istabā nočīkstēja logs un, švīkstinādams ar kājām pa dzegu, pāri palodzei pārmetās Ņikita un ievēlās gultā.

6

Pāvels Svetovs apstājās divu ielu krustojumā: pa vienu varēja nokļūt Tehnisko darbinieku institūta ēdnīcā, pa otru institūtā. Nebūtu par ļaunu iestiprināties, pēc tam kad vairākas stundas pavadītas, meklējot niecīgu uzziņu tehniskajā bibliotēkā. Bet vilka arī uz laboratoriju — viņš tur šodien vēl nebija bijis un juta tukšumu, kā parasti, kad vajadzēja atrauties no īstā darba. Šajā pusdienas stundā laboratorijā ir sevišķi labi — nav vecā, pedantiskā laboranta Fedosejeva, kas mēdz bāzt degunu katrā mēģenē, visi izklīduši kur kurais. Arā svelmīga diena, bet tur vēss, saules atspulgs vizuļo kolbās, var dzirdēt, kā stāvu zemāk direktora kabinetā tikšķ sienas pulkstenis ... Un kļūst brīnum patīkami, ka esi viens un tik cītīgi nododies darbam kā reti kāds.

Viņš jau bija gandrīz pilnīgi izlēmis iet uz institūtu, bet izsalkums vilināja iztēli, uzburdams bifšteku lauku gaumē ar veselu kaudzi ceptu sīpolu.

Pustukšajā, saules piestrāvotajā ēdamistabā Paļka izvēlējās galdiņu pie loga, pasūtīja viskārdinošākos ēdienus un palūdza laikrakstus.

Viņš redzēja sevi it kā no malas, zālē sēdošu cilvēku acīm: ienācis zinātniskais darbinieks (jauns, bet spējīgs: o, tas tālu tiks!), pasūtījis flotes boršču, bifšteku un saldējumu, pierastām kustībām pārlapo avīžu komplektu un ar ievingrinātu aci pārskata laikrakstus — ne jau pēc kārtas, kā mēdz darīt jauniņie, nē! — viņš zina, kur ko meklēt. Ievadraksts — oho, par mums? «Stahanoviešu kustības uzvaras priekšnoteikumi». Pēc pagājušā rudens uzvarām Donbass sācis slīdēt atpakaļ, diennaktī deva 240—250 tūkstošu tonnu ogļu, tagad 185—190 tūkstošu tonnu. Kāpēc? «Cilvēki iedomājās, ka tālāk uzvara nāks pati no sevis, stahanoviešu kustība attīstīsies pašplūsmā . ..» Ai nē! Kuzma Ivanovičs saka — priekšniecība netiek galā, Ļipatovs saka — klibo sagatavošanas darbu organizācija, Vovka rūc, ka ogļu izvešanas veids kavē. Aha, te jau tieši par to teikts. Pareizi!

Un kas tad ir ar autobraucienu Gorkija — Pamira? Kara-kums pārvarēts. Ceļu no Kopikļiem (kur tas ir?) līdz Ašhabadai autokolona veikusi piecdesmit deviņās stundās, ieskaitot apstāšanos un pārnakšņošanu. Divsimt astoņus kilometrus brauca pa barhanu smiltīm sešdesmit astoņu grādu karstumā! Sešdesmit astoņi grādi! Par to jau runāja Mitrofanovs: nokaitētas debesis, smiltis čirkst zobos, ēdienā smiltis, bet ūdeni labprāt iemainītu pret zeltu līdzīgā svarā! Pamatīgi būtu, ja izdotos turp aizplūdināt ūdeni...

Interesants raksts — «Jaunā laikmeta metāļs». Cik labi skan — jaunā laikmeta metāls! Par ko tas ir? A, metāliskais magnijs! «Mēs ieejam vieglo metālu laikmetā...» Alumīnijs — pat to jau uzskata par smagu! Metāliskais magnijs «četrreiz vieglāks par dzelzi un daudz vieglāks par alumīniju». Galvenais trūkums ir ātrā oksidēšanās. Skaidrs. «Tomēr ir atrastas metodes, kas ļauj ...» Kādas?

Apsvērdams ķīmiskās pārvērtības, gar kurām noņemas nezināmie metāliskā magnija entuziasti (redz, kā ļaudis atraduši darbu īsti pa vērienam jaunajam laikmetam!), Paļka jau ķērās pie saldējuma, bet tā arī palika ar pavērtu muti...

Ēdnīcā ienāca sieviete dzeltenā audekla kleitā, ar raibu jostu ap vidukli. Viņa lēnām gāja cauri saulainajai telpai, un ikreiz viņas mati, iekļūdami saules stara gaismā, iekvēlojās kā zelts. Tā ir viņa!

Sieviete apstājās un apskatījās visapkārt, meklēdama brīvu vietu. Brīvu galdiņu vairs nebija, bet atsevišķi krēsli gan. Paļka steigšus pavilka laikrakstus sev klāt un palūkojās sievietei tieši acīs. Viņa saprata uzaicinājumu un nesteigdamās pienāca.

— Jūs jau beidzat? — viņa pajautāja sēzdamās un ar saulē viegli iedegušo, līdz pleciem kailo roku aizvilka aizkariņu.

— Drīz, — viņš atbildēja un pasūtīja vēl vienu porciju saldējuma.

Sieviete, neraudzīdamās uz viņu, mazliet pasmaidīja.

Viņš pasniedza ēdienu karti.

— Pateicos, — viņa izmeta tik valdonīgā tonī, ka Paļka atteicās no tālākiem mēģinājumiem iepazīties.

Sieviete pasūtīja pildītus tomātus. Zupu ne. «Baidās aptaukoties,» Jauni nosprieda Paļka un, aizsedzies ar laikrakstu, sāka paslepen aplūkot galda biedri.

Mati bija nevis zeltaini, bet rudi, ļoti skaistā kapara tonī (varbūt krāsoti?). Tajā pusē, kur saule cauri aizkariņam izstaroja dzeltenu gaismu, mati bija līdzīgi dūmakai un atgādināja blāzmas nokrāsu. Ada maiga, caurspīdīga, virs deniņiem zilganas dzīsliņas. Lokveidīgas un šauras uzacis, tumšākas par matiem (tas jau nu skaidrs — krāsotas!). Tomēr mati nav krāsoti. Ļoti skaisti mati! Un seja . .. Nevarētu teikt, ka skaistule, bet gribas raudzīties un raudzīties.

Liekas, it kā viņa nemaz Paļku neievērotu, zaļgani brūnās acis izklaidīgi slīdēja pāri ēdamzālei, tāpēc bija iespējams netraucēti viņu aplūkot, slēpjoties aiz laikraksta. Negaidot viņa ātri pavērās Paļkam tieši sejā (tātad visu laiku bija ievērojusi viņa trikus?) un novērsusies pasmaidīja ar lūpu kaktiņiem.

Iedomīga!

Paļka aizrautīgi šķirstīja laikrakstu komplektu. Galvenais, nepievērst viņai nekādu uzmanību. Ko vēl ne, cik tādas kundzītes nav redzētas!

— Divas porcijas saldējuma uzreiz, — melodiskā, smejošā balsī viņa sacīja apkalpotājai. Tas bija izaicinājums viņam, Paļkam. Tomēr viņš vēl ietiepīgāk noliecās pār laikraksta lapu.

Apkalpotāja aizgāja atnest saldējumu un pazuda.

Svešā sakārtoja matus, Paļkam pār seju pārslīdēja saules zaķītis no viņas pulksteņa, sāka lēkāt laikrakstam otrā pusē.

Paļka neatlaidīgi lasīja: «Par vienu no svarīgākajiem kultūras, tehnikas un aizsardzības spēju līmeņa rādītājiem valstī uzskata kaučuka patēriņa daudzumu.. .» Zaķītis lēkāja vēl joprojām. Tīšām viņa, vai? Paļka piespieda sevi interesēties par sintētiskā kaučuka problēmu: «Nākamajā gadā mēs sacentīsimies ar Angliju par otro vietu pasaulē. Priekšā paliek vienīgi ASV.» Pamatīgi! Redz, kāda tu esi, mana ķīmija!

Saules zaķītis pazuda. Svešajai atnesa saldējumu. Aiziet nav iespējams, skatīties uz viņu nedrīkst nekādā gadījumā, to lai viņa negaida!

Nu un kas labs ārzemēs? Nekā nav! Paskat, ko fašisti atļaujas! Hitlers dodas ceļojumā pa jūru gar Zviedrijas un Norvēģijas krastiem. Gebelss un Gērings grasās braukt uz Grieķiju .. . Vācu ģenerālis Reihenaus brauc uz Nankinu, lai pasniegtu Cankaiši zobenu kā dāvanu no Hitlera . ..

— Nelieši! — nomurmināja Paļka un, pāršķirdams lappusi, pameta acis uz kaimiņieni.

Beigdama ēst saldējumu, viņa ar sārtu mēlīti laizīja karotīti.

Viņš sarauca pieri un iebāza degunu laikrakstā.

Atkal sāka lēkāt zaķīši, šoreiz no glāzes. Svešā maziem malciņiem dzēra limonādi.

Atlika vienīgi sludinājumi. Lai nebūtu uz viņu jāskatās, sāka lasīt sludinājumus: «Vajadzīgi visu nozaru inženieri un celtnieki», «Steidzīgi vajadzīgi tehniķi un strādnieki, kas strādājuši urbšanas darbos...», «Atklāti metālkonstrukciju montētāju īstermiņa kursi», «PSRS Kultūrtirdzniecības apvienība izsludina Vissavienības konkursu par labāko lelli. ..». Vai redzi, kā! Par labāko lelli! «Tūrisma un ekskursiju pārvalde organizē ...» Vai nedoties kādā trakulīgā pārgājienā uz Pamiru vai Altaju? «Ķimizācijas komiteja un ogļu apakšzemes gazifikāci-jas komisija izsludina Vissavienības konkursu projektam . . . «Kas tas ir — ogļu apakšzemes gazifikācija? Dīvaini, neesmu neko tādu dzirdējis! «Konkursa materiālus un noteikumus izsūta uz pieprasījumu ...» Katrā ziņā aizrakstīšu, lai izsūta. Kas-var zināt! . . .

Svešā izdzēra limonādi un maksāja, meklēdama somiņā sīknaudu, jo apkalpotājai nebija ko izdot. Paļka piecēlās, uzmeta viņas naudai virsū savu červoncu, noburkšķēja «Arā nav jāizdod!» un devās laukā. Viņš paguva ievērot, ka svešā tumši piesarka, aizvainota par tik rupju nevērību. Lai! Lai ceļ degunu gaisā, cik vien patīk. Viņš ies tūlīt uz pastu un pieprasīs, lai atsūta konkursa noteikumus, pēc tam, kas zina, iesniegs vislabāko projektu — protams, iesniegs! — un tad viņa vēl nožēlos. «Talantīgais jaunais zinātnieks Pāvels Kirilovičs Svetovs . ..» Ogļu gazifikācija. Ogļu apakšzemes gazifikācija. Interesanti!

Nosūtījis pieprasījumu, Paļka steigšus devās uz institūtu. Tieši virs galvenās ieejas vecajā savrupmājā, ko bija uzcēluši vēl beļģieši, virs viena no uzpūtīgajiem lauvām, kas tagad sargāja profesoru Kitajevu un direktoru Soņinu, atradās Kitajeva kabineta logi. Izdevīgāk būtu iešmaukt institūtā caur pagalmu, bet tur patlaban notika celtniecības darbi — mazajai savrupmājai būvēja klāt jaunu četrstāvu ēku — piedurknei šuva klāt svārkus. Ieeja no pagalma bija slēgta, lai no turienes nenestu iekšā kaļķu putekļus.

Paļka laimīgi iešmauca laboratorijā, netrāpījies acīs Kita-jevam, bet laborants Fedosejevs ar sakniebtām lūpām paskaidroja, ka Kitajevs divas reizes apjautājies, kurš no aspirantiem neesot atnācis.

— Fedosejič, vai esat kaut ko dzirdējis par ogļu apakšzemes gazifikāciju?

Fedosejičs zināja visu, kas attiecās uz oglēm un ķīmiju. Paļkam likās, ka viņš dzimis vienlaikus ar ķīmiju un ķīmija nevar pastāvēt bez Fedosejiča. Tomēr arī Fedosejičs neko nezināja par ogļu apakšzemes gazifikāciju. Velns lai parauj, tas ir kaut kas absolūti jauns!

Neizprotamā apakšzemes gazifikācija saplūda viņa iztēlē ar saulē vizošo matu dūmaku. Ko man tā sarkanmatainā nedod miera! Kur viņa te gadījusies? Un kāpēc Inženiertehnisko darbinieku ēdnīcā nāk kā savās mājās? Ja viņa būtu jauna inženiere, Paļka jau sen zinātu, ka raktuvēs ieradusies pilsētas skaistulīte . ..

— Pāvel Kirilovič, jūs sauc profesors Kitajevs.

Kā tad! Sākas .. .

Ivana Ivanoviča Kitajeva kabinets atgādināja pamestu laboratoriju ar gadījuma rakstura aparātiem — profesoram patika vienatnē pagudrot, un viņš pastāvīgi prasīja gan šo, gan to no laboratorijas; Fedosejičs rūca, tomēr paklausīgi deva. Aspiranti bija iesaukuši šo kabinetu par «alķīmiķa celli».

— Esiet sveicināti, esiet sveicināti, jaunais draugs! — profesors saņēma Paļku. — Kopš agra rīta neesmu jūs redzējis un gluži noilgojos pēc jums.

— Es biju tehniskajā bibliotēkā, meklēju ziņas par . . .

— Vai tad es jūs kontrolēju! — iesaucās Ivans Ivanovičs, atgaiņādamies ar strupo, krunkaino roķeli. — Jūs taču zināt manus principus: zinātnes darbinieks pakļaujas vienīgi savai zinātnieka sirdij un pienākuma apziņai. Kāpēc tad lai es jūs pratinu, kur un kāpēc jūs pavadījāt pusi darba dienas?

— Ivan Ivanovič, vai jūs esat kaut ko dzirdējis par ogļu apakšzemes gazifikāciju?

Kitajevam nepatika, ja viņu pārtrauca.

— Mans princips ir tāds, ka uz savu skolnieku prātu es reizēm iedarbojos vienīgi ar zinātnes autoritātes spēku, — profesors pabeidza. — Kas par gazifikāciju? — viņš novilka, noņemdams brilles un vērīgi apskatīdams Paļku. — Vai tad tiešām jūs atkal, Pāvel Kirilovič, tiecaties novirzīties no zinātniskā domu virziena sava veida problemātiskos biezokņos, kādi lielā daudzumā uzrodas zinātnes ceļā gan pa labi, gan pa kreisi?

Norijis zobgalīgu atbildi, Paļka pieklājīgi paskaidroja, ka izlasījis sludinājumu un cerējis — varbūt profesors kaut ko zina ...

— Neesmu dzirdējis un nedomāju, ka sevišķi inženiertehniski uzdevumi varētu sev piesaistīt jaunekļa uzmanību, kurš veltījis savu dzīvi zinātnei, — Kitajevs nomurmināja un uzlika uz acīm brilles. — Es atļāvos jūs traucēt tāpēc, lai precizētu atvaļinājumu aktuālo problēmu. Atceros, jūs gribējāt daļu atvaļinājuma pastrādāt, lai pabeigtu mūsu uzsākto pētījumu. Vai varu uzskatīt, ka jūsu zinātniskā centība nav atslābusi?

— Varat, — atbildēja Paļka, mīņādamies no vienas kājas uz otru.

Šādu nepārdomātu lēmumu viņš bija ātrumā izteicis pirms mēneša, cerēdams tikt galā ar «uzbāzto» un rudenī ķerties pie patstāvīgas tēmas. Patlaban nu pēkšņi izrādījās, ka atvaļinājumu varētu izlietot, lai izstrādātu šīs neizprotamās gazifikāci-jas projektu . . . Bet vai tad to var teikt vecajam!

Kitajevs atkal noņēma brilles un mazliet laipnāk palūkojās uz aspirantu. Tā kā Kitajevs bija vientuļš cilvēks un institūta dzīve viņam bija viss, viņš necieta atvaļinājumus un būtu vēlējies redzēt visus savus aspirantus nogrimušus darbā, bez visādām muļķībām, kas viņus pastāvīgi atrauj no pienākuma — te mīlestība, te kaut kādas sporta nodarbības (trenkā bumbu kā puišeļi vai arī cenšas tālāk par visiem aizmest muļķīgu šķēpu — aizvēsturiska nodarbība, mežoņu, nevis zinātnieku cienīga!). Kaut ko tamlīdzīgu viņš pastāvīgi gaidīja arī no Svetova. Lai arī cik savādi, nenosvērtais jauneklis, kuru biedri dēvē par «Paļku» (!), līdz šim nav neko aplamu izstrādājis un vēl turklāt ziedo daļu sava atvaļinājuma.

— Tad jau lieliski, — Kitajevs novilka. — Piedodiet, ka traucēju jūs darba laikā, Pāvel Kirilovič. Ieiešu pie jums vēlāk vai rīt no rīta.

Paļka gāja prom, klusībā sodīdamies. Laipnais solījums nozīmēja: es tepat esmu, es pārbaudu. Kāda velna pēc vajadzēja ziedot pusi atvaļinājuma!

Acu priekšā vēlreiz atainojās zeltaini rudā ar savu lepnas sievietes stāju un brīnumaino seju, kurā gribas raudzīties un raudzīties. Ir tāds vārds — acuraugs. Te nu tā būtu: nevar vien acis novērst.

Nākamajā dienā viņš atkal satika svešo; viņa nāca ārā no ēdnīcas un draudzīgi atsveicinājās no diviem institūta docentiem. Viņai bija līdz gadus desmit veca meitenīte, arī meitenīte palocījās, sārtais lentas pušķis matos jocīgi palēcās.

— Apburoša sieviete! — sacīja viens no docentiem, izklaidīgi sasveicinādamies ar Paļku.

— Neievēroju, — izlikdamies vienaldzīgs, Paļka noburkšķēja. — Un kas tā ir?

— Kā, jūs nezināt? Tatjana Nikolajevna, profesora Rusa-kovska sieva.

Rusakovska vārds bija plaši pazīstams. Profesors Rusakov-skis nesen bija ar komisiju atbraucis asistēt valsts eksāmenos un sniegt konsultāciju ogļu trestiem. Paļkam nebija gadījies ^r viņu tikties, profesors viņam likās otrs Kitajevs — tikai vēl spilgtāks. Un pēkšņi tāda sieva!

Trīs dienas pēc kārtas Paļka rītos un vakaros gāja garām viesnīcai, bet visi logi bija aizsegti vienādiem aizkariem. Kur gan slēpjas «acuraugs»? Ēdnīcā viņš sēdēja tik ilgi, ka apkalpotājas zaudēja pacietību. Piektajā dienā viņam pietrūka naudas, viņš ēda tikai saldējumu, bagātīgi piekozdams maizi.

— Vai beidzāt? — jautāja apkalpotāja, slaucīdama no galda drupatas.

Paļka iznāca laukā saskaities, nikns. Kāda velna pēc viņš te kvern? Ko viņam nedod miera šī rudmatainā. Ja jau tāda meita, tad pašai nav mazāk par trīsdesmit. Sagrozījusi galvu vecim, apprecējusies naudas un zinātniskā grāda dēļ! Nu, lai dzīvo un priecājas, viņam tur nav ne silts, ne auksts!

Viņš atkal iedomājās «acuraugu», kā viņa iet pa stepi, zeltīta saules ieloka apņemta. Kam viņai vīrs un meita? Viņš pieietu klāt: «Labdien, jūs, acīm redzot, mīlat mūsu stepi?» — «Jā,» viņa smaidīdama sacītu, «stepi nav iespējams nemīlēt.» Viņš paņemtu «acuraugu» pie rokas un aizvestu pa stepi, atvestu pie graviņas, kur aug kazenāji, un ielīstu dzeloņainajos krūmos, un noliektu zarus ar sulīgajām, melnajām ogām, lai viņa varētu mieloties, neieskrambājot savas skaistās rokas.

— Pie velna!

Vovka un Katrīna ir īsts pāris, abi līdzvērtīgi, Vovka var Katrīnas dēj līst ērkšķainos brikšņos, nekā nezaudēdams no savas cieņas, viņa arī nav ar pliku roku ņemama. Bet šī pilsētas skaistulīte stāvēs ar valdonīgu izskatu, it kā tā jau tam jābūt. Nē, velns ar ārā! Laiks ķerties pie darba.

Pieņēmis šādu lēmumu, Paļka kļuva jautrāks un darba cilvēka solī devās uz tehnisko bibliotēku pameklēt ziņas par ogļu apakšzemes gazifikāciju. Iedams augšup pa kāpnēm, viņš ar labpatiku domāja, ka prot tikt galā ar muļķīgu aizraušanos.

Atvēris bibliotēkas durvis, viņš aiz pārsteiguma apmulsa — rudi zeltainā bija tur. Nolikusi uz barjeras kailās rokas, viņa tērzēja ar bibliotēkas darbinieci, kamēr tā pēc gara saraksta meklēja literatūru.

Abas pagrieza galvas pret ienācēju. Paļka nosarcis palocījās un sacīja «Sveiki!», neuzrunādams bibliotēkas darbinieci, tāpēc sveicienu varēja attiecināt uz sevi abas sievietes. Rudā mazliet nolieca galvu, viņas lūpas smaidot ietrīsējās. Tomēr balss bija laipna, apburoša, drusku dziedoša:

— Lūdzu, ņemiet, ko jums vajag. Mēs tik ātri nebeigsim.

Vai tik nedomā tikt no viņa vaļā? Tas numurs neies cauri!

— Paldies, es arī tik ātri nebeigšu.

Un viņš palūdza ārzemju žurnālu katalogu.

Iekārtojies pie loga, viņš klausījās, ko rudā ņem. Speciālo literatūru par kalnrūpniecību, ģeoloģiskus žurnālus, vairākas rokasgrāmatas... Apslāpētajā gaismā istabas dziļumā viņas mati ieguva skaidru kapara nokrāsu, blāvi zaļā kleita atsedza plecus, pleci bija saulē tikko manāmi apsarkuši, bet mugura bronzas krāsā, — acīm redzot, slēpj seju no iedeguma, viss tiek mugurai. Paļka nolaida acis un ievēroja kājas smalkajās zeķēs un gluži jaunās kurpēs ar smailiem papēdīšiem. Kā viņa ar tādiem var paiet!

— Pāvel Kirilovič, ko jums? Es eju pēc žurnāliem, pie reizes atnesīšu.

Bija patīkami, ka bibliotekāre uzrunāja viņu vārdā un tēva vārdā — lai redz, ka viņš te ir pašu cilvēks. Paļka uz labu laimi izvēlējās divus vācu žurnālus.

— Un atkal es jums aizsteidzos priekšā! — iesaucās rudā. — Abi ir manā sarakstā.

Žurnāli bija lielisks iegansts pazīšanās turpināšanai.

— Kam jūs esat savākusi tik lielu grāmatu kaudzi? Tur jau pietiks veselam mēnesim.

— Vai tad jūs tiešām domājat, ka es lasīšu visu šo garlaicīgo būšanu? — viņa smiedamās iesaucās. — Es ņemu vīi*am.

— Paldies dievam! Jums nemaz nepiestāv lasīt dažadus zinātniskus murgojumus.

— Oho, cik jūs esat pašpārliecināts!

Abi smaidīdami vēroja viens otru. Bibliotēkas darbiniece atnesa žurnālus. Tomēr Paļka, atbalstījies pret barjeru, turpināja sarunu, kas izvērtās arvien jautrāka.

— Vienīgi vīrs ir spējīgs apkraut sievieti ar šādu grāmatu kaudzi.

— Viņš lūdza neņemt visu uzreiz, bet tai pašā laikā lika saprast, ka visas grāmatas viņam nepieciešamas šovakar.

— Diezin vai jūsu papēži domāti šādai kravai.

— Ja tie pārlūzīs, vīram vajadzēs nopirkt jaunas kurpes, tas arī viss.

Bibliotēkas darbiniece nolēma atkal pievērst abu uzmanību sākotnējam tematam:

— Kuram tad no jums pierakstīt žurnālus?

Rudā mīļi pasmaidīja:

— Tomēr man. — Un pievērsās Paļkam: — Vai jums tie ļoti vajadzīgi?

— Ļoti. Esmu tos izskatījis, bet man šis tas jāizraksta, — Paļka meloja, drudžaini gudrodams, kā vislabāk izmantot šos žurnālus par ieganstu, lai satiktos.

— Kā tad darīsim? — viņa jautāja, nevainīgi ieplezdama acis.

— Ņemiet! Es aizņemšos tos no jums uz pāris stundām un vakarā atdošu.

— Lieliski! Bet kur tad es jūs satikšu?

— Vienalga. Esmu brīvs un . . .

— Cerams, ka tas jums nesagādās grūtības?

Viņas acis tik nepārprotami smējās, ka Paļka nolēma nepadoties.

— Un ja arī sagādās? Žurnāli taču man vajadzīgi!

Protams, ārā izgāja abi reizē. Lai iedomīgā pārāk neslietu

degunu gaisā, Paļka ļāva viņai nest grāmatu paku un tikai kvartāla galā visžēlīgi sacīja:

— Papēžus esam pārbaudījuši, tagad dodiet man.

Jautri tērzēdami, viņi aizgāja līdz viesnīcai. Pie ieejas durvīm viņa dzīrās apstāties, bet Paļka pārkāpa pāri slieksnim.

— Nogādāšu līdz paredzētajai vietai, Tatjana Nikolajevna!

— Oho! Kā jūs zināt manu vārdu?

— Uzminēju.

— Jūs patiesi esat apķērīgs cilvēks, Pāvel Svetov!

Nu bija Paļkas reize brīnīties.

Nonākusi pie savām durvīm, viņa labsirdīgi pasmaidīja:

— Es par jums zinu daudz vairāk, nekā jūs varat iedomāties, turklāt no visdrošākajiem avotiem.

Kuru tad viņa uzskata par «visdrošākajiem avotiem»? Ki-tajevu? . . .

Sekodams viņai un uzmetis grāmatas uz galda, viņš saliecās, sarauca seju un vienmuļā, mazliet svepstošā balsī norunāja:

— No šī pašpārliecinātā jaunā cilvēka manā ciešā uzraudzībā varētu izaugt pieņemams zinātnisks darbinieks, ja viņš nebūtu tik ietiepīgs, pārgalvīgs un nepaklausīgs!

Līdzība bija acīm redzama, Tatjana Nikolajevna sāka skaļi smieties.

— Vai jums ļoti grūti ar viņu?

— Pamēģiniet iedomāties!

— Nabadziņš. Man rodas cienība pret jūsu pacietību.

— Tā nav mana labākā īpašība. Ir vēl citas.

Viņi stāvēja istabas vidū un smējās, Tatjana Nikolajevna nesteidzās atbrīvoties no Paļkas. Bet tad, kā par spīti, istabā iebrāzās meitene ar bumbu rokā, nosmērētā kleitā, saskrāpētiem ceļgaliem.

Tatjana Nikolajevna sasita plaukstas:

— Nu paskatieties!

Meitene paslēpa rokas ar bumbu aiz muguras un pagāja Paļkam garām, drūmi caur pieri viņu aplūkodama.

— Tūlīt pat nomazgājies un pārģērbies, — stingri noteica Tatjana Nikolajevna, izņēma no grāmatu pakas divus žurnālus un pasniedza Paļkam.

— Līdz vakaram, — viņa sacīja dziedošā balsī.

Vakarā, pienākdams pie viesnīcas, Paļka attapās, ka viņas vīrs droši vien ir mājās un tātad vajadzēs atdot žurnālus un iet prom, nenodrošinot jaunu tikšanos. Nē, tādu muļķību viņš nedarīs! Jāiet no rīta, kad vīrs institūtā.

Lai īsinātu laiku, viņš devās pie Kuzmenkiem. Saša un Ļuba sēdēja dārzā pie galda. Ļuba ar matadatu lobija no ķiršiem laukā kauliņus, viņas pirksti bija notašķīti ar sulu, bet Saša sekoja katrai viņas pirkstu kustībai un kaut ko klusi stāstīja.

Paļka pagriezās un gāja prom. Visi iemīlējušies, visi laimīgi. «Visapkārt tāda kā migla, un šajā miglā tikai mīļotā vien gaiši staro . ..» Gribējās tūlīt pat traukties pie Tatjanas Niko-lajevnas. Acuraugs — tas viņai piedienas. Acuraugs . ..

Uz ielas viņš izbrīnījies ieraudzīja «acurauga» meitu. Platu seju, nemaz nav līdzīga mātei. Ko viņa te dara?

Meitene uzrausās uz žoga, iebāza mutē divus pirkstus un iesvilpās kā puika. Un tūlīt pat nez no kurienes uzradās Kuziks.

— Vai iesim kazenēs? — meitene jautāja.

— Var.

Kā šie pamanījušies iepazīties? Un meitēns sauc ogas tāpat kā ukraiņi. Svilpo kā puika. Redzams, ka «acuraugs» nepārslogo sevi ar rūpēm par meitas audzināšanu.

Paļka ilgi klaiņoja viens. Viņš nevarēja ne lasīt, ne strādāt. Kaut ātrāk pienāktu rīts!

Tuvodamies savai mājai, viņš tumsā pamanīja pie vārtiņiem divus stāvus. Katrīna un Vovka? Vovka apkampa un skūpstīja, skūpstīja Katrīnu . ..

Parāvies atpakaļ, Paļka pastaigājās pa ielām un atgriezās. Tie vēl joprojām skūpstījās. Paļka grasījās iesvilpties, bet kaut kas viņu atturēja. Atkal paklaiņoja, ar skumjām un cerībām domādams, ka viņam viss ir sarežģītāks, grūtāks, bet gan ari viņam būs mīlestība. Nevar nebūt.

Trešo reizi tuvodamies saviem vārtiņiem, viņš jau no tālienes sāka šļūkāt kājas un svilpt.

— Vai tu, Paļka?

— Piedodiet, ja iztraucēju.

— Nu, ko tu! — izlikdamies nomurmināja Vovka.

Katrīna iesmējās, strauji uzlika rokas savam mīļotajam uz

pleciem, noskūpstīja viņu un ieskrēja mājā.

— Iznāk, ka tu, Vova, taisies mums rados?

Vovka atvilka elpu un kautrīgi sacīja:

— Tā iznāk .. . Kas ir?

Pusstundu vēlāk Paļka grozījās pa gultu, atcerējās sava drauga svētlaimīgo seju, atcerējās, kā māsa uzlika rokas viņam uz pleciem un, brālim redzot, noskūpstīja Vovku. «Un mani?

Vai būs kādreiz tā, ka viņa apliks man rokas ap kaklu un noskūpstīs?» Un pats nobijās no šis domas.

Pulksten vienpadsmitos no rīta Paļka pieklauvēja pie viņas durvīm. Viņai mugurā bija kaut kas garš, viegls, brīnum skaists — tādus tērpus Paļkam bija gadījies redzēt vienīgi kinofilmās. Viņš stāvēja un klusēdams burzīja žurnālus.

— Un es domāju, ka jūs esat aizmucis ar šiem žurnāliem.

Saule plūda logā divām mirgojošām joslām. Viena josla

piezagās «acuraugam» pie kājām. Saules vizulis ietrīsuļojās uz vaiga. Viņa raudzījās Paļkā jautājoši un mazliet izbijusies.

— Apsēdieties, lūdzu, pie loga! — lūdzoši sacīja Paļka. — Šeit, saulē.

— Cik jūs šodien dīvains, — viņa apsēdās. Kas viņam noticis pa šo īso laiku?

Viņa dzīrās piecelties, jo nav nekādas jēgas pakļauties maz pazīstama jaunekļa kaprīzēm, kurš klusē un, acu nenovērsdams, skatās, bet Paļka parupji sacīja:

— Sēdiet! Jums mati saulē mirgo. Jums vienmēr vajag būt saulē.

— Vienmēr?

— Jā, vienmēr.

Tā kā viņa bija paklausījusi, Paļka kļuva drošs, un viņa to ievēroja.

— Kāpēc jūs neatnācāt vakar vakarā?

— Iedomājieties pati, ja varat.

Viņa, protams, iedomājās, bet sacīja nevainīgi:

— Par laimi, vīram līdz vēlai naktij bija sēde, tāpēc žurnālus nevajadzēja. Patlaban man jātiek pilsētā. Pagaidiet mirklīti, iesim reizē.

Viņa izgāja otrā istabā un pievēra durvis. Tātad vakar viņa visu vakaru bija brīva . . . Un viņš klaiņoja viens! Vai tiešām viņai jābūt pilsētā, jeb vai tas ir sods par vakardienu? Un kādu ieganstu atrast, lai varētu atkal sastapties? Kino, teātris — tā sāk aplidot meitenes, bet te — vīrs, meita! . ..

Tatjana Nikolajevna parādījās atkal dzeltenajā kleitā, ar raibo jostu; tā viņai bija mugurā ēdnīcā, kad viņš uzmeta viņas naudai virsū savu červoncu. Vai Tatjana Nikolajevna to atceras? . .. Izskats viņai ir valdonīgs un noraidošs.

— Vai jūs steidzaties? — viņš nobijies jautāja.

— Mēs ejam saulē! — viņa dziedoši sacīja, slēgdama ciet durvis, un pameta ašu skatienu, no kura viņam sāka strauji pukstēt sirds.

Viņa ieskaitīja Paļku savā pavadonībā un mīļi komandēja, iegriezdamās te vienā, te otrā veikalā pēc dažādiem niekiem. Uz ielas vienā laidā iznāca sastapties ar viņas paziņām, apstāties un tērzēt. Visbiežāk tie bija institūta darbinieki, kas pazina arī Paļku. Paļkas pašapziņa cieta, un tai pašā laikā viņš lepojās — jā, «acuraugs» iet ar viņu, nevis ar kādu citu! Viņš pats to panācis, ka tiek ievērots, un tagad vairs nepalaidīs garām izdevību!

— Vai jūs pastaigājaties kādreiz stepē? — izmantodams mirkli, viņš apvaicājās.

— Gadās, — viņa nodziedāja, to pašu brīdi līksmi atsaukdamās uz kāda paziņas sveicienu, un apstājās patērzēt.

Paļka dusmojās un meklēja vārdus, lai visparastākā veidā uzaicinātu viņu pastaigāties pa stepi, un pēkšņi tas viss izgaisa no prāta.

Stiepta, trauksmaina sirēnu gaudošana piepildīja pilsētu.

7

Stiepta, trauksmaina sirēnu gaudošana . . .

— Nelaime! Nelaime! Nelaime! — kliedza sirēnas pār visu pilsētu, kur nebija nevienas ģimenes, kam nebūtu sakaru ar šahtu.

— Ātrāk! Ātrāk! Ātrāk! — pūta sirēnas, viesdamas šausmas par vēl nezināmu nelaimi un saukdamas pēc palīdzības . . .

Automašīna, kas brauca pa ielu, krasi apgriezās tramvaja priekšā un aiztraucās atpakaļ uz šahtas pusi.

Cilvēki, kas vēl nupat bija mierīgi gājuši savā nodabā, uz mirkli sastinga un, visu aizmirsuši, lēca tramvajos vai arī metās skriešus turpat, uz šahtas pusi.

No veikala iznākusi sieviete ar sainīšiem rokās sāka izmisīgi kliegt, nekā neapjēgdama, svieda tos zemē un aizskrēja uz šahtas pusi.

Ar saviem baismīgajiem svilpieniem apslāpēdamas stieptās sirēnu skaņas, aizjoņoja ugunsdzēsēju mašīnas — uz šahtu.

Kaukdami aiztraucās divi «ātrās palīdzības» vāģi — uz šahtu.

Arī Paļka skrēja pie augošā ļaužu pūļa.

Tramvajā nebija iespējams iekļūt, viņš pieķērās tai pusē, kur nedrīkstēja, un tūlīt pat juta, ka daudzi augumi spiež viņu klāt pie vagona. Šahtas piebrauktuvē tramvajs samazināja ātrumu, veltīgi šķindinādams zvanu, lai atbrīvo ceļu: visas ielas platumā skriešus skrēja otrās maiņas ogļrači, sievas un mātes, skolnieki, vecu vecie šahtas strādnieki, balstīdamies uz spieķiem . . .

Ieeja šahtā bija ielenkta.

Liels ļaužu pūlis stāvēja puslokā pie ieejas, baismīgs klusējošs pūlis. Otrās maiņas ogļrači, smagi vilkdami elpu, pieskrēja klāt, gāja cauri pūlim, neko nējautādami. Šahtas pagalma tie pulcējās grupās, viens no priekšniekiem piegrūda ar pirkstu kādam — te vecākais! — un grupa ar vecāko priekšgalā, ne vārda nebilduši, devās uz celtni un traucās lejup.

— Deggāze .. . gāze .. . gāze ... — klusi runāja pūlī. — Eksplozija . . . Nobrukums . . . Gāzes dēļ.. .

Reizēm gaisu satricināja kādas sievietes aprautā balss:

— Un cilvēki? Cilvēki? Vai daudz tur?

— Nezinām, — skanēja strupa atbilde, un balss apklusa. Izmisuma pilnā sievietes seja sastinga kā maska, kā visas sejas visapkārt.

Paļka meklēja paziņas, lai viņu izlaistu cauri ielenkumam un ļautu piedalīties kādā no glābšanas grupām. Ļipatovs izskrēja cauri pagalmam, bet uz Paļkas saucienu atmeta ar roku, pat neatskatījās. Tad Palka ieraudzīja Sašu Mordvinovu jau ogļrača tērpā. Saša kopā ar vienu no inženieriem devās uz celtni.

Pavisam tuvu Paļkam atskanēja spalgs sauciens:

— Saša, nevajag! Saša, neej!

Saša uz mirkli pagriezās atpakaļ, ievēroja pūlī meiteni ar baltu lakatiņu galvā, baltā virsvalkā (meitene tiecās pie viņa), strauji apsviedās un iegāja celtnī.

Sievietes bez līdzjūtības palūkojās uz Ļubu un novērsās kā no svešas. Arī Kuzmiņišna, kas stāvēja meitai līdzās, novērsās. Ļuba nobālusi nodūra galvu.

Ar pirmajām sirēnu skaņām Kuzmiņišna bija pametusi visus darbus un, tāpat kā pārējās ogļraču sievas, skrējusi prom uz šahtu. Viņa nezināja, kurā iecirknī notikusi nelaime, un neviens viņai to neteica, bet, manot, ka viņu, ne vārda nebilduši, laiž uz priekšu, Kuzmiņišna saprata, ka nelaime atgadījusies tieši tur, kur strādā vīrs un dēls. Ogļrača sievas trīsdesmit gadu ilgā pieredze neļāva neko jautāt — viss, ko zina apkārtstāvošajā

ļaužu pūlī, ir vienīgi baumas un minējumi. Jāgaida. Jāgaida stunda, daudzas stundas vai arī visu dienu un nakti. Jāgaida ...

Un gaidīja visi. Gaidīja mātes un tēvi, sievas un bērni. Gaidīja Paļkas māte un simtiem viņai līdzīgu sieviešu. Patlaban pazemē nebija ne vīru, ne dēlu, tur bija — cilvēki.

Liels saspringti sastindzis pūlis — visu sejas pievērstas celtnim, visu acis kā piekaltas tā tumšajai rīklei, kur paretam kāds ieiet un no kurienes neviens nenāk ārā.

Bet tad, klusi dūcot, pacēlās celtnis un pie ieejas sāka vizēt baltie sanitāru virsvalki.

Ak, šie pēdējie garie gaidīšanas mirkļi, kad viss, pats baismīgākais, kļūst biedējoši tuvs, nupat, nupat sabruks pār galvu! Kad vienas un tās pašas trīsas izraisa gan bēdu nojausma, gan cerība ... Kad auguma un atpakaļ atmestās sejas apveidā vēl nav iespējams saskatīt, vai tie ir sirdij mīļi vai sveši vaibsti... Pēdējie garie mirkļi, iekams dabūs zināt, vai briesmīgā nelaime lemta tev, un, ja tev ne, varbūt — priecīgi metīsies pretī savam mīļajam, taču priecāties nespēsi, tāpēc ka līdzās bēdas, kāds jau vaimanā un mīļā cilvēka seja tikpat satriekta kā visiem, kas tur bijuši.

Un nu no celtņa jau parādās nestuves. Kas? Kura piederīgais?

Simtiem acu pieplaka tā sejai, kurš gulēja uz nestuvēm. Tad pūlis sakustējās un pašķīrās, dodams ceļu tai, kurai tas visvairāk vajadzīgs. Sieviete gaišzilā lakatiņā viena pati pārskrēja pāri pagalmam un klusēdama noliecās pār seju, kas bija melna no ogļu putekļiem un drebēja, nestuvēm šūpojoties. Ievainotā acis pavērās, melnās lūpas sakustējās, pūlēdamās kaut ko pateikt. Sieviete iešņukstējās, uzlika roku uz melnās pieres un sāka iet līdzās, raudādama aiz sāpēm un prieka — dzīvs! Un pūlis atvilka elpu — dzīvs.

Otras nestuves.

Kuzma Ivanovičs gāja līdzās. Viscaur ogļu putekļos un sviedros viņš smagi, neatkāpdamies gāja blakus, sakniebis lūpas un lūkodamies taisni uz priekšu. Reizēm viņš klupa uz grambām pagalmā, izlīdzināja soli un atkal gāja vienā laidā ar sanitāriem, lūkodamies taisni uz priekšu.

Kad viņš ieraudzīja sievu, viņa lūpas notrīsēja, notrīsēja un no jauna sastinga.

Kuzmiņišna uz pirkstgaliem pārskrēja pāri pagalmam, bez skaņas iekliedzās un uzkrita virsū dēla nekustīgajam augumam.

Sanitāri nolaida nestuves zemē. Kuzmiņišna ašām kustībām noglāstīja dēla galvu, seju, plecus un pieplaka pie stingstošā ķermeņa.

— Ksiņja! ... Ksiņja! ... Ksiņja! — Kuzma Ivanovičs sauca.

Paļka stāvēja līdzās un, acu nenovērsdams, raudzījās drauga

krampjaini savilktajā, asiņainajā sejā. Uz mirkli atmiņā pazibēja divi tumsā kopā saplūduši augumi pie vārtiņiem, dzīvā, līksmā Vovkas svētlaimīgā seja, biklā atbilde: «Tā iznāk ... Kas ir?»

— Māt, māmiņ! — raudādama atkārtoja Ļuba.

Kuzmiņišna atgrūda meitu, atgrūda vīru un ārstu. Rokas

atrāvās no nestuvju rāmja, sakārtoja un pieglauda asinīm apkaltušos matus, ar lakatiņu noslaucīja no dēla pieres un vaigiem ogļu putekļus un asinis.

— Ņemiet nestuves, — ārsts sacīja sanitāriem.

Neko nedzirdēdama, Kuzmiņišna joprojām glāstīja, kārtoja, čubināja ap mīļo nedzīvo augumu. Kuzma Ivanovičs novērsās, sāka sēkt, samiedza acis. Pār melnajiem vaigiem ritēja asaras, atstādamas baltas vadziņas.

Un tad Paļka apņēmīgi satvēra un piecēla Kuzmiņišnu. Cieši viņu turēdams un spiezdams sev klāt, viņš pirmo reizi atcerējās māsu. Māsa šodien strādā nakts maiņā, no rīta aizbrauca ar velosipēdu peldēties. Kā paziņot, un ko darīt? ...

Bet tobrīd ap nestuvēm cieši sastājušies cilvēki atkal kā pēc komandas pašķīrās. Pa šauro eju skrēja Katrīna. Ģērbusies sarkanajā sarafānā, tik nepiedienīgi svētdienīgā šai brīdī — viņa skrēja tieši pretī savām bēdām. Ātrajā skrējienā strauji apstājās turpat pie nestuvēm. Katrīnas rokas pacēlās un sažņaudzās pie kakla.

— Kliedz taču, kliedz! — nevarēdama paciest meičas klusēšanu, izdvesa kāda sieviete un grasījās viņu apskaut.

Katrīna paraustīja plecu, nogrūzdama svešo roku, un palika stāvam ar sažņaugtiem pirkstiem pie paša kakla.

— Ņemiet nestuves! — uzsauca ārsts un ar saliektu pirkstu izslaucīja acis.

Sanitāri pacēla nestuves un nesa prom, iedami apkārt Katrīnai, kas sastingusi palika stāvam uz vietas.

— Katrīn, iesim nu, iesim! — murmināja Paļka, mīņādamies viņai līdzās.

Iznesa trešās nestuves. Atskanēja sieviešu vaimanas.

Tās izdzirdusi, Katrīna attapās, vienaldzīgi novērsās no svešām sāpēm, parāvās turp, kur sanitāri jau cēla nestuves ātrās palīdzības mašīnā ... Ar plecu pastūma nost brāli un straujā gaitā devās prom no cilvēkiem — pārlieku stingrā solī, savā svētdienīgajā sarkanajā sarafānā, joprojām sakrampējusi rokas pie kakla.

8

Inženieris Kateņins pamodās. Blāvās spraugas starp aizkariem ļāva noprast, ka vēl ir agrs, viņš aši aizvēra acis, aizturēdams miegu. Tomēr domas jau rosījās kā dienā. Aizmigt vairs neizdosies. Viņu bija pamodinājis. . . Kas? Nekāda skaņa ārpusē, ne paradums, nē, kaut kas viesa nemieru, traucēja.

Viņš pagriezās uz muguras un centās atcerēties — kas. Pārcilāja jaunumus, kurus iepriekšējā vakarā, kad viņš atgriezās no Donbasa, bija pastāstījusi sieva un meita. Tie bija sīki, nenozīmīgi. Parasti viss, kas saistījās ar meitu, izraisīja viņā nemieru, bet vakar Ļuda izskatījās lieliski, un visaizdomīgākais pielūdzējs — majors bija aizbraucis uz vasaras nometni, tā ka arī šai ziņā nebija no kā baidīties. Katja? Kas tad varētu gadīties Katjai? Tepat līdzās šņākuļodama elpo, un viss viņā pazīstams, pierasts un mīļš. Darbā drošības tehnikas pārvaldē? Bet arī tur viss kārtībā. Pirms dažām dienām viņš ļoti uztraucās par avāriju vienā no šahtām, ceļā uz Doņecku iztēlojās visdažādākās nepatikšanas. Barga izmeklēšanas komisija varēja pārspīlēt nolaidību, kas parasti atklājas pēc avārijām ... Komisijas slēdzieni bija Kateņinam labvēlīgi, un tas bija viņa nopelns, ka profesoru Rusakovski uzaicināja piedalīties darbā, lai izstrādātu metodes gāzu eksploziju novēršanai. Kas tad?

Bojā gājušo bēres ... Jā, tas ir smagi. Viņš pastāvīgi centies izvairīties no bērēm, bet šoreiz vajadzēja piedalīties. Tūkstošiem cilvēku gāja aiz sarkanajiem zārkiem. Ogļraču orķestris nemākulīgi spēlēja sēru maršus. Pie miklās zemes kopiņām raudāja sievas, mātes, bērniņi. . . Kateņinam iespiedās atmiņā meiča, kas nekustīgi bija stāvējusi pie kapa, kurā gulēja visjaunākais no bojā gājušajiem. Kas tā bija? Sieva, līgava? Viņa neraudāja, un tāpēc viņas bēdas šķita vēl briesmīgākas.

Tur, kapos, atmiņā atausa sen pagājusi diena, kad viņš sāka strādāt šahtā par praktikantu. Agrā rītā, pelēcīgā miglā, viņš gāja klusējošu ogļraču vidū, atšķirdamies no tiem ar jaunu, tīru darba tērpu. Viņš bija juties svešs starp šīm melnajām ēnām un priecājies, kad ieraudzīja gaišu, pašaustu tērpu tādam pašam iesācējām mugurā, kāds bija pats. Kateņins toreiz iejautājās, cik iespējams, cienīgi: «Kas ir, draugs, vai pirmo reizi ej?» Puisim bija laucinieciska seja ar uzrautu degunu, no baltā matu cekula apakšas raudzījās gaišas acis. «Pirmo. Nesen apņēmu sievu, paši esam no trūcīgiem, un sievai nav nekā, aiz mīlestības apprecējāmies. Pastrādāšu līdz pavasarim, iekrāšu maķenīt, nopirksim govi...»

Viņi izšķīrās pie celtņa. Kateņinam šahta likās baismīga — tagad pat grūti iedomāties ogļrača darbu tanīs gados, kad nebija ne mehanizācijas, ne drošības tehnikas, tā bija mežonīga piepūle rāpus vai guļus ar asmeņkapli melnajās, smacīgajās zemes dzīlēs . . . Dienas vidū atskanēja trauksmes signāls. Kateņins metās uz nobrukuma vietu, kaut gan viņu sagrāba nevaldāma vēlēšanās mesties ārā no šahtas. Pirmais, ko viņš ogļraču lampu blāvajā gaismā ieraudzīja, bija kājas, kas rēgojas laukā no nobrukuma, kājas gaišā, vēl tīrā darba tērpā . .. _ Rudenī atgriezies mājās, Kateņins atzinās savam draugam Aronam Cilšteinam,_ ka kļūdījies, nav iemīļojis un neiemīļos izvēlēto profesiju. Arons sacīja ar parasto atklātību: «Un tu domāji, ka šahta ir paradīze? Protams, var jau mainīt profesiju un tikt vaļā no šīs elles, bet es censtos panākt, lai elles nebūtu nevienam!» Arons nemaz citādi atbildēt nevarēja. Kateņins izvairījās no politikas, viņa vēlēšanās bija pieticīgākas: pabeigt kalnrūpniecības institūtu, kļūt par inženieri, apprecēties ar Katju. Viņš to panāca. Arons viņu ietekmēja tikai vienā virzienā — Kateņins atteicās no tēva — profesora protekcijas, kurš vēlējās atstāt dēlu pie sevis, un kopā ar jauno sieviņu aizbrauca uz Donbasu. Tie bija grūti gadi — karš, tad revolūcija, pilsoņu karš, sabrukums . . . Kaut kur revolūcijas kauju pašā centrā rosījās Arons. Kateņins visu notiekošo uztvēra no savas mazās, sirdij mīļās pasaulītes dziļumiem — Katja un maziņā Ļuda. Viss viņa darbošanās uzdevums bija nodrošināt šīs pasaulītes neaizskaramību. Ko tikai viņš šai laikā nebija darījis! Kad sākās ogļrūpniecības atjaunošana, Kateņins atgriezās šahtā. Viņš izvairījās tiklab no boļševikiem ar viņu aģitāciju, kā arī no visādiem kontrrevolucionāriem un sabotētājiem, kādu toreiz netrūka, strādāja, kā paradis, pēc labākās sirdsapziņas.

Un pēkšņi viņu aizrāva darbu temps un milzu pasākumi darba aizsardzībā, drošības tehnikā, ogļieguves mehanizācijā.

Dabūjis zināt, ka jaunības draugs strādā Maskavā, viņš aizrakstīja Aronam: «Jūs (ar to bija domāti boļševiki) gribat visu piesātināt ar politiku, bet es daru tautas labā pašu galveno — uzlaboju darba apstākļus, praktiski strādāju, lai likvidētu «elli», vai atceries kādreizējo sarunu?» Arons atbildēja: «Pazīstu atkal veco skeptiķi, bet šī pati «politika» taču deva tev iespēju nodarboties ar «elles» likvidēšanu. Kad būsi Maskavā, atnāc, pakavēsimies pagātnē un parunāsim par nākotni.» Arons bija kļuvis par ievērojamu speciālistu gāzģeneratoru nozarē, viņa vārdu minēja tehniskajos žurnālos. Un Kateņins? Vai jutās noguris, vai sāka manīt savu gadu nastu? .. . Viņu bija pārņēmis tāds kā atslābums, it īpaši pēc tam, kad Ļuda saslima ar plaušu karsoni un Katja sāka protestēt: pietiek elpot Doņecas putekļus.

Kateņins panāca, ka tiek pārcelts uz Harkovu, uz pārvaldi. Darbs atvirzījās tālākā plāksnē. Ģimene — tas bija viss dzīves saturs. Ļuda, meitas mūzikas studijas, viņas vārgā veselība, kaprīzes . . . Reizēm viņš nogrima drūmās pārdomās: mūžs jau otrā pusē, bet kaut kas, pats galvenais, tā arī nav paveikts. Tiesa gan, pēdējos gados nepilnvērtības, nenobeigtības sajūta nomāca arvien retāk.

Bet tieši tā viņu šodien bija pamodinājusi.

«Jā, jā, jā! Es vēl varu kaut ko paveikt. Ko īsti?»

Pagājušo nakti, gulēdams gultā, viņš pastāstīja Katjai par bojā gājušo ogļraču bērēm.

— Nu, ko lai dara? — Katja nopūtās. — Pazemē nav iespējams pasargāties. Tu taču pats sacīji, ka zināms procents neparedzētu briesmu nav novēršams.

Katja aizmiga ātrāk par viņu. Kateņinu urdīja domas par šo nenovēršamo procentu. Kādreiz sakropļojumu un nāves gadījumu procents šahtās bija milzīgs, tagad tas stipri samazinājies. Bet vai tad tas ir mierinājums? Visniecīgākais procents — tās ir cilvēku dzīvības, kāds jauns puisis, kas apprecējies aiz mīlestības, gals cerībām kādai meičai, skaistai, spēcīgai... «Bet ko es varu darīt?» Ar šo rūgto sajūtu viņš aizmiga.

Tomēr domas urdīja tālāk arī miegā. Kaut kas nav paveikts. Kaut kur līdzās, nē, viņā pašā, atrodas iespēja paveikt. Ko paveikt? Jāatrod tikai, jāatceras.. . Kaut kas nodomāts, bet aizmirsts, ko atstūmusi ikdiena. Kas īsti? Kas?

Spraugas starp aizkariem iezīmējās spilgtāk, istabā kļuva gaišāks. Katja saldi nožāvājās, uzmeta plecos rīta kleitu un izgāja no guļamistabas. Pēc pusstundas viņa nāks modināt viru.

Viņš izklaidīgi aplūkoja pazīstamo istabu. Rīta gaisma vizēja drēbju skapja spogulī, rotājās sekretera spožajā virsā, — tas bija grezns sarkankoka sekreters, kas valdzināja Kateņinu ar savām neskaitāmām ērmīgām, slepenām atvilktnēm.

Lūk, kas! Lūk!

Kateņins, kā dažkārt jaunībā, ar vienu lēcienu bija ārā no gultas un pieskrēja pie sekretera. Drudžaini meklēja atslēgas, spieda slepenās podziņas, bīdīja atvilktnes, aiz kurām vērās slepenās, šķirstīja papīrus, piezīmju grāmatiņas, vecas vēstules .. . Lūk, kur Arona vēstule!

— Vsevolod! Bez rīta svārkiem? Basām kājām!

Viņš vainas apziņā atskatījās. Jekaterina Pavlovna ievēroja viņa sejā jauneklīgo možumu.

— Man te ievāj adzējās kādu vēstuli.. .

— Ūdens sasilis, Ļuda pamodusies, — viņa sacīja un izgāja no istabas.

Kateņinam patika sievas nemaldīgā smalkjūtība — viņa dzīvi interesējās par viņa darbu, bet nekad neuzbāzās ar jautājumiem, droši vien sen bija nākusi pie pārliecības, ka viņš pats katrā ziņā pateiks. Un patlaban, tikko viņa bija izgājusi,_Kate-ņinam jau gribējās viņu aicināt atpakaļ un pastāstīt par Ārona vēstuli.

«. . . Draudziņ! Esmu ieskaitīts vēl vienā komisijā, šoreiz ļoti interesantā. Ir nodoms izstrādāt paņēmienu ogļu apakšzemes gazifikācijai, citiem vārdiem sakot, ogļraču apakšzemes darbu aizstāt pazemē ar sava veida ogļu pārvēršanas procesu gāzē. Pagaidām vēl nav nekā konkrēta, gatavojas izsludināt konkursu par labāko projektu. Nosūtu tev konkursa noteikumu pirmo uzmetumu, mēs to apspriedīsim nākamajā sanāksmē. Mēģinājums nomainīt apakšzemes darbu — interesants! Tev vajadzētu ķerties klāt un izstrādāt projektu. Pamēģini, ko?»

Vēstule jau toreiz bija satraukusi Kateņinu, viņš nolēma uzrakstīt Aronam, apspriesties, padomāt. Bet Ļudai bija eksāmeni, Kateņins viņai palīdzēja atkārtot visus priekšmetus pēc kārtas: vēsturi un gramatiku ar sintaksi, algebru un ģeogrāfiju, pat mūzikas vēsturi. Arona vēstule bija nolikta un aizmirsta.

Bet tas, tas var kļūt par mūža labāko darbu!

Uzrakstīt, nē, vienkārši aizbraukt uz Maskavu pie Cilšteina, uzzināt visu, kopā ar viņu izstrādāt projektu . . .

Viņš steigšus devās vannas istabā, izlēja laukā sagatavoto silto ūdeni un ar neparastu labpatiku cieši norīvējās ar aukstu.

— Pats galvenais ir tas, ka ikvienam cilvēkam vajag pašam sava — galvenā uzdevuma, — viņš sacīja pie brokastu galda, paskatīdamies meitas bezrūpīgi līksmajās acīs.

— Nu protams! — Ļuda bija vienis prātis un uzkaisīja olu kultenim dilles.

— Ne katrs to uzreiz atrod, — Kateņins turpināja. — Reizēm cilvēki pat nenojauš, ka bez tā nevar iztikt.

Meita neatbildēja. Jekaterina Pavlovna vēroja vīru, bet sarunā nepiedalījās. Tikai priekšnamā, viņu pavadīdama, klusi jautāja:

— Vai kaut kas interesants?

— Jā, redz . . . Vēl man nav īsti skaidrs.

Pašam negaidot, viņš satvēra sievu, mazliet pacēla, noskūpstīja un, smagi vilkdams elpu, aši nolaida zemē: Katja bija kļuvusi pasmaga.

— Rubikona! — viņš iesaucās. — Jāpāriet tikai — un visa dzīve var pārveidoties! Vispār es tuvākā laikā braukšu uz Maskavu, un tur tad ... Ai Katja, kāds muļķis esmu bijis!

Un skriešus noskrēja pa kāpnēm, ko nebija darījis gadus divdesmit.

9

No brauciena uz Doņecku Matvejs Denisovičs Mitrofanovs atgriezās ekspedīcijas nometnē vēl drūmāks un ērcīgāks nekā parasti. Atpakaļceļā «vecāsmātes kulba» piecas reizes streikoja un nomiegojies Igors negribīgi, bez patikas to laboja, pastarpām bārdamies ar Ņikitu.

Brauciens, kas sākumā šķita tik patīkams, beidzās neveiksmīgi. Viesnīcā Matvejs Denisovičs savu draugu nesastapa. Profesors Rusakovskis bija aizbraucis uz Rostovu, bet profesora sieva likās nevaļīga: viņas provinciāli greznajās istabās spēlēja patafons, pieci vīrieši, kājās stāvēdami, gaidīja, kamēr namamāte izvadīs nelūgtos viesus — laikam pēc kārtas bija dejojuši ar savu vienīgo dāmu. Igors glūnēja pāri tēva plecam, viņš būtu labprāt piebiedrojies līksmajai kompānijai, pārāk rosīgā un pārāk skaistā profesora sieva pameta uz viņu neslēpti šķelmīgu skatienu un atvadīdamās bez iemesla sāka smieties.

— Vējgrābsle! — pikti konstatēja Matvejs Denisovičs, tiklīdz durvis bija aizvērušās.

— Pietiekami skaista, lai nebūtu garlaicīga.

Igoram patika, tēvu kaitinot, izteikt tamlīdzīgus muļķīgus secinājumus. Abi, guļot gultā, bija sastrīdējušies ne profesora sievas, bet dažādu neveiksmju dēļ. Kā teikt, trūkumu un nekārtību bija atliku likām: divas urbjmašīnas atradās remontā, un remonts ieilga — bet vai tad ir kāda ekspedīcija, kur viss noris gludi? Neapmierinātie uzskatīja, ka priekšnieks ir piekāpīgs, nav pietiekami enerģisks. Igors — paša dēls! — saklausījies viņu melšanā, prasīja, lai tēvs «saceltu kājās» visas rajona, apgabala un centrālās organizācijas, it kā tām cita darba nebūtu.

No rīta Igors aizveda tēvu uz direktora dzīvokli, bet tas bija aizgājis makšķerēt. Igors uzzināja, kur direktors makšķerē, un aizveda tēvu uz desmit kilometru attālo zvejas vietu. Labi, ka zivfs varen ķērās un direktors bija labā omā. Par remonta pasteidzināšanu vienojās, bet uz pusdienām pie Kuzmenkiem nokavēja; namamāte žēlojās, ka viss «sakaltis». Ēdot pusdienas, Igors garlaikojās (meiteņu nebija!), bet pēc tam kopā ar Ņikitu aizmanījās prom. Žēlodams savu jaunības draugu un viņa sievu, Matvejs Denisovičs noslēpa daudzus Ņikitas grēkus, jo nolēma, ka pats aplauzīs puisim ragus. Viņam nenāca ne prātā, ka vēl tai pašā vakarā Ņikita ievilks Igoru savā šaubīgajā kompānijā un ka Igors nakts vidū, piesūcies kā mārks, ietenterēs viesnīcas istabā!

— Nedusmojies, — Igors no rīta piecēlies, steidzinādams tēvu, sacīja, it kā nekas nebūtu noticis, — neesmu radis, mazliet iekampu pār mēru. Bet kā tur dziedāja! Kā dejoja! Vai tu, tēt, esi redzējis īstu hopaku?

— Hopaku esmu redzējis, bet tevi piedzērušu redzēju pirmo reizi, — noteica Matvejs Denisovičs. — Vai Tsfikita pats atnāks, vai viņu vajadzēs meklēt pa grāvjiem?

INlikita gaidīja pie Ļipatoviem — možs, sārts, rokās groziņš ar mātes ceptiem pīrādziņiem.

Visu ceļu Ņikita dziedāja dziesmas, jādomā, tās, kuras tā bija iepatikušās Igoram. Igors vilka līdz. Arī Annuška klusi dungoja — viņai nebija nekādas bēdas gar to, ka iepriekšējā vakarā šis dīkdienis piedzirdījis Igoru!

Piedevām vēl Ņikita ļoti vieglprātīgi izteicās par kolektori Ļoļu Naumovu, kuru jaunieši iesaukuši par drosmīgo Ļoļku. Šī meiča savos divdesmit četros mūža gados bija paguvusi piedalīties daudzās ekspedīcijās, strādājusi gan pie urbšanas darbiem, gan par vedēju un kolektori. Vidusāzijā smilšu vētras laikā viņa noklīdusi no daļas, bet tomēr palikusi dzīva, turklāt vēl saglabājusi instrumentus. Pavisam nesen, strādādama tālos urbšanas darbos, Ļoļa atnesa uz muguras Mitrofanovam maisu ar paraugiem, kad viņš bija tos steidzīgi pieprasījis, nezinādams, ka mašīna sabojājusies. Atnāca basām, savainotām kājām, pikta kā velns, visiem dzirdot, sulīgiem vārdiem apveltīja ir ekspedīcijas mašīnas, ir šoferus un priekšniekus, aizgāja uz pirti, lika kurpniekam nekavējoties piesist pazoles izjukušajiem zābaciņiem un tai pašā vakarā kājām devās atpakaļ, baidīdamās, ka bez viņas sajauks iežu paraugus . .. Mat-vejs Denisovičs augstu vērtēja Ļoļu un centās neievērot viņas pārāk brīvo izturēšanos pret puišiem, vaļīgo runas veidu. Ko lai dara — bijusi bezpajumtniece, bēgusi no trijiem bērnu namiem, ne rūpnīcā, ne skolā nespēja iedzīvoties, bet iemīlējusi pētniecisko klejošanu!

Kad «vecāsmātes kulba» pukstēdama un plarkšķēdama ieripoja telšu nometnē, tā pievilināja sev visus, kas atradās tuvumā. Uz iežu paraugu glabātavas palieveņa parādījās arī Ļoļa — basām kājām, šauros bruncīšos, baltā sporta krekliņā, galvā ukraiņu cepure ar platām malām. Uzmaukusi cepuri zemu uz pieres, lai aizsargātos no saules, šķiezdama ar savām spēcīgajām kājām putekļus, viņa devās pie mašīnas, pašķīra ar kailo plecu apkārtstāvošos biedrus un nostājās pašā priekšā. Uzrauts deguns, liela mute, spožas acis tai nenosakāmajā krāsā, kuru Ļoļa pati apzīmēja ar «duļķaini pelēcīgi stirnainu», — no skaistuma ne vēsts, bet kaut kas tik brīvs, mežonīgs, saistošs, ka pat Matvejs Denisovičs reizēm ar prieku noraudzījās meitenē. «Ak Ļoļku, bezbēdīgā sirds, varētu tevi pasargāt, bet esmu vecs un nekādi tev nederu, visi šie puiši, ar kuriem tu tik trakulīgi, bez piesardzības ņemies, — tas viss pie laba gala nevedīs, vai tad patiesi tu pati to neapjēdz?!»

Neko viņa neapjēdza. Stāvēja, iespiedusi rokas sānos, grozīdama kailos plecus, un no platās cepures apakšas raudzījās uz atbraukušajiem puišiem. Pēc brīža Ņikita jau atradās meitenei līdzās pie iežu paraugu glabātavas. Matvejs Denisovičs, ar lielu nepatiku pasaucis Ņikitu, aizsūtīja pēc vecākā urbšanas meistara un pats nodomāja: «Sūtīšu katru uz savu pusi, bet, ja nodarīs pāri, — sprandu apgriezīšu!»

Urbšanas meistars atnāca ērcīgs: jāpārvieto urbjtornis, bet traktors atkal salūzis. To pašu brīdi ieradās arī vecākais mehāniķis ar savām nepatikšanām, tad saimniecības daļas vadītājs. Tas nebija nekas jauns, ikdienišķas grūtības ekspedīcijā ir parastas, bet Matveju Denisoviču tās šodien nomāca — viņš steidzās no visiem atbrīvoties un palikt vienatnē ar savām domām.

Jau satumsa, jaunieši iededzināja ugunskuru un dziedāja, kad Matvejs Denisovičs, palicis viens, iegāja teltī un smagnēji atkrita uz ķeblīša līdzās ļodzīgajam galdam, kas bija piekrauts ar papīriem un paraugiem.

Vienā mirklī izgaisa šīsdienas rūpes un nepatikšanas. Acis skatījās un neredzēja ne lampas šaudīgo gaismu, ne piekrauto galdu; tās redzēja gluži ko citu, neaizmirstamu, gandrīz vai taustāmi reālu. Apaļīgie smilšu barhani... Vēja brāzma — un simtiem strūklu plūst no barhanu virsotnēm, smilšu graudiņi tek un tek kā dzīvi. Smiltis kustas. Kustas, kustas vēju dzītās smiltis, un šo smilšu vidū stāv saksaula bezlapaino puduru dīvainais caurspīdīgais briksnājs. Vējš nopūš smiltis no saknēm, saule cepina prieku neredzējušus zarus, bet puduri dzīvo, ieķērušies skarbajā, versmes nokaitētajā augsnē, tvarstīgām, sazarotām saknēm aiztur kustīgās smiltis un sūc, sūc no dziļajiem slāņiem skopo valgmi...

Starp izmētātajiem papīriem un akmeņiem kā sena mirāža atainojās svaigs zāles stiebriņš ar niecīgu rasas pilienu. Matvejs Denisovičs uzsmaida šim pilienam — nenogurdināmam darbonim.

Ūdens pilieniņš — mūžīgais ceļotājs. Te tas sakrājas no vissīkākajām valgmes daļiņām. Piebriest. Noveļas no zāles stiebriņa zemē. Miljardiem šādu daļiņu veidojas gluži no nekā, uzsūkdami valgmi no gaisa. Tie piebriest un krīt, zeme tos uzņem, un, liekas, tie pazūd bez pēdām, bet pilieni turpina savu ceļu pa apakšzemes avotiem. Mūžīgā riņķošana! Piliens nokrīt, tiecas kaut kur, iztvaiko, tvaika mākonī traucas pār zemi un kā mīlošs bērns atkal pieplok dzimtajai zemei. .. Kas liek tam kustēties? Motors — saule. Nerimtīgais gigantiskais sūknis! Saule iztvaicē miljardiem pilienu, paceldama tos no jūru un okeānu sasildītās virsmas. Saule sasilda ūdeni un zemi, un

aukstās gaisa strāvas tiecas turp, kur siltāks, izspiezdamas citas — siltās strāvas. Rodas vēji. Vēji nes miljardiem pilienu un nomet zemē lietus vai sniega veidā. Pilieniņi guļ kā zaigojoši kristāli un gaida savu laiku. Atnāk pavasaris, sniegs kūst, čalojošas straumītes tiecas uz strautiem, upēm, arvien tālāk, vairāk, plašāk — pali. Tā ceļodams piliens baro zemi, audzē labību un kokus, kausē zemes sāļus un pārvieto no vienas vietas uz citu, draiskojas un baro, pārsteidz cilvēkus ar ūdensplūdu nelaimi, sniedz pārpilnību un no jauna traucas jūrās un okeānos, kur motors — saule darbina savu nedzirdamo sūkni.

Saprātīga riņķošana. Tomēr nevienmērīga, nežēlīga vieniem un pārmērīgi dāsna citiem.

Kad tas bija? Divdesmit pirmajā gadā viņš atbrauca Alma-Atā dažas dienas pēc tam, kad selena straume izvirda pār pilsētu briesmīgu akmeņu un dubļu lavīnu. Ielas bija piegāztas ar akmeņiem, šķembām, zemi. Cilvēki kā prātu zaudējuši meklēja šai haosā savu tuvinieku līķus .,.

Un ūdensplūdi Lielajā Ķīnas līdzenumā? Pēc desmit dienu lietus gāzēm Huanhe upe izrāvās no savas gultnes bieži apdzīvotajā zemienē, noslaucīja no zemes virsas vairāk par trim tūkstošiem ciematu un aprija savos trakojošos ūdeņos septiņus miljonus cilvēku. Septiņus miljonus! .. .

Daba ir gan vieda, gan untumaina. Tā aiznes uz ziemeļiem, uz Ledus okeānu, varenas ūdens straumes, bet dienvidos, tur, kur saule un ūdens nodrošinātu veselu tautu labklājību, tur ūdeni pārdod glāzēm. Mēdz teikt — neauglīgas smiltis. Īstenībā tuksnesis glabā sevī pasakainas bagātības! Gadu tūkstošos izplūda un patvaļīgi pārvietojās Amudarjas un Sirdarjas ūdeņi, pamezdami aiz sevis gaužām vērtīgus sanesumus. Akadēmiķis Obručevs apgalvo, ka grūti atrast pēc struktūras vēl auglīgāku augsni kā Karakumā un Kizilkumā. Vajag tikai saldūdeni, un «smiltīs» zaļos augļu dārzi un kokvilnas plantācijas . . .

Bet kā pārveidot pašas dabas dotos apstākļus? Vai mēs kādreiz to iemācīsimies, vai pratīsim radīt citus apstākļus, diktējot dabai savu saprātīgo gribu?

Te nu mēs noņemamies ar to Doņecas upeli, kas vasarā atgādina strautiņu. Mēs izraksim tai jaunu gultni un neļausim applūdināt šahtas. Un ja nu lielu, ūdeņiem bagātu upi novirzītu citādi, tā, kā tas vajadzīgs mums, un dabūtu to pāri uz šiem saules izdedzinātajiem tuksnešiem? Huanhe vairākas reizes ir mainījusi gultni. Kāpēc tad mums nemainīt upju teci pēc inženieru apsvēruma, pēc saimniecības plāna? Tieši tagad, valsts milzu pārveidošanas laikmetā, mēs varētu ķerties arī pie šīs problēmas. Es pierādīšu, cik nesaimnieciski ir pamest novārtā pasakainās dienvidu bagātības!

Ieejot teltī, Igoram pavērās dīvaina aina: tēvs sēdēja tikai sporta biksītēs, lampa līdzās kūpēja, un viņš kaut ko zīmēja paša izgatavotajā kartē, kur varēja neskaidri nojaust Kaspijas un Arāla jūru. Tēvam bija apgarots un . .. ērmots izskats.

Igors nogrieza uguni zemāk un vēsi aizrādīja, ka petroleja izdegusi.

— Tad ielej, — noburkšķēja Matvejs Denisovičs, aizsegdams ar elkoni pašizgatavoto karti.

— Laiks gulēt, — noteica Igors, tomēr paņēma lampu un aizgāja pie saimniecības pārziņa.

— Vai Matvejs Denisovičs guļ? — īgni jautāja saimniecības pārzinis. — Atgādini, Igor Matvejevič, lai piezvana par solār-eļļu! Tik vien ir vairs kā vienai dienai, es taču . . .

— Kāpēc tad jūs pats neatgādināt? — Igors atcirta.

— Trīs reizes atgādināju! Ja motoriņš apstātos .. .

Igors atgriezās pie tēva pikts.

— Tēt, kāpēc tu neesi piezvanījis par solāreļļu?

Matvejs Denisovičs izklaidīgi palūkojās dēlā, viņš uzreiz

nebija sapratis jautājumu, bet tad savukārt sadusmojās:

— Un kas tu esi par kontrolieri? Bāz savu degunu, kur neviens neprasa! — Uzklāja gultu, apgūlās, nopūzdamies nomurmināja: — Atgādini no rīta. Velns viņu zina, kā bija aizmirsies!

Igors raušus norāva no naglas dvieli un aizgāja mazgāties. Ilgi kavējās savdabīgajā «klubā» līdzās mazgājamai ierīcei — teltī bija dzirdama viņa sapīkusī balss un meiteņu smiekli. Atgriezies Igors nometa dvieli un nikni noteica:

— Piekodina par norīkojumiem. Sisojeva grupa taču no rīta iet prom!

— Kurš tad . . . piekodina?

— Kaut vai Ļoļka.

— Kas viņu ieskaitījis grupā?

— Laikam jau Anna Fjodorovna. Kam viņa padota, tas arī ieskaitījis.

— Nekur viņa neies!

Igors nopūta lampu un apgūlās.

— Kolektorus norīko Ļipatova, kam tev jaukties iekšā? — valdīdams īgnumu, viņš ierunājās. — Bet grupu vadītājus gan. .. Galu galā Sisojevs ir tāds pats praktikants kā es. Kāpēc pastāvīgi tikai viņu un viņu? Tu ļoti labi zini, ka viņš nav diez kāds organizētājs. Astotajā iecirknī ķēpājās bez gala! Bet mani nekur! Tas nav taisnīgi.

Matvejs Denisovičs nokremšļojās, bet neteica nekā. Abi noskaitušies gulēja tumsā. Beidzot Igors klusi sacīja:

— Tēt, es tevi lūdzu . . . Ļauj man iet kopā ar šo grupu! Te vairs nevaru. Algots atgādinātājs pats savam tēvam! Nelāgi. Ja neuztici vadīt grupu, sūti par urbšanas strādnieku. Es taču urbšanas darbus zinu! Sūti, kādā darbā gribi.. .

Pēc ilgāka klusuma brīža Matvejs Denisovičs aizvainoti sacīja:

— Labi. Ja tēvs apnicis, ej.

— Kādā darbā? — priecīgi jautāja Igors, palaidis gar ausīm tēva rūgtuma pilnos vārdus.

— Iesi par grupas vadītāju. Sisojevu aizsūtīšu uz rūpnīcu, lai steidzina remontu.

— Gan redzēsi, tēt, es tikšu galā!

— Zini ko, dēls. Vakardienas gadījumu esmu tev piedevis, bet ja tu darbā atļausies ... ja tu Ņikitu nesalieksi āža ragā . .. ja notiks kaut niecīgākais pārkāpums...

— Nenotiks! Un Ņikita jau nemaz nav tik negants, man viņš klausīs.

Abi reizē sarāvās un salēcās uz lāviņām: kaut kur tuvu iespiedzās meitene, tad atskanēja cīņas troksnis, apslāpētas balsis, skāņi pliķu cirtieni. ..

— Pazūdi, riebekli! — skaidri iesaucās meičas balss.

Garām teltij nočaukstēja viegli, basu kāju sperti soļi.

— Ļoļa Naumova, — pazina Matvejs Denisovičs. — Un tavs labais, paklausīgais Ņikita.

— Varbūt tas nemaz nav viņš?

— Kurš tad cits, ja ne viņš? ... Naumovu gan es nelaidīšu jums līdz.

— Kā vēlies. Tikai Soņu es neņemšu: man vajadzīga kolek-tore, nevis manikīrēta jaunkundzīte.

— Ko sūtīšu, to arī ņemsi. Par agru diktēt noteikumus.

Viņi ilgi gulēja, nerunādami un arī neaizmigdami. Telts

aizsegs bija pacelts, un no turienes plūda silta vēsmiņa, tveicē apvītušas stepju zāles smarža.

— Igoriņ, vai tu guli? — čukstus jautāja Matvejs Deniso-vičs. — Zini, tas, ko es tev stāstīju par upju pārvietošanu, tā nav fantāzija. Mūsdienu tehnikas līmenis to atļauj pilnīgi realizēt. Un tas katrā ziņā tā būs!

— Iespējams, tikai ne tik drīz, — bez intereses atsaucās Igors. — Pagaidām mums dienas kārtībā citi darbi.

Pēc brīža viņš piebilda maigāk:

— Guli, ir jau vēls.

— No kurienes tev tāds racionālisms? — nopūtās tēvs. — Kā var dzīvot, neielūkojoties nākotnē?

Igors neatbildēja. Viņam gribējās daudz ko teikt, bet viss, kas lauzās laukā, būtu nepārprotams tēva nosodījums. Kopš bērnības viņš sapņoja būt tāds kā tēvs, klaiņot pa mežonīgiem, neapdzīvotiem apvidiem, pa kalnu upju krastiem, vienmēr bez liekas bagāžas, vienmēr pārvarot šķēršļus. Jau skolā viņš centās iepazīties ar visu, kas varētu tuvināt lolotajam mērķim. Pabeidzis skolu, Igors sāka strādāt ģeoloģijas ekspedīcijā par palīgstrādnieku urbšanas darbos un rudenī sagaidīja tēvu no Kazahijas ar stāstiem par paša piedzīvojumiem. Tēvs pazobojās par lielīgi izklāstītajiem sīkumiem, šo to pajautājis, parādīja dēlam, ka viņš maz zina, un apsolīja paņemt līdz nākamajā ekspedīcijā — «ja mācīsies tā, ka man nebūs par tevi jākaunas ...». Un nu abi ir kopā ekspedīcijā, dzīvo vienā teltī, ir tik tuvi kā vēl nekad ... un tik tāli kā vēl nekad. Vai Igors varēja iedomāties, ka tas būs viņš, kuram būs kauns par tēva aizmāršību un neprasmi izrīkot?

Igors pirms ausmas pielēca no gultas laimīgs: bija beigušies «algotā atgādinātāja» pienākumi, sākas patstāvīgs darbs. Divi urbjtorņi, vesela grupa viņam pakļautu cilvēku, atkarīgi no viņa gādības un prasmes. . . Viņš jau nu gan neko neaizmirsīs!

Tēvs iznāca izvadīt grupu.

Lietišķi atvadīdamies no viņa, Igors pirmo reizi ievēroja, ka tēvs kļūst vecāks: varenie pleci sagumst, seju izvago grumbas. Igoru pārņēma maigums pret šo cilvēku, kuram jau gadu nasta uz pleciem, viņš paspieda tēvam roku, ielūkojās pa nakti pietūkušajās acīs.

— Uz redzēšanos, tēt, — viņš pačukstēja.

Kolektori Soņu balstīja no abām pusēm, palīdzot ierausties mašīnas kravas kastē: klīrīgais sievišķis neprata pat iekāpt smagajā mašīnā! Igors pamirkšķināja Ļoļkai Naumovai; tēvam nezinot, viņš jau bija norunājis ar Ļipatovu un Ļoļku pašu, ka pēc dažām dienām, kad būs pabeigusi iežu paraugu apstrādi, viņa atbrauks nomainīt Soņu. Lai Ļoļka bija kāda būdama, ikviena grupa priecājās par viņu kā par labāko kolektori, ko nebaida ne lietus gāzes, ne aukstums, ne lieli attālumi.

Ņikita pirmais pārvēlās pār smagās mašīnas bortu un apsēdās, novērsis seju. Uz vaiga bija skaidri samanāms zilums. Ziluma rašanās nevarēja radīt nekādas šaubas, un Ļoļka šķielēja uz viņu smieklu pilnām acīm. Ja vien Ņikita varētu, viņš nolēktu no mašīnas un kārtīgi Ļoļku iedunkātu. Ko neteiksi, liela muiža, noķēra pakrēslī un noskūpstīja! Vai tad viņš nezina, ka šī pinusies ar visādiem puišiem? Pati aiztiek, kaitina, bet, tiklīdz pieduries, — tēlo neaizskaramo! Būtu vēl iepliķējusi mazliet, gražodamās . . . bet nē, gandrīz vai kauls pušu . . . Nebrauks? Jo labāk.

Smagā mašīna devās projām taisni pa stepi, saceldama rūsganus putekļus. Ņikita atskatījās — Ļoļka raudzījās viņā un, nevainīgi smaidīdama, māja ar roku. Un Ņikitam meitene likās tik iekārojama, ka viņš aiz dusmām sakoda zobus. Pagaidi tikai, gan tu dabūsi velnu redzēt!

Darbu Igora vadībā Ņikita iedomājās līdzīgu pastaigai: viņi taču draugi! Tomēr, kļuvis par grupas priekšnieku, Igors uzreiz pārvērtās: izdalīja pavēles balsī, kas nepieļāva iebildumus, stingri pārbaudīja darbu, bāra par nolaidību. Tiesa, viņš pats strādāja vairāk par visiem un netēloja priekšniecību; kad traktora piekabē krāva urbjtorni, pielika plecu tur, kur bija vissmagāk. Vakaros pie ugunskura dziedāja un blēņojas kopa ar citiem, bet, ja sacīja «Pietiks, biedri, laiks gulēt!», visi paklausīja. Reiz puiši bija aizskrējuši uz sešus kilometrus attalo sādžu un atnesuši divas pudeles degvīna. Igors saskaloja vienu pudeli un ar spēju triecienu pa pudeles dibenu izsita korķi, tad tāpat otrai pudelei, pēc tam paņēma abas aiz kakla, ap grieza un izlēja degvīnu zemē.

— Naudu varu atmaksāt, ja jums žēl, bet ekspedīcijā dzeršanas nebūs!

Un neviens neuzdrīkstējās kaut ko iebilst: viņa stingrā noteiktība patika.

Vienīgi Soņa iedegās naidā pret jauno vadītāju. Igors bez žēlastības trenkāja viņu no urbjtorņa uz urbjtorni: ja gribi būt pētnieks, tad strādā, ja negribi, — taisies, kā tiec, precies ar uzskaitvedi un sēdi mājās! Soņa nevarēja valdīt asaras — kāpēc ar uzskaitvedi? Iesaistīdamās ekspedīcijā, viņa domāja, ka vīrišķīgie klejotāji visi kā viens viņā iemīlēsies. Bet, izrādās, ka te ir neaptēsti tēviņi, neviens viņu neaplido un turklāt vēl slavina izlaidīgo Ļoļku par to, ka tā nav baidījusies nakti nosoļot septiņpadsmit kilometru!

Ņikita nezināja, ka atbrauks Ļoļka, un aiz gara laika mēģināja palakstoties ar Soņu, bet Soņa klīrējās, viņam tas apriebās.

Atlaidies guļus uz brezenta zem klajām debesīm, Ņikita, aizlicis rokas aiz galvas, lūkojās zvaigznēs un domāja, ka šajos klejojumos ir sava jēga un patika; gandrīz būtu vērts te noenkuroties. Tad atcerējās Ļoļku un greizsirdīgi apsvēra visus apstākļus, visus puišus, kādi vien centrālajā nometnē ir — ar kuru gan viņa tur pinas, kuru ieskatījusi tiktāl, ka rupji atgrūda viņu, Ņikitu?

Bija tveicīgs dienas vidus — debesīs ne mākonīša, pār stepi dūmaka, zābakos kājas sūt, bet bez zābakiem nevar kāju paspert — duras asie stiebri. Visu rītu noņēmās, uzstādot jaunā vietā urbjtorni, pārgura. Ņikitam negribējās palaunaga, viņš kāri izdzēra krūzi auksta ūdens, sameklēja paēnu zem krūmiem un nogūlās, atmetis rokas. Aizmiga vienā mirklī un atmodās tāpēc, ka viņam kāds kutināja degunu ar zāles stiebriņu.

Līdzās stāvēja Ļoļka sārtā jaciņā bez piedurknēm un pelēkās kokvilnas bikšelēs ar zābakos sabāztiem galiem.

— Celies un padanco, miegamice! Tev vēstule.

Vēstule — no mājām, no kurienes tad vēl varētu būt. Ļoļka bija daudz saistošāka par vecāku vēstuli.

— Kur tu te gadījies?

— Nokritu no debesīm!

— Laikam atlidoji uz slotas kāta? Tas tev būtu īsti piemēroti.

Ļoļka apsēdās līdzās un parāva viņu aiz matu cekula.

— Celies un danco, citādi vēstuli nedošu.

— Dosi!

— Nedošu!

— Pats paņemšu!

Ņikita satvēra meiteni aiz pleciem un tik cieši saspieda, ka viņa iekliedzās. Rokas viņš jau iepriekš tai saturēja, lai nekautos. Tomēr Ļoļka pat nemēģināja kauties, nolūkojās viņā caur pieri — tā neparasti, neizprotami. Viņš pamanījās un noskūpstīja uz lūpām. Viņa aprima, pievēra acis ... bet pēc brīža no visa spēka viņu pagrūda: «Tu jau atkal! ...» Tomēr prom negāja.

Ņikita samulsis izņēma vēstuli no viņas pieļāvīgajiem pirkstiem, atplēsa aploksni. Rokraksts viņu pārsteidza.

— No tēva, — viņš nomurmināja un pagrieza lapiņu, domādams ieraudzīt mātes neveiklos burtus, kas gāzās cits citam virsū, tomēr otrā pusē nekā nebija. Tēvs mēdza rakstīt reti un vienīgi tad, kad uzskatīja par nepieciešamu dēlu sabārt. Par ko tad šoreiz?

Ļoļka nolieca galvu viņam pie pleca un sāka lasīt. Ņikita to izmantoja un ar vienu roku apkampa meiteni, taču roka to pašu brīdi noslīdēja.

«Mīļais Ņikita, daru tev zināmu, ka mūs piemeklējušas lielas bēdas un nelaime. Vova ...»

Viņi kopīgi izlasīja neticamo vēsti, tad pārlasīja vēl un vēlreiz ... Vovkas vairs nav! Vovka aizgājis bojā!

Ņikita ilgi nevarēja attapties, ka tā ir taisnība un nav iespējams no šīm šausmām nekur paglābties. Tad viņš juta, ka silta roka saspiež pirkstus. Līdzās bija cilvēks. Ņikita piespiedās ar smago galvu pie Ļoļkas, piespiedās kā pie mātes un iešņukstējās.

— Raudi, — viņa čukstēja, — paraudi...

Pēkšņi, kā vecāka kļuvusi, meitene klusītiņām sāka glāstīt viņa platos plecus, lūkojās viņa spurainajā cekulā, bezspēcīgi noslīgušajās, lielajās, raupjajās rokās. No viņa plūda tabakas, sviedru un vībotņu dvesma, bet varbūt tā bija stepe, kas visam piejauca klāt vībotņu smaržu. «Raud kā bērns. Es neraudāju, kad nomira māte, tikai lūpas sakodu jēlas. Bet viņš raud. Nav ne rupjš, ne nejauks, rupjie un nejaukie tā neraud. Muļķis vēl. Un izlutināts ...»

Uzmanīgi šķirstīdama Ņikitas matus, viņa plati ieplestām acīm raudzījās pāri viņa galvai tik tālos tālumos, kādu nav pat stepē, raudzījās un redzēja pati savu dzīvi — jaunu, grūtu, tik grūtu, ka nav zināms, vai varēs izturēt.

«Kā es ar tādu?» viņa sev jautāja, izbrīnījusies pasmaidīja par to, kas viņu bija pārņēmis, un mierinoši kā māte pievilka Ņikitu sev klāt.

— Kādas bēdas! Un kas tad viņš tev bija — vecākais vai jaunākais? Pastāsti man, pastāsti, paliks vieglāk.

Kuzmenko ģimenei bija uzgūlusi melnā bēdu ēna.

Kuzma Ivanovičs, tāpat kā vienmēr, cēlās ar gaismiņu un gāja uz šahtu. Tad rausās augšā Ļuba un steidzās uz savu bērnudārzu. Kuziks, pakampis virtuvē šo to no visa, kas iekārojās, skrēja savas puiku darīšanās. Kuzmiņišna, tāpat kā senāk, cēlās agrāk par visiem, gatavoja ēst, mazgāja, uzkopa istabas un pagalmu — ierasto dzīves kārtību nekas nevarēja grozīt, un tā arī netika grozīta, bet mājā viss bija kluss. Pat Kuziks, atgriezdamies mājās, vairs nemetās pāri žogam, bet ieslīdēja pa vārtiņiem, ieklausīdamies neparastajā klusumā. Ļuba nedziedāja un nesmaidīja, bet Saša reti ienāca, viņi tikās uz ielas. Ļuba atgriezās viena — ar vainīgu sejas izteiksmi un čukstus jautāja: «Kā māmiņai?»

Tāpat kā senāk, Kuzmiņišna noteica noskaņojumu mājās. Bet Kuzmiņišna mehāniski izpildīja visu, kas nepieciešams, neko neredzēja un nedzirdēja, ne par ko neinteresējās, neko nedarīja ar visu sirdi. Ikdienišķo darbu vidū viņa pēkšņi mēdza pieplakt pie sienas vai žoga, pie loga stenderes un ļauties asarām, bezcerīgi un izmisīgi, aizmirsusi, kādēļ te nākusi.Viss, kas agrāk iepriecēja, tagad izraisīja izmisumu. Kad no darba atgriezās Kuzma Ivanovičs, viņa atcerējās, ka senāk bija atgriezušies divi. Pamanījusi pie vārtiņiem Ļubu un Sašu, apraudāja dēlu, kurš vairs neiepazīs laimi. Viņu aizvainoja, ja kāds sēdās Vovas vietā, bet, ja krēsls palika tukšs, metās tumšā nostūrī, lai izraudātos. Palikusi mājās viena, kāpa augšā dēla istabiņā, slaucīja putekļus no viņa grāmatām un raudāja.

Tur augšā viņa redzēja Vovu tādu, kāds viņš bija pirms nāves — pieaudzis, vienmēr pie grāmatām, un apraudāja viņa sapņus, cerības, visu, kas bija tik svarīgs un nepieciešams viņam pašam un ko nojauta vienīgi māte. Lejā starp pierastajiem priekšmetiem dēls atausa atmiņā mazs, nevarīgs, no viņas atkarīgs labsirdīgs puišelis; viņa atkal to pārtina, mazgāja vanniņā, zīdīja, sameklēja pirmo zobiņu, kas urbās sārtajās smaganās, ņēma rokās, šūpoja savu dēliņu, savu pirmdzimto, un raudāja, raudāja, raudāja tāpēc, ka rokas bija tukšas.

Redzot viņu šādā stāvoklī, mājiniekus pārņēma bailes.

Katrīna nerādījās nemaz.

No Paļkas dabūja zināt, ka Katrīna nevienu negribot redzēt — ne māti, ne brāli, ne draudzenes.

Reiz Ļuba tomēr'bija pie viņas iegājusi — viena, bez Sašas, bet Katrīna auksti aizrādīja:

— Nevajag, Ļuba. Tev ir sava dzīve, man sava.

Un Ļuba atkāpās, tāpēc ka teikt neko nevarēja; lai arī kā bija brāļa žēl, viņas bēdas nebija salīdzināmas ar Katrīnas bēdām, bet pašas laime tomēr palika laime.

Tad aizgāja Kuzma Ivanovičs.

— Būtu pie mums iegriezusies, Katrīn.

Viņa pacēla acis, bet nekā neteica. Vecais vīrs skumji un norūpējies raudzījās meičas sadrūmušajā sejā, moku pilnajās acīs.

— Nevajag, meit, vairīties, — viņš sacīja šņaukādamies. — Visiem grūti. Nevairies.

Katrīna piecēlās, izmeta:

— Iesim.

Pārgāja pāri ielai, saņēmusies, lai neraudātu un mājā iegāja mierīga. Bet, kad ieraudzīja pavisam svešādo Kuzmiņišnas seju, viņas trīsošos pirkstus, neizturēja, noslīga uz grīdas līdzās Kuz-miņišnai, nolika galvu uz Vovas mātes rokām un, tās skūpstot, ļāva vaļu asarām. Arī Kuzmiņišna sāka raudāt, tikai asaras plūda vieglāk nekā parasti.

— Jums ir citi bērni, — izraudājusies, stingri noteica Katrīna. — Jums jādzīvo. Jādzīvo viņiem. Man ir sliktāk. Man tagad nav vairs neviena. Un es vēl neesmu pat lāgā dzīvojusi.

Kuzmiņišna dedzīgi iebilda:

— Neviens man nav tagad vajadzīgs. Neviens. Pat redzēt negribu!

— Tas pāries, — sacīja Katrīna. — Pāries! Jums ir meita, jums ir Ņikita . . . Kostja aug . . . Pāries!

— Māte, — sacīja Kuzmiņišna, — māte nekad neaizmirst.

Abas ilgi raudāja, runāja un no jauna raudāja.

Kuzma Ivanovičs domāja, ka sākot ar šo vakaru viņi bieži skums kopā, bet Katrīna iegriezās reti, kā izpildīdama kādu pienākumu, un izvairījās palikt divatā ar Kuzmiņišnu.

Tad viņš aicināja mājās Ņikitu.

Vilciens pienāca naktī, no stacijas līdz ciematam bija tālu. Ņikita negribēja gaidīt pirmo tramvaju un gāja kājām, jau domās baidīdamies no tā, kas viņu mājās sagaida. Iepriekšējā vakarā Ļoļka, vadīdama viņu uz staciju, visu ceļu mācīja: «Tu paraudi ar viņiem kopā, bet tad stāsti par sevi, par sevi.» Droši vien viņai bija taisnība, bet ko lai stāstā par sevi, kad ģimenē tādas bēdas?

Un tad skatienam pavērās jumts zem vecā ozola, trīs logi ar zilganbaltiem aizvirtņiem, dziļāk pagalmā, vasaras virtuves pusē, cēlās silts dūmu stabiņš — tēva mājas, par kurām labāku pasaulē nav. Islikita sāka skriet, cerēdams vēl sastapt tēvu, un tiešām, atvēris vārtiņus, tūlīt viņu ieraudzīja: Kuzma Ivanovičs nāca pretī vecīgiem, sīkiem solīšiem (mans dievs, kur viņam tāda gaita?), uzrautiem pleciem. .. Kad viņš paguvis novecot? ...

Ņikita metās klāt tēvam, tēvs viņu apkampa, ko agrāk nekad nemēdza darīt, un piespieda galvu dēlam pie pleca. Raud? Nē, neraud.

— Nu, es eju, — tēvs bargi noteica, — bet tu ar māti. . . parunājies . . .

Abi, izdzirduši paklusu izsaucienu, atskatījās un pamanīja māti — viņa aši nāca starp sakņu dobēm, izstiepusi Ņikitam pretī rokas, vērdamās Ņikitā un smaidīdama caur asarām. Ņi-kita pieskrēja klāt, satvēra mātes rokas, ievēroja nosirmojušos matus zem melnā, nobrukušā lakatiņa un pats aiz žēluma pret māti sāka raudāt.

— Kā tad tu . .. kājām? — jautāja māte, novērsdamās no viņa asarām un enerģiski vilkdama dēlu pie ūdens krāna. — Nāc nomazgā ceļa putekļus, es tev uzliešu. Patvāris vēl karsts, uztaisīšu kulteni. . .

Ņikita nekad nebija gaidījis, ka tikšanās būs šāda. Paklausīgi mazgājās, paklausīgi, kautrēdamies par savu labo ēstgribu, apēda olu kulteni. Izskrēja nomiegojusies Ļuba, noskūpstīja, pačukstēja:

— Paliec, parunājies ar māmiņu, nepamet viņu vienu!

Un aizsteidzās uz darbu. Tad ieradās Kuziks, piesēdās pie galda, ar Ņikitu nerunājās, bet bailīgi glūnēja uz māti.

— Labi gan, ka atbrauci, — viņš kā pieaudzis pačukstēja, kad māte izgāja laukā. — Kad tu esi te, viņa pavisam citāda.

Un arī steidzās prom.

Citāda? Ņikitam māte likās tāda pati kā vienmēr, tikai sirmāka un rosīgāka kustībās. Un tikpat saimnieciska: krietni pabaroja, tūlīt visu novāca, noslaucīja no galda druskas, nokomandēja:

— Iznes patvāri un paķer spaini, atnesīsi ūdeni.

Ņikita izgāja dārzā. Diena sākās tveicīga, bez vēja; pēc negulētas nakts Ņikitam nāca miegs. Viņš pabāza roku zem ūdens strūklas, atsvaidzināja ar miklu delnu seju un matus, skaudīgi paglūnēja uz ēnainu laukumiņu zem krūmiem, kur viņi abi ar Vovku mēdza karstā laikā nosnausties. Arī patlaban Ņikita atgultos, bet atmiņas par brāli uzjundīja smeldzi, tad iedomājās māti un vairs nespēja ticēt viņas rosīgajam mieram.

Verandā mātes nebija, virtuvē arī ne. Ņikita ielūkojās vecāku guļamistabā — tur arī nav. Kur tad māte palikusi? Ņikita nebija diez cik jūtīgs, bet bēdas tā kā skubināja un veda augšup pa čikstošajiem pakāpieniem zemajā jumtistabiņā. Māte stāvēja istabiņas vidū, piespiedusi rokas pie vaigiem, un šūpojās no vienas puses uz otru.

— Māt. . . nu, māmiņ . . .

— Nav viņa, nav! — ātri noteica māte.

Ņikita mulsi apskatīja istabu. Viss bija kā senāk: uz galda gulēja grāmatas un atvērta burtnīca, it kā Vova nupat kā būtu izgājis un tūlīt, tūlīt atgriezīsies.

— Kā tas gadījās, māmiņ? Es taču neko nezinu.

Ņikita patiesi vēlējās zināt, kā aizgājis bojā Vova, viņam pat prātā neienāca, kas šis jautājums ir vairāk vajadzīgs nekā mierinājuma vārdi. Mātei visapkārt bija cilvēki, kas visus sīkumus par nelaimes gadījumu zināja tikpat labi kā viņa pati, un tāpēc nebija neviena, kam visu izstāstīt, izraudāt. Uzkāpa jumtistabiņā tāpēc, ka Ņikitka nejautāja par brāli, it kā aizmirsis viņu, bet mātes sirds baidījās aizmirstības un drebeja naida pret visiem, kas varētu aizmirst. — Ap pusdienas laiku, — viņa sacīja, plati ieplestām acīm, tāpēc ka prātā atdzīvojās notikuma diena un stunda, — es patlaban aprušināju kāpostus. Un pēkšņi sāk gaudot sirēna . ..

Viņa stāstīja visu, kā bija un alkatīgi tvēra dēla sejā savas pašas šausmu, izmisuma, sāpju, bezcerības atspoguļojumu. Tad, izstāstījusi par nelaimes dienu, atkal atcerējās Vovu dzīvu, nepiekāpīgu, mīlošu un sāka stāstīt par dzīvo tā, ka var runāt vienīgi par mirušu, — neko nenoklusējot.

— Vova slēpa, bet vai nu no mātes noslēpsi? Pusnaktī taču gaismu noslēdz; tad viņš iegādājās lampu — sacīja, ka gribot pirms gulētiešanas palasīt. Ielēju viņam pilnu lampu petrolejas, bet no rīta skatos — visa izdegusi. Cik ilgi jāsēž, lai izdegtu?

Kaut kas ar Katrīnu nebija tā, kā vajag. Lepna rādījās (par viņu, tapat kā par Vovu, māte runāja pagātnē, it kā ari Katrīna butu nomirusi reizē ar dēlu).

Tad pēkšņi pati atnāca pie viņa. Kāpnēs klaudzināja ar papēdīšiem, ir nedomāja slēpties. No rīta priekšiņā sagrūdāmies, viņa man saka: «Labu rītu, Aksinja Petrovna!» Sārta kā uguns, bet galva augsti pacelta. Vova pavadīja viņu līdz vārtiņiem, atgriezās pie manis, paņēma aiz pleciem un ar pieri paberzēja man vaigu. Bet pats tā vien laimē staro . ..

Saule pārslīdēja pār istabu un pazuda, bet Kuzmiņišna runāja vienā runāšanā. Ņikita klausījās klusēdams, ar pamuļķīgu neizpratni sejā. Izrādās, ka viņš neko nav zinājis par brāli! Reizēm pasmējies par viņu: pār lūpu nevar pārspļaut, lempīgs. Iecietīgi apjautājās: «Kā iet, Vovka?» — un atbildi negaidīja: kas nu Vovkam varētu būt interesants? Žēloja brāli: ieķēries visņiprākajā skuķī, vai nu tāda mīlēs? Bet redz, kā iznācis ...

Aiz loga atdzīvojās, sāka mosties klusā ieliņa, klaudzēja vārtiņi, sasaucās balsis, putekļos čabēja soļi. Uz šahtu devās vakara maiņa.

— Vai dieniņ, pusdienas neesmu vēl raudzījusi! — Kuzmiņišna atcerējās. — Tu tagad . . . Pagaidām atpūties. Šeit. Un tad, ja vēlies . . . Paņem viņa grāmatas, kādas tev vajadzīgas.

Stingri ielūkojās Ņikitam acīs. Neko citu tajās neizlasījusi kā vien samulsumu, šņukstēdama nopūtās un devās lejā.

Ņikita palika sēžam pie galda.

Reizē ar ziņu par brāļa nāvi viņa dzīvē bija ienācis kaut kas gluži jauns. Rūgtā stunda, kad viņš raudāja, Ļoļkai redzot, bija pārvērtusi viņa sirdi. Pirmo reizi viņa attiecībās ar meiteni bija iespraucies kaut kas nepiederīgs, pirmo reizi viņš nemeklēja vis skūpstus, baudu, bet palīdzību izmisušajai sirdij. Divas dienas viņš toreiz gandrīz vai nešķīrās no Ļoļkas, ilgi stāstīja par brāli, māti, savu bērnību. Ļoļka klausījās un tikai retumis uzdeva jautājumus, uz kuriem grūti atbildēt. «Ko tu savā dzīvē visvairāk vēlies?» Neko jau sevišķu nevēlējās, tikai izpriecas, bet tā atbildēt bija kauns, un turklāt nelaime, pārsteigusi viņa_ jautro galviņu, nobīdīja sānis agrākās intereses. «Kādas grāmatas tev patīk?» Nekādas viņam nepatika, skolā lasīja, kā pagadās, kas bija paredzēts, bet vēlāk vispār grāmatas neņēma rokā. Ļoļkai patika piedzīvojumi un ceļojumi. Vakara krēslā glāstīdama viņa matus, Ļoļka atstāstīja dažādu ceļotāju piedzīvojumus. Izlasītais jaucās, mijās ar izdomu, tomēr Ņikita ticēja visam un ar cienību apsvēra, cik daudz viņa zina. Pavadījusi Ņikitu naktī līdz teltij, Ļoļka noskūpstīja viņu uz vaiga un pazuda tumsā. Citreiz Ņikita būtu dzinies viņai pakaļ, tagad bija kauns.

— Iežmiegs Ļoļka tev asti bluķī! — smējās Goška, viens no jaunajiem urbšanas meistariem.

Par šo puisi stāstīja, ka viņš pinies ar Ļoļku. Ņikita necieta Gošku, atbildēja strupi:

— Kas tev par bēdu!

Tomēr viņu pašu sāka biedēt arvien pieaugošā garīgā tuvība ar meiteni un tās valdonīgā izturēšanās. Kas tad tas? Nav bijusi nekāda izskaidrošanās,/ne brūtēšanās, bet iznāk, it kā būtu saistīti un viņai nez kādas tiesības uz Ņikitu.

— Tev vajag izlemt, kas tu būsi, tu taču esi tik spējīgs! — reiz sacīja Ļoļka.

Kur viņa ķērusi par tām spējām? Iebilst nebija vajadzības. Muļķis jau nu viņš nudien nav! Bet ko tas nozīmē — izlemt? Vai arī Ļoļka grib viņu piespiest, lai mācās? Bet ko tad pati? Strādā par kolektori, bet uzrakstīja «kalektore», Ņikita vēl laboja.

l)n nu tagad — mātes stāstītais. Cik lielai vajadzēja but Katrīnas mīlestībai, lai naktī neslēpjoties atnāktu pie Vovas, paliktu līdz rītam un aizietu ar paceltu galvu! Ņikitam bija panākumi pie meitenēm, ar ko Vova nevarēja lielīties, bet neviena meiča nebūtu uzdrīkstējusies tā darīt, pat visizlaidīgākie skuķi baidītos no Ņikitas vecākiem. Jā, te ir tāda īpaša, lepna mīlestība!

Un tad vēl — grāmatas. Vova paklusām no visiem mācījās, gatavojās iestāties institūtā. Sēdēja caurām naktīm, tā ka izdega visa petroleja. Bet Vovam taču bija laba specialitāte, bija izvirzījies par stahanovieti, pelnīja vairāk par inženieri. Kas tad viņu spieda līdz gaismai liekt muguru pār grāmatām?

Ņikita uzmanīgi pieskārās vienai otrai grāmatai. . . Algebra devītajai un desmitajai klasei. PSRS vēsture. Astronomija — tas ir kaut kas par zvaigznēm. Kam Vovkam vajadzēja zināt attālumu no Zemes līdz zvaigznēm?,

Un te burtnīcā tā kā sākta vēstule vai dienasgrāmata. Slavinājums kādai Tatjanai, tad rūpīgi izrakstīts dzejolis:

Vai būtu vainīga Tatjana,

Ka jaukā vienkāršībā tā Nekāda viltus nepamana,

Bet sirds alkst sapņa ilgotā?

Vai tāpēc, ka tā ienīst slavu,

Ka klausa tikai sirdi savu,

Ka visiem uzticēties mēdz,

Ka viņu spārno nemiers svēts,

Ka pati debess veltījusi Tai patvaļīgas gribas daudz,

Ka galvu spītā izsliet ļauts,

Ka sirds tai liesmot iesākusi?

Vai gan mēs nepiedosim tai,

Ka ļaujas kaislei brāzmainai?1

Pavisam dīvaini. Kas tā par Tatjanu? Un kāpēc Vova pārrakstījis šo dzejoli?

Ņikitam pēkšņi iegribējās pielāgot šīs rindas citai meitenei. Iegribējās redzēt savu Ļoļku tieši tādu — «... patvaļīgas gribas daudz, galvu spītā izsliet ļauts, ka sirds tai liesmot iesākusi. . .»

Viņš attiecināja uz sevi dzejnieka jautājumu: «Vai gan mēs nepiedosim tai, ka ļaujas kaislei brāzmainai?» Bet te prātā ienāca Goška ar saviem nekaunīgajiem smiekliem. Ļoļka ar viņu bija pinusies. Arī ar šoferi Terentjevu. «Kaislei brāzmainai?» Nē, nē! Tādas lietas nemēdz piedot. Laiku pakavēt ar viņu var, bet uz kaut ko nopietnu lai necer! «... ienīst slavu, klausa tikai sirdi savu» — tas tomēr ir ļoti labi! Un raksturīgi Ļoļkai. ..

Nogrimis pārdomās, viņš uzgūlās ar krūtīm uz galda un nemanot iesnaudās. Pamodināja mātes klusā balss:

— Ņikituška, tēvs pārnāca. Pusdienā!

Neērtajā stāvoklī visi locekļi bija notirpuši, domas jaucās pa galvu.

— Grāmatas paņem, Ņikituška. Sadomāsi mācīties, grāmatas būs pie rokas. Vova būtu priecīgs. Vova tevi žēloja.

Žēloja?

Māte trīsošām rokām vāca kopā mācību grāmatas. Salika kaudzītē, pārsēja. Piekļāva pie tām no asarām miklo seju.

— Paņemšu, māmiņ, paņemšu!

Ņikita pavadīja mājās trīs dienas. Nekur negāja, senos biedrus un draudzenes neapmeklēja. Lāgiem gulēja dārzā zem krūmiem vai arī sēdēja Vovas istabiņā, šo to pārdomādams. Dzīve mācās virsū no visām pusēm, kaut ko prasīja, kaut kur stūma. Kur? Kāpēc?

«Jevgeņijs Oņegins», 1960. g., atdz. Jānis Plaudis un Andrejs Šmidre.

Prom braukdams, viņš tomēr paņēma grāmatu kaudzīti, ko māte bija rūpīgi pārsējusi, un, pēdējā brīdī uzskrējis augšā, satina rullītī un iebāza kabatā burtnīcu ar dzeju par vieglprātīgo Tatjanu.

n

Paļka Svetovs gluži fiziski juta, kā no viņa «atkāpjas» pui-ciskums. Līksmā bezrūpība pārņēma arvien retāk un nebija ilgstoša.

Izrādās, ka var aiziet no dzīves, tā arī neko ievērojamu nepaveicis. Dzīvoja pasaulē gudrs, labs puisis. Gaidīja no dzīves ļoti daudz. Nē, ne vien gaidīja — neatlaidīgi tuvojās mērķim. Un nekas nav piepildījies. Cilvēka nav. Un viņa piemiņa ātri izgaist.

Mēdz teikt — mīlestība, draudzība . .. Bet kas notiek? Kamēr viss labi, draugu vai cik un mīlestība liekas stiprāka, — uzlika tev uz pleciem vieglas rokas un noskūpstīja visas pasaules priekšā ... Bet nu tu esi miris un visi, «parādījuši pēdējo godu», steidzas dzīvot bez tevis. Paraudās divi trīs cilvēki. Un vai ilgi raudās?

Visi mīlēja Vovu. Visi mīlēja Kuzmenko ģimeni. Turpat vai katru vakaru pulcējās laipnajā mājā. Tagad, sirds skubināti, tikai reti iegriežas un steidzas ātrāk aiziet. Arī es, tāpat kā citi. Saša iet Ļubas dēļ, bet arī viņi cenšas atvairīt ģimenes bēdas. Ļipatuška nerādās, saka — avārijas dēļ plāns nepildoties, jā-saraujot. Bet arī agrāk taču gadījās, ka vajadzēja plāna dēļ saraut, un tikpat nāca!

Mēs bijām trīs nešķirami draugi. Kopā mācījāmies, teorētiskos priekšmetos vilkām Ļipatušku, bet, tiklīdz runa bija par praksi, mācījāmies no viņa. Cieši ticējām — draudzība līdz kapa malai. Tad Ļipatuška aizgāja uz šahtu, mazliet atrāvās. Tagad aizbrauks Saša. Katram savs. Un katrs aiztrauksies pie sava, aizmirsdams vecos draugus. Tātad nekā pastāvīga nav?

Arī mīlestības?

Jā, jā, jā! . . . Mīlestības nav. Sapņi par mīlestību, ticība mīlestībai — bērnišķība, murgojums. Mīlestība ir tāds pats egoisms kā visas pārējās jūtas. Cilvēki tver to, ko dzīve sniedz, bauda, krāpj sevi un citus ar skaistiem vārdiem, bet, ja dzīve atņem iemīļotu rotaļļietu, — noraud kādu asaru un steidzas iegādāties citu. Ja jau Katrīna ...

Kam tad vairs lai tic, ja Katrīna ...

Domas tā vien vērpās ap viņu, Katrīnu, māsu. Viņš nespēja bez īgnuma uz viņu raudzīties. Vai tad tā nebija Katrīna, kas skuma tik ļoti, ka biedēja visus ar savu neremdināmo izmisumu!

— Es pat baidos viņai tuvoties, — čukstēja māte. — Bilstu kaut ko — klusē. Sāku raudāt — iet prom. Nedrīkstu ne gulēt: ka nepadara sev ko ļaunu.

Māte, agri novecojusi, nogurusi sieviete, likās gluži citāda nekā viņas staltie, ņiprie bērni, — šķita, ka viņa būtu atdevusi tiem visu un pašai nekas nebūtu palicis. Tā jau tas apmēram arī bija. Stāstīja, ka viņa kādreiz bijusi skaista, bet ļoti klusa, turpretī Kirka Svetovs — draisks, nepakļāvīgs puisis. Vai sava laimes tiesa viņai tikusi vai ne, bet bēdu gan atliku likām. Atmiņai no vīra palicis vienīgi čuguna obelisks ar gaiši zilu zemeslodi un sarkanu zvaigzni virsū, — obelisks stāvēja uz kurgāna, tieši vidū starp Doņecku un šahtu, tur, kur tagad uzcēla tiltu, un šai brāļu kapā gulēja vairāk nekā simt revolucionāru cīnītāju. Uz vienas obeliska šķautnes iekalti Kārļa Marksa svinīgie vārdi: «Bojā gājušo biedru piemiņa būs mūžam dzīva strādnieku šķiras lielajā sirdī.» Uz otras — ogļraču teiciens: «Jūsu līķi būs mūris, pār kuru kontrrevolucionārie spēki vairs neuzdrīkstēs pārkāpt Sarkanajā Donbasā!»

Kritušo cīnītāju biedri devās tālāk karot, bet Marja Fedo-tovna pasērojusi sāka strādāt šahtā, kokmateriālu noliktavā, vakaros piepelnījās ar veļas un grīdas mazgāšanu pilsētā. Reizēm ņēma sev palīgā arī Katrīnu. Tomēr skolā abus bērnus sūtīja un raudāja par Paļkas divniekiem. Kad Katrīnai palika sešpadsmit gadu, Kirila biedri iekārtoja viņu par mācekli pie kompresora iekārtas, divdesmit gadu vecumā viņa bija kompresora mašīniste. Marja Fedotovna loloja domas, ka meita apprecēsies un viņa varēs auklēt mazbērnus. Un nu — jauns trieciens.

— Parunā ar viņu! — māte lūdzās. — Varbūt viņai uz laiku aizbraukt? Nonīks pavisam . . . Mani neklausa, varbūt tev paklausīs.

Paļka arī pats nesaprata, kā apieties ar māsu. Tai laikā daudzi bija norūpējušies par viņu, māsas darba biedri apstādināja Paļku uz ielas un deva dažādus padomus, piedāvājās savākt naudu, lai Katrīnu aizsūtītu uz Rostovu, Maskavu vai arī uz kādu kūrortu. Paļka māsu žēloja, bet arī lepojās ar viņu. Mīlestība!

Un pēkšņi. . .

Pārmaiņa notika vienā dienā, negaidot.

Katrīna atžirga, turklāt vēl tā, ka neērti bija no cilvēkiem un Kuzmenkiem pat acīs kauns skatīties: pārsteidzoši ātri samierinājusies!

Gadījās viņu satikt reiz pēc darba — iet kopā ar mehāniķiem un mašīnistiem, acis spīd, ar visiem draiski jokojas un pat nedomā, ko teiks, ko domās cilvēki.

Ne no šā, ne no tā uzsāka ģenerāltīrīšanu, nevaldāmā enerģijas uzplūdumā apgrieza visu māju otrādi, mazgā, berž, slauka putekļus, purina un visas šīs jezgas vidū pēkšņi kā senāk uzsāk dziesmu, apraujas pusvārdā, bet pēc brīža aizmirstas un dzied atkal...

«Te tev nu ir mīlestība!» ar rūgtumu domāja Paļka. «Tātad viscildenākās jūtas nav ne graša vērtas. Tikmēr esi vajadzīgs un mīļš, kamēr acu priekšā. Tiklīdz cilvēks nomirst, tā arī pazūd bez miņas, it kā nemaz nebūtu bijis.»

Nē, viņš nevēlējās pazust bez miņas. Nāve atkāpjas slavas priekšā. Volta loks, Mendeļejeva tabula, Mozli likums, Butļe-rova organisko savienojumu uzbūves teorija, Grinjāra reakcija . .. Mīlošie var nemīlēt, draugi var aizmirst, bet cilvēki dzīvo paveiktajā. Zinātne var iet tālāk, bet viņu vārdus neviens neizsvītros no atziņu vēstures. Vajag tā strādāt, lai paveiktais paliek ilgu laiku.

Bet kur tad ir viņa uzdevums?

Atbildes no Maskavas nebija, neizprotamā apakšzemes ga-zifikācija pamazām zaudēja savu pievilcību. Laikam nieki vien ir. «Speciāls, inženieriem atbilstošs uzdevums,» kā saka Ki-tajevs.

Tātad kur ir tas mans uzdevums? . ..

Institūtā tagad strādāja, pētīja deggāzi un pasākumus, kas novērstu apakšzemes eksplozijas. Varbūt šis ir mans uzdevums? Visu vada Rusakovskis, galvaspilsētas spīdeklis. Grupa zinātnisku darbinieku pulcējas pie viņa viesnīcā, tur mēdz iegriezties inženieri praktiķi, arī Ļipatovs. Par grupas darbu interesējas partijas organizācijās, par to jautā ogļrači. . .

Paļka devās pie Kitajeva.

— Tā jau ne tuvu nav jūsu nozare, Pāvel Kirilovič, — aizrādīja Kitajevs. — Jūs atkal, kaitēdams zinātnei un pats sev, svaidāties. Zinātne to pacietīs, tāpēc ka ir vēl citi, kas tai kalpo. Bet jums, mans draugs, būtu laiks saprast, ka ir visprin-ci-pi-āl-ākā un būtis-kā-kā atšķirība starp zinātnisku darbinieku un jaunu telēnu, kas palēkdamies skraida šurp un turp.

— Cik es zinu, vecu telēnu nemēdz būt, — noteica Paļka un gāja prom, lai nesarunātu rupjības.

Māte ļoti priecājās, ka viņš atnācis, un vienā laidā rosījās pa māju. Viņai nebija nekādas daļas gar cilvēku vājību aizmirst un gar slavu pēc nāves.

— Sēdieties, bērni, pie galda, es izvārīju veselu bļodu va-reņiku!

— Negribu, — attrauca Paļka, tomēr divatā ar māsu iztukšoja trauku.

Māsa uzsāka ar viņu sarunu, bet Paļka neatbildēja un skatījās prom: Katrīnas ziedošais izskats viņu kaitināja. Būtu kaut vai izlikusies!

Viņš aizgāja savā istabā un apsēdās uz palodzes. Vareņikus paēdušam skumt bija pagrūti, bet darīt neko negribējās. Un kas tad būtu darāms? Nekas! Dienas paiet, veicot sīkus mēģinājumus Kitajeva «speciālajiem zinātniskajiem secinājumiem», bet ar ko tie ir labāki par «speciālajiem, tikai inženieriem atbilstošajiem uzdevumiem»? Večuks nu jau piekto gadu grasās padarīt zinātni bagātāku ar publicējumu par saķepšanas raksturu, kur viņš atsauksies uz neskaitāmiem mēģinājumiem, kas «paveikti manā vadībā», un varbūt piezīmēs vissīkākā drukā pieminēs savu skolnieku vārdus. Mēģinājums ietikt Ru-sakovska grupā — sevis krāpšana, gluži vienkārši gribējās iekļūt tai viesnīcas istabā! Neiznāca, lieliski. Ar to viss izbeigts. Nav jāmeklē tikšanās. Nav jādomā. Jāaizmirst.. .

Pavērdamās iečīkstējās durvis.

— Tu nestrādā! Kas tas par brīnumu, ka esi mājā?

— Tas tev tikai tā liekas — manis nav mājā.

Šāda sagaidīšana Katrīnu neapmulsināja; viņa ienāca un apstājās pie loga līdzās brālim. Viņa kāri ieelpoja dārza smaržas, kas pret vakaru bija jūtamākas — sasilušās koku mizas, ābolu un matiolu smaržas.

— Kas par vakaru!

— Būtu vien gājusi pastaigāties.

— Pastaigāties?

Viņa pasmīnēja, apsēdās uz palodzes, pavilka sev tuvāk krēslu, kur ērti uzlikt kājas, un ar savām spēcīgajam, iedegušajām rokām apņēma ceļgalus.

— Man vajag ar tevi parunāt, Paļka.

— Nu?

— Nevis «nu», bet klausies. Ar ko tad lai es runāju? Ja runāšu ar māti, viņa ļaus asarām vaļu, es sākšu kliegt un tracis vien iznāks ... — Katrīna klusēja, meklēdama vārdus. — Tu zini, Paļka, kādas mums bija attiecības ... ar Volodju?

Saproti nu sievietes!

— Izbeidz, māšel. Kam rubināties pa vecām retām.

— Kāpēc rubināties? — Katrīna atsaucās un pacēla skaidro seju. — Man būs bērns.

Paļka gandrīz novēlās no palodzes, bet Katrīna turpināja:

— Nemūžam vairs neaizmirsīšu. Ja būs dēls — nosaukšu par Vladimiru. Ko tu tāds kā samaņu zaudējis?

Paskatījās izaicinoši, bet seja staro. Tas taču neprāts! Tagad, pēc visa notikušā ...

— Grūti tev būs vienai.. .

— Muļķīt! — Katrīna laipni attrauca. — Vienai grūti, bet es tagad nebūšu viena.

— Nu jā, bet audzināt, kopt. ..

— Vai tad es esmu invalīde? Vai man trūkst kvalifikācijas? Nespēšu nopelnīt?

— Jā, bet. .. Protams, dari, kā zini...

— Ko tu stosties! — viņa nikni pārtrauca. — Saki jau tieši: ne sieva, ne meita — un bērns bez tēva. Vai trāpīju? Bet man viss viens!

Nekad Paļka nebūtu domājis, ka aiz žēluma var raudat, bet nu asaras kož acīs.

— Katrīniņ, tu taču vēl esi jauna!

— Vai tad dzemdēt vajag vecumā, jā?

— Pagaidi. Notikusi liela nelaime. Vova vairs neatgriezīsies. Bet tev visa dzīve priekšā.

— Es Volodju nekad neaizmirsīšu.

Kopš nelaimes dienas viņa familiārā «Vovkas» vietā sacīja «Volodja». Arī brālis tam pakļāvās.

— Saproti, divdesmit četru gadu vecuma dzīve vel nebeidzas! Kaut arī ne tā kā Volodju . . . Bet gan vēl sastapsi kādu. Pagaidi, tu! — viņš uzkliedza, apklusinot māsas nikno izsaucienu. — Nekādus solījumus nav ko dot, muļķe. Vai tad līdz vecumdienām dzīvosi viena? Nevienu neiemīlēsi?

— Varbūt iemīlēšu, — gausi novilka Katrīna un naidīgi palūkojās uz brāli. — Solījumus dot būtu aplam. Dzīve ir gara. Bet kāda tam nozīme?! Un vai tādēļ es ... tagad ... Ak, neko tu nesaproti! — ar asarām balsī viņa iesaucās un piecēlās.

Paļka pieturēja māsu aiz elkoņa, neveikli paglāstīja viņai muguru.

— Katrīniņ, labāk nebārsimies!

Atkal acīs sariesās asaras. Ko viņa dara? Un neko nevar grozīt. Citas kaut kā atbrīvojas, lai arī nav atļauts. Bet vai tad Katrīnu var pārliecināt?

— Ka tik tu vēlāk nenožēlo.

— Es varbūt tikai tagad pārstāju pati sevi žēlot.

Viņa pārmeta kājas pāri palodzei un nolēca dārzā. Arī Paļka sekoja māsai. Abi apkampušies lēnām pagājās pa celiņu un apstājās pie žoga, tad uzmetās uz tā ar elkoņiem. Šeit dārza smaržām pievienojās kairinošie patvāru un pavardu dūmi. Zem kokiem un pie vārtiņiem uzliesmoja papirosu uguntiņas, no visām malām atskanēja čalošana — gauss novakara strautiņš.

Rietumu debesu mala vēl dzeltena, bet krāsas ātri dzisa.

— Fimka, ie-sim uz ķinīti? — cik spēka kliedza pāri ielai kaimiņu puišelis.

— Ie-sim! — tālumā atsaucās Fimka.

Bariņā pagāja garām pastaigai uzposušās meičas — laikam uz Pirmās Piecgades dārzu, ko mēdza dēvēt vienkārši par «Piecgadi» vai «Čubakova parku».

Aizklunkuroja, cilpas mezdams, vējgrābslis Timoha — dzērāj puisis, kuru te padzina no šahtas, te, žēlojot un uzklausot viņa zvērestus, ņēma atpakaļ.

— Ei, turies pie zemes, Timoha! — uzsauca Katrīna.

— Es jau neko, — Timoha pārliecinoši noteica un aizsoļoja, taisni izslējies, stīvām, dzelžainām kājām.

Tad ielas galā parādījās te neredzēts švīts ar mīkstu platmali uz vienas auss. Divi krāšņi ziedi — divas kannu lilijas — liesmoja viņam rokā, spraukdamās ārā no avīžu papīra.

— Paskat, Katrīn, kas tur par frantu jož?

— Nāk no Vaganietes, — sacīja Katrīna. Vienīgi desmitniekam Vaganam auga kannu lilijas, vecā Vaganiete ar tām paklusām tirgojas.

Ar tādu cilvēku ziņkārību, kas izauguši ciematā un pazīst visu tā dzīvi, brālis un māsa vēroja svešo, kas nāca tuvāk.

— Kad tevi, tas taču Ļipatovs!

Katrīna jautri novaidējās un pārliecās pār žogu:

— Ļipatuška, kur tad tu, uz kāzām?

Viņš neapstājās, tikai pamāja un, garām iedams, liekulīgi pabrīnījās: kas tad ir?

— Kur tu rāvi platmali? Taisni pēc angļa!

Ļipatovs pašķieba plecu un steidzās tālāk. Pēc nebrīvās gaitas varēja noprast, kā viņu mulsina tik nepiemērotā brīdī iznākušo draugu skatieni.

— Tad nu gan brīnumi!

— Goda vārds, Ļipatuška atkal iemīlējies!

Katrīna satvēra brāli aiz rokas:

— Iesim viņam pakaļ! Paļčik, iesim!

Kā bērni, slēpdamies gar žogiem, viņi zagās pakaļ Ļipa-tovam.

Ļipatovs aizgāja līdz tramvaja gala punktam un iesēdās pirmajā vagonā. Paļka un Katrīna iemetās otrajā.

— Tu uzmani, kur viņš izkāps.

— Ja pie dārza, tad viņam satikšanās. Puķītes! Platmale!

— Ak tu vecais velns!

«Vecais velns» cienīgi saslējās, iegāja dārzā, apmeta līkumu centrālajai puķu dobei un apstājās pie ogļrača skulptūras. Tā vien likās, it kā ogļracis cirstu atskaldāmo veseri tieši patapinātajā platmalē

— Pagaidīsim mazliet...

— Skaties, atveduši saldējumu!

Kamēr abi ēda saldējumu, Ļipatovs pazuda. Dārzs bija jauns, bet krūmi jau paguvuši izplesties, un sānu alejās radies daudz lapeņu un nostūru. Doņeckā visi zināja, ka pilsētas komitejas biroja sēdē Čubaks bija teicis dārza ierīkotājiem: «Parūpējieties par mīlētājiem, sausiņi tādi!» Tad nu pamēģini, sameklē Ļipatovu ar viņa puķēm!

Paļka būtu atkāpies, viņš vēl joprojām bija satraukts un samulsis, bet Katrīna meklēja Ļipatušku aizrautīgi. Kāds viņa vēl skuķēns! Vai tikai pirmītējā saruna nav nosapņota? . . .

Galvenajā alejā un dejas laukumā iedegās lukturi. Sānu alejas, ēnu joslām sasvītrotas, izskatījās vilinošas, turp nogriezās pārīši. Katrīna un Paļka izskrēja pa alejām, paslepen samirkšķinādamies ar paziņām, — atklāti sasveicināties te nebija parasts. Paļka izklaidējās, vērodams, kurš ar kuru staigā, un pēkšņi parāva māsu aiz rokas:

— Diezgan! Atraduši nodarbošanos, pinkertoni!

Lai nu kā, bet tas bija par traku! Nomaļā lapenē, atzvēlies sola ka aristokrātisks pļāpa, sēdēja Ļipatovs ar platmali nu jau pilnīgi uz vienas auss. Un līdzās — viņa, gaismas atspulgs no tāla luktura tikko manāmi trīsuļoja viņas brīnumainajos matos, klēpī — tās pašas puķes.

Vilkdams māsu uz izeju, Paļka drebēja aiz dusmām. Liekulīgais jēriņš! Lapsa! Un vēl ģimenes cilvēks! Un šī arī labā — profesoriene, bet skraida uz satikšanos pa nomaļām alejām! Kāds muļķis viņš bijis, neuzdrīkstēdamies viņu uzaicināt uz nevainīgu pastaigu dienas laikā! ...

— Tu, Katrīn, ej, man jātiek vēl pie viena biedra.

Katrīna ietiepās, viņam neizdevās māsu tūlīt aizsūtīt uz

mājām.

Pārītis joprojām lakstojās lapenē, tikai tagad Ļipatovs bija noņēmis savu muļķīgo platmali un virpināja to uz dūres.

Paļka nevīžīgā gaitā izstaigāja aleju un it kā neviļus uzskrēja abiem virsū:

— Ko es redzu!

Pat krēslā varēja manīt, ka Ļipatovs tumši piesarka. Bet Tatjana Nikolajevna nesamulsa, viņa priecājās, ieraugot Paļku, un nosēdināja viņu starp sevi un Ļipatovu. Aizvainojums pazuda kā nebijis. Piesarcis tāpat kā draugs, Paļka klusēja un aizkustināts domāja, cik viņa mīļa, mīļa, mīļa.

— Kur tad jūs likāt skaisto meiteni, ar kuru mēs jūs redzējām pirms pusstundas?

— Aizgāja mājā.

Viņš neparko negribēja atzīties, ka staigājis pats ar savu māsu. Lai domā, ka viņam ir meitene, turklāt vēl skaista! Tomēr Ļipatovs, atriebīgi smaidīdams, paskaidroja:

— Tā ir viņa māsa. Tikpat ziņkārīga kā brālis.

Tatjanai Nikolajevnai kaut kas nepatika. Viņas uzacis augstprātīgi pašāvās uz augšu. Vēsi, kā parādīdama labvēlību sarunājoties ar viņu, Tatjana Nikolajevna paziņoja, ka vēlas izmantot savu uzturēšanos Donbasā, lai iepazītos ar šahtām, viņa taču mācījusies kalnrūpniecības institūtā un tagad palīdz vīram: Ivans Mihailovičs laipni apsolījis ...

Paļka gandrīz neklausījās. Tam visam nebija nekāda sakara ne ar viņa mīlestību, ne ar to, ka līdzās sēž viens no viņa labākajiem draugiem — sēž, naidīgi sasprindzis, nikns. Muļķīgi, muļķīgi, muļķīgi! Tatjana Nikolajevna bija laipna un

97

7 - 287

vienkārša pret abiem, bet viņi izturējušies kā divi idioti. Tūlīt viņa piecelsies un aizies uz visiem laikiem.

— Metas vēss. — Tatjana Nikolajevna noskurināja plecus un piecēlās, puķes nokrita zemē.

Abi gāja pavadīt — viens labajā, otrs kreisajā pusē.

Ļipatovs uzsāka apnicīgu sarunu par darbiem un deggāzi. «Mēs, ogļrači, ar nepacietību gaidām...» Tad nu gan viņai jautri!

Pie viesnīcas apstājās. Viņa zobgalīgi lūkojās te uz vienu, te otru. Uzjautrināsies par viņu dumjību un aizies.

Izmisums deva Pajkam drosmi — lai notiek kas notikdams! Ar neveiklu apņēmību viņš palūdza vēl uz divām dienām žurnālus — tos pašus, kas jau sen bija aiznesti bibliotēkā.

— Es pavaicāšu vīram, — acu nepamirkšķinot, atbildēja Tatjana Nikolajevna. — Pamēģiniet pienākt rīt no rīta.

Viņas acis smējās. Ek, nebijis šeit Ļipatova! .. . Bet Ļipatovs bija te. Viņš gari un plaši nodeva sveicienus profesoram.

— Paldies, ka pavadījāt, — ar apslēptu izsmieklu sacīja Tatjana Nikolajevna un pazuda aiz viesnīcas masīvajām durvīm.

Abi draugi klimta prom pa ielu.

Paļkam gribētos Ļipatušku apkampt un pačukstēt kādu labu vārdu, taču viņš indīgi apjautājās:

— Ko Annuška raksta?

Ļipatovs sabozās vēl vairāk:

— Neko sevišķu. Tu uz tramvaju?

— Njā.

No tramvaja kāpnītēm Paļka vēlreiz ieraudzīja savu draugu: sažņaudzis dūrē nevajadzīgo platmali, Ļipatovs drūmi soļoja uz savu vientuļo mītni, kur tad, kad nebija Annuškas, pastāvīgi oda pēc izmirkušiem papirosu galiem un brinzas. Nolēkt tūlīt, panākt, sadzert izlīgšanas malku .. .

Tā, nu draudzībā radusies plaisa.

Trīs mīnus viens, mīnus viens — vieninieks.

Bet rīt no rīta ... Nekas jau nebūs rīt no rīta! Gluži nekas! Kas es esmu viņas acīs? Nekas! Kas es vispār esmu? Aspirants, kurš rūpīgi sagatavo «speciālus slēdzienus» ... Tā paiet dienas, paiet gadi. Drīz būs divdesmit trīs . . .

Panākumi vainago neatlaidīgos. Tos, kas meklē galveno, nesadrumstalodamies sīkumos, un zina, ko grib. Nezaudēdami veltīgi ne mirkli.

Atceroties stingros lēmumus, ko bija pieņēmis pirms vairākām stundām, viņu sagrāba šausmas, ka, tiklīdz ieraudzīja «acuraugu», pilnīgi tos aizmirsa.

12

Mājās viņu gaidīja bandrole no Maskavas.

Katrīna to grozīja rokās — skat, Paļka, valsts sūtījums ar zīmogiem!

— Nieki, bibliogrāfiska izziņa, — bandroli paķerdams, izmeta Paļka un steigšus devās savā istabā.

Nevienam visā pasaulē viņš neatzītos, cik daudz cerību uzjundīja šī bandrole!

— Ar labu nakti, Pavļik! — Katrīna vēl uzsauca.

Pārāk liela laipnība abu attieksmē nebija parasta. Viņš neviļus atskatījās — Katrīna stāvēja durvīs, skumji smaidīdama. Laikam tīšuprāt nebija gājusi gulēt, gaidījusi brāli, lai parunātos .. . Nekas, Katrīniņ, māšel, viss būs lieliski! Gan tu redzēsi, redzēsi!

Viņš noplēsa papīru ap bandroli.

Konkursa noteikumi bija nodrukāti uz vairākām zīdpapīra lappusēm; Paļkam bija gadījies blāvs, neskaidrs novilkums.

Uzdevuma būtība zuda starp sīkumiem un detaļām. Paļka ar grūtībām uztvēra: jāatrod veids, kā sadedzināt ogles zem zemes, tas ir, pārnest parastā gāzģeneratora metodi apakšzemes apstākļos. Speciālās šahtās, vai? Lai nebūtu ogles jāceļ laukā?

Godkārie sapņi apdzisa. Uzdevums nelikās saistošs. Un darbs nebija vis ķīmiķim, bet kalnu inženierim vai gāzģeneratoru speciālistam. Tas pats «speciālais, inženieriem atbilstošais uzdevums».

Nekad vēl viņu tā nebija nomācis viss, kas viņam bija uzbrucis un kas bija aizslīdējis no viņa.

Paļka aizmiga, ļaudamies rūgtām pārdomām. Bet arī miegā nemiers neaprima: pavīdēja Ļipatovs ar diviem ziediem, pilnā kaklā brēca kāds zīdainis, bet Tatjana Nikolajevna rauca pieri un sacīja: «Es nezināju, ka šī skaistā meitene ir precējusies!»

Saule žilbināja acis un pamodināja. Pie paša loga čabēja sidrabotā papele. Ausa dzirkstoša diena, solīdama vienīgi labu. Jaunā miesa, nakti atpūtusies, negribēja nekā zināt par gara nemieru. Bet gars uztvēra papeles lapu līksmu čukstu: «Šodien tu viņu redzēsi...» Un kāpēc jāmokās, kāpēc jāatsakās no priekiem, ja prieks pats bija aicinājis: «Pamēģiniet, pienāciet rīt no rīta!»

Pagalmā mazgādamies, viņš uzsauca mātei: «Esmu izsalcis kā vilks!» — un ielēca pa logu, lai, gaidot brokastis, kārtīgāk apģērbtos.

Uz galda mētājās konkursa materiāli. Redzot šīs blāvās lappuses, Paļka no jauna izjuta vakardienas vilšanos, bet aši to atvairīja. Pārāk saulaina diena, pārāk apnicīgi ļauties īgnumam ...

Viņš izvēlējās visspilgtāko kaklasaiti un, siedams to, ielūkojās konkursa uzdevuma pirmajā lappusē. Nav nekā pievilcīga! Vakar viņš nebija visu izpētījis, iespējams, ka ir interesanti jautājumi... bet, protams, ne jau tas ir vienīgais darbs pasaulē, darbs, kas kaut kur neapšaubāmi gaida uz viņu! Tomēr intriģējoši. Liela ekonomija uz ogļu transporta rēķina. Acīm redzot, ogļu patēriņu daļēji samazinās gāzes patēriņš. Tieši pa caurulēm no šahtas? Jāpadomā. Gaidot kaut ko labāku, var sākt nodarboties arī ar šo, kāpēc ne?

Viņš atvēra durvis un pilnā balsī uzsauca:

— Esmu iz-sal-cis!

— Kā vilks! — atsaucās no virtuves māte.

Viņa šodien neparasti labā garastāvoklī. Ak tu nabadzīte, kā uztrauksies, kad dabūs zināt...

Žēl, ka apakšzemes gazifikācija ir inženieriem atbilstošs darbs. Protams, uzklups gāzģeneratoru speciālisti. Droši vien jau ir uzklupuši.

Paļka šķirstīja materiālus, klausījās tauku čurkstēšanā un centās pēc smaržas uzminēt, ko tur cep. Un pēkšņi pamanīja nelielu lapiņu, kas bija piesprausta beigās, pēc konkursa noteikumiem.

«Pielikums: V. I. Ļeņina raksts «Viena no lielajam tehnikas uzvarām», nodrukāts 1913. gadā «Pravdā».»

Kas tas? Ļeņina raksts?!

«Visā pasaulē slavenais angļu ķīmiķis Viljams Ramsejs (Ramsay) atklājis, kādā veidā tieši iegūt gāzi no akmeņogļu slāņiem.»

Jau pēc pirmajām rindām Paļkam aizrāvās elpa: tas jau, izrādās, it kaut kas pilnīgi cits! Tas taču ir satriecošs, grandiozs pasākums! ... Tā kā viņam trūka pacietības lasīt visu pēc kārtas, viņš kāri tvēra pašu apbrīnojamāko:

«Ramseja atklājums nozīmē milzīgu tehnikas revolūciju...»

«Ramseja paņēmiens pārvērš akmeņogļu raktuves it kā par milzīgiem destilācijas aparātiem gāzes izstrādāšanai.»

«Milzīgs daudzums cilvēku darba, ko tagad izlieto akmeņogļu iegūšanai un pārvadāšanai, tiktu ietaupīts.»

Kas tad tas?! Kāpēc neviens par to nekā nezināja? 1913. gadā ... pagrīdes «Pravdā» ... Es piedzimu gadu vēlāk ... Un kopš tā laika neviens! Neko!

Tas likās tik neticami, ka viņš vēlreiz pārlasīja rakstu no sākuma līdz beigām, atrazdams arvien jaunas, vēl pārsteidzošākas domas. Neticēja sev, uzšķīra Ļeņina Kopoto rakstu XVI sējumā 368. lapaspusi un no jauna izlasīja... Jā, raksts ir, grāmata ar rakstu atrodas plauktā, grāmatā ieliktas zīmes . . . Gatavodamies politnodarbībām, eksāmeniem, es lasīju šai pašā grāmatā citus rakstus . .. varbūt apstājos arī pie 368. lappuses, bet šķirstīju tālāk ...

— Pavluša, bro-kas-tīs!

Likās baismīgi atrauties no raksta, it kā tad viss pagaistu kā sapnis. Tad redz, kas ir tā ogļu apakšzemes gazifikācija! Nevis kāda transporta ekonomija, nevis kāda pilnveidošana, bet apakšzemes darba likvidēšana! Augstākās, komunistiskās sabiedrības ekonomika!

Un tas viss trāpījies man! Šis brīnišķīgais pasākums, kas pārvērtīs visu rūpniecību, vairāk par divdesmit gadiem gaidījis mani!

Viņš notiesāja brokastis līdz pēdējai kripatiņai, tomēr nenoskaidroja, ko māte bija cepusi. Grāmata stāvēja acu priekšā, atbalstīta pret maizes groziņu.

«Bet šā apvērsuma sekas visā sabiedriskajā dzīvē mūsdienu kapitālistiskajā iekārtā nepavisam nebūs tādas, kādas šis atklājums radītu sociālisma apstākļos.»

Saprotams. Liela vajadzība kapitālistiem izdot naudu, lai pārveidotu rūpniecību un transportu! Viņiem vieglāk ekspluatēt lēto darbaspēku. Viņi jau paši nestrādā apakšzemē, bet tikai ievāc peļņu!

«Ramsejs jau sācis sarunas ar kādu akmeņogļu īpašnieku par darbu uzsākšanas praktisko pusi.»

Tas bija 1913. gadā. Skaidrļg, ka Ramsejam nav izdevies mēģinājumu ieviest. Kāpēc? Droši vien sacēluši spuras gan šahtu īpašnieki, gan kuģu un dzelzceļu sabiedrības ... Kā nu ne — viss jāmaina! Redz, kur kapitālisms, — to laiku ekonomikas labad aizlaiduši postā milzu atklājumu!

Bet tagad es, Pāvels Svetovs, izstrādāšu un īstenošu to. Jā, lai tur vai kas! Un tas, ko raksta Ļeņins, notiks — sociālisma apstākļos. Miljoniem ogļraču atbrīvošana no apakšzemes darba. Darba dienas saīsināšana. Ne dūmu, ne kvēpu. Pašos pamatos pārveidosies visa ogļu ieguve .. . Tātad — ari mūsu šahta? Izmainīsies viss transports... Elektrovilcieni? Daudz ātrākā tempā risināsies viss, visa celtniecība .. . Ha!

Pabeidzis brokastot, viņš metās pārlasīt konkursa noteikumus. Tagad, kad viņš saprata pasākuma gigantisko nozīmi, materiāli likās saturīgāki. Taču skaidrs, ka komisijai pašai nav jēgas, kā viss būs. To pateiks viņš, Pāvels Svetovs!

Es? . . . Vai tas var būt? Tieši es? ...

Panākums vainago neatlaidīgos. Panākums — tas ir darbs. Vai tad man pietrūks neatlaidības, enerģijas, spēju? Es visu dzīvi ziedošu! ...

Tikai jāsāk nekavējoties. Nekavējoties!

Ar ko tad? ... Ar ko bija sācis Ramsejs un pie kā nonācis?

Meklēdams kādu norādījumu, atsaukšanos, Paļka pārcilāja visas savas mācību grāmatas.. . Itin nekā! Tātad vajadzīgs Ramsejs! Nevar taču būt, ka no tāda atklājuma nebūtu palicis kāds raksts, kādas piezīmes, uzmetums . . . «Ramseja paņēmiens pārvērš akmeņogļu raktuves it kā par milzīgiem destilācijas aparātiem . . .» rakstīja Ļeņins. Milzu destilācijas aparāti gāzes iegūšanai. . . Ļeņins kaut kur to izlasīja! Un tūlīt prata novērtēt atklājumu visā pilnībā. Ramsejs pats, protams, nesaskatīja ne pusi.. . citādi laikam būtu pacīnījies? . . .

Un tomēr: kā Ramsejs to bija atrisinājis?

Paļka aiztraucās uz tehnisko bibliotēku un izvandīja to līdz pamatiem. Ramseja paša raksti atradās atsevišķos izdevumos angļu un vācu valodā. Paļka iegremdējās tajos, piesaukdams palīgā savas trūcīgās zināšanas un izmantodams vārdnīcas. Bibliotekāre centās viņam palīdzēt, bet ātri nogura un pameta viņu vienu saimniekojam pa plauktiem.

Noputējis, izsalcis, ar sāpošu muguru viņš iznāca no bibliotēkas, neko neuzzinājis par Ramseja atklājumu. Lai arī cik dīvaini, ielās krēšļoja. Logos iedegās ugunis. Vakars?

Ja vakars, tad vakars, bet uz laboratoriju jāaiziet. Tikai vajadzētu paēst! Paēst, bet pēc tam ieslēgties un domāt, domāt, domāt... Ar to arī vajadzēja sākt. Ja Ramsejam būtu kaut kas bijis, Maskavā to zinātu ... kā es tūlīt neattapos!

Viņš nopirka divus maizes klaipiņus un puskilo desas.

— Fedosejič, mīļais draugs, es te pastrādāšu, labi?

Viņš ieslēdzās un apsēdās iemīļotajā vietā — no šejienes dienā redzamas debesis un akāciju galotnes. Tagad logā tumsa. Nekas nenovērš uzmanību. Var izstiept kājas, aizlikt rokas aiz pakauša un domāt, domāt...

Tātad Ramseja metode nav zināma. Ramsejs nav neko uzrakstījis, nav neko atstājis. Varbūt Anglijā atrastos ļaudis, kas zinātu, atcerētos. Bet kas viņus meklēs? Un vai viņi mums gribēs atklāt?

Tātad man ir dots tikai uzdevums — atrast līdzekli, kā pārvērst ogles apakšzemes gāzē. Tas ir viss. Ļoti labi!

Kur atsperties? Uz parastā gāzģeneratora principa? Paskatīsimies parasto gāzģeneratoru!

Paļka iezagās rokasgrāmatu bibliotēkā, atslēgdams to ar laboratorijas atslēgu (šo noslēpumu, ka atslēgas ir vienādas, institūtā zināja visi, izņemot Fedosejiču un bibliotekāru). Sameklēja vajadzīgo rokasgrāmatu. Nu, princips pazīstams. Tomēr uzmetīsim shēmu, izrakstīsim galvenos datus . ..

Kas te galvenais? Ne pats degšanas process, bet tas, ka ogles tiek iepriekš sasmalcinātas. Pati gāzģeneratora shēma ir vienkārša: šādā veidā tiek pievadīts gaiss, te izveidojas gāze, te tā izdalās pa gāzes novadu cauruli. .. Viss vienkārši! Bet gāzģenerators ir mašīna. Un man — milzu ogļu slāņi zemes dzīlēs. Kā pārvērst apakšzemes valstību «milzīgajā destilācijas aparātā»?

Kaut ko līdzīgu mašīnai nolaist pazemē? Tai pa reni vai konveijeru piegādāt sasmalcinātas ogles ... Jā, bet, pie velna, kas tad tā par atbrīvošanu no apakšzemes darba, ja iepriekš vajag atskaldīt un sasmalcināt ogles?!

Kā lai tiek vaļā no nepieciešamības sasmalcināt, ja «gāzes kvalitāti nosaka ogļu kvalitāte un to vienveidīgais sasmalci-nājums»? . ..

Kā lai tiek vaļā, ja tas ir likums? Atspēkot likumu?!

Mieru, mieru, Pāvel Svetov! Sāksim no paša gala .. .

Kad agri no rīta Fedosejičs atnāca laboratorijā, Paļka bija tur. Pēc aspiranta izspūrušā izskata, pēc sašvīkātām papīra sloksnītēm uz galda un grīdas laborants nekļūdīgi noteica, ka nakts nav devusi rezultātus.

— Nepievārēji? Ja vajag ko piepalīdzēt, pasaki, piepalīdzēšu.

Paļka viņu apskāva un ielūkojās izbalējušās acis ar savām no negulētās nakts apsarkušajām, it kā reibumā spožajām acīm.

— Neizdomāju un tik drīz neizdomāšu, bet tas ir kaut kas tāds, ka nav žēl vai veselu gadu palikt bez miega! Tomēr pievārēšu katrā ziņā!

Un skaļi uzspieda večukam uz mīkstā, tikko noskūtā vaiga skūpstu.

Fedosejičs saprotoši pamāja un sāka savākt izsvaidītos papīrus. Savā garajā mūžā šis klusais laborants bija labi iepazinis jebkura zinātniska meklējuma ilgstošās grūtības. Viņš prata novērtēt nogurumu un satraukumu, kas saistās ar radošo darbu, un viņam patika redzēt cilvēkus šādā stāvoklī. Patika pārmīt ar tiem pa zobgalīgam vārdam un pavadīt ar acīm — runas veids, gaita, kustības šiem cilvēkiem ir neparastas, neikdienišķas. Viņš mēdza savākt un glabāt saburzītas zīmītes un pārsvītrotās formulas, tāpēc ka labi zināja: sākdams no pirmā — noraidītā varianta iet sarežģīto minējumu un atklājumu ceļu, pētnieks bieži vien pieredzes bagātāks atgriežas izejas punktā, saprot savu pirmo kļūdu, atrod to, kā trūka sākumā ...

Tikmēr Paļka gāja mājās atbrīvotiem muskuļiem, ļaudams, lai rokas un kājas svaidās, kā tām patīk.

Māte, izskrējusi pretī, pārmetoši pašūpoja galvu, tomēr neuzdrīkstējās pajautāt, kur viņš pavadījis nakti.

— Viņas vārds ir Ķīmija, un viņa ir apburoša! — sacīja Paļka un atkrita krēslā. — Es-mu iz-sal-cis!

— Kā vilks, — māte caur zobiem izmeta.

Viņš kāri kampa ēdienu, pilnīgi iegremdējās šai nodarbībā, un joprojām neko nedomāja. Iegāja savā istabā, pastāvēja pie gultas, bet saprata, ka aizmigt nevarēs, un atkal izgāja laukā. Kājas pašas aizveda stepē. Pagājis tālāk, viņš nogūlās tieši zemē, kas vēl bija nakts vēsuma pilna.

Cik sen viņš nebija bijis stepē no rīta! Cik spēcīgas un rūgteni saldas smaržas! Kas tas ir? Zāle saveldrējusies, dzeltē, bet vērmeles vēl izslējušas savas blāvās lapiņas. Rūgtenumu dveš vērmeles. Vai arī mārsils? Redz, cik tā daudz nogāzē — vienlaidu violets paklājiņš. Un arī sāk vīst. Pavisam tuvu trīs reizes iesvilpās paipala — fuī, fuī, fuī-ī-ī! Aicina draudziņu? Vai arī tai paslēpti zālē mazie paipalēni? .. . Tieši Paļkam virs galvas uzšāvās brīnum skaņa dziesma. Cīrulītis! Paļka paskatījās uz augšu: tur, debesīs, tas trīsina spārniņiem, kā diedziņā pakārts, un līksmi gavilē, cik dzīve skaista, skaista, skaista!

Ja skatās no lejas uz augšu, tad redzams, kā virmo gaiss — iztvaiko rasa. Virmo un mazdrusciņ dzirkstī.

Ciematā ikviens logs mirgo, atspoguļodams sauli. Arī šur tur uz terikonu drūmajām nogāzēm kaut kas laistās. Un tālu tālu pilsētas jumtu klāstā, kas saules dūmakā tikko iezīmējas, žilbinoši mirdz jaunā universālveikala stikla jumts.

Bet pāri visam šim skaidrajam ausmas vizējumam — cik tālu vien sniedzas skatiens — no vienas apvāršņa malas līdz otrai klājas dūmu un kvēpu auts. Virs šahtām, virs rūpnīcām, virs dzelzceļa stacijas šūpodamies gulst tumšais auts un aizsedz debesu zilgmi.

Tā vairs nebūs!

Nebūs dūmu, netīrumu, kvēpu.

Nebūs melno ogļu kaudžu, kas gaida savu kārtu, lai tiktu aizvestas.

Nebūs bezgalīgi garo ogļu transporta vilcienu, kas dārdēdami dodas uz visām pusēm ...

Nebūs ogļu kurtuvju un melno krāsnkuru, kam bez elpas jāstrāda neciešamajā svelmē... Krāsnkuriem un ogļračiem ogļu putekļi ieēdas ādā, drīz tā vairs nebūs.

Cilvēki vairs nekāps pazemē, cirtņu un iedobumu melnajās rīkles, viņi nekad vairs saspringti neklausīsies baismīgajā iežu dunoņa, tiem plokot, neelpos šahtas sasmakušo gaisu, sajūtot plūstošās gāzes tikko manāmo skābeno smaku.. .

Miljoniem cilvēku (viņu taču ir miljoni, ja runā par visu zemeslodi) iznāks saulē, brīvajā gaisā, lai nekad vairs nekāptu lejā.

Bet Vova aizgāja bojā. Aizgāja bojā, vēl neko neuzzinājis. Viņš mīlēja Katrīnu un sapņoja, ka mācīsies par kalnu inženieri. Ja viņš butu dzīvs, tad tik ļoti priecātos par bērnu! Nejēdzīgi, ka Vova nepaguva uzzināt par bērnu. Gulēja uz nestuvēm svešāds, viscaur asinīs un ogļu putekļos . . .

Māšel, nekā tamlīdzīga vairs nebūs!

Ļuba, bailīgais meitēn, tu esi sākusi bīties no šahtas, drebi par savu Sašeņku, kad viņš dodas turp, — es tev apsolu, es iznīdēšu apakšzemes darbu! Kuzmičs uzbrēca Ļubai: «Klusē, muļķe! Nemels niekus! Es trīsdesmit gadus strādāju šahtās un, lai paša meita celtu paniku, to nepieļaušu!» Viņš mīl šahtu, ar lepnumu mēdz teikt: «Mēs, ogļrači.. .» Un es? Vai tad es nemīlu? Es arī mīlu, lepojos, ka esmu no vecas kalnraču cilts, īsts ogļracis nekur neaizies no oglēm. Te ir lepnums un slava. Bet

kas gribēs cirst ar asmeņkapli, ja ir pneimatisks āmurs un iecērtamā mašīna? Kurš tad ķersies pie luktura, ja ir elektrība? Un kurš atteiksies no saules? Maigas vēsmiņas?

Ielido maiga vēsmiņa pārvaldes stacijas logos. Apakšzemes gazifikācijas pārvaldes stacijā! Sienas klāj baltas flīzes, strādnieki ar tīrām lupatām spodrina niķelētās daļas, viegls roktura pagrieziens vada sarežģīto ogļu gazifikācijas procesu, procesu, kas norisinās dziļi pazemē! ...

Tā nav vairs cilvēka divcīņa ar dabu. Tā ir droša, cilvēkam pakļautas stihijas pārvaldīšana.

Un tas ir komunisms!

Kuzmičs nostāsies pie pārvaldes pults, Katrīnas un Vovas dēls nostāsies pie pārvaldes pults. Elektriskās lokomotīves bez jebkāda trokšņa aiztrauksies pa visiem ceļiem — cauri dārziem, cauri bezdūmu pilsētām. Pa neredzamām, zemē ieguldītām caurulēm uz pilsētām, rūpnīcām, piestātnēm aizplūdīs gāze. Mirdzošos balonos ieguls vieglā, brīnumainā degviela.

Uz baltajām akāciju ziedlapiņām vairs negulsies ogļu puf tekļi. Un vairs neklāsies tur, virs dzimtās pilsētas, tumšais dūmu auts .. .

Paļka pēkšņi pieslējās sēdus, neticēdams pats savām acīm.

Turpat, netālu no viņa, pa dzeltējošo zāli viegli un brīvi gāja Tatjana Nikolajevna. Ap viņas pleciem plīvoja gaisīga šalle. Audekla cepure slēpa seju no saules.

Sajūsmas vilnis pacēla un aizmeta Paļku viņai pretī.

— Jūs! Jūs! — viņš daudzināja, tverdams un spiezdams viņas rokas. — Mīļā, labā, jūs!

Viņa stāvēja samulsusi, izbijusies. Viņš bija uzradies nez no kurienes, izaudzis kā no zemes. Un neapšaubāmi piedzēries. Tatjana Nikolajevna mēģināja sarunāties ar viņu kā ar normālu:

— Kāpēc jūs vakar neienācāt?

— Neiegāju? Vakar?

Viņš ar grūtībām saprata, ko īsti viņa jautā.

Jā, visiem cilvēkiem bija tāda vakardiena un šodiena, rīts un vakars, diena un nakts. Kādreiz arī viņš sadalīja laiku tāpat kā visi un viņam bija savi nodomi un cenšanās. Tad viņš bija apsolījis aiziet pie viņas pēc žurnāliem. Bet kāda gan tam nozīme tagad! Vakardiena ir aizmesta. Bet no vakardienas atnākusi sieviete. Viņš mīl šo sievieti. Mīl stiprāk nekā vakar,

tāpēc ka šodien viss ieguvis milzu apmērus. Mīl, un nav iespējams nestāstīt viņai tūlīt pat visu, visu . ..

— Jods lai parauj, kas bija vakar! — viņš iesaucās, nomezdams zālē svārkus. — Sēdieties un klausieties! Man jums tik daudz jāstāsta, lai jūs saprastu! Mīļotā, dārgā, cik jūs gudra, ka atnācāt!

Viņa ļāva sevi apsēdināt uz svārkiem, bet tomēr vēl pretojās Paļkas dīvainajam sarunu tonim.

— Es nemaz nenācu pie jums, kur jūs to ņēmāt? Vai tad stepe ir jūsu mājas?

— Nevajag, — lūdzoši pārtrauca Paļka. — Jūs esat te — un tas ir viss.

Viņš apgūlās zālē un palika zem galvas šalles galiņu.

— Klausieties! Vai dzirdat — cīrulis?

— Jā. To jau te ir daudz.

Paļka īgni sarauca lūpas.

— Šis .. . Vai saprotat, ko viņš dzied?

Viņa bija pietiekami gudra, lai ieklausītos un nekā neteiktu.

— Vai esat kādreiz iztēlojusies, kāds būs komunisms?

Pārsteidzošāku jautājumu šai mirklī būtu grūti iedomāties.

— Ne tā kā teorijā, — aizgūtnēm turpināja Paļka. — Likvidēt pretstatu starp pilsētām un laukiem, starp garīgo un fizisko darbu un tā joprojām. Nē, bet uzskatāmi? Detaļās? Kādas būs mājas? Kā cilvēki brauks? Automašīnās, tik vieglās kā velosipēdi, vai arī individuālās lidmašīnās, kā tas ir Majakovskim? Un kāds īsti būs šis garīgi fiziskais darbs?

Tatjana Nikolajevna apsvēra, ka varbūt viņš nemaz nav piedzēries, tikai ļoti iemīlējies. Un grib parunāties ar viņu kā pats ar sevi, — visi vīrieši tiecas pēc tā un, jo vērīgāk sieviete klausās, jo vairāk to mīl.

— Tas ir tik neskaidri... — viņa novilka, lai viņam rastos iegansts runāt tālāk.

— Gluži otrādi, tagad skaidrs! — viņš iesaucās. — Tur jau ir tas, ka tagad viss skaidrs!

Un sāka juceklīgi un jūsmīgi stāstīt, ko nupat redzējis, ielūkodamies nākotnē. Gan par Kuzmiču, gan par Katrīnas bērniņu,_ gan _ par ziedlapiņām bez ogļu putekļiem, gan par baltam flīzēm nez kādā stacijā, gan par Ramseju, kas paņēmis līdz kapā savu izgudrojumu. Pārstāstīja kādu Ļeņina rakstu,

aiz satraukuma norīdams vārdus un nepabeigdams domu, un atkal sāka runāt par veco Kuzmiču un bojā gājušo Vovu.. .

Tatjana Nikolajevna lāgā nesaprata, bet klausījās, paretam atsaukdamās ar kādu aprautu iestarpinājumu, un domās apsvēra, ka šis aspirants ir ļoti jauks, aizrautīgs jauneklis un viņa nav vainīga, ka patīkami ar viņu tikties un patīkami, ka viņš iemīlējies. Un tālāk apsvēra: teikt vīram, jeb vai arī nav vērts tam piešķirt kādu nozīmi?

Bet Paļka tikmēr stāstīja, ko darījis vakar un šodien, pareizāk, kopš tā brīža, kad izlasīja Ļeņina rakstu, — viss turpmākais saplūdis vienā vienīgā trauksmainā un laimīgā laika posmā.

Izkratījis visu, kas bija uz sirds, viņš droši pavilka sev tuvāk Tatjanas Nikolajevnas roku, piespieda pie tās vaigu un aprima. Viņa slepus paskatījās pulkstenī: vēls, būtu laiks iet.

— Nē, nevajag iet prom, — to nojautis, Paļka nomurmināja. — Mana mīļā, mīļā, cik man tagad labi!

Viņa klusēja, pārdomādama, ko iesākt. Gaļina pārnāks, tai jādod ēst. Vīrs arī ieskries brokastot. Bet te šis trakais ar saviem dīvainajiem sapņiem ...

Tad pēkšņi viņa pamanīja, ka Paļka guļ. Elpa miegā cilāja plecus baltajā kreklā. Pārāk spilgtā kaklasaite bija sagriezusies greizi. Seja tikpat kā nav redzama, bet vaigs jauneklīgi gluds un lūpu kaktiņš, iespiedies viņai delnā, mikls un svaigs.

Piesardzīgi, lai viņu nepamodinātu, Tatjana Nikolajevna izvilka roku, apsedza Paļkas plecus ar viņa svārkiem. Maiguma uzplūdā pārvilka ar pirkstu galiem pār viņa izspūrušajiem matiem.

Kad viņš pamodās, viņas vairs līdzās nebija. Pāri pelēcības skartajai stepei bija iedegušās pirmās blāvās zvaigznes. Uzdvesa vēsums. Un grūti bija saprast, vai viņa te bijusi vai arī tas viss tikai redzēts sapnī.

13

Dienu pirms atvaļinājuma Kateņins izbrauca uz Maskavu. Arona Cilšteina atbildes telegramā bija teikts: «Nododu tavā rīcībā dzīvokli un sirdi telegrafē par atbraukšanu pasūtīšu orķestri.» Arvien vēl tas pats Arons, kas savu jūtīgumu slēpj aiz ironijas!

Kateņins centās sev iztēloties tikšanos ar seno draugu — un nespēja. Nav jau joks — deviņpadsmit gadu!

Jaunībā viņu draudzība bija, kā Arons sacīja, «pretešķību kopums». Saveda viņus kopā Kateņina tēvs, kurš atbalstīja šo draudzību aiz principa: profesors nicināja antisemītismu un nosodīja cara valdības nemākulīgo politiku. Tiesa gan, vēlāk viņš mēdza saukt Aronu par «pusmācīto komisāru» un nomira, boļševikus neatzinis. Bet tais gados, kad Kateņins studēja, viņa tēvs palīdzēja spējīgajam jauneklim pārvarēt neskaitāmus šķēršļus, kādus lika ebrejiem ceļā uz izglītību. Arons bija pierakstīts galvaspilsētā kā profesora Kateņina kalpotājs, pelnīja iztiku, strādādams par rakstvedi pie zvērināta advokāta, pārnakšņoja kambarītī pie sētnieka un kā brīvklausītājs apmeklēja lekcijas politehniskajā institūtā. Turklāt viņš piedalījās revolucionārajā kustībā. Profesora dzīvoklis noderēja par drošu patvērumu, retumis to izmantoja, lai satiktos ar vajadzīgajiem cilvēkiem. Bija laiks, kad jaunais Kateņins dzīrās iestāties studentu revolucionārajā pulciņā, tomēr Arons smalkjūtīgi viņa lūgumu atvairīja. Neuzticējās? Neuzskatīja par cīņai sagatavotu? Vai arī labāk vēlējās saglabāt Kateņinu māju kā ērtu aizsegu? ... Kateņins neuzstāja, pat izjuta atvieglojumu, ka nav vajadzības riskēt. Viņš bija iemīlējies Katjā, tuvojās izlaiduma eksāmeni. Arvien pārliecinošāk skanēja tēva argumenti: «Krievijai nav vajadzīgi dumpinieki, bet zināšanām bagāta inteliģence, kas spēj vadīt un radīt — cik ilgi tad mēs dosim mūsu bagatības, mūsu rūpniecību kā atpirkšanās maksu iedzīvoties kārajiem ārzemniekiem? Rjabušinskus un Rasputjinus no vēstures skatuves var nodzīt vienīgi enerģiski inženieri un organizatori. Uzvarēs nevis revolucionāri, bet skaidrs prāts un labas zināšanas.»

Arons mēdza jokoties: «Mācies, mācies, skaidrais prāts, tev pat nav vajadzības pārdot sevi kaut kādiem Nobeļiem, tētiņa paspārnē tevi ne vēsmiņa neskars.» Kad jaunais inženieris aiz pašlepnuma atteicās no tēva protekcijas, Arons izbrīnījās: «Nebiju domājis! Tu taču esi malacis, Vsevolod!» — un Kateņins jutās laimīgs.

Nez kāds viņš nu ir tagad, šis vecais draugs? ...

Maskava .. . Izkāpdams no vilciena, Kateņins baidījās, ka nepazīs Aronu, bet tūlīt pat ieraudzīja jsurp skrienam drukni apaļīgu cilvēku ar sārtu seju un senākā Arona acīm un smaidu. Pasmagi pec skrējiena vilkdams elpu, Arons pastūma ar pirkstu ārzemju velūra platmali uz pakauša un sacīja savā agrākajā ironiskajā balsī:

— Orķestris nokavēja, es, kā par brīnumu, paguvu, taču draugu sastapšanās notikusi. Parādies nu, skaidrais prāts, kā tevi dzīve apstrādājusi?

Pēc tam, apdvesis ar odekolona smaržu, noskūpstīja Ka-teņinu un izrāva tam no rokām čemodānu.

— Tikko izmuku no tautas komisariāta. Man šodien trīs sēdes dažādās pilsētas daļās!

Mašīnā Arons sāka runāt uzstājīgi, negaidīdams atbildes uz jautājumiem:

— Par ko apspriesties? Vai galveno lēmumu esi pārdomājis? Es nezinu, vai spēšu tev palīdzēt, bet vajadzīgos cilvēkus sameklēsim, izrausim kaut vai no elles.

Viņš noglāstīja mašīnas sēdekļa drānu un bez kādas pārejas sacīja:

— Prēmija! Per-so-nī-gā mašīna. Ko? Te tev nu bija nabaga students, kas pierakstīts par sulaini pie profesora Kateņina!

Un atkal, negaidīdams atbildi, pārlēca uz jaunu tematu.

Atslēdzis durvis ar savu atslēgu, viņš uzsauca pa visu dzīvokli:

— Ļena! Dē-li! Pusdienā!

Un, vezdams viesi kabinetā, paskaidroja:

— Viņi dzīvo vasarnīcā, atbrauca viesi sagaidīt, bet pēc tam mēs būsim vecpuiši!

Neļāvis Kateņinam attapties, aizveda viņu mazgāties, tad parādīja savu bibliotēku, reizē mezdams uz dīvāna grāmatas, kas varētu noderēt Kateņinam. Iepazīstināja ar savu_ laipno sievu un abiem dēliem — dēli bija smieklīgi līdzīgi Aronam jaunībā un tai pašā laikā atgādināja ķivuļu mazuļus.

Pusdienas vilkās ilgi, bija juceklīgas, bezbēdīgas. Ķivuļi ne drusku nekautrējās no viesa un skaļi stāstīja visu, kas pēdējās dienās noticis vasarnīcā, — kaut kādas peldēšanas sacīkstes, vēžu ķeršana, kautiņš ar Jeremejevu vasarnīcas puikām. . . Āronu viņu stāsts patiesi interesēja, acis viņam spulgoja kā jaunībā. Viņš tūlīt pat apsolīja kopā ar Kateņinu aizbraukt sestdien un jau no vakara iet makšķerēt.

— Es nekad... — Kateņins grasījās iebilst, bet Arons sāka vēcināt ar rokām:

— Nestrīdies! Traks, kur tas ir aizrautīgi! Vajag taču reiz sākt! Kas tu būsi par izgudrotāju, ja nebūsi vingrinājies pacietībā? Makšķerēšana ir pacietības augstākā skola!

Pēc pusdienām draugi ieslēdzās kabinetā. Kateņins jutās braucienā izvārdzis, sapņoja kādu stundiņu nosnausties, taču Arons pat neatcerējās savas trīs sēdes, iekārtojās krēslā un steigšus jautāja:

— Tātad ķeries pie gazifikācijas. Kādēļ?

Un paraudzījās pētoši.

— Nu . . . tas taču interesanti! Milzu tehnisks uzdevums . ..

— Slava? Nauda? _

Tas bija agrākais Arons — vērīgs un nesaudzīgs.

— Neatteikšos ne no viena, ne otra, bet tas nav galvenais.

— Un kas tad?

Kateņins sarauca pieri. Grūti sevi atklāt tā uzreiz, pēc deviņpadsmit gadu atšķirtības.

— Ko tava Katja? — jautāja Arons, un šī viņa attapība bija jauns, ar gadiem iegūts rakstura vilciens. — Tev taču dēls? Jeb meita?

— Meita, — ar pateicības pilnu smaidu sacīja Kateņins. — Turklāt ļoti jauka meita. Muziķe. Skaistule. Līdzīga Katjai...

— Kas tev pašam vainas! — iesaucās Ārons, aplūkodams draugu. — Augums, stāja, kundziska seja — kā tavam tēvam. Nu, un kā ar citām skaistulēm?

Kateņinam izbrīnā pacēlās uzacis, Arons sāka smieties:

— Nekas, nekas! Redzu jau, esi labs ģimenes tēvs un pati stingrība!

Viņš atzinīgi māja ar galvu, tomēr Kateņins saprata, ka Arons arī ir ģimenes tēvs, taču katrā ziņā bez šīs stingrības.

— Vai nu labi, vai ne, bet tā iznācis, — ar vieglu skaudību par drauga dzīvesprieku sacīja Kateņins. — Cienu to, kas man ir, turklāt gadi. ..

— O! Starp citu, jā, gadi... Uz vecuma pusi iet, ko, Seva?

— Kā tad, — piebalsoja Kateņins bez mazākām skumjām, tāpēc ka jutās pacilāts un šī saruna izraisīja atklātību. — Otrā mūža puse! Un gribas paveikt, katrā ziņā paveikt kaut ko nozīmīgu. Lai zinātu: nav velti dzīvots.

Arons pamāja, viņu nepārtraukdams.

— Vai atceries, es tev kādreiz sacīju: kļūdījos, neesmu iemīlējis un neiemīlēšu savu profesiju... Es nevaru teikt, ka tā tiešām ir. Aizrāvos ar to, kas šo profesiju pārveido. Zini, mehanizācijas vēriens un pārējais. Šo to esmu panācis. Bet tagad saprotu: tā bija tikai sagatavošanās. Tu man atsūtīji brīnumputnu — es izrāvu spalvu. Patlaban man liekas, it kā dzīve sāktos rīt. Tāpēc, redz, es atjoņoju pie tevis. — Kamēr viņš runāja, nepacietība no jauna iedegās: — Nemoki, Aron. Pastāsti, kas tā par komisiju. Vai projekti jau ir? Un vispār — kā te iedomājas to apakšzemes gazifikāciju? Kur meklējams iegansts — konkursam? Kas ir ieinteresēts?

— Alimovs, — nez kāpēc pikti noteica Arons.

— Alimovs? Kas tas tāds?

— Nu tā, ir tāds dedzīgs onkulītis. Viņš arī rīkojas. Bet komisija — kā jau vairums komisiju. Vārdi un zinātniskie nosaukumi. Visi aizņemti tūkstoš darbos, nevienu nevar rokā dabūt. Arī mani.. . nevar rokā dabūt!

Arons pagājās pa kabinetu un apstājās Kateņina priekša, jauneklīgi smaidīdams.

— Komisija ir nieks! Tu paklausies šādu pasaciņu. Kubaņā, kazaku staņicā, reiz dzīvoja parasts kavalērijas pulks. Ko tādā pulkā dara? Sukā un peldina zirgus, aulekšo vai arī cērt kārklus. Divas trīs reizes nedēļā politiskie vadītāji organizē polit-nodarbības, bet zemnieku un strādnieku puiši cenšas iegaumēt konstitūciju, partijas vēsturi un tamlīdzīgi. Tā aptuveni. Un nu šādā politisku nodarbību pulciņā kāds jauns kavalērists jautā savam politiskajam vadītājam: «Es izlasīju Ļeņina rakstu par tehnikas dižo uzvaru. It kā ogles varot dedzināt pazemē. Es pats esmu ogļracis. Partija aicina ogļračus palielināt ogļu ieguvi. Tad nu, biedri politiskais vadītāj, mani interesē — kas tiek darīts saskaņā ar šo rakstu?» Politiskais vadītājs bija gudrs cilvēks, sacīja: «Nezinu, bet uzzināšu,» — un aizskrēja pie komisāra. Tas — uz bibliotēku. Visi lasa rakstu, visi meklē ziņas, kas pie mums tiek darīts, — un neatrod. Un tad pulks raksta vēstuli: «Visiem! Visiem! Visiem!» Tautas Komisāru Padomei, Vissavienības Tautas Saimniecības Padomei, laikrakstiem, augstākajām mācību iestādēm, zinātniskās pētniecības institūtiem ... Lūk, tā! Un paraksta tiesības piešķir kaujas un politiskās sagatavotības izcilniekiem. Vēstule tiek parakstīta svinīgi, uz kluba skatuves, atskanot aplausiem. Vēstule aizlido uz desmitiem adrešu, un visur tver Ļeņina rakstu, un visur pārliecinās, ka ne ārzemēs, ne pie mums nekas netiek darīts. Starp citu, šur tur vēstuli iešuva vākos ar uzrakstu «Lieta N» — ir tāds nelietības veids. Tomēr kavalēristi sacēla brēku desmitos iestāžu un redakciju. Uzzināja arī Sergo Ordžonikidze. Te arī viss sagriezās virpulī. Izaicināja Sergo savus ogļračus, jautā: ko Ļeņins ir rakstījis par oglēm? Šie ber citātus, bet par šo rakstu — ne vārda. Nezina...

Kateņins jautāja ar sausu muti:

— Par kādu rakstu tu runā? Es taču arī nezinu.

— Nezini?! Bet tas ir pats galvenais! — Arons paķēra un atvēra grāmatu, kur bija ielikta zīmīte. — Še, lasi!

Kateņins lasīja un pārlasīja rakstu. Arons izgāja pavadīt sievu un bērnus — tie brauca uz vasarnīcu. Visi trīs ienāca atvadīties no viesa, atgādināja par makšķerēšanu. Kateņins izklaidīgi atbildēja: paldies, katrā ziņā! Viņš jutās satriekts. Kādos neparedzētos augstumos negaidot pacēlies viņa izvēlētais uzdevums! «Apvērsums, ko rūpniecībā izraisīs šis atklājums, bus milzīgs ...» Kāda brīnišķīga veiksme! Kādas perspektīvas!

— Apguvi? — Arons uzlika roku Kateņinam uz pleca. — Tu jautāji, kas ir ieinteresēts un kas piedalās. Tad nu redzi, ieinteresēti kavalēristi, saproti? Padomju ierindas kaujinieki, kas interesējas par visu, arī par tehnikas revolūciju. Mēs mēdzam mehāniski daudzināt, ka mūsu kareivji ir pilsoņi. Te, rau, ir tā pilsoniskā apziņa! Un viņiem tu atbildēsi ar savu sirdsapziņu. Tautai.

Arona sejā pavīdēja agrākā zobgalība:

— Kā redzi, skaidrais prāts ir gājis plašumā. Un tas slēpjas ne tikai izlases inteliģentu galvaskausā.

— Tēvs bija vecās skolas cilvēks, — Kateņins vainīgi paskaidroja. — Vai tad viņš varēja ..._

— Tavs tēvs bija zelta vērts! — Arons iesaucās. — Nesen es biju Ļeņingradā. Sameklēju viņa kapu un uzliku ziedu klēpi. Lauku puķes. Pats salasīju aiz pilsētas. Tāpēc ka — lai dievs dod katram tādu sirdi un tik plašu vērienu! — Viņš nikni uzlūkoja Kateņinu. — Tu pat neapjēdz, kāds tev bija tēvs! Tu saki — viņš neesot atzinis boļševikus? Būtu nodzīvojis vēl mazliet, viņš būtu mums pats nenogurdināmākais, uzticamākais darbinieks! Kā Bardins un Pavlovs, kā Graftio un simtiem citu! Vai tu arī zini, ka viņš mani paglāba no cietuma? Ka viņa kabinetā veselu mēnesi glabājās mūsu slepenās tipogrāfijas burti?

Kateņins raudzījās mulsi: neko viņš nebija zinājis.

_ — Tad nu ķeries tikai klāt, — bez kādas pārejas noteica Arons, paskatījies pulkstenī. — Uzdevums — milzīgs! Varens!

Komisijā neviens neko nesaprot šai jautājumā, projektu vēl nav; kā apakšzemes gazifikāciju īstenot, to nezina neviens. Arī es nezinu. Tomēr palīdzēšu, kā varēšu. Rīt no rīta aizbrauksim apskatīt dažāda tipa gāzģeneratorus zīmējumos un darbībā. Princips kā tur, tā te vienāds, tikai pazemē citi apstākļi. Materiālus, zīmējumus, visu zinātni — izmanto, nekautrējies, visu tev došu. Atvaļinājumu aizmirsti. Te tev kabinets, te atslēga. Neviens tevi netraucēs. Gāzģeneratoru literatūra man ir visa, kāda vien pasaulē atrodama. Ko tad vēl vajag? Vatmaņpaplrs tur, skapī. Rasetne, tuša, lineāls — uz galda. Talonus zinātnieku ēdnīcai es tev dabūšu. Sēdi, domā, risini. Gulēsi uz dīvāna. Te ir palagi un sega.

Kateņins piegāja viņam klāt un izstiepa abas rokas:

— Āron, strādāsim kopā!

— Ē-ē, nē! To nu ne. Un kam tev tas? Kā joks! Tu arī viens tiksi galā.

— Aron, es jūtos tik labi kopā ar tevi. It kā jaunība būtu atgriezusies. Tikai tagad esmu prātīgāks un... drosmīgāks. Strādāsim kopā!

Tomēr Arons piesarcis, acīs neskatīdamies, atvairījās.

— Kāpēc? Netici maniem spēkiem?

— Es jau divus gadus neesmu bijis atvaļinājumā. Un tad...

Viņš atkal pavērās pulkstenī, draudzīgi pieliecās:

— Un tad — ko tu gribi! — esmu kļuvis mazliet vieglprātīgs. Esmu darba rūķis, vīrs, tēvs, es visu to mīlu un sargu ... bet reizēm pazūdu no mājām — un tie ir manas dzīves labākie brīži.

Viņš runāja vēl klusāk:

— Tu sacīji — mūža otra puse, slava, gribas vēl atskatīties un pateikt sev, ka nav tikai velti dienas vadītas, bet kaut kas arī veikts. Es arī.. . Nē, es neesmu velti dienas vadījis! Strādāju kopš sava mūža piecpadsmit gadiem, cīnījos, sevi netaupīju. Bet man gribas dzīvot šodien, kamēr vēl neesmu vecs, kamēr . . . Nu, labi, man laiks iet!

Priekšnamā viņš atcerējās:

— Vakariņas virtuvē zem salvetes. Tējkanna un prīmuss turpat, uz plīts.

— Tu pārnāksi vēlu?

Arons nosarka, sāka smieties, uzsita Kateņinam pa plecu:

— Arvien vēl tas pats! Nu uz redzi! No rīta tiksimies!

Un pazuda.

Kateņins uzklāja sev uz dīvāna guļvietu un apgūlās. Tīrie palagi atgādināja par nogurumu — ai, cik labi pēc sirds patikas pagulēt, kad brauciens aiz muguras un gūts tik daudz jaunu iespaidu! Kavalēristi... cik savādi! «Skaidrais prāts ir gājis plašumā ...» Pagrīdes tipogrāfijas burti tēva kabinetā .. . Ļeņina raksts ... Es it kā sajutu, ka šai uzdevumā ir mana laime, mana otrā un, iespējams, labākā jaunība. Ieteikt projektu, ko apstaro Ļeņina vārds, tiekties pēc tā īstenošanas, balstoties uz Ļeņina norādījumiem . .. Vēl šorīt man nebija ne mazākā priekšstata, cik tas svarīgi! Bet kāpēc Arons, izprazdams problēmas nozīmīgumu, atteicās^ strādāt kopā? . . .

Kateņins bija pārliecināts, ka Arons nav pateicis īsto iemeslu. «Vieglprātība», «dzīves labākie mirkļi» . . . Iemīlējies un tiek mīlēts? Pēdējā mīlestība? Var jau būt, bet. . . Tomēr netic maniem spēkiem? Vai arī netic savām radošajām spējām? Vai arī viss slēpjas tai apstāklī, ka viņa dzīve ir piepildīta? Ka viņš arī tāpat aizrautīgi strādā, mīl savu darbu, nekad nav izjutis depresiju un slepenu neapmierinātību ar sevi? .. .

Sākās darba pilnas dienas, meklējumi, jaunu problēmu pētīšana. Atvaļinājuma laiks tuvojās beigām. Katja vēstulēs jautāja: «Kad brauksi mājās?» Viņš atbildēja izvairīgi. Arons palīdzēja, kā vien varēja, ieteica, kas būtu jāizlasa, iepazīstināja ar cilvēkiem, kas varētu būt noderīgi. Aizrāvies viņš kopā ar Kateņinu stundām ilgi domāja, sprieda, meklēja atrisinājumus, bet tad pēkšņi uz ilgāku laiku pazuda no mājām.

Vsevolods Sergejevičs strādāja sistemātiski un bez atpūtas, izvairījās no steigas un visa, kas varētu novērst uzmanību.

Apakšzemes gāzģeneratoru shēma pamazām noskaidrojās. Noskaidrojās bez laimīgiem minējumiem — viss risinājās pamazām, pētot un strādājot. Reizēm Kateņins norūpējies prātoja: varbūt man trūkst paša galvenā? Varbūt atrisinājumam jāatklājas pēkšņi, bet neatklājas, tāpēc ka man nav talanta? .. .

Bija radusies nepārvarama problēma: iepriekšējai ogļu sasmalcināšanai nepieciešama cilvēku līdzdalība apakšzemes darbos, un bez iepriekšējas ogļu sasmalcināšanas nevarēja rasties gāzes izstrādes process.

Viņš mierināja sevi: cilvēku vajadzēs daudz mazāk nekā parastajā ogļu ieguvē. Tas jau ir liels sasniegums!

No lielo atklājumu vēstures viņš labi zināja, ka bieži ideja rodas pavisam nejauši, novērojot visparastākās ikdienas parādības. Nokrita ābols no koka, un tika noteikts zemes pievilkšanas spēks. Kur slēpjas mans ābols?

Nekas nekrita, neuzliesmoja, nesprāga. Doma radās nemanot; sākumā Kateņinam šķita, ka viņš kaut kur to lasījis un tikai nespēj atcerēties — kur. Cenzdamies samazināt apakšzemes darbus līdz minimumam, viņš gluži ikdienišķi apsvēra — un ja nu atskaldāmo āmuru nomainītu ar apakšzemes sprādzieniem? Izurbt spraugas un ielikt katrā spridzināmo patronu? Uzliesmojums tuvosies nākamajai patronai, sasildīs un izraisīs sprādzienu, bet sprādzieni smalcinās ogles. Ir svarīgi nodrošināt sprādzienu vienmērīgu pakāpenību.

Kad doma bija izkristalizējusies, viņš apstulba: kur tas radies? Kas, kur, kādam nolūkam izmantojis šādu metodi?

Viņš nespēja atcerēties.

Nē, nekur un nekad viņš nekā tamlīdzīga nav lasījis.

Un tad viņu sagrāba līksmas gaviles: «Tas taču ir mans, mans paša!!»

Saulaina pēcpusdiena, klusums, visapkārt nevienas dzīvas dvēseles. Nav kam uzsaukt: «Heurēka! Esmu atradis!» Kate-ņins izskrēja cauri visām tukšā dzīvokļa istabām. Apstājās lielā spoguļa priekšā. Spogulī bija redzams iesirms cienījams cilvēks ar neprāta pilnām acīm.

Virtuvē viņš padzērās no krāna ūdeni. (Katja nosauktu viņu par traku, pareģotu tīfu un dizentēriju!) Iegribējās ēst, sameklēja ledusskapī kotletes im gurķus. Ar kotleti vienā, apgrauztu gurķi otrā rokā iegāja Arona kabinetā un apstājās pie papīra lapas, kur vēl nekas nebija uzmests. Aprijis divos kumosos kotleti, lai atbrīvotos roka, viņš sāka skicēt procesa shēmu tā, kā to bija iztēlojies. Uzmeta, un tehniskajā skicē iedzīvinātā doma iepatikās vēl vairāk. Gandrīz neapzināti uzrakstīja: «V. S. Kateņina sprādzienu metode.»

Kad no vasarnīcas atgriezās Arons, Kateņinam jpar atrasto atrisinājumu izdevās pastāstīt bez izsaucējiem. Arons pats iesaucās:

— Bet tas taču lieliski! Tas ir atklājums!

Ārons trokšņaini rīkojās pa visu dzīvokli. Izvilka no skapja baltu galdautu, no dīvāna apakšas — konjaku, lika galdā visus krājumus. Iedzēris Kateņins atmaiga un dzīrās pasapņot, bet Arons nespēja nosēdēt mierā:

— Ķeries, draudziņ, klāt un strādā bez atelpas! Tiklīdz būsi noformējis, aizvedīšu tevi uz komisiju, sāksim darboties, lai nekavējoties notiktu izmēģinājumi. Nezaudē ne mirkli!

Viņš pārģērbās, aplaistījās ar odekolonu, jau durvīs izmeta:

— Tas ir viss! Vairāk netraucēšu!

Kateņins neskaidri noprata, ka Arona pēdējie vārdi ir liekuļoti. Tomēr Aronam taisnība: tagad, kad metode atrasta, ir vērts pasteigties.

Otrā rītā pienāca telegrama:

Ļuda appreviet pagaidām dzīvo mājās aizkavēt nevarēju

notika ātri ļoti sabraukta katja

Kateņins ilgi nespēja saprast šo nepārprotami saputroto telegramu. Ko nozīmē «appreviet»? Ko Katja nevarēja aizkavēt? Kurš «pagaidām dzīvo mājā»? Kas «notika ātri», un kas ir «sabraukts»?

Arons sāka skaļi smieties — tad ta joks! Nekāda «appreviet», tava Ļuda apprecējusies, kamēr tu te noņemies ar izgudrojumiem! Un tavam meitēnam taisnība! Ja jau iemīlējusies, kāpēc tad neprecēties?

Ļuda? Apprecējusies? Šis idiotiskais «appreviet» ...

— Varbūt apprecējusies ar vietnieku? Vai tavs vietnieks ir jauns? Nu ko tu uztraucies, joks tāds, visas meitenes apprecas, tas taču dabiski!

Nē, tas nebija dabiski, tas bija nejēdzīgi! Ļuda, trauslā meitenīte ar slimīgām plaušām — apprecējusies? Ne no šā, ne no tā, tēvam promesot, nepagaidījuši, neaprunājusies apprecējusi.. . ko?! Kādu svešu, rupju tēvaini!... Jā, rupju un negodīgu! Kā lai citādi saprot tik nepieklājīgu steigu un brēcošu necienību pret tēvu. Un šie vārdi «ļoti sabraukta», kas nozīmē — Katja ļoti satraukta ... Kā nu ne!

Arons dabūja biļeti braucienam ar lidmašīnu. Pavadīja uz aerodromu. Mierināja. Centās pārliecināt, lai ātrāk pabeidz projektu ...

— Tā arī neaizgāju uz komisiju, — Kateņins attapās.

— Es viņiem stāstīju par tevi. Viņi gaida. Augsne sagatavota, atliek tikai iekaisīt sēklu.

Arī par to Arons jau bija padomājis!

Gaidot, kad varēs sēsties lidmašīnā, un staigājot gar lidlauka malu, abi juta, ka sadraudzējušies ciešāk nekā jaunībā, ka žel šķirties. Un ka apkšzemes gazifikācijas projekts kļuvis par viņu kopējo pasākumu, kopējo lepnumu.

— Āron! Es vēlreiz lūdzu — strādāsim kopā. Tu man esi tik daudz palīdzējis. Kāpēc negribi?

Ārons gaiši pasmaidīja un pamirkšķināja:

— Un komisijas locekli tu neņem vērā? Daudz noderīgāks ir nevis līdzautors, bet draugs komisijā! Kā saka, blats!

Kateņins jau ne vienreiz vien ar labpatiku domāja par to, ka Ārons piedalīsies projekta apspriešanā. Bet tamdēļ vēl jo vairāk neiedomājami likās Arona vārdi. Arons un — blats!

— Tu man neuzticējies jaunībā, es neapvainojos, toreiz to arī nebiju pelnījis... Bet tagad... tehnikas jautājumos...

Čerkstošs radio ziņoja, ka jāieņem vietas lidmašīnā uz Har-kovu.

— Netaisi jokus, Seva, — uzsvērti laipni sacīja Ārons.

— Es ne tikai tev ticu, es ... vispār, es vēlu tev lielus panākumus, slavu, visplašāko darba lauku ... nu un pieklājīgu znotu, meitasvīru vai kā viņu sauc! — viņš jokodamies piemetināja.

— Pabeidz projektu. Un raksti! Katrā ziņā raksti, kā veicas!

Viņš pastāvēja uz lidlauka, kamēr rīta dūmakā izzuda lidmašīnas spīguļojošie spārni, kura aiznesa līdz profesora Kate-ņina dēlu. Neuzticos? Kā joks! Vai tad es varu viņam paskaidrot, ka mani pašu tas nesaista, ka ir tādi jēdzieni ka pateicība un parāda atmaksa .. . Kaut nu vien izdotos!

Kateņins raudzījās laukā pa lidmašīnas logu. Debesis bija neaptverami plašas, apbrīnojami vieglas, lauki lejā — smaragdzaļi, vilciens, kas lejā skrēja, — līdzīgs bērnu uzvelkamajam vilcienam un dūmi no lokomotīves skursteņa, šķiet, neceļas vis augšup, bet ložņāja pa zemi kopā ar lidmašīnas slīdošo ēnu. Cik brīnum jauks būtu šis rīts, visa šī pasaule ar savu darbu un cerībām, ja Ļuda nebūtu ... «Appreviet...» Mans dievs, kaut izrādītos, ka tā kļūdīšanās!

Kad viņš uzbrāzās pa kāpnēm un sāka, cik spēka, zvanīt pie sava dzīvokļa durvīm, tās atvēra Jekaterina Pavlovna.

— Seva! — viņa iesaucās, apskaudama vīru un iešņukstēdamās. Viņš tomēr labi redzēja, ka viņa vairs nav satraukta, ka ir sevišķi rūpīgi apģērbusies un sasukājusies, pat izrotājusies ar auskariem.

— Nu? — viņš jautāja, nomezdams mēteli tieši uz grīdas.

— Te tev nu ir! — viņa sacīja līksmi un vainīgi. — Tāds jau mūsu liktenis. Pēdējie uzzinām. Apprecējusies.

— Ar ko tad? — viņš izmisīgi iesaucās.

— Mans dievs, vai tad es neuzrakstīju?! Ar savu majoru . . . ar Anatoliju Viktoroviču. . . vai tad tiešām neuzrakstīju? Bet viņš ir ļoti jauks un ļoti mīl viņu, un, zini, galu galā varbūt tā būs vēl labāk ...

— Es redzu, ka tu arī esi viņā iemīlējusies, — īgni pārtrauca Kateņins. — Traki visi palikuši!

— Tss . . . viņa ir mājā.

— Nu un tad? Jāpriecājas, vai? Jāapsveic? Jāliela?

— Seva, es tev lūdzu . .. Protams, tas iznāca tik pārsteidzīgi ...

— Pasaki, lūdzu, kāpēc vajadzēja tik nepieklājīgi steigties!

— Mans dievs, Seva ... Iemīlējušies, nolēmuši.. . tagad viss notiek vienkāršāk nekā mūsu laikā. Viņš atbrauca no nometnes, satikās . . . Šķiršanās daudz ko pārbauda ... Es tev saku, viņš ir tik jauks un kārtīgs .. .

— Dzirdēju jau. Kur Ludmila?

— Guļ.

— Dienas laikā — guļ? Un tas viņas . .. vīrs?

— Aizbrauca uz darbu .. . Seva, es tevi lūdzu!

Atstūmis sievu sānis, viņš nepieklauvējis iegāja meitas

istabā. Ļuda gulēja gultā, bet ne aizmigusi — jādomā, bija izdzirdusi tēva balsi.

— Tētuk! — viņa jūsmīgi nočivināja. — Tētuks atbraucis!

Un, aizsegusi galvu ar rokām, smiedamās sacīja:

— Sit, ja dusmojies! Esmu sagatavojusies uz pamatīgu brāzienu!

Apķērusies tēvam ap kaklu, viņa to skūpstīja, muļķojās, nopūtās, atkal skūpstīja un starp skūpstiem un smiekliem runāja:

— Esmu vainīga! Nav attaisnojuma! Iemīlējos! Atvedu mājās svešu, briesmīgu vīrieti! Ar revolveri pie sāniem!

— Ļuda, nu pagaidi. . .

— Tētuk, par vēlu! Viņš ir jau te! Ja viņš nebrauktu velns zin cik agri uz darbu, tu tagad redzētu man līdzās ši-tik briesmīgas melnas ūsas! ...

Nekāda nopietna saruna ar meitu neiznāca. Tāpat arī neiznāca pastāstīt par sprādzienu metodi: kā māte, tā meita bija aizņemtas ar savām darīšanām. Bet dienas vidū iegriezās paēst pusdienas majors, — pirmo reizi tagad viņu apskatot, kā nākas, Kateņinam vajadzēja atzīt, ka Anatolijs Viktorovičs ir jauks, kautrīgs un ļoti iemīlējies cilvēks. Briesmīgo ūsu nebija, bet gadi sniedzās pāri trīsdesmitiem un zem nogurušajām acīm jau iezīmējās vieglas krunciņas. Pēc pirmajiem saspringtības mirkļiem tieši majors sāka interesēties par Kateņina izgudrojumu un ilgi izjautāja par dažādiem sīkumiem: kā bijušais mehāniķis viņš viegli uztvēra jaunās tehniskās problēmas īpatnības un grūtības.

— Bet tagad sakiet man, Anatolij Viktorovič, — kāpēc jūs tā steidzāties? — Kateņins jautāja, palicis ar majoru vienatnē.

— Es veselus divus gadus steidzos, — nopūzdamies atbildēja majors. — Ļudočka visu laiku vilka garumā . .. Saprotiet mani, Vsevolod Sergej evič!

— Bet kāpēc tad nevarējāt pagaidīt... kaut vai kamēr es atbraucu?

— Viņa ... mēs ... nolēmām svinēt kāzas, kad jūs atbrauksiet ...

— Jūs vēl neesat sareģistrējušies?

— Vai nu prāts! — majors sašuta. — Mēs sareģistrējāmies vēl tur, nometnē ...

Sapratis, ka izrunājies aplam, majors tumši piesarka.

— Ļuda brauca pie jums uz nometni?

— Vsevolod Sergej evič! Ticiet man . . . Kad mēs jau bijām izlēmuši, viņa pēkšņi atbrauca ciemos . . . Jūs nedomājiet.. .

Kateņinam radās iespaids, ka majors glābj Ļudu, bet pie steigas vainīga meita. Dievs, cik neprātīgs meitēns!

— Kā jūs domājat tālāk dzīvot? Ļudai ir talants, viņai jāmācās.

Majors piecēlās un svinīgi sacīja:

— Es viņu mīlu, Vsevolod Sergej evič, un darīšu visu, lai viņai būtu labi. Uz stundām pavadīšu pats. Bet dzīvot. . . man ir istaba karavīru pilsētiņā, ļoti laba istaba .. . Tikai Ļudočka teica, ka negribētu no jums šķirties. Būs tā, kā jūs nolemsiet.

Kad majors atkal aizbrauca uz darbu, Kateņins pasauca meitu.

— Viņš ir tev iepaticies! — paziņoja Ļuda, pieglauzdamās tēvam.

— Es gribēju, lai tu pabeigtu mācības...

— Es arī pabeigšu!

— Ļuda, tu tagad esi precēta sieva. Tev būs dažādas mājas rūpes ...

— Kas nu par rūpēm, ja mēs dzīvojam šeit!

Kateņins pasmaidīja par jaunības vaļsirdīgo egoismu. Pa-tieši, kas par rūpēm! Gluži vienkārši — liekas rūpes māmiņai ...

Otrā dienā Ļuda sīki izjautāja tēvu par sprādzienu metodi, apskatīja shēmas uzmetumu un centās saprast... Vai vīrs būtu viņai izstāstījis? Vai arī pati iedomājusies?

— Ai tēt, cik tu man, izrādās, esi gudrs! — Viņas seja piesarka, acis mirdzēja. — Ja pieņems .. . mēs pāriesim uz dzīvi Maskavā, ja?

— Par to vēl pāragri spriest. Un tad ... tu jau tikpat paliksi, tu taču esi precējusies, meitiņ!

Ļuda palika ar atvērtu muti.

Nepatika un neizpratne bija tik skaidri redzami viņas sejā, ka Kateņins novērsās un sāka ar spraudītēm piestiprināt rasējumu — laiks ķerties pie darba. Divas slaikas rokas apvijās viņam ap kaklu.

— Ai papuc, es negribu bez tevis ...

— Ļudočka, es taču vēl nekur nebraucu! Un, beidzot, tu pati esi izlēmusi savu likteni.

Ļuda papliķēja tēvam pa vaigiem:

— Tu vēl esi nemierā, ka tava vienvienīgā meita palikusi, kā agrāk, mājās un par visiem vairāk mīl savu tētuku?!

Viņš jutās aizkustināts, bet vēsums sirdī palika. Visa diena pagāja gan uzsākot rasēt, gan atkal iegrimstot pārdomās, nolaižot rokas uz rasējuma. Vai tā liekas, vai arī tas tā ir, kas šodien atklājies meitā?

Nesen Maskavā pavadītās dienas likās tāltālas. Tur, tukšajā Arona Cilšteina dzīvoklī, bija dzīvojis laimīgs, mērķtiecīgs cilvēks, kas radīja, sapņoja, ne par ko citu nedomāja un nejuta nekādas ciešanas. Enerģisks, darbīgs cilvēks gaidīja vakaros savu draugu un tūlīt izklāstīja tam savas šaubas un jautā-jumus,_un draugs ar interesi palīdzēja... Tik ļoti patlaban trūka Arona!

Līdz atvaļinājuma beigām palika trīs dienas. Divas dienas. Diena. Un nu jau atkal darbā, atsākās ikdienišķās gaitas. Sestdienā nosvinēja kāzas; no tām iespiedās atmiņā Katjas nogurusī un Anatolija Viktoroviča laimīgā seja, trokšņainā kņada mājās un nezūdošā neveiklības sajūta pret znotu tāpēc, ka Ļuda tēlo, jā, veikli tēlo jaunas, kautras jaunlaulātās lomu.

Otrā dienā viņš izbrauca uz vienu no šahtām, kur dziļo sagulumu iecirkņos notika daudz nelaimes gadījumu. Vairākas stundas pavadīja šinīs iecirkņos, štrekos, kur caurcaurēm vilka spēcīga auksta gaisa strāva, kas mazināja zemes dziļu neciešamo karstumu. Saaukstējās. Brauca mājās slims. Bija temperatūra, kratīja drudzis, klepus neļāva gulēt. Un te, tumšajā vagonā, nevarēdams iemigt, viņš izjuta kaunu. Mokošu un dziļu kaunu. Kā es drīkstu novirzīties, kavēties, zaudēt laiku citos pārdzīvojumos, ja manās rokās atrodas metode, kas spēj atbrīvot tūkstošiem cilvēku no smagā un bīstamā darba pazemē? Kā es drīkstu slinkot, tāpēc ka man līdzās nav Arona stimulējošās enerģijas! Vai arī es neesmu spējīgs iedzīvināt savu — savu paša! — ideju bez bikstīšanas un citu palīdzības?

Pavadījusi ārstu, kas bija parakstījis gultas režīmu, Jeka-terina Pavlovna atgriezās pie slimnieka un neticēja savām acīm: siltā bezrocī, ar apsietu kaklu, pēkšņi sakrities un kļuvis dzeltens, Vsevolods Sergejevičs aizrautīgi iedalīja rasējumu un bezbēdīgi dungoja viņu studentu laiku dziesmu — «Kramba-am-buli, Kramba-am-buli.. .».

14

Igors traucās pa stepi, stāvēdams uz smagās mašīnas kāpnītēm un cieši lūkodamies ciemata uguntiņās, kas nāca arvien tuvāk. Kad šoferis strauji bremzēja, lai tumsā noteiktu ceļu, varēja dzirdēt, cik saskanīgi sisina sienāži. Tad sisināšanai pievienojās tālas, satraucošas skaņas — daudzbalsīga dzērāju klaigāšana.

— Piespied! Velns ar visu ceļu! — lūdzās Igors.

Noguris no karstās pirts, vakariņām un daudzajām bez atpūtas pavadītajām dienām, viņš cieši gulēja, kad tēvs viņu uz-bungāja un aizdzina uz ciematu, jo tējnīcas vadītāja bija ziņojusi: «Jūsu puiši ārdās, izsaucu miliciju, labāk pievāciet tos paši!» Ekspedīcijas darbinieki vienā pašā sestdienas vakarā deva tējnīcai ienākumu, kas bija līdzvērtīgs nedēļas ienākumam; viņus tur uzņēma laipni, un, ja kādam puisim gadījās iedzert vairāk par mēru, veltīgi paniku necēla. Tātad šoreiz nebija pa jokam.

Kad Igors pie tējnīcas izlēca no ejošās mašīnas, kliedzienus vairs nedzirdēja. Neviens neārdījās. Segtajā galerijā, kur pētnieki mēdza dzīrot, Igoram svešu jauniešu kompānijā sēdēja Ļoļka Naumova savā vienīgajā zīda kleitiņā, ar ziedu matos, pārspīlēti jautra un ļoti bāla — laikam pavairāk iedzērusi. Tējnīcas priekšā pustumsā ap gaišu apli, ko uz zemes bija iezīmējusi ielas luktura gaisma, puslokā spiedās cilvēki. Starp tiem Igors pamanīja dažus no saviem darbiniekiem un divas oficiantes ar baltām aubītēm galvā; visi kaut ko gaidīja, bet nekāpa gaišajā aplī, kas bija piebārstīts ar stikla un trauku lauskām.

Apļa vidū, atbalstījies ar muguru pret laternas stabu, vientulīgi stāvēja Ņikita Kuzmenko. Viņš nelikās piedzēries: stāv ballītei uzposies skaists puisis ar braši atliektiem pleciem, gaišais matu cekuls krīt uz pieres, lūpās rotājas bērnišķīgs, valdzinošs smaids.

— Kas te lēcies? — Igors jautāja.

Ļoļka aizgūdamās, skurbā balsī skaidroja:

— Mums šeit izrāde, Igor Matvejevič, nāciet balkona pirmajā rindā. Ļoti interesanti!

Tobrīd pie Ņikitas kājām zemē kaut kas sakustējās, nosēcās, ievaidējās — tāds kā dīvains balts maiss. Ņikitam vienā mirklī virs galvas uzšāvās roka ar somu dunci, un viņš mežonīgi ierēcās:

— Guli! Nokaušu!

Iespiedzās meitenes. Pa tējnīcas atvērtajām durvīm bija dzirdama sievietes balss, kas sauca telefonā: «Miliciju! Hallo! Hallo! Miliciju!»

Igors dzīrās pieiet pie Ņikitas, bet viņu atturēja. No visām pusēm atskanēja brīdinoši saucieni: «Neaiztieciet! Nogalinās! Ar nazi brūk virsū! Paskatieties, ko izdarījis ar puisi!»

Igors palūkojās vērīgāk. Ņikitam pie kājām gulēja cilvēks, ieritināts galdautā; no viena vīstokļa gala raudzījās ārā kājas ekspedīcijas zābakos, no otra — galva ar mutē iebāztu vīšķi.

— Kas tas ir? Biedri, ko tad jūs stāvat?

Pašu puiši atsaucās no tumsas:

— Mēģinājām! Savainos, būs ļaunāk. Viņš jau neapjēdz! Neko citu, iegrūdīsim vēl cilvēku cietumā.

No jauna atskanēja Ļoļkas balss:

— Tur Goška. Atpūšas. Pat gaužām ērti. Kā zīdainis autiņos.

Bufetniece čukstēja Igoram pie pašas auss: «Šī nemitīgi

kūda ... tikai šās dēļ.. . Arī iemetusi...»

Juzdams, ka uz viņu skatās un vilcināšanās nozīmētu — nobijies, Igors apņēmīgi iekāpa gaišajā aplī, bet īsfikita kā ārprātā iebrēcās:

— Nenāc! Nositīšu!

— Mani jau nesitīsi, nav iemesla, — cik iespējams, labsirdīgāk noteica Igors, dižodamies skatītāju pūlim. — Pievāc, draugs, nazi un taisies ceļā, ir jau vēls, es atbraucu jums pakaļ ar mašīnu.

Ņikita pazina Igoru pēc balss, pablenza viņā miglainām acīm un atkal valšķīgi pasmaidīja:

— Ko tad es? Es neko. Nenāksi klāt — neaiztikšu.

Un pēkšņi, spēcīgi atvēzējies, novilka ar nazi gaisā loku ap sevi un izaicinoši uzsauca:

— Bet, ja kāds nāks, — noduršu! Un nav ko ņemt Jaunā! Teicu, nenāc!

Igoram bija palikuši kādi trīs četri soļi. Taču krist no piedzēruša huligāna naža negribējās. Bet vai tad Ņikita būtu spējīgs pacelt pret viņu roku pēc visām tām dienām, ko viņi plecu pie pleca nostrādājuši?

— Ko tad tu, Ņikita, nepazini mani, vai? — viņš miermīlīgi jautāja un paspēra soli uz priekšu. — Tas taču esmu es, Igors. Padzīroji, un pietiks. Še, aizsmēķē. Vai tev sērkociņi ir?

Ņikita izbrīnījies paskatījās, pārlika nazi otrā rokā, sameklēja sērkociņus. Igors piegāja cieši klāt, viņi aizsmēķēja no viena sērkociņa. Papiross Ņikitas rokā lēkāja, viņš to nevarēja iedabūt mutē.

— Tā. — Igors iebāza viņam papirosu zobos, pamāja uz satīto Gošku. — Šis lai guļ, bet mēs brauksim. Liec taču nazi nost, ko vicini kā miesnieks, vēl dzērumā savainosi sevi. Dod labāk man, būs drošāk.

Nazis pats izslīdēja no Ņikitas pirkstiem, kas bija kļuvuši gļēvi. Tagad varēja redzēt, ka viņš ir piedzēries līdz nemaņai.

Meitenēm jūsmīgi sačukstoties, Igors jutās kā varonis, par kuru rīt runās gan nometnē, gan ciematā, aplika Ņikitam apkārt roku un aizvilka viņu uz mašīnu.

Skatītāju pusaplis pajuka. Bariņš puišu smiedamies atsēja Gošku — Goška arī bija piedzēries, netīrs, nomocījies un, uzslējies kājās, sāka raudāt. Kad šņukstošo Gošku atveda pie mašīnas, Ņikita jau gulēja.

— Puiši, kravas kastē! — nokomandēja Igors. — Naumova, sēdies kabīnē! Mazliet veicīgāk, tāpat jau esat slaveni visā rajonā!

Aprimusī Ļoļka pavilka viņu aiz piedurknes:

— Igor Matvejevič, es labāk sēdēšu augšā kopā ar Ņikitu, viņam paliks slikti. Kabīnē vajadzētu Gošku, — redz, kāds ... tīri žēl.

Ceļā Ņikitam kļuva slikti. Ļoļka turēja viņa galvu un laipni mierināja:

— Nekas. Nekas. Nekaunies, tas nekas. Paliks vieglāk.

— Būtu tur tā čubinājusi, — sacīja kāds no puišiem.

— Tu jau nu labāk klusē, drosminiek, — viņa atcirta.

Kad atbrauca nometnē, Ļoļka palīdzēja Ņikitu izvilkt no

mašīnas, pavadīja ar acīm, kamēr viņu iestiepa teltī, aizskrēja pēc spaiņa un lupatas, nekautrēdamās augstu uzsprauda goda kleitu un uzsauca šoferim:

— Ko stāvi kā stabs? Rādi gaismu, es iztīrīšu mašīnu!

Mitrofanovs izjautāja lieciniekus. Puiši mīdījās no vienas

kājas uz otru, atbildēja negribīgi. Visumā noticis tā: Ņikita un Ļoļka jau nedēļu kā sastrīdējušies; šai vakarā Ļoļka bijusi ļoti jautra un apsēdusies kopā ar vietējiem puišiem, Ņikita noskaities, aizskāris gan viņu, gan puišus, bet Goška izteicies «nelāgi» par Ļoļku, — sak, nav ko pīties ar tādu. Ņikita iekrāvis tam ar pudeli, nogāzis zemē. Viens otrs mēģinājis iejaukties, bet Ņikita visus aiztrencis, norāvis galdautu un ievīstījis Gošku, mutē tam iebāzis žokejcepuri, lai nekliedz. Šai stāstījuma vietā liecinieki sprauslāja, atcerēdamies smieklīgos sīkumus, kurus nebija vērts stāstīt priekšniekam. Par nazi nezināja neviens — kāds nazis? Ņikitam, tā vien liekas, nekāda naža pat nav bijis. Kabatas nazis, vai? Netika redzējuši... Bet tas, ka Ņikita draudējis, — ko tik dzērumā nesapļāpā!

— Labi, ejiet izgulēties. No rīta lemsim, — Matvejs Deni-sovičs sacīja. — Un atdodiet nazi. Kam tas ir?

Nazi atņēmis, Igors to iebāza kabatā, bet pa ceļam nazis bija pazudis. Vai drauģeļi būtu Ņikitu glābuši? Jeb tā pati Ļoļka attapusies?

Svētdiena pienāca apmākusies, lietaina, tieši visu garastāvoklim atbilstoša. Priekšnieka teltī aicināja visus, kas iepriekšējā vakarā bija ciematā līksmojušies. Tur sēdēja Matvejs De-nisovičs, no kura neviens nebaidījās, tad vēl vecākā ģeoloģe Ļipatova (kopā ar Mitrofanovu viņi bija ekspedīcijas partijas grupa) un mehāniķis Storoževs, cilvēks pusmūža gados, viņš kuņģa čūlas dēļ nedzēra nemaz un bija ļoti piekasīgs, ko ari varēja izskaidrot ar čūlu. Tie, kas nāca ārā no telts, brīdināja biedrus, ka mehāniķis uzdodot āķīgus jautājumus un «velkot uz to, ka Ņikita jāatlaiž».

Ņikita pats gulēja dziļā miegā. Ļoļka izlūdzās virtuvē gurķu sālījumu un nolika viņam līdzās.

Goška arī gulēja, bet viņam aizsūtīja pakaļ. Ļoļka viņu ceļā notvēra:

— Ka tu par mani sliktu teici — tava darīšana, tāda jau tev tā sirdsapziņa! Par to man ne silts, ne auksts! Bet, ja Ņiki-tam iegriezīsi, laimīgs nebūsi! To tu ievēro!

Vai nu Goška nobijās no Ļoļkas draudiem, vai negribēja iegāzt biedru, bet uz visiem jautājumiem atbildēja izvairīgi, atrunājās ar to, ka pats iekampis pār mēru, taču par nazi sacīja:

— Neatceros. Kliegt jau kliedza — «nositīšu!» — bet vai nazis bija, nezinu.

Vēl no rīta tējnīcas vadītāja bija paziņojusi pa telefonu, ka vakar sadauzīts trauku par divsimt divdesmit rubļiem un par «galdauta amortizāciju» pienākas vēl trīsdesmit. «Maksāsiet vai sūdzēt tiesā?»

Kamēr notika pratināšana, Ņikitas biedri kopā ar Ļoļku savāca visu summu — divsimt piecdesmit rubļu. Bija nolemts, ka Ņikita aizies uz tējnīcu, atvainosies un samaksās.

Bet viss iznāca citādi.

Pamodies ar dūcošu galvu, Ņikita kāri izdzēra sālījumu, dabūja zināt, kas to atnesis, un, lielīgi smaidīdams, lūdza draugu pasaukt Ļoļku. Bet Ļoļka, izslējusi degunu, nicīgi izmeta:

— Atradis skuķi, ko pasvilpt! Ja ko vajag, pats atskries! Man uz huligānu nav patikas skatīties.

Un, lietum līstot, aizgāja uz stepi.

Draugs pateica visu, kā bija. Ņikita izlamājās un iebāza degunu spilvenā. Kad viņš piecēlās, neviens nebija ievērojis, kur atkal sadabūja degvīnu. Pamanīja Ņikitu jau piedzērušu un tik niknu, ka likās, — nupat atkārtosies viss vakarējais.

— Nu, tā! — drūmi novilka mehāniķis. — Jūs viņu glabjat, bet viņš, nelietis, par jums ņirgājas.

— Man šķiet, — sacīja Annuška, — te iejaukta mīlestība un jārunā ar Ļoļku un Ņikitu, vairāk ne ar vienu. Muļķīši abi divi. Un lepni. Abi dižojas.

Tā arī nolēma: Matvejs Denisovičs apspriedīsies ar Ņikitu, tiklīdz to dabūs pie sajēgas, bet Ļipatova no sirds parunāsies ar Naumovu.

Ļoļku sauca ilgi, ūjināja tā, ka desmit kilometru attālumā varēja dzirdēt. Beidzot viņa ieradās — slapja no galvas līdz kājām, kvēlojošām acīm. Izskats bija izaicinošs un nelaimīgs.

— Pārģērbies un atnāc pie manis, — sacīja Annuška, šūpodama galvu. — Traks skuķis!

No sarunas nekas neiznāca. Ļoļka neatbildēja, skatījās sev uz kājām, kodīja lūpas.

Izdzirdusi, ka Ņikita atkal piedzēries, viņa pirmo reizi pacēla galvu:

— Ir gan muļķis!

Bet acīs pavīdēja triumfs.

— Viņš tevi mīl, Ļoļa. Un arī tu, kā redzams, mīli.

— Kam viņš man tāds?

— Kāds «tāds»? Puika vēl, tas ir viss. Ja sieviete mīl, viņa var iztaisīt no cilvēka, ko vien grib.

— Tāda vārna pērta, tāda nepērta!

— Ko tad tu viņu vakar aizstāvēji, slēpi nazi?

— Muļķe biju.

Annuška nopūtās un pavisam klusi jautāja:

— Vai^1 tik tu patlaban nemuļķojies?

Ļoļka paraustīja plecus un atkal nokāra galvu. Ļipatova ir labs cilvēks, vēlas palīdzēt... bet vai tad te kas līdzams? Viņa grib, «lai izkrata sirdi». Ļoļka jau labprāt. .. bet kā lai pastāsta par savu mīlestību, savu sievišķīgo aizvainojumu?

Sākās taču labi, ne tā kā ar citiem! Noslaucīja viņam asaras, ar labiem padomiem izvadīja pie vecākiem, bet pēc tam trīs naktis pēc kārtas skraidīja divpadsmit kilometrus uz nakts vilcienu, lai sagaidītu. Sagaidīja arī. Bija priecīgs. Abi kopā gāja cauri stepei, bet līdz nometnei netika. Gadījās ceļā siena kaudze — tā arī kļuva par viņu mīlestības pirmo patvērumu. Ļoļka tur raudāja, gauži raudāja, ka nav atnākusi pie viņa neskarta, nav nosargājusies, nav nojautusi, ka ir tāda īsta mīlestība. Viņš mierināja: «Man viss viens! Tikai klusē!» — nevēlējās savu greizsirdību uzkurināt, aizspieda muti ar skūpstu, apskāva tā, ka arī pati aizmirsa visu pasauli. Siena nerimtīgais aromāts un vērmeļu sīvā smarža saplūda tai naktī viņas apziņā ar visu skaisto, ko sniedz mīlestība. Arī šodien, lietū traucoties pa stepi un jūtot vīstošas zāles un vērmeļu smaržu, no vaigiem izzuda sārtums . .. Kur tā ir — svētā mīlestība? Kur ir skaidrā rīta gaisma, kas pamodināja laimīgo Ļoļku pie Ņikitas krūtīm? Vēl miegains Ņikita viņu cieši apskāva un teica tādus vārdus, kādus pat dzirdējusi nebija. Sirsniņa, dūjiņa, zilais saulstariņ, mana vizbulīte . . . Abiem bija jāiet pie darba, abi^1 gāja apkampušies un — ko tikai tai rītā nesarunāja! Kādus plānus tikai nekala! Un galvenais plāns izveidojās tā, ka Ņikitam jāmācās, bet Ļoļka palīdzēs, pati pagūs vēlāk,

Ņikita ir vīrietis, nedrīkst palikt bez izglītības, viņš ir spējīgs, viņam jābūt ģeologam, un Ļoļka visur brauks viņam līdz, kaut uz Polāro apgabalu, kaut uz Pamiru, tādu kolektori labprāt pieņems visgrūtākajā ekspedīcijā ...

Tai dienā abi smaidīja, lūkodamies viens otrā, abi smaidīja, it kā brīnišķīgu noslēpumu glabādami. Bet vakarā... Ļoļka pierunāja pavāri, ar kuru kopā dzīvoja sieviešu teltī, aizbraukt ar gadījuma mašīnu pēc produktiem — līdz rītam. Paguva par to pačukstēt Ņikitkam. Visu vakaru ar sirds drebēšanu gaidīja, pieplakusi pie telts durvju aizsega. Dzirdēja, kā puiši atgriezās no peldēšanās, smēķēja un pļāpāja pie ugunskura, dzirdēja, kā dzēsa nost ugunskuru un žāvādamies dzīrās iet gulēt. Pavisam tuvu gar Ļoļkas telti visi pagāja pūlī garām un kāds jautāja: «Ņikitka, kur tu paliec?» — un tad Ņikitka iesmējies dižodamies sacīja: «Kur nu katrs ...» Puiši visi reizē sāka rēkt, bet Ņikita pacēla teltenes aizsegu.. . Kur gan Ļoļka ņēma tik daudz iekšēja spēka, ka nesāka tūlīt raudāt un kaukt! Sparīgi izgrūda viņu, iesaucās, lai puiši dzird: «Plātīzers! Huligāns! Ēzelis! Kverpis sasodītais!» Vēl daudz ko kliedza nopakaļ... Puiši vairs nerēca — klusēja, un Ņikita ielīda savā teltī kā nopērts kucēns.. . Kopš tās dienas viss beidzās. Tumsa. Klusums. Kaklā smacē rūgtums.

Bet kā lai to stāsta? Un kurš te var palīdzēt, ja piekrāpusi tā pati svētā mīlestība? Ja nav tādas mīlestības?

— Man viņš nav vajadzīgs! — Ļoļka nogrieza kā ar nazi, nepaceldama acis. — Ka esmu izglābusi? Kam tad puisi grūst nelaimē! Bet vairāk nekas mums nevar būt!

Annuška atkal nopūtās un saprātīgi iebilda:

— Bet man, Ļoļečka, šķiet, ka viņš tev ir vajadzīgs.

Ļoļka cieši lūkojās grīdā, ilgi klusēja, tad pēkšņi, atmetusi galvu, aši un lepni izmeta:

— Vajadzīgs? Lai kopā gulētu? Ar ko gulēt man vienmēr atradīsies, tikai jāpamet ar pirkstu. Ar ko pamosties man nav.

Ar Ņikitu runāt nebija iespējams, viņu ar grūtībām nomierināja. Igors atstāja pie viņa puišus, lai uzrauga, bet pats aizveda tēvu uz staciju — atjaunot labās attiecības tējnīcā.

«Vecāsmātes kulba» šķaudīja un tikko kustējās uz priekšu, draudēdama apstāties pavisam. Igors nepukojās un necentās kā parasti izspiest no vecā motora neiespējamo. Pēc trijām prom no tēva pavadītajām nedēļām viņš priecājās par izdevību netraucēti parunāties.

— Es pirmo reizi vadīju cilvēkus. Patstāvīgi! — viņš stūrēja mašīnu tieši pa zāli. — Domāju, ja nu pēkšņi pietrūks autoritātes? Nekas, izdevās gluži labi. Arī gadījums ar Ņikitu to vakar pierādīja.

— Tā bija tava kļūda, ka toreiz aizgāji uz pilsētu un piedzēries. Es nesaku, ka nedrīkst iedzert, bet ar Ņikitu kopā nevajadzēja. Vai saprati — kāpēc?

— Esmu jau par to domājis. Tieši vakar domāju.. . Tikai viņiem nav tik vienkārši. Viņš taču Ļoļkas godu aizstāvēja, tēt. Interesanti, vai ne? Bet sastrīdējās par to, ka viņš zemiski, rupji plātījies.

— Ļoļai ir vairāk rakstura. Bet vai pietiks saprāta Ņikitam palīdzēt?

— Tu, liekas, iecel Ļoļku par audzinātāju? Ai tēt, būtu viņu vakar redzējis! Iedzērusi, nekautrīga, ārkārtīgi apmierināta, ka viņas dēļ tāds tracis, un nemitīgi kūda! Izlaidīgs skuķis.

Matvejs Denisovičs īgni sarauca pieri:

— Un tad vēl lielies, ka esi vadījis! Patstāvīgi! Autoritāte! Ko tu saproti no cilvēkiem? Vai tu viņas sirdī esi ieskatījies? Vai zini, kāda viņai bijusi bērnība? Esi redzējis, kā strādā? Ahā, darbu vēl redzi... Bet vai var būt labs darbs, ja nav sirds klāt? Tu saki — izlaidīga. Ja spriež pēc faktiem, tad tā gandrīz izskatās.

— Es jau pēc faktiem arī spriežu!

Igors pateica un tūdaļ arī nožēloja, ka nav klusējis: tēvs sāka gandrīz vai drebēt. Kāpēc viņš tā?

— Vai tu man tici, ka es tev vēlu labu? — pēkšņi tēvs drūmi jautāja. — Parādi kaut vai desmit vislabākās meičas, tikpat man liksies, ka neviena nav laba diezgan tev. Ne jau tāpēc, ka tu būtu gauži labs, bet tāpēc, ka esmu tēvs. Vecāku neobjektivitāte.

— Nu?

— Bet, ja nu Ļoļka tevi iemīlētu un tu — Ļoļku, es ne vārda neiebilstu. Tad nu spried pats, kas viņa par cilvēku.

— Ļoļka?

— Ļoļa Naumova. Jā.

Uzmanīgi apbraukdams krūmus un bedres, Igors apsvēra tēva ērmotos vārdus. Un tēvs no jauna ierunājās, it kā par citu, bet, izrādījās, par to pašu:

— Tu, redz, esi ar mani neapmierināts kā ar vadītāju. Pukojies: šis nav tā, tas nav tā. Bet pajautā, kam gribi, — vai esmu kaut reizi veltīgi kādam pāri nodarījis? Kaut reizi kratījies vaļā, kad bija nepieciešama palīdzība? Vai arī, ja vajadzēja uzticēties, — vai ir bijis tā, ka neesmu uzticējies cilvēkam? Bet uzticēšanās — tas ir kaut kas liels. Ja nav uzticības, tad vienīgi svētais var labi strādāt, bet, lai neattaisnotu uzticību, jābūt nelietim. Tad nu es pārbaudu. Atceries, Sorokinu padzinu? Man toreiz sēja klāt, ka es uzspiežot savu gribu, tā sakot, negribot labot, neļaujot kļūdu izpirkt. Bet ja viņš mani piekrāpa? Ja viņš nav godīgs? Kā var ekspedīcijā, kur puse darba balstās uz uzticību, turēt negodīgu?!

— Nekur jau nevar. Kur tad lai liek tos negodīgos? Kur lai liek muļķus? Apmelotājus? Es personīgi būtu par to, lai tos visus nožmiedz, tad nemaitātu gaisu... Bet vai nu visus nožmiegsi? Kaut kas cits vajadzīgs. Tikai kas?

— Vienīgi tas, ko mēs jau darām, Igor: strādāt sviedriem vaigā, lai izveidotu jaunu sabiedrību. Tikai tā! Un tīrīt mūsu pašreizējo sabiedrību ne ar vārdiem — bet darbiem! Es padzinu Sorokinu par negodīgumu. Vēl kāds padzīs. Varbūt trešo reizi viņš arī piesargāsies?

— Bet var arī būt, ka strādās vēl smalkāk?! Krāps veiklāk?!

— Smalkāk, smalkāk! Smalks ilgi netur!

— Tēt, tu esi ideālists. Vienmēr jau tā nav. Cik bieži cilvēks ir pēdīgais nelietis, bet prot izlikties, tik smalki rīkoties, ka tiek uzskatīts par goda vīru un gāž iekšā labus cilvēkus. Un noturas. Labs cilvēks drīzāk nenoturas, — tas kļūdās arī atklāti.

— Tad arī cīnies pret neliešiem, nebaidies notraipīties. Protams, tīram būt ir patīkamāk, bet citādi viņus pievārēt nevar.

«Vecāsmātes kulba» apstājās pie tējnīcas. Paskaidrojumi un norēķināšanās nevilkās ilgi. Kamēr Matvejs Denisovičs to kārtoja, Igors ar labpatiku apskatīja vakardienas kaujas lauku un mazliet pagrozījās logu priekšā, pa kuriem raudzījās oficiantes.

Matvejs Denisovičs iznāca apmierināts, iekāpa mašīnā un pacietīgi gaidīja, kamēr motors sprauslāja un rūca, līdz sāka darboties, tad tūlīt turpināja iepriekšējo sarunu:

— Pēc tavām domām, es esmu ideālists. Neprotu strādāt. Neprotu komandēt. Nu, bet pasaki man no savas trīsnedēļu pieredzes: kāda galvenā īpašība vadītājam nepieciešama?

— Prasme organizēt!

— Njāā ... — novilka Matvejs Denisovičs. — Ne velti tu mani tiesā!

— Nu kā tad ... — samulsis nomurmināja Igors, bet neiebilda.

Brauca klusēdami, katrs nogrimis savās domās.

— Un kas, pēc tavām domām, tēt, ir galvenais?

— Pēc manām domām, Igoriņ, galvenais — prasme ieskatīties katrā cilvēkā. Ko viņš spēj. Un prasme ļaut šīm spējām izvērsties. Ja tā nav, tad visa organizatoriskā māka ir tikai skaļa runāšana! Vakar tu, piemēram, Ņikitu pievārēji — esi pelnījis uzslavu. Šodien tu aizstāvēji viņu, lai neatlaiž, — labi! Bet ko ar šo pašu Ņikitu iesākt? Kā tu izlemtu, ja būtu priekšnieks ar organizatora prasmi? Ko?

Jautājums pārsteidza Igoru nesagatavotu.

— Tu taču esi grupas priekšnieks. Rīt vai parīt dabūsi norādījumus jaunām urbuma vietām. Vai ņemsi Ņikitu līdz?

— Ņemšu!

— Un Ļoļu Naumovu?

— Viņa ir ļoti laba strādniece, tēt. Es gribētu .. .

— Bet es nelaidīšu. Ja viņa Ņikitu mīl un Ņikita viņu, tad lai paskumst katrs savā malā. Lai pārdomā. Pasēro. Vai esi spējīgs šādi izlemt, kaut arī tev vajadzīga laba kolektore?

— Iedomājies, esmu spējīgs, — Igors aizvainoti noteica.

— Arī Ņikitu tev līdz nesūtīšu.

— Kāpēc?! Pēc vakardienas trača tu taču varēji pārliecināties, ka es ...

— Pārliecinājos, dēliņ, pārliecinājos! Slavu esi iemantojis, meiteņu sirdis iekarojis. Visas meičas tējnīcā par tevi apjautājās, varonis! Tomēr palīdzēt Ņikitam tu nepratīsi. Ko tu domā, kā viņam trūkst?

— Kā? ... Nu, disciplīnas ... Audzināšanas ...

— Atbildības sajūtas viņam trūkst! Un pašcieņas. Pieradis pie savas sliktās slavas un visādu tēvoču aizbildniecības. Lai tad nu brauc viens — kā vietraudzis uz tavām jaunajām vietām. Lai sagatavo sadzīves apstākļus. Iedošu līdz veselu sarakstu ar uzdevumiem. Atbrauksim — sastādīsim, tu taču esi man atgādinātājs! Kā domā, tiks galā ar šo uzdevumu?

Igors pārlika un vaļsirdīgi atzinās:

— Nezinu, tēt, bet man ļoti gribētos, kaut tiktu!

— Un nebaidīsies vest grupu ar šādu vietraudzi?

— Nebaidīšos, — atteica Igors, kaut arī sirds viņam nodrebēja: tēvam viegli iznāk šādi drosmīgi žesti, bet par grupu atbild Igors, viņam jāstrādā un jāizstrebj, ja Ņikita iegāzīs.

15

Vakaros Saša gāja uz bērnudārzu pretī Ļubai. Sai laikā pie vārtiņiem pulcējās mātes un vecmāmiņas, bet pašam nerātnākajam puišelim, Tiškinu Daņilkam, nāca pakaļ vecaistēvs Tiš-kins, lielmutīgs varena auguma večuks, kas senos laikos bija draudzējies ar Sašas tēvoci.

— Vai kāto? — viņš jautāja, pamirkšķinādams Sašam.

— Kātoju.

Vecaistēvs sāka spriedelēt:

— Tu redz, kāds dabā līdzsvars! Līdz kāzām tu, teikt, pie vārtiņiem vai arīdzan kādā iepriekš norunātā stūrī stāvi savu laiku kā zaldāts uz vakts. Bet paies laiciņš, un nekāda vara tevi nepiespiedīs. Toties iznāksi tu, teikt, no šahtas — sieva klāt kā likts, ja algas reize — dod šur naudu, ja tev kāda ideja bijusi apspriežama — i nerunā, marš mājā! Tā nu galā tas pats vien sanāk.

Un vēl vecaistēvs Tiškins spriedelēja:

— Cik tās pašas mīlestības pēc kilometru nostampāts. Tā teikt, pasaules mērogā — miljardi! Tagadiņās, redz, ūdens enerģiju izlieto. Bet ja nu liktu lietā šitos kilometrsoļu miljardus?

Tā viņi aprunājās, gaidīdami katrs savu: viens — Daņilku, otrs — Ļubu. Daņilka «lauzās ārā», tiklīdz pamanīja vecotēvu, bet Ļuba pietvīka un vēl valdonīgāk izrīkoja bērnus. Pati gandrīz vēl meitēns — bērnu vidū viņa pārvērtās, katra kustība un vārds bija mātes maiguma pilns; viņa instinktīvi nojauta, kā tas aizkustina Sašu, un priecājās, kad viņš nāca pretī.

Tie bija viņu labākie brīži. Aizvadījusi pēdējo mazuli, Ļuba vilka nost virsvalku un skrēja ārā starodama, par spīti ģimenes bēdām, — laimīga. Abi gāja roku rokā pa visgarāko ceļu, visapkārt ciematam. Sājos brīžos Ļubai netrūka apņēmības: šodien pat parunās ar vecākiem, rīt aizsūtīs dokumentus uz Maskavas institūtu ...

Nogriežoties Klāras Cetkinas ielā, Ļuba saspringa un atbrīvoja roku.

— Pagaidi šeit, — viņa čukstus lūdza un bailīgi gāja dārzā, ar acīm meklēdama, kur māte.

Reizēm, ja māti saimniecības rūpes bija mazliet izklaidējušas, Ļuba aicināja Sašu ienākt. Reizēm bezcerīgi atmeta ar roku un viņš gāja prom, lai atnāktu vēlāk un kādu stundiņu pirms gulētiešanas pastaigātos.

— Vai pateici? — Saša jautāja.

— Ai, šodien nekādi nebija iespējams!

Bet dienas steidzās cita aiz citas, tad vairs ne tikai steidzās, bet lidot lidoja, ar neticamu ātrumu tuvinādamas Sašas aizbraukšanas laiku. Par kāzām bija aizmirsuši visi, izņemot Ļubu un Sašu, bet kā lai runā par kāzām mājā, kur valda bēdas? Kā lai pievērš vecāku uzmanību tik ikdienišķām lietām kā iepirkumiem un ziemas mēteļa šūšanai, bez kura uz Maskavu nav iespējams braukt! Nepieciešamo pirkumu saraksts sen jau gulēja mātes atvilktnē virs kvītīm, bet kā lai tagad to atgādina?

Saša ieteica neko nepirkt un nešūt: gan jau Maskavā pamazām visu sagādās. Ļuba negribēja par to ne dzirdēt.

— Ko tad lai dara — paliksim te? Atteiksimies no aspirantūras?

— Nē, nē! Es šodien pat parunāšu.

Saša dusmojās un jutās aizkustināts. Viņš nespēja Ļubu nosodīt, mīlēja viņu tādu, kāda ir. Tādu, kāda bija kļuvusi. Nekas viņā neatgādināja tuklo skuķēnu ar apaļo sejiņu, to skuķēnu, kura skrēja uz tēvoča zemnīcu ar saplēstajiem apaviem sainītī vai piena krūzi un kuru viņš necieta: izlutināta mātes meitiņa. No jauna iepazinies ar Ļubu, Saša ieraudzīja tieviņu, kautrīgu meiču, visjaukāko no visām, kādu pazinis. Meiča neskatījās uz viņu līdzjūtīgi kā senāk, bet jūsmīgi un ar cienību: pret Sašu viņa juta godbijību. Un tai pašā laikā viņai bija vājības, no kurām iecirtīgi neatteicās, jocīgas, mīļas vājībiņas. Ļuba baidīt baidījās no pašas izdomātajām greznajām lielpilsētas laborantēm un neparko nebija ar mieru braukt uz Maskavu bez jaunām drēbēm. Viņai bija radies savs priekšstats par kāzām: lai nav liela balle, bet uz dzimtsarakstu nodaļu jāiet ar kuplu draugu un draudzeņu pūli, viņai mugurā būs balta kleita, no dzimtsarakstu nodaļas ies kājām pa visām ielām. Tā tas vienmēr bija ciematā parasts.

Un nu dienas aiztraucās, bet viss palika neskaidrs, neizlemts.

— Ļubucīt, ja tu šodien neaprunāsies ...

— Aprunāšos! Tūlīt pat atnākšu un pateikšu!

Saša redzēja, kā viņa klimst pa dārzu, bužinādama bizes galiņu. Kuzmiņišna nebija redzama, bet Kuzma Ivanovičs, galvu nokāris, sēdēja uz verandas kāpnītēm. Saša iegāja pa vārtiņiem, nepiegriezdams vērību Ļubas izmisīgajiem mājieniem.

— Kuzma Ivanovič, man ļoti vajag ar jums parunāties.

Kuzma Ivanovičs aizkūpināja pīpi un nedrošā gaitā devās

pie soliņa zem ceriņiem, kur parasti risinājās svarīgas sarunas. Saša viņam sekoja, skumjā izbrīnā vērodams viņa vecīgo gaitu un sagumušos plecus.

— Spānijā, skat. .. nav vairs pa jokam, — Kuzma Ivanovičs sacīja. — Ka vēl neuzliesmo liels ugunsgrēks. Kā tu domā?

Viņi aprunājās par pilsoņu karu, kas bija sācies Spānijā, par Hitleru un Musolini, kuri sniedza palīdzību spāņu fašistiem. Vecajam vīram patika paspriedelēt par starptautiskajiem notikumiem, taču šai reizē viņš gluži vienkārši centās novilcināt kādu citu sarunu. Tad pēkšņi ieskatījās Sašam tieši acīs:

— Kas tad tev bija? Klāj vajā.

Ļuba, noslēpusies attālāk, čukstēja: «Mīļo dieviņ, kaut nu izietu labi! Kaut nu, dieviņ, tikai piekristu!» Dievam viņa neticēja, bet nezināja citus vārdus, kā izlūgties laimi.

Klausīdamies Sašas prātīgajā valodā, Kuzma Ivanovičs arvien zemāk nokāra galvu.

— Mātei būs grūti bez Ļubas, — viņš padomājis sacīja un, sparīgi kūpinādams pīpi, paslēpās dūmos. — Kad jums jābrauc?

— Ne vēlāk par divdesmit piekto augustu.

— Protams, jums ir savas rūpes. Katram savas ... Nu, pasēdi, es aprunāšos ar māti.

Viņš saslējās — nopietns, sasprindzis, pūlēdamies apvaldīt savas paša jūtas, — un devās pie sievas.

Kuzmiņišna sēdēja pie vasaras virtuves ar nazi rokā. Daži nomizoti kartupeļi gulēja bļodiņā ar ūdeni, kartupeļu groziņš atradās viņai pie kājām, bet pati sākto darbu aizmirsusi.

— Ksiņja, — Kuzma Ivanovičs pasauca un uzmanīgi pieskārās sievas plecam. — Ksiņja!

Viņa satrūkās, paķēra kartupeli un sāka to ar nazi kasīt.

Nespēdams uzsākt sarunu, kuras dēļ bija nācis, Kuzma Ivanovičs raudzījās uz sievu: salīkusi, krunkainu seju, nespodrām acīm . . . veca kļuvusi Ksiņja! Veca . ..

Viņi apprecējās pirms trīsdesmit gadiem. Ksiņja, atbraukusi šurp peļņā no Voroņežas apkārtnes, mitinājās kādā nožēlojamā būdā, gultasvietā, un nevairījās ne no kāda darba. Trūcīgais apģērbs nenomāca, bet pat izcēla viņas veselīgo jaunības skaistumu. Jauniešu ballēs — kautrīgais Kuzma nespēja izlauzties cauri puišu baram, kuri bija drosmīgāki. Kādēļ Ksiņja tieši viņu iemīlēja, Kuzma pats netika gudrs, tikai viņa, ar sev raksturīgo straujumu to pateikusi, tūlīt aizmuka, vairāk par mēnesi viņam nekādi neizdevās parunāt ar Ksiņju vienatnē, meitene sarka un slēpās, tiklīdz manīja Kuzmu tuvojamies. Apprecējušies viņi vairākus gadus dzīvoja kā nupat iemīlējušies; viņa joprojām izskatījās līdzīga skuķēnam, un, tāpat kā senāk, puiši mēģināja viņu aplidot. Kad pasaulē ieradās pirmdzimtais, Vova, Ksiņja no darba aizgāja. Tad piedzima Ņikita, dēliem sekoja meitas Katja un Ļuba. Saslimusi ar difteriju, nomira vecākā meita Katjeņka ... Bēdas aizlauza Ksiņju un uz ilgu laiku izdzēsa viņas sejā meitenīgos vaibstus, tā ka neviens vairs nemeta uz viņu acis, — vienīgi vīram viņa palika tāda pati kā bijusi. Piecdesmit gadu vecumā Ksiņja kļuva apaļīgāka, komandēja vīru un bērnus, bet, tāpat kā senāk, smējās katrā izdevīgā gadījumā, un krunciņas viņas kustīgajā sejā tik līksmi rosījās, ka padarīja piemīlīgo smējēju vēl jautrāku.

Un tagad pavisam pēkšņi — acu priekšā veca sieviete. Katra kustība tik tuva, katra nopūta saprotama un izraisa sāpes. Vajadzētu mazliet prieka, lai kaut cik atžirgtu. Bet dzīve pārlieku skopa. Neko nevar darīt — vieniem laiks novecot, citiem dzīvi sākt.

— Ksiņja, drīz būs augusts, — viņš sacīja.

— Jā, vasara paiet, — viņa vienaldzīgi atsaucās.

— Jāsāk Ļubu post. Viņiem līdz pirmajam septembrim jā-būt Maskavā.

— Līdz pirmajam? — viņa truli pārjautāja. — Tad jau vēl daudz laika.

— Kaut arī pavisam klusas, taču kāzas jānosvin.

Likās, it kā viņa nebūtu sapratusi, izbrīnījusies pacēla uzacis. Seja skaidri pauda: esmu nogurusi, man vienalga, lieciet mani mierā ...

— Jā, jā, kāzas, — Ksiņja gurdeni piekrita un pēkšņi atskārtusi sakustējās un izlaida no rokām nazi. — Kāzas?!

Un, atbalstījusi galvu pret galdu, sāka skaļi raudāt.

Kuzma Ivanovičs kaut ko murmināja, cenzdamies sievu nomierināt, bet, atgrūdusi vīru, viņa, skaļi raudot, sauca: «Liecies mierā! Liecieties visi mierā! Ej prom!» Viņas sirds plīsa vai pušu aiz smeldzes un aizvainojuma. Vova jau aizmirsts, vienīgi māti plosa sāpes, ko citi nejūt. Kā var domāt par kādām tur kāzām, ja viņš guļ zemē sakropļots, salts, ja viņš vairs nekad nezinās, kas ir laime ...

Ļuba bija paslepen klausījusies, stāvēdama vasaras virtu-vītes galā. Sākumā viņa bažījās sevis dēļ: māte nelaidīs! Bet pamazām mātes ciešanas pārņēma arī Ļubu. Nolēmusi uzupurēties, viņa nekavējoties atteicās no tiesībām uz laimi un, izskrējusi no savas paslēptuves, apkampa māti un sāka skūpstīt viņas miklo seju:

— Māmulīt... Mīļā, labā ... Nekur es nebraukšu no tevis prom! Saulīte mana, neraudi! Es palikšu pie tevis! Neko man nevajag, tikai neraudi. Nebraukšu!

Kuzmiņišna noslaucīja seju priekšautā, atbīdīja nost Ļubas glāstošās rokas.

— Nerunā aplamības. Ne tev, ne man tas nav vajadzīgs . . . Nekauc! — viņa uzkliedza. — Neesmu maziņa, ka man blakus jāsēž. Un jābrauc jums ir, tas taču nolemts! Kam tad niekus melst?

Viņa piecēlās un jautāja, kur Saša. Saša pienāca, noliecās un noskūpstīja viņai roku. Tas bija negaidīti: nekad neviens nebija viņai skūpstījis roku, tā nebija pieņemts, likās svešat-nīgs, smieklīgs paradums. Bet patlaban aizkustināja.

— Viesus aicināt nav īstais laiks, — viņa vērsās pie Sašas viena paša, — bet ģimenes vidū atzīmēsim. Un brauksiet. — Neskatīdamās uz Ļubu, pavēlēja: — Sameklē sarakstu, ko mēs sastādījām.

Kopš tās dienas sāka gatavoties jauno aizbraukšanai. Radās milzums nepieciešamu, neatliekamu darīšanu. Dzīvoja meitene, bija savs darbs, sava izprieca, apģērbusies pieklājīgi, bet te pēkšņi izrādās — ne kurpes der, ne kleitas, mētelis apbružāts — kā lai tādā staigā pa Maskavu. Mēs, paldies dievam, neesam sliktāki par citiem, varam vienīgo meitu izdot pie vīra, kā pieklājas.

Kādreiz Kuzma Ivanovičs brīnījās, kāpēc Ksiņjai vajag kaut ko šūt un rosīties, viņam nekas cits nebija jādara — apņēma meiteni ap pleciem un ieveda savā mājā kā sievu. Tagad viņš uzskatīja visu gatavošanos par nepieciešamu un dedzīgi tajā piedalījās. Iepirkties gāja visi trīs, tikai Ļubai nebija izdevības ne vārda bilst, vecie paši visu izmeklēja un strīdējās, kas būtu labāk, kas meitai piestāv, kas nepiestāv? Kuzma Ivanovičs ar prieku redzēja, kā sieva smaida par viņa uzstājību, izvēloties pirkumus, un tīšuprāt smīdināja viņu, uzdodot pārdevējam aplamus jautājumus.

Vakaros mājās dūca šujmašīna, uz ēdamistabas galda bija izklātas piegrieztnes. Kuzma Ivanovičs novietojās kādā kaktā ar laikrakstu rokā un slepus šad tad pameta acis uz sievu — agrākās vienaldzības vairs nav, reizēm pat nevilšus pasmaida ... Cik labi! Bēdās palīdz tikai vienas zāles — dzīve.

Tā domāja Kuzma Ivanovičs, bet pēkšņi sirdi sažņaudza skaudras sāpes: Vova! Aizsedzās ar laikrakstu un, asaras vai* dīdāms, domāja, ka visa šī rosīšanās ir vienīgi īss atelpas brīdis. Paies laiks, un meita pazudīs no dzimtās ligzdas, pēc tam arī Kost ja aizspurgs kaut kur. Bet viņiem, abiem vecīšiem, būs joprojām jādzīvo tukšajā mājā ar savām bēdām, ar atmiņām par mirušajiem bērniem, ar rūpēm par dzīvajiem ...

Saša pie viņiem tagad tikpat kā nerādījās. Pavada Ļubu, pastāv ar viņu mazliet pie vārtiņiem un — pie grāmatām! Kopš tā brīža, kad kāzas bija no jauna norunātas, viņš izmantoja katru mirkli un visu pakļāva vienam mērķim — jāierodas pie akadēmiķa Lahtina labi sagatavotam. Jo cītīgāk viņš gatavojās, jo biežāk atklāja robus savās zināšanās, jo vairāk zuda cienība pret profesora Kitajeva vadību. Reizēm viņam pavīdēja domas, ka Kitajevam ir šauri uzskati, ka viņš ir provinciāls profesors, līdzīgs tiem, kas zinātnisko darbu strādā, kā smagu jūgu vilkdami. .. Sašam bija slieksme uz skaidriem un noteiktiem spriedumiem, bet šai reizē viņš vairījās izdomāt līdz galam pat vienatnē — negribēja nosodīt savu pirmo skolotāju.

Saša, no agra rīta līdz vēlam vakaram aizņemts, gandrīz neievēroja draugu pazušanu. Tā tas mēdza būt arī agrāk, kad viņš pētīja kādu jaunu problēmu. Un tāda ir īsta draudzība: iegribas — aizej vai arī paaicini pie sevis, esi vajadzīgs draugam — nekavējoties atsaucies un palīdzi, bet, ja viss kārtībā un darba pāri galvai, neviens neņems ļaunā, ja uz laiku atraujies. Tomēr viņi, acīm redzot, bija vajadzīgi cits citam — piecu gadu laikā visā dalījās un visu zināja cits par citu. Tāpēc Saša jutās ārkārtīgi pārsteigts, kad nejauši dabūja zināt, ka Paļka steigšus izprasījis atvaļinājumu. Aizgājis atvaļinājumā — un nav ienācis pateikt? ... Un Ļipatuška arī tikpat kā ūdenī iekritis!

Aptvēris to, Saša sāka pēc viņiem ilgoties un tai pašā vakarā aizgāja pie Ļipatova.

Ļipatovs apģērbies zvilnēja gultā. Zābakos ieautās kājas balstījās uz gultas kājgaļa, lūpās — nodzisis papiross. Uz galda — parastā nekārtība, kāda rodas, ja saimnieko vīrietis. Kaktā vairākas degvīna pudeles un slota, aiz kuras spurainajiem zariem slēpās prāva saslauku kaudze.

— Kāpēc nerādies, vecais? — Saša jautāja un paostīja glāzi uz galda — glāze oda pēc degvīna. — Vai cilā glāzīti?

— Jā, cilāju, — Ļipatovs nolaida kājas no gultas gala. — Kas tad ir?

No turpmākajām drauga atbildēm Saša dabūja zināt, ka šahtā «nekas», meitai Rostovā arī «nekas». Annuška «kā arvien . . .». Un te Ļipatuška pēkšņi pielēca kājās un sāka klaigāt:

— Apnicis! Vai viņa man ir sieva vai nav? Neklātienes sieva — paldies! Es prasu: vai nu brauc mājās, ņem meitu un dzīvosim kā cilvēki, vai. . . paldies.

Šādi protesta uzliesmojumi Ļipatovam atgadījās ne vienreiz vien, bet tie neko negrozīja: Annuška brauca šurp, uz īsu laiku atveda arī meitu, gatavoja garšīgas pusdienas un tad atkal devās prom; aprūpētais Ļipatovs padevīgi viņu pavadīja un kādu laiku visiem ar Annuškas vārdiem pierādīja, ka ģeologs bez ekspedīcijas ir tikpat kā zivs bez ūdens, bet meitai Rostovā labāk, tāpēc ka krustmāte ir pedagoģe.

Lai novērstu sarunu, Saša apjautājās par Paļku.

— Neesmu redzējis un neilgojos redzēt!

Pie skaidrības tikt neizdevās.

No Ļipatova Saša aizbrauca pie Svetoviem, bet sastapa vienīgi Katrīnu — viņa pie lieveņa mazgāja veļu. Nopurinājusi no pirkstiem ziepju putas, Katrīna zobgalīgi iesaucās:

— Tāds kā joks! Paļku mājās meklē!

— Kur tad viņš ir?

— It kā nezinātu?

— Nezinu.

— Kā nejēgas! Kad nevajag, cits citam minat uz papēžiem, bet, kad vajag, — ne ausu neceļat.

— Kas tad ir?

Katrīna noslēpumaini pasmaidīja. Saša izbrīnījies palūkojās viņā vērīgāk: atplaukusi, tāda kā brašāka un izskatīgāka, acis līksmi spīguļo.

— Neko, Katrīn, nesaprotu. Tu uzdod man mīklas.

— Mīklas ir tāpēc, lai atminētu.

— Teiksi vai neteiksi?

— Ko tad, vai nu man savs brāļuks būtu jāizspiego? Ko visi redz, to arī es manu, ja acis ir pierē. Tev jau vēl labāk viss redzams, kā nekā esi tur tuvāk.

— Kam tuvāk?

— Nu visādiem profesoriem. — Viņa no jauna ķērās pie mazgāšanas un stingri noteica: — Ej. Man nepatīk tenkot. Dabū zināt. Un apskaidro. Dumjš vēl, bet ļaudīm jau mutes neaizbāzīsi.

Drošības pēc Saša iegāja pie Fedosejiča: Fedosejičs vienmēr visu zināja. Vecā laboranta atbilde bija pārsteidzoša:

— Strādā. Ko pēta, nezinu, bet reizēm sēž līdz rīta gaismai. Ivanam Ivanovičam, protama lieta, nesakām, bet laboratoriju lieto. Redzams, pagaidām nekas viņam nesanāk .. . taču cenšas gauži. Satraucas, aiziet — otrā dienā klāt atkal! Es viņu aizsūtīšu pie jums.

Paļka atnāca ļoti vēlu. Pretrunīgās valodas lika Sašam vērīgāk palūkoties draugā, bet Paļka bija tāds pats kā vienmēr — ne izgudrotāja noslēgtības, ne īpašas vieglprātības, kas prasītos pēc «apskaidrošanas», nevarēja manīt. Viņš, kā paradis, aplūkoja uz galda nolikto grāmatu virsrakstus:

— Oho! gribi stāties viņa gaišības priekšā pilnā apbruņojumā.

Viņi aprunājās par to aizrautīgi, kā parasti mēdza runāt par darbu un zinātni. Tomēr par saviem meklējumiem Paļka nestāstīja.

— Ir kaut kas tāds, kas... Vispār pēc kāda laika pastāstīšu.

— Baidies no ļaunas acs?

Paļka pagājās pa istabu, nogaidoši un nenoteikti paraudzījās Sašā — kā redzams, dega nepacietībā pastāstīt un negribējās pirms laika lielīties.

— Kāpēc Ļipatuška dusmojas uz tevi?

Paļka sāka nevaldāmi smieties, tomēr varēja just, ka strīds ar Ļipatovu viņam kremt.

— Tāpat vien, blēņas. Padusmosies — un pāries.

Tagad Saša redzēja, ka ar Paļku patiesi kaut kas notiek.

— Ko tu šodien tāds kā apdullis?

Paļka nosarka un pasmaidīja.

— Vai tad var manīt?

— Var. Pat ļoti.

— Esmu mazliet iemīlējies, — ar ironisku smaidu atzinās Paļka. — Nu, tas viss ir nieki.

— Ja esi iemīlējies tikai mazliet un tas tev liekas nieki, tad met pie malas! «Mazliet» nav vērts mīlēt.

— Nē jau ...

— Kas viņa ir?

— Toreiz stepē satikām... tāda sarkanmataina, zeltaina . . .

Saša salēcās:

— Tā taču Rusakovska!

— Nu jā. Kas par to?

— Iepazinies?

— Njā.

— Ciemojies pie viņiem?

— Pie viņiem? — Paļka nicīgi iesaucās. — Es ciemojos pie viņas! Un vispār, ja tu domā man dot pamācības .. .

— Pamācības tu no manis nesagaidīsi, — Saša atcirta. — Atradis morālistu, kas tevi mācīs! Vienkārši man nepatīk tāpēc, ka viņas vīrs . . . Un tad, viņa taču daudz vecāka par tevi! Viņai droši vien pāri trīsdesmitiem. Kā atbrauca, tā aizbrauks, bet tu ... Un ko tad tu gribi?

Paļka klusēja, tāpēc Saša precizēja:

— Atņemt vīram? Kļūt uz vienu mēnesi par mīļāko?

Paļka aizsvilās:

— Nemaz ne! Viņa nav tāda, lai. . . Vai tad es gribēju viņā iemīlēties? Bet viņa ir tāda ... Ko lai es daru, Saša? Es nespēju no viņas atkāpties, tāpēc ka .. .

Viņš apklusa, nevarēdams atrast izskaidrojumu. Paļka pats lāgā nezināja, ko vēlas. Atņemt vīram un pašam apprecēties? Šī doma likās nejēdzīga un pat nobiedēja viņu. Tatjana Niko-lajevna — sieva?! Viņš vienkārši vēlējās, lai viņa iemīlētu, lai uzliktu viņam uz pleciem savas vieglās rokas un noskūpstītu . . . Viņš labāk centās aizmirst, ka tur ir vīrs un bērns — skuķis, kas drūmi raugās caur pieri. Iegūt šo sievieti — to viņš vēlējās. Viņas iesarkani zeltainie mati spīguļoja cauri visiem godkārajiem sapņiem, un tur nelīdzēja nekas.

— Es vēlos, lai viņa iemīlētu, tas ir viss.

— Ai Paļka, tu esi traks! Plaši pazīstama zinātnieka sieva .. . Nemaz nav tavu aprindu, tavas sabiedrības cilvēks... Un tad — kā tu iedomājies, kas būs tālāk?

— Liela vajadzība zīlēt nākotni!

Paļkam bija samulsis un izaicinošs izskats.

— Es neesmu svētulis, — stingri noteica Saša. — Bet, manuprāt, tā nevar. Kad es sāku saieties ar Ļubu, tad jau no pirmās dienas zināju, ka vēlos ar viņu apprecēties. Bet lakstoties ap sveša sievu ...

— Ļoti interesanti! — smiedamies iesaucās Paļka. — Cik ļoti man gribētos viņu nokantēt tam iedomīgajam zostēviņam!

— Viņš nav nekāds zostēviņš, — Saša pikti atvairīja. — Liels zinātnieks, gudrs un patīkams cilvēks. Vai tu viņu vispār pazīsti?

— Nepazīstu un nevēlos pazīt! Liela muiža!

Saša sāka jau nopietni skaisties.

— Paļka, tu esi galīgi jucis! Es viņu dziļi cienu un neļaušu, lai tava puiciskā uzvedība ...

— Ak, ak, kas par maigu valodu! — Paļka izaicinoši pārtrauca. — Ja viņš ir īsts cilvēks, tad nedrīkst zaudēt galvu...

— Tā kā tu? — nobeidza Saša un sāka smieties. — Atjēdzies, Pavluša! Kāpēc tu pats nevarētu izturēties kā vīrs?

— Atkāpties?

— Jā, — Saša padomāja un atkārtoja: — Jā.

Paļkam labpatika šos vārdus palaist gar ausīm.

— Vai tu zini, ka vecā lapsa Ļipatovs luncinās ap viņu?

— Ej nu?!

Saša uzjautrinājās un sāka iztaujāt. Viņš nemaz netiecās lasīt morāli. Velns zina, kā pats tiktu galā līdzīgā gadījumā! Viņš bija iemīlējies un saprata, ka jūtas apslāpēt ir grūti. Nē, viņš tiktu galā. Lai tur vai kas. Bet Paļka ...

— Un tomēr padomā. Neuzticība, krāpšana — pretīgi. Nelietība. Kā stāsta, viņa esot diezgan vieglprātīga, ap viņu mūžīgi grozoties vīrieši... Es negribu neko sliktu teikt par viņu, — Saša pasteidzās nomierināt, redzēdams drauga nikno sakustēšanos, — bet es tevi lūdzu: saņem sevi rokās, Paļka, un, ja vari, atkāpies.

— Protams, varu, — noburkšķēja Paļka, bet justin juta, ka tas nav iespējams, un piebilda: — Tikai nevēlos.

— Vai tev darbs sokas vai ne?

— Un kā vēl!

— Ko tad tu tādu esi sagudrojis?

Paļka piegāja pie loga, pagrieza Sašam muguru un satraukti ierunājās:

— Tu, redz, domā: vārds, grāds, profesors un viss cits, bet es — kas esmu es? Aspirantiņš bez kāda stāvokļa un nozīmes. Man tur ne silts, ne auksts. Es patlaban esmu kaut ko uzsācis... kaut ko! ... Ļauna acs — tās ir muļķības! Gluži vienkārši nespēju runāt, kad manī viss kūsāt kūsā un nupat, nupat izlauzīsies uz āru. Jūtu, ka tepat ir viss — uzvara, slava, mīlestība, tikai jāizstiepj roka! Un ne no kā neatteikšos. Nevaru. Negribu. Tas ir mans.

Saša piegāja draugam klāt no mugurpuses un cieši saspieda viņa plecus.

— Nē, es runāju nopietni, — aizskarts sacīja Paļka un pagriezās pret viņu, vainīgi smaidīdams. — Patiesi, Saša, man patlaban tāds dzīves posms! Tāds dzīves posms! ... Nu, es iešu! — viņš pēkšņi sarosījās. — Es taču žogos laboratorijā, naktīs strādāju!

Domīgi šūpodams galvu, Saša klausījās, kā Paļka nobrāzās pa kāpnēm un lejā aizcirta durvis. No visa, ko viņš bija te sarunājis, Sašam visspilgtāk palika atmiņā īsā atbilde: «Un kā vēl!» Saša nodomāja: ja cilvēkam sokas darbs — viss pārējais nokārtosies.

16

Bet Paļka dzīvoja neparastu dzīvi, kā nemitīgā ceļā.

Paša māja, māsa ar savām bēdām, draugi, institūta intereses — viss atradās kā aiz stikla sienas, nost no Paļkas galvenās darbības. Reizēm vajadzēja iedziļināties apkārtējos notikumos, bet apmēram tā, kā to dara gadījuma pēc apstājoties nelielā stacijā: izkāpj, par kaut ko pabrīnās, kaut kas uz mirkli ieinteresē — un jau uzlec uz vagona kāpšļa . ..

Iztēlē viņš nemitīgi radīja arvien jaunus un jaunus gāzģeneratorus. Smagnējas dažāda tipa mašīnas rakās dziļi zemē, tās melnajās dzīlēs. Tur, paklausot viņa gribai, mašīnas izvietojās un padevīgi pārvērta ogles gāzē. Gāze plūda pa caurulēm, piepildīja sidrabotus balonus, baroja elektrostacijas un rūpnīcas . ..

Taču rijīgās mašīnu rīkles ietiepīgi pieņēma vienīgi sasmalcinātas ogles, tāpēc tās vajadzēja vispirms apakšzemes karjeros sadrupināt.

Cilvēkiem, tāpat kā iepriekš, jānolaižas apakšzemē, bet tas nozīmē, ka viss pasākums ir bez nozīmes. Nožēlojams daļējs veikums, ogļraču darba piedeva!

Kā nepārvarams šķērslis ceļā nostājās vienkāršā mācību grāmatu patiesība, ka gazifikācijas kvalitāti nosaka ogļu sasmalcināšanas kvalitāte.

Milzu destilācijas aparāts nedevās rokās.

Reizēm viņu sagrāba izmisums: nav atrisinājuma. Vai tāpēc Ramsejs nav neko realizējis . ..

Izmisumu nomainīja neatlaidība un pārliecība, nevis akla, bet saprātīga pārliecība: cilvēka doma atrod to, ko meklē ... Šais dienās viņš noveda Tatjanu Nikolajevnu pazemē, īsā tikšanas brīdī — vienā no tiem, kad Paļka svaidījās starp cerību brāzmām un bezspēcīgu niknumu — viņa lūdza nodot Ļipatovam zīmīti.

— Tā, — Paļka drūmi sacīja. — Atradies kurjers!

— Nē, kāpēc? Hermejs! — valdzinoši smaidīdama, Tatjana Nikolajevna pārlaboja. — Ceru, ka pret Hermeju jums nav iebildumu?

Šādi viņa Paļku mēdza atvēsināt un pati pacēlās nesasniedzamos augstumos — pasaulē, kur cilvēki kopš bērnības zina tūkstošiem nevienam nevajadzīgu nieku. Paļka atriebās tādā veidā, ka sameklēja enciklopēdijā visas blēņas, ar kurām viņa dižojās, un izdevīgā gadījumā parādīja, ka zina vairāk.

Tiklīdz abi bija izšķīrušies, Paļka nekautrēdamies izlasīja zīmīti.

Ļipatuška (tā taču jūs sauc?), rīt vīrs brauc uz Rostovu, un man būs dažas brīvas dienas. Vai neaizvedīsiet mani, kā solījāt, parīt no rīta uz šahtu? Gaidīšu Jūs pulksten deviņos no rīta.

T. N.

Vīrs brauc prom. Lieliski!

Paļka aizdrāzās uz šahtu un dabūja uz parītdienu divas caurlaides. Tad iegriezās bibliotēkā un iegaumēja visu, kas enciklopēdijā bija rakstīts par Hermeju. Izrādās, ka dievišķīgajam izsūtāmajam līdztekus tiešajam darbam bijusi vēl papildslo-dze — pavadīt dvēseles apakšzemes valstībā. Ļoti noderīgi!

Noteiktajā laikā viņš sastapa Tatjanu Nikolajevnu, mugurā viņai bija pelēka jaka, kājās vienkāršas zeķes un vecas kurpes ar zemiem papēžiem.

— Kur tad jūs grasāties iet? Tūristu pārgājienā?

Tatjanu Nikolajevnu Paļkas parādīšanās padarīja īgnu, viņai trūka arī parastā aplomba: apzinājās, ka ir slikti ģērbusies.

— Taisos iet šahtā. Kopā ar Ļipatovu.

— Kur tad ir tas vecais lapsa?

— O-o!

— Vai par to bija rakstīts zīmītē? Te tā ir. Aizmirsu nodot.

Tatjana Nikolajevna sadusmojās. Paļka pirmo reizi redzēja

viņu patiesi piktu — paskat, kā acīs sprēgā zibeņi!

— Nedusmojieties. Ja jau esat saposusies iešanai, izrādīšu jums šahtu ne sliktāk par Ļipatovu.

— Varu saderēt, ka esat izlasījis zīmīti!

— Ko jūs gan domājat, kā Hermejs rīkojās? Viņš taču nav kurjers, bet dievu vēstnesis! Gādnieks par ceļotājiem! Un viņa papildu profesijā tieši ietilpst pienākums vest jūs pazemē.

Tatjana Nikolajevna iepleta gluži apaļas acis un vairs nedusmojās. Skaidrs, tikai pa ausu galam kaut ko dzirdējusi par Hermeju. Dāmiņu izglītība!

— Vai jums ir grēki?

— Grēki? Atradīsies.

— Tad iesim, es novedīšu jūsu grēcīgo dvēseli apakšzemes valstībā.

— O-o! Jūs esat pamatīgi izstudējis enciklopēdiju! Es padodos.

Kā par spīti, pie kompresora telpas viņi uzdūrās Katrīnai. Velns viņu grūdis tieši tobrīd ieelpot svaigu gaisu! Katrīna vērīgi ironiskām acīm noskatīja brāļa ceļabiedri, krasi pagriezās un aizgāja.

Kaut gan Tatjana Nikolajevna nezināja, ka ģērbtuvē vajadzēs uzvilkt ogļraču drēbes, tas viņu nesamulsināja, bet iepriecēja: sievietēm patīk maskarāde! Paļka nevarēja saprast, kā viņa pamanījās izskatīties daiļa nepievilcīgajā darba tērpā un brezenta cepurē. Un arī braši turējās, kad celtnis traucās lejup, kā gāzdamies miklajā tumsā, — viņa gan nobālēja, bet neļāva izpausties bailēm.

Paļku uzjautrināja domas, ka atstājis Ļipatušku ar garu degunu un ka Ļipatuška šodien pat to dabūs zināt. Tomēr patlaban nevis Ļipatovam, bet Paļkam pašam vajadzēs savu dāmu «iesvētīt ražošanas noslēpumos» un tāpēc bija kauns, jo visapkārt strādāja daudz paziņu. Nieks par Ļipatovu! Šodien pat viss ciemats apspriedīs ērmoto jauno ziņu . . .

Gandarīdams sevi par gaidāmajām nepatikšanām, Paļka nolēma pamatīgi patrenkāt «acuraugu». Parasti viesus mēdza vadāt pa labāk iekārtotajiem štrekiem, nelika kāpaļāt pa statņiem un rāpot pa šaurām ejām, bet Paļka vadāja Tatjanu Nikola-jevnu tā, kā veda kādreiz viņu pašu, — bez saudzības. Lai zina, ko nozīmē ogļraču darbs! Apstājušies ejā, kur no augšas straumēm gāzās ūdens, viņš tīšuprāt sāka runāt par nobruku-miem un eksplozijām, par to, kā grūst celtņi un iestrēdz vagonetes, par ogļraču skarbo brāļu saimi, kuri nekad nepamet biedrus nelaimē ... Sācis stāstīt blēņodamies, lai iebaidītu, viņš pats aizrāvās un pirmo reizi saskatīja kalnrača profesijā tik daudz vīrišķības un romantisma.

Kad viņi piespiedās pie sienas, lai palaistu garām vagonetes ar oglēm, Tatjana Nikolajevna pieķērās viņam pie rokas.

— Varbūt pietiks? — viņš, pēkšņas labsirdības pārņemts, apjautājās.

— Ko jūs, mēs taču vēl neesam neko redzējuši! — viņa atbildēja. — Es gribētu aiziet tur, kur bija gāzes izplūdums. Vai tas ir tālu?

Paļkam it nemaz negribējās turp iet, viņš sacīja: ļoti!

— Tad iesim ātrāk!

Klusībā lādēdamies, viņš izzināja, kā jāiet, un veda Tatjanu Nikolajevnu lejup. Kāpaļāt lejup pa sastatnēm bija pagrūti un nogurdinoši. Paļka bija atradinājies: pēdējo reizi to darīja pirms pusotra gada, kad studenti palīdzēja likvidēt pārrāvumu. Tatjana Nikolajevna tomēr ātri iemanījās un slīdēja no statnes uz statni kā akrobāte. Kur viņai tāda prasme?

Viņi atradās visdziļākajā karjerā. Miklajā, karstajā tveicē ventilācijas sūkņi ieplūdināja auksta gaisa strāvas. Varēja dzirdēt, kā šņākuļo gaiss un švīkst ogles, birstot pa nogāzi no cirtnēm.

— Vai šeit arī patlaban strādā? — čukstus jautāja Tatjana Nikolajevna.

— Jā, — tāpat čukstus atbildēja Paļka. Viņš aizmirsa izlikties. Viņš domāja par Vovu, kas bija te kaut kur aizgājis bojā.

Arī Tatjana Nikolajevna iedomājās Vovu.

— Vai ar jūsu draugu... tas notika šeit?

— Kaut kur te. Noteikti nezinu.

— Pāvel Kirilovič ... Vai tas, ko jūs toreiz stepē sacījāt, ir iespējams?

Viņa bija nopietna un bāla, uz vaiga melns traips. Ogļu putekļiem piebirušās acis plati lūkojās šaurā tuneļa dziļumā, kas izzuda tumsā. Viņš paskatījās turp — ne ar savu pierasto skatienu, bet viņas acīm — un ieraudzīja drūmo dziļumu ar spīguļojošām ogļu šķautnēm, lampu kustīgās uguntiņas; uguntiņas slāpa dūmakainajā miglā, it kā tanīs dzistu kvēle;

145

10 - 287

nomelnējušās un vietām izburbušās statnes un virsējie baļķi atgādināja, ka virs viņu galvām gulst tūkstošiem tonnu smags zemes slānis ... Ar viņas acīm Paļka ieraudzīja pazīstamus un nepazīstamus cilvēkus pierastā vienkāršībā darām savu darbu. Tie uzgūlās uz atskaldāmo āmuru rokturiem un veikli cirta no slānekļa laukā ogles. Piekrāva vagonetes. Pieliekuši galvas, lai nenodauzītu pret seguma sijām. Sasaucās un jokojās, ar zobgalīgu ziņkāri aplūkodami daiļo viešņu un izmezdami pa ķircinošai piezīmei. Vai viņi zināja, ka atskaldāmajam āmuram, kas cērtas slāņa dziļumā, kādā ļaunā nestundā var negaidot izlausties pretī tukšumos sakrājusies graujoša apakšzemes gāzes šalts? Vai viņi zināja, ka biezās zemes kārtas draudīgā slodze un spēks, kas atraisās, gruntsūdenim nemitīgi graužoties, kādā neparedzētā sasprindzinājuma brīdī var apgāzt nostiprinājumus un sabrukt cilvēkiem uz galvas? ... Zināja. Un tomēr ik dienas nolaidās šajos dziļumos un sešas stundas pēc kārtas cirta ogles. Viņu nomelnējušās sejas ar žilbinoši baltiem, ogļu nospodrinātiem zobiem bija parastas strādājošu cilvēku sejas, varbūt vienīgi acis sevišķi vērīgas, un reizēm var pamanīt, ka cilvēks pieplok ar ausi pie sienas, ieklausīdamies šalkoņā un dunoņā zemes dzīlēs. ..

Paļka to visu aptvēra ar acīm, sirdi un domām, saprata, kas izraisījis šādu jautājumu viņa ceļabiedrē, un neparasti asi izjuta visu uzdevuma lielumu, uzdevuma, ko tik pārgalvīgi bija uzņēmies.

— Tas būs! — viņš atbildēja.

Un viņam iegribējās paieties pa šahtu vienam, bez Tatjanas Nikolajevnas. Paieties vienam un netraucēti pasapņot, kā būs, uzskatāmi iztēloties sev vēl nezināmo gigantisko destilācijas aparātu, kas zemes dzīlēs rij ogles un nepārtraukti plūdina pa cauruli laukā no šahtas gāzes straumi...

Bet Tatjana Nikolajevna iedomājās izmēģināt, kā «cērt» ogles. Jauns atšķaidītājs ar nekaunīgām acīm iecietīgi mācīja, kā jātur atskaldāmais āmurs. Visapkārt sastājās ogļrači, jokojās un deva padomus. Paļka dzirdēja: «Re, kur brīnumus skatīt atnākusi...» — «Paturēsim šo brigādē vai arīdzan ne?» Jaunais ogļracis bez brīdinājuma ieslēdza gaisa strāvu un Tatjanu Nikolajevnu tā parāva, ka viņa gandrīz izmeta āmuru no rokām. Ogļrači sāka smieties.

Paļka vēlējās ātrāk izbeigt šo skatu, bet Tatjana Nikolajevna smējās kopā ar visiem.

— Par to, vai paturēt mani vai arīdzan ne, man tāpat ir kas sakāms. Es gan pameklētu brigādi, kur pieklājīgāki puiši. — Un paskaidroja: — Ne aiz ziņkārības atrodos te. Esmu profesora Rusakovska sieva un palīgs, viņš patlaban pētī gāzes izplūšanas cēloņus.

Tagad neviens nesmējās. Nekaunīgo puisi pastūma nost. Tatjanai Nikolajevnai pasniedza āmuru, palīdzēja ievadīt slānī belžņa smaili. Aiz piepūles izstiepusi lūpas, Tatjana Nikola-jevna cieši spieda rokturi. Viņa iegavilējās, kad no slāņa atdalījās liels ogles gabals. Tad atdeva āmuru — «Smags!» — vainīgi uzsmaidīja visiem un sāka izjautāt ogļračus par to, kas viņu interesēja. Tatjana Nikolajevna izturējās vienkārši, biedriski, Paļka viņu tādu nepazina. Viņai atbildēja nopietni un labprāt — viņa taču pazīstamā profesora sieva! Nemanot lomas mainījās — jautāja ogļrači, bet Tatjana Nikolajevna atbildēja, kā prata. Izrādās, ka tomēr kaut ko saprot.

Kāpēc tad ar Paļku nekad nerunā nopietni un draudzīgi? Kāpēc izturas pret viņu tā, ka viņam mute nevērās pastāstīt par savām mokām, meklējumiem, neveiksmēm?... Vai tad Tatjana Nikolajevna arī tagad nesapratīs, ka pret Paļku jāizturas nopietni, ka viņam tā ir daudz vairāk vajadzīga nekā cienījamam vīram — kaut to jupis parautu!

Patlaban viņa runā par gāzes izplūdes aizkavēšanu. Protams, ļoti svarīgi pasākumi, bet nākotni tie nenosaka!

Stāvēdams malā, viņš raudzījās uz izcirsto ogļu mirgojošām nokārēm, kas gaidīja pēdējos āmuru belzienus, lai nokristu kā sasmalcināta masa. Sasmalcināta! Nekur un nekad netika izlietotas nesasmalcinātas ogles... Bet viņš lietos. Tikai kādā veidā?

Paļka raudzījās uz cilvēku piesardzīgajām kustībām šai melnajā apakšzemes darba valstībā un apjauta, ka visi viņa gāzģeneratori ir blēņas, nemākulīga izdoma. Ja novietotu kaut kur šeit, zemes dziļumā, vispilnīgāko gāzģeneratoru, izveidotu sasmalcināto ogļu konveijerveida piegādi no cirtnēm līdz tā sūknējošai rīklei. . . Nekādas jēgas. Ogļu degšanas process pie augstas temperatūras līdzās strādājošiem cilvēkiem?...

Tātad esmu gājis aplamā virzienā — mehāniski kopējis virszemes procesu. Bet vajag atrauties no esošajiem paraugiem un atrast gluži jaunu atrisinājumu. Tikai kā? Kādu? . . .

Šauties prom no šejienes, palikt vienatnē ar papīru un zīmuli! Taču Tatjana Nikolajevna nekad nepiedotu šādu bēgšanu, bet puiciskā iedoma par Ļipatušku lika uzmanīties — aiziešu, Ļipatuška uzodīs, atskries un — kas zina — vēl atradīs iespēju pierādīt, ka pazīst šahtu labāk un prot vadīt viesus pa ērtākām ejām ...

Ļipatovs iedrāzās pie viņa tai pašā vakarā.

— Draugi tā nedara! — viņš uzbrēca jau no sliekšņa. — To es atnācu tev pateikt!

— Vai nu bija vērts tādēļ vilkties šurp šādā tveicē!

— Es runāju nopietni. Un ja tu domā ar jokiem tikt vaļā ...

— Es nezināju, ka tu tam piešķir tik lielu nozīmi, — Paļka sacīja. — Tu esi precējies cilvēks, viņa — cita sieva. Es domāju, ka tev vienkārši neērti darba laikā nodoties šādiem laika kavēkļiem. Priekšnieks, ģimenes cilvēks — ar cita sievu. ..

Un nenolaida no Ļipatova ironisko un izaicinošo skatienu, ar visu savu ārieni teikdams: redz, kā iekriti! Neko tamlīdzīgu es nedomāju, bet pamēģini nu, izlokies!

— Nu, vai zini! ... — tumši piesarkdams, iesaucās Ļipatovs. — Tas jau par daudz! — un aizcirta durvis.

Paļka panāca viņu pie vārtiņiem:

— Ļipatuška, kam tu tā? Nieku dēļ...

— Nieki vai ne, bet man pretīgi būt kopā ar tādu čūsku! — izkliedza Ļipatovs, raustīdams vārtiņus, kurus Paļka turēja ciet ar kāju. — Tu man vairs neesi nekāds draugs, un man nav ko ar tevi runāt!

— Lieliski, — balsij drebot, sacīja Paļka un plaši atrava vaļā vārtiņus. — Ne velna nav vērta draudzība, ja tā var pajukt muļķīgas zīmītes dēļ!

Viņš atgriezās istabā satraukts. Vai tas var but, ka draudzība tiešām pārtrūkusi? Nē jau! Un tomēr .. . Interesanti, no kurienes un ko viņš dabūjis zināt? Varbūt bijis pie Tatjanas Nikolajevnas? Vai viņa atklājusi notikumu ar zīmīti, vai nav atklājusi? ...

Paļka aizskrēja uz viesnīcu to noskaidrot. Tā viņš pats sev iegalvoja, slepenībā cerēdams, ka izdosies pavadīt pie viņas vakaru. Vīrs Rostovā. Viņa sacīs: «Vīra nav, pasēdēsim

kopā ...»

Durvis pavēra Gaļina.

— Māmiņa ir nogurusi un nolikās gulēt, — meitene ar ļaunu prieku ^aziņoja. — Piekodināja, lai nemodina. Vienīgi, ja tētis piezvana, tad lai pamodina.

Paļka gāja prom klupdams — viņš pastāvīgi mulsa, redzēdams neslēpto naidu šī skuķēna sejā ar platajiem vaigiem.

Darba noskaņojums bija pilnīgi samaitāts. Viņš nemēdza pakļauties sliktam garastāvoklim un neatlaidīgi pievērsās šā-rīta neiepriecinošiem slēdzieniem: viss līdz šim uzmestais atrisinājumu nedod. Metode kopēt mašīnu ir aplama.

Vai laiks velti zaudēts?

Nē, nav velti zaudēts.

Dažu metodu noraidīšana — ir jau solis uz priekšu, uz jaunas metodes atklāšanu. Noraidot pierasto, pievēršas nezināmajam.

Nezināmais nostājās acu priekšā kā biezs ogļu slānis un sidrabaini baloni ar gāzi, velns zin kādā veidā izvilkti no zemes dzīlēm. Kaut kur vidū starp biezajiem ogļu slāņiem un baloniem jautās atrisinājums . . .

Šādā garastāvoklī viņš atdrāzās pie Sašas Mordvinova, dabūjis zināt, ka Saša viņu meklē. Šādā garastāvoklī viņš vēlāk nosēdēja lielāko nakts daļu laboratorijā. Vienīgais nakts nomoda ieguvums bija pamatīga un sīka visa noraidītā analīze — «ko noraidu un kāpēc». Ja nebijis tā jūtu sajukuma, ko izraisīja saruna ar Sašu par Tatjanu Nikolajevnu, viņu šis ieguvums pilnīgi apmierinātu. Mīlestībā šādas skaidrības nebija. Un viņš saprata: skaidrība būtu viņam liktenīga, labāk lai paliek viss, kā bijis . ..

Nogulējis līdz pusdienas laikam, viņš no jauna aizbrauca uz viesnīcu.

Tatjana Nikolajevna satraukta staigāja pa istabu šurp un turp un tūlīt nesasveicinājusies pavēstīja, ka pazudusi Gaļina. Aizšmaukusi mazā gaismiņā (šveicars sacījis, ka pulkstenis vēl nebijis astoņi) un līdz šim nav atgriezusies.

— Atskries, — Paļka apgalvoja, — sagribēsies ēst, atskries.

— Es pati zinu, ka nav ko uztraukties, — Tatjana Nikolajevna piekrita. — Bet kur viņš aizlicies, tas negantais meitēns?

Paļka sāka tērzēt par vakardienas iespaidiem. Viņa sarunu biedre bija neuzmanīga — te pameta acis pulkstenī, te logā. Tad pārstāja slēpt satraukumu un pārstāja rūpēties par savu izskatu, — viņas seja kļuva vienkārša, piemīlīga, bezpalīdzīgi samulsusi.

— Ziniet ko, — sacīja Paļka, droši aplikdams roku Tatjanai Nikolajevnai ap pleciem un vilkdams viņu prom no loga. — Nav ko mocīties! Iesim meklēt!

— Uz kurieni? — viņa izmisusi iesaucas.

— Es zinu, uz kurieni.

Kamēr viņi brauca ar tramvaju, Paļka noslēpumaini izvairījās no jautājumiem. Viņam gribējās pateikt, ka šis nejaukais skuķis mūžīgi dauzās ar puikām un nemaz neizskatās pēc meitenes no pieklājīgas ģimenes. Paļka tomēr nepateica: lai palauza galvu, kā un kāpēc. Paļka pratīs atrast viņas dārgumiņu.

Abi ilgi klaiņāja pa stepi. Paļkam patika klausīties, kā Tatjana Nikolajevna sauc meitu — skanīgā balsī dažādos veidos. Gaļina neatsaucās, bet pie Ozolgravas sākās rosība: mazi augumiņi skraidīja no vienas vietas uz otru un paslējušies virs zāles pētīja, kas te klaiņā un sauc.

Gaļina atradās negaidot un tepat līdzās. Viņa līda šurp pa zāli, veldama sev pa priekšu vēj riteņa dzeloņaino bumbu. Gaišzilā lenta, kurai vajadzēja greznā pušķī atrasties uz galvas, bija nevīžīgi apsieta ap pieri, saturēdama zarus, kas spraucas uz visām pusēm. Tādi paši zari bija aizbāzti aiz kleitas lencēm un grīstē sagrieztās jostas.

— Nu, kas ir? — īgni nošņāca Gaļina, pieplakdama zālei, lai viņu no gravas puses nepamanītu.

Tatjana Nikolajevna kādu brīdi vēroja meitu, tad pēkšņi sāka skaļi un līksmi smieties un novēlās līdzās Gaļinai zālē.

— Tu man izjauksi visu izlūkošanu! — niknā čukstā sacīja Gaļina. — Viņi, rau, tur, pie gravas. Mūsējie ielenc lokā. Redzi, cik daudz vēj riteņu? Tie mūsējie.

— Es taču uztraucos, muļķīti! Vai tad nevarēji vakarā brīdināt! Un esi izsalkusi!

— Nemaz neesmu izsalkusi, Kuzikam bija maizes rika, mēs paēdām. Ej prom, samaitāsi taču visu!

— Zini ko? — iesaucās Tatjana Nikolajevna. — Tu guli, bet mēs paiesim uz gravas pusi, it kā tevi meklētu, un paskatīsimies, cik tur ļaužu, un atpakaļceļā tev pateiksim. Vai ja?

Gaļina aiz sajūsmas piesarka. Tad sarauca pieri un drūmi aplūkoja nepatīkamo cilvēku, kas stāvēja un blenza uz viņām.

— Nē. Tas nav godīgi. Es pati.

— Tā kā pēc stundas tu būtu mājās!

— Pēc divām. Mammucīt, pēc divām!

Tatjana Nikolajevna piecēlās, nopurināja kleitu un paņēma Paļku zem elkoņa.

— Iesim, it kā mēs pastaigātos. Izlūkošanu nedrīkst iegāzt!

— Jūs man patīkat, — sacīja Paļka, kad viņi bija aizgājuši pietiekami tālu no Gaļinas. — Es sagaidīju parasto sprediķošanu, bāršanos un asaras. Bet izrādās, jūs pati neesat labāka.

— Bērnībā es biju draiskuļu barā visnebēdnīgākā. Arī vēl tagad esmu nebēdniece, kad pagadās.

— Vai tā? Ķeriet! — Paļka piesita viņai pie rokas un atlēca sānis.

Viņi dzinās viens otram pakaļ kā bērni. Tatjana Nikolajevna skraidīja viegli un ātri. Paļkam nekādi neizdevās viņu panākt.

— Es taču institūtā simt metru distancēs guvu rekordus! — viņa smiedamās iztālēm sauca. — Kur nu jūs, lācēn!

Daudzu balsu saucieni pārtrauca abu spēli. Bars puišeļu metās uzbrukumā ienaidniekiem, kas bija paslēpušies Ozol-gravā.

— Izlūkgājiens izdevies, — sacīja Tatjana Nikolajevna, ieklausīdamās balsu dūkoņā.

— Bet es jūs noķēru!

Paļka satvēra viņu un cieši noskūpstīja, iekams viņa paguva attapties. Atspiedusies ar delnu pret Paļkas krūtīm, Tatjana Nikolajevna vieglītēm stūma viņu prom. Bet lūpas nepretojās, nevairījās.

Kad viņa atguvusies izslīdēja no Paļkas rokām, viņš nokrita ar seju izdegušajā, asajā zālē. Mežonīgi dauzījās sirds un reiba galva. Viņš baidījās paskatīties uz «acuraugu».

Tikmēr viņa smiedamās sacīja:

— Tas nav godīgi! Jums vajag no Gaļinas pamācīties godīgas spēles noteikumus.

Un Paļka celdamies atvieglotu sirdi atbildēja:

— Nē, godīgi! Es jūs noķēru — man tiesības!

Tomēr izturējās rāmi un stāvēja, acis nodūris.

Ar visu savu izturēšanos Tatjana Nikolajevna centās iedvest, ka nejaušam skūpstam nav nekādas nozīmes. Viņš saprata šīs pūles un, noliecis galvu, noburkšķēja:

— Tā kā tā es no jums neatkāpšos.

Viņa laida darbā visādas sievišķīgas viltībiņas, noglāstīja viņam roku, murmināja kaut ko gluži nenozīmīgu.

— Nē! — sacīja Paļka. — Neizvairieties. Es braukšu jums līdz.

— Drīz pārnāks Gaļina.

— Tad es atnākšu vakarā.

Tatjana Nikolajevna zināja: vajag uzreiz un pilnīgi apvaldīt viņa neatlaidību. Pati sev viņa sacīja: «Tagad nu ir pārcirsts pār strīpu.» Tomēr nesacīja vis apņēmīgus vārdus, bet tērgāja:

— Šodien es mazgāšu Gaļinu vannā. Pēc šī izlūkgājiena...

— Es atnākšu vēlāk. Visu vakaru jau viņu nemazgāsiet! Viņa kādu brīdi klusēja un pēkšņi izmeta:

— Rītvakar. Deviņos.

17

Visu dienu, nakti un nākamo dienu viņš juta uz lūpām šo vienīgo skūpstu. Katrīna, protams, tūlīt noprata, ka viņam kaut kas gadījies, bet neko nejautāja, tikai rauca pieri. Kaut arī Paļka nojauta māsas domas, viņam bija vienalga. Paļka tiecās pretī savai laimei, kas bija nolikta pulksten deviņos vakarā, un ne par ko citu nespēja domāt.

Liekas, visi pretimnācēji saprata, kurp viņš traucas ar tik neprātīgu seju un kāpēc viņam mugurā tik žilbinoši balts krekls un visgreznākā kaklasaite.

Šveicars viesnīcā nepaguva ne apskatīt jauno cilvēku, kad tas, līdzīgi meteoram, aizjoņoja garām un jau lidoja augšup pa kāpnēm.

Visbaismīgākais bija mirklis (ai, cik garš neizturams mirklis!) pie durvīm pēc īsas pieklauvēšanas, gaidot dziedošo: «Lūdzu!»

Dziedošā balss noskanēja, viņa bija mājā, viņa nav piekrāpusi .. .

Tatjanai Nikolajevnai mugurā bija tas pats gaisīgais, garais tērps, kurā bija viņu sastapis reiz no rīta. Šodien viņa izskatījās vēl skaistāka: sejā rotājās šķelmība, prieks, maigums un diezin kas vēl, un tas viss bija domāts viņam, viņam vien!

Sirds tik nevaldāmi dauzījās, ka visu viesnīcas istabu piepildīja skaļš tuk-tuk-tuk.

Tobrīd ieskanējās tālrunis.

— Jā. Labdien. Nē, pazinu, — Tatjana Nikolajevna runāja klausulē, spožām acīm vērodama Paļku. — Jā, atbrauca. Naktī. Nē, atskrēja pusdienā un atkal aizdrāzās uz sēdi. Es domāju, ka drīz. Labi. Pateikšu.

Paļka uzreiz neaptvēra Tatjanas Nikolajevnas vārdu bais-mīgo jēgu. Bet viņa jau smaidīdama nāca pretī.

— Ko tad jūs stāvat pie durvīm, Pāvel Kirilovič?

Paļka atvairīja viņas mēģinājumu ar līksmu pieklājību apslēpt ļauno nodevību.

— Vai jūsu vīrs atbraucis?

— Jā, ar nakts vilcienu, — viņa precizēja, it kā nekas nebūtu bijis.

— Un jūs to zinājāt jau vakar!

Viņš nejautāja, viņš tiesas izmeklētāja balsī apgalvoja.

Tatjanas Nikolajevnas vieglās rokas strauji pacēlās un nogūla viņam uz pleciem. Cik reižu viņš bija sapņojis, ka pienāks diena, kad jutīs šīs rokas uz saviem pleciem — bet, debess augstā, ne jau tā! Ne tā!

— Nu un kas tad ir, mans draugs?

Paļka ar spēju kustību nokratīja viņas rokas.

— Un jūs man likāt atnākt tieši šovakar .. .

— Kāpēc tad ne? Nu ko jūs ērmojaties, Pavļik? Vai tad jūs grasāties sagraut manu ģimenes laimi?

Viņu sagrāba nikns izmisums, viņš izkliedza:

— Jā, grasos! Un jūs to ļoti labi zināt!

Tad izbijies piebilda klusāk:

— Nu tā, esmu jūs brīdinājis. Vismaz godīgi.

Viņa jokodamās ievaidējās, ar varu nosēdināja Paļku krēslā un visjautrākā noskaņā sāka viņu apvārdot:

— Jums vajadzēja redzēt, kā Ļipatovs saskaitās! Viņš satika mani uz ielas, kad es nācu no šahtas. Un kā vanags metās pie jums. Laikam izaicināt uz dueli? Vai arī kauties? Kā jums te pieņemts?

Paļka nedabiski smaidīja, apņēmies piecelties un iet prom. Bet aiziet nepaguva: droša roka atvēra durvis, ienāca vīrs.

Aiz sāpēm un kauna neveikli piecēlies, nezinādams, kur likties, Paļka pacēla acis uz šo nīstamo vīru. Profesors bija elegants un gandrīz jauns — nez vai četrdesmit gadu vecs. Viņš nebija skaists, bet nepareizi veidotā, tumši iedegusī seja ar platajiem vaigiem saistīja uzmanību ar savdabību. Tumšajās acīs ar ļoti spožajiem baltumiem plaiksnījās un laistījās gaisma, — likās, it kā tajās rastos un cita citu nomainītu ļoti interesantas, vēl neizteiktas domas.

— Piedod, ka nokavējos, — sacīja profesors un noskūpstīja sievai roku. — Par laimi, tev neļāva garlaikoties. — Viņš laipni pievērsās Paļkam. — Jūs esat aspirants Svetovs? Man stāstīja par jums. Kā tas gadījies, ka mēs līdz šim neesam tikušies?

— Kitajevs viņu gluži vienkārši nelaida pie tevis, —

153

mk

Tatjana Nikolajevna steigšus paskaidroja, palīdzēdama Paļkam atgūties. — Pāvel Kirilovič, attēlojiet, kā viņš jums atbildēja!

— Nu, ko nu .. .

Ne vien citus, Paļka pats sevi nebūtu spējis attēlot tādu, kā gribētos, — stipru un lepnu. Viņš jutās kā piekrāpts vientiesis un tai pašā laikā arī kā zaglis, kas pieķerts nodomātā nozieguma vietā. No šīm mokām bija tikai viena izeja — bēgšana. Bet kā aizbēgt?

Profesors ievēroja aspiranta samulsumu un pierasti mēģināja to izkliedēt.

— Es šodien no rīta runāju ar Mordvinovu. Jūsu draugs, vai ne? Viņš mani ļoti ieinteresēja.

— Ar ko?

Paļka sāka ausīties — lai tur vai kas, šādu sarunu nevar palaist garām.

— Koncentrēts un precīzs domāšanas veids, — apsvērdams vārdus, raksturoja Rusakovskis. — Lasījis vairāk, nekā varētu gaidīt. Un, kas sevišķi iepriecina, nav tās šaurības, kas tik viegli rodas specializējoties. — Viņš bez steigas apsvēra un piebilda: — No tādiem izveidojas īsti zinātnieki. Es apskaužu akadēmiķi Lahtinu un tiekoties viņam to pateikšu.

— Mordvinovs ir pats gudrākais un izglītotākais no mums, — ar devīgu sirdi paziņoja Paļka un to pašu brīdi pieķērās domai, kas satrauca viņu pašu: — Bet kas attiecas uz šaurību ... Piedodiet, Oļeg Vladimirovič, jūs paši, mūsu vadītāji, kurp jūs stumjat mūs? Šaurajos specializācijas nostūros! Te mūris, tur mūris, platuma tik vien kā četri metri! Skaties uz večiem — viņiem taču visa ķīmija galvā! Ar visām nozarēm un novirzieniem! Viena gudra galva — vesela pasaule! Bet arī viņi kādreiz sāka! Arī viņus vadīja! Akadēmiķis Lahtins arī bija skolnieks, bet. . . Mendeļejeva!

— Jā, — Rusakovskis piekrita. — Tomēr patlaban tādas zinātnes kā ķīmija un fizika tik ļoti sazarojušās, izaugušas, tik dziļi iespiedušās radniecīgajās jomās, ka šaura specializēšanās nepieciešama. Lai uzzinātu kaut vai galveno visos nozarojumos, vajadzīgs vesels mūžs. Jūs riskējat paņemt savu guvumu kapā, tā arī nepabeidzis darbu. Zināšanas taču nav pašmērķis, bet līdzeklis.

Viņš runāja iespaidīgā balsī, kā jau tāds, kas sen paradis precīzi izteikt savas domas. Paļka atbildēja juceklīgi un, to juzdams, arvien vairāk uztraucās:

— Virzīt zinātni, to neaptverot visumā? Neaptverot tās kustību visā veselā? Vai arī mūs gatavo, lai mēs izpildītu, izstrādātu svešo, citu atklāto? Kā mēdz teikt Kitajevs: «Atsevišķie slēdzieni, jaunais cilvēk, gala rezultātā tomēr veicina...»

Pašam nemanot, Paļka pa paradumam atdarināja Kitajevu. Tatjana Nikolajevna uzmundrinoši smējās — viņa te parādījās ar šķīvjiem un bļodiņām rokā, te atkal pazuda, garām ejot, uzlūkodama vīru un pielūdzēju.

— Nē, tā ne! — iebilda Rusakovskis. — Nedrīkst audzināt zinātniskos darbiniekus, šādi noniecinot uzdevumus. Un jūs nepadodieties, ja gribat strādāt zinātnē. Bet runāsim atklāti. Zinātnes pielietošanas apjomi patlaban ir tādi, ka vajadzīgi desmitiem tūkstošu speciālistu — ne visziņu, ne enciklopēdistu, bet apzinīgu nozaru speciālistu ...

— ... Kas nav spējīgi virzīt zinātni uz priekšu! — Paļka iemeta starpā.

— Pirmkārt, katrā zinātnes nozarē notiek virzība, strauja un gaužām interesanta. Otrkārt, no šīs zinātnisko darbinieku masas izdalīsies un izdalās lieli prāti ar plašu diapazonu. Kas gan tos noturēs šauros ietvaros?

Tatjana Nikolajevna aicināja pie galda, bet Paļka vairs nelaida profesoru vaļā:

— Lai radītu jauno, nepieciešams vēriens! Vajag aptvert visu zinātni. Un pat tehniku! Cilvēks nodarbojas ar ogļu ķīmiju, bet tam nepieciešama gan tehnoloģija un gāzģenerācijas teorija, gan mehānika un pats velns piestā!

Viņš iekoda mēlē, bet profesors atzinīgi pasmaidīja:

— Gadās, ka nevar izikt arī bez velna piestā, tas tiesa. Tad ņem un iepazīstas ar velnu pats. Pats! Un ar viņa piestu tāpat! — Viņš pavilka aspirantu aiz rokas: — Bet pagaidām iesim pie galda, namamāte aicina.

Šie vārdi atgrieza Paļku mokošajā īstenībā. Jā, viņa te ii profesora ģimenes namamāte, liela zinātnieka sieva, kas pieder šim spēcīgajam interesantajam cilvēkam. Viņas vieglās rokas rāmi izkārto uzkožamos un glāzītes, pasniedz namatēvam pudeli vīna un korķu viļķi. Ceturtā pie galda sēstas tīri nomazgātā meitene ar tikpat platiem vaigiem kā tēvam, ar milzīgu lentas pušķi uz augšu sasukātajos matos — viņu meita, kas paslepen glūn uz viesi. Meiteni kaitina mātes draudzēšanās ar netīkamo ciemiņu, kurš pastāvīgi grozās māmiņas tuvumā.

Meitenei nāk smiekli, ka patlaban šis ciemiņš sēž pretī tēvam un izturas neveikli, neizdarīgi. Un viņa gavilē: tētis ir šeit, tētis pats galvenais.

Paļka izjuta tiklab savu nejēdzīgo stāvokli šajā ģimenes lokā, kā arī to, ka neprot uzvesties pie galda, un skuķēna naid-pilno vērību. Viņu nomāca sāncenša pārākums, sāncenša, kuru līdz šim bija uzskatījis par vecu, garlaicīgu vīru. Un tomēr viņam bija interesanti un gribējās izmantot negaidīto tikšanos: Paļka ļoti kāroja apmainīt domas ar gudriem cilvēkiem.

— Es gan domāju, ka šaurie nostūri traucē talantīgiem cilvēkiem pienācīgi augt un atklāt jauno!

Viņš to izgrūda skaļi, izaicinoši un atstūma šķīvi ar salātiem.

— Zināmā mērā traucē, katrā ziņā rada grūtības, — domīgi atsaucās profesors. — Nu bet jūs visu laiku sakāt — jaunais. Atklāt jauno, radīt jauno. Tas ir diezgan abstrakti. Zinātnē jaunais ir vienmēr konkrēts. Vai jūs runājat par kaut ko reālu?

— Iespējams, ka jā, bet tas nav galvenais! — Paļkas atbilde neskanēja diez cik pieklājīgi. — Ņemiet, ko gribat, zinātnes vēsturē katrs, kas atklājis kaut ko jaunu, ir milzis!

Rusakovskis labsirdīgi pašūpoja galvu:

— Zināt, jaunais cilvēk, ja nu reiz lapojam vēstures progresa grāmatu, tad svarīgāk tanī izlasīt kaut ko citu: šo grāmatu rakstīja un raksta ne tikai atsevišķi izcili prāta cilvēki, tanī ieguldītas daudzu maz pazīstamu zinātnieku un pat praktiķu pūles. Kas tad ir ģeniāls atklājums? Tas ir daudzu gadu pētniecības, darba un neveiksmju rezultāts. Gadiem ilgi tiek uzkrātas atziņas, radīti priekšnoteikumi, noskaidroti virzošie un noteicošie apstākļi. Pati zinātnes attīstība sagatavo jaunu lēcienu, pieprasa to, aicināt aicina zinātniekus: risini, atrodi! Un tad uz sakrātu zināšanu un priekšnoteikumu fona izaug jauns atklājums, kas ievirza visu zinātniskās domāšanas gaitu citās sliedēs. Padomājiet, cik bieži dažādi zinātnieki dažādās valstīs izdarīja atklājumus gandrīz vienlaikus. Tātad atklājums bija «lidinājies gaisā», nobriedis, tāpēc ka sasniegts pienācīgais līmenis . ..

— Tas ir skaidrs! — Paļka pārtrauca, atkal neko daudz nevērodams pieklājību. — Bet notvert to, kas lidinās gaisā, spēj vienīgi talants ar plašām zināšanām!

Rusakovskis aši saskatījās ar sievu, kā vienodamies raksturojumā par kādu sava jaunā viesa ērmotu īpašību, un pacietīgi atbildēja:

— Talants taču ir sarežģīts jēdziens. To nevar uzrakstīt kā ķīmisku formulu. Es pazinu kādu jaunekli, kas visus pārsteidza ar savu neapšaubāmo talantu. Tomēr viņš nekur tālu netika. Saprāts un spējas bija, bet trūka paša galvenā — mērķtiecības. Turpretī akadēmiķi Favorski jaunībā uzskatīja par neveiksminieku, studiju biedri aizsteidzās viņam garām, mēdza pazoboties, pat ieteica saistīties operetē; tā kā viņam bija laba balss, tur piedāvāja lielu naudu. Tomēr šis «neveiksminieks» neatlaidīgi tuvojās mērķim un divdesmit piecu gadu vecumā pateica savas — jaunas domas izomeru pārvērtību jomā — jūs, protams, to zināt, — bet trīsdesmit piecu gadu vecumā viņš kļuva par ķīmiķi ar visā pasaulē pazīstamu vārdu.

Profesors salēja glāzēs vīnu un, kā redzams, labprāt būtu izbeidzis nopietno sarunu, bet Paļka neatlaidās:

— Nu un tad? Ko jūs ar to gribat teikt?

— To, ka uz zinātnes sliekšņa godkāre un slavaskāre jānomet tāpat, kā uz mošejas sliekšņa mēdz nomest tupeles, — paskaidroja profesors un atkal aši pavērās sievā.

— Vai tas zīmējas uz mani? — parupji jautāja Paļka.—Tad tā jums mani aprakstījuši?

— Man jūs aprakstīja ar lielām simpātijām, bet godkāri es pats saožu. Un nenosodu, vienīgi. . . brīdinu. Zinātnes vēsturē pats ģeniālākais atklājums — tikai neliela lapas puse. Un šo lapas pusi ieraksta cilvēki, kurus sagrābusi viena vienīga kaisla vēlēšanās — atrast gaistošo, nepazīto patiesību. Vienīgi to — atrast patiesību! Vismazāko! Rentgens nemaz negrasījās satricināt pasauli ar neredzamo staru atklāšanu. Viņš tikai ievēroja, ka fotoplates, kaut arī ietītas melnā papīrā, sagaismojas, ja atrodas izlādēšanās caurulītes tuvumā. Ievēroja to arī citi. Bet šie citi rūpīgi pabīdīja fotoplates tālāk, turpretī Rentgens jautāja sev: kāpēc? Lūk, kas virza izziņu, nevis sapņošana par apvērsumu zinātnē.

— Piekrītu!—Paļka iesaucās. — Pie velna sapņus par slavu! Bet vai tad iespējams mākslīgi ierobežot savas intereses un visu mūžu rakņāties «atsevišķos slēdzienos»?

— Nu, par to polemizējiet ar Kitajevu, ne ar mani, — pasmaidīja Rusakovskis. — Es cenšos paplašināt, nevis sašaurināt savu līdzstrādnieku intereses. Tomēr, nostājoties uz zinātnes ceļa, vajag sev reizi par visām reizēm pateikt: «Dāvanu no tās negaidu, bet dzīvi ziedoju visu. Ja izdosies atklāt kādu jaunu patiesības daļiņu, — man būs ļoti veicies.»

— Tad jātiecas pēc veiksmes! Jāķeras pie galvenā! — Paļka izsaucās, vicinādams dakšiņu. — Brīvi jāmeklē un jānosaka, ko tu — tieši tu! — gribi un vari panākt! Turpretī mums apstiprina aspiranta tēmu, vēl iekams paši esam nojēguši, kas mūs interesē. Un pamēģini tad vēlāk mainīt!

— Tomēr jūs savu atradāt, un šaurais nostūris jūs neaizkavēja? — Tatjana Nikolajevna iejaucās sarunā un pacēla glāzīti. — Uz jūsu panākumiem, Pavluša!

Arī Rusakovskis saskandināja ar Paļku un apjautājās, kas tas īsti ir, kam viņš, labprāt piebiedrodamies, uzdzer.

— O-o, ļoti interesanta ideja! — iesaucās Tatjana Nikolajevna, droši pārņemdama sarunas pavedienu. — Es nekad nenododu draugus .. . pat vīram ne. Bet mani aizrāvusi Pāvela Kiriloviča ideja, es ticu tai... Nemulsināsim izgudrotāju, Oļeg Vladimirovič, viņš pats tev pastāstīs, kad gribēs.

Viņas acis smējās.

«Nenododu draugus ... pat vīram ne.» Paļka tumši piesarka: mājiens bija nepārprotams.

Profesors padraudēja sievai ar pirkstu:

— Nodot jau nu nenodod, bet redz, kā samulsināji jauno cilvēku! Nekas, Pāvel Kirilovič, ja ir interesanta ideja, nav jābaidās. Ķerieties klāt un strādājiet. Ķīmija patlaban ir visu zinību valdniece, divdesmitais gadsimts — ķīmijas gadsimts. Vienalga, kādu problēmu tajā risina, viss jauns, viss perspektīvā. Tā iespiežas gan fizikā, gan bioloģijā, kosmogonijā un desmitos rūpniecības nozaru, lauksaimniecībā, celtniecībā ... Ar katru gadu rūpniecības ķimizācija noritēs ātrāk un lielākos apmēros. Būt šodien ķīmiķim — nozīmē atrasties zinātniskā un tehniskā progresa centrā.

— Pašā centrā?

— Protams! Jūs, piemēram, runājāt par mehāniku un velnu piestā. Desmitiem savu problēmu mehāniķi mūsdienās risina ar ķīmijas palīdzību, un velns savā piestā arī droši vien jauc dažādus elementus kādai velnišķīgai ķīmiskai reakcijai?

Tatjana Nikolajevna sāka smieties un pielika Paļkam šķīvī salātus, pielēja glāzē vīnu, bet viņš nemanīja šīs rūpes.

— Ja ķīmija iespiežas visās zinībās, tad vēl jo vairak ķīmiķim jābūt ar sevišķi plašu skatījumu?

— Un konkrētam! Jūs, piemēram, esat ķīmiķis ogļu nozarē. Kamēr ogles vienkārši dedzināja kurtuvēs, ķīmija likās gandrīz vai nevajadzīga. Bet ķīmiķi bija tie, kas iemācīja no oglēm

iegūt darvu, eļļu, benzolu un simtiem ķīmisku produktu, sākot ar amonjaku, beidzot ar fenolu, sākot ar sprāgstvielām, beidzot ar mēbeļu laku. Ķīmija izdabūja no melnajām ogļu grēdām balto naftalīna kristālu un valkano gudrona masu, kas sedz šosejas. Ja nemaldos, no oglēm vien iegūst vairāk par trim simtiem ķīmisku produktu!

Tatjana Nikolajevna paslepen nožāvājās un uzaicināja uzdzert ķīmijai.

— Atzīsties, ka tu ar šo tostu gribi tikt no tās vaļā! — jokojās Rusakovskis. — Tā tev ir pamatīgi apnikusi!

Tatjana Nikolajevna pamāja ar galvu. Paļka sašutis paskatījās uz viņu un, aizrautīgi saskandinājis ar profesoru, turpināja:

— Es visu to zinu. Zinu arī to, ka ar laiku ogles pratīs pārstrādāt zem zemes. Pat ļoti drīz to pratīs! Bet ņemsim to, ko ķīmiķi paveikuši ogļu nozarē. Tas paveikts tāpēc, ka diža prāta cilvēki, ģēniji, atklājuši jaunus likumus, noteikuši ķīmisko reakciju mehānismu un likumus, iemācījušies iegūt noteikto īpašību un struktūras ķermeņus. Tīrā zinātne, vai ne? Kas tad to virzīs, ja jaunie kadri izkaisīti pa nostūriem?

— Bet tīrās zinātnes nav! — sacīja Rusakovskis un nezin kāpēc uzlika savu lielo delnu uz Tatjanas Nikolajevnas pirkstiņiem. — Ir teorētiska doma, kas pamatojas uz teorētiskiem pētījumiem, bet arī tie ir vienmēr mērķtiecīgi un apstiprinās praksē. Ķīmija dzimusi pirmatnīgajā ugunskurā un pirmajās pārvērtībās, ko atklāja ar uguns palīdzību. Gadsimtiem ilgi cilvēks pūlējies izzināt vielas. Tagad pienākusi to pakļaušanas ēra. Ar fenomenālu ātrumu notiek vienu vielu pakļaušana, pārvaldīšana, pārvēršana citās, sintētisku un mākslīgu vielu radīšana!

Pārtraucis savu runu, Rusakovskis papliukšķināja ar delnu pa sievas garlaicībā nomāktajiem pirkstiņiem un laipni ieteica:

— Varbūt iesi gulēt, Taņucīt? Tu izskaties nogurusi.

Paļka izbrīnījies ielūkojās vērīgāk — jā, viņas seja kā apdzisuši, plakstiņi veras smagi.. . Tomēr Tatjana Nikolajevna sarosījās, iepleta acis, mīļi sarauca sejiņu:

— Gribot negribot jāsāk garlaikoties! Vai tad patiesi jums pa visu garo dienu neapnīk tā jūsu zinātņu valdniece?

Viņa neslēpa savu īgnumu. Šķelmīgā iedoma — savest kopā vīru ar pielūdzēju — vērsās pret pašu. Kā divi apsēstie viņi runā par vielu pārvērtībām un, protams, par ķīmijas laikmetu!

Tatjana Nikolajevna sen pieradusi pie tā, ka dzīvo ķīmijas laikmetā, bet viņai arī bija stipras aizdomas, ka fiziķi to uzskata par fizikas laikmetu, bet elektriķi, vēl šaurāk, — par elektrības laikmetu.

— Es vismīļāk būtu dzīvojusi bruņinieku laikmetā, — atklāti nožāvājusies, viņa paziņoja. — Sievietei tad bija daudz jautrāk.

— Nekā tamlīdzīga! — smaidīdams iebilda Rusakovskis. — Es tā kā tā būtu tevi sameklējis un apprecējis, un tajos laikos es, protams, būtu kļuvis par alķīmiķi un augām dienām noņemtos, mēģinādams dabūt zeltu no daždažādiem sakausējumiem, tērgātu par filozofu akmeni un trim elementiem.

— Bet mani varētu nolaupīt bruņinieks, kas dod priekšroku turnīriem un mīlestībai!

— Bērniņ, bruņinieki nekad nemazgājās un oda pēc sviedriem. Nez vai tev patiktu.

Atstājis savu plaukstu uz Tatjanas Nikolajevnas rokas, Rusakovskis pats atgriezās pie pārtrauktās sarunas:

— Jums taisnība tikai tai ziņā, Pāvel Kirilovič, ka nozaru institūtos pastāv pētījumu saskaldīšanas briesmas, teorētiskās domas novāj ināšana .. .

Paļku traucēja profesora roka, kas viegliņām glāstīja «acurauga» roku. Traucēja arī teiktais par bruņinieku, kurš dod priekšroku mīlestībai. «Nolaupīt» ... viegli pateikt! Un vai tas varētu būt — mājiens? ...

— Bet šāda veida briesmas, — profesors turpināja, — var uzbrukt tiklab akadēmiķim teorētiķim, kā arī veselam kolektīvam, ja panīkst kvēlā izziņas tieksme un uzplaukst spekulācijas gars.

Paļka saspringa:

— Par ko jūs runājat?

— Par tūlītēju rezultātu un tiekšanos pēc tā, lai tur vai kas.

— Atļaujiet... Tūlītēja rezultāta meklējumus jūs saucat par spekulāciju?

Tas bija neizsakāmi svarīgi, tas trāpīja Paļkam pašā sirdī.

— Protams! — pārliecinoši apstiprināja Rusakovskis. — Realizēšanas ažiotāža nedrīskt ietekmēt zinātniskās pētniecības dabisko gausumu.

— Pēc jūsu domām . . . realizēšana nav zinātnieka pienākums?

— Protams! Zinātne paver praksei perspektīvu un norāda virzienu, bet pati iet tālāk pa izziņas ceļu.

— Un, ja nu es esmu atklājis kaut ko jaunu, tad lai visu to pametu, nododos kam citam, lai realizē bez manis?

Rusakovskis iecietīgi pasmaidīja, palaida vaļā sievas pirkstiņus un sarosījās, it kā, beidzot sarunu, gribētu piecelties. Tomēr nepiecēlās, bet jokodamies jautāja:

— Kas tad tas ir par noslēpumainu atklājumu? Tatjana Ni-kolajevna jau kļuvusi jūsu līdzzinātāja . . . Esmu ieintriģēts!

Līdz šim Paļka bija glabājis savu noslēpumu pat no draugiem. Tagad Rusakovska vārdi par spekulatīvo garu viņu sakaitināja, un viņš pikti izgrūda:

— Ogļu apakšzemes gazifikācija — tas, lūk! Pasākums, kas apgriezīs otrādi visu rūpniecību, visu tehniku!

— A-ā! — smaidīdams novilka Rusakovskis. — Katrā ziņā tas ir viens no ogļu izmantošanas perspektīvajiem aspektiem. Esmu dzirdējis, ka šāds uzdevums ir dots un pagaidām nav atrisināts. Vai varbūt tās jau ir novecojušas ziņas? Atklājums noticis?

Paļka sarkdams steidzās paskaidrot:

— Nekāda atklājuma vēl nav. Domāju. Meklēju. Uzdevums grūts.

Rusakovskis nopietni pamāja un piecēlās.

Paļka pielēca kājās, sapratis aizvainojošo mājienu.

Tatjana Nikolajevna mierīgi sēdēja pie galda, laiski noguldījusi uz galdauta savas koptās rokas.

— Nu, tad jau vēlu panākumus, — pieklājīgi sacīja profesors. — Ķīmiķim tas ir interesants uzdevums.

Un viņš atlaida Paļku, kā mēdza atlaist aspirantus un studentus, kad ar viņiem vairs nav ko runāt.

Paļka izskrēja no viesnīcas un pa paradumam palūkojās no lejas uz viņu istabas gaišajiem logiem, uz aizkaru, kurš sakustējās un pār kuru pārslīdēja sievietes ēna. Viņš bija pateicīgs «acuraugam» par šo vakaru, kas bija sācies tik aizvainojoši. Paļka atvairīja no atmiņas tiklab profesora iecietīgo smīniņu, kā arī vienkāršo veidu, kādā profesors bija ticis no viņa vaļā. Viņu pārpārēm nodarbināja sarunas izraisītās pārdomas. Tīrās zinātnes nav? . .. Un tai pašā laikā tiekšanās pēc tūlītēja rezultāta — spekulācija? Vielu pakļaušanas ēra ... Zinību valdniece ... Un «realizēšanas ažiotāža nedrīkst ietekmēt zinātniskās pētniecības dabisko gausumu»? ...

Visam tam pāri skanēja kāds nozīmīgs teikums: «Ķīmiķim tas ir interesants uzdevums.»

Ķīmiķim.

Nevis kalnracim, nevis gāzģeneratoru speciālistam, nevis mehāniķim . . . ķīmiķim!

Sabāzis rokas kabatās, viņš sāka sparīgi soļot gar tramvaja sliedēm, kas atpūtās līdz ritam.

No tumsas iznira terikoni, saauguši kā Elbrusa galotnes, — patlaban tie bija pavisam melni, tikai vietām sārti kvēloja ogles, apgaismodamas dūmu mākonīti.

Drūmi dūmu stabi un atblāzmas plaiksnīšanās norādīja, ka te ir Koksa ķīmiskā rūpnīca.

Vesela rinda apgaismotu logu iezīmēja Slāpekļmēslojumu Tūpnīcas korpusus.

Mājās nevienas uguntiņas. Labie ļaudis jau sen guļ. Vai arī strādā nakts maiņā.

Ķīmiķim ...

Protams, ķīmiķim! Kā es to nesapratu agrāk? Tikai un vienīgi ķīmiķim!

Viņam bija tāda sajūta, ka būtu ilgi maldījies tumsā un tagad izvests gaismā, noslēpumainajā un skaidrajā ķīmisko reakciju un pārvērtību pasaulē, kur viņam lemts atrast un parādīt cilvēkiem vēl vienu vienkāršu un tikai pirmajos mirkļos dīvainu brīnumu.

Pabīdījis lampu tuvāk gultai, Oļegs Vladimirovičs pārlapoja kādu aspiranta darbu, bet Tatjana Nikolajevna sukāja spoguļa priekšā savus garos, vijīgos matus.

— Pat matos ogļu putekļi, — viņa neapmierināti noteica, purinādama suku. — Vai tad tiešām mēs arī augustu notupēsim šai kaktā?

— Tu taču zini, Taņečka, man nepatīk noņemties ar praktiskiem jautājumiem. Taču pēc šīs avārijas es gluži vienkārši nevarēju atteikties. Arī ministrija lūdza ...

— Svetovam tur aizgāja bojā labākais draugs.

Nodrebinādamās viņa atcerējās šahtas melnās dzīles un-

šausmas, kādas izjuta, iedomādamās, ka virs galvas gulst baismīgs zemes slāņu smagums. Tad, jau smaidīdama, atcerējās Svēto va viltību un Ļipatova aizvainojumu... Gaļinas meklēšanu, skraidīšanu pa stepi un negaidīto skūpstu . . . Savu šķelmīgo solījumu «rīt deviņos» ... Kas varēja domāt, ka Svetovs tik ātri atgūsies no samulsuma, kā ar zobiem iekodīsies viņas vīrā un uzsāks bezgala garu strīdu! Nē, Svetova priekšā viņa nejutās vainīga. Un Oļega? Kādreiz sen viņa bija teikusi vīram: «Tā nu ir, esmu koķete! Bet tu taču zini, tas nekad neizvērtīsies ...» Kopš tā laika viņa pārbaudīja sevi: ir vai nav izvērties? Ja' sirdsapziņa čukstēja, ka ir «izvērties», bija viena iespēja atbrīvoties no vainīguma sajūtas — atzīties kaut vai daļēji.

— Vai viņš tev patika?

— Jauks puisis. Ērcīgs. No tādiem bieži iznāk labi darba darītāji. Bet tu ar viņu koķetē, rudgalvīt! Tu to zini. . . vai tā nejaušība?

Tatjana Nikolajevna pavirzījās, lai ieraudzītu spogulī vīru. Kā tad, laipni un zobgalīgi smaida. Pirmajos laulības gados šis smaids aizvainoja — vīrs nav greizsirdīgs! Vēlāk ne jau gluži samierinājās ar to, bet saprata, ka maigās, uzticības pilnās iecietības paēnā ir ērti un mājīgi dzīvot.

— Liekas, zinu, — viņa novilka. — Man viņš patīk — tāds pašpārliecināts, uzpūtīgs zvirbulēns. Sabožas.

Viņa spogulī šķelmīgi uzsmaidīja vīram un turpināja atzīšanos viņa attēlam:

— Reiz gadījās, ka Galočka pazuda no mājām, viņš man palīdzēja atrast. Stepē, ar puikām ... no vienas vietas apsprau-dusies ar zariem, lien uz vēdera izlūkos! Es pat nespēju dusmoties, cik viņai bija jocīgs izskats. Bet Svetovs — zini, traki aizrāvies ar savu apakšzemes gazifikāciju! Tu vari iedomāties: sastopu viņu stepē, metas man klāt kā tuvam rada gabalam, saņem aiz pleciem, skūpsta, murmina kaut ko nesakarīgu par kādu Kuzmiču un kādas Katrīnas bērnu, par stacijām ar flīžu grīdām ... Es pārbijos, domāju — piedzēries. Izrādās, viņš izlasījis Ļeņina rakstu par šo pašu gazifikāciju un tādā sajūsmā — apvērsums! Revolūcija tehnikā! Ogļu putekļu nebūs, dūmu nebūs! Un to visu paveikšu es! ... Kā tu, Oļegiņ, domā, — vai viņam tur kas iznāks?

— To nekad nevar iepriekš zināt.

— Ļoti gribētos, lai viņam veiktos.

Tatjana Nikolajevna sapurināja matus un sāka pīt bizes. Nepatīkamā sajūta, ka viņas koķetēšana būtu pārkāpusi atļauto robežu, izzuda. Atzīšanās par Svetova skūpstu paslīdēja garām nemanāmi. Vīra attēls spogulī palika joprojām mierīgs. O-o, viņš pat ar vienu aci vēl vienmēr skata aspiranta darbu!

Ieslīdējusi gultā, Tatjana Nikolajevna pastiepa roku pāri šaurajai gultu atstarpei un aizvēra manuskriptu:

— Laiks gulēt, profesor! Tu taču atkal ar gaismiņu lēksi augšā!

— Šis aspirants ir aicināts uz rītdienu, — sacīja Oļegs Vla-dimirovičs, no jauna atvērdams manuskriptu. — Es mazu brīdi.. .

— Tad atliec uz parītu! Tā jau nevar sevi nomocīt.

Tas tika teikts aiz paraduma — Tatjana Nikolajevna ļoti labi zināja, ka manuskriptu viņš pabeigs lasīt, konsultāciju neatcels un citādi dzīvot nepratīs, pat ja gribētu. Ieritinājusies ērtāk, viņa samiedza acis un pasmaidīja. Lapas pušu šķirstīšana netraucēja, drīzāk ieaijāja miegā.

— Taņečka!

— Jā-ā?

— Varbūt tev tomēr nevajadzētu mani gaidīt, bet braukt ar Gaļinku uz Suhumi? Es pabeigšu un braukšu.

— Interesanti, ko tu darīsi bez manis! Laidīsies dibenā?

— Laidīšos dibenā.

Tagad bija pavisam labi. Viņa ir līdzās — uzticamais, rūpīgais palīgs, vīrs nevar bez viņas iztikt, viņa upurē vīra dēļ savu atpūtu Suhumi, jūras gaisu, jūru... Un tad mēs brauksim visi kopā ... Vai Svētovs uztrauksies, kad dabūs zināt, ka esmu aizbraukusi? ... Gaļinkai uz skolas sākumu jāatgriežas Maskavā. Varbūt aizrakstīt uz skolu un nokavēt vienu mēnesi? Ai, cik tas būs labi! — karstums un jūras veldze ... Pagulēt saulē un tad — ūdenī! Sākumā liekas auksts, jāpaliek stāvot, tālāk nav drosmes, bet tad — uzreiz! Iemeties tieši vilnī, tas kā sasildīts, peldi un nejūti, ka ļaujies vilnim, tas šūpo ... šūpo .. . šūpo.,.

18

Kateņina projekts bija gatavs. Klāt pieliktais paskaidrojums radīja pat visnekvalificētākajam lasītājam priekšstatu par projekta nozīmīgumu — katru nodalījumu ievadīja un noslēdza citāti no Ļeņina raksta. Projekta kodols «sprādzienu metode» bija izklāstīts aizrautīgi, te Vsevolods Sergejevičs bija ļāvis jūtām vaļu — lai arī citus valdzina lieliskā tehniskā risinājuma skaistums!

Degdams nepacietībā, viņš piezvanīja Āronam.

— Viss gatavs! — viņš kliedza nevajadzīgi skaļi. — Izdomāju devīzi — «Draudzība»! Tu saproti, Aron? Kā lai daru? Vest pašam vai izsūtīt pa pastu?

— Nekāda devīze nav vajadzīga, — pusbalsī atbildēja Arons, un Kateņins tikpat kā redzēja drauga parasto ironisko smaidu. — Sūti ar kādu uzticamu gadījuma braucēju. Nevis konkursam, bet tieši komisijai. Es brīdināšu un parūpēšos, lai tiktu veltīta uzmanība. Ņem zīmuli un pieraksti adresi...

Rasējumus un dokumentus visa ģimene saiņoja ceļam kartonā un pauspapīrā. Izrādījās, ka tāds uzticams braucējs ir kāds cienījams Kateņina darba biedrs, nedzērājs, tomēr arī viņam nemitīgi daudzināja: nenozaudēt, neburzīt, nekavējoties nodot...

Pēc dažām dienām piezvanīja Arons:

— Draudziņ, viss norit lieliski. Alimovs abām rokām ieķēries tavā projektā, viss Ogļu gazificēšanas uzņēmums satracināts. Zini, tava sprādzienu metode — taisni lieliska!

Nedēļu vēlāk pienāca telegrama:

Lūdzam mēneša vidū atbraukt Maskavu apspriest projektu telegrafējiet izbraukšanas dienu nodrošināsim viesnīcu Ogļu gazificēšanas uzņēmums Oļesovs Alimovs.

Majors aizskrēja pēc šampanieša. Visi skatījās, vai korķis izsprāgs. Korķis izsprāga kā šāviņš.

— Tu redzēsi, būs grandiozi panākumi! — iesaucās Ļuda. — Es pat nezināju, papuc, ka tu man esi tāds gudrinieks!

Viņa pacēla glāzi ļoti augstu. i

— Par grandioziem panākumiem!

— Par tavu jaunību, Seva, — pačukstēja Jekaterina Pav-lovna.

Kateņinam bez visa šampanieša reiba galva. Dzīve sākas no jauna, tikai nav ne jaunības neprāta, ne tās spēka, ne valdzinājuma. Piektajā gadu desmitā lēciens neziņā . . .

Ļuda spēlēja trakulīgus popūrijus no visiem viņai zināmiem maršiem ar improvizētām pārejām un variācijām. Tas bija gan juceklīgi, bet talantīgi, uzjautrināja un satrauca Ka-teņinu: kopš tā laika, kad Ļuda ar skaļiem panākumiem bija uzstājusies garnizona klubā, viņas muzikālajās nodarbībās atlika mazāk vietas skolnieciskajai uzcītībai, vairāk ārējiem vizuļiem. Ar sevišķu rūpību Ļuda izstrādāja spilgtās, izdevīgās izskaņas . .f aplausiem? ..

— Jā, viņa ir aizrāvusies, — piekrita Jekaterina Pavlovna. — Bet ko lai dara, viņai izteikts mākslinieces raksturs!

Nobeigusi ar pērkongrāvienam līdzīgu akordu, Ļuda paziņoja, ka ir pienācis laiks apspriest visu, kas saistīts ar papuča braukšanu uz Maskavu, un tūlīt pat apņēmās nopirkt jaunas kaklasaites un biļeti... nē, biļetes!

— Lai nu kā, tētuk, es paņemšu divas! Es braukšu tev līdz! Tev nepieciešama palīdzība, kāds, kas par tevi rūpējas.. . To-ļečka! Tētuk! Lūgšus lūdzu — divas!

Kateņins vainīgi palūkojās uz majoru. Majors kļuva bāls, piesarka, samulsis noplātīja rokas, Ļuda metās šinīs rokās kā apkampienā, paņurrāja vīram kaut ko ausī, tad metās pie* tēva — un pēkšņi saslējās:

— Galu galā es esmu muziķe! Man nepieciešams dzirdēt labus pianistus, pabūt konservatorijā ... Vai tad tiešām man tā arī nepārtraukti jānīkst provincē?

Kaklasaites viņa nopirka pati, biļetes pirka majors — divas biļetes starptautiskajā vagonā.

Stacijā bija skaidri redzams, ka Ļudu nemaz neapbēdināja šķiršanās no vīra, bet nevienam nebija dūšas viņu nosodīt, jo-viņa tik vaļsirdīgi jūsmoja par atsevišķās kupejas greznību,, ceļojumu, pārmaiņu ...

— Mammucīt, lūdzu, lūdzu, rūpējies par Toļu! — Ļuda sauca, kad vilciens jau sāka kustēties. — Baro viņu, esi tik laba, viņam nav naudas, es viņu aplaupīju pa tīro!

— Kāds bērns vēl! — mulsi noteica Jekaterina Pavlovna. un paņēma majoru zem rokas.

— Lai mazliet izklaidējas, — majors skumji noteica.

Ļuda tai pašā laikā lēkāja pa kupeju, izmēģinādama gaismu

visādās lampiņās.

— Mans dievs, cik labi! Cik es esmu laimīga! Un cik prātīga, ka braucu tev līdz!

— Tavs vīrs ir ļoti labs, Ļuda, bet...

— Viņš taču palika ar mammu! — viņa pārtrauca un pastiepās, lai apskatītu, kā ierīkots augšējais plaukts. — Un vispār, papuc, neaptumšo man prieku!

Maskavā, pametuši savas mantas viesnīcā, viņi aši paēda brokastis un izšķīrās — Ļuda devās apskatīt pilsētu, bet Kateņins aizsteidzās un senloloto komisiju — Ogļu gazificēšanas* uzņēmumu.

Jaunais uzņēmums atradās vairākās istabās veca, nolaista nama pirmajā stāvā. Tas jau bija apaudzis ar visiem solīda uzņēmuma atribūtiem — jaunu izkārtni pie ieejas, garderobi, grāmatvedību un mašīnrakstīšanas biroju (kur pagaidām sēdēja viena mašīnrakstītāja), dīvānu uzgaidīšanas istabā un uzrakstu «Nesmēķēt», kam neviens nepievērsa uzmanības. Tomēr, paverot durvis, ienācēju apņēma spirgta dzīvespriecīga jaunības dvesma — garderobiste bija aizkustinoši laipna, visi labprāt paskaidroja, kā tikt pie priekšnieka Oļesova; neredzēja garlaikotu seju, neatskanēja bezcerīgi telefona zvani.

Gados vecāka, pilnīga auguma sekretāre veikli kārtoja kaudzītēs dokumentus, bet tūlīt pārtrauca savu nodarbību:

— Pie Dmitrija Stepanoviča? Lūdzu. Kā pieteikt?

— Mans uzvārds — Kateņins.

— Kateņins?!

Satrauktās gaidīšanas nogurdinātajam Kateņinam viss, kas norisinājās pēc šī izsauciena, likās svelošs viesulis. Tiklab sekretāre, kā arī vēl nez kādi cilvēki metās klāt apsveikt un spiest roku, pēc tam viņu vai nešūs ienesa pa kabineta durvīm, bet aizmugurē atskanēja skaļš kliedziens:

— Dmitrij Stepanovič! Saņemiet! Atbraucis!

Viesmīlībā starojošs resnītis tipināja šurp, stiepdams Kateņinam pretī abas rokas. Pametis skatienu sānis, Kateņins redzēja, ka durvīs pulcējas cilvēki.

Resnītis, apkampis Kateņinu, pieveda pie krēsla, atvēra papirosu kastīti, vairākkārt apjautājās, vai bijusi ērta braukšana un vai viesnīcā istaba esot laba. Kateņins nepaguva atbildēt, tāpēc ka cilvēku bars no durvīm bija iespraucies kabinetā un sastājās viņam apkārt. Resnītis visus iepazīstināja ar ciemiņu, Kateņins tomēr nespēja nevienu ne apskatīt, ne iegaumēt.

— Nu, pietiks trokšņot, — Oļesovs beidzot sacīja, — tagad, biedri, ļaujiet mums parunāties. Lidija Osipovna, pasargājiet!

Sekretāre sāka rosīties, steidzinādama pārējos, pajautāja Kateņinam, vai neatnest tēju, un cieši aizvēra durvis.

— Tātad . . . Vsevolod Sergejevič, pareizi? Vai jums ir gadījies būt Maskavā? Varbūt gribat mašīnu — apskatīt galvaspilsētu? ...

Lai cik apmierināts jutās Kateņins, viņš tagad sapīka.

— Neesmu tāpēc atbraucis, Dmitrij Stepanovič. Maskavā esmu bijis bieži... Sakiet man beidzot, kas ir ar manu projektu!

Oļesovs sasita plaukstas.

— Vai tad jūs neredzat? Jūsu atbraukšana ir vispārēji svētki!

— Vai projektu daudz?

— Jūsu projekts mums ir pirmais, — svinīgi paskaidroja Oļesovs. — Pirmais un pagaidām vienīgais!

— Nu un ...

— Tam ir nodrošināta vislielākā interese un uzmanība!

— Nu un . ..

— Mēs pieaicinām veselu grupu autoritatīvu konsultantu. Jūsu paskaidrojumi tiek pārdrukāti, lai rakstu varētu izsūtīt. Tūlīt pēc aspriedes, esmu pārliecināts, ķersimies pie izmēģinājuma darbiem. Vai jūs uz ilgu laiku pie mums?

— Es paņēmu vienu nedēļu atvaļinājuma. Jūs telegrafējāt, ka apspriede ... Es cerēju . ..

— Tā tas arī ir! — Oļesovs iesaucās. — Projektu skatīja ļoti daudz cilvēku, apspriede pēc būtības gandrīz sagatavota . . .

— Kas īsti skatīja?

Oļesovs minēja vairākus uzvārdus. Dažus no tiem Kateņins bija dzirdējis: profesors Vadeckis, profesors Grābs, Tautas komisariāta darbinieki Burmins un Stadņiks .. . Pirmo skaitā tika nosaukts Ārons Cilšteins, kā apakšzemes gazifikācijas vispār un it īpaši minētā projekta jūsmīgs entuziasts.

— Un ko par projektu saka citi?

— Te jau nevar būt divu domu, Vsevolod Sergejevič! Projekts ir interesants un, kā redzams, veiksmīgs. Tikai nesteidzi-niet mūs, mīļais! Visur nepieciešama pamatīga iedziļināšanās, bet jaunam pasākumam vēl jo vairāk. Jūs pagaidām apskatieties, atpūtieties ...

— Vai tika izteikti kādi iebildumi vai šaubas? — neatlaidās Kateņins.

Visu ceļu viņš domās bija gatavojies šīsdienas sarunai. Viņu neapmierināja ne dedzīgā sagaidīšana, ne visu atbalsts. Kateņins zināja projekta vājās vietas, paredzēja, ka ievērojami speciālisti atradīs arī citas. Autora pašlepnums bija apmierināts vairāk, nekā cerēts, inženiera smadzenes prasīja uzmanību pret lietas būtību.

Taču iztirzāt pašu darbu Oļesovam nebija nekādu spēju.

Pēc dažiem mēģinājumiem ievadīt sarunu šai virzienā Kateņins saprata, ka sēž pretī cilvēkam, kas pārstāv tādu darbinieku kategoriju, kuri pārzina vispārējo vadību, neiedziļinādamies pasākuma tehniskajā daļā, bet cenzdamies sev nodrošināt uzticamus konsultantus. Kļuva skaidrs, ka Oļesovs projektā izlasījis tikai paskaidrojošo rakstu. Pamazām noskaidrojās arī tas, ka viņš nav diezin cik aizrautīgs organizators .. .

Toties starp jaunā uzņēmuma līdzstrādniekiem Kateņins ātri samanīja vairākus cilvēkus, kas bija izpētījuši projektu un nopietni ar to aizrāvušies. Viens no entuziastiem, vēl gluži jauns inženieris, piedāvājās pavadīt Kateņinu līdz viesnīcai.

— Goļs^1, man ir tāds traks uzvārds, — viņš sacīja, kad abi bija izgājuši uz ielas. — Fjodors Fjodorovičs Goļs. Bet jūs sauciet mani vienkārši par Fedju, tā mani visi sauc. Man varen veicās — tiklīdz pabeidzu institūtu, tā tūlīt nokļuvu šeit. Mēs kā Robinsoni, vai ne? Un man jums jāsaka: nepaļaujieties ne uz vienu, Vsevolod Sergejevič, bet tiecieties pēc visa apņēmīgāk!

Jauneklis bija tik simpātisks, ka Vsevolods Sergejevičs nolēma apjautāties, kas īsti ir Oļesovs un kurš te galvenais.

— Alimovs! — atbildēja Fedja Goļs, acīm iemirdzoties.

— Viņš aiztraucās uz Donbasu — vai zināt, kāpēc? Lai dabūtu izmēģinājuma darbiem ogļu slāņa iecirkni! Ai, kas par cilvēku! Būtu viņš šodien te, darbs kūsāt kūsātu.

— Kas viņš ir, vai galvenais inženieris?

— Oļesova vietnieks. Un pat ne inženieris. Lai arī cik dīvaini, viņš strādājis Tautas komisariātā, pārbaudījis darbaļaužu vēstules . . . kaut kas tamlīdzīgs. Viņam gadījās rokās kavalēristu vēstule, — jūs taču esat dzirdējis, ka tieši kavalēristi bijuši pirmie, kas atgādinājuši par Ļeņina rakstu? . . . Alimovs aizrāvās, iedegās, pats panāca šīs komisijas nodibināšanu un atnāca šurp strādāt.

— Un kāda specialitāte ir Oļesovam?

— Lāga onkulītis, — iespurcās Fedja un nosarka. — Nedomājiet, es nesmejos, viņš patiesi ir lāga onkulītis. Starp citu, pēc specialitātes kalnu inženieris. Tautas komisariātā strādājis par kāda vadītāja palīgu vai vietnieku.

— Man liekas, es neiepazinos ar galveno inženieri? ...

— Viņa nemaz nebija, — sarauktu pieri paskaidroja Fedja.

— Iecelts Kolokoļņikovs, no Zinātniskās pētniecības institūta. Tāds akadēmisks kundziņš.

— Kuri tad komisijā ir lietpratēji?

Fedja sāka skaļi smieties.

— Jūs viens pats! Kur lai rodas lietpratēji pasākumam, kura vēl nav!

Pie ieejas viesnīcā viņš pavilka Kateņinu aiz piedurknes.

— Es nācu jūs pavadīt savtīgos nolūkos. Jums pagaidām vienalga, kuru... bet es jūs neiegāzīšu! Šahtas pazīstu, gāzģeneratoru procesus esmu izpētījis, patlaban pētu spridzināšanas veidus . .. Vsevolod Sergejevič, ņemiet mani izmēģinājuma darbos!

— Vai jūs esat pārliecināts, ka tie sāksies drīz?

— Protams!

Fedjas Goļa paļāvīgā pārliecība galīgi nomierināja Kateņinu.

Tomēr turpmākajās dienās nomierinoša bija maz. Aronu satikt neizdevās, mājās viņš gandrīz neuzturējās, sieva apslāpētā balsī sacīja, ka viņš esot ļoti aizņemts sakarā ar partijas dokumentu pārbaudi. Brīdi padomājusi, viņa vēl klusāk piebilda: «Aronam ir nepatikšanas, jūs saprotat?» Kateņins, protams, zināja, ka pēc Kirova noslepkavošanas notiek partijas rindu pārbaude, ka dots uzdevums iztīrīt partiju no dažādiem opozicionāriem un maskētiem ienaidniekiem, ka līdz ar pārbaudi sākušās izslēgšanas un pat aresti.. . Tikai kāds tam varēja būt sakars ar Aronu?

Lai nu kā, bet Ārona atbalsts atkrita.

Kateņins gāja uz Ogļu gazificēšanas uzņēmumu no rītiem,, gluži kā uz darbu. Viņu saņēma viesmīlīgi, bet projekta pārdrukāšana ievilkās, gatavie eksemplāri pamazām tika nosūtīti autoritatīvām personām, un tās negribīgi solīja «vaļas brīdī» izskatīt.

Cenzdamies nomierināt nepacietīgo autoru, Oļesovs vairākkārt ņēma mašīnu no Tautas komisariāta un Kateņins vizināja Ļudu pa Maskavu. Ļuda gan bēdājās, ka gandrīz visi teātri slēgti, tomēr bija sapirkusi biļetes uz dažādām izrādēm un diviem koncertiem. Reiz, noguris no bezdarbības un vilšanās, Kateņins atteicās iet uz teātri un iedeva meitai par pavadoni Fedju Goļu. Tad sāka uztraukties: ka tik viņa nesadomā Fedjam sagrozīt galvu? Bet Ļuda zobgalīgi iesprauslājās:

— Tas jau no bērnudārza! Kucēns ar atkaru ausīm!

Un parādīja, kādas ausis mēdz būt kucēniem.

Vīram viņa sūtīja atklātnes ar galvaspilsētas skatiem, tēvu centās izklaidēt, un pati vaļsirdīgi priecājās, ka viņu uzturēšanās Maskavā ieilgst.

Kateņins paļāvīgi gaidīja Sofroņicka koncertu — Ļuda dzirdēs vienu no labākajiem pianistiem un sāks tiekties pēc nopietna darba ...

— Ko lai velku mugurā? — Ļuda pēc pusdienas jautāja, cilādama kleitas. — Ai papuc, es vilkšu, rau, šo!

Viņa pārģērbās aiz skapja durvīm un parādījās garā vakara kleitā, kuru «katram gadījumam» bija paķērusi līdz.

— Pārāk grezna, Ļuda, vai tev neliekas?

— Nieki, tēt. Tā ir tik jauka! Man piestāv, vai ne?

Ļuda grozījās tēva acu priekšā, starodama aiz prieka.

Pie durvīm kāds skaļi pieklauvēja un tūlīt pat sāka nepacietīgi raustīt kliņķi. Ļuda atvēra durvis un atsprāga atpakaļ: viņu nevērodams, istabā iebrāzās kalsns ļoti gara auguma cilvēks ar mazām, spožām actiņām, kas cieši vērās Kateņinā. Šis cilvēks gluži kā apmāts devās tieši pie Kateņina, — viņš droši vien būtu Ļudu nogrūdis no ceļa, ja viņa pati neatlēktu sānis.

— Vsevolod Sergejevič Kateņin! — viņš svinīgi noskandināja un neapstādamies satvēra Kateņinu ar savām garajām rokām, tomēr nepievilka vis sev klāt, bet atstūma, lai labāk apskatītu. — Vsevolod Sergejevič Kateņin! — viņš jūsmīgi atkārtoja. — Es esmu Alimovs.

Pēc ilgas roku spiešanas viņš ļāva sevi apsēdināt un aizsmēķēja, bet visu laiku nenovērsa no Kateņina savu mazo acu mīlas pilno skatienu, kas spīguļoja no pietūkušo plakstiņu apakšas. Šaurā, kalsnā seja nebija skaista un likās dīvainā pretrunā ar jūsmīgo, enerģisko runas veidu.

— Saprotiet, aizbraucu uz vienu nedēļu, bet te tūlīt pat savāra putru! — viņš runāja, mētādams rokas. — Tas biju es, kas nosūtīja jums telegramu, es liku, lai divi dienās viss būtu pārrakstīts un izsūtīts un lai visi aši izlasītu. Bet šie, protams, raksta lēnītiņām: nobijušies no virsstundām! Tad vēl ar spe-ciem visādas ceremonijas — «lūdzu» un «esiet tik laipni»! Varu iedomāties, kā jūs dusmojaties! Es jau apgriezu otrādi visu iestādi, runāju ar visiem speciem. Sēde būs parīt no rīta!

Ļuda, samulsusi, ka ir aizmirsta, pienāca tuvāk. Alimovs ieurbās viņā ar to pašu spīguļojošo skatienu un kādu mirkli klusēdams viņu pētīja, nevarēdams tikt gudrs, kur te gadījusies jauna sieviete, tērpusies tik greznā kleitā.

— Mana meita Ludmila.

Alimovs pielēca kājās un ilgi kratīja viņas roku, bet Ļuda ļoti labi redzēja, ka viņš raugās viņai cauri kā caur stiklu, ka viņam patlaban eksistē vienīgi Kateņins.

Un tiešām, izpildījis, ko prasa pieklājība, Alimovs tūlīt pat atgriezās pie tā, kas viņu nodarbināja:

— Jūsu projekts ir taisni lielisks! Es neesmu speciālists, bet liku visu paskaidrot, un, manuprāt, tas ir brīnišķīgs! Kas attiecas uz izmēģinājumu organizēšanu, tad es gribēju jums jautāt...

Un sākās saruna, kurā Ļuda nespēja piedalīties. Tomēr viņai patika klausīties Alimova sparīgajā balsī un vērot viņa neglīto, kalsno, nervozo seju. Viņa ar labpatiku iztēlojās, kā šis nevaldāmais cilvēks viņas tēva projekta dēļ «apgriezis otrādi visu iestādi». Projekts nokļuvis uzticamās rokās — te tās ir, šīs rokas, garas, spēcīgas, ar nervoziem pirkstiem, — pirksti bungā pa galdu, burza papirosu, sakļaujas un paplešas, to gali dzeltenīgi no tabakas.

Arī Kateņins vēroja cilvēku, kurš sēdēja tik trauksmainā pozā, it kā nupat, nupat grasītos pielēkt kājās un mesties kaut kur prom. Viņam mazliet derdzās šī cilvēka skaļā balss, nicīgais apzīmējums «specs», ar kādu Alimovs apveltīja cienījamus zinātniekus, — Kateņins pats bija «specs», tikai ne tik autoritatīvs. Ja man būtu gadījies viņu sastapt neatkarīgi no mana projekta, domāja Kateņins, es teiktu, ka viņš man nepatīk, viņā ir kaut kas neīsts. Cik gan ārējais iespaids ir maldinošs. Tiklab Fedja, kā arī Arons uzskata viņu par visa pasākuma dvēseli. Tā arī ir. Viņš nav pat inženieris. Tomēr tieši viņš ir iemīlējies šai idejā, tieši viņš īstenos manu projektu: sagraus visus šķēršļus, sapurinās visus specus ... un īstenos!

— Vai zināt, nupat es pirmo reizi sāku ticēt, ka manu projektu realizēs! — satraukti atzinās Kateņins.

Ļuda nolēma, ka pienācis laiks pašai pieteikties:

— Tēt, es pasūtīšu tēju.

— Lūk, par to es teikšu paldies! — iesaucās Alimovs. — Es esmu šodien tik daudz klaigājis, ka rīkle izkaltusi sausa!

Viņš skaļā balsī parupji un pašapmierināti smējās. Kateņins nodomāja, ka Alimova uzstājīgi rupjā uzvedība ir aizsardzības līdzeklis pret vairāk zinošu, bet ne tik aktīvu cilvēku nicinājumu.

— Mēs šodien ejam uz koncertu, — Ļuda no jauna uzsāka sarunu. — Cik žēl, ka nezinājām! . .. Būtu jūs aicinājuši līdz.

Alimovs atkal paraudzījās uz viņu, šoreiz tieši uz viņu kā glītu, pārāk grezni tērpušos sievieti.

— Es braukšu jums līdz. Vai tad nu neatradīsies viena biļete?

— Uz Sofroņicka koncertu? Es atbraukšanas dienā tik tikko dabūju nopirkt. — Ļuda nozīmīgi paraudzījās tēvā. — Patiesi nezinu, ko darīt.

Kateņins vienaldzīgi novērsās.

— Kāpēc tu nepiedāvāji viņam savu biļeti? — pikti čukstot, jautāja Ļuda, kad viņi izšķīrās ar Alimovu pie konservatorijas, tā arī nedabūjuši trešo biļeti.

— Ko tu runā, Ļuda? Kāpēc tad?

— Fedjam atdevi, bet te žēl palika? Viņš tā izturas pret tevi... Un no viņa taču viss atkarīgs, tēt!

— Tad tu par mani esi norūpējusies?

Abi iegāja zālē neapmierināti viens ar otru. Tomēr jau pēc brīža abus pakļāva svētku noskaņa zālē. Kateņins ar atvieglojuma sajūtu ievēroja, ka Ļudai pievērš uzmanību nevis tāpēc, ka viņa pārāk grezna, bet tāpēc, ka skaista. Ļuda arī to ievēroja.

— Papuc, izslej ies labi braši! Visi domā, ka tu esi mans vīrs!

Durvis aizvērās. Virs skatuves iedegās spoža gaisma. Balsis apklusa. Kaut kur pa kreisi ieskanējās aplausi, tos uztvēra visā zālē, un Kateņins ieraudzīja slaidu gara auguma jaunekli, kurš iznāca aiz smagā aizkara un nebrīviem soļiem, nodurtu galvu steidzās pāri skatuvei pie atvērtā instrumenta.

Pianists apsēdās, iekārtojās ērtāk, paberzēja pirkstus un nolaida rokas uz ceļiem. Caur pieri pašķielēja uz klausītāju rindām, no kurienes atskanēja apslēpta klepošana un sačukstēšanās. Kateņins arī sašutis pašķielēja uz tiem, kas traucēja klusumu, bet tobrīd ievirmojās dzidra, spēcīga skaņa — pianista rokas bija pieskārušās taustiņiem.

«Kas par brīnum jauku instrumentu ir klavieres!» nodomāja Kateņins, it kā pirmo reizi dzirdētu klavieres.

Sofroņickis spēlēja sonāti, kas Kateņinam bija labi pazīstama, — Ļuda ar to uzstājās divīzijas klubā. Bet vai tad šī ir tā pati sonāte? Kateņins nevarēja ne iedomāties, ka tajā slēpjas tāda krāsu bagātība, tik dzidra skaidrība un tik varens, aizrautīgs spēks. Kateņins atcerējās katru frāzi, katru skaņu — un tai pašā laikā klausījās gluži kā pirmo reizi. Pazīstamais skaņu sakopojums atklājās jaunā gaismā.

Viņš atskatījās uz meitu. Viņas pirksti viegli kustējās; Ka-teņins saprata, ka Luda domās spēlē. «Cik labi, ka Ļuda ir te!» viņš nodomāja. «Tas viņai ļoti svarīgi! Varbūt mūsu brauciens izlems ne tikai manu, bet arī viņas likteni?»

Domas par meitu netraucēja klausīties — nē, viņš klausījās par diviem un par diviem lēma, ka vienīgi šādi ir vērts spēlēt, vienīgi tā ir māksla. Tehnika Sofroņickim ir nevainojama, bet šķiet, ka tās nemaz nebūtu, tik ļoti tā atbrīvo mākslinieku no izpildīšanas grūtībām, ļaudama ieskatīties pašā skaņdarba sirdī. Reizēm viņš noliecas pār taustiņiem un pat, liekas, čukst, it kā izvilinādams skaņas, bet visbiežāk skatiens veras augšup un sānis uz kaut ko publikai neredzamu, kā vērtējot, vai tas, kas plūst no pirkstiem, arī atbilst tam skaistajam, ko viņam ļauts skatīt un izprast. Kaut arī to, ko viņš spēlē, ir kādreiz radījis cits cilvēks, tomēr viņš atskaņo savā uztverē, tas ir viņa darbs, viņa pasaule. Un viņš paver savu pasauli visiem, kas prot klausīties: te tā ir — dāsnā, skaidrā, trauksmainā, neatdarināmā skaņu pasaule, ienāciet, iekļaujieties šai burvestībā!

Kateņins bija dziļi iegrimis šai pasaulē. Viņš justos pārsteigts, ja saprastu, ka ne vien klausās, bet tai pašā laikā dzīvo, domā savas domas. Viņš dzīvoja skaidrāk, dedzīgāk un saspringtāk nekā parasti, tāpēc ka īsta māksla nekad nevilina prom no dzīves, bet modina cilvēka sirdī labāko, kas tanī ieguldīts. Visi ikdienas sīkumi, nodomi un apsvērumi izzuda. Visam pāri pacēlās tas, ko Kateņins ilgu laiku nesaprata un bija atklājis gluži nesen — jaunrade. Varbūt tāpēc, ka viņš zināja: cilvēks, kas sarakstījis šo satriecošo muziķu, bija nelaimīgs un lauzās cauri smagu zaudējumu bēdām, cauri kurlumam, kas ir tik baismīgs mūziķim, cauri vientulības un nabadzības postam pretī valdzinošajai daiļrades laimei, — varbūt tieši tāpēc Kateņins neticēja patlaban cerībām, kas bija iekvēlojušās, satiekoties ar Alimovu. Viņš redzēja: gaidāma cīņa, vilšanās, meklējumi, triecieni, un, ja būs panākumi, tad ciešanās kaldināti, smagi, — bet jutās uz visu gatavs, brīvs no pašlabuma meklēšanas un godkāres. «Cik labi,» viņš domāja, «cik brīnum labi, ka šī laime atnākusi pie manis!»

Pēdējā skaņa ilgi ilgi vibrēja pilnīgajā klusumā. Parastie cilvēcīgie aplausi lauza burvību.

— Aplaudē taču, papuc, nu, kā tev nav kauna!

Sasarkusī, līksmā (kāpēc līksma?!) Ļuda, cik spēja, sita

plaukstas, saspringtu, gaidošu skatienu raudzīdamās pianistā.

— Ludmila, liecies mierā! — Kateņins stingri sacīja un paņēma meitu zem rokas. — Iesim!

— Cik viņš jauks, tēt! — viņa satraukti čukstēja.

— Viņš vairāk nenāks, iesim.

— Kāda viņam tehnika, tēt! Vai atceries, kā viņš nospēlēja šo vietu? ... — Viņa nodziedāja frāzi, ašiem pirkstiem spēlēdama gaisā kā pa taustiņiem.

— Tev iegribējās spēlēt? — Kateņins ar pēkšņu maigumu jautāja. — Spēlēt tā kā viņš?

— Vai, kur nu man! Bet zini, papuc... — Viņa piespiedās tēvam pie pleca, noslēpumaini smaidīdama. — Taisnību sakot ... man visvairāk gribas aiziet pie viņa!

— Pie viņa? Kāpēc?

— Ak mans dievs, to nav grūti izskaidrot. Esmu pianiste, atbraucu uz Maskavu pilnveidoties, man iepatikās viņa traktējums ... vai nu maz kas!

— Tu esi traka!

— Nerūc, tētuk, neesi garlaicīgs! Es neesmu meitēns. Un tad — mums, mūziķiem, viss ir vienkāršāk. Esmu pārliecināta, ka viņš būs tikai priecīgs. Viņš ir tik jauks!

— Nu labi, — iekšēji sarāvies, viņš padevīgi spraucās meitai pakaļ uz bufeti. — Ko tu dzersi, limonādi?

Tiklīdz kļuva zināma sēdes diena un stunda, Kateņins sāka gatavoties sadursmēm ar iespējamiem oponentiem. Saruna ar Aronu varētu viņu nomierināt, bet Aronam, acīm redzot, nebija ne prātā drauga satraukums. Viņš pats atbrauca uz viesnīcu, kā vienmēr, žirgts un rosīgs, tikai šoreiz žirgtums bija nervozs, rosība mākslota. Arons pajokojās ar Ļudu, pasūkstī-jās par ārprātīgo darba daudzumu un pēc dažām minūtēm aiz-brauca. Kateņins izgāja viņu pavadīt viesnīcas gaitenī.

— Aron, tev ir nepatikšanas?

— Vai atceries Bloku? — neatbildējis savukārt jautāja Arons. — «Un cīņa nemitas. Miers tikai sapņos rādās.» Tā, redz, ir.

— Kaut kas nopietns?

Arons klusēja, caur samiegtajām skropstām vērdamies Ka-teņinā.

— Es, protams, esmu bezpartejiskais. Un varbūt man nav tiesību...

— Vai tu seko notikumiem Spānijā? Piektā kolona — esi dzirdējis, kas tas ir? Ieraujas kaktā un paslepen strādā nelietības. Tu jautā, vai kas nopietns. Laikmets pats ir gaužām nopietns. Fašisms laužas ar varu, lodā kā čūska. Kas var galvot, ka arī pie mums nedarbojas piektās kolonas aģenti?

— Bet...

— Nu, šis «bet» reizēm jāpierāda. Un visgrūtāk pierādīt, ka neesi kamielis.

— Es tikai nesaprotu, kā attiecībā uz tādiem kā tu...

Ārons skumji pasmaidīja:

— Es arī gribētu visu saprast. — Tad mundri: — Nu, uz redzi! Nezaudē dūšu! Viss ies kā pa taukiem.

Noteiktajā laikā vēl neviena nebija, tikai galvenais inženieris Kolokoļņikovs — cienīga izskata vīrietis ar neparastām brillēm ļoti biezos ietvaros. Kolokoļņikovs tūlīt pat brīdināja, ka sāk strādāt ar pirmdienu un tikai tad varēs iepazīties ar projektu «bet, starp citu, tā nav nekāda nelaime, tāpēc ka to izpētījuši ļoti autoritatīvi speciālisti»!

Autoritatīvie speciālisti saradās gausi. Svētdienīgi starojošais Oļesovs sagaidīja tos pie durvīm un veda tieši pie stendiem.

— Lūdzu iepazīties ar rasējumiem.

Kad konsultanti, iedami gar stendiem, sarunājās par citiem jautājumiem, Kateņinam metās auksti un viņš zaudēja cerību. Ja kāds no viņiem aizturēja soli un sāka apskatīt rasējumus, Kateņinam metās karsti. Visi likās ļoti jnenījami un nepievērsa nekādu uzmanību projekta autoram. Arona nebija. Galvenais entuziasts Alimovs kaut kur pazudis.

Bet te ieradās Arons — nupat kā noskuvies, smaržo pēc odekolona, smaida. Ja ieskatījās vērīgāk, varēja manīt, ka viņš ir novājējis un mazliet satraukts, bet vairāk bija vērojams, ka ar viņa atnākšanu izbeidzās garlaicīgā gaidīšana. Arons visus pazina un, likās, bija ar visiem draudzīgs; viņš prasmīgi iesaistīja Kateņinu vispārējā sarunā.

— Tūlīt — kā-ā ķersimies jums klāt, izgudrotāj, — jokodamies draudēja Arons, un visi sāka smaidīt.

Tā viņi sasēdās apkārt garajam galdam ar Smaidiem sejās. Vienīgi divi cilvēki nepakļāvās Arona ietekmei: mazais iesirmais profesors Vadeckis, kas mēdza uzpūtīgi atmest atpakaļ galvu uz tievā kakla, kuru balstīja stīva, sacietināta apkaklīte, un masīvais, drūmais Tautas komisariāta darbinieks Burmins, kuru Fedja Goļs godbijīgā čukstā apzīmēja par «mamutu». Vadecki tas pats Fedja klusu apveltīja ar vārdu «īgņa». Kate-ņinam par izbrīnu, viņš nokrustīja par «glazēto gramu» pieklājīgi smalko profesoru Grabu, kas bija paguvis savaldzināt Vsevolodu Sergejeviču ar laipniem Smaidiem un pilnīgu augstprātības trūkumu, — bet Grābs taču bija ievērojams zinātnieks, arī Vadeckis centās viņam pieglaimoties.

Pēdējā brīdī (Oļesovs jau bija sācis ievadrunu), sperdams ašus, sparīgus solīšus, kabinetā ienāca sausnējs, gados vecāks cilvēciņš ar apbrīnojamām acīm, kas jau pa gabalu spīguļoja līdzīgi prožektoriem, kuri vēstī automašīnas tuvošanos.

— Stadņiks atnācis! — priecīgi pačukstēja Fedja.

Kateņins atcerējās, ka Stadņiks ir viens no Tautas komisariāta atbildīgajiem darbiniekiem, bet nesaprata, kāpēc viņa ierašanās ir tik svarīga. Stadņiks neapsēdās pie galda, bet devās pie stendiem un citu pēc cita sāka pētīt rasējumus, gan pamādams ar galvu, gan neizprotami vaibstīdamies un staipīdams plānās lūpas.

Apsveicis sanāksmes dalībniekus ar pirmā projekta apspriešanu, Oļesovs jautāja, vai komisijas locekļi vēloties noklausīties ziņojumu.

— Kāpēc? — ātri atsaucās profesors Grābs, pamezdams acis uz pulksteni. — Būtu lietderīgāk tieši pāriet pie apspriešanas.

Kateņins dzīrās iebilst, bet komisijas locekļi atbalstīja Grabu, un Vsevolods Sergejevičs ar skumjām aptvēra, ka ilgi gaidītā apspriede, kas viņam bija tik nozīmīga kā pats liktenis, pārējiem nav nekas vairāk kā viena no daudzajām sanāksmēm. Droši vien viņiem ir interese par ogļu apakšzemes gazifikācijas problēmu, jo kāpēc tad vajadzētu piedalīties komisijā! — bet katram savā pētnieciskajā darbā iznāk risināt neskaitāmas saistošas problēmas, turklāt daudz tuvākas . . .

— Būtība ir skaidra, — piebilda Grābs. — Es esmu ar projektu iepazinies. Uzskatu to par interesantu.

Visi gaidīja, ka sekos turpinājums, bet «glazētais grams», valdzinoši uzsmaidījis Kateņinam, izņēma no portfeļa kaudzīti papīru, iedziļinājās to lasīšanā.

Arons koncentrēti, nepakavēdamies pie sīkumiem, novērtēja projekta labās īpašības, uzsvērdams «sprādzienu metodes» oriģinālitāti.

177

12 - 287

— Tagad tikai jāķeras pie izmēģinājumiem dabā!

Kateņinam uzdeva dažus mazsvarīgus jautājumus, tomēr izsmeļoši atbildēt viņam neizdevās.

— Ir taču saprotams! — izmeta Grābs un no jauna saka* čaukstināt papīrus.

Tad durvis tika atgrūstas un Alimovs, nedabiski saliecies,* ieveda zem rokas liela auguma sirmgalvi ar patriarha bārdu. Sirmgalvis, klaudzinādams ar varenu spieķi, devās pie dīvāna, noslaucīja ar kabatas drānu seju un negaidīti augstā balsi sacīja:

— Piedodiet, nokavēju. Es nemaz nevarēju, bet, rau, Konstantīns Pavlovičs nolaupīja un atveda mani kā tādu gūstekni.

Tas bija akadēmiķis Lahtins, viens no spīdekļiem, kura starojumā savu spožumu zaudē pat tādas zvaigznes kā profesors Grābs; tas, nepabeidzis lasīšanu, aši iebāza papīrus atpakaļ portfelī.

Vadeckis, kurš tobrīd runāja, apklusa pusvārdā. Lahtins apsēdās uz dīvāna un elsdams paslēpa aiz smagajiem plakstiņiem savas zilās, smieklu pilnās acis. Vadeckis steigšus pabeidza runu, vairīdamies no precīziem apzīmējumiem. Kateņins ar grūtībām uztvēra, ka Vadeckis «lāgā netic» ogļu apakšzemes gazifikācijas iespējai, kaut arī atzīst nepieciešamību veikt izmēģinājumus šai virzienā, ka viņš apsveic projekta veiksmīgo nodomu, kaut arī nav pārliecināts par «pozitīvu gala rezultātu».

Stadņiks novērsās no rasējumiem un ieurbās Vadecka sejā ar savām prožektoriem līdzīgajām acīm.

— Vai drīkstu jūs lūgt precīzāk izteikt savas speciālista domas par projektu?

Akadēmiķis Lahtins, acis nepaceldams, dzirdami novilka «hm».

Vadeckis piesarka, bet atbildēja labsirdīgi:

— Jūs nedzirdējāt, Arsenij Ļvovič, es no paša sākuma pievienoju savu balsi Andreja Andrejeviča un Arona Borisoviča pozitīvajam vērtējumam. Vēlams izdarīt mēģinājumus.

Stadņiks pamāja ar galvu, sameklēja ar acīm Kateņinu un sacīja domīgi, kā vērsdamies pie viņa viena paša:

— Kā tad, protams. Vajadzīgi izmēģinājumi. Vajag sākt. Bet... — Tad jautāja bez aplinkiem: — Biedri Kateņin, vai tad patiesi nevar nekādi iztikt bez apakšzemes darbiem?

Profesors Grābs īgni paraustīja plecus.

— Esmu mēģinājis, — celdamies kājās, sacīja Kateņins.

— Man izdevās ogļraču apakšzemes darbu samazināt līdz minimumam ...

Viņš paspēra soli uz stendu pusi, lai paskaidrotu pie rasējumiem, kā noritēs process, bet viņu apturēja profesora Graba balss:

— Ir taču saprotams!

Vadeckis, pagriezies pret akadēmiķi, saglabādams sejā jautājošu izteiksmi, tomēr sacīja pilnīgi pārliecinoši:

— Projekts tāpēc vien jau ir labs, ka nepārkāpj iespējamā robežas. Pagaidām nav nekāda pamata rēķināties ar apakšzemes darbu pilnīgu likvidāciju.

«Mamuts» Burmins apslāpēja viņa balsi ar savu līksmo basu:

— Ogļrači no pazemes nebaidās, būtu tikai oglītes!

Stadņiks tik strauji pagriezās pret viņu, ka Kateņinam likās — viņš tūlīt metīsies Burminam virsū.

— Ogļrači ir arī ar kapli ogles cirtuši, — viņš ātri sacīja.

— Tomēr mēs abi labāk izvēlāmies atskaldāmo mašīnu un sapņojam par kalnraču kombainu! Ja apskatām apakšzemes gazi-fikācijas uzdevumu tādā griezumā, kā to darīja Vladimirs Iļjičs Ļeņins, tad gala mērķis ir cilvēku apakšzemes darba likvidācija. Tas ir ne vien tehnisks, bet arī humāns uzdevums — atbrīvot cilvēkus no visgrūtākā un bīstamākā darba!

Stadņiks kādu brīdi klusēja, nopūtās un atkal jautāja:

— Biedri Kateņin, es varbūt nesaprotu, bet sakiet — vai tiešām nevar nekādi iztikt bez iepriekšējas ogļu sasmalcināšanas?

Kateņins saprata, ka Stadņiks ievērojis projekta vājās vietas, un bija gatavs atklāti atbildēt, lai beidzot izraisītu dzīvu sarunu par pasākuma būtību, bet Kolokoļņikovs pacēla plaukstu, apturēdams Kateņinu, un maigi paskaidroja Stadņikam:

— Jums nav gluži skaidrs, Arsenij Ļvovič. Protams, nevar. Pietiek iepazīties ar parasto gāzģeneratoru. . .

— Bet Ļeņina darbā teikts, ka ogles gazificējas slāņos, — Stadņiks atgādināja.

— Ramseja sapnī! — Vadeckis izmeta. — Sapnī, kas nepie^1-pildījās.

Neparasti rāmais Alimovs, kas sēdēja kā sargkareivis līdzās snaudošajam akadēmiķim, pirmo reizi iejaucās sarunā:

— Es domāju, nekādas sarunas nevar aizstāt reālu izmēģinājumu. Projekts ir vērtīgs, vajag izmēģināt. — Sākumā klusā balss pēkšņi pieauga spēkā, tanī ieskanējās pērkonīgi grāvieni: — Nesaprotu, kas viņus pamudina bremzēt tā pieņemšanu pārbaudei!

«Mamuts» Burmins ar visu augumu smagnēji pagriezās pret viņu un tūlīt tikpat smagnēji novērsās. Stadņiks saknieba lūpas šaurā, niknā svītriņā. Prožektoriem līdzīgo acu skatieni ieurbās Alimovā, lai pārvērstu to pīšļos.

Tobrīd akadēmiķis Lahtins nokrekstējās un, smagi balstīdamies uz spieķa, piecēlās.

— Gribu pateikt saviem kolēģiem zināšanai, — ar dzēlīgu smīnu viņš uzsāka. — Ideja, ar ko bija aizrāvies mans angļu draugs Viljams Ramsejs, kas uzskatīja sevi par Dmitrija Iva-noviča Mendeļejeva skolnieku un sekotāju, — šī ideja ir patiesi cildena un pieder pašam Dmitrijam Ivanovičam, ko, bez šaubām, viegli atcerēsies mani kolēģi, kas pazīst mūsu dižā tautieša darbus. Un vēl es gribu sacīt.. .

Viņš sastomījās un nosarka. Visiem kļuva neērti: skaidrs, ka vecais vīrs bija aizmirsis, ko gribēja teikt.

— Mendeļejevs? Ļoti interesanti! — iesaucās Alimovs un pamāja uz Fedjas Goļa pusi: — Šodien pat sameklēt!

— Jā, Mendeļejevs! — atkārtoja akadēmiķis un pārmetoši pabakstīja ar pirkstu Fedjas virzienā. — Kauns, jaunais cilvēk! Pašam vajag zināt un nevis gaidīt, kamēr veči atgādinās darbus, kuriem jābūt vispār pazīstamiem!

Nostrostējis šādā veidā visus sēdes dalībniekus, Lahtins kļuva līksms un atcerējās pagaisušo domu:

— Mūsu cienījamais autors — piedodiet, uzvārdu piemirsu! — radījis pirmo projektu. Apsveicami! Kāpēc tad jāsauc kopā šāds izredzēto pulks? Vajag mēģināt! Strādāt! Bet man neiznāk laika pusdienas paēst. — Tai pašā uzstājīgajā tonī viņš piebilda: — No komisijas uz komisiju. Figaro šurp, Figaro turp .. .

Pēdējos vārdus viņš atkārtoja jau durvīs, gandrīz dziedādams augstā veca cilvēka balsī.

Kādu brīdi visi mulsi smaidīja, tad «mamuts» noducināja, ka laiks pavilkt apakšā svītru, bet profesors Grābs, iežmieg-dams padusē portfeli, nevērīgi izmeta:

— Atlicis noformulēt.

Alimovs enerģiski diktēja lēmumu, vicinādams dūri pār sekretāres galvu. Lidija Osipovna protokolēja tādā ātrrakstā, ka spalvaskāts lēkāja viņai rokās. Kateņins uztvēra galveno: «Atzīt», «Izmēģinājams dabā», «Izvērst...». Kā dzejas rindas izskanēja sausie vārdi: «Izdevumu aprēķins izmēģinājumu darbiem», «Finansēt...».

Pēc tam Kateņinam vēlēja laimes kā gaviļniekam un Ārons aizvilka visus uz restorānu pusdienot. Atteicās vienīgi profesors Grābs, kas steidzās uz kolēģiju, un «mamuts» Burmins. Pa telefonu ataicināja uz restorānu Ļudu. Dzīroja ilgi un līksmi. Vadeckis izvērtās par visvaldzinošāko sarunu izraisītāju pie galda un rūpējās par Ļudu, Alimovs aizrautīgi dzēra un trokšņoja pa visu zāli, bet Stadņiks apsēdās līdzās Kateņinam un, apkampis viņu, runāja pie pašas auss:

— Man šis sapnis ir sirdij tuvs! Dzīvs, saproti? Ne jau tas bremzē, kurš meklē pilnību, bet tas, kurš bez apdoma sauc «urā». Es vēlos to redzēt piepildāmies, saproti?

Iereibušais Kateņins visam piekrita un skandināja savu:

— Un es taču gatavojos cīnīties! Cīnīties!

Bija jau vēls, kad Alimovs aizveda Kateņinus uz viesnīcu un atvadoties, pēkšņi atskurbis, pavēloši noteica:

— No paša rīta sāksim rīkoties, lai jūs atlaiž pie mums pavisam. Parīt braucam uz Donbasu.

Izgulējies Kateņins aizgāja uz Ogļu gazificēšanas uzņēmumu un dabūja zināt, ka ir jau uzņemts štatā. Alimovs skraidīja no Tautas komisariāta uz banku, no bankas uz Valsts plāna komisiju, no Valsts plāna komisijas uz Tautas Komisāru Padomi, no jauna uz Valsts plāna komisiju un atkal uz banku ... Reizēm viņš ņēma līdz Kateņinu, apstulbinādams to ar savu nevaldāmo enerģiju un skaļo balsi.

— Tēt, uz Donbasu mēs braucam kopā! — paziņoja Ļuda, kas jūsmīgi vēroja Alimova nenogurdināmo rosību.

Kateņins Alimova ietekmē neparasti valdonīgi atcirta:

— Nē. Tu brauksi mājās!

— Bet, papuc! Tas ir tik interesanti, es . . .

— Nekādas runāšanas! Šodien pat pagādāšu biļeti un telegrafēšu Anatolijam Viktorovičam.

Ļuda dusmojās un raudāja.

— Kad tu uztraucies, es biju tev vajadzīga! Bet, kad sākas pats interesantākais, tu mani dzen prom! ... Kā tu esi pārvērties, tēt. Iedomīgs esi kļuvis. Jā, jā, panākums tevi padarījis iedomīgu!

Redzēdams meitas saraudāto seju, viņš cieta, bet nepiekāpās.

Ļuda devās ceļā vienu stundu pirms tēva un Alimova aizbraukšanas uz Donbasu. Alimovs viņu pavadīja. Ļuda sapratar

18t

ka viņš to dara tēva dēļ: Alimovs bija gluži iemīlējies tēvā! Pat šeit, stacijā, Alimovs joprojām runāja par nezin kādiem nolaideniem slāņiem. Bet, stāvot uz vagona kāpšļiem, Ļuda sūtīja tēvam gaisa skūpstu, raudzīdamās uz Alimovu. Alimovs sāka smieties un arī pameta gaisa skūpstu, tas atkal bija reiz mirklis, kad Ļuda juta pievērstu sev viņa uzmanību, turklāt tas nebija tēva nopelns.

— Jums ir jauka meita, — Alimovs sacīja un bez atelpas turpināja: — Tagad pats galvenais, laiku nezaudējot, apsvērt, ar ko mēs rīt sāksim.

19

Igors un Ņikita ielēca vilcienā un palika stāvam vagona priekšiņā, kur no durvīm vilka negants, dūmains vējš. Bija silts un tveicīgs, bet caurvēja un negulētās nakts dēļ abi aiz aukstuma drebinājās.

— Iesim vagonā, — Igors reizēm ieteica.

Ņikita paraustīja plecus un joprojām stāvēja nekustīgi. Divu stundu laikā viņš nebija ne vārda bildis. Uzacis sarauktas, lūpas sakniebtas. Rītausma apgaismoja viņa drūmo seju, kas itin kā kļuvusi vecāka.

— Nu, ko tu krīti izmisumā? — pikti sacīja Igors un aptvēra ar rokām plecus, lai kaut cik sasildītos. — Kas noticis, noticis. Pats vainīgs. Nav ko sevi mocīt. Tādēļ vēl dzīve nav galā. Saķersim plaušu karsoni, tad gan būs vakars.

Ņikitam raustījās lūpas.

— Kā lai es mājās rādos, vai tu esi padomājis? — viņš tikko dzirdami jautāja.

Jā, par to bija domājis tiklab Igors, kā arī viņa tēvs. Matvejs Denisovičs pat vēstuli uzrakstīja Ņikitas vecākiem. Bet ko gan var līdzēt vēstule, ja ne no šā, ne no tā mājās ieradīsies Ņikita un sacīs — «Padzina ...»?

— To, kas bijis, piedos, — bargi noteica Igors. — Bet tas, kas tālāk būs, ir tavā ziņā.

— Nelasi nu, mazākais, tu morāli, — Ņikita norūca un pēkšņi, novērsies no Igora, svinīgi noskandēja: «Nekāda viltus nepamana, bet sirds alkst sapņa ilgotā ...» — Vai esi tādu ■dzejoli lasījis?

Igoru pat drebuļi pārstāja kratīt, tā viņš nopriecājās, ka beidzot pārtraukta divu stundu ilgā klusēšana.

— Neatceros. Pagaidi... Ja tu visu noskaitītu, bet pēc divām rindiņām . .. No kurienes tas ir?

— Par Tatjanu — zini tādu dzejoli?

— Kā nu ne, — slēpdams smaidu, sacīja Igors. — Puškins.

— Puškins?

Pēc tam Ņikita atkal ilgu laiku klusēja.

Vilciens traucās pa rūsganu stepi, bet zeme joprojām griezās ap savu asi, pavērsdama pret saulīti savu plato sānu ar Doņecas zemi, ar zaļajām dārzu saliņām, ar rūpnīcu kūpošajiem dūmeņiem, ar šahtu celtnēm un terikoniem. No vagona priekšiņas skatoties, šķita, ka saule, paslēpusies aiz melnā, smailā sagāzto iežu kalna, lūkojās rotaļīgi, ka tā nerimtīgi laužas cauri dūmiem, cauri ogļu putekļiem, ar kuriem piesātināta visa apkārtne, — laužas tāpēc, lai viss kļūtu līksmāks, izlīdzinātos Nikitas sarauktās uzacis un skaidras rīta domas nomainītu nakts juceklīgās domas.

— Kaut kurā darbā tikpat neskriešu, — sacīja Ņikita. — Vai tad es slikti urbu? Meklēšu urbšanas darbus. Mūsu ekspedīcija jau vēl nav pasaules centrs.

Igors ievēroja vārdu «mūsu». Jā, puisis saaudzis ar viņiem. Brauca prom, tikpat kā sirdi pušu plēsa. Vajadzēja atstāt. . . Kaut gan tēva bargo spriedumu — atlaist Igors atzina par pareizu, taču līdz pēdējam mirklim vēl cerēja, ka tēvs nikni sabrēks uz Storoževu, uz Ļipatovu, uz pašu Igoru un izlems pārsteidzoši, dīvaini, bet gudri. Tēvs tā mēdza ...

Agrāko tēva lēmumu — aizsūtīt Ņikitu kā vietraudzi uz jaunajām urbšanas vietām — Igors līdz šim bija uzskatījis par saprātīgu. Astoņas dienas Ņikita tur rosījās viens: noīrēja istabas, sarunāja vedējus, atrada dzeramo ūdeni nākamo urbšanas vietu tuvumā, salīga virējas, nopirka gultas maisiem sienu. ..

Grupai atbraucot, bija gatavas pat vakariņas — turklāt kādas! — ķiršu vareņiki. Par ēdamtelpu iekārtotajā šķūnī galdi apklāti ar pašaustiem galdautiem, starp maizes šķīvjiem, traukiem ar tomātiem un arbūziem stāvēja divas pudeles ar degvīnu, kas uzliets uz ķiršiem.

— No kurienes tās? — bargi apjautājās Igors.

— Tās ar biedrisku sveicienu no manis personīgi, — pasmaidīja Ņikita un paraudzījās laukā no ēdamtelpas. — Vai otrā mašīna būs drīz? Vareņiki izjuks.

Tagad Igors saukāja sevi par neaptēstu idiotu, bet toreiz .. .

w

toreiz viņš priekšnieciski apskatīja savu «saimniecību» un pat neiedomājās, kā dēļ gatavoti vareņiki un likts galdā liķieris, kā dēļ Ņikita dižojas baltā, izrakstītā kreklā.

Otra mašīna piebrauca biezos putekļu vālos. Pirmajā, kas iznira no rūsganās miglas, bija redzama kolektores Soņas piemīlīgā seja.

— Mēs arī klāt! — viņa iesaucās savā klīrīgajā balstiņā, izstiepdama rokas. — Saņemiet, Ņikituška!

Ņikita sarauca uzacis (gluži tāpat kā patlaban vilcienā), krasi pagriezās un gāja prom.

Igors nevarēja sev piedot, ka nebija iedomājies pieiet pie viņa un pačukstēt kādu labu vārdu. Vai nu grūti būtu viņu panākt un izstāstīt, kā Ļoļka lūdzās, lai tiktu grupā, kā centās pierunāt Ļipatovu, lai sūta viņu un nevis Soņu, kā lepojās ar Ņikitas panākumiem! .. . Droši vien vajadzēja pamēļot, ka Ļoļka sūta sveicienus, kaut arī patiesībā viņa neganti rājas līdz pēdējam brīdim, tad iegāja iežu paraugu glabātavā un tik spēcīgi aizcirta durvis, ka smagā piekaramā atslēga nokrita zemē. Būtu varējis arī nemelot, bet izstāstīt visu, kā ir, — gan par rāšanos, par atslēgu, un piebilst, ka Ļoļka katrā ziņā atbrauks pēc nedēļas... Neienāca prātā! Tēloja priekšnieku, aizrautīgi izvietoja cilvēkus, tad nosēdās pie vakariņām galda galā un kā pēdējais stulbenis metās virsū vareņikiem un visam pārējam ...

Ļoti apmierināti ar sagaidīšanu, grupas dalībnieki tiklab pirmo, kā arī otro liķiera porciju izdzēra uz Ņikitas veselību, uz to, lai viņš vienmēr būtu vietradis. Arī tad vēl nebūtu bijis par vēlu aplikt roku Ņikitam ap pleciem un pačukstēt ausī dažus vārdus. Piemīlīgās saimnieces nemitīgi krāva šķīvjos va-reņikus, un Igoram viss likās labi un jautri.. . Nez kā viņš pēkšņi ievēroja, ka Ņikita ir jau piedzēries un nevaldāmi līksms. Kāda velna pēc pie viņa piegājusi Soņa, tas Igoram nebija skaidrs. Uzlikusi roku Ņikitam uz pleca, koķeti vaibstīdamās, viņa kaut ko čivināja. Ņikitam spēji ar visu augumu sagriežoties, Soņas roka nokrita no pleca.

— Vācies, maita!

Soņa sāka kāpties atpakaļ, bailēs iepletusi muti. Ņikita niknumā pārvērstu seju devās viņai tieši virsū:

— Arā! Arā no šejienes, dundurmice nešpetnā!

Soņa aizskrēja, skaļi spiegdama.

Visi pielēca kājās. Daži sašuta, citi centās nomierināt Ņi-kitu. Ņikita pats stāvēja, apstulbis par notikušo.

Vēl būtu varējuši visu nokārtot, likt Ņikitam atvainoties, sarāt pašu vidū .. . Bet vajadzēja tā gadīties, ka tobrīd Matvejs. Denisovičs piezvanīja pa tālruni un apjautājās, kā grupa iekārtojusies. Meiča no pasta kantora pamanīja pa logu Soņu un pasauca. Soņa šņukstēdama izstāstīja Matvejam Denisovičam visu, kā bijis. Tad Igoram neatlika nekas cits kā apstiprināt Soņas teikto. Huligānisms — šis vārds tika minēts un atbilda īstenībai.

Kad Igors atgriezās no pasta, šķūnī dzīroja uz nebēdu. Daudzi bija aizgājuši, bet palikušie — Ņikitas drauģeļi un kopā ar tiem vietējās skaistules — sāka svētkus no gala. Igors mēģināja dzeršanu pārtraukt, bet Ņikita ar piedzēruša cilvēka smīnu paziņoja, ka te esot «brīva teritorija» un neesot darba laiks, ka Soņa saņēmusi pēc nopelniem, tāpēc ka arī esot maita, bet dzerot viņš par savu paša sūri grūti pelnīto naudiņu . . . Izgrābis no kabatas, viņš uzmeta uz galda visu naudu, cik viņam bija:

— Līksmoju un līksmošu līdz rītam! Pacienāju visus, saprati?!

Uz rīta pusi izmisušais Igors, zaudējis katru cerību kaut ko^ panākt, ieraudzīja auļojam pa stepi Reneti — ekspedīcijas darba zirdziņu. Renete joņoja tā, kā laikam nebija joņojusi kopš tālajām jaunības dienām. Zirgs, smagi elsdams, apstājās Igoram līdzās, putekļos krita putu lēkšķes. Ļoļka pameta Igoram pavadu, ar skatienu pateica: «Ak tu jefiņš gatavais!» — bet skaļi izmeta tikai vienu vārdu:

— Kur?

Dīvaini, šis skuķis ne mirkli nesastomījās, ieraudzījis Ņi-kitu apkampušos ar diviem piedzērušiem jauniem sieviešiem. Piegāja klāt, paraustīja aiz piedurknes:

— Iesim!

Atļāva Igoram parādīt, kur Ņikita iekārtojies uz dzīvi, bet palīdzību noraidīja, pati aizveda, pati uzstūma pa kāpnītēm mājā.

Igors apsēdās uz soliņa pie vārtiem. Viņš jutās neapmierināts ar sevi un brīnījās, cik gan, izrādās, mīlestība var būt traka un cik grūti vadīt cilvēkus ar visām viņu attiecībām un raksturiem . . .

— Ir nu gan stulbenis aptaurētais! — varēja dzirdēt pa atvērto logu Ļoļas balsi. — Liecies gulēt, mana bēdu dieniņa, ļauj, noaušu zābakus! Tad ar piesūcies, aitasgalva tāds!

Vārdi nebija laipni, bet balss glāstīja.

Ņikita kaut ko murkšķēja. Ļoļkas runāšana skanēja arvien klusāk. Igors saprata, ka jāiet prom, bet pēc pārdzīvotajiem satraukumiem nogurums bija pārāk liels un rīts tik skaidrs, ka viņš nespēja piecelties.

Igors atguvās no dārdiena un šķindoņas. Kaut kas bija nokritis un saplīsis mājā, tur, aiz loga. Neskaidrs cīņas troksnis, apslāpētas balsis, Ļoļkas nikns kliedziens:

— Kā tu uzdrīksties! Kā drīksti! Nešķīstenis tāds! ...

Atkal kaut kas nodārdēja. Noklaudzēja durvis. Iečīkstējās

palieveņa kāpnītes.

; Nepamanīdama viņu vai arī nevēlēdamās pamanīt, Igoram ātri pagāja garām Ļoļka. Atraisīja Reneti, noglāstīja atdzisušo, 'miklo spalvu, uzrausās zirgam mugurā un lēnām aizjāja pa to pašu ceļu, pa kuru pirms stundas bija atauļojusi šurp...

Vēlāk Igoram pašam bija nepatikšanu bez gala. Divu dienu laikā ekspedīcijas centrālajā bāzē viņš aizmirsa Ļoļku un neievēroja, vai viņa tikās ar Ņikitu vai ne. Saņēmis aprēķinu, Ņikita dienu pirms aizbraukšanas ilgi rakstīja vēstuli, svītroja, košļādams zīmuli, un naktī, kad bija izgājuši, lai nokļūtu laikā uz vilcienu, viņus panāca Ļoļka.

Igors mēģināja uzsākt sarunu — tā nevedās. Palika kādu soli iepakaļ — tikpat tie abi klusēja kā mēmi.

Līdz vilciena atiešanai atlika ceturtdaļstunda. Ļoļka aprē-. ķināja, ka atpakaļ viņai vajadzēs skriet, citādi nokavēs darbu. Klusēja.

— Es tev uzrakstīju visu patiesību. Es negribēju nelietīgi, — ;Ņikitaf pēkšņi sacīja, un viņam sāka trīcēt lūpas.

— Es zinu. — Ļoļka viņu apkampa un noskūpstīja uz lūpām. — Gaidi. Gaidi! — viņa piebilda un, neatvadījusies no Igora, skriešus metās atpakaļ.

Ņikita un Igors skatījās, kā attālinās tumšais augumiņš blāvi baltajā ceļā — skriešus, skriešus, skriešus . . .

Igors iegāja mājā pirmais, Ņikita palika uz ielas. Kuzma ivanovičs izlasīja Matveja Denisoviča vēstuli, paklusu noteica: «Tā!» — un sāka posties uz darbu. Tad jautāja: «Kur tad viņš ir?» Izdzirdīs, ka uz ielas, pasmīnēja: «Kauns acīs rādīties?» Un aizgāja.

Toties māte satvēra Igoru aiz rokas un sīki iztaujaja, ka viss rnoticis. Pašos pamatos viņu uztrauca nevis Ņikitas izlēciens

un atlaišana no darba, bet tas, ka te iejaukta mīlestība. Kas tad ir šī meiča? Ko var no viņas gaidīt? Un, kad ienāca Ņikita, apkampa, sāka raudāt un cienāt dēlu un viņa biedru.

Igors visu dienu skraidīja, kārtodams ekspedīcijas darīšanas, bet pievakarē atkal iegriezās pie Kuzmenkiem. Māte pamāja uz augšu — Ņikita ir tur.

Jumtistabiņā bija tveicīgi, Ņikita, atvēris abas durvis, sēdēja pie galda sporta biksītēs un krekliņā. Uz galda, sasietas pakā, stāvēja grāmatas, kuras Ņikita, paņēmis pagājušā reizē, staipīja sev līdz no vienas vietas uz otru un tā arī atveda atpakaļ. Viņš pats sēdēja un lasīja Puškinu.

— Kā gan es agrāk nesapratu tādu skaistumu? — viņš domīgi sacīja. — Dažs labs, kaut maz skolots, pat bijis bārenis, saprot. Man tikai dziesmas patika.

Nesapratu . .. patika . .. Ņikita sācis pārdomāt? ... Igoram gribējās pajautāt, kā viņš domā dzīvot turpmāk, bet Ņikita jau pats ieminējās par to:

— Tēvs dzen uz šahtu, bet man negribas. Es taču esmu urbšanas meistars. Stāsta, ka ģeoloģijas tehnikumā tādiem kā man priekšroka. Ja pabeigta pamatskola.

— Tu neesi pabeidzis?

— Dokuments ir, bet zināšanu nav. Gatavošos. Domāju, ka Paļka Svetovs palīdzēs. Kādreiz kopā rikšojām uz skolu.

Dzirdētais vārds atgādināja Igoram meiču ar dedzīgām, brūnām acīm un lokanu valodiņu, kas ikvienā vārdā slēpa meitenī-gus, ķircinošus smiekliņus. Svetova māsa? Liekas, jā, Katrīna. Kā būtu, ja ieietu pie Pāvela un satiktu Katrīnu? Uzaicinātu uz kino vai pastaigāties? Tēvs sadeva dažādus uzdevumus dienām trim, vakari kaut kā jāpavada ...

— Storoževs domā: padzinis, tad jau jālaižas dibenā! — runāja Ņikita. — Es sevi neattaisnoju, tikai par agru man kapu rakt. Es viņam vēl parādīšu Ņikitu Kuzmenko!

— Parādīsi, ja nenorausies. — Un nevarēja atturēties, nejautājis: — Kā tev ar Ļoļu?

Ņikita laimīgi pasmaidīja un atbildēja ar sakāmvārdu:

— Ko liktenis lēmis, no tā neizbēgsi.

Igors domāja par sevi: ir taču pasaulē tāda mīlestība, kāpēc tad man nav bijusi? Sagājos ar meičām, nebiju uzticīgs, iemīlējos un atsalu, bet kaut kur tātad arī mani gaida likteņa lemtā, no kuras neizbēgšu.

Atvadījies no Ņikitas, Igors iegriezās pie Svetoviem,

vaicāja pēc Pāvela, bet acis meklēja Katrīnu. Māte nezināja, kad atnāks Pāvels.

— Es pagaidīšu dārželī.

Viņam patika pats vārds «dārželis» un patika šejienes jaunie dāržeļi, smalkie zari, kas bija noliekušies zem ābolu svara, bišu sanoņa, kritušo augļu saldenā smarža. Sai apvidū, kur valdīja ogļu melnā krāsa, nesen iestādīto kociņu svaigums jo sevišķi iepriecināja.

— Pacienājieties ar kādu ābolu, — māte uzsauca nopakaļ.

Igors norāva ābolu un iekoda tajā, apgāja apkārt pirmajai

ābelei un pēkšņi ieraudzīja tepat acu priekšā ļoti slaidas, iedegušas kājas. Stāvēdama uz ķeblīša, nolikusi starp zariem grozu, Katrīna vāca nost ābolus.

— Un es domāju: nez kam pieder šīs skaistās kājiņas, kas kāpj lejā tieši no debesīm? — Igors līksmi mēļoja. — Labdien, Katrīna!

Viņa atskatījās, strupi atņēma:

— Labdien.

— Nepazināt?

— Pazinu. Ņemiet grozu.

Pasniedza grozu, noraustīja kleitu un piesardzīgi nokāpa, taustīdama ar baso kāju zemi. Igors ar labpatiku skatījās uz šauro pēdu, kas meklēja atbalstu, uz spēcīgo, pievilcīgo augumu. Tomēr Katrīna likās īgna, uz Igoru pat nepaskatījās. Stāvēja, novērsusi skaisto, vienaldzīgo seju.

— Kāpēc jūs tik pikta, Katrīn? Vai esmu nelaikā?

Katrīna neatbildēja un pirmo reizi palūkojās viņam sejā.

Dīvains skatiens — tumšs, dziļš un ļoti izteiksmīgs, tikai nevarēja atskārst, ko tas izsaka. Viņa stāvēja pavisam tuvu — vienkāršā kleitiņā, basām kājām, ar nevērīgi uzspraustu bizi,— parasta meiča, kas novāc ābolus no savām četrām ābelītēm. Bet raudzījās no tāluma, kā no viņa krasta.

— Es gaidu jūsu brāli. Vai drīkstu pasēdēt pie jums?

— Sēdiet. Tikai man jānovāc āboli.

— Kopā veiksies raitāk! .. .

Viņa klusēdama pārbēra ābolus lielā grozā un, uzkārusi elkonī mazāko, devās pie trešās ābeles. Igors pārvietoja ķeblīti, piedāvājās palīdzēt.

— Kāpiet, ja nenokritīsiet, — vienaldzīgi atļāva Katrīna. Sakrustoja rokas zem augstajām krūtīm un klusēdama vēroja, kā Igors noņem ābolus, paretam norādīdama: tur vēl viens!

Igora domas kavējās pagājušajā atbraukšanas reizē, cik viegli un līksmi bija kopā ar viņu, kā pats no sevis viņu starpā izraisījās valdzinošs, satraucošs rotaļīgums un kā negribējās tai vakarā braukt prom. Bet nu pavisam cits cilvēks.

Igoram drīz vien apnika ņemties ar āboliem, viņš nolēca no ķeblīša un, mēģinādams tikt pāri viņas atsalumam, sacīja:

— Viss! Pakalpinājāt, un — gana. Kas ir, aiziesim uz kino vai parku! Es taču esmu viesis, viens apmaldīšos.

— Nevaru, — Katrīna pakratīja galvu. — Arī brālis kuru katru brīdi būs klāt. Jūs taču atnācāt pie viņa.

— Bet ar jums man patīkamāk.

Brūnajās acīs pazibsnīja senā, šķelmīgā liesmiņa, bet arī liesmiņa bija tāla — no viņa krasta.

— Paldies, man šodien nav laika.

— Un rīt?

— Arī rīt diez vai iešu.

Igors juta, ka uzstāties vēl būtu muļķīgi un aizvainojoši. Varbūt gaida kādu citu? Vai arī kāds cits pāri nodarījis? Tomēr aiziet viņš arī vairs nespēja: tāda, sevī noslēgusies un neizprotama, Katrīna valdzināja vairāk nekā toreiz, kad pati vilināja.

— Esmu par jums domājis, Katrīn. Vai tas slikti?

— Domāt nevienam nav liegts.

— Nācu šurp un cerēju jūs redzēt.

Katrīna iekoda lūpā, neatbildēja.

— Un jūs ne vārdiņa, ne skatiena. Vai glabājat tos?

Katrīna piespiesti iesmējās, šķelmīgā liesmiņa atkal pavīdēja iztālēm.

— Mani vārdiņi skanējuši un izskanējuši.

— Un skatiens?

— Te tas ir. Un tad?

Atkal pavērās kāds tumšs dziļums, uzvēdīja saltu dvesmu un aizvērās.

— Rau, arī Pāvels atnācis.

Kamēr Igors sasveicinājās ar viņas brāli, Katrīna pazuda. Igors ilgi sēdēja kopā ar Paļku dārzā, pieņēma aicinājumu palikt uz tēju, bet Katrīna vairs neiznāca un pajautāt Igors neuzdrīkstējās. Paļka apsolīja, ka palīdzēs Ņikitam sameklēt darbu un sagatavoties tehnikumam, un Igors dzīrās iet prom. Pie vārtiņiem pameta acis uz māju — Katrīna sēdēja pie loga, piespiedusi vaigu pie apmales.

Ko viņa domā? Kurš ir tas, kas saista meitenes prātus?

Iedams pa tumšajām ielām, viņš pats sevi izsmēja: ko man tā meiča jaucas pa galvu! Kas viņa man? Kāpēc? Pie visa vainīgi Ņikita ar Ļoļku, abu trakā mīlestība ...

Dienā viņš gandrīz neiedomājās par Katrīnu, bet vakaros drūmi apslāpēja vēlēšanos iegriezties pie Svetoviem. Tiklīdz, iesēdās vilcienā, atviegloti nopūtās — te manis vairs nekad nebūs, drīz uz Maskavu, uz institūtu. Vai nu tur trūkst meiteņu — valdzinošāku par Katrīnu!

20

Paļka īpatnēji izpildīja Igoram doto solījumu.

— Nekāds darbs tev nav vajadzīgs, — viņš sacīja Ņikitam.

— Sēdies un zubrī, stājies iekšā tehnikumā. Strādāt iesi tad, kad sāksies ogļu apakšzemes gazifikācija.

— Apakšzemes gazifikācija? Kas tā tāda?

— Apvērsums ogļu ražošanā — re, kas tas ir. Un mums būs vajadzīgi saprātīgi, mācīti cilvēki.

— Kur tā ir? Kāda iestāde, vai kas?

— Nekādas iestādes pagaidām nav, — Paļka pikti atbildēja,

— Bet viss būs. Tu, galvenais, mācies! Palīdzēt es tev nevaru, nav laika. Sēdies tik pats klāt un kal, kamēr galva kūp. It īpaši sparīgi ķeries pie ķīmijas. Tā ir zinību valdniece. Ar literatūru pārāk nenoņemies, tā mums nebūs vajadzīga. Mācies, lai neizkristu, un diezgan.

Ņikitam tomēr gribējās zināt, kas tā par apakšzemes gazi-fikāciju un kad var gaidīt darbu sākumu. Vecāki pacietīsies, kamēr viņš gatavojas iestāties tehnikumā, bet pēc iestāju eksāmeniem vajag taču pelnīt. Viņš iedomājās Ļoļku, noslēpumaino: «Gaidi!» Ko viņa sagudros? Kas zina . . . Tomēr, lai vai kā, nauda būs vajadzīga.

Paļkas paskaidrojumi bija gan dedzīgi, bet miglaini. Un nemitīgi tika runāts par nākotni, bet Ņikita nezināja, ko uzsākt patlaban. Apakšzemes darba likvidēšana — tas pārsteidza. Un lika būt piesardzīgam: Paļka samelojis! Bet Paļka ar skumjām pieminēja Vovu, tad nevilšus izrunājās par bērnu: Vovas bērns stāvēšot pie pārvaldes pults stacijā ar baltajām flīzēm . . .

— Bērns? ... Vovas? .. .

Tā Ņikita dabūja zināt vecākiem vēl neatklāto noslēpumu. Noslēpums viņu aizkustināja un padarīja tuvāku neizprotamo

gazifikāciju; visā, par ko Paļka runāja, vienīgie noteiktie pieturas punkti bija pārvaldes pults un flīzes.

Ņikita atlika nost Puškinu un ķērās pie ķīmijas. Izrādījās, ka zinību valdniece ir velnišķīgi garlaicīga, viņš bija paguvis aizmirst visu, ko šā tā kādreiz mācījies, pat H2O ... Visām formulām patlaban dīvainā kārtā pievienojās satrauktas domas par bojā gājušā brāļa bērnu, asāka sirds smeldze, žēlums pret Katrīnu un nemierpilnās gaidas pēc kādas pārmaiņas paša dzīvē ...

Reizēm Ņikitam gribējās sev iekniebt: vai tas esmu es, kas sēž pie mācību grāmatām? Jā, viņš sacīja pats sev, tas tieši arī esmu es; lai viņi neiedomājas, ka piespieduši mani pie zemes.

«Viņi» ari bija te — mehāniķis Storoževs un «maita» Soņa.

Paļķa nelauzīja galvu par to, vai pareizi darījis, ieteikdams Jsfikitam nogaidīt ar saistīšanos darbā. Viņš dzīvoja paša iedomātajā un tomēr reālajā meklējumu un sasniegumu pasaulē. Pēc tiķšanās ar Rusakovski viņš atgriezās pie ķīmijas un pacietīgi pētīja gāzu ķīmiju un visu, kas varētu noderēt. Tagad Paļka vajrs nesteidzās atrast tūlītēju atrisinājumu, kas nedevās rokās; vjņš bruņojās ar zināšanām, lai atrisinājums pavērtos pats, kad būs izprasti visi nepieciešamie gāzes rašanās apstākļi. Jau iepriekš atteicās no dažādiem kompromisiem — apakšzemes gazifikācijas procesam jāizslēdz jebkurš apakšzemes darbs.

Mācīšanās prasīja daudz pacietības, bieži bija apnicīga. Viņš sēdēja savā nostūrī pie grāmatu plauktiem augām dienām, līdz bibliotēkas slēgšanai. Reizēm, uz ātru roku paēdis, gāja pa nakti uz laboratoriju: tur labi rosījās domas. Mājās viņš mēdza ieslēgties savā istabā, pieprasīdams, lai viņu netraucē, pat tad, «ja izceltos ugunsgrēks». Nekur negāja, ne ar vienu nesatikās. Pa logu reizēm manīja Sašu un Ļubu cieši blakus klaiņojam ielā. Paļkam gribējās pasaukt Sašu un visu izstāstīt, bet viņš atturējās: vēlāk! Ar Ļipatušku tā arī nebija izlīdzis, mocīja sirdsapziņas pārmetumi, viņš apņēmās atvainoties, bet vēlāk! Vēlāk, kad nevajadzēs rēķināties ar laiku.

Lai arī cik savādi, «acuraugs» atradās līdzās un netraucēja. Viņa sēdēja pie loga, kad viņš strādāja mājās, un lieliski spēja novietoties viņam iepretī bibliotēkas nostūrī; zeltīti rudo matu

atspulgs mirgoja laboratorijas kolbās, liegais smaids uzplauka starp divām formulu rindām. Viņam gandrīz nebija vajadzības redzēt īsto, daudz vienkāršāk un siltāk bija ar iedomāto.

Pēc tā vakara viltus pilnās krāpšanas, kad izrādījās, ka vīrs bija mājās, Pa]ka negāja pie viņas četras dienas, bet tad atriebās savdabīgi: saticis neatļāvās neko pārmest, gluži otrādi, jūsmīgi pateicās par interesanto iepazīšanos un ilgi slavēja viņas vīru. Tatjana Nikolajevna piekrita vienu reizi, otru, tad apnikusi mēģināja novirzīt sarunu, bet Paļka joprojām cildināja viņas vīru. Kad viņš beidzot aicināja aiziet uz kino, Tatjana Nikolajevna aši piekrita un visu vakaru bija apbrīnojami laipna.

— Tas gan braši, ka aizvedāt mani uz kino, — viņa sacīja atvadoties. — Manam mācītajam vīram nekad neatliek laika. Turklāt ar jums ir jautrāk, jūs vēl neesat caurcaurēm piesātinājies ar ķīmiju!

— Uz to nemaz nebūs ilgi jāgaida, — Paļka pašpārliecināti atbildēja.

— Tādā gadījumā izmantosim atlikušo laiku, — noslēpumaini sacīja Tatjana Nikolajevna, satverdama viesnīcas durvju smago kliņķi. — Addio, mio caro!

Šo itāliešu teicienu viņa bija izmantojusi arī agrāk, lai Paļku pakaitinātu. Paļka, paguvis izpētīt, ko tas nozīmē, uzsauca nopakaļ:

— Man labāk patīk: mio caro carissimo!

Pēc šīs sastapšanās viņš izturēja vienu nedēļu, pārtikdams no atmiņām un cerībām. Tad piezvanīja pa telefonu:

— Es grasos iet uz kino. Paņemt jums biļeti — vai arī varbūt jūsu vīrs jau ir mainījis savu raksturu?

— Paņemiet, mio caro carissimo.

— Es gaidīšu pēc pusstundas pie puķu kioska.

Viņa atnāca pēc četrdesmit piecām minūtēm. Vēl atlika pusstunda, lai pastaigātos pa vakara krēslas apņemtajām ielām. Lapu ēnas veidoja rakstus uz ietvēm un vieglītēm šūpojās. Tatjana Nikolajevna atļāva sevi vest zem rokas. Siltie pirksti iegūla viņam delnā.

— Kur jūs tik ilgi bijāt pazudis?

— Baidījos vilties iespaidā. Jūs bieži esat dusmīga. Bet, kad sēžat pie manis kaktiņā un skatāties, tad esat tik laba!

— Vai es bieži atrodos jūsu kaktiņā?

— Bieži gan. Un tur jūs nekad mani nekaitināt un netrau-

cējat.. . Esmu patlaban tik aizņemts, ja jūs to saprastu! Mati ceļas stāvus!

— O-o! Tad tāpēc jūs izskatāties tik izspūris!

Parasti pēc viņa jūtu uzplūdiem Tatjana Nikolajevna centās paslēpties aiz nenozīmīgas tērgāšanas. Paļka to nevēlējās. Visu nedēļu viņš bija strādājis kā negudrs. Šodien situsi viņa stunda. Mīļotā ir līdzās. Viņai, viņai vien viņš uzticējis visu. Viņai jāatbalsta viņš, jāiet līdzās kā draugam, kā viņa cerību izpratējai.

— Ak jūs, mana mīļā, labā, — Paļka spieda viņas pirkstus,

— esmu pie paša sliekšņa, vai saprotat? Neesmu neko atklājis, neko līdz galam atrisinājis, bet atmetu visu, kas neder, un nu tas riņķo man, lūk, še. Grieztin griežas! Un es notveršu to aiz astes, gan redzēsiet!

Viņa prata novērtēt Paļkas aizraušanos. Kas lai zina, vai viņš kuļ tukšus salmus vai arī tiešām stāv uz lielu panākumu sliekšņa? Jaunais zinātnieks nodarbināja viņas domas, un, kad tas pazuda uz ilgāku laiku, viņai tā pietrūka. Tatjanu Niko-lajevnu tomēr biedēja Paļkas uzticības pilnā nesavaldība; viņa mulsa tāpēc, ka Paļka, neprasot atļauju, padarījis viņu par līdzdalībnieci, uzticības personu un mīļoto. Paļka redzēja viņā vienīgi to, ko vēlējās saskatīt, visu pārējo atmeta kā traucējošu.

— Jūs, vīrieši, visi esat tādi, — viņa jokodamās nopūtās.

— Tiecaties pie sievietes tikai tāpēc, lai padarītu viņu par savu uzvaru liecinieci.

— Kā tad citādi?! — Paļka iesaucās. — Es gribu, lai jūs visu zinātu un priecātos, kad es satveršu savu likteni. Kā tad citādi? Kādēļ tad mīlēt?!

Šī atzīšanās bija tik nesavtīga, ka Tatjana Nikolajevna aiz prieka sarāvās, tad nobijusies, aizsargādamās šķelmīgi nopūtās:

— Bet gala rezultātā jāklausās vesels birums nesaprotamu jēdzienu!

Viņš pat nepamanīja, ka bija atzinies mīlestībā. Viņas vārdi un tonis aizvainoja un pārsteidza.

— Vai tad es stāstu garlaicīgi un nesaprotami?

Tatjana Nikolajevna, lai atgūtu savu parasto mieru, centās

norādīt Paļkam viņa īsto vietu:

— Neesat jau jūs viens pats pasaulē . ..

— Lai velns parauj citus! Jo labāk, ja jums ar viņiem garlaicīgi!

— Es to neesmu teikusi.

193

13 - 287

— Jūs ta domājāt. Un esmu gaužām priecīgs! Bet tagad iesim uz kino, citādi nokavēsim. Vai zināt, kā es jūs saucu?

— Kā?

— «Acuraugs». Saprotat? «Acu-raugs» ...

Viņa mazliet pasmīnēja. Jādomā, vārds likās pārāk vienkāršs.

— Nesapratāt? — Paļka nevērīgi pajautāja.

— Jūs esat ļoti jocīgs, Pavļik. Tāds pikts zvirbulēns.

Viņš dzīrās atbildēt kaut ko dzēlīgu, bet nespēja. Jutās tik aizvainots, tik sarūgtināts, ka nekas asprātīgs nenāca prātā. Mans dievs, viņš domāja, kāpēc viņa visu iznīcina, visu posta ar savu aplamo runāšanu?

Kinoteātra priekštelpā viņa tērgāja par niekiem. Viņš raudzījās mīļotajā sejā, tvēra gaismas rotaļu viņas matos. «Acuraugs!» Joprojām vēl — nenoraudzīties. Taču malds izgaisis: sveša. Negaidi ne iedvesmas, ne līdzdalības.

Filma bija slikta, līdzīga daudzām citām filmām. Citreiz Paļka skatītos iecietīgi: viņš labprāt apmeklēja kino. Pašreizējā dvēseles gaišredzībā, kas viņu bija pārņēmusi, viņš aukstasinīgi ievēroja aizgūtus paņēmienus, apnicīgas situācijas: filmas autori bija izmantojuši gatavo, filma plūda pa ierasto gultni, jau iepriekš varēja pateikt, kas notiks un kā viss beigsies. Kādu laiku Paļka izklaidējās minēdams. Lūk, auļo baltgvardu kavalērija, pa ceļu iet vecītis. Tūlīt viņam iecirtīs ar zobenu. Iecirta. Ložmetējnieks ievainots, tūlīt varone nogulsies pie ložmetēja. Nogūlās, šauj. Tūlīt sāksies ugunsgrēks. Sākās. Nupat vēl nebija vēja, kokiem nepakustējās ne lapiņa. Tūlīt sāks brāzties vējš. Brāžas, koki sašūpojas, liecas vētrā ...

Kā tas notiek? Kāds cilvēks atklāj jauno, atrod mākslā, zinātnē, tehnikā to, kā līdz šim nav bijis. Citi traucas pakaļ un atkārto. Tiklīdz cilvēks pie kaut kā ķeras, atmiņa steigšus pasaka priekšā zināmo. Tas ir viegli — nevienu nesatrauks, un neizraisīs cīņu. Mierīgi. Rāmi. Kitajevs to atzītu. Bet es negribu! Negribu!

Uz ekrāna jautri — nevis baismīgi, bet jautri — dega māju maketi. Paļka atcerējās, kā reiz sādžā dega, lūk, tāda pati, tikai īsta māja. Uguns ložņāja, saplaka, atkāpās un no jauna uzliesmoja. Baļķi brīkšķēja un ļodzījās. Māja turējās pretī, uguns uzbruka ar sparu. Bet mājai līdzās apdega ābeles, karstumā sprāga pušu gatavie āboli, čūkstēja un elsoja zaļie zari...

Paļka ar īgnumu vēroja vieglprātīgo ugunsgrēku, kas brāz-moja uz ekrāna. Un pēkšņi smadzenēs pazibēja asa doma, iedūra, pakavējās, atraisījās.. . Ugunsgrēks! Apakšzemes ugunsgrēks! Ogles — nesasmalcinātas ogles blīvi guļ slānī. Šie baismīgie apakšzemes ugunsgrēki, reiz sākušies, reizēm turpinās mēnešiem, gadiem ilgi. .. Lai tādu ugunsgrēku nodzēstu, aizber un cieši aiztaisa visas ieejas, plaisas . .. Ugunsgrēkam tik vien vajadzīgs kā gaiss. Jā, jā, jā! Ogļu slānis. Kanāls, pa kuru plūst gaiss. . . Un sākotnējs uguns izraisītājs.

Cik ļoti vienkārši! Jāizraisa mākslīgs ugunsgrēks, nodrošinot gaisa pievadīšanu un gāzes vilkmi. Bet vai būs degoša gāze vai tikai dūmi? To nosaka gaisa pievadīšana. Kā ģeneratorā. Ja ugunsgrēks būs mākslīgi radīts, tad tas nozīmē, ka vajag tikai aprēķināt! Pareizi aprēķināt, kādi apstākļi nepieciešami ķīmiskajam procesam. Gāzes rašanos noteiks piegādātā gaisa daudzums. Vai skābekļa? Mans dievs, cik vienkārši! Tomēr gaisa pievadu un gāzes novadīšanas kanāliem ... būs nepieciešami iepriekšēji apakšzemes darbi, vispirms vajadzēs izcirst tuneļus? Vai arī var iztikt ar urbšanu no virszemes? .. .

Nē, es zaudēšu prātu! Tas ir pārāk vienkārši! Ja būtu tik vienkārši, jau sen visi būtu to izdomājuši! ...

Kurš ir teicis — «Viss ģeniālais ir vienkāršs»? Visu mūžu uzņemam pierastus jēdzienus un pierastā apkārtnē ne par ko nebrīnāmies. Kam ienāks prātā brīnīties, ka elektriskais zvans zvana? Tomēr kāds taču pirmais atklāja, ka ar elektriskās strāvas palīdzību var zvanīt. Pirms simt gadiem radusies gāzģeneratora ideja. Princips. Vēlāk pilnveidoja gan šo, gan to. Princips palicis negrozīts. Simt gadus ogles tika smalcinātas, tātad arī jaunajā — apakšzemes gāzģeneratorā jāsmalcina. Esmu atkārtojis pierasto. Bet te, lūk, — jaunais atrisinājums! Vajadzēja tikai atbrīvoties no pierastajiem jēdzieniem . ..

. . . Bet ja nu tas nav pareizi? Ja nu tikai nieki, nekāda gāze neradīsies, vienīgi dūmi?

Nu nē, kāpēc? Divas spraugas no virsmas dziļumā, savienotas ar šauru kanālu. Pa vienu — saspiests gaiss vai skābeklis, pa otru izplūst gāze.

Vajag tūlīt pat uzskicēt, atzīmēt tā un šitā uz papīra ... Attālināties no uzmetuma, iedomāties, kā iznāks ogļu slānī.. .

Paļka pielēca kājās un ieraudzīja sevi tumšā zālē gaismas kūlī, kas pletās, krizdams uz mirgojošo ekrānu, kur kāds

*

uz kādu šāva. Aiz muguras šņāca: «Sēdieties!» Tatjana Niko-lajevna pacēla acis:

— Kas jums ir?

— Es tur pagaidīšu.

Pieliecies viņš skrēja uz izeju.

Priekštelpā drūzmējās cilvēki. Tukšajā gaitenī pie biļešu kases apkopēja slaucīja grīdu.

Paļka piemetās pie kases aizvērtā lodziņa un sāka drudžaini skicēt bloknotā procesa shēmu tā, kā bija to nupat gara acīm redzējis.

Apkopēja kaut ko īdzīgi noburkšķēja, bet Paļka neatrāvās no sava zīmējuma. Kad slota aizķēra aiz kājas, viņš pakāpās nost un atkal nostājās agrākajā vietā.

— Esi gan tiepša, draudziņ! — apkopēja sacīja. — Vai ta sava kakta nav, ka ķinītī raksti?

Paļka neskatīdamies atbildēja:

— Izdomāju! Vai varat saprast? Izdomāju!

— Nu labi, izdomāji, bet kur liki savu jaunkundzīti? Visi jau pa mājām izklīduši.

— Kā — izklīduši?!

Paļka metās uz izeju. Pēdējie skatītāji, aizsmēķēdami papirosus, gāja laukā no kinoteātra. Izskrējis uz ielas, viņš joņoja uz viesnīcu, ielūkodamies sieviešu sejās. Nekādi nevarēja atcerēties, kāda viņai kleita, kādas kurpes, dzinās pakaļ katrai slaikai sievietei... Tad pēkšņi ieraudzīja Tatjanu Nikolajevnu. Viņa gāja savā vieglajā, sparīgajā gaitā un tik ļoti atšķīrās no visām sievietēm, ka Paļka brīnījās — kā varējis viņu sajaukt ar citām!

Kādu brīdi Paļka soļoja viņai gandrīz līdzās un pēc noliektās galvas, pēc sakniebtajām lūpām saprata, ka viņa dusmojas. Gribējās puiciski pabaidīt, paņemt pie elkoņa, sasmīdināt un tad izstāstīt visu, visu, kas patlaban atklājies .. . Tomēr atgūt viņas labvēlību būs grūti, vajadzēs ilgi taisnoties. Un laika tam nav.

Tatjana Nikolajevna apstājās pie puķu kioska un izvēlējās divas rozes. Pārdevējs neskopojās ar laipnību, viņa pasmaidīja un sacīja: «Ar labu nakti!» Viegliem, ašiem soļiem uzskrēja pa kāpnītēm pie viesnīcas . . . Lepnā! Slēpj savu īgnumu no pārdevēja, durvju sarga un vīra, tas jau nu skaidrs!

Dažas ziedlapiņas bija nokritušas uz kāpnītēm. Paļka noliecās it kā aizsietu kurpju saites, un pacēla ziedlapiņas. «Pie-

rādījums, ka esmu pavadījis!» Negribējās pat sev pašam atzīties, cik patīkami paslēpt kabatā šīs ziedlapiņas, ko viņa pazaudējusi.

Laboratorijā viss stāvēja kā stāvējis, it kā nekas nebūtu noticis. Paļka izvilka sava galda atvilktni un ar baudu saplēsa driskās visu, ko pēdējā laikā bija sameistarojis. Visu pie velna! Atrisinājums — lūk, te! Skaidrs, pārliecinošs, vienkāršāks par vienkāršu.

Jā, bet tā jau ir tikai ideja. Ne aprēķina, ne formulas. Kas te vajadzīgs? Fizika, ķīmija, kalnraču zināšanas, matemātika. Vajag urbt. Kā? Vajag pievadīt gaisu.. . Kādā veidā? Vajag noteiktas temperatūras un noteiktas jaudas degšanu. Kādas īsti? ... To visu vajag saprast, noteikt, aprēķināt. . .

Es vēl neko nezinu. Es vēl neesmu sācis.

Paļka samulsa: atklājums, tik varens un vienkāršs pirms stundas, pat pirms dažām minūtēm, aizslīdēja tāltālu. Ceļš pie tā tikai viens — milzu, ilgstošs, sistemātisks darbs. Katrs nieks — grāmatu kaudzes, vesels lēvenis problēmu un problēmiņu. Līdz pirmajam primitīvajam mēģinājumam paies milzum daudz laika. Kļūdas, meklējumi, labojumi.. . Cik tad ilgi līdz gaišajai zālei ar flīzēm?

Gads? Divi gadi? Pieci? ...

Bet tas nav iespējams!

Valdies, Paļka! Valdies. Pierakstīsim galveno, kas jāpaveic, lai atrisinājums kļūtu par tehniski nopamatotu projektu.

Viņš pierakstīja — sākumā skaidrā teicamnieka rokrakstā kā glītrakstīšanas stundā, pēc tam sasteigtiem ķeburiem. Pierakstīja lapas pusi, pāršķīra, pierakstīja otru. .. Traks var palikt! Un tas tikai sākums .. .

Pēc vienas stundas Paļka vīrišķīgi atzinās pats sev, ka ļoti daudzos jautājumos ir nejēga, ka būs vajadzīgi gadi, lai tiktu ar tiem galā. Vai viņam atļaus nodarboties ar to un vienīgi ar to? Kitajevs eksplodēs... Kas man par daļu! Sēdēšu kā negudrs. Iešu apmācībā — vienalga, pie kā, — šahtās, Koksa ķīmiskajā rūpnīcā, pie urbējiem .. . Kas tad tas ir! Bet termiņi! Termiņi!

Lieliskais atklājums, kas sola rūpniecisku apvērsumu, gulēs uz galda, kamēr Pāvels Svetovs mācās un gudro, prāto un spriež? ...

Nu nē!

197

Paļka uzskrēja augšā kopmītnē. Sašas nebijā mājās. Paļka uzrakstīja uz papīra lapiņas: «Vienalga, kurā nakts stundā, nokāp laboratorijā, ļoti svarīgi!!!» Nolika zīmīti uz krēsla, krēslu novietoja istabas vidū.

Kāpdams lejā, viņš domāja par Sašu ar neparastu, jūsmīgu cieņu. Saša ir visgudrākais, viņam pētnieka prāts. Analītisks domāšanas veids. Turklāt pedantisks, neko nepalaidīs garām, neko neaizmirsīs.

Kājas pašas atveda Paļku pie mājas, kur dzīvoja Ļipatovs. Muļķīgs strīds, vai nu tagad par to jādomā! Ļipatuška — kalnu inženieris, pieredzējis praktiķis un zina visas ejas un gājienus. Dabūt, panākt, nodrošināt atbalstu, virzīt pa partijas līniju . . .

Ļipatuškas nebija mājās. Kur tas vecais velns mētājas līdz pusnaktij? Kur viņi visi klimst pa naktīm?

Ļipatuška, man jānodod Tev steidzama zīmīte no kopējas paziņas. Esmu laboratorijā. Vienalga, kurā nakts stundā,

nāc katrā ziņā!

Saritinājis lapiņu tievā stobriņā, Paļka iebāza to atslēgas caurumā un pamirkšķināja pats sev: tad nu gan vecais grēkāzis jozīs nakts vidū, lai dabūtu neesošo zīmīti!

Sargs nomiegojies ilgi rūca, iekams ielaida Paļku institūtā. Paļka mēģināja atgriezties pie saprātīgām pārdomām, bet nespēja. Cik daudz nedēļu viņš mocījies, sapņojis un atkal mocījies viens! Tagad viņu tirdīja nemiers, bija nepieciešami Saša un Ļipatuška — abi tūlīt pat, nekavējoties.

Ļipatovs ienāca un pie durvīm drūmi noburkšķēja:

— Nu, dod šurp. Kas par steigu?

Paļka nepieceldamies pabīdīja ar kāju krēslu.

— Apsēdies, Ļipatuška. Atvelc elpu.

— Paklau, tu! Vai nu dod zīmīti, vai... atkal tavi stiķi?

Viņš neko nezināja, nevarēja zināt, ka abu strīds viscaur —

blēņas un nieki. Viņš dzīvoja pasaulē, kur vēl nekas nebija mainījies.

Paļka metās klāt, apkampa, ar varu novilka uz krēsla.

— Ļipatuška, ļempausīt, nedusmojies! Vai tad mums jāstrīdas?

— Tad nevajadzēja ... — Ļipatovs nikni uzsāka.

— Nevajadzēja! Atzīstos! Atzīs-tos! ... Un nu aizmirsīsim! Te ir kaut kas tāds! . . .

— Negribu neko zināt! Dod zīmīti, vai. ..

— Man na^ nekādas zīmītes, — aizturēdams Ļipatovu aiz rokas, sacīja Paļka. — Man vajadzēja tevi atmānīt šurp, tāpēc ka .. .

Ļipatovs parāvās un atgrūda viņu, bet Paļka pielēca pie durvīm un, iepletis rokas, nostājās tām priekšā.

— Vai tu Ļeņinam tici?

— Kāds tam sakars ar Ļeņinu? Tu man ...

— Lasi!

Joprojām stāvēdams pie durvīm, viņš paķēra no plaukta grāmatu, atvēra to Ļipatovam pašā acu priekšā. Ļipatovs neuzticīgi apskatīja sākumu, tad pavilka grāmatu uz savu pusi un, kājās stāvēdams, izlasīja rakstu. Noņēma žokejcepuri, apsēdās un pārlasīja vēlreiz.

— Jā, — nomurmināja. — Nu un tad?

Paļka pagāja nost no durvīm, sameklēja konkursa noteikumus un nolika uz galda. Ļipatovs izlasīja arī tos, jau ieinteresēts. Pirmo reizi bez niknuma paskatījās uz Paļku.

— Nu un tad?

— Bet tagad skaties! — Paļka aizraudamies sāka runāt. — Es ņemos kā neprātīgs! Vai saproti, visi dati daudzina: ogles iepriekš jāsasmalcina. Gāzģenerators, zini? Bet es nodomāju: ķīmijas laikmets! Ja? Ja jau ķīmijas laikmets, tad jābūt citādi! Simt gadu nešaubījās! Bet es atmetu! Atmetu!

Izteicis visu, Paļka parādīja skici. Ļipatovs to ilgi pētīja, tad sacīja:

— Vai zini, rādās, ka tā. Tā būs.

— Nekavējoties jāķeras pie darba, Ļipatuška. Nekavējoties! Tev un man, un Saškam. Iztaisīsim projektu, kam būs nozīme pasaules mērogā. Ko?

— Ko tad es? Pats tiksi galā.

— Dullais, paskaties, kas te ko ņemties! Kas par darbiņu! Jāvirza pilnā gaitā! Tā taču ir revolūcija! Ekonomika augstākajā pakāpē!...

Ieiedams laboratorijā, Saša Mordvinovs ieraudzīja draugus pie galda kaut ko rakstām vai aprēķinām. Abi tādi kā izspūruši. Un šie izspūrušie draugi aizvilka viņu pie galda un sāka reizē runāt, viens vicināja Ļeņina rakstu grāmatu, otrs nez kādas saspraustas papīra lapiņas.

— Esat sajukuši, vai? Varbūt spirtu iekampuši?

— Spirts — tā ir ideja! — iesaucās Ļipatovs. — Tikai spirts vēlāk. Paļka, sāc pēc kārtas!

Abi nepacietīgi gaidīja apbrīnu, jūsmu vai ♦ļaunākajā gadījumā atzinību. Taču Saša visu izlasīja un pārlasīja, pasniedzās pēc uzmetumiem, izskatīja, samiedza acis, un ikdienišķā balsī apjautājās:

— Saspiests gaiss? Vai skābeklis?

Paļka atzinās, ka pats vēl nezinot.

— Un kanālus ar urbšanu?

— Pat ja ar parasto izciršanu, arī labi, tā jau ir vismazākā darba tiesa, — Ļipatovs piebilda, taisnodamies, it kā viņš būtu idejas autors.

— Ar urbšanu te sarežģīti, — domīgi novilka Saša. — Aprēķinus vēl neesat taisījuši?

— Aprēķinus taisīsim kopā. Viens nemācēšu. — Paļka patmīlīgi nosarka un piebilda: — Varbūt arī mācētu, bet ilgi noķēpātos.

Saša, šūpodamies uz priekšu un atpakaļ, uz draugiem neskatīdamies, kaut ko prātoja.

— Pagaidi, pagaidi! ... — viņš pēkšņi nomurmināja.

— Apakšzemes ugunsgrēki... Goda vārds, par to ir Mendeļe-jevam! Jā, jā, jā! Es vēl izlasīju un prātoju: interesanta doma . . . Man vajag būt arī kartītei. Iesim pie manis!

Paļka būtu skrējis, bet Saša gāja nesteidzīgi un Ļipatuška aizkavējās laboratorijā, uzsaucis, ka panāks.

Sašam bija neskaitāms daudzums kartīšu ar izrakstiem. Kartītes stāvēja kartona kārbiņās sarežģītā kārtībā. Kamēr Saša cilāja kartītes vienā no kārbiņām, Paļka pāri viņa rokai izlasīja rūpīgi atzīmētu uzrakstu — «Prognozes». Tas izskatījās pēc Sašas. Paļka būtu uzrakstījis «Sapņi!» vai «Izpildīt!».

Paļkam kniesa rokas, kniesa mēle, bija neciešami klusējot sēdēt un skatīties, kā Saša ar diviem pirkstiem pārliek kartītes.

— Mēs arī esam klāt! — durvīs uzsauca Ļipatovs.

Mēs — tas bija viņš pats un spirts, kas nocelts Fedosejiča slēptuvēs laboratorijā.

— Neatradi? — starp citu, apjautājās Ļipatovs un sāka vandīties Sašas vecpuiša saimniecībā.

— Skapītī ir menzūras, — Saša pār plecu izmeta un pēkšņi satraukti izrāva kartīti. — Te ir! Veseli divi izraksti!

Ar menzūrām rokā sastinga Ļipatovs, pavērtu muti sastinga Paļka.

Saša svinīgā balsī nolasīja:

— «Esmu daudz dzirdējis par akmeņogļu ugunsgrēkiem.

Viens notika pašā Kizeļā, bet to paguva apslāpēt, vienkārši aizsprostojot gaisam ceļu pa visām spraugām. Citus ugunsgrēkus turpretī nevar apdzēst gadiem ilgi. Sakarā ar šiem ugunsgrēkiem akmeņogļu slāņos domāju, ka tos varētu izmantot, regulējot un vadot tā, lai degšana norisinātos kā ģeneratorā, tas ir, ar mazu gaisa pieplūdumu. Tad jārodas oglekļa oksīdam un slānī jāveidojas «gaisa» vai «ģeneratora» gāzei.»

Ļipatovs skaļi jūsmoja, Paļka kļuva pavisam rāms, tikai jautāja sausu muti:

— Un otrā?

— «Iestāsies .. . tāds laikmets, kad ogles necels no zemes laukā, bet turpat zemē pratīs pārvērst degošajās gāzēs un pa caurulēm aizvadīs lielos attālumos.»

— Tas taču tas pats! — Ļipatovs iesaucās. — Tas pats!

— Pirmais uzrakstīts astoņi simti astoņdesmit devītajā gadā sakarā ar Urāliem, — Saša precizēja. — Otrs vēl agrāk, astoņi simti astoņdesmit astotajā gadā rakstā «Nākotnes spēks, kas guļ Doņecas krastos».

— Mēs taču to lasījām, kad bijām studenti, — nomurmināja Ļipatovs, — un vai redzi, — esam palaiduši garām.

Paļka klusēja. Apstulbis, gandrīz izbijies. Vairākus gadu desmitus ģēnija varenā ideja bija gaidījusi viņu!

Ļipatovs ielēja spirtu, pacēla menzūru.

— Nu tad, draugi, uz ogļu apakšzemes gazifikāciju!

— Uz ogļu apakšzemes gazifikāciju! — Saša sacīja, celdamies kājās.

— Uz ogļu apakšzemes gazifikāciju! — Paļka čukstus atkārtoja.

Izdzēra. Paļka stāvēja, pēkšņi kļuvis bāls. Ļipatovs ielēja vēl pa vienai.

— Un šo kam par godu?

— Draudzībai! — iesaucās Paļka. — Par draudzību, par panākumiem, par ķīmiju, par rūpniecisku apvērsumu . . . Par visu!

— Par visu! — sapņaini apstiprināja Saša.

— Ja par visu, tad par visu! — noteica Ļipatovs un ar rāvienu ielēja mutē spirtu. — Pa trešai, vai?

— Nē! — Paļka stingri noteica. — Tagad jāstrādā!

— Tagad jāguļ, — Saša izlaboja. — Un redziet, draugi! Man līdz aizbraukšanai palikušas trīs nedēļas. Ko pagūsim, to pagūsim. Uz trim nedēļām es piederu jums.

— Nu, trīs nedēļas mēs kalnus gāzīsim! — iesaucas Paļka skurbuma jūsmā.

— Necel degunu gaisā, Paļka. Sāksim tikai gāzt.

— Arī nav slikti, — Ļipatovs sprieda.

— Es pārguļu pie tevis, labi? — Paļka apsēdās uz lāviņas un aizbāza aiz muguras spilvenu. — Ek, puiši, cik gan tas viss .. .

Ļipatovs atslējās pret viņa plecu, iegrūda dunku sānos.

— Te galvenais — izstrādāt precīzu darba sistēmu, — sacīja Saša, piemezdamies uz lāviņas malas.

Rītausma pārsteidza draugus kopā.

— Un ja varētu atrisināt problēmu par garenisko urbšanu pēc dotā virziena ... — sprieda Saša.

— Jau rīts! — brīnījās Paļka, pamanījis bālo atspulgu uz rūts un, saldi žāvādamies, piegāja pie loga.

Pilsētas ielās vēl pletās dūmakaina migla. Akācijas iepretī kopmītnei, skvērā, likās melnas, bet piramīdveidīgo papeļu galotnes jau tvēra rīta gaismu. Aiz atvērto logu noslēpumainajiem dobumiem visos namos valdīja miegains klusums. Blāvi spīguļoja skārda jumti, kā pelēcīgi plankumi saplūda dakstiņi. Apvārsni iezīmēja gan atsevišķi, gan rindā stāvoši rūpnīcu dūmeņi un neskaitāmi melni terikonu pauguri. Starp diviem pauguriem dzeltenīgajos dūmu slāņos lēca nespodra saule.

— Uu-u-uh, pamatīgi! — iesaucās Paļka, ieelpodams pilnu krūti vēsā, mazliet dūmainā gaisa un reizē ar to visu neaptveramo esības prieku. Tomēr priekā pēkšņi ielija rūgtums. Paļka pagriezās pret draugiem un tikko dzirdami sacīja: — Un Vovka ... nepiedzīvoja.

Otra daļa SVARĪGI LĒMUMI

1

Nesen bija nolijis ražens lietus, un zeme kūpēja, bet, ja paskatījās uz augšu, — varēja redzēt, kā garaiņu piesātinātais gaiss, sadalījies slāņos, virmo. Lielas lāses, pamazām piebriezdamas, skāņi krita no lapām uz akmeņiem un, mīksti pakšķēdamas, — zemē. Celiņi bija izmurduši, bet pie pašiem vārtiņiem saplūdusi milzīga peļķe.

Kuziks stiepa akmeņus, pūlēdamies aizbruģēt peļķi, viņam palīdzēja Gaļina — pēdējā nedēļā meitene bija pilnīgi iedzīvojusies Kuzmenku mājā, pareizāk sakot, šķūnī, kas atradās pagalma nostūri.

Ļuba klimta šurp un turp pa staigno celiņu. Viņa nevarēja sevi piespiest, lai uzkāptu verandā, kur sēdēja vecāki ar Ļipa-tovu un Katrīnu. Māte laiku pa laikam paraudzījās dārzā:

— Nenāk?

Viņa jautāja par visiem trijiem, bet Ļuba saprata, ka mātes sirds gaida vienu — Ņikitu . . .

Protams, Ņikitam būtu laiks atgriezties mājās. No rīta vēl bija pēdējais eksāmens — krievu valodā vārdos. Šodien būs izliktas atzīmes arī par sacerējumu. Šīs divas atzīmes izšķirs, vai Ņikitu pieņems vakara tehnikumā, pat vēl vairāk, — vai viņš nokļūs uz pareizā ceļa vai, neticis tehnikumā, atmetīs visam ar roku .. .

Ļubu māca nemiers brāļa dēļ, bet tas, kas šodien izšķīrās pie Kitajeva, viņai bija nesalīdzināmi svarīgāks.

Kaut kā pārlaipojusi pa akmentiņiem pāri peļķei, viņa izgāja aiz vārtiņiem un vēroja ceļu, kas veda uz tramvaja galapunktu. Ceļš viscaur lietus nomazgāts — nav palicis ne gruzīša. Vidū, kur jau parasti sūcās sīka urdziņa, tagad tecēja īsts mālaini duļķains strauts.

Sarkanais tramvaja vagoniņš atskrēja no pilsētas, palika stāvot kā sastindzis uz sliežu apļa, un no tā izbira laukā

pasažieri. Braucēji izklīda kur kurais, gandrīz visi Ļubai pazīstami, tikai nebija to, kurus viņa gaidīja.

Tramvaja vagoniņš atkal trinkšķinādams aizskrēja. Tad atskrēja cits un tāpat no tā izbira pasažieri — atkal nebija to, kuru vajag .. .

Ļuba aiz drēgnuma nodrebinājās un pēkšņi nesaudzīgi jautāja sev — ko tad īsti es gaidu? Ko es gribu? Viņa zināja, ko Saša grib, palīdzēja viņam izlemt un pat, Sašam diktējot, uzrakstīja tekstu telegramai, kas adresēta akadēmiķim Lahti-nam, — pārliecinošai telegramai, kura paskaidroja aspiranta Mordvinova aizkavēšanās iemeslu un pierādīja nepieciešamību atlikt viņa ierašanos uz vienu mēnesi. .. Kitajevam izstāstīs, kādi mēģinājumi jāveic institūta laboratorijā un cik labi būs, ja projektu iesniegs institūta vārdā. Kitajevs piekritīs, ka projekts jāuzņem zinātnisko darbu plānā, un, protams, telegramu parakstīs ... Saša būs sajūsmināts, nemaz nerunājot par Paļku! Nu — un es? Vai es — to vēlos?

Nē, kopš pagājušās nakts viņa visvairāk vēlējās paslēpties kādā kaktā un kārtīgi izraudāties — nevaldot asaras, ļaujot tām pilnu vaļu. Kur gan radās spēks palikt mierīgai un apgalvot Sašam, ka viss nokārtosies? Vai tā ir mīlestība? ... Bet kāpēc tad Saša nepadomāja par viņu, neņēma vērā ne kāzas, ne braucienu uz Maskavu, par ko viņi bija tā sapņojuši? Vai tad viņš — mīl? . . .

Vajadzēja pārcilāt atmiņā visu, kas apstiprināja, — jā, mīl, mīl! Gluži vienkārši — tāds nu viņš ir un citāds nevar būt. Un kā gan šis neprāts ar gazifikāciju varētu neaizraut Sašu, ja tas aizrāva pat tēvu un māti, arī gluži svešo meitēnu Gaļinku. It īpaši kopš tās dienas, kad nolēma izdarīt šķūnī mēģinājumu, kaut nelielu, negaidot, kamēr institūtā beigsies atvaļinājumu laiks un laboratoriju remonts. Darbīgā, līksmā kņada pārņēma arī Katrīnu, kas iegriezās šķūnī, tieši no darba nākot, un Ņi-kitu, kurš pēc pirmā aicinājuma meta pie malas grāmatu un skrēja palīgā — izlīdzēt «ar vienu zirga spēku», kā mēdza teikt Ļipatovs. Kuziku tagad no pagalma nevarēja ne dzīšus aizdzīt, bet Gaļinka ikreiz sāka raudāt, kad māte dzīrās meiteni aizvest ... *

Šķūņa vidū pacēlās taupības krāsniņai līdzīga dīvaina ierīce.

Ogles gabalu — to te sauca par «monolītu» — atveda no šahtas. No šahtas tēvs ar Ļipatovu stiepa šurp arī vajadzīgos instrumentus. Paļka prata ielavīties noliktavā, kur bija no-

vietoti laboratorijas piederumi, un Fedosejičam gar degunu nesa no turienes prom gan caurulītes, gan reaktīvus, pat pamanījās nočiept balonu ar saspiesto gaisu. Cementu un ķieģeļus kaut kur sadabūja Ņikita. Stiepli kompresora telpā sameklēja Katrīna.

Ogles gabalam aplika apkārt ķieģeļus, aptina ar stieplēm un, lai hermētiski izolētu, nozieda ar māliem un cementu, iepriekš stūrī izurbjot caurumiņus, kuros ievietoja caurules. Noņēmās vairāk par nedēļu: nemitīgi kaut kā trūka un kaut kas neiznāca tā, kā vajag. Tiklīdz kāds no trim draugiem ieminējās: «Un ja nu . ..» — tā šī «Un ja ...» apspriešana ilga tikmēr, kamēr kopīgi atrada atrisinājumu. Bet turpat uzradās jauns «Un ja nu ...».

Vakar notika mēģinājums. Cik daudz bija rosības un satraukuma! Bet iznāca viss ļoti vienkārši. Ar elektrisko dzirksteli ogļu «monolīta» iekšienē aizdedzināja degvielu — petrolejā samērcētas skaidas un pakulas. Pēc kāda laiciņa Saša paziņoja, ka «process» sācies un tagad jāgaida. Aiz gara laika mēģināja eksaminēt Ņikitu, bet komatu dēļ, par to, kur tie liekami un kur nav liekami, izcēlās strīds, tāpēc Ļuba sāka protestēt:

— Jūs pavisam sajauksiet Ņikitam galvu!

Tad Ļipatovs aizsmēķēja un pielika sērkociņu pie gāzes no-vadcaurulītes — caurulītes galā iedegās maiga, gaiši zila liesmiņa. Visi iesaucās: «Urā!» — Paļka iebāza liesmā stieples galu, kas ātri sakarsa, — Ļuba nevarēja saprast, vai viņš kaut ko mēģina vai vienkārši izbauda prieku, ka, lūk, deg ... Pēkšņi atskanēja šāvienam līdzīgs grāviens, zilā liesmiņa saplaka un nodzisa, krāsns ieplaisāja un sabruka.

— Kuzik, ūdeni! — kliedza Kuzmiņišna.

— Tas ir ļoti interesanti, — sacīja Saša. — Lielisks rezultāts, vai nav taisnība, zēni?

Trīs draugi, apsvilinādami pirkstus, ilgi rakņājās saplaisājušajā ogles gabalā, nez par ko priecājās un atrada kaut kādas kļūdas. Pēc tam rindiņā cits aiz cita uzkāpa augšā, Vovas istabā, kur tagad viņiem bija «teorētiskā nodaļa», — tur meklēja risinājumus grāmatās un pašu galvas, izmisīgi strīdēdamies un pīpēdami tā, ka pa logu vēlās ārā dūmi. Kad viņi pirmo reizi tur bija uzlīduši, Kuzmiņišna, pusi nakts noraudājusi, atcerējās, ka puiši izsalkuši, aiznesa viņiem maizi un nedroši piedāvāja sasildīt no pusdienām atlikušo boršču. Trīs izgudrotāji

iesaucās: «Tā ir ideja!» — un pulksten divos naktī nolocīja pa šķīvim boršča, pēc tam atkal strīdējās līdz rītausmai.. .

Vakar pēc pusnakts Saša nokāpa lejā pameklēt Ļubu — pēdējā laikā neviens visā mājā, izņemot Kuzmu Ivanoviču, lāgā negulēja. Ļuba sēdēja uz verandas un klausījās, kā Ņikita lādēdamies skaidroja lietvārdu pareizrakstību.

— Pēc šņāceņiem, velns lai viņus parauj, mīkstinājuma zīmi, par laimi, neraksta.

— Izņēmumus! — bargi atgādināja Ļuba un, ieraudzījusi Sašu, pielēca kājās. — Atkārto izņēmumus, — viņa pavēlēja un izslīdēja Sašam nopakaļ dārzā.

Saša viņu apskāva, Ļuba pieglauda vaigu viņam pie pleca un no lejas palūkojās augšup viņa saspringtajā sejā.

— Ļubucīt, vai tev nav apnicis ar mani mocīties? — viņa izdzirda Sašu čukstam un aši atbildēja:

— Nē! Nē! Tikai saki tūlīt...

— Slānis aizdegās un deva gāzi, process var norisināties monolītā, saproti? Redz, ko mēs šodien pierādījām! Viss pārējais — aprēķini. Nepieciešama vesela sērija mēģinājumu, laboratorijas apstākļos, jāizstrādā viss process un jānopamato teorētiski . .. Jāved līdz mēģinājumu protokoli, gāzes analīzes ...

— Nu? — Ļuba skubināja.

Saša viņu apskāva ciešāk un apņēmīgi sacīja:

— Šodien kļuva skaidrs, ka apakšzemes gazifikacija ir iespējama. Un man nav tiesību pamest pasākumu pusceļā.

Te nu tas ir, te ir! Viņa neskaidri to bija nojautusi jau no pašām pirmajām dienām.

— Man ļoti grūti, Ļubucīt. Un bailes, ka tev apniks un tu mani aiztrieksi pie velna.

— Netriekšu.

Viņš noskūpstīja Ļubu — vārdos nebija iespējams izteikt visu, ko gribēja. Pēc tam viņa rāmā balsī jautāja, kā tad būs ar aspirantūru un cik ilgi vajadzēs aizkavēties.

— Nedēļas trīs, visilgākais, mēnesi, — atbildēja Saša, un Ļuba saprata, ka viņš jau visu izlēmis.

Kāda sīka doma urbās un nedeva miera — meičas ciemata zina par viņas aizbraukšanu, tagad dabūs zināt, ka viņu kāzas atliktas kāda mēģinājuma dēļ. Kā to izskaidros? Ko tērgās?

— Vai draugi nekādi nevar . .. bez tevis?

— Saproti, Ļubucīt, viss ievilksies. Ir tādi jautājumi, kuros

— Čabulītis, — noburkšķēja Ņikita un nožāvājās. — Ir nu gan velna būšana! — viņš naidīgi rūca, bet atbildēja arī par sufiksiem.

esmu stiprāks. Tāpat kā Paļka un Ļipatovs — citos. Pamest, tā būtu nodevība.

Viņš šo vārdu izrunāja stingri. Viss bija iepriekš pārdomāts.

— Kaut tikai tu saprastu un nedusmotos .. .

— Es visu saprotu, — Ļuba sacīja, valdīdama asaras.

Ņikita, murminādams izņēmumus, nikni raudzījās dārza

tumsā, kur bija pazuduši abi mīlētāji.

Viņi atgriezās bālām, svinīgām sejām. Kāpdams augšā, Saša paturēja Ļubas roku un noskūpstīja delnu.

— Tagad pamazināmos mīlinājuma sufiksus, — nepielūdzami pieprasīja Ļuba, ielūkodamās grāmatā.

Tas bija vakarnakt. Bet šorīt Ļuba uzrakstīja telegramu. Un, kad Saša brauca pie Kitajeva, novēlēja labu veiksmi...

Vēl viens tramvajs atripoja no pilsētas. Stāvgrūdām pilns ar cilvēkiem. Cilvēki kā strautiņi aiztecēja uz visām pusēm. Un atkal — nebija īstie ...

Katrīna uzmanīgi pārlaipoja pāri peļķei un apstājās līdzās Ļubai.

— Ko tu mokies? Atnāks tavs Sašeņka. Paskaties pati uz sevi, kāda tev seja.

Ļuba nevarēja sevi apskatīt, tomēr zods viņai sāka trīsēt.

— Ek, Ļuba, muļķīte gatavā! — bez kādas līdzjūtības sacīja Katrīna. — Nekā tu nepazīsti. Ne laimes, ne bēdu.

— Es, liekas, nevienam nežēlojos .. .

— Tāda arī es biju, — Katrīna turpināja, neskatīdamās uz draudzeni. — Par sevi domāju, noņēmos ar savu patmīlību. Un cilvēku nesapratu. Ko viņš gribēja sasniegt, — visu manis labā, bet bez manis. Bez manis! Neuzticējās manai draudzībai! ... Es varētu sevi nožņaugt! — viņa naidīgi čukstēja. — Nezin ko sev padarīt!

Kādu brīdi klusējusi, viņa jau sirsnīgi apkampa draudzeni:

— Nu, gaidi vien, raugies pēc sava draudziņa. Es iešu atritināšu stiepli. Droši vien šodien pat sāks no jauna meistarot krāsni.

Pirmais ieradās Ņikita — satraukts un iedzēries. Paķēris māsu uz rokām, pārnesa pāri peļķei, pie šķūņa nolaida zemē, svinīgi paklanījās tēvam.

— Saņem, tēt, studentu!

— Jau paguvi ieskatīties glāzītē? — slēpdams apmierinājumu, noburkšķēja tēvs.

— Uz priekiem taču! Un tikai divsimt gramu.

Saņēmis apsveikumus, viņš pastāstīja:

— Taisni gadījās tie paši izņēmumi! Nobēru kā ložmetējs. Teikuma analīzē sapinos — tās dēļ iznāca trijnieks . . .

— Un sacerējums? Sacerējums? — Ļuba skubināja.

— Apmierinoši, — izvairīgi atbildēja Ņikita, — ar tiem komatiem ... kaut izputētu tie ķekši!

Patiesi, ar sacerējumu iznāca nepatīkami. Viņš bija izvēlējies tematu «Mans iemīļotais literatūras varonis» un uzrakstīja par Tatjanu Larinu. Rakstīja pārliecinoši, sacerējumā varēja izvairīties no grūtiem vārdiem un rakstīt īsiem teikumiem, tikai ar punktiem. Trijnieku viņam tiešām ielika, bet sacerējumu lasīja skaļi skolotāju istabā, un pasniedzējs, slēpdams izsmieklu, vēlāk jautāja Ņikitam:

— Jūs rakstāt: «Viņai piemita lieli trūkumi — vieglprātība un lētticība.» Kāpēc esat viņai piešķīris šādas negatīvas rakstura īpašības?

Ņikita samulsa, bet atbildēja neatkarīgi:

— Tāds ir mans viedoklis. Vai man nav tiesību saprast pec sava prāta?

— Ir tiesības, — pasniedzējs piekrita. — Bet vai tad var rakstīt: «Viņai bija vājš raksturs. Mīlēdama Jevgeņiju, Jāva atpalikušiem vecākiem pārdot sevi — izprecināt resnajam ģenerālim ...» — Viņš ērmoti nokrekšķinājās un, tumši piesarcis, sāka klepot, bet tad, atmetis ar roku, apsveica Ņikitu ar uzņemšanu tehnikumā.

Ko viņi tur atraduši smieklīgu? Ņikita arī patlaban domāja, ka Tatjanai bija vājš raksturs, nevarēja pagaidīt, Jevgeņijs taču galu galā viņu iemīlēja! Ļoļka, piemēra pēc, ne par ko neietu pie nemīlama vīra, Ļoļka saka: ja mīli, uzņemsies arī mokas, bet, ja nemīli, laime nav vajadzīga.

Par savu aizvainojumu Ņikita nestāstīja, uzņemts — un diezgan.

Kuzmiņišna bija ļoti apmierināta, apkampa dēlu un pačukstēja pie auss:

— Gribi, lai iepriecinu?

Viņš tūlīt saprata, iebāza roku mātei priekšauta kabatā, pakampa aploksni un pagāja tālāk, zem ceriņa krūma, izlasīt.

Kuzmiņišna ar acs kaktiņu sekoja — skat, kā pietvīka! Ka nu būtu uz labu, ne uz ļaunu! . ..

Ļoļka rakstīja:

Ja Tu pamanīsies atbraukt kopā ar Ļipatovu, Tevi saņems labi. Soņu aizdzina trīsdesmit kilometrus tālāk ar Si-sojevu, visi pārējie piemin Tevi ar labu un žēlo. Atbrauc, Ņikituška, citādi līdz pašai ziemai neredzēsimies, mani neatlaida, un darbu jau ari nevar pamest.

Tavs St

S. t. d. r.

Viņš saprata burtu nozīmi un saprata parakstu. Stariņš — tā viņš bija Ļoļku nosaucis tai vienīgajā naktī.

— Ivan Ivanovič, es braukšu jums svētdien līdz, — viņš sacīja skaļi, lai vecāki dzirdētu.

Māte sāpīgi pasmaidīja. Tā kā nebūtu ko iebilst, bet arī bailes māc: nupat Ņikita ticis uz ceļa ... Kā viņa ietekmēs dēlu, tā meitene?

— Varbūt arī man aizbraukt apciemot Annušku? — skaļi prātoja Katrīna, bet ar acīm sacīja Kuzmiņišnai: «Aizbraukšu, noskatīšos, manai acij var ticēt.»

Kopš vecie dabūja zināt, ka viņai būs bērns, mīļāka un vairāk gaidīta cilvēka nebija — Katrīnai centās izdabāt, viņas domas bija izšķirošās visos ģimenes apsvērumos.

— Es arī braukšu! — paziņoja Kuziks.

— Es ari, — nočukstēja Gaļinka, pati neticēdama, ka tas iespējams.

Ļipatovs jau dzīrās tam piekrist, bet te viss pajuka un pats brauciens atvirzījās tāltālu.

Atvērtajos vārtiņos stāvēja Saša Mordvinovs.

— Kitajevs atteica, — viņš sacīja caur zobiem. — Paļka aizdrāzās uz institūtu, bet gluži veltīgi.

Pārkāpa pāri peļķei, iedams pateica Ļipatovam:

— Atgriezīsies Svetovs, izlemsim.

Un aizgāja kopā ar Ļubu uz verandu.

Dārzā iestājās klusums, ko pārtrauca Ļipatova murmināšana:

— Nu, Kitajevam tas joks vēl atspēlēsies! Mēdz teikt: ja tu šitā, tad es arī šitā, bet, ja tu tā, tad es ari tā ...

Smagi nopūzdamās, Kuzmiņišna laiku pa laikam pameta acis uz verandu, kur notika ļoti nozīmīga saruna. Tagad, kad ar

209

14 - 287

Ņikitu viss bija atrisinājies, Kuzmiņišnas sirdī atradās vieta arī meitas bēdām — un bēdas bija, bēdas un kauns. Vai tas kāds joks, ja līgavainis atliek kāzas, un viss tikai šīs krāsns dēļ. Neko jau nevar teikt — pasākums labs. Tikai vai tur kas iznāks?

Savādi, Saša uz verandas skuma, bet Ļuba dedzīgi un pat smaidīdama centās viņu par kaut ko pārliecināt. Pēc tam Saša paslēpa seju viņas delnās, aizmirsis, ka no dārza viss redzams.

— Iesim paskatīsimies, ko varam tur darīt, — samulsis sacīja Ļipatovs, un visi devās viņam pakaļ uz šķūni.

Pēc brīža ieskanējās vesera klaudzieni — Ņikita sāka iztaisnot stiepli. Gaļina un Kuziks gatavojās to turēt, lai Ņikitam būtu ērtāk.

— Tēvoc Ņikita, kas tad tagad būs? — čukstus jautāja Gaļina.

Neko lāgā neapjēgdama, viņa izbijās, ka Kitajeva, šī runīgā večuka dēļ, kuru māmuks, viņam nedzirdot, saukāja par «buka-ragu», — pēkšņi izbeigsies brīnišķīgās nodarbības šķūnī.

— Kam jābūt, tas būs, — negribīgi atteica Ņikita.

— Un tēvocis Saša aizbrauks?

— Nezinu, Galočka, kā lai es zinu? Es nebrauktu.

Nu saskaitās Kuziks. Kas ta Ņikitam ko neteikt — «es ne ...». Kas ir Ņikita? Turpretī Saša ir zinātnieks. Viņu gaida pie paša galvenā akadēmiķa. Ja neieradīsies laikā, paņems citu.

— Protams, brauks! — viņš iesaucās, nikni ietriekdams ar veseri pa stieples izliekumu, kas neļāvās iztaisnoties. — Vai tad darbu zaudēt, vai? Viņam nav pat tiesību palikt, ja neļauj.

Ļipatovs nopūties atbalstīja Kuziku kā līdzvērtīgu sarunu biedru, — jā, tāda vieta Sašam otrreiz negadīsies.

— Ļuba arī jau dokumentus nosūtījusi uz Maskavas institūtu, — Kuzmiņišna atgādināja.

— Nu un tad, vai Kitajevs ir visas pasaules centrs? — sacīja Kuzma Ivanovičs. — Vecs pūslis, kaut arī profesors! Tev, Ivan Mihailovič, vajadzētu aiziet pie sava darba pēcteča — vai tad nu neuzklausīs?

Ļipatovs saviebās. Kad gāja no institūta prom uz šahtu, pats piedāvāja Alferovam savu vietu — par partijas organizācijas sekretāru. Bet redz, kas iznāca!

— Alferovs tur... — viņš neskaidri nomurmināja un, pēkšņi attapies, sāka smieties. — Gan jau es zināšu, no kuras puses viņam pieiet. Kad mums sapulcēsies pilsētas aktīvs? Otrdien? Es viņu tur pakutināšu!

Verandā bija panākta kāda vienošanās. Abi piecēlās, paturēja viens otra roku, tad Ļuba gāja uzlikt patvāri, bet Saša noskrēja no palieveņa un apstājās šķūņa durvīs.

— Nekas, strādāsim! — viņš piespiesti braši noteica. — Nolemts tā: paliksim, līdz mēģinājumi būs paveikti, Lahtinam uzrakstīšu pats. Ja noticēs — arī bez Kitajeva atļaus. Nenoticēs — tad jau sliktāk. — Un, nevēlēdamies sarunu turpināt, paņēma lodējamo lampu. — Kuzik, padod caurules. To ne, dod to.

Aiz satraukuma ķerdams ne to, ko vajag, Kuziks, vai dievinādams Sašu, centās pakalpot un saspringti domāja: kāpēc Saša ar Ļubu tā nolēmuši? Vēlāk taču var gadīties, ka Sašu vairs nepieņems! Kāpēc akadēmiķis ne no šā, ne no tā noticēs Sašam — Kitajevs tomēr nenoticēja! Tātad Saša stipri paļaujas uz krāsni, kaut arī tā sasprāga?

Iebāzusi patvāra dūmu caurulē degošas skaidas, Ļuba gaidīja, kamēr ogles iekvēlosies, un skaidroja Katrīnai, kas mulsi grozījās viņas tuvumā:

— Neiedomājies, ka es sevi upurēju. Nolēmām tāpēc, ka citādi neiznāk.

Izdzirdušas iečīkstamies vārtiņus, abas reizē pagriezās.

Paļka Svetovs braši pārlēca pāri peļķei un metās uz šķūni, uzvaroši vēcinādams rokas:

— Mēs dzīvosim! Telegrama nosūtīta! Viss kārtībā, Saša!

Todien, iedams kopā ar Sašu pie profesora, Paļka nemaz neuztraucās. Protams, vecais parūks, bet neatteiks. Vai nu mazums _—■ vēl studiju gados viņi bija aizrāvušies ar dažādām problēmām! Toreiz, kad gāja uz metalurģisko rūpnīcu kraut dolomītu, lai nopelnītu naudu, kopā ar Sašu un Ļipatušku noņēmās ar mehanizācijas izgudrošanu, — Kitajevs rūca, bet visumā piekrita. Prakses laikā pie koksa krāsnīm viņus valdzināja problēma par koksa krāšņu siltuma izmantošanu, — veselu mēnesi ar to noņēmās, bet pēc tam izgatavoja jauna tipa dūmu ķermeņus, izmantodami koksa rūpniecības atkritumus. Kitajevs grēmās gan, bet strādāt ļāva. Kā tad viņš varētu iebilst pret patiesi nozīmīgu milzu pasākumu? ...

Profesors dzīvoja Doņeckas nomalē, pats savā mājiņā ar priekšzīmīgu augļu dārzu, kas bija iekopts jau pirms revolūcijas. Visu saimniecību vadīja profesora mājas pārzine — tuklā un valdonīgā Dusja. Viņa drūmi paskaidroja, ka profesors

atpūšas un modināt neesot viņas varā. Tūdaļ iegāja mājā, pametusi Sašu un Paļku dārzā. Viņa glūnēja pa logiem, vai atnācēji nenozags no koka kādu bumbieri. Visi zināja, ka Dusja jau daudzus gadus dzīvo ar Kitajevu un izrīko viņu pēc savas patikas, ka Kitajevs mazliet baidās no viņas, bet Dusja no viņa nebaidās nemaz. Svešiem redzot, Dusja izturējās kā padevīga kalpone, un draugi palika dārzā, kaitinādami viņu ar to, ka gāja pie kokiem un taustīja bumbierus. Sāka līt, bet Dusja to, liekas, ir nemanīja, pat vairs pa logu neraudzījās laukā. Beidzot Kitajevs iznāca palievenī — vaļējā mājas kreklā un raibu tibe-teiku galvā. Izsaucies: «Ko tad jūs nenācāt iekšā!» — apsēdināja viesus verandā un pateica Dusjai, lai atnes sulīgākus bumbierus (Paļka bija pārliecināts, ka bumbieru nebūs, — Dusja uzskatīja par blēņošanos cienāt profesora skolniekus).

— Nu — tā, — Kitajevs bija ievērojis pieklājību.

Paļka un Saša pēc kārtas stāstīja, cenzdamies neievērot profesora nicīgo vaibstīšanos. Viņi nezināja, ka Ivanam Ivanovi-čam jau otro dienu nav labi ar kuņģi, ka viņš satraukti klausās vēdera draudīgajā rūkoņā un ar grūtībām seko tam, ko abi viņa skolnieki stāsta.

Dzēlīgi smīnēdams, viņš paraustīja plecus un apgalvoja, ka jūtoties ārkārtīgi pārsteigts. Ārkārtīgi pārsteigts! Nu, Pāvels Kirilovičs ir jauns un vieglprātīgs, bet kā Aleksandrs Vasiļje-vičs varēja nesaprast to, ko zinātne jau sen pateikusi, — bez iepriekšējas ogļu sasmalcināšanas ...

— Bet mums process norisinājās monolītā un radās gāze! Deggāze! — Paļka pārtrauca.

— Bet jūs, liekas, sacījāt, ka iekārta sasprāga?

Tomēr, lai ātrāk darītu sarunai galu, Kitajevs bija ar mieru ļaut, lai izdara mēģinājumus institūtā, kad būs beidzies remonts. Un ieteica pieaicināt studentus, jo pat mēģinājumi bez perspektīvas esot viņiem noderīgi. Viss ritēja, kā vajadzīgs. Bet tad līdz Kitajeva apziņai nonāca, ka viņa mīļākais skolnieks, ko viņš pats personīgi ieteicis akadēmiķim Lahtinam, grasās šo aplamo mēģinājumu dēļ.. .

— ... Ignorēt manu ieteikumu? Nostādīt mani muļķīgā stāvoklī akadēmiķa Lahtina acīs?!

Viņš tā sadusmojās, ka aizmirsa draudīgo vēdera rūkoņu, aizmirsa arī savu «neiejaukšanās» principu. Parasti strīdīgos jautājumos viņš teciņus skrēja uz partijas komiteju, prasīja partijas direktīvas, jo uzskatīja, ka «zinātniekam mūsdienu grū-

tajā laikmetā pirmām kārtām jāsadarbojas ar komjaunatni un partiju». Tomēr šai gadījumā viņš palika nelokāms.

— Kauns! Bezatbildīgi! — viņš kliedza, balsij aizraujoties. — Iet puikas pavadā! Pārvilkt svītru savai zinātniskajai karjerai! Nē, es jūsu slepkava nebūšu!

Saša nogaidīja, kamēr viņš noguris pierima, un tad sacīja bez aplinkiem, nesaudzīgi:

— Tieši jūs, Ivan Ivanovič, iznīcināt manu zinātnieka nākotni. Es tā kā tā palikšu, tāpēc ka aizbraukt tagad būtu nelietība. Jūsu telegrama pavērtu man iespēju ierasties pie Lah-tina pēc viena mēneša. Bez jūsu telegramas viņš var mani nepieņemt. Es negaidīju tādu cietsirdību un . . . atpalicību.

Kitajevs kļuva bāls, bet nepiekāpās. Laikam baidījās, ka akadēmiķis uzskatīs viņu par vieglprātīgu. Jo asāk Saša pretojās, jo Kitajevs stiprāk dusmojās un pat vēl, izskrējis lietū, kliedza nopakaļ:

— Jūs nepaliksiet! Es nepieļaušu!

Institūtā notika iestājpārbaudījumi. Alferovs bija uzņemšanas komisijas loceklis, Paļkam ar grūtībām izdevās viņu izsaukt.

— Kas tad nu deg? — nopūzdamies apjautājās Alferovs. Abi apsēdās gaitenī uz sola. Viņiem garām, godbijīgi klusinot soļus, gāja satrauktie pārbaudāmie.

Alferovs atslējās pret sola atzveltni. Viņam bija noguruša un labvēlīga cilvēka sejas izteiksme, cilvēka, kurš reizi par visām reizēm atteicies no rūpēm par sevi. Uztraukdamies Paļka juceklīgi izklāstīja pasākuma būtību.

— Ideja, protams, vilinoša, — norūca Alferovs. — Es teiktu — progresīva. Bet paskaidro man, biedri Svetov, — vai tu saskati atšķirību starp mūsu un buržuāzisko zinātni?

— Kā tad ne, saskatu! — priecīgi atsaucās Paļka. — Nekad viņi ar šo problēmu netiktu galā, par to jau Ļeņins raksta, ka vienīgi sociālisma ...

— Es nerunāju par to! Buržuāziskajās valstīs katrs par sevi, — Alferovs turpināja. — Privātā iniciatīva. Bizness. Bet pie mums — plānošana. Kolektīvisms.

— Tāpēc mēs jau arī gribam ...

— Bet jūs ieviešat anarhiju un privāto iniciatīvu. Kāpēc vajadzīga tāda steiga? Tēma vēl nav apstiprināta, institūts neko nezina, bet jūs kā privātuzņēmēji! Paklusām, nez kādā šķūnī. . .

— Biedri Alferov! Tas taču nav pa jokam! Ļeņina novēlēts! Vissavienības konkursu nieka dēļ neizsludinās!

— Vai tomēr jūs trīs visu atrisināsiet?

— Mēs jau esam atrisinājuši!

— Nu, Svetov, kāpēc plātīties? Pats saki — Kitajevs ir pret to. Ja jūsu atrisinājums būtu zinātniski nopamatots . . .

— Kitajevs ir vecs un konservatīvs!

Alferovs gurdeni pārvilka ar roku pār krunkaino pieri.

— Ai Svetov, pieticības jums maz. Maz. Partija māca mūs uzklausīt vecos speciālistus, bet jūs . ..

Paļka ar rūgtumu atcerējās partijas sapulci, kurā kopā ar visiem bija balsojis par Alferovu. Domāja, ka Alferovs ir vienkāršs un strādīgs cilvēks, turklāt mazāk nodarbināts nekā zinātniskie līdzstrādnieki un viņam būs vieglāk nākt saskarē ar cilvēkiem — kadru daļa taču nav laboratorija. Ļipatova laikā Alferovs bija vietnieks, Ļipatovs daudzināja, ka ar šādu vietnieku nevarot pazust — visi protokoli un ziņas labākajā kārtībā! Ļipatovu laida prom ar nožēlu, bet toreiz nevienam neienāca prātā, cik daudz entuziasma un siltuma Ļipatovs ienesa partijas organizācijas dzīvē, un tāpēc neviens arī nedomāja, ka ar Alfe-rova atnākšanu kaut kas mainīsies. Alferovam bija divi jājamie zirdziņi — modrība un disciplīna. Protams, visi atzina, ka tiklab viens, kā arī otrs ir vajadzīgs. Ar viņu garlaicīgāk? Kas tiesa, tas tiesa! Ļipatovs bija stingrs prasībās, bet viņš sacīja: «Kas ir, izdarīsim tā . ..» Alferovs saka: «Jums tas jāizdara .. .» Visi saprot, ka jāizdara. Ar Ļipatovu — paši vēlējās . .. Starp citu, arī tagad par Alferovu sacīja: «Viņš tomēr ir strādīgs un kautrīgs ...»

— Ne velna nav no tādas pieticības! — paspruka Paļkam. — Labāk nekaunība nekā domu nabadzība! Un, kas attiecas uz atšķirību zinātnē, — ne jau tur tā meklējama! Tur — bizness, bet pie mums — par labu sociālismam.

Nākamie studenti iztālēm ziņkārīgi klausījās Paļkas satrauktajā balsī. Alferovs īgni rauca pieri, viņš nevarēja ciest nekārtību.

— Nav vērts uztraukties, — viņš sacīja. — Beigsies atvaļinājums, mēs uzņemsim jūsu tēmu plānā — lūdzu, taisiet apvērsumu tehnikā! Iecelsim jums zinātnisko vadītāju, piešķirsim līdzekļus. Bet Mordvinovs ieskaitīts Maskavā. Pat oficiāli man nav tiesību griezties pie Lahtina, tā ka Mordvinovs vairs nav

mūsējais un tēma nav apstiprināta. Jums jāsaprot, ka disciplīna .. .

Paļka vairs nedusmojās — viņam kļuva garlaicīgi, tik garlaicīgi, ka mācās virsū žāvas. Pārdomādams, ko tagad darīt, viņš izklaidīgi klausījās Alferova pamācošajā runā.

— ... Nevis attaisnojat uzticību, kādu jums parādīja, izvirzot jūs aspirantūrā .. . Neaizmirstiet — drīz sāksies partijas dokumentu apmaiņa un spriedums par katru komunistu balstīsies ...

Par laimi, Alferovu aizsauca uz uzņemšanas komisiju.

Izskrējis no institūta, Paļka ievēroja, ka joprojām tur rokā lapiņu ar telegramas tekstu, kam nav paraksta. Vienkāršs spalvas vilciens varētu Sašu glābt, viens vienīgs paraksts — Ki-tajevs...

Paļka iztēlojās: neiedomājami skaistajā akadēmiskajā institūtā sirmais zinātniskais sekretārs ziņo vēl cienījamākam un sirmākam akadēmiķim, ka nesen uzņemtais aspirants Mord-vinovs nav ieradies laikā un tāpēc . . . Bet te akadēmiķim pasniedz telegramu — «aspirants Mordvinovs izpiļda ļoti svarīgu valstisku uzdevumu.. .». «Profesora Kitajeva lūgumu vajag respektēt,» saka akadēmiķis un raksta uz telegramas: «Atļaut!»

Tā varētu būt...

Kāpēc «varētu»?

Būs!!!

Un kā man tas agrāk neiešāvās prātā! Liela muiža — šie rūgumpodi! Kamēr attapsies, viss jau būs padarīts!

Ne mazākās šaubas nemocīja Paļkas sirdsapziņu, kad viņš pa galvu pa kaklu metās uz telegrāfu.

Pēc ilga laika, atceroties šo vakaru, neviens nevarēja saprast, kāpēc tik viegli, bez izjautāšanas pieņēma Paļkas paziņojumu. Vai tāpēc, ka visiem ļoti gribējās noticēt? Vai arī Paļka prata novērst izjautāšanu, lielīgi paziņodams: «Galvenais ir pieeja! Vajag prast...»

Lai nu kā, bet visi skaļi priecājās un ar jaunu sparu ķērās pie darba. Darīja to pašu, ko pirms pusstundas, bet veseri klaudzināja uzvaras maršu, stieple paklausīgi iztaisnojās, caurules uzreiz pielāgojās atverēm... Paļka blēņojās, draiskojās ar bērniem — un pat Gaļinka raudzījās uz viņu kā uz varoni.

Šķiet, ka visnopietnākā šai vakarā bija pati mazākā mēģinājuma dalībniece. Viņa lāgā nesaprata, ko Sašam ir atteikuši

un ko nav atteikuši Svetovam, bet saprata, — ja uzsāktais darbs turpināsies, tad tas būs Paļkas nopelns . . .

Meitene neieredzēja šo Paļku, kaut arī viņš izturējās laipnāk par visiem, izdomāja viņai darbu un pavadīja līdz tramvajam, ja bija satumsis. Kāpēc? Mammas dēļ? .. . Mamma vairākas reizes bija braukusi viņai pakaļ un pati te aizķērusies. Vecie Kuzmenki ar cienību izturējās pret mammu un apjautājās par «jūsu laulātā drauga», tas ir, tētes veselību. Vienīgi Paļkas māsa necieta mammu, sabozās un runājot centās iedzelt. Kāpēc?

Gaļinkai bija kauns un neveikli, kad nāca mamma. Visi izturējās citādi nekā vienmēr, arī mamma, — balss viņai nebija vairs parastā, likās pārāk moža, un pati viņa nedabiski smai-dīja — gluži kā reizēm pie spoguļa, pūlēdamās smaidīt tā, lai sejā nerastos krunkas.

Mammas ierašanās parasti izjauca valdzinošās pasaulītes dzīvi, pasaulītes, kur visi daudz strādāja un daudz smējās, skaļi strīdējās, lādējās un pastāvīgi kaut ko pārtaisīja, kur nebija vecāko un visi pakļāvās vienam komandierim — Atrisinājumam. Atrisinājums bija noslēpumaina un izmanīga būtne, tā «nedevās rokā», to meklēja augšistabiņā, kur Gaļinka arvien uzlavījās, lai audzinātu drosmīgu raksturu, — kambarītī bija dzīvojis nelaiķis. Gaļinka trīsēdama kāpa augšup kā sastingusi, apstājās tumšajās kāpnēs un klausījās, kā strīdas trīs cilvēki, kas meklē Atrisinājumu, — izspūrušais Ļipatuška, simpātiskais Saša un Paļka. Viņa joprojām Paļku neieredzēja, bet slepus viņu apbrīnoja, tāpēc ka viņš bieži «satvēra aiz astes» to pašu Atrisinājumu un visi drāzās lejā pa čīkstošajām kāpnītēm — šķūnī, kur tūlīt pat sākās sajukums kā «pie Bābeles». Kas tā par Bābeli, to nezināja ne Gaļinka, ne Kuziks, bet tas nozīmēja, ka, līkņādami ap krāsni, visu pārtaisa, izjauc un saliek, kaut ko pielodē un uzasina.

Pa īstam Gaļinka pieķērās tikai Ņikitam. Viņš ir visstiprākais — viņu sauc, ja vajag kaut ko pacelt vai pārbīdīt. Jautrs un vienkāršs: kad viņš atnāk, šķiet, ka te ir nevis divi, bet trīs bērni. Ar Gaļinku viņš sarunājas kā ar sev līdzīgu un sauc viņu par «draudzenīti». Mamma saka, viņš esot tipisks vienkāršs puisis ar cekulu uz pieres. Gaļinkai patīk šis matu vilnis — nevis cekuls, bet gaišs, sprogains matu vilnis, kas krīt pār izliekto uzaci. Patīk arī acs zem šīs uzacs, kas ir skaidra un bieži pamirkšķina meitenei.

Šķūnī vakaros apbrīnojami jauki. Dārzā satumst, debesīs iepeld mēness — ar katru dienu tas iepeld arvien agrāk un kļūst arvien apaļāks. Šķūnī deg petrolejas lampa — tāda mājīga, mazliet sprakšķ. Visi priekšmeti un cilvēki met uz sienas ērmotas ēnas, sevišķi ērmota ēna krāsnij — tā atgādina degunradzi. Sēž meitēns kaktiņā un apzinās, ka sen laiks iet mājās, mamma bārs, tētis sacīs, ka sūtīs uz Suhumi, citādi «te palikusi par īstu mežonēnu» ...

Šai vakarā Gaļinka nekādi nespēj aiziet. Visi šodien sevišķi draudzīgi un laipni. Skāņi smilkst Ļipatova rokās vīle. Ņikita urbj caurumus ogles bluķī — uzacis aiz centības sarauktas, urbis šņāc un reizēm iekaucas, bet ari šī skaņa Gaļinkai patīk. Ļuba un Katrīna tin stiepli un klusiņām dzied:

Mēs ardievas teiksim pie sliekšņa.

Kas zina, vai redzēsimies. ..

Paklusē, tad no jauna uzsāk:

Mēs ardievas teiksim pie sliekšņa .. .

— Nu, tad atvadieties, meitenes, beidzot! — sauc Paļka. — Cik tad ilgi tā var?

Visi smejas. Paļka sāk lodēt klāt pie caurules līkumu un aicina Gaļinu paturēt cauruli. Kuzikam skauž, viņš pienāk un arī tur.

— Kad izaugšu, strādāšu apakšzemes gazifikācijā, — viņš saka.

Tagad Gaļinkai skauž, ka viņš to izteicis pirmais.

— Es arī!

Gaļinkai patīk nosaukums — apakšzemes gazifikācija. Nozīmīgs nosaukums. «Kur tu strādā?» jautās inženierei Gaļinai Rusakovskai, bet viņa lepni atbildēs: «Apakšzemes gazifikācijā.» Jā, bet tad nebūs ne šķūņa, ne krāsns, būs stacijas ar flīzēm kā vannas istabā. Nav interesanti. . .

— Nē, es darīšu kaut ko citu, — Gaļinka nolemj un iedomājas nez kādu citu šķūni un nez kādas citas ierīces. — Un braukšu turp, kur vēl neviens nav bijis.

Meitene nosarkst — Paļka vairs nelodē, bet ļoti vērīgi skatās viņā.

— Pareizi, Gaļina! — viņš biedriski uzteic. — Zini, par ko tev vajag kļūt? Par pētnieci!

Gaļinka nezina, kas tas ir. Pajautāt vai nejautāt? Izglābj Kuziks, kurš vienmēr jautā bez apdoma.

Paļka lodē un pa starpām skaidro, kas ir pētnieks. Un pēkšņi atklājas, ka Ņikita bijis pētnieks un dzīvojis teltī, kamēr nav ticis atlaists tās «maitas» Soņas dēļ.

— Es biju urbšanas meistars, — saka Ņikita, pakustinādams uzaci. — Tāpat, rau, kā tie, tikai caurumi simt reižu lielāki. Bet tagad beigšu tehnikumu un būšu ģeologs. Tas ir tas pats pētnieks, tikai simt reižu gudrāks.

— Es arī būšu ģeoloģe, — izlemj Gaļinka un domās redz sevi rāpjamies pa kalniem līdzās Ņikitam, kurš sauc viņu par «draudzenīti» un uzliela, tāpēc ka viņa ne no kā nebaidās. — Nevis Ģeo, bet ģeoloģe pētniece. Mans tētis ir Ģeo. Ķīmiķis.

Saša paceļ galvu no kāda sarežģīta aprēķina.

— Tavam tētim visgudrākā specialitāte no visiem Ģeo. Visi Ģeo iet pa virspusi, bet viņš urbjas pašā serdē, varētu teikt, simt reižu dziļāk par visiem pārējiem Ģeo.

Gaļinkai patīkami, ka tētim tāds gudrs Ģeo, tomēr tēta Ģeo ir garlaicīgs, tētis nemitīgi sēž pie galda, tātad nekādā serdē neurbjas. Pētnieks, tas ir daudz interesantāk. Kaut izdotos svētdien aizšmaukt līdzi ekspedīcijai!

Te tālumā atskan:

— Ga-ļin-ka! Ga-loč-ka!

Tā ir mamma.

Paļka pieglauž ar plaukstu matus un brāžas ārā pa vārtiņiem. Kad atgriežas kopā ar mammu, viņam ir svešāds, nedabisks izskats un ērmoti smiekli, viņš rosās un cenšas mammu te aizkavēt. Mammai mugurā viena no visskaistākajām kleitām un kājās kurpes ar ļoti augstiem, smailiem papēdīšiem; viņa apsēžas tā, lai visiem būtu redzama, un ar kociņu notīra no tiem pielipušos dubļus. Paļka raugās uz viņas kurpītēm un aizmirst sākto teikumu pusvārdā.

Gaļinka ieraujas šķūņa tumšajā kaktā un sabožas. Viņa redz, kā saspringst Katrīna — nupat, nupat pateiks kaut ko nejauku. Ļipatovs iztālēm ievada sarunu par braucienu. Gaļina baidās — ja viņš pateiks par Gaļinas lūgumu un mamma neatļaus, vēlāk vairs neviens nebūs ar mieru viņu ņemt līdzi.

Un pēkšņi viss izvēršas brīnumā, patiesā brīnumā!

— Mēs brauksim jums līdzi! — mamma iesaucas. — Oļegs Vladimirovičs jau sen ilgojas apciemot Mitrofanovu, tas taču

ir viņa draugs. Braucam! Braucam! Oļegs Vladimirovičs paņems institūtā mašīnu!

Gaļinkai aiz sajūsmas aizraujas elpa. Ja brauks tētis un mamma, tad paņems arī viņu — tas ir pats par sevi saprotams. Vai pietiks mašīnā vietas Kuzikam? Kā tad, tagad arī Paļka taisās līdz! . ..

— Interesanti, — saka Saša. — Acīm redzot, mums nav kur steigties! Viss atrisināts, varam atpūsties!

Ļipatovs samulst. Paļka neapmierināti murmina:

— Liekas, es tev izkārtoju pagarinājumu.

Un te panāk uz priekšu Katrīna:

— Nemuļķojies, Saša. Palūkojies, kādi jūs izskatāties! Sevi esi nomocījis un Ļubu arī. Cik nakšu mēs te esam noņēmušies? Bet tiklab man, kā arī Ļubai un Ļipatuškam — jau agri no rīta jābūt darbā! Ne izgulēties, ne elpu atvilkt. Iegaumē — sestdien es šķūni slēdzu ciet.

Ļuba metas viņai ap kaklu un negaidot sāk raudāt. Saša mulsi mīdās līdzās. Kuzma Ivanovičs saka:

— Redz, cik tālu noveduši meiču — izgudrotāji!

Tagad Gaļinkai tikai vienas bažas — vai mašīnā pietiks vietas. Taču mamma šodien brīnum labiņa!

— Institūtā ir slēgta smagā mašīna, — viņa ieminas. — Soliņi arī iekšā. Kad es biju komjauniete, mēs tādā braucām svētdienas talkā — rakt ūdensvada tranšejas.

Liekas, visi pārsteigti ne mazāk par Gaļinku, — mamma bijusi komjauniete un rakusi ūdensvada tranšejas!

— Oļegu Vladimiroviču, kā jau profesoru, iesēdināsim kabīnē. Bet paši — kravas kastē! Un visu ceļu dziedāsim dziesmas!

Mamma, pamanījusi Paļkas izbrīna pilno seju, smejas.

— Iesim, Gaļina, mājās! Vairs nav nekādas kārtības.

Iela viscaur gaiši zila. Mēness ļoti spožs un greizs — kā

arbūzs ar iegrieztu sānu.

— Nē, nevajag mūs pavadīt. Mēs ar Gaļinu izstaigāsimies un divatā pasapņosim mēness gaismā.

Gaļinka ļaunā priekā novēl Paļkam labu nakti. Palien zem mammas rokas un soļo viņai līdzās, piespiezdamās pie siltajiem sāniem un ieklausīdamās, kā tikko dzirdami čaukst viņas apģērba zīds.

— Vai tev reizēm neliekas, Galočka, it kā visapkārt viss būtu svešāds kā sapnī, un tu — vairs neesi tu, bet kāds cits?

— Dažreiz, — vilcinādamās atbild Gaļinka, un to pašu brīdi viņai sāk likties, ka šo ceļu nav nekad redzējusi un viņa pati — nav vairs viņa, bet kāds cits.

— Paskaties, mēnesim viena uzacs augstāka par otru un acs piemiegta, redzi?

— Kā Ņikitam. Pamirkšķina arī.

Mamma smejas un cieši apkampj Gaļinku. Iet šādi ir neērti, toties patīkami.

— Vai tu zini, meitiņ, ka dzīvot ir brīnum jauki?

Pēc tam mamma klusē līdz pašam tramvajam. Iela gaiši zila, debesis gaiši zilas un mamma — gaiši zila, svešāda, ļoti mīļa.

2

Tēvs, paldies dievam, nelikās zinis, raksturojumu uzrakstīja Ļipatova. Prakse tuvojās beigām, pēc dažām dienām — uz Maskavu!

Igors jau iepriekš ar labpatiku izbaudīja tikšanos ar studiju biedriem, katram būs vesels lēvenis iespaidu. Ir viņam ar ko palepoties. Domāja arī par tikšanos ar māti; viņa gatavojas braukt uz Ugliču pie slimās māsas, tikai gaida Igora atgriešanos, lai «savestu kārtībā» dēlu, tāpat kā pastāvīgi pēc ikreizējas ekspedīcijas «saveda kārtībā» tēvu. Patīkami un glaimojoši. Vajadzēs ātrāk uzrakstīt saturīgu atskaiti par praksi, nekavējoties ķerties pie diploma un teicami to aizstāvēt. Un tad — patstāvīgs darbs kaut kur hidroceltniecībā, katrā ziņā — lielā, kur ir vēriens, kur var izvērsties! Godkāre? Kaut arī! Vai tad es nejūtu, ka varu? Jūtu. Tēvs ir pieredzējis un gudrs, bet kļūdījās bez gala, te palaidis ko garām, tur aizmirsis. Bet es visu ievēroju un pateicu priekšā. Es zinu, kā vajag. Tad ļaujiet man sevi parādīt darbā!

Raksturojumā teikts: «... Prasme likt lietā savas zi

nāšanas ... organizatora spējas . . . tika galā ar uzdevumiem sarežģītos apstākļos ... izpelnījies biedru un sev pakļauto darbinieku cieņu ...» Ne jau katrs atgriežas no prakses ar šādu vērtējumu.

Paraksta vēl nebija — pirms parakstīšanās Ļipatova vienmēr mēdza aprunāties un pamācīt.

Annuška bija paraugu glabātavā — gatavoja iežu paraugus nosūtīšanai uz centrālo laboratoriju. Viņa ņēma gabalu akmens vai sacietējuša māla, ar nazīti nokasīja un sniedza Ļoļai Naumovai, kas bija tupus piemetusies viņai līdzās. Ļoļa veikli ievīstīja paraugu marlē un ielika spainī, kas atradās uz prīmusa. Gatavie iežu paraugi stāvēja rindiņā uz sola, spīguļodami sacietējušā parafīnā.

Kad Igors ienāca, Ļoļa piecēlās un, tikko atņēmusi sveicienu, izgāja laukā. Igoru pārsteidza viņas dzedrums, bet vēl vairāk tas, ko viņa te darīja: paraugu sagatavošana neietilpa kolektora pienākumos.

— Nodarīji meičai pāri, turklāt gluži veltīgi, — sacīja An-nuška, noņemdama paraugus un atbrīvodama Igoram vietu uz sola. — Ja jau nevarētu, tad nebūtu ko runāt. Bet tikai uz trim dienām . .. Vai tad patiesi neatrastos kāds, kas aizstātu? Bet meitēnam visi plāni izjukuši. Pats taču zini — mīlestība. Sarežģīta mīlestība. Arī meiča sarežģīta. Kāpēc likt šķēršļus ceļā?

Igors samierinoši pajokojās, ka ekspedīcija neesot dzimtsarakstu nodaļa un grupas priekšnieks neesot prečutēvs.

— Sēdies taču, — sacīja Annuška un apsēdās Igoram iepretī, salikusi klēpī mazās rokas ar pietūkušajām vēnām. — Strādājis neesi slikti, tikai... Tu, redz, saki — nav dzimtsarakstu nodaļa, neesi prečutēvs. Bet, ja būs jāvada cilvēki, neiztiksi bez tā. Reizēm jābūt ir prečutēvam, ir šim, ir tam, gadās tiesu spriest par vīru un sievu, izšķirt draugu strīdus . . . To tu pagaidām vēl neproti. Bet bez šīs prasmes neesi nekāds vadītājs.

— Nevienam neesmu pāri nodarījis.

— Tavā grupā Ļoļai vienai pašai bija nepieciešama palīdzība, viņai vienai pašai arī esi pāri nodarījis. Bet meiča ir zelta vērts! Ja nav tādu kolektoru kā viņa, pašam labākajam priekšniekam darbs neveiksies.

— Ņemšu vērā, — Igors aprauti atbildēja, lai nevilktu sarunu garumā. Velns viņu dīdīja atteikt Ļoļkai nieka atvaļi-nāj urnu!

— Laikam domā, ka es spriežu sievišķīgi? Nē, Igoriņ, no partijas un kalnrača viedokļa. Kad cilvēks strādā, viņa sirdij jābūt mierīgai. Nu, pietiks par to! — Annuška pārtrauca pati sevi. — Tagad par Storoževu. Jūs nevarējāt satikt, un ar viņu arī ir grūti satikt. īgns cilvēks, žultains, piekasīgs. Taču lielisks mehāniķis, par tehniku trīc un dreb. Tu ar viņu plēsies katra nieka dēļ! Nolamāji par badakāsi!

— Vai tad nav? Nieka caurules pēc ...

— Zinu, bez iemesla jau nebija. Tikai šāda plēšanās kavē darbu. Slims cilvēks, viņu vajag saudzēt.

— Kas tad mums ir, bērnu sile! Sanatorija neirastēniķiem?

— Nē, Igoriņ, parasts kolektīvs. Neliels kolektīvs, kas strādā grūtos apstākļos. Tavs tēvs, lūk, to labi saprot.

Annuška nopūtās un pavisam klusi sacīja:

— Tu arī tēvu nesaudzē. Tas ir kauns.

Igora seja pārvērtās, viņš dzīrās atbildēt un — neteica nekā. Nevar taču apspriest tēva trūkumus ar viņam padotu darbinieci! Neviens nezina, cik Igoram smagi un sāpīgi...

Annuška smalkjūtīgi novērsa acis, sparīgi parakstīja raksturojumu. Vairs neatgriezdamās pie sarunas sākuma, precizēja visas viņa darba veiksmes un neveiksmes — izrādās, ka viņa bija daudz ko ievērojusi un tagad parakstījusi viņam oficiālu darba novērtējumu, vārdos papildināja to ar citu, sīkāku.

— Tas ar devīgu roku, — Annuška pati noteica.

Kad viņam vēlāk jautāja, vai saņēmis visu, kas pienākas, Igors, ironiski smaidīdams, atbildēja:

— Atliku likām!

Ļipatovas sprediķis sabojāja prieku par dabūto raksturojumu. Un aizskāra. Ja bijis kāds cits, Igors atmestu ar roku, bet Ļipatovu viņš cienīja. Viņa bija prasīga un taktiska — ja pamanīja kādu nolaidību, nekad neaizrādīja, visiem dzirdot, bet nostrostēja divatā un turpat arī paskaidroja, kā vajadzējis darīt. Vai tas būtu tas, kā, pēc viņas domām, trūka Igoram? . . .

Ir par ko pagudrot. Biedri par viņu izsakās: «Igors ir puisis, kā nākas.» Bez izsmiekla, kaut arī reizēm ar sapīkumu. Igors atbildēja: «Jā, kā nākas. Neciešu cilvēkus, kam principi nesaskan ar darbiem.» Viņam tie saskanēja. Viņš labi mācījās. Nedzēra. Meitenēm pāri nedarīja: gadījās, ka reizēm izturējās cietsirdīgāk, bet nekrietns nebija. Draudzībā atklāts, jautrs, biedriem nekā nežēloja. Uzskatīja sevi par idejisku komjaunieti un nicināja tos, kam nav savas pārliecības. Institūtā bija nodibinājies uzskats: lai nu kas, bet Igors Mitrofanovs būs īsts hidrotehniķis, tāds, kam pavērsies tāli ceļi. Un «te nu bija pirmais patstāvīgais darbs. Pavisam tikai divi urbjamie torņi, pusotra desmita cilvēku. Šķita, ka lieliski ticis galā, katrā ziņā daudz labāk nekā Sisojevs, otrs praktikants. Un nu izrādās — to nav pratis, to palaidis garām. Uzdevumu izpildījis, bet ar cilvēkiem — kļūmes. Ļipatova ne vārda nebilda par Ņikitu, taču

Igors pats saprata, ka Isfikita ierakstāms viņa zaudējumos. Paņēma savā aizbildniecībā, bet īstā brīdī neprata rīkoties. Storo-ževs ar savu raksturu ir cits jautājums. Pieskaņoties viņa kaprīzēm nenāk ne prātā. Trāpīsies man tāds — vai nu uzlikšu iemauktus, vai... Uzlikšu, uzlikšu iemauktus! Priekšniekam tas vieglāk. Centīšos arī izprast viņa sūro dvēseli, — ja jau vērtīgs strādnieks, tad vajadzēs. Vai tad man trūkst labsirdības? Droši vien. Nē, kas par sentimentalitāti. Kāpēc jābūt labsirdīgam? Jāveic darbs un jāprasa, lai cilvēki to veiktu pēc iespējas labi.

Viss pārējais ir sievišķīgi jociņi. Izlaidīgā Ļoļa iemīlējusies, bet man trīs dienas jāpaliek bez kolektora?! Nekas viņai nenotika. Pagūs savas mīlestības lietas nokārtot. Arī tēvs saka — lai paskumst.

Tēvs?... Viegli pateikt — tu viņu nesaudzē. Un ja nu es redzu, ka viņš aizrāvies ar iedomu, bet darbs paliek novārtā? Kā labam dēliņam slēpt viņa misēkļus? Nekā nebūs!

— Igor! I-go-riņ!

Tēvs ... Kas tad nu atkal?

— Igoriņ, ciemiņi brauc! Rusakovski un Ļipatovs ar veselu kompāniju! Iedarbini «vecāsmātes kulbu» un drāzies uz staciju, sadabū cienastu!

Tēvs staro. Profesors Rusakovskis ir viņa vājība.

— Cik cilvēkiem gatavot ēdamo?

— Es labi nesapratu, tikai tur ir gan bērni, gan tavs Ņikita, kādi astoņi cilvēki, — brauc ar smago mašīnu.

— Ar smago mašīnu? ...

Igoram uzausa atmiņā profesora sieva. Skaistulīte. Un jautra. Dievs dos, tēvs iegrims ar vīru filozofēšanā, bet sieva labāk ies pastaigāties ...

Kā parasti, kad radās vēlēšanās palakstoties, Igors juta enerģijas uzplūdu. Un viss viņam veicās. Motors sāka darboties tūlīt. Tējnīcā bija gluži labs vīns un šis tas no uzkožamajiem. Tirgū nopirka pīles un veselu kaudzi dažādu zaļumu, arbūzus, persikus. Pats pasūtīja pavārei rītdienas pusdienas — skābu gurķu zupu ar ķidām un pīli, kas pildīta ar āboliem. Ekspedīcijas apstākļos veselā greznība!

— Patiesi, organizatoriskas spējas! — sacīja tēvs.

Arī vakariņām pietika dažādu gardumu. Igors pats klāja galdu tēva teltī, no kurienes bija iznestas lāviņas.

— Tēt... Ņikitu, protams, neskaitīt? Lai viņš ar Ļoļku .. .

Tēvs izslējās, drūmi paraudzījās dēlā.

— Gluži otrādi — skaitīt. Ļoļu arī. Abus divus.

— Vai tu iedomājies, kā tas būs — Rusakovski... un Ļoļka!

Tēvs kodīja lūpas, — tā bija vislielākās nepatikas izpausme.

— Oļegs Vladimirovičs ir gaužām gudrs cilvēks, — viņš sacīja. — Padzīvosi — redzēsi: jo cilvēks ir garā lielāks, jo vienkāršāks. Bet viņa sieva ... — viņš atkal pakošļāja lūpas. — Viņa priecāsies par čigāniskas telts apstākļiem. Un kāpēc man jālauza galva, vai viņai patiks sabiedrība, bet ne otrādi — vai sabiedrībai patiks viņa?

Igors sāka smieties. Saprātīgi! Ja jau čigānu nometne, lai ir nometne. Kaut varētu pierunāt Ļoļku, lai uzdzied savas brašās dziesmas! ...

Visi izgāja viesiem pretī aiz nometnes robežas, stepē. An-nuška bija uzvilkusi baltu blūzīti, uzbužinājusi tīri izmazgātos, gaišos, pa vasaru izbalējušos matus, kas, līdzīgi pūkām, plīvoja ap vēja aprauto, tumši iedegušo seju.

Sānis, uz veca kurgāna, apkampusi ar rokām ceļgalus, nekustīgi sēdēja Ļoļka. Sarkanā jaciņā un sandalītēm kājās, uzmaukusi pār acīm platmalaino cepuri, viņa aizgūtnēm skatījās gandrīz nemanāmā apvāršņa virzienā, kur vajadzēja parādīties smagajai mašīnai.

Un tad tā parādījās.

Gāzelēdamās pa izmirkušā ceļa dangām un vilkdama aiz sevis rūsganu putekļu asti, tā gausi tuvojās, un līdz ar to tuvojās dziesma, ko tālu pa visu zemi bija izplatījis strādnieku puišelis Maksims no jaunās filmas:

Paceļas, pagrozās baloniņš zilgs,

Paceļas, pagrozās, mūžs tam nav ilgs...

Matvejs Denisovičs smagnēji skrēja pretī.

Mašīna apstājās.

Kulbā aizrautīgi beidza dziedāt dziesmu:

Kur ir tā ieliņa, kur ir tas nams. . .

Pirmais izlēca laukā Ļipatovs un steigšus metās pie An-nuškas. Aiz viņa izlēca Ņikita, tūlīt pāri sagaidītāju galvām pamanīja nekustīgo augumiņu zem platmalainās cepures — un mitējās dziedāt. Paļka norēcās viņam pie auss:

Kur gan tā meiča, kas mīla ir man!

Un pamirkšķinājis jautāja:

— Sī pati, vai?

Ņikita neatbildēja. Visu ceļu bija paklusām smējies, kad pārējie jokoja par gaidāmo satikšanos, un nu nobijās. Neskrēja uz kurgānu, bet pastiepa Katrīnai rokas:

— Lien laukā, nebaidies, es pieturēšu.

Igors tuvojās nesteigdamies, pētīdams, kas tā ir par kompāniju, kas atbraukusi. Ņikita... kautrējas, joks tāds! Kāda sieviete. Paļka Svetovs. Lūk, arī skaistulīte. Glītas kājiņas, neko teikt!

Viņš pielika soli un pēkšņi, tumši nosarcis, apstājās.

Purinādama no jakas nost putekļus, tepat stāvēja Katrīna.

Melnās bizes citādi apvītas apkārt galvai — augsti paceltā vainagā, tāpēc viņa izskatās vēl cēlāka. Stalta auguma, slaidu vidukli un vingrām kājām. Ne stājā, ne kustībās nav manāma ne mazākā vēlēšanās koķetēt: ja gribi, skaties: kāda esmu, tāda esmu. Kļuvusi vēl skaistāka un atkal pārvērtusies līdz nepazīšanai.

Igors neatrada vārdu, kā viņu apsveikt. Klusēdams sasveicinājās, pēc tam ar citiem, klusēdams sāka iet līdzās Katrīnai . . .

Ņikita palika nopakaļ. Kad Katrīna atskatījās, viņš jau sēdēja kurgānā, gan ne līdzās meičai, bet pienācīgā attālumā. Katrīnas lūpās paplaiksnījās smaids — un tūdaļ atspoguļojās Igora sejā.

— Mīlestība, — viņš sacīja.

Katrīna pirmo reizi paskatījās viņā ieinteresēti, tomēr interese nebija veltīta viņam, bet pārītim.

— Vai meitene laba?

Igors atbildēja ar vārdiem, kas pārsteidza viņu pašu:

— Ja īsta mīlestība, tad tas nozīmē, ka arī cilvēks ir labs.

— Es gribētu ar meiteni iepazīties.

Pēc šiem vārdiem Igors neatlaidīgi aicināja Ļoļu un Ņikitu vakariņās, bet viņi samulsa un aizskrēja uz ēdamistabu, kur drīz vien sākās jautrība. No priekšnieka telts varēja dzirdēt jauniešu smieklus, tad atskanēja dziesma — meitenes balss locīja draiskus, jocīgus vārdus, un šajā balsī skanēja gaviles.

— Ļoļka dzied, — sacīja Igors.

Katrīna izklaidīgi ieklausījās. Viņa maz ēda, reti smējās, domās bija kaut kur citur. Pie galda visdzīvāk tērzēja Matvejs

Denisovičs un profesors, abi, pēc ilga laika satikušies, steidzās izrunāties.

Rusakovska bija atturīga. Nebija grūti ievērot, ka Paļka gluži kā pielipis viņai, bet tagad tas Igoru tikai iepriecināja. Ar Paļkas palīdzību viņš pierunāja abas sievietes aizbraukt pēc vakariņām peldēties.

— Mēs arī! Mēs ari! — sauca bērni.

Tas izšķīra jautājumu par profesora un Matveja Denisoviča piedalīšanos — viņiem nepietika mašīnā vietas.

Piebraukdams «vecāsmātes kulbu», Igors apsvēra, ka nosēdinās sev līdzās Katrīnu, un tai pašā laikā dusmojās tiklab uz sevi, kā ari uz viņu. Kas tā par apmātību! Kas viņa man ir? Kāpēc? Ogļraču madonna!

Kā par spīti, debesīs iznira mazliet greizs, sārts mēness sirpis, un tūdaļ visa apkārtne kļuva skaista: nometnes teltis, nepārredzamā stepe, ceļš, kas sniedzās tālē un izzuda stepes klaidā.

Katrīna sēdēja līdzās Igoram. Plaši atvērtas acis, cieši sakniebtas lūpas. Ja neuzrunās, pašai ne prātā nenāks bilst kādu vārdu.

— Jums tāda seja, kādas parasti glezno madonnām, — sacīja Igors un sevī pasmaidīja — droši vien viņa nezina, kas ir madonna. Ko viņa darīs? Izliksies, ka sapratusi? Vai klusēs?

— Es nekad neesmu redzējusi madonnas, — Katrīna vienkārši paskaidroja. — Esmu taču no ciemata, no ogļraču dzimtas. Kādas tās madonnas ir?

— Skaistas un tiklas. Kā nekā dievmātes.

— Glaimojoši, — pasmaidīja Katrīna. — Ogļraču madonna!

Igors tumši pietvīka.

Viņiem aiz muguras, saspiedušies kopā pie slīpā lodziņa, Gaļina un Kuziks centās saskatīt, uz kurieni viņi brauc un tālās sādžas aku vindas noturēja par urbjamiem torņiem. Šaurībā un pustumsā sēdēdami cieši blakus, Paļka un Tatjana Nikola-jevna bez mitas tērzēja gan viens ar otru, gan ar bērniem, kamēr abu rokas runāja savu valodu. Paļka sameklēja un spieda «acurauga» roku, kas te apņēmīgi grūda viņu prom, te padevīgi aprima, te jokodamās slīdēja no viņa pirkstiem laukā, lai tūlīt atkal tiktu sagūstīta . . .

Virs aizsprosta ūdens līmenis mazliet šūpojās, sidraboti vijīga locījās nelielā straume. Tumši koki pienākuši cieši klāt pie ūdens, tikai upes līkumā izniris pašaurs sēklis. No šī da-

biskā liedaga ieslīpi ūdenī vijās mēness taciņa, virmodama nemierīgajā ūdens vālā, kas slīdēja pa aizsprosta virsu.

Pirmie ūdenī metās bērni. Kuziks tūlīt pat sāka peldēt, plaši mezdams rokas, saceldams margojošu šļakatu fontānus. Igors un Paļka mācīja Gaļinku pie paša krasta peldēt, paslepen lūkodamies pēc savām ceļa biedrēm — kur tās vēl kavējas?

Tatjana Nikolajevna pieskrēja pie ūdens un apstājās, taustīdama to ar pirkstu galiņiem. Uzģērbusi elegantu peldkostīmu, kādi Donbasā nav ne redzēti, viņa zināja, ka tiek apbrīnota, un tīšuprāt vilcinājās. Paļkam gribējās viņu pavilkt aiz rokas, paķircināties, bet mulsināja māsa. Tobrīd Katrīna, noteiktā gaitā pagājusi garām Tatjanai Nikolajevnai, daudz nedomādama, metās ūdenī. Tatjana Nikolajevna palika viena. Būtu bijis ērmoti neuzsaukt viņai: «Bailīgā!» — un neskriet pakaļ...

Igors neskatīdamies redzēja stalto augumu tik vienkārši, bez klīrēšanās ejam ūdenī. Patiesi madonna! Majestātiskā galva augsti cēlās virs ūdens, — laikam baidās samērcēt bizes.

Igors sāka peldēt līdzās.

— Cik jūs gausi peldat. Mūsu puiši vienmēr sacenšas, kurš ātrāk, saceldami šļakatas līdz debesīm.

— Man labāk patīk kopā ar jums.

— Ar mani? Lai notiek!

Viņa ienira un pazuda. Ūdens virsma mazliet salīgojās — mēness tanī šūpojās, ķircinādams ar mānīgiem vizuļiem. Igors neprata peldēt zem ūdens un arī nezināja, uz kuru pusi doties.

Katrīna iznira tālu iesānis, smējās un sāka peldēt pret straumi, prom no Igora. Igors viņu panāca.

— Bizes samērcējāt.

— Nav liela bēda, izžūs.

— Kāpēc mani pametāt?

— Kā tad pametu? Būtu man peldējis līdz ... Vai neprotat?

— Es varētu tā peldēt un peldēt jums blakus, Katrīn.

— Un ilgi peldētu?

Viņš nepaguva atbildēt — viņa no jauna ienira, parādījās pie paša aizsprosta, pamāja un pazuda ūdenī. Igors peldēja uz labu laimi, bet viņa jau bija izkāpusi malā, norīvējās ar dvieli un devās aiz krūma apģērbties. Igors arī iznāca un nemitīgi ar acs kaktiņu vērās uz Katrīnas balti vizošo augumu, uz rokām, kas cilājās virs krūma . ..

Jau apģērbusies, Katrīna apsēdās krastā un atlaida vaļā bizes.

Igors apmetās blakus. Uz pleciem un muguras viņai krita biezie mati, kāda mitra šķipsna gūlās pār krūtīm, sarafāna zemajā izgriezumā. Igors samiedza acis. Saprāts diktēja — rimsties! Tomēr viņš nespēja tikt ar sevi galā.

— Katrīn, mani vilkšus velk pie jums. Nezinu, vai tas jums vajadzīgs vai ne, bet tā nu ir.

— Nu kāpēc tā? — īgni sacīja Katrīna. — Bija tik labi.

— Un nu ir sliktāk?

Katrīna sāka pīt bizes. Igors skatījās, cik veikli viņas pirksti satver un savij mitrās šķipsnas. Viena bize jau smagi slīga lejup, tad otra. Rokas viegli pacēlās un kārtīgi salika bizes vainagā, enerģiski saspraužot ar matadatām.

— Es nezinu, — pēkšņi Katrīna sacīja skumjā neizpratnē. — Nezinu. Tikai nevajag.

Katrīnai bija taisnība. Igors pats nesaprata, kas viņam bija uznācis. Gandrīz sveša, no svešas apkārtnes, nelaipna un neatsaucīga meiča ar dīvaini mainīgu garastāvokli... Ja viņa teiktu: «Es arī esmu jūs iemīlējusi,» — ko viņš iesāktu ar šo mīlestību? Tomēr vēlēšanās viņai pieskarties bija tik liela, ka Igors saņēma viņas roku, iepriekš saprazdams, ka tūlīt viņa to izraus. Un izrāva arī, saraukusi uzacis.

— Esmu jūs iemīlējis, Katrīn. Ko lai daru?

— Jūs taču mani nemaz nepazīstat. Un nekā par mani nezināt. Cik tas jums ātri iet!

— Es pats brīnos, — Igors pikti atsaucās. — Bet diemžēl tā tas ir.

Katrīna vērīgi palūkojās viņā un tad sacīja citādā, skumjā un laipnā balsī:

— Jā, tad jau paturēšu atmiņā.

Piecēlās un devās pie ūdens pasaukt bērnus — laiks braukt!

Paļka kopā ar Tatjanu Nikolajevnu bija aizpeldējis uz otru krastu. Katrīna nopūtās un sāka ūjināt — laiks braukt! Ātrāk, ātrāk aizbraukt no šī sidrabotā ūdens, no zaigojošās debess, aizbraukt, palikt vienai, aizvērt acis un ausis ...

Ceļā uz nometni «vecāsmātes kulba» sāka sprauslāt, šņākt, tad apstājās. Līdz nometnei vēl bija kilometri divi. Tatjana Ni-kolajevna nolēma iet ar bērniem kājām, Paļka devās līdz. Nejautādams, vai Katrīna vēlas palikt, Igors lūdza, lai viņa parāda gaismu, kamēr viņš izpētīs, kas noticis. Katrīna rādīja.

Viņi runāja vienīgi par ērmoto mašīnu, ko Igors bija samontējis. Viņam būtu gribējies, lai Katrīna paslavē, bet viņa tikai apjautājās, cik ilgi viņš noņēmies ar to, un pasmaidīja, dabūjusi zināt, ka vairāk par mēnesi. Kad motors kaut cik sāka darboties, abi sēdās iekšā un brauca.

Igors necentās uzsākt sarunu, tikai priecājās, ka viņa ir vēl te, līdzās, un varēs viņu redzēt vēl visu rītdienu. Kas būs vēlāk, to Igors nezināja.

Abi jau tuvojās apmetnes vietai, kad Katrīna ierunājās pati:

— Es ļoti mīlēju kādu cilvēku. Viņš aizgāja bojā. Šahtā.

Igors nokaunējies to pašu brīdi atcerējās pirmo vakaru pie

Kuzmenkiem un kluso puisi, kas grozījās viņu tuvumā un likās tik nenozīmīgs . . . Ņikitas brālis! Un kā es, stulbenis, to neiedomājos! Kāpēc neapjautājos, nevajadzēja nelaikā mākties virsū! ... Bet, kas jau noticis, tas noticis, dzīve turpinās, un viņa . . .

It kā uzminējusi Igora domas, Katrīna sacīja vēl skarbāk:

— Man būs bērns. Es gribu audzināt viņa bērnu. Neko citu nevēlos. Jūs, redz, bijāt norūpējies, ka es samērcēšot bizes. Cik patīkami. Man nekad neviena nebūs, kas par mani rūpētos. Man jābūt kā akmenim. Tas arī ir viss. Un dieva dēļ, nesakiet ne vārda.

3

Visi, kas redzēja, kā Annuška Ļipatova greznoja savu telti, cik rūpīgi uzposās pirms tikšanās ar vīru, — visi priecājās un centās netraucēt. Ekspedīcijās šādus notikumus prot cienīt.

Kad Ļipatovi roku rokā iegāja savā teltī, jaunieši no blakus teltīm pajuka uz visām pusēm un, izmantodami jauko nakti, cik vien ilgi iespējams, neatgriezās mājās.

Viss veicināja mīlas idili. Taču idile bija elektrizēta ar ilgā laikā uzkrāto aizvainojumu lādiņu un kuru katru mirkli varēja eksplodēt — vajadzēja tikai aizdedzināt nieka degli. Abi centās nepieskarties sprādziena apdraudētajiem jautājumiem, lai nesabojātu tikšanās prieku. Ļipatovs bija cieši apņēmies atlikt nopietno sarunu uz rītdienu un, ja maigajā tērzēšanā pati no sevis ievijās ogļu apakšzemes gazifikācija, tad vienīgi tāpēc, ka temats nebija bīstams, bet iepriecināja.

— Gan tu redzēsi, mūsu projekts būs pirmais solis milzu pasākumā, — Ļipatovs runāja, ielicis galvu Annuškai klēpī, un raudzījās augšup viņas mīļajā sejiņā. — Puiši vēl paši neapzinās, ko tas nozīmē! Pietiks ko ņemties nevis mēnešiem, bet gadiem ilgi! — Un piebilda: — Drīz mums būs vajadzīgi ģeologi — redz, tad tu varēsi sev dabūt pastāvīgu un svarīgu darbu mājās!

Annuška nevarēja iedomāties ģeologa darbu apakšzemes gazifikācijas apstākļos — tam droši vien gluži cits pētniecības raksturs.

Neliela liesmiņa pieskārās deglim, un deglis sāka gruzdēt — vai nu iedegsies, vai apdzisis.

— Pamācīsies drusku, mainīsi savu profilu, — Ļipatovs miermīlīgi sacīja, mazliet uzpūzdams gruzdošajam deglim. — Tikpat jau laiks izbeigt klejotāju dzīvi.

Annuškas gādīgā plauksta aizsedza degli.

— Protams. Tik skumji dzīvot šķirti, esmu briesmīgi noilgojusies pēc tevis un Iročkas! Es tā sapņoju par atvaļinājumu! Laikam novembrī vai decembrī. Un vismaz uz diviem mēnešiem.

Plauksta neuzmanīgi bija atsegusi degli, un uguns uzliesmoja.

— Decembrī? Traks es palikšu līdz decembrim! — Ļipatovs iesaucās. — Es vairs nespēju! Kā pamests suns!

— Divi trīs mēneši, Vaņuša! Tie paies ātri. Ja es varēšu apstrādāt materiālu mājās . ..

Ļipatovs jau uzpūta protesta liesmu:

— Vai tu ar zini, ka es esmu vīrietis un nevaru dzīvot kā mūks? Paļka smejas — vīrs neklātnieks! Es ... es ... es esmu sācis lakstoties ap sievietēm! Redz, kā ir!

Viņš sēdēja sievai pretī — sabozies, ar uzsvērti bargu, vaininieka izskatu.

— Man ļoti sāpīgi, Vaņuša. Ļoti. Nebiju domājusi, ka tu ... Bet mums taču katram savs darbs, nekad neesmu centusies tevi ierobežot, nekad neesmu mēģinājusi tev atņemt...

— Centies, mēģināji! — ierēcās Ļipatovs — un visa idile uzsprāga gaisā. — Mēģināji kopš pirmās dienas! Es sēdēju kā muļķis viens pats, kamēr tu mācījies, kamēr tu braukāji — velns zin kur! Man ir atņemts bērns! Atņemts ģimenes pavards! Tu centies man atņemt pašu galveno — ģimeni! Kas, velns, par ģimeni? Nav man ģimenes! Esmu pamests, bērns pa-

mests, atnāku mājās — tukšs, netīrs, atliek tikai kliegt vai piedzerties! Jā, jā, sēžu viens pats un dzeru! Un nodzeršos galīgi! Žūpoju! Tā tas ir!

— Kā tad tu...? — Annuška nomurmināja, ar šausmām raudzīdamās viņā, tad pavirzījās nost un sacīja savā apņēmīgajā balstiņā: — Zini, Vaņa, ja tu esi sācis dzert, es pie tevis nemaz neatgriezīšos. Un meitu arī nevedīšu. Kam man — dzērājs?

Liesma acumirklī saplaka. Ģimenes dumpja uguns vairs tikko gruzdēja pēdējās pagalēs.

— Muļķīt, kas nu es par dzērāju! — Ļipatovs sacīja un pievilka Annušku sev klāt. — Ko vēl neiedomāsies!

— Tu taču saki — žūpoju, lakstojos . ..

— To jau tu mani spied darīt!

Viņa apkampa vīru, noskūpstīja, pieglauda izspūrušos matus, — un viņš tūdaļ kļuva rāms. Annuška uzcītīgi līdzināja dumpja pēdas, apelēdama pie cita, miermīlīga un apzinīga cilvēka, kas slēpās zem aizvainota vīra čaulas.

— Es taču lepojos ar tevi, Vaņuša! Lepojos, ka mēs esam nodibinājuši ģimeni uz pilnīgas līdztiesības pamatiem, uz savstarpējas saprašanās ... Es vienmēr saku mūsu jauniešiem ...

— Bet nevar tā gadiem ilgi, — viņš žēlabaini pārtrauca. — Ģimene, bet meita pamesta viena ... — Norimstošā dumpja pēdējā uzliesmojumā viņam izlauzās: — ... Pie šīs vecās muļķes!

— Krustmāte Soņa — veca muļķe?!

— Nezinu, varbūt viņa ir gudra, bet tev vajadzētu dzirdēt, kā Iročka pagalmā lamājas ar puikām!

— Iročka lamājas?

— Kā nu ne! Bērns bez uzraudzības, māte pametusi!

Annuška iešņukstējās un pieglaudās vīram.

— Nu labi, tas ir briesmīgi, visi pamesti. Ko tad man darīt, — atstāt ekspedīciju, piekrāpt tos, kas man uzticējušies, palikt par mājsaimnieci? Komunistei, ģeoloģei ar gluži labu pieredzi — visu pamest tagad, kad visa valsts ... kad ģeoloģija tā kā vēl nekad . . .

Nē, protams, — Ļipatovs nobijies murmināja, tas otrais — apzinīgais un pašaizliedzīgais Ļipatovs, kurš kādreiz bija zvērējis neierobežot komjaunietes Annuškas brīvību un sen pārliecinājis sevi, ka sociālisma celšana prasa upurus «pa ģimenes līniju».

— Vai zini, Matvejs Denisovičs drīz dosies ar ziņojumu uz Tautas komisariātu un jautājums par mūsu upes gultnes pārveidošanu ...

Tādējādi Annuška novirzīja sarunu no bīstamām krācēm pierastajos ūdeņos, kur jebkurš dumpis atdūrās pret nepiekļūstamiem krastiem.

Matvejs Denisovičs aizveda prom no nometnes — tālāk no visiem — savu draugu, par kuru nebija jābaidās, ka tas viņa ieceres uzskatīs par neprātu.

Stāvēdams mēness apgaismotajā stepē, Matvejs Denisovičs ar nūju zīmēja karti. — Te Sibīrija un tās milzu upes, kas veļ savus ūdeņus Ziemeļu Ledus okeānā, te bez ūdens, saules tveicei pakļautā Vidusāzija, te Turgajas augstiene un Turgajas kalnu šaurā kore — ja uzspridzinātu šo kori vai izraktu tuneli, tad ūdens ieplūstu tuksnesī.. . Uzdevums grandiozs, būs jāiegulda daudz darba un līdzekļu, bet tas ir vienīgais atrisinājums tuksnešiem bez ūdens, kas izslāpuši pēc valgmes, un tāpat Kaspijas jūrai — jūs zināt, cik ātri izsīkst Kaspijas jūra?

— Interesanti, ka tik pārdroša ideja radusies tieši tagad, — domīgi sacīja Rusakovskis. — Tiklab zinātnē, kā arī tehnika patlaban iestājies neierobežotu iespēju laiks. Ļoti maz kas šķir vairs cilvēku no tā brīža, kad viņš pārvaldīs un pat pārveidos dabu. Ķīmijā mēs jau esam tikpat kā sasnieguši tādu prasmi, ka radīsim visas vielas, kādas būs vajadzīgas, un ar tādām īpašībām, kādas būs vēlamas. Perspektīvas neierobežotas. Mehānikā var paredzēt visuaptverošo automātikas izplatīšanos, arī te perspektīvas ir pārsteidzošas. Lidojumi stratosfērā ir jau tehniski atrisināts jautājums. Principā atrisināti lidojumi kosmosā. Droši vien attīstīsies arī sadzīves aviācija, kaut kas līdzīgs aviovelosipēdam. Fizika jau tagad pēc savas sagatavotības pakāpes var sev nospraust uzdevumu radīt mākslīgus mākoņus, mākslīgu lietu. Var paredzēt, ka nākotnes siltumierīces saņems enerģiju no zemes dzīlēm, siltumu, kas iegūts divdesmit trīsdesmit kilometru dziļumā. Nav svarīgi, vai to atrisinās šodien vai pēc vairākiem gadu desmitiem, svarīgi, ka šādi uzdevumi jau ir zinātnes iespēju robežās.

— Un upju ievadīšana jaunās gultnēs? — Matvejs Denisovičs nepacietīgi pārtrauca. — Te nav paredzamas pat zinātniskas grūtības, te viss balstās uz atrisinātiem zinātniskiem un tehniskiem uzdevumiem! Galvenais ir ekonomika un organizācija .. .

— Un savs laiks, — iesprauda Rusakovskis. — Pagaidām tas ir skaists sapnis.

— Sapnis? Nē! Tautsaimnieciska nepieciešamība un mērķtiecība.

— Taču ne šodien? — Rusakovskis piesardzīgi atgādināja. — Pagaidām mēs drudžaini steidzamies industrializēt valsti un, cik es saprotu, pastiprināt aizsardzības spēkus. Tas, kas šajos gados tiek celts, ir vienīgi pamata pakāpe īstam ekonomiskam uzplaukumam. Jūsu ideja ir tālas nākotnes ideja.

Viņš padomāja un apņēmīgi ieteica:

— Izstrādājiet to. Vispārējos vilcienos, kādi nepieciešami, lai iegūtu pārskatu. Un publicējiet.

Matvejs Denisovičs noplātīja rokas:

— Ho-ho! Tik vien? Nē, mans mīļais, ne vien publicēšu, bet došos kaujā, kautiņā, lai savu nodomu īstenotu!

— īstenotu? Tagad?

— Kaut arī ne tagad, bet šai idejai jāietilpst kā neatņemamai sastāvdaļai valsts attīstības perspektīvā!

— Vai jums neliekas, Matvej Denisovič, ka pasākumu uzskata par sabiedriski nepieciešamu tikai tad, kad apstākļi tā realizēšanai nobrieduši?

— Nu nē-ē, Oļeg Vladimirovič, jūs aizmirstat sociālistiskās saimniekošanas īpatnības. Jums ir pasīvs viedoklis: kad nobriedīs, tad ar to nodarbosies. Tā ir pašplūsma. Es esmu par to, lai dzīvi pamudinātu, lai dzīvi pasteidzinātu! Sapņotāji? Protams! Bet mēs esam sapņa īstenošanas organizatori. Tā ir gluži savdabīga sapņotāju kategorija. Mūsu sapņi — tas ir paredzējums.

— Visa zinātne ir paredzējums, — smaidīdams par drauga dedzību, sacīja Rusakovskis. — Bet ceļš tai viens — izstrādāt minējumu, vispārināt un analizēt atzinumus, padarīt tos pieejamus tiem, kas seko aiz mums, — ja gribat, atvērt semaforu jaunam domu lidojumam. Bet nemesties cīņā! Es varu izstrādāt desmit vērtīgu domu, bet, ja mēģināšu īstenot kaut vienu no tām, tad deviņām pārējām man neatliks laika.

— Ko tad, izstrādāt un nolikt uz galda, lai guļ?

— Publicēt zinātniskā žurnālā, kaut vai — jaunatnes presē, un uzskatīt, ka esat savu darbu padarījis.

Matvejs Denisovičs niknumā sa viciņā ja dūres:

— Un to sakāt jūs! Jūs! Mūžīgo meklējumu cilvēks!

Tālumā parādījās gaismas kūlītis, mēness starojumā tas izskatījās bāls, bet dzīvs, kustīgs.

— Mūsējie atgriežas, — ar atvieglojumu teica Rusakovskis un abām rokām draudzīgi atvēra Matveja Denisoviča sažņaugtās dūres. Nenovērsdams acis no tālās gaismas, viņš sāka runāt pusbalsī, ar nepierastu maigumu:

— Man ir skolnieks — Iļja Aleksandrovs. Iļka, tā mēs viņu saucam. Kad es domāju par to, ko man izdevies un izdosies zinātnē paveikt, tad saku sev: esmu atradis un ievedis zinātnē Iļku Aleksandrovu, tas man tiks ieskaitīts. Viņš jau ir īsts zinātnieks. Ar pašu vērtīgāko iezīmi — tālredzību. Viņam pastāvīgi jaunas idejas un daudzas no tām aizsteidzas priekšā vispārējai kustībai — kā tas gaismas kūlītis. Katra viņa ideja — liels ieguldījums praksē. Viņš tās kaisa, izdāvā, izmet pa ceļiem, neatgriezdamies . . . Viņam ir sešpadsmit zinātnisku darbu. Viņam ir divdesmit četri gadi. Es viņu ļoti mīlu, bet, ja viņš sagudrotu pats ķerties pie īstenošanas, iesaistīties rūpniecībā, — es viņam sprandu apgrieztu. Tas būtu noziegums pret zinātni.

Tālais gaismas kūlītis pēkšņi apdzisa.

Rusakovskis klusēja, lūkodamies sidrabotajā miglā, kas vienaldzīgi apslēpa ceļa gabalu, pa kuru nesen bija tuvojusies mašīna.

— «Vecāsmātes kulba» dumpojas, — paskaidroja Matvejs Denisovičs un dedzīgi iebilda: — Noziegums pret zinātni? Bet ja nu ar to iegūtu Dzimtene, miljoniem cilvēku?!

— Vai tad zinātne nepūlas tā paša dēļ? — pēkšņi sapīcis, atbildēja Rusakovskis. — Es nevaru tā pretstatīt. Pastāv sabiedriska darba dalīšana un saprātīgs spēku patēriņš. _

— Bet dzīve? Kur jūs ietilpināsiet šai saprātīgajā shēmā vienkāršu cilvēka dzīvi un tās iespēju robežas? Un vēlēšanos redzēt to, kas jums ir dārgs?

— Tā jau ir psiholoģijas tiesa, — Rusakovskis novilka caur zobiem un piespieda sevi novērst acis no kāda punkta, kas bija izzudis mēness apspīdētajā miglā. — Reizēm arī man gribas kaut ko tādu — ātru. Tomēr es zinu: zinātnieks kļuvis par zinātnieku pēc ilgām pūlēm. Viņš ir sabiedrības bagātība. Visu savu laiku viņam maksimāli jāiegulda tai jomā, kur viņš vajadzīgs visvairāk.

— Tas ir kaut kā pārāk aprēķināti.

— Es to uzskatu par mērķtiecību, — Rusakovskis kā skaldīt noskaldīja un ieklausījās — tuvumā skanēja bērnu balsis.

Matvejs Denisovičs salika plaukstas pie mutes:

— E-heī!

Nācēji bija tikai divi. Divi bērni. Gaļinka pilnā sparā metās pie tēva. Viņa aizgūtnēm skaļi vilka elpu. Mati tik slapji, kā no ūdens izvilkti.

- Es iemācījos nirt! Un peldēt zem ūdens. Pāris metru nopeldēju, Kuziks redzēja. Pāris metru, vai ne, Kuzik?

— Kur māmiņa?

Gaļinka nevērīgi pamāja ar galvu.

— Vai viņi pie mašīnas palika?

— Igors palika. Ar Katrīnu, — caur pieri raudzīdamies uz tēvu, drūmi teica Gaļinka. — Bet mamma nāk kājām. Ar to . . . Skriesim, Kuzik! — viņa uzsauca un pirmā drāzās prom uz nometni.

— Varbūt iesim pretī? — ieteica Rusakovskis, bet tūlīt aprāvās: — Viņa jau gan nav viena, turklāt ir gaišs.

— Protams, pie viņas ir Pāvels, — daudz nedomādams, apstiprināja Matvejs Denisovičs, steigdamies atgriezties pie pārtrauktās sarunas. — Pieļauju, ka jums ir taisnība, ja runājam par lieliem talantiem. Taču es, Oļeg Vladimirovič, neesmu nekāda slavenība, esmu tikai visparastākais prņktiķis, viens no miljoniem. Ne plika graša nedodu par spēku ekonomiju. Kopā ar visiem strādāju nākotnei. Un jūtu, ka esmu gaismas stars, kas traucas uz priekšu, bet staram ir īpašība izplatījumā izplesties arvien plašākā lokā . . .

— Tomēr gaismas jauda tai pašā laikā pamazinās, — iebilda Rusakovskis, nemanot vilkdams draugu sev līdz, lai ietu pretī tiem abiem, kas bija noklīduši stepē.

— Aha! Plats loks — un daudz kas dūmakā, kontūras neskaidras! — uzvaras priekā atsaucās Matvejs Denisovičs. — Bet es gribu saskatīt, gribu pēc kontūrām uzminēt nākotni! Noteikt, kas un kā! Jūs sacīsiet — lidmašīna radās tad, kad zinātne spēja atrisināt problēmas par tādas mašīnas lidojumu, kas ir smagāka par gaisu. Bet bija taču Ikars! Bija leģenda, sapnis! Domas lidojums aizsteidzas priekšā jebkuram citam lidojumam, reizēm par veseliem gadsimtiem. Bija neprāši, kas sēja sev pie muguras spārnus, lēca — un nositās. Es esmu šāds neprātis. Man piecdesmit divi gadi. Pārāk daudz laika nav palicis.

Mēness apstarotajā miglā iezīmējās divi nācēji — divi silueti. Viņi tuvojās roku rokā. It kā abus vienodams, Tatjanas Nikolajevnas gaišās šalles gals plandījās pie viņas pavadoņa krūtīm.

— E-he-heī! — nevajadzīgi skaļi uzsauca Matvejs Deni-sovičs. — Kas jums tur gadījās?

Abi silueti atrāvās viens no otra, Tatjana Nikolajevna steigšus devās balss virzienā, šalles gali plīvoja aizmugurē kā spārni.

— Te nu jūs esat, filozofi! — viņa sacīja. — Droši vien spriedāt par zinātni visu laiku, kamēr mēs braucām, peldējāmies, nirām, bojājām mašīnu... Ai, kas par nakti, Oļeg! Un ūdens kā uzsildīts.

Svetovs, arī pienācis, stāvēja viņai līdzās. Rusakovskis vērīgi viņu aplūkoja — cik jauns, neizturami jauns!

— Jūs vēl neesat izrunājušies? — Tatjana Nikolajevna jautāja un apņēma šalli ap pleciem. — Es iešu apguldīšu Gaļinku.

— Jūs gribējāt paklausīties dziesmas, — Svetovs atgādināja.

Viņa ieklausījās — nometnē dziedāja. Dziesma skanēja iztālēm un tāpēc likās sevišķi skaista.

— Ja Galočka ātri aizmigs, es atnākšu. Nu filozofējiet vien, es jūs netraucēšu.

Viņa atvadoties uzsmaidīja vīram, brīvi pieķērās pie Sve-tova elkoņa, un abi aizgāja. Rusakovskis un Matvejs Deniso-vičs vēl ilgi redzēja divus siluetus un gaišās šalles plandošos galus.

— Reizēm man žēl, ka neprotu lēkt, — skumji teica Rusakovskis. — Iespējams, ka tas ir vislielākais skaistums — izdarīt lēcienu nākotnē, kaut vai riskējot palikt bez kājām. Ķīmija ir precīza un urķīga zinātne. Tā sagatavo atbalstu drosmīgiem lēcieniem ... bet lec citi. Tie, kas izmanto mūsu slēdzienus. Bet mēs — mēs esam strādnieciņi, progresa melnā darba darītāji.

Viņi gandrīz uzskrēja virsū kādam pārītim. Meiča novērsa seju, bet puisis pacēla galvu un īgni paskatījās — kas te nelūgts klaiņo? Matvejs Denisovičs pazina Ņikitu un steidzīgi nogriezās sānis.

— Sievietēm patīk cilvēki, kas spējīgi uz neprātīgiem lēcieniem, — sacīja Rusakovskis. — Tādi strādnieciņi kā mēs viņas garlaiko. Senajos laikos sievietes deva priekšroku nevis

pētniekiem, bet bruņiniekiem. Laiki mainījušies. Bet vai mainījusies sieviešu psiholoģija?

Rusakovskis runāja it kā jokodamies, un Matvejs Deniso-vičs piespieda sevi pasmaidīt. Viņš nezināja, ko atbildēt. Viņš domāja par šī spriedelējuma skumjo zemtekstu. Pastāvīgi bija licies, ka Rusakovskis nekā nenojauš un akli uzticas, pārāk iegrimis zinātnē un daudz ko ne redz, ne mana. Tomēr nē, redz, mana visu ...

— Es izteicu jums savus iebildumus, — ierunājās Rusakovskis, kā turpinādams aizsākto domu, un Matvejs Denisovičs uzreiz neaptvēra, ka viņš atsāk sarunu, ko bija pārtraukusi Tatjanas Nikolajevnas ierašanās. — Tomēr es necentīšos jūs atrunāt. Ja gribat zināt — es jūs apskaužu. Iesim tomēr paskatīties, vai mūsu bērneļi aizmiguši. Gaļina ļoti satraukta kā šodien, tā arī visu pēdējo laiku.

Kad viņš iegāja teltī, kas viņiem bija ierādīta, Gaļinka gulēja viena un nebija aizmigusi. Oļegs Vladimirovičs apsēdās uz gultiņas malas un noskūpstīja meiteni.

— Kāpēc tu neguli, rudgalvīt?

Gaļinka piespiedās pie tēva un skaļi, kā valdīdama elsas, atvilka elpu.

— Kas tev ir, Gaļinka?

— Nekas.

— Vai tev vienai bailes?

— Es vispār ne no kā nebaidos, — Gaļinka sacīja un papurināja galvu, kā aizdzīdama vakara trauksmainos iespaidus. — Tēt, es izlēmu! Es būšu pētniece.

— Ļoti labi. Kāpēc tu tā izlēmi?

Tēvs jautāja nopietni, viņš nekad neaizvainoja viņu ar iecietīgi laipniem jautājumiem.

— Tāpēc, — viņa pārliecinoši sacīja, — ka viņi visur pirmie. Atnāk, uzstāda teltis un sāk.

— Tā ir ļoti interesanta profesija, Gaļina. Tikai tai ir savas neērtības. Tev gandrīz nemaz neiznāks dzīvot mājās...

— Es nemaz negribu dzīvot mājās.

Tēva rokas, kas turēja viņu apskautu, nodrebēja. Gaļinka piespiedās pie tām, viņa valdījās, lai neraudātu, lai ar asarām nebūtu jāatbrīvojas no īgnuma un pretīguma, kas uzmācās ik reizi, kad viņa, greizsirdīgi uzmanīdama, ievēroja nevilšus izmestus vārdus un nodevīgus skatienus, kurus mamma centās apslēpt.

— Tēt, pastāsti man kaut ko, lai es varētu aizmigt.

— Kas nu es par stāstītāju!

Rusakovskis ieskatījās ciešāk telts krēslā — meitenes seja skumja. Noskūpstīja valgos matus, kas bija rudi tāpat kā mātei.

— Rīt pat es jūs nosūtīšu uz jūru, rudgalvīt. Tevi un māmiņu. Lielo un mazo rudgalvīti.

— Jā! Sūti! Rīt?

— Rīt. Tur daudz zaļumu, pavisam citādi nekā šeit. Zied oleandri — tie ir tādi koki ar milzīgiem, sārtiem ziediem. Tu nekad neesi tos redzējusi. Un vēl citi koki — uz tiem aug mandarīni. Tagad mandarīni vēl zaļi, vēlāk kļūs dzelteni. Tu redzēsi jūru. Tur galvenokārt un vairāk par visu redzama jūra. Zini, kāda tā ir?

— Kāda?

— Tā ir tik liela, ka stepe salīdzinājumā ar to liekas maza. Tu aizbrauksi, izskriesi. .. Paklausies: «Virs pašas kraujas paliksi stāvam — tur, miglas dūmakai pairstot, pazibēs jūra, bet sirdi, sirdi pārņems tās plašā elpa.» To rakstījis kāds dzejnieks. Par jūru. Māmiņai ļoti patika šis dzejolis, kad mēs abi pirmo reizi aizbraucām pie jūras. Paklausies vēl: «Smejas, čalo un rotājas jūra un ašajā skrējienā putās kuļ viļņoto zilgmi. Tā aicinot māja un mutuļiem šļācās, bet asaras elsojot plūda bez mitas!»

— Kāpēc tad asaras plūda? — miegainā balsī apjautājās Galočka.

— Jūrai arī savas bēdas. Vētras laikā. Traucas vējš, traucas, tveras pie kalniem, pie kokiem, tad pēkšņi izlaužas pie jūras, sāk plosīties pa plašo klaidu, kult bangas . . .

Viņš stāstīja bez steigas nevis meitai, bet pats sev. Galočka jau dusēja, satvērusi saujā viņa pirkstu. Rusakovskis atbrīvoja pirkstu, izģērbās un ilgi gulēja, cenzdamies neklausīties un negaidīt, bet par vari aizmigt, tomēr miegs nenāca un arvien skaidrāk klusumā skanēja aizkavējušies soļi, klusinātas balsis, mazgājamo trauku šķindoņa — pēdējās līdz rītam aprimstošās dzīves skaņas. Aiz pavērtās telts ieejas metās tumšs — mēness slīdēja aiz apvāršņa.

Gaišā šalle, kad viņa pirms ienākšanas bija apstājusies pie ieejas, likās nevis sidrabota, bet zila.

— Oļeg, vai tu guli?

Viņš cieši samiedza plakstiņus un centās elpot vienmērīgi kā miegā. Viņa brītiņu pastāvēja, noliekusies pār vīru, pār Gaļinu, klusītiņām izģērbās un atgūlās uz čīkstošās gultiņas tik piesardzīgi, ka gultiņa mazliet nopūtās. «Vainīgi nopūtās,» Oļegs Vladimirovičs pasmaidīja, ieklausījās vēl klusumā, ko nekas netraucēja, — un aizmiga.

Pienāca nakts, savu laiku pakavējās un sāka atkāpties, bet Ņikita un Ļoļka vēl joprojām palika stepē. Stepe bija viņu mājas, debesis pletās pāri kā jumts — kas lai zina, kad vēl dabūs virs galvas citu! Tas bija labvēlīgs, šis jumts, — tas dāsni apveltīja ar mēness gaismu, tad apņēma ar siltu krēslu, kurā noslēpumaini un vilinoši šūpojās tāla ugunskura neskaidri apveidi, abi nemitīgi vērās ugunskurā — arī citi līksmo, neguļ... un nepamanīja, kad ugunskurs apdzisa. Debesis kļuva liegi zilas, tajās paplaiksnījās maiga atblāzma, sākumā nedroši, tad arvien spilgtāk, un nu jau pusi debess pārņēma ausma; mirdzošajā debess velvē bez steigas aizpeldēja dzeltens mākonītis — sākumā apaļš, tas pamazām stiepās garumā, gals liecās augšup un nu vairs nebija mākonītis, bet burinieks ar vējā piepūstām burām; tam sekoja vesela flotile tādu pašu kuģu, un visi traucās cits aiz cita ātrāk, plaši ieplezdami dzeltenās buras, — arī zemes virsū būs vējš, sprieda Ļoļka un nodrebinājās rītausmas dzestrumā.

ISfikita vēroja, kā Ļoļkas acīs atspoguļojas ausma un viņas bālā seja pamazām kļūst sārtāka. Vēl nekad viņš nebija tik skaidri sapratis, ka viņi nemūžam nevar dzīvot šķirti. Ja Ļoļka būtu ar mieru pārnākt uz Doņecku! .. .

— Tev jau viegli pateikt — aizej, — prātoja Ļoļka. — Var gadīties, ka es arī aizietu, bet kā lai nodara pāri tik labiem cilvēkiem? Matvejam Denisovičam! Annai Fjodorovnai! Man taču bez viņiem visā plašajā pasaulē nav neviena.

— Un es?

— Tu, tu . . . — viņa nomurmināja svētlaimīgā balsī, bet pabeidza visai neticīgi: — Kas tad tu tāds esi? Un kur mēs abi liksimies?

— Tu strādāsi kaut kur. Vai tad nevar iekārtoties? Cilvēkus meklē kā ar uguni! Kopmītņu vairāk, nekā vajag, var arī noīrēt istabiņu ...

No Ņikitas silto roku ligzdiņas izšāvās un viņu nomērīja ass skatiens:

— Un kas tad tai istabiņā dzīvos?

— Kā tā — kas? Tu!

— Vai tu pats to izgudroji, vai labi ļaudis izlīdzēja ar padomu? — viņa rūgti iesmējās. — Pamatīgi! Tu pie tētiņa un māmiņas azotē, bet es lai kaut kur piemetos kā tava draugaļa? Diez cik liels gods vis nav!

— Nu bet... Ko tad es patlaban varu? Dabūšu darbu, nostāšos uz savām kājām ...

— Tad arī aicini.

— Un tikmēr tātad neesmu vajadzīgs? Tu, kā redzams, pēc manis pārāk neilgojies? Nav nekādas steigas?

— Uz savrupo istabiņu? Jā, nesteidzos vis.

Ļoļka atbrīvojās no viņa rokām, iesāņus nicīgi viņā noraudzījās.

— Puisis kā ozols, bet no vecākiem baidās! Un no tās savas Katrīnas. Ko tu neteiksi, karaliene! Šai rociņu pasniedz — uzmanīgi, nepaklūpi! — bet mani slēp? Neesmu piemērota?

— Tu taču pati. . .

— Ko tad man — taisīties par draudzeni? Vai arī, ko kājas nes, jozt pie taviem vecākiem — sak: sveicināti, esmu jūsu vējgrābšļa nelikumīgā sieva!

Ņikita pielēca kājās, paķēra zemē nomestos svārkus un spēcīgi nopurināja.

— Redzams, tava mīlestība tik līdz pirmajām grūtībām! Par sevi vien: likumīga, nelikumīga, itin kā cara laikos. Par to tev maza bēda, ka es veselu mēnesi mūsu norunas dēļ mācījos kā negudrs ...

Ļoļka slinki piecēlās, pavilka svārkus uz savu pusi, ietinās tajos. Nupat vēl dusmojās, bet nu jau smaida. Nozīmīgi, kā apdomādama kaut ko Ņikitam nezināmu.

— Līdz kādām grūtībām pastāvēs mana mīlestība — to vēl redzēsi, mūžs garš. Bet, ja tu no vecākiem baidies, tad es jau nu nebaidos. Arī no tavas Katrīnas nebaidos. Tikpat esi mans.

Ar saules lēktu sāka pūst spēcīgs, karsts vējš, sagrieza virpuļos pār stepi putekļu viesuli. Debesīs divām kārtām nāca virsū mākoņi — apakšējie, rūsgani pelēkie slīdēja smagnēji, augšējie uzvaroši izstaroja gaismu, bez grūtībām aizsteidzās garām zemākajiem, un tā vien šķita, ka ikviens no tiem ar sprogainu galotni skrietu, izslējies stāvus. Pa stepi, pāri rūsga-

najai izdegušajai stepei traucās violetas mākoņu ēnas. Par spīti vējam, kļuva tveicīgi.

Matvejs Denisovičs grasījās no paša rīta parādīt ekspedīcijas darbu, bet viesi pa nakti bija gluži pārvērtušies: Oļegs Vladimirovičs, «noslēdzies sevī aiz desmit atslēgām», izturējās vienaldzīgi pieklājīgi un, liekas, neinteresējās ne par ko. Tatjana Nikolajevna negāja ne soli nost no vīra un paslepen žāvājās, Katrīna tūlīt pēc brokastīm kaut kur pazuda, bet Ļi-patovam paspruka bez aplinkiem:

— Kur nu skriesim pa putekļiem un tveici? Varbūt tāpat atpūtīsimies?

Bet te kā dzelts salēcās Paļka. Kopš paša rīta viņš bija satraukts un, liekas, atradās kaut kur citur — neprātīgām acīm raudzījās cilvēkiem garām un sarunās nepiedalījās. Tomēr, izrādās, bija visu dzirdējis. Tagad viņš metās virsū Ļipatovam: kāpēc tad braucām? Es katrā ziņā braucu urbšanas dēļ, te ir pieredzējuši meistari, no tiem var dabūt daudz vairāk zināt nekā no grāmatām! Un esam taču norunājuši! ...

— Kas tiesa, tas tiesa, — ja jau esam braukuši skatīties, tad vajag skatīties! — ar ledainu jautrību piebiedrojās Ru-sakovskis. — Taņečka, ja tu gribi labāk atpūsties . ..

— Ko vēl ne! Ja tu iesi... — pieceldamās sacīja Tatjana Nikolajevna un pieķērās vīram pie elkoņa.

Matvejs Denisovičs ceļā grozīja sākotnējo nodomu. Viņš vairs negribēja braukt vispirms uz urbšanas torni — viņš rūpējās tikai par vienu cilvēku, un šo cilvēku varēja aizraut nevis redzes iespaidi, bet prāta apsvērumi. Un tiešām, kad viņi iegāja patumšajā, vēsajā paraugu glabātavā un laboratorijā, kur Annuška, slavenā profesora tuvumā kautrēdamās, cītīgi izrādīja visu savu bagātību, — Oļegu Vladimiroviču ieinteresēja ģeoloģiskie šķēlumi, pēc brīža abiem izraisījās dzīva saruna. Paļka saspringti klusēja, bet klausījās un, kad vien radās izdevība, iemeta pa jautājumam, lai izvilinātu no abiem speciālistiem visu iespējamo — ja jau mācās, tad mācās. Toties pie urbjtorņa viņš aizsteidzās citiem garām un, ticis pie vecākā urbšanas meistara, vairs nelaida to vaļā, nemaz nelauzīdams galvu, vai citus šie jautājumi interesē. Viņam vajadzēja tikt galā ar urbšanas tehniku, izprast ierīces iespējas un trūkumus. Domās viņš nodarbojās ar apakšzemes gazifikāciju, un viņam vajadzēja urbt caurumus — ne vien šādus — vertikālus, bet

241

16 - 287

arī slīpus un garenus, un, ja parastā urbjmašīna to nespēj, — jo ļaunāk mašīnai, jārada jauna, pilnvērtīgāka!;. .

Pārējie drīz vien palika iepakaļ, bet Paļka rūpīgi iepazinās ar katru mehānismu, rāpās augšējā platformiņā, kur tika skrūvētas kopā caurules, un visu laiku varēja dzirdēt viņa nepacietīgo «Un ja .. .». Reizēm viņš pamanīja, ka līdzās viņa elkonim neatlaidīgi turas Gaļinkas ziņkārīgā sejiņa ar platajiem vaigiem, bet viņam nebija laika tam pievērst uzmanību.

Tikmēr Gaļinka aizrautīgi līda visur, kur līda viņš, un klausījās ar abām ausīm. Viņai patika ekspedīcijā gluži viss, pat putekļu pilnais virpuļviesulis, kas plosījās stepes klajumā. Viņu valdzināja akmeņi un māla gabali — sanumurēti, ar etiķetēm sānos, kurus Annuška bija salikusi stingrā kārtībā, — nevis akmeņi un māls, bet «iežu» paraugi, kas «iegūluši» zemes dzīlēs. Viņu apbūra noslēpumainie nosaukumi — morēna, gneiss, smilšakmens ... Tur ir ko padomāt! — nez kādās «nogulās» atrod pārakmeņojušās atliekas no bruņu zivīm, kas sen senis peldējušas te, tāpēc ka te bijusi jūra! Bet tad jūra nez kāpēc izsīkusi un zivis nobeigušās. Kas tās par bruņu zivīm — kā bruņurupuči vai pavisam citādas? Un kur aizgājusi jūra? Un kā dabū zināt par zivīm un jūrām, kuru sen vairs nav? Tas jau ir tas Ģeo. Tēta pats gudrākais Ģeo . . . Vēl vairāk viņai patika urbjtornī. Neviens neliedza viņai doties pa ļodzīgajām kāpnītēm uz pašu augstāko platformu, kur strādnieks cēla laukā no zemes dzīlēm «sveci» — vairākas kopā savienotas caurules. Vinča pamazām vilka tās laukā no cauruma, un strādnieks skrūvēja nost cauruli, lai tā neatdurtos debesīs, skrūvēja gudri izdomātu griežņu turētāju ar riņķi nākamai caurulei virsū, vinča arī to vilka laukā .. . Caurules saucās par stieņiem. «Kā futbolā,» sacīja strādnieks, «tikai te nu snaust nedrīkst nemaz!» Griežņu turētāju sauca par «virpuli», laikam tāpēc, ka tas virpuļodams griežas, kad to skrūvē virsū, bet riņķi par skavu, kas līdzīga mammas auskaram, tikai tā ir liela, tai izlaiž cauri tērauda trosi.

Gaļinkai šķita, ka stieņi līdīs un līdīs — zemei no pašas serdes laukā. Taču nākamā caurule palika karājamies gaisā, izvilkusi aiz sevis resnāku cauruli, uz tās — uzgalis ar robiem. Strādnieks, kas stāvēja apakšā, piesita pie resnākās caurules un izņēma no tās ieža «serdi» — paraugu, bet brezenta jaka ģērbusies meiča ielika paraugu kastē un kaut ko uz kastes uzrakstīja. Galočka ripot noripoja lejā, lai apskatītu paraugu, —

izrādījās, ka tas ir neizskatīgs akmens, ko urbja zobi bija saskrāpējuši. Pēc tam «sveci» atkal saskrūvēja un ielaida caurumā. Iedūcās motoriņš, iedarbinādams dzensiksnas, siksnas sāka griezt urbjmašīnas vārpstu un tas savukārt «sveci». Ga-ločka iztēlojās, kā robotais urbis griezdamies skrāpē un grauž akmeni, pamazām tanī iegrimdams un ievilkdams caurulē parauga stabiņu. Urbim dažādi palīdzēja — bēra caurulē skrošu melnos zirnīšus, lai tie samaltu akmeni, lēja ūdeni, lai atdzesētu metālu . . .

Ir nu gan varens spēks! Bet nē, — izrādās, šis Paļka vēl nav apmierināts un grib, lai «svece» ietu sānis un kaut kā gareniski, arī meistars piekrīt, ka tad vajag gudrāku urbjmašīnu.

— Kas tur, radīsies vajadzība — izgudros.

Liktos, neko sevišķu sirmais meistars ar mazutu nosmērētajā kombinezonā nav pateicis. Bet varbūt tāpēc, ka līdzās neatlaidīgajam Paļkam viņš bija tik nesatricināmi prātīgs, Gaļinu pārsteidza viņa atbilde un viņai pēkšņi pavērās ieskats uz kaut ko lielu un kopīgu. Viņa nespētu to izteikt vārdos, bet doma bija spilgta un satraucoša — ne tikai Kuzmenku šķūnī, ap krāsniņu, kas kuru katru mirkli varēja uzsprāgt gaisā, ne tikai pie tēta institūtā, kur viņi «buras» ar Iļku Aleksandrovu un 2eņu Truņinu, — nē, arī šeit, stepes ekspedīcijā, kur pagriezīs jaunā gultnē upīti, kurā Gaļina vakar peldējās, un šajās urbuma vietās, un visur, visur nemitīgi kaut kas rodas, mainās, tiek gudrots un atklāts . . . Un viņa pati aug tāpēc, lai visā piedalītos — kaut kur, kur visinteresantāk.

Kad atceļā Matvejs Denisovičs apņēma ap pleciem Ga-ločku un Kuziku un sāka stāstīt gandrīz neticamo plānu par Sibīrijas lielāko upju pagriešanu, Galočka pat nebrīnījās, viņai tikai šķita, ka varbūt tieši te slēpjas pats interesantākais un, ja viņa kļūs par pētnieci, tad šo Sibīrijas pētījumu dēļ. Nolicis bloknotu uz ceļiem, Matvejs Denisovičs ar pierastu precizitāti uzzīmēja Sibīrijas karti — tētis jau sen bija iemācījis Galočku saprast karti, bet tā, drukātā karte, nebija dzīva, kalni, upes un līdzenumi tur uzzīmēti uz mūžu, bet Matveja Denisoviča uzmetums kustējās kā dzīvs — upes tecēja pretējā virzienā, kalni uzlidoja gaisā.

— Es braukšu jums līdz, kad izaugšu, — nez kāpēc čukstus sacīja Galočka, un Matvejs Denisovičs atbildēja ļoti nopietni: «Norunāts!» — un apsolīja Maskavā parādīt daudz interesanta,

Atmetusi galvu, iegāja telti; tur kaut kas nokrita vai arī •dusmās tika nosviests, un meiča pilnā balsī, aizraudamās iedziedājās:

Vai desmit bija to, ko mīlēju,

Vienu vien tik aizmirst nespēju!

Vēlāk Katrīna dzirdēja, kā pie viņas iegāja Ņikita, abi ilgi strīdējās un Ļoļka iesaucās: «Ak nepaliksi vis? Labs ir, brauc tik!» Uz pusdienām pie Matveja Denisoviča viņa ieradās vēlāk par visiem, ģērbusies zīda kleitiņā, ar puķi nemākulīgi sa-sprogātajos matos.

Vai nu tā bija viņa, kas visus ietekmēja, vai arī viņas saspīlētais garastāvoklis bija radniecīgs daudzu citu noskaņai, bet jau pašā sākumā pie galda valdīja nervoza jautrība. Rusa-kovskis pats sevi izsludināja par dzīru izrīkotāju un uzsauca jocīgus tostus visiem klātesošajiem, Paļka aušojās, Tatjana Ni-kolajevna, no rīta tik rāma, bija kā no gūsta izsprukusi. Igors, visu dienu noklaiņojis kā drūma ēna, bija trokšņaini jautrs un pāri galdam tā skatījās uz Katrīnu, ka viņa, nemaz nepaceļot acis, to juta . . .

Matvejs Denisovičs bija vientiesīgi apmierināts ar izdevušos viesu uzņemšanu un nejuta nervozās strāvas, kas plūda no viena uz otru šai dažādo cilvēku kopā. Tieši viņš uz pusdienu beigām palūdza Ļoļku padziedāt. Viņa paraustīja plecus:

— Kas nu man par dziesmām? Te ir lielpilsētnieki.

Un pēkšņi pārdomājusi uzsauca:

— Ē, kas ir, Ņikita, stiep šurp ģitāru! Ja reiz jādzied, tad jādzied.

Kamēr Ņikita skrēja pēc ģitāras, viņa, zibsnīdama ar acīm un kodīdama apakšlūpu, skaidroja:

— Es taču esmu bijusi bezpajumtniece, manas dziesmas ielās dziedamas, visparastākās, ko dzied tirgos. Ziniet, cilvēki sastājas bariņā, nodziedu viņiem, bet pēcāk ar cepuri vai šķīvi... Bija man skolotājs, apmācīja dziedāšanā — tāds Jaška Korotišs. Tad nu gan dziedāja! Mēs ar viņu pārī staigājām — šis dzied, bet es iežēlināšanai velku līdz. Nedomājiet, zagt nezagu. Žēlastības dāvanas arī nelūdzu. Lepni bijām — mākslinieki! — Viņa sāka smieties, kā nevilšus izmeta: — Jaška gan noņēmās vēl ar šo to citu.

Ņikita atnesa ģitāru. Ļoļka pārvilka ar pirkstiem pār stīgām, pašķielēja uz profesora pusi.

— Varbūt ka jums izklausīsies smieklīgi, bet ja reiz iekūlusies jūsu kompānijā tāda kā es . . .

Nepabeigusi viņa nervozi iesmējās un sāka dziedāt, ar visu augumu uzsvērdama dziesmiņas rotaļīgo dejas motīvu:

Par cara simtnieciņiem dil-viem,

Ko mīļais deva apavi!-ņiem,

Nopirku es kurpītes,

Kurpītes ar papēžiem.

Pielika viņš aplīšus — gumijotus, rievotus,

Kur-pī-tēm ar pa-pē-žiem!

Tagad viņa ar izaicinājumu skatījās uz Katrīnu, tās brāli, uz Ļipatovu — cilvēkiem, kas satiekas ar Ņikitas ģimeni un rīt pat izstāstīs viņa vecākiem, kāda vieglprāte ir dēla sirdspuķīte — kas tur pavisam, stāstiet, ja viņi grib zināt, bet par svētuli es neizlikšos! Ļoļka parāva stīgas, dzīvajā sejā iegūla kaut kas noslēpumains, un viņa pabeidza dziesmu stiepti, ar liriskām nopūtām:

Kurpītes šīs apā!-vu!

Pastaigāties iz-gā!-ju!

Ielu izklaiņots ir daudz,

Papēdīši dobji klaudz!

Ņikita stāvēja aiz viņas, tikko jaušami taktī raustīdams plecus un kustinādams lūpas. Viņam bija kauns, karsti un kaut kā neparasti labi aiz apziņas, ka Ļoļka ir — viņa un to neslēpj nevienam, un tādi cilvēki uzņēmuši viņu savā sabiedrībā, klausās un nenosoda, bet lielpilsētas profesoriene pat klusiņām velk līdz. Viņam nebija ne mazākās jausmas, ka Ļoļkai bijusi nepatīkama saruna ar Katrīnu un viņa tagad met izaicinājumu visiem gaidāmajiem sarežģījumiem. Ņikita palika gluži mēms aiz pārsteiguma par Ļoļkas pēkšņo izlēcienu, kad tā, aprāvusi dziesmu, skaļi uzsauca Katrīnai pāri galdam:

— Ko skatāties? Domājat — ienākusi no ielas un laužas iekšā pieklājīgā mājā? Nelaužos!

Tā tikai vēl trūka! Katrīna nobālusi sacīja:

— Es nemaz par jums nedomāju.

Un novērsās.

— Ļoti jauka dziesmiņa, nebiju tādu dzirdējusi, — it kā nepamanījusi Ļoļkas izlēcienu, runāja Tatjana Nikolajevna. — Padziediet vēl kaut ko, Ļoļička, jums tik mīļi iznāk.

24?

— Vai ta citādi būtu maksājuši, es taču no tā dzīvoju! — vēl tikpat izaicinoši atbildēja Ļoļka un sāka dziedāt pārsteidzoši zemā, gandrīz basa balsī, ar draudīgu intonāciju:

Ko veries man sejā tik cieši,

No tavām acīm man nav bail —

Neredzu jau pirmo reizi!

Tieši

Tagad vairs nava ko teikt! —

Nesaki arī ne vārda —

Lai put! Izbeigts viss, izbeigts viss —

Nav man žēl!

Es! — tādus dabū-šu vai cik!

Tu — nāksi atpakaļ citurīt,

Nāksi atpakaļ tikpat!

Dziesma visiem patika, bet tagad arī Matvejs Denisovičs pamanīja, ka Ļoļkas garastāvoklis saspringts līdz pēdējam.

— Ai Ļoļa! — viņš labsirdīgi sacīja. — Mūsu labākā strādniece, gudra meitene un vēl tik varena dziedātāja!

— Lauku apstākļos arī ar tādu var iztikt! — Ļoļka atbildēja, ielēja sev atlikušo vīnu, izdzēra vienā paņēmienā un māžodamās sāka dziedāt jaunu dziesmiņu par to, ka «skat, kur aiziet puika — divdesmit viens gads ...».

Viņa ievēroja, ka Igors ar zīmēm kaut ko rāda Ņikitam, sajuta arī saspringto klusumu ap sevi. Ļoļka nezināja, ka viņas seja kvēlo un balss neskan vairs jautri, bet histēriski, ka par viņu jau nobažījušies. Pārtraukusi dziesmu pusvārdā, viņa pielēca kājās un, skaļi smiedamās, sauca:

— Ko, nicināt? Bet es varbūt esmu labāka par dažu tīriņo! Jums vajadzētu padzīvot tādā bedrē, kādā es kopš bērnu dienām esmu rāpojusi, — kas zin — varbūt arī neizrāptos! Varbūt dibenā paliktu! Kas ta jums nekait! ... Jums . . .

Viņai līdzās nostājās Ņikita, viņš bija gluži bāls un spēcīgi saņēma meiteni aiz elkoņiem:

— Liecies mierā!

— A-ā! — Ļoļka iekliedzās, viņu atgrūzdama. — Nobijies? Domā, nosodīs? Kas tur pavisam ... lai tik, lai! ...

Viņa pacēla virs galvas ģitāru un spraucās uz izeju.

— Ej līdz, nomierini, — Matvejs Denisovičs izrīkoja Ņikitu.

— Ai, cik laba meiča! — viņš piebilda, vērsdamies pie visiem.

— Dzīve nav viņu lutinājusi, tas tiesa . ..

Igors pavaibstījās — tēvam patīk pārspīlēt! Nevērīgi paskaidroja: — Bezpajumtniece! — un pāri galdam sacīja tikai Katrīnai: — Piedodiet, ka tā iznāca.

— Es gribētu tikt laukā, man karsti, — nomurmināja Katrīna un gurdi paskatījās visapkārt — apsēdināta telts tālākajā galā, visiem jāceļas, lai viņa varētu izkļūt ārā.

Trūka elpas. Ausīs sāka nevaldāmi dūkt. Sejas visapkārt sašūpojās un sāka gausi slīdēt atpakaļ, aizraudamas viņu līdz.

Pēc stundas viesi posās braukt prom. Tikai Ņikita atšķīrās — paziņoja, ka palikšot vēl divas dienas, un aizveda aprimušo Ļoļku uz stepi.

Pēc viņas izlēciena un Katrīnas paģībšanas jautrība apsīka. Katrīnu ienesa teltī, nodeva Annuškas gādībā. Paļka jutās ārkārtīgi nomākts — viņš saprata paģībšanas cēloni, un baidījās, ka citi arī sapratīs.

— Kas viņai notika? — Matvejs Denisovičs nobēdājies pētīja. — Varbūt no vīna? Vai arī šīsdienas tveice? ...

Igors dusmojās par tēva vientiesību, Paļka tumši piesarka. Tobrīd pienāca Tatjana Nikolajevna un, uzlikusi savas vieglās rokas viņam uz pleciem, svinīgi sacīja:

— Jūsu māsa, Paļčik, ir apbrīnojama sieviete. Tik traģiski zaudēt mīlamu cilvēku un apņemties laist pasaulē un uzaudzināt bērnu — tā ir varonība.

Igors ar jūsmīgu izbrīnu noklausījās šo mazo runu. Tad viņš centās nepamanīts aiziet un sāka staigāt ap telti, kur gulēja Katrīna. Viss, ko viņš pagājušajā naktī un šodien bija centies sev iestāstīt, pazuda bez miņas. Kaut arī neiedomājami, kaut arī nejēdzīgi, kaut arī visi brīnīsies un zobosies .. .

Teltī skanēja balsis — Katrīna, it kā nekas nebūtu noticis, runājās ar Annušku.

Laiks gāja. Tatjana Nikolajevna pasauca bērnus ģērbties, lai varētu doties ceļā. Šoferis pārbaudīja motoru.

— Anna Fjodorovna, — Igors pasauca, pieiedams pie telts pavērtās ieejas, — jūs gaida Ivans Mihailovičs.

Tiklīdz Annuška bija aizgājusi, viņš droši uzrunāja Katrīnu.

Viņa iznāca — jau ar kostīmjaku mugurā un lakatiņu galvā, lai pasargātos no putekļiem. Diena dzisa un blāvā, skadrā gaisma izcēla viņas sejas bālumu, ēnas zem acīm, dzeltenīgos plankumiņus uz pieres un vaigiem. Melnās acis auksti un nelabvēlīgi raudzījās uz Igoru.

— Kas ir?

— Nevajag, — viņš uzstājīgi sacīja un saņēma viņas nekustīgo roku. — Jus nevarat būt kā akmens, tās ir blēņas. Jūs esat visbrīnišķīgākā sieviete no visām, kādas man gadījies sastapt. Varbūt no visām, kādas vien pasaulē ir.

— Nu jau gan, — zobgalīgi pasmaidīja Katrīna, bet viņas acīs uzliesmoja uguntiņas un bālā seja atkal kļuva jauna.

— Es jūs mīlu. Es nevaru un negribu — dzīvot bez jums. Un bērnu . . . izaudzināsim.

Katrīnas skatiens pārslīdēja pār viņa seju, mulsi aizklīda sānis, nolaidās zemē. Pie viņu kājām virpuļoja sarkanīgi putekļi, veldamies un ložņādami kā čūskulēni. Skadrā gaisma tvirti izdalīja katru akmentiņa apveidu, katru telts mietiņu, un Katrīna redzēja, ka viens mietiņš ieplaisājis. Nez vai tas ilgi noturēsies.

— Katrīn, jums vajag ar mani apprecēties.

— Vajag?

Mulsumu un nevilšo prieku nomainīja dusmas. Ko tu neteiksi, cik cēlsirdīgi! Pažēlojis. Kāda labdarība!

— Kā tad jūs to īsti iedomājaties? — viņa cietsirdīgi, zobgalīgi jautāja. — Tūlīt apprecēsiet? Vai pagaidīsiet, kamēr paies pēdējie grūtniecības mēneši? Aizvedīsiet mājās pie māmiņas? Vai arī vilkšos jums līdz ar visu bērnu uz jauno darba vietu?

Katrīna kodīja lūpas, krūtis viņai smagi cilājās. Viņa pacēla asaru pilnās acis:

— Paldies, Igor. Tikai tas nenotiks!

Un ātri, gandrīz skriešus devās pie smagās mašīnas.

Un nu viņi brauca prom.

Katrīnu iesēdināja kabīnē baļķus šoferim, Rusakovski sēdēja dziļāk, abi blakus, Gaļina tēvam pie rokas. Paļka iekārtojās pie pašas izejas. Laime, satraukums un sāpes bija viņu tik ļoti pārņēmuši, ka viņš neuzdrīkstējās atskatīties.

Upatovu māca skumjas — vēlreiz bija iznācis tā, kā An-nuška vēlas, vēlreiz viņš palicis tukšā.

Un uz ceļa, noraugoties pakaļ putekļu mākonim, kas attālinājās, stāvēja trīs cilvēki — Annuška, Matvejs Denisovičs un Igors.

Annuška nevilšus noslaucīja asariņu, bet Matvejs Deniso-

vičs, kurš tā īsti šinīs dienas bija ievērojis vienīgi Rusakovski,. jūsmīgi sacīja:

— Kas par gaišu galvu! Zini, Igoriņ, viņš atzina manu ideju par pareizu un ieteic par to rakstīt.

Kā visi, kas ar kaut ko ļoti aizrāvušies, Matvejs Deniso-vičs izlobīja no strīda un atcerējās tikai to, kas atbilda viņa domām.

Igors nepacietīgi nopūtās — arī tas vēl! Cik gan tēvs ir akls un naivs! Arī šodien viņš nekā nepamanīja, neko nesaprata, viņam eksistē vienīgi paša himeras . ..

Katrīnu aizveda — droši vien uz visiem laikiem. Nu jau arī putekļu mākonis izklīdis, nu jau arī vairs neredz tumšo mašīnas plankumiņu — ir tikai stepe, klusums un ātri uznākusī krēsla.

Dīvaini, viņam sāka likties, ka arī spēcīgās, satriecošās jūtas kopā ar Katrīnu aizlīgo tur, krēslainajā tukšumā. It kā tās nespētu pastāvēt atsevišķi no Katrīnas. It kā tās būtu attraukušās un aiztraukušās rībošajā mašīnā.

Palikusi vienīgi trula izbrīna par notikušo.

4

Dzīve bija kļuvusi par «dzīvi uz riteņiem».

Kateņins riņķoja starp Donbasu, Maskavu un Harkovu, cenzdamies visu pagūt un neko nenokavēt.

Apmēram simt kilometru no Doņeckas, pie šahtas Aleksej ev-ka-2, viņiem ierādīja ogļu slāņa iecirkni. Sāka celt izmēģinājuma staciju. Izrādījās, ka Alimovs ir īsts brīnumdaris — vicinādams mandātu un «spēlēdams uz jūtām» visiem lielajiem un mazajiem priekšniekiem, viņš rautin izrāva visu, kas vajadzīgs. Valstī bija liels darba roku un būvmateriālu trūkums, bet te pēc nedēļas atgādāja ķieģeļus, baļķus, cementu, ieradās strādnieki, ielika pamatus pirmajām ēkām. Ogļu trests, kaut arī negribīgi, tomēr iedalīja izcirtējus; tie jau bija izrakuši pirmos šahtas metrus. Urbēji veda ierīces, ģeologi iestiprināja zemē nākamās atveres . . .

Kamēr Alimovs skaļi rosījās, Kateņins ar palīgā norīkotajiem inženieriem precizēja projektu. Cik daudz jautājumu radās! Lieliska ideja — ar vienmērīgiem sprādzieniem sasmalcināt ogles, — bet kādiem jābūt lādiņu apmēriem, un ar kādām sprāgstvielām tos uzpildīt? Apakšzemes izstrādes princips ir

25t

skaidrs, bet kā to ieviest? Kā panākt hermētiskumu, lai iesūk-nētais gaiss neizplūstu pa ieža plaisām un iegūtā gāze nesadegtu zem zemes, bet tiktu novadīta pa cauruli zemes virspusē?

Viss Ogļu gazificēšanas uzņēmuma inženieru sastāvs strādāja pie atsevišķām problēmām, pieaicināja arī zinātniskās pētniecības institūtus. Piedalījās eksperti. Un visur bija nepieciešama Kateņina līdzdalība.

Profesors Grābs, mūžīgi kaut kur steigdamies, konsultēja par projektu. Noklausās jautājumus un iebildumus, garām ejot, pasaka gudru padomu, paskatās pulkstenī — un pazūd, atvadoties laipni pamādams:

— Vēlu sekmes!

Profesora Vadecka laboratorijā notika izmēģinājumi. Laboratorijas sienās Vadeckis bija dzedrs, ironisks, kaitināja Ka-teņinu ar savām skeptiskajām piezīmēm, bet pēc darba labprāt bija ar mieru kopā paēst pusdienas un neko neiebilda, ja Kateņins maksāja. Kateņins atcerējās viņa runu, projektu apspriežot, — viņa izvairīgos «jā» un «nē». Lai arī cik savādi, vaļsirdīgās sarunās atklājās, ka tāds arī ir Vadecka patiesais uzskats: apakšzemes gazifikācijas izmēģinājumi jāveic, bet uz panākumiem cerēt ir veltīgi.

— Kāpēc tā?!

Viņi sēdēja pustukšā restorānā, pār galdautu pletās rudenīgās saules stars, maigi apgaismodams no apakšas Vadecka kopto seju un viņa nevainojami sacietināto apkaklīti.

Vadeckis pasmīnēja:

— Ak Vsevolod Sergejevič, peldēt pret straumi ir nogurdinoša nodarbošanās. Un kāpēc arī? Paši par sevi šie izmēģinājumi ir interesanti, turklāt tiem pievērsta uzmanība ... — Viņš pārliecās pāri galdam, urbdamies Kateņinā ar gudro, salto acu pētošo skatienu. — Apstrīdēt, ka sapnis piepildīsies, ja tas jau ieguvis politisku nokrāsu? Jums iedalīja par komisāru to ... Alimovu. Rīt, parīt jūsu izmēģinājumu stacijā izveidos partijas biroju, komjaunatnes organizāciju, vietējo komiteju un visu citu. Jūs esat autors, iniciators, bet pasākums veidosies arī neatkarīgi no jums, apejot jūs, sāksies kritika un paškritika; ja jūs rīt teiksiet, ka esat savā projektā vīlies, jūs būsiet kaitnieks. Bet tā — iegūsiet cieņu, pirmrindas zinātnieka titulu, līdz ar to dažādus labumus, ieskaitot arī ordeņus. Jums tas nav vajadzīgs? Nieki, ir vajadzīgs. Arī Alimovam vajadzīgs. Fedjeņkam Goļam. . . Nu, Fedjeņkam pagaidām nav

vajadzīgs, tas ir zīdainis, turklāt viņam nav arī cerību spēlēt pirmo vijoli. Bet, tiklīdz radīsies cerība, — tāpat kliegs pilnā rīklē un lauzīsies uz priekšu.

Kateņinam radās vēlēšanās rupji izlamāties. Savaldījās pasākuma labā. Sastrīdēties ar Vadecki nozīmētu zaudēt viņa laboratoriju. Piedāvāja vēl vīnu. Samaksāja par abiem. Pie drēbju pakaramā Vedeckis, vilkdams mugurā dārgu, pūkainu drapa mēteli, ar draudzīgu smaidu sacīja Kateņinam:

— Jūs domājat, ka esmu ciniķis? Ielieniet manā ādā! Domājat, ka Grābs vai Cilšteins vairāk tic? Katram savs aprēķins, sava likme. Es gluži vienkārši esmu atklātāks par citiem, tāpēc ka jūs man patīkat.

Vakarā Kateņins atstāstīja sarunu, mājās Arons neaicināja: jādomā, ka tur nebija diez cik jautri. Kateņins kautrējās pajautāt, kas nomoka Aronu — partijas nepatikšanas vai ģimenes nesaskaņas. Taču Aronam nav viegli. Kā paradis, turas braši, bet acis raugās kaut kur tukšumā un redz tur savas grūtības . ..

Starp citu, kad Kateņins pastāstīja par Vadecka spriedumiem, acis kļuva vērīgas.

— Visparastākais nelietis! — Arons secināja. — No tiem bezpartejiskajiem, kas īstenībā pieder pie partijas, tikai citas. Pirms dažiem gadiem viņi orientējās uz kaitniecību, uz buržuāzijas restaurāciju, uz ārzemju iejaukšanos. Izgāzās. Tagad viņi pielāgojas padomju iekārtai, cenzdamies ieraut, cik vien var, vairāk sev. Personīgā labuma meklētāji, ar slepenu domu: «Un ja nu viss pārveidosies arī bez manas līdzdalības . ..»

Kateņinu tas nepatīkami aizskāra: kas par tieksmi tūlīt pat rakņāties līdz sociālajiem pamatiem! Es taču arī esmu bezpartejiskais speciālists, arī neesmu viscaur vienis prātis ar boļševikiem, bet es pieņemu galveno un no visas sirds vēlos — ne sev, bet Dzimtenei, ogļračiem! —vēlos apakšzemes gazifikāciju.

— Starp citu, viņš ir labs speciālists, tu nestrīdies ar viņu, bet izmanto, — sacīja Arons un pats sāka smieties: — Ko, nav konsekvences? Mans mīļais, ja kājas atduras pret akmeni, tas traucē, bet tas pats akmens lieliski noder celtniecībā.

Tad viņš samiedza acis un it kā starp citu vaicāja:

— Vai tev patīk Alimovs?

— Viņam ir pārsteidzoša enerģija, — Kateņins atbildēja, izvairīdamies no tiešas atbildes, tāpēc ka pats lāgā nezināja, vai viņam patīk šis nenogurdināmais cilvēks.

— Ja, ja, jā, — Arons nomurmināja. — Bez viņa tev butu grūti.

Alimovs braukaja ar lidmašīnu starp Maskavu un Donbasu vēl biežāk nekā Kateņins. Vilcienus viņš vairs neatzina, tikai lidmašīnas!

Oļesovs piekrita visam, baidīdamies no Alimova kliegšanas un katrā izdevīgā gadījumā izteiktiem apzīmējumiem: sabotāža! kaitniecība! noziedzīga vilcināšanās!

Kateņins pazina cilvēkus, kas izturas rupji pret padotajiem, bet izmeklēti pieklājīgi pret priekšniekiem. Alimovs kliedza uz visiem un draudēja visiem, ar to iegūdams cieņu. Viņiem gadījās būt kopā tautas komisariātā gan pie «mamuta» Burmina, kam bija pakļauts Ogļu gazificēšanas uzņēmums, gan pie Stad-ņika, kurš saistīja Ogļu gazificēšanas uzņēmumu ar celtniecības montāžas un zinātniskām organizācijām.

Pie Burmina Kateņins parasti stipri mulsa. Alimovs un Bur-mins kliedza viens uz otru un lamājās tik sulīgiem vārdiem, ka, ārā iznācis, Kateņins kautrējās paskatīties uz sekretāri: jādomā, ka viņa bija visu dzirdējusi. «Mamuts» bija skops un rupjš, viņš kliedza: «Jūsu gazifikācija nav ne graša vērts, man prasa ieguvi!» Viņš apšaubīja jebkuru izmēģinājuma stacijas prasību, bet nopietnas vajadzības gadījumā palīdzēja.

Stadņiks necieta lamas un neieredzēja Alimovu, tāpat kā Alimovs neieredzēja Stadņiku. Šeit galvenokārt runāja Kateņins, sīki referēja par darba gaitu, par grūtībām, kādas bija radušās. Stadņiks tūlīt pat apspriedās pa telefonu ar dažādām organizācijām, rāmā balsī centās palikt pie sava un aizraut ar uzdevuma nozīmīgumu — ne vien tehnisko, bet arī sociālo. Tomēr Stadņiks nepārprotami neticēja Kateņina projektam un uzskatīja to vienīgi par pirmo pakāpi — svarīgu, bet ne izšķirošu. Stadņiks sapņoja par apakšzemes darba pilnīgu likvidēšanu un pukojās, ka ogles nepieciešams iepriekš sasmalcināt.

Pašā sprādzienu izmēģināšanas karstumā viņš mēdza teikt:

— Vai tad nevar tomēr iztikt bez ogļu slāņa smalcināšanas?

Sprādzienu metode — Kateņina lolojums — nemaz nepatika Stadņikam, tas aizvainoja Kateņinu, bet Alimovs sašuta — veikls apslēptas sabotāžas veids!

Stadņiks centās ierosināt institūta un montāžu organizāciju darbiniekus uz pārdomām — domājiet, meklējiet, izmēģiniet!

— Izpildiet darba programu un nejaucieties iekšā ar saviem prātojumiem! — prasīja no tiem pašiem cilvēkiem Ali-movs un sacīja Kateņinam: — Gan es šo Stadņiku atmaskošu! Kāda velna pēc viņš sēj šaubas? Ar vienu roku palīdz, ar otru bremzē!

Kateņinam biļeti lidmašīnā neapmaksāja, viņš brauca ar vilcienu un pa ceļam dažas dienas uzkavējās Harkovā — nomazgājās, izbaudīja ģimenes pavarda mājīgumu un savējo nesatricināmo pārliecību par «Kateņina metodes» drīzu triumfu.

Mājās viņš iekļuva citu rūpju atmosfērā — Ļudai drīzumā vajadzēja uzstāties audzēkņu atskaites koncertā, kuru noklausīsies pilsētas vadošie darbinieki un galvaspilsētas muziķi. Ļuda spēlēja daudzas stundas dienā, viņas uzcītība Kateņinu iepriecināja.

Ēdamistabā bija iekārtojusies šuvēja — Ļudai šuva koncertam garu kleitu no gaisīgas drānas. Kateņinu aicināja piedalīties uzlaikošanā par šķīrējtiesnesi — vai izgriezums nav pārāk liels? Vai mākslīgie ziedi jostas vietā piederas? Kate-ņins priecājās par meitu, bet visur citur atbalstīja sievas uzskatus.

Reiz, kad Kateņins pēc vannas baudīja atpūtas svētlaimi, Ļuda iespurdza pie viņa nupat kā pabeigtā kleitā:

— Kā ir? Skaisti?

Jā, viņa bija skaista, tikai kleitai te nebija nozīmes, meitu rotāja jūsma.

— Vai zini, tētuk, — viņa sacīja, piesardzīgi apsēzdamas tēvam blakus uz dīvāna. — Ar šo koncertu man saistās ši-tā-di plāni! Man vajag visiem patikt, visus savaldzināt.

— Savaldzināsi, ja labi nospēlēsi.

— Nu jā. Bet saproti — svarīgi, lai rastos vēlēšanās izvirzīt tieši mani.

— Uz kurieni?

— Uz konservatoriju — redz, kur! Un tev, tētuk, laiks padomāt par dzīvokli. Diezgan esi mētājies pa viesnīcām!

— Man jau pašam grūti, bet mammītei žēl tevi pamest. Protams, mums vajag iekārtoties kopā. Vai nu Maskavā, vai Donbasā ...

— Kā tad, kopā! — iesaucās Ļuda. — Un, protams, Maskavā! Ja man izdosies koncertā izcelties . .. Vispār mans plāns ir Maskava!

— Pagaidi. .. bet Anatolijs Viktorovičs?

Ļuda, pašķielējusi uz tēvu, skumji iesmējās:

— Kā jums vīriešiem patīk verdzināt sievietes! Ja es mācīšos konservatorijā .. . Protams, pavadīšu te brīvdienas un viņš atbrauks komandējumos... Ai tētuk, tev jāpalīdz man tikt prom uz Maskavu — vienīgi tur ir plašs apvārsnis .. .

Kad tēvs sāka iebilst, Ļuda iecietīgi pabužināja viņa matus:

— Tu esi vecmodīgs, papucīt, tāds naivs Čehova inteliģents!

Kateņins aizbrauca uz Donbasu satraukts.

Neviens viņu nesagaidīja — bija aizmirsis nosūtīt tele-gramu. Līdz būvvietai kilometri septiņi. Kateņins devās uz priekšu kājām, skatīdamies, vai pa ceļam negadīsies kāda mašīna. Viņu panāca smagā mašīna ar sastiprināšanas materiāliem.

— Biedri priekšniek, aizvedīsim!

Kabīnē sēdēja sieviete no urbšanas darbu kantora, kāds palīdzēja Kateņinam uzrausties uz baļķiem, kur bezbēdīgi gulēja krāvēji. Un tā no turienes, no šī līganā, vēja pūsmām pa kļautā augstuma viņš ieraudzīja visu citādā gaismā, svešām acīm — gan sen labi zināmo Aleksej evkas šahtu, gan nesen atvērtā kluba lepno ēku un jaunceļamo divstāvu namu kvartālus, kas nostūmuši malā vecum vecā ciemata mājeles, — cik skaists viss kļūst, kā Donbass aug! . . . Mašīna pa jauniebraukto stepes ceļu apmeta līkumu ap ozolu birzi, un Kateņina acu priekšā pavērās viņa izmēģinājuma stacijas celtniecības aina.

Pirmais duras acīs platais, zemei pieplakušais gāzes dzesi-nātāja-gradētavas tornis; apsists ar dēļiem, kas vēl nav paguvuši lietū un putekļos nomelnēt, tornis kā saimnieks raugās pāri stepes plašajai tālei. Tam līdzās viegls un glezns šķiet skrubera šaurais tornis, skrubera, kura uzdevums būs attīrīt nākamo apakšzemes gāzi — jā gan! nākamo apakšzemes gāzi! — no darvas un citiem piemaisījumiem. Pie skrubera paguvuši pievest caurules — pa tām plūdīs karstā gāze. Platu šķautnainu caurules līkumu, kas atgādina līdz pēdējai iespējai iznestas ermoņikas, apņem vieglas sastatnes, — uz sastatnēm stāv cilvēks ar aizsargvairogu virs acīm, bārstīdams sev visapkārt ugunīgas dzirksteles. Gradētava, skrubers, masīvas caurules, metināšanas dzirksteles piešķir stepes ainavai jaunas — industriālas iezīmes.

Vēl dažas ēkas ceļ, citas gatavojas celt. Kompresora baraka jau zem jumta. Katlu mājas sienas vēl tikai nojaušamas — mūrnieki liek pirmās ķieģeļu kārtas. Sūkņu telpa gandrīz gatava — meičas krāsotājas, ar zemu pār acīm uzsietiem lakatiņiem, — tās apmet ārsienas ar māliem kā Ukrainas kleķu

mājiņām. Logi nav iestikloti, jo Alimovam neparko neizdodas dabūt stiklu.

To visu aizsāka un cēla ātri, kaut arī bez steigas. Pavadīdams augas dienas būvlaukumā, Kateņins nemanīja pārmaiņu, bet tagad, kad acis aptvēra visu kopumā, viņš sajuta, ka šis nomīdītais stepes gabals ar neizskatīgajām celtnēm ir jau viņa sapņa piepildījums. Un nav vairs pasaulē mīļākas vietas.

Mašīna pilnā gaitā aiztraucās garām skruberam un gradē-tavai, aiz tiem Kateņins ieraudzīja paceļamies raktuves torņa karkasu ar vinču un pirmo nelielo iežu atmetumu kaudzi, kā arī nākamā šahtas stobra gaužām vienkāršo bedri. ..

No bedres pa pieslienamām kāpnēm izrāpās Fedja Goļs, notriepies ar māliem, un iebrēcās, cik vien jaunās plaušas spēja turēt:

— Šeit, šeit izkraujiet!

Smagā mašīna spēji apturēja līdzās Fedjas norādītajai vietai, Kateņins tikko nenolidoja no baļķiem zemē. Tad arī viņu pamanīja Fedja.

— Vsevolod Sergejevič! — viņš starodams iesaucās. — Tas nu gan pamatīgi, ka atbraucāt!

Kateņins, aiz prieka viņu apkampdams, pilnīgi pārslēdzās, iekļaudamies tai īpašajā dzīves ritmā, kāds nebija iespējams ne Maskavā, ne Harkovā. Ai, kas tā par brīnum jauku dzīvi! Reizēm viņam šķita, ka ir atkal jauns. Viņš saldi gulēja uz cietas saliekamās gultiņas kantora skabūzītī, ko lepni mēdza dēvēt par «priekšnieka kabinetu», ēda, kā pagadās, aizmirsis visu nepatīkamo, ko viņam mājās sagādāja slimais kuņģis. Ja radās vēlēšanās ar kādu netraucēti parunāties, gāja uz birzi un apsēdās uz celmiem vai zālē; lietus laikā patvērās kompresora ēkā, kur bija kluss un tukšs, tāpēc ka kompresors vēl nebija atgādāts; tur, lietum čabot, apspriedās pie logiem bez rūtīm.

Dzīve likās apbrīnojami jauka tāpēc, ka šeit nebija skeptiķu — zinātnieku un nezinātnieku; te aizrautīgi strādāja un vienkārši atpūtās. Vakaros jūsmīgi dziedāja harmonikas, zemes racēji dancoja stepes putekļu mākonī. Sestdienās jaunieši devās uz «Aleksejevkas» klubu. Algas dienās netrūka arī piedzērušo, gadījās kautiņi. Kateņinam vajadzēja kaušļus apvaldīt, bet arī tas viņam patika, tāpēc ka viņa ierašanās iedarbojās nomierinoši, viņš apzinājās savu autoritāti un varu.

Pirmo reizi mūžā viņš izjuta arī tuvību ar strādniekiem. Vienkārši sēdās viņu pulciņā, runādams, par ko nu pagadās,

257

17 - 287

reizēm dungoja līdz dziesmu, reizēm klusēja, nevienu netraucēdams. Virs viņa plašajās debesis zaigoja zvaigznes — tik plašas debesis viņš nekad nebija redzējis, tādas redzamas vienīgi uz jūras vai stepē.

Jaunības dienās viņš nebija tā vērojis naksnīgās debesis, nebija dziedājis līdzi, nebija gulējis zālē. Arī tādu darba aizrautību viņš, liekas, nekad nav pazinis . ..

— Tad nu gan pamatīgi, ka atbraucāt! — Fedja runāja. — Mums šodien liels prieks! Es tūlīt pasaukšu lielisku puisi — Vaņu Sidorčuku! Iedomājieties, tas pats kavalērists, kurš bija uzsācis visu to gājienu ar jātnieku pulka vēstuli! Un nu — sameklējis mūs!

Dzirdot vārdu «kavalērists», Kateņins iztēlē skatīja bikses ar uzšuvēm un vējā plandošu apmetni — viņš bija jātniekus redzējis vienīgi filmā. Uzreiz neaptvēra, ka šis ir tas pats kavalērists Sidorčuks, kad no raktuves torņa, mazliet gāzelēdamies, pie viņiem pienāca puisis platu seju, uzrautu degunu un īsi apgrieztiem matiem, mugurā viņam bija gaiši zils sporta krekls ar baltu maliņu.

— Es taču esmu Kadijevkas ogļracis, — Sidorčuks sacīja, plati smaidīdams un ar ukrainisku pieskaņu izrunādams dažus vārdus. — Man izmirstoša profesija, esmu zirgu dzinējs! Iznācu no karadienesta un āvu kājas ceļam pie jums. Trakoti gribas redzēt to apakšzemes gazifikāciju.

Pēc tam, sēdēdams ozolu birzī iepretī Kateņinam, viņš pastāstīja:

— Pirms dienesta vairāk patika palīksmot, bet armijā sāku nodoties lasīšanai. Un tā mani aizrāva — kas un kā, un kāpēc. Tad arī Ļeņina darbos uzdūros uz šo rakstu. Ieinteresēja virsraksts — «Viena no tehnikas lielajām uzvarām». Ķēros pie lasīšanas — skatos — par mums, par ogļračiem! Izstāstīju puišiem, daudziem patika, īpaši tiem, kas no Donbasa. Ir ko padomāt — bez kādiem apakšzemes darbiem izmantot oglītes! Un te gadās politpulciņā pārrunas. Puiši čukst — pavaicā. Es pavaicāju. Un ar to pašu sākās ... Bet, kad vēstuli bijām nosūtījuši, tad ko nu kurš, bet es tik prātoju: vai ta patiesi ar mūsu vēstuli sāksies tik varens darbs? Kāpēc par to nekā nedzird? Lasīju visas avīzes, kādas vien ir, — «Par industrializāciju», kā arī Doņecas avīzes, visu brīvo laiku kā slims kvernēju lasītavā un rakos avīzēs.

— Laikrakstos vēl nav bijis, — Kateņins vainīgi sacīja.

— Ja būs lemts, tikpat nekur nepaliks! — iesaucās Sidor-čuks. — Demobilizējos, atbraucu mājās, protams, salaidu lustīgāk. Iegriezos ar puišiem stacijas bufetē. Tur tāds garkājains onkulītis ņemas kā nelabais, lādas par deviņiem mēmiem: «Tā ka šodien lai nosūta, citādi galvu noraušu!» Un, protams, pacienā to uzņēmēju vai aģentu, kas viņu zina. Es prasu puišiem — kur tāds te gadījies? «Kas viņu zina, sak, dulls, maisās pa Donbasu un tik pakampj, kas nav piesiets, — nez kādai tur apakšzemes gazifikācijai.. .» Tā nu to nedēļu nodzīroju, ja jau bija sākts, un taisnā ceļā šurp.

Ar apakšzemes gazifikāciju viņš bija tuvos draugos, viņam likās dabiski — ja jau pasākums liels, tad tas jāveic, un, tā kā viņš pats demobilizējies, — te viņam īstā vieta, kur tad citur!

Viņš jau bija paguvis apskatīt celtniecību un atrast sev darbu pa prātam — pie eju cirtējiem, kaut arī par ciršanas metodi novilka caur zobiem:

— Ts-ss! Mājamatnieciņi vienpatņi. Deviņpadsmitais gadsimts!

Viņu jau visi pazina. Meičas krāsotājas ķircināja un pastāvīgi kaut ko uzsauca, kad viņš gāja garām, bet Vaņa Sidor-čuks labsirdīgi atvairījās:

— Nu-nu, mālējiet tik!

Un uzsmaidīja Kateņinam — ko lai dara, nevaru no meičām atkauties ...

Kopš tās dienas Kateņins meklēja strādnieku vidū Vaņas Sidorčuka uzrauto degunu un gaiši zilo sporta kreklu.

Pēc dažām dienām atbrauca Alimovs.

Reizē ar Alimovu preču vagonā pienāca kompresors — Alimovs to stacijā pārkrāva un pats atjoņoja uz smagās mašīnas kāpnītēm.

— Izrāvu ar kauju! — viņš stāstīja Kateņinam, kad bija apsēdušies dzert tēju. — Uz dzelzceļa sabotētāji sūtīja ar mazo ātrumu. Es uzrausos bremzes laukumiņā, katrā stacijā — pie priekšnieka, tik daudz esmu klaigājis, ka balsi pazaudēju! Toties kompresors klāt gan.

Kateņins raudzījās viņā jūsmīgi un pateicīgi.

— Oļesovu vajadzēs noņemt, — Alimovs stāstīja tālāk, kāri dzerdams no apakštasītes tēju. — Nekur neder, gatavais tūļa! Runāju ar Burminu, pārliecināju. Tikai Burmins ir gauss, ne jau velti iesaukts par «mamutu» — kamēr izkustas!

Kateņins bieži vien pukojās uz Oļesovu — nav konkrēts, pakļāvīgs, slikts organizators. Bet, kā jau visi, kam gadījies savā mūžā redzēt daudz priekšnieku, viņš baidījās no pārmaiņām: Oļesova trūkumi zināmi, kas jādara, lai panāktu savu, — izpētīts, citādi cilvēks kārtīgs, nav ļaunprātīgs. Ej nu sazini, ko dabūs viņa vietā!

— Ka tikai neiznāk sliktāk.

— Iznāks, ja gaidīsim. Vai zināt, kas tēmē šai krēslā iesēsties? Stadņiks!

Kateņins atcerējās Stadņika nepatīkamos jautājumus, neticību sprādzienu metodei. Tie tomēr bija necienīgi, nenozīmīgi apsvērumi, un Kateņins tos atvairīja. Stadņiks ir enerģisks darbinieks, uzticīgs apakšzemes gazifikācijas idejai. Kā viņš teica tai vakarā banketā? — «Es gribu to redzēt, saproti . ..».

— Vai viņu no Tautas komisariāta laidīs prom?

Alimovs nikni pazibsnīja ar acīm.

— Laidīs gan, tikai ne tur! Stadņiks zina, ko grib. Kas tad viņš īsti ir? Sīka vienība. Bet te — pats sev priekšnieks, slava, ordeņi! Es dabūju par viņu kaut ko zināt. Diakona audžu dēls — tas viņš ir. Kaut arī viņa tēvs bija nabags, zaldāts imperiālistiskā kara laikā, taču viņš auga pie diakona. Uz šahtu aizgāja, kad diakonu apcirpa. Iespraucās partijā un tur arī vadošajos kadros! Nu, nekas. Esmu jau parūpējies.

Kateņins kļuva bāls. Bija gan baisi, gan kauns.

— Ko sabozāties? — Alimovs pasmīnēja un ielēja sev un Kateņinam vēl tēju. — Nelauziet galvu. Par to jums nav jādomā. Jums jādomā, kā veikt mēģinājumu un uzvarēt.

— Man šķiet, ka Stadņiks ir godīgs cilvēks, — Kateņins stomīdamies iebilda. — Visumā viņš ir mūsu lielais labvēlis. Tiesa, šo to nesaprot... nepieņem .. .

Alimovs saspieda ar saviem stingrajiem pirkstiem Kateņina trīsošo roku.

Vsevolod Sergejevič, nu ko jūs uztraucaties? Jums ir talants, tehniķa prāts, jūsu uzdevums nodoties izgudrošanai, bet ārpolitiku uzticat man. Tādi cilvēki kā jūs uz visu raugās ideālistiski, vienkārši sakot, — naivi. Bet dzīve ir sarežģītāka un rupjāka, vairāk ir neliešu nekā idejisku cilvēku. Katrs rauj sev. Jūs, redz, izkratāt sirdi profesoriem — te nav atrisināts, tur neiznāk. Bet vai zināt, ka Grābs jau iesniedzis komisijai savu priekšlikumu — jūsu metodes variantu? Ka Vadeckis kopā ar

Kolokoļņikovu paklusām izstrādā savu projektu un velk iekšā Oļesovu par līdzautoru?

Kateņins satraucās. Tiklab Grābs, kā arī Vadeckis ir cilvēki ar zināšanām, pieredzi, viņiem ir lieliski palīgi, priekšzīmīgi iekārtotas laboratorijas, plašas iespējas ... Kamēr viņš te kopā ar dažiem jauniem inženieriem darbojas kā māj amatnieks, jo nav ne laboratorijas, ne brīvas naudas, kamēr viņš naivi uzticas ekspertiem konsultantiem ... viņi iegaumē projekta nepilnības un pilnā sparā izstrādā labākos variantus?!

— Un jūs . . . Konstantīn Pavlovič, vai jūs esat redzējis viņu priekšlikumus?

Alimovs piecēlās un aizbildnieciski uzsita Kateņinam pa plecu.

— Paļaujieties uz mani, Vsevolod Sergejevič. Esmu jūsu pusē un neļaušu aizskart jūsu intereses. Ne OJesovs, ne Stad-ņiks nevarēs mums sariebt — par to varat būt drošs.

Alimovs ielēja sev vēl tēju un, kājās stāvēdams, kāri izdzēra. Viņa acis aiz pietūkušajiem plakstiņiem drudžaini spīdēja.

Kateņins sēdēja sagumis. Bija dzirdama dzīva saruna — montētāji kopā ar Fedju Goļu kā iemīlējušies staigāja apkārt kompresoram un apspriedās, kā labāk organizēt montāžu un noregulēšanu. Sīca pneimatiskais āmurs — šahtā bija nonākuši līdz cietajiem iežiem un sākuši tos drupināt. Dūca metināmais aparāts — gāzes novada caurulei metināja šuves. Kāda no jaunajām krāsotājām klaigāja častušku:

Puisis kapeiku vien vērts —

Augu dienu māžojas!

Ritēja parastā, darbīgā, sirdij mīļā dzīve. Kaut kur tepat strādā arī Vaņa Sidorčuks, kurš pirmais bija jautājis: «Un kas tiek pie mums darīts saskaņā ar Ļeņina rakstu?» — Vaņa Sidorčuks, kuram apakšzemes gazifikācijas veiksmīgs atrisinājums būs milzīgs, varbūt pats lielākais prieks visā mūžā.

— Un man? — Kateņins jautāja sev. — Arī man! Ne jau goda, ne naudas, ne personīgā labuma dēļ esmu visu uzsācis. Es nevēlos «raut sev». Ja Vadeckim un Grabam palaimēsies atrast kādus labākus atrisinājumus, es labprāt dalīšos visā, kas veiksmes gadījumā sagaidāms . . . Dalīšos? . . . Un ja nu viņi nemaz negrib daļu, bet visu? Mani atstumt un paši sasniegt? «Jums tas nav vajadzīgs? Nav tiesa, ir vajadzīgs.» Es ticēju Oļesovam, bet viņš saistās ar Vadecki pret mani? Es noticēju Stadņikam, bet viņš veikli sabotē? . . . Vai tas var būt?!

Līdzās stāv un kāri dzer ceturto krūzīti tējas galvenais palīgs un vadītājs — Alimovs. Vai patiesi viņš zina par cilvēkiem kaut ko tādu, ko es neredzu? Kaut ko zemiskāku un apslēptāku, kas nosaka viņu rīcību? ... Un es būtu inteliģents ideālists? ... «Tētuk, tu esi vecmodīgs, tāds naivs Čehova inteliģents . ..»

— Kas tad ir, nevarat nekādi sagremot jaunās ziņas? — parupji, bet sirsnīgi jautāja Alimovs un sāka smēķēt. Smēķēja viņš tāpat kā dzēra tēju — ļoti kāri.

— Cik tas viss nepatīkami.

Vai tad vajag to visu «sagremot»? Kāpēc jāiedziļinās visādās blēņās — kurš ir Stadņika audžu tēvs, ar ko Oļesovs pinas, kurš jāatceļ, un kurš vēlas kaut ko «ieraut sev»? Alimovs saka — esmu jūsu pusē, uzticieties man. Nu, lai tad dara visu, kas vajadzīgs. Bet es strādāšu! Strādāšu! Un nejaukšos nekādās blakus lietās. Acīm redzot, dzīve tiešām ir pavisam sarežģīta un rupja. To saprot pat mana meita. Katrs velk uz savu pusi. Cenšas panākt savu. Pēc kā cenšas Alimovs? Viņš tic, ka es savu sasniegšu? Tiecas pēc mana panākuma? Tad jau labi!

— Konstantīn Pavlovič, jūs teicāt, lai paļaujoties uz jums. Tad nu es gribu... Gribu domāt tikai par izmēģinājumu staciju, sagatavot izmēģinājumus, risināt tehniskos jautājumus .. .

— Pilnīgi pareizi! — Alimovs atbalstīja. — Sukājiet vaļā, saraujiet!

Lai mainītu sarunas tēmu, Kateņins pastāstīja par Vaņu Si-dorčuku. Vai varētu būt, ka Alimovs neizjutīs to pašu, ko juta ir Fedja Goļs, ir pats Kateņins?

Alimovs izjuta. Atkal iemirdzējās viņa mazās actiņas zem smagajiem plakstiņiem.

— Lieliski! Tūlīt pat pasaukšu viņu!

— Galu galā tas ir pats galvenais! — ar cerību balsī sacīja Kateņins. — Ir taču arī tādi — skaidri, pārliecināti cilvēki? ...

— Nu protams! — Alimovs noliecās un piesmēķēja pie izdegušā papirosa jaunu. — Protams, mans mīļais inteliģent! Ir tādi ļaudis — lieliski, pašaizliedzīgi. Turpretī duļķes — duļķes mēs novāksim.

Viņš pagājās pa šauro istabiņu — garais augums komiski svaidījās šurp un turp. Tā vien likās, it kā enerģija viņā plestin plešas un nerod izeju.

— Redz, ko mēs izdarīsim! — viņš iesaucās, apstādamies iepretī Kateņinam. — Laiks iepazīstināt cilvēkus ar mūsu pa-

sākumu! Es paaicināšu šurp laikraksta korespondentu, mēs viņam te visu izstāstīsim un parādīsim, sapazīstināsim ar to jūsu Sidorčuku.. . Vai varat iedomāties, kas tas par materiālu avīžniekam?!

Kateņins piekrita. Alimovs ir pieredzējis un prasmīgs — man pat prātā neienāktu šādā veidā izmantot Sidorčuka ierašanos. Un vispār bez Alimova man neveiktos. Cik ātri viņš dabūja zemes gabalu, uzsāka celtniecību! Un šodien — kompresors . ..

Kateņins no jauna ar jūsmīgu pateicību raudzījās uz Ali-movu, uz viņa nevaldāmā enerģijā kaistošo seju, uz kaulainajiem, knaiblēm līdzīgajiem pirkstiem, kas saspieda papirosa iemuti. Kateņins paļāvās uz Alimovu un tikai sirds dziļumos sūrstēja kāda skrambiņa. Bija žēl kaut kā liela un skaidra, kas nezin kāpēc saistījās atmiņā ar Sofroņicka koncertu; nevarēja pateikt, kas īsti viņam bija atklājies koncertā, kādā ziņā viņš toreiz jutās bagātāks un laimīgāks, tikai atcerējās: bija kaut kas labs un ļoti žēl, ka nav iespējams to saglabāt.

5

Ļipatovs bija pieradis pie tā, ka ikvienam pasākumam jānodrošina vispirms partijas atbalsts — bez rauga mīkla nerūgst.

Iedams uz visas pilsētas partijas aktīva sapulci, viņš apsvēra, kā iespraukties ar apakšzemes gazifikāciju lielajās un smagajās pārrunās, kas tur, jādomā, izraisīsies. Rajona šahtas nepilda plānu. Cik tad sen — nebūs vēl ne gads! — tieši ogļrači bija tie, kas satrauca visu valsti ar saviem rekordiem! Darbs kļuva par goda un drosmes izpausmi, ierindas darba cilvēki citādā izpratnē sāka raudzīties uz savu spēku, savu prasmi, savu vietu dzīvē un ražošanā. Tagad viņi zināja, ka spēj daudz, un prasīja, lai viņiem nodrošina visu nepieciešamo pastāvīgām augstām izstrādes normām. Tomēr darbu organizēšana netika līdz, trūka mehanizācijas, un daudzi vadītāji gluži vienkārši apjuka ... Jā, Ļipatovs zināja pats no savas pieredzes, ka grūti bija neapjukt. Viņa iecirknis izturēja pārbaudi, bet cik gan vakaru viņi nenosēdēja ar Kuzmu Ivanoviču, apdomādami, ko un kā! Tagad iecirknis ir viens no labākajiem, un par to šodien droši vien runās Č'ubaks, to viņš prot: ko vajag — paslavēs, ko vajag — izlamās vai izsmies un turpat arī paskaidros, kāpēc viens strādājis labi, bet otrs slikti, un visus nosauks

uzvārdā, vārdā un tēva vārdā, lai cilvēki zinātu un no otra veiksmes vai neveiksmes mācītos .. .

Tiklīdz Ļipatovs iegāja jaunās Kultūras pils foajē, viņu uzreiz apņēma gaidu un īpatnēja svinīguma atmosfēra — lai tur vai kas, bet patīkami sapulcēties visiem kopā un tikties ar biedriem, kurus negadās pārāk bieži redzēt. Te ciešā pulciņā sanākuši studenti, kas tagad izkaisīti pa dažādām šahtām un rūpnīcām. Centrā bijušais Ļipatova kursa biedrs, koksa krāsns priekšnieks Sergejs Markuša, ar baudu stāsta kaut ko jocīgu ... Ļipatovs iespraucās tuvāk paklausīties.

— ... direktors velk uz citu pusi, bet Cubaks saka: «Esmu nosalis te jūsu caurvējos, tev te vienu cehu iesaukuši par su-tinātavu, iesim pasildīsimies.» Mūsējais spurojas pretī — sak, nav vērts, tur tveicīgi. Bet Cubaks atgādina: «Kad mēs tevi birojā bārām par ventilāciju, tu taču apgalvoji, ka esot gluži ciešami!» Nu, iegājām. Karstums tāds, ka elpu rauj ciet. Cubaks nostājas pašā karstākajā vietā un runā savu runājamo. Mūsu nabags jau vienos sviedros, bet Cubaks stāv kā stāvējis. Mūsējais sāk lūgties — iesim prom, pārāk karsts. Cubaks tik smej: «Patiesi? Man liekas, gluži ciešami, es pie tevis vēl pēc nedēļas ienākšu apsildīties, — vai varbūt uz to laiku būsi pabeidzis ventilāciju?»

Kopīgajā smieklu šaltī atskanēja jautra balss:

— Un kā tad ir? Būs ventilācija?

Bija pienācis klāt pats stāsta varonis, pilsētas partijas komitejas sekretārs Cubakovs — «mūsu Cubaks», kā viņu sauca visā apkārtnē. Viņš staigāja foajē no viena pulciņa pie otra, te pasmejas, tur pastrīdas vai arī vienkārši paklausās, ko ļaudis domā. Šodien viņš nevarēja būt bezrūpīgs, bet turējās, kā vienmēr, — braši, dzīvi, uz mēles gatava trāpīga atbilde vai joks. Kad viņam žēlojās par dažādām grūtībām, viņš jautāja: «Nu, ko tu ieteic? Kā pats domā tikt galā?» Ja prasīja padomu, atbildēja: «Un tavas domas? Gudrosim abi divi, es taču neesmu nekāds visuvarenais dievs!» Tas viss atbilda viņa raksturam un tai pašā laikā bija pieredzējuša masu organizatora labi izstrādāta taktika, zinot, ka šāda taktika patīk cilvēkiem un palīdz viņus vadīt. Cubaks dzīvoja starp cilvēkiem pastāvīgā dvēseles spēku sasprindzinājumā un laikam neprata un nevarēja dzīvot citādi.

Tā viņš arī ziņoja — it kā sarunātos ar katru klausītāju atsevišķi. Stāvēdams līdzās tribīnei, visiem redzams, spēcīgs, ar

platiem pleciem, smaidu lielajā sejā — viņš neielūkojās zīmītē ar tēzēm. Šodien Čubakam vajadzēja teikt daudz rūgtu vārdu, bet, kā par brīnumu, garastāvoklis zālē kļuva arvien labāks, možāks. Ne tikai tāpēc, ka plāna nepildīšanas iemesli tika precizēti un noteiktas darba uzlabošanas metodes, bet arī tāpēc, ka Čubaks ticēja pats un iedvesa arī citiem ticību kopējiem spēkiem. Izteiksmīgo, boļševiku bieži lietoto teicienu — tiksim galā! — viņš izrunāja kā pašu par sevi saprotamu patiesību. Kā tad citādi? Tāpēc jau mēs, biedri, esam komunisti!

Un cilvēki juta — jā, tādi mēs esam, saņemsimies un tiksim galā!

Te pēkšņi Čubaks pieliek pirkstu pie lūpām:

— Klusāk, klusāk, netraucēsim biedru Mjatļevu, viņam šonakt nav iznācis gulēt!

Sapulce atbildēja tik skaļiem smiekliem, ka prezidijā snaudošais Ķīmiskās rūpnīcas direktors Mjatļevs, nesaprazdams, kas noticis, salēcās un ieplēta acis. Bet sapulce joprojām smējās draudzīgi, no visas sirds — Mjatļevu mīlēja, tas bija sirsnīgs cilvēks un gādīgs rūpnīcas saimnieks, bet bija zināms, ka pagājušajā naktī viņš kāda sava celtnieka kāzās bija līksmojis pāri mēram .. .

— Biedram Mjatļevam šodien salds miegs, negaiss viņam iet secen, — Čubaks piebilda, smiedamies kopā ar visiem. — Nekas, draugs, pienāks arī tava kārta.

Lai nu kas, bet Čubaks prata īstā laikā piešķirt sev un citiem līksmu atelpu!

Ļipatovs gaidīja, kad beidzot Čubaks minēs viņa vārdu labāko vidū, tvēra katru derīgu padomu, lai izmantotu savā iecirknī, un mocījās tāpēc, ka, sapulcei sākoties, apakšzemes gazifikācija kaut kā tika atbīdīta sānis, bet draugiem viņš bija apsolījis uzstāties un pastāstīt par to. Kur lai patveras no tā, ka esi iecirkņa priekšnieks un tev jāveic visatbildīgākie uzdevumi! Tas viss satrauc un aizrauj, bet par apakšzemes gazi-fikāciju šeit neviens nezina, un pagaidām tā ir gluži kā tāda blakus nodarbošanās brīvajā laikā . . . Tomēr tas nav pareizi. Jo tālāk, jo vairāk spēka un laika tā prasīs. Vajadzēs izlemt — vai nu vienu, vai otru. Aiziet no šahtas? . . . Mesties ar galvu ūdenī? . . .

Čubaks tā arī nepieminēja viņu labāko vidū, un Ļipatovs aizvainots apņēmās katrā ziņā iet projām; pie velna, strādā vai nestrādā . . . Bet te Čubaks nosauca viņa vārdu citā sakarā:

— Mums ir daudz lielisku praktiķu un pagaidām vēl ļoti maz mūsu pašu izaudzinātu inženieru komunistu. Bet, ja apvieno vienu pieredzi ar otru zināšanām, tad ari rodas tāds panākums kā Ļipatovam ar Kuzmu Ivanoviču Kuzmenko!

Mani jau nelaidīs prom no šahtas, ar zināmu atvieglojuma sajūtu nodomāja Ļipatovs. Pagaidām vēl ļoti maz inženieru komunistu... Protams, nelaidīs! Bet. . . pamest apakšzemes ga-zifikāciju?! Arī nav iespējams. Ko tad? Ieinteresēt par to Cu-baku? ... Tad jāsāk runāt šodien, tūlīt pat.. .

— Ko tu domā? — Markuša čukstus jautāja.

— Domāju, ka mīkla jāiejauc laikus* citādi neuzrūgs, — Ļipatovs noslēpumaini atbildēja un piegrūda draugam pie sāniem. — Mans vecais raušas tribīnē — viņš jau nu pateiks!

Kuzma Ivanovičs mēdza kāpt tribīnē bez kautrēšanās, sacīt tieši acīs visu, ko domā, prata tūlīt arī sadot, kam vajag, un palielīties bez kādas plātīšanās. Ļipatovs ar labpatiku vēroja, kā ogļrača dzēlīgie pārmetumi ķēra dažus tresta priekšniekus. Ar vēl lielāku patiku viņš dzirdēja par to, kas paveikts, — nav slikti! Neko neaizmirsa, visu, kas vajadzīgs, uzsvēra — klausies un ņem vērā! Bet kur viņš tagad mērķē?

— Mūsu zinātne ļoti gausi pievēršas ražošanai. Tomēr patlaban bez zinātnes pie ieguves netiksim. Cik nav runāts par gāzes izplūšanu! Taču vajadzēja notikt lielai nelaimei, lai zinātne sakustētos.

Pateica un apklusa. Arī sapulce klusēja — pašu ļaudis vien te bija, visi zināja, ka vecais Kuzmenko apglabājis savu dēlu. Šai līdzjūtīgajā klusumā Kuzma Ivanovičs negaidot sāka runāt par nevienam nezināmo apakšzemes ogļu gazificēšanu.

— Redz, kas par pasākumu cilvēku labā! Protams, vecos laikos tas radītu bezdarbu ogļračiem, bet sociālismā darba pietiks visiem, un tas ir svēts uzdevums — atvieglot un nodrošināt pret nelaimes gadījumiem mūsu ... un mūsu bērnu darbu. Izrādās, ka gudras galvas sen par to domā. Arī pats Vladimirs Iļjičs Ļeņins interesējies, ticējis, sapratis, kāds labums te rodas strādnieku šķirai, sociālismam. Bet daži mūsu profesori ogli-nieki, kā dzird, neatzīstot, nesaprotot. Kas tad tie par zinātniekiem?

Institūta direktors Soņins sēdēja prezidijā visiem redzams. Tas bija dzīvespriecīgs, apaļīgs cilvēks tai vecumā, kad jaunība jau pagājusi, bet līdz vecumam vēl tālu. Visu, ko viņš darīja, darīja ar baudu — runāja sulīgā balsī, kā šmakstinādams,

izskatīja zinātnisko darbu plānus tā, it kā lasītu kaut ko pikantu, bet, ja strostēja studentu, kas bija kaut ko nodarījis, direktora seju apstaroja rāms mirdzums. Viņš prata iedzert, garšīgi paēst, izklaidēties — viņu nemitīgi aicināja visās pilsētas kompānijās. Par lēmumiem viņš ne labprāt izšķīrās, ar paļāvīgu smaidu nodeva sarežģītus jautājumus izskatīt partijas komitejā vai pilsētas komitejā, bet, ja lēmumu pieņēma, labprāt to pildīja.

Soņins nupat kā bija atbraucis no atvaļinājuma, viņa apaļā seja un nelielais plikais galvvidus Soču saulē iedeguši bronzas krāsā. Prezidijā sēdēja ne mazums paziņu, un viņš piesēdās blakus te vienam, te otram, valdīdams smieklus un aizrautīgi čukstēdams, — kūrorta iespaidi vēl bija svaigā atmiņā, un sapulces temats viņu personīgi neskāra.

Izdzirdīs vecā vīra pārmetumu, Soņins saspringa un ar acīm sameklēja zālē Alferovu — savu labo roku; Alferovu viņš mazliet nicināja, draugu vidū stāstīja par viņu anekdotes, bet bija cieši pārliecināts, ka Alferovs vienmēr zina, kā jārīkojas, «lai priekšniecība nerūktu». Patlaban Alferova sejā varēja saskatīt cietēja izteiksmi. Vai tik viņam nav te kas izgājis greizi? Rīt jāuzzina, kas tā par jaunu problēmu un kurš te ko nav sapratis .. .

Soņins atkal sačukstējās ar kaimiņiem, kad sāka runāt Ļi-patovs.

— Kuzma Ivanovičš gluži pareizi kritizēja mūsu institūtu,— sacīja Ļipatovs un pasmaidīdams atskatījās uz Soņinu. — Ir arī mūsu — bijušo institūta audzēkņu vaina: esam kā atgriezts rieciens. Tomēr mēs, biedri, cenšamies to izlabot, starp citu, arī par apakšzemes gazifikāciju. Šai ziņā mums ir pilnīga vienprātība, uzdevuma svarīgums visiem saprotams, un, ja arī viens no profesoriem parūca, tad — kam sūra mute, tam viss rūgts.

Zālē smaidīja, klausījās ar interesi. Jēdziens par nesaprotamo gazifikāciju pamazām noskaidrojās. Ļipatovs nobeidza ar savam raksturam neparastu patosu:

— Vēlos apliecināt partijas aktīvam, ka mēs kopā ar grupu institūta zinātnisko darbinieku katrā ziņā šo uzdvumu, ko mums uzticējis Ļeņins, atrisināsim. Jūsu atbalsts būs panākumu ķīla. Ir zināms — labs sākums rotā darbu. Grupas vārdā solu — uz Oktobra revolūcijas gadadienu, kas vairs nav tālu, dosim Dzimtenei ogļu apakšzemes gazifikācijas projektu.

Zālē atskanēja spēcīgi aplausi.

— Pierakstīsim! — sacīja Čubakovs un tiešām kaut ko pierakstīja kabatas grāmatiņā.

Soņins tik cītīgi māja ar galvu, ka no viņa kapara brūnā plikā pakauša kā saules zaķīši pašāvās lampas atspulgi.

— Katrā ziņā! Katrā ziņā!

Līdzās sēdētājs vainīgi atzinās:

— Es neko neesmu dzirdējis par apakšzemes gazifikāciju. Kas tas ir?

— Ja neesi dzirdējis, tad dzirdēsi.

No rīta Soņins vispirms painteresējās par jauno problēmu — un neatrada ne pretinieku, ne skeptiķu. Svetova grupa jau darbojās nupat kā izremontētajā laboratorijā. Alferovs pateica, ka grupa sniegs ziņojumu tuvākajā partijas komitejas sēdē. Profesors Kitajevs ne vien neiebilda, bet ar triumfu parādīja akadēmiķa Lahtina atbildes telegramu, kas ziņoja, ka aspirantam piešķirts mēnesi ilgs pagarinājums svarīgā darba nobeigšanai.

— Un man samelsa, ka jūs esot atteicies parakstīt.

— Ja es būtu parakstījies neskatīdamies, nepārbaudījis, ko īsti vērts pasākums, tad jūs pats pirmais pārmestu man paviršību.

Tā atbildēja profesors Kitajevs. Un piedāvājās norīkot grupai palīgā spējīgākus studentus.

Norīkot nevajadzēja — ap Svetovu un Mordvinovu jau rosījās jaunieši. Studenti, kāpnēs nostājušies ķēdē, pārsvieda ķieģeļus no pagalma laboratorijā.

— Kur ņēmāt ķieģeļus? — Soņins brīnījās.

— Roku veiklība! — aizrautīgi attrauca Pāvels Svetovs un uzsauca kādam pa logu: — Dabūjāt? Brauciet uz Otro Koksa rūpnīcu, prasiet pēc inženiera Markušas. Izlasiet pašus lielākos!

Soņins un Alferovs paraudzījās logā — no pagalma brauca ārā rati, par kučieri sēdēja pēdējā kursa students Sverčkovs.

— Uz kurieni?

— Pēc oglēm uz Koksa ķīmisko rūpnīcu, — steigšus nobēra Svetovs un uzkliedza pa logu: — Paņemiet muldiņu, Motrjas tantiņa apsolīja!

Students Ļoņečka Garais, kuru tā mēdza saukt, lai atšķirtu no otrā Ļoņečkas, kam bija iesauka «īsais», rosījās pagalmā ap māliem, kas nupat kā bija ar nestuvēm atgādāti no Mālainās gravas krants.

— Mums tra-aki vajadzīgs skābeklis, — Svetovs vērsās pie direktora. — Visu pārējo esam sadabūjuši, bet izlīdziet ar skā-bekli, Valerij Semjonovič.

— Sadabūjuši? — atkārtoja Soņins, vērīgāk aplūkodams Svetovu: tāds satraukts izskatās, ka vēl kaut ko nesavāra.

— Kur ņēmāt zirgu? — Alferovs bargi noprasīja.

— Paķērām remontkantorī, — Svetovs pazibsnīja ar acīm un atsāka savu: — Divus balonus skābekļa, Valerij Semjonovič! Sagādājiet nu, ieiesiet kā labdaris apakšzemes gazifikāci-jas vēsturē!

Svetovs runāja jokodamies, bet aiz šīs jautrības varēja jaust sasprindzinājumu, it kā viņš nemitīgi sevi skubinātu.

— Kas jums norīkoja studentus?

— Tikai pie garlaicīgiem darbiem jānorīko, bet pie interesantiem saskrien paši.

— Pāvel Kirilovič, — draudzīgi paņemdams viņu zem rokas, sacīja Soņins. — Vēlu jums labu un palīdzēšu, kā varēšu. Tikai pielūkojiet. . . Paķert vai pamanīties nav liela māka. Bet, tā kā šeit var ciest institūta reputācija, lūgšu jūs darīt man zināmu, ko un kur jūs ievelkat.

— Vai nu prāts, Valerij Semjonovič! — Svetovs sāka skaļi smieties. — Neparko! Ja gadītos, ka noķer, tad direkcijai nekas nav zināms. Vai nu es graušu jūsu autoritāti?

Viņš nemierīgi mīdījās — studenti bija beiguši nest ķieģeļus un sāka kraut laboratorijas vidū «gultu» — pamatu izmēģinājumu monolītam. Bet Saša netiek laukā no bibliotēkas. Vai viņi apjēgs, kā vajag? Kāds nelabais attriecis tādā nelaikā direktoru un partorgu!

— Par skābekli un visu citu, kas jums nepieciešams, ziņojiet partijas komitejā, — Alferovs pamācoši sacīja. — Bet, kas attiecas uz kautrību, — pārdomā, biedri Svetov, labi pārdomā!

— Katrā ziņā pārdomāšu, Vasilij Onufrijevič! — steigšus piebalsoja Paļka un traucās prom uz laboratoriju, jau skrienot iesaukdamies ar atklātu nebēdnību:

— Vaļas brī-dī!

Visiem, kas šai laikā strādāja kopā ar Pāvelu Svetovu, pielipa viņa neprātīgā aizrautība. Viņš tvertin tvēra jebkuru darbu, — vai nu tas bija kāds teorētisks jautājums, ko vajadzēja atrisināt, vai zirga sameklēšana, lai atvestu ogles. Viņš bija izmanīgs un gudrs; pēkšņi visu pametis, trin mēli ar

studentiem un smej tā, ka skan viss institūts, bet, kā vēlāk noskaidrojās, tieši tobrīd bija nemanot uzvedinājis studentus uz domām pārnest ķieģeļus pašiem, jo līdzekļi nav piešķirti un ķieģeļi vajadzīgi tūlīt; Pāvels Svetovs arī pats nostājās ķēdē, lai piešķirtu raitāku ritmu, bet, tiklīdz darbs sāka kūsāt, paklusām aizmuka un aiztraucās kārtot kādu citu — tikpat steidzamu darbu...

Tur, kur bija Svetovs, nekad netrūka joku, draudzīgas ķircināšanās, smieklu. Ļipatovs vēroja un čukstēja Sašam:

— Liekas, viss pāri?

Saša prātīgi atbildēja:

— Citādi nemaz nevarēja būt.

Tikai Katrīna, kas bieži vakaros iegriezās laboratorijā, neticīgi šūpoja galvu — brāļa jautrībā bija saklausāma pārāk spalga, vibrējoša skaņa.

Paļka arī pats juta šo vibrējošo skaņu, kas bija saspringta līdz pēdējam, — nupat, nupat kaut kas pārtrūks. Bija tikai viena iespēja tikt galā ar šo sasodīto vibrāciju — strādāt līdz pagurumam un nekad nepalikt vienatnē pašam ar sevi, jo, tiklīdz palika viens, no tukšuma iznira arvienu tas pats, arvienu tas pats.

Stepe, kādu viņš nekad agrāk nebija redzējis, mēness gaismā viscaur sidrabota, katrs stiebriņš mirgot mirgo. Vizošā šalle pland, un tās gals piekļaujas viņam pie krūtīm — dzidrs, glāsains spārns, satraucošs mājiens, gaisīgs tilts, kas vieno ar to, kura iet līdzās. Iet viegli, klusēdama, un viņš baidās pacelt acis, tik ļoti viņa patlaban ir tuva un neparasta. Nometnes teltis palikušas aizmugurē, dziesma un ugunskurs palicis aizmugurē, viss, kas viņus šķīra, — aizmugurē. Abi ir gluži vieni mēness pielijušajā tuksnesī — viņa un viņš. Viņa apstājas pirmā un pēkšņi atrodas Paļkam tieši pretī, viņš uzdrīkstas pacelt acis un vairs nespēj tās atraut no brīnum jaukās sejas, kādu nekad agrāk nav redzējis, kādas viņai nekad nav bijis, nav bijis tik starojošu acu, tik vēsas, vizmainas ādas, tādu trīsošu lūpu ar neizprotami glāstošu vai varbūt zobgalīgu izteiksmi. Viņš raugās uz to, bet nav un nav gana un negribas nekā, tikai raudzīties, raudzīties, raudzīties ...

Vai viņa bija sakustējusies, grasīdamās iet, un viņš izbijies un sācis runāt, lai viņa neiedomātos aiziet? Nekad vēl Paļka nebija mīlējis viņu tik brīvi un pacilāti, ne miņas no īgnuma vai dusmām. Vārdi, ko viņš sacīja, bija vienkārši un brīnumaini, katru izauklējusi mīlestība, un tie pauda vienīgi mīlestību — viņš pats līdz šim nezināja, ka viņam ir tādi vārdi un tāda mīlestība — bez kāda nodoma, bez vēlēšanās, bez lūguma. Ja viņš tobrīd būtu spējīgs apsvērt, vai vēlas kaut ko, rastos viena vienīga vēlēšanās — lai šis mirklis nekad nebeigtos ...

Viņa pati pacēla rokas viņam uz pleciem un nezin kāpēc sāka klusi smieties, starojošās acis pēkšņi atradās pavisam tuvu, lūpas — pie viņa lūpām, viņš izdzirda čukstu: «Ak, vienalga,» — un tad vēl klusāk: «Lai!»

Viņš arī tagad vēl nesaprata, ko viņa bija gribējusi teikt. Kas bija vienalga un kas — lai. Toties tagad viņš labi saprata, ko nozīmēja mazais vārdiņš pēc atvadu skūpsta — pašās nakts beigās, kad mēness jau bija izgaisis un stepe satumsusi, bet viņi gāja roku rokā un viņš jutās tik saviļņots un laimīgs, ka nespēja runāt un tikai cieši cieši spieda viņas pirkstus. Miglā jau sāka iezīmēties telšu nometnes apveidi, kad viņa apstājās, noskūpstīja, pateica: «Sveiks!» — un aizskrēja . . .

Sveiks! Tagad viņš saprata šo īso vārdiņu, šo zemisko, svilpjošo vārdu, ar kuru viņa pārvilka svītru notikušajam. Paļku plosīja izmisums un niknums. Viņš bija juties laimīgs kā nelga, kā pats naivākais nelga! — bet viņa jau bija visu apsvērusi, izprātojusi, izlēmusi... Kā tad tā? Kāpēc?

Atbildes nebija.

Viņš nespēja bez pazemojuma sajūtas atcerēties visu nākamo dienu. Viņš bija staigājis satraukts un laimīgs, neuzdrīkstēdamies uz viņu paskatīties, lai nenodotu abu mīlestību, bet viņa bija gluži rāma, neatgāja ne soli no vīra un tikai reizi, pie galda, pameta uz Paļku zīmīgu skatienu. Un tad grabošajā mašīnā, novērsies, lai neredzētu viņu līdzās vīram, Paļka apsvēra, kā lai satiekas, un deva sev solījumu sargāt mīļoto un uzmanīties, lai nemestu uz viņu ne mazāko ēnu! . .. Viņš atrada izskaidrojumu visam, ko viņa darīja, attaisnodams un pat jūsmodams par to, ka viņa dzīvo kā palīgs un draugs pie sava nemīlamā vīra — meitas dēļ un vīra zinātnisko sasniegumu dēļ. Šim vīram zinātniekam bija savas neapstrīdamas tiesības, taču viņas sirdij pavēlēt nespēja un viņa iemīlējusi citu — Paļka ir viņas mīļākais. Mīļākais! Nekā netīra, nekā aizskaroša Paļka nejuta šai nodrāztajā vārdā, tas atklājās visā savā sākotnējās nozīmes skaistumā: mīlestība, tas kurš mīl un kuru mīl.

Viņš bija kā bez prāta visu nakti pēc atgriešanās mājās!

Vēl nesen viņš bija sapņojis, ka uzvarēs viņu, ka triumfēs pār viņas augstprātību un viltību, bet tas bija izgaisis, aizmirsies. Viņš darīja muļķības, kuras bija neciešami atcerēties — sameklēja kabatā ziedlapiņas, kuras bija pacēlis uz viesnīcas kāpnēm, izlīdzināja, skūpstīja un čukstēja dažādas nesakarīgas blēņas. Pabāza ziedlapiņas zem spilvena un ar nelgas svētlaimīgu smaidu nolēma, ka parādīs tās, kad viņa kādā laimīgā vakarā atradīs iespēju atnākt — caur dārzu, pa logu, tā, lai nedzird ne māte, ne Katrīna. Paļka ilgi apdomāja, kā to visu iekārtot. Viņš redzēja «acuraugu» uz loga fona — gaišā kleitā ar plīvojošiem šalles galiem. Gandrīz vai juta līdzās vi-viņas silto, pakļāvīgo augumu. Taču seju vairs nespēja iedomāties — vienīgi acu starošanu un neizprotamo, nepazīstamo, skurbinošo lūpu kustību.

Kāpēc viņš neaizskrēja pie viņas no rīta? Satikties aci pret aci, saprast viņas liekulību, dzirdēt viltīgās izrunas, iemest sejā visu, kas viņam atklātos! . . . Bet viņš klimta pa institūtu, blenza logos un likās sev ļoti viltīgs un piesardzīgs — skries pie viņas tikai tad, kad būs drošs, ka profesors ir institūtā. Profesora nebija. Viņa konsultācija pārcelta uz nedēļas beigām, — par to vēstīja lapiņa uz ziņojumu dēļa. Kāpēc? Kas tur, viesnīcā, noticis? Varbūt nav pratusi noslēpt, melot? . . . Varbūt viņai patlaban klājas grūti, viņa pārdzīvo bailes un viņš nevar aizsargāt, palīdzēt?

Dienas vidū profesors atbrauca uz institūtu. Mašīna gaidīja pie ieejas, Paļka redzēja pa logu tās melno, lakoto virsmu zem viena no krēpainajiem lauvām. Profesors iznāca ātriem soļiem, viņu pavadīja Soņins. Greizsirdīgais skatiens ievēroja, ka Ru-sakovskis līdzās direktora apaļīgajam augumam izskatās sevišķi elegants. Un cik viņā daudz mierīgas pašpārliecības! Nupat viņš kaut ko pateica Soņinam un iesita lauvam knipi pa degunu, abi sāka smieties, iesēdās mašīnā un aizbrauca.

Kurp viņi aizbrauca?

Paļka nomocījās līdz vakaram, bet vakarā apņēmās, lai lūst vai plīst, iet uz viesnīcu. «Oļeg Vladimirovič, mēs lūdzam jūs iepazīties ar apakšzemes gazifikācijas projektu ...» Sekos neliela saruna par darbu. Viņam piedāvās vakariņas, — nē, viņš nepaliks neparko, tūlīt pat aizies, tikai redzēs viņu, tikai pārliecināsies, ka viņa — ir un — mīl.

Viesnīcas numura durvis bija pamestas plaši vaļā. Apkopēja slaucīja laukā papīra driskās un novītušus ziedus.

Paļka truli skatījās, kā uz sliekšņa aizķeras noļukušie kātiņi, no kuriem ceļas rūgtena trūdu smaka.

— Profesors Rusakovskis, — viņš izteica kā nemaņā.

Apkopēja pagriezās. Vienaldzīga seja, pat bez ziņkāres. Viņam gribējās kliegt.

— Profesors Rusakovskis, — viņš šļupstēja.

— Aizbrauca pavadīt ģimeni, — apkopēja sacīja un aizķēra ar slotu nepaklausīgos kātiņus.

— Uz kurieni? — izdvesa Paļka, jau zinādams patiesību, bet vēl tverdamies pie pēdējās izmisīgās cerības.

— Uz Suhumi, vai, — vilcinādamās atteica apkopēja, ar kāju pastūma saslaukas uz liekšķerītes un pēkšņi paskatījās uz Paļku ironiski un cieši. — Profesors atgriezīsies, istabu paturējis. Bet profesoriene . ..

Un viņa izmeta kaut ko līdzīgu «tu-tū» vai «fiut» ...

Kaut arī Paļka ar visu savu būtību svila kaunā un sāpēs, viņa sejā iegūla auksta un lepna izteiksme, balss stingri izteica:

— Pasakiet profesoram, ka bija atnācis aspirants Svetovs.

Pašapzinīgā gaitā viņš soļoja lejā pa plašajām kāpnēm, pa

kurām bija tik bieži traucies augšup, cerību un kvēlo jūtu spārnots. Šveicars, kas parasti viņu pavadīja ar saprotošu smīnu, šoreiz ieraudzīja apvaldītu, solīdu zinātnisko darbinieku ar lepni paceltu galvu. Smagās durvis uz visiem laikiem aizcirtās Paļkam aiz muguras, un neciešami spilgtā iela apņēma viņu ar troksni, burzmu, sakaitēto akmeņu karsto elpu, ogļu, benzīna un ziedu dvesmu.

Viņš ir nodots.

Viss meli — mīlestība, skūpsti, atdošanās, kaislie čuksti.

Viņa sēž lidmašīnā līdzās savai platvaidzei meitai un gudrajam vīram, sēž un savā nodabā smejas.

Un tagad svarīgi, lai neviens nemanītu, nesaprastu, cik viņš nodevīgi piekrāpts.

Vienaldzīgā pasaule elpoja un rosījās visapkārt — pasaule, kurai nebija nekā kopēja ar to, kas viņam noticis. Un šai pasaulē pa ielām gāja aspirants Svetovs, savilcis seju tādā kā dzīvespriecīgā smaidā. Kājas pa paradumam atveda uz institūtu. Viņš pagāja tam garām, ar naidu paskatījās uz krēpaino lauvu. Atcerējās Rusakovska joku — knipis pa degunu taču domāts viņam, Paļkam!

273

18 - 287

Viņš ielēca tramvajā, bet tur bija pilns jauniešu — studenti ar mugursomām brauca zaļumos. Viņi pazina Svetovu, draudzīgi un goddevīgi sasveicinājās, bet Paļka, savu bēdu apskaidrots, spiedās cauri ciešajam pūlītim, jokoja ar studentiem, bet pats sev likās tik vecs kā Kitajevs.

Pie Kuzmenkiem zem ceriņu krūma sēdēja Saša un Ļuba. Paļka novērsies steigšus iegāja savā istabā. Māte virtuvē gludināja veļu un nedzirdēja viņa klusinātos soļus. Katrīnas, par laimi, nebija mājās. Viņš palika stāvam istabas vidū, apzinādamies, ka tūlīt kaut kas jādara, bet nespēja atcerēties, kas īsti. Tad sarāvās kā dzelts — ziedlapiņas! Sakostiem zobiem sataustīja tās zem spilvena, pienesa pie loga un apstājās, nespēdams atvērt cieši sažņaugto sauju. Un tobrīd ieraudzīja Sašu. Nedabiski pār visu seju smaidīdams, Saša nāca no vārtiņiem tieši pie loga. Paļka aši atplēta pirkstus — sausās ziedlapiņas ielidinājās biezi saaugušajās matiolās.

— Es visu vakaru skraidu pie tevis, — Saša rausās pāri palodzei. — Remonts pabeigts. Fedosejičs stiepj iekšā visu mantību, rīt pat vajag sākt gatavoties mēģinājumam. Es tevi gaidīju, tāpēc ka .. .

Viņš runāja bez atelpas, lietišķi, it kā bez viņu projekta pasaulē vairāk nekā nebūtu. Vai jau visu zina? Nu kas par to! Lai redz cilvēku, kuram ne silts, ne auksts, ka tur kāds aizbraucis uz Suhumi!

Pieliekušies abi sēdēja uz palodzes un apspriedās, ar ko un kā sākt.

— Tad nu beidzot! — atskanēja zem loga.

Ļipatuška bija kā nagla klāt. Un arī, izrādās, vairākkārt nācis. Šim draugam viss atspoguļojās sejā — ziņkārība, līdzjūtība un apņēmība palīdzēt, lai tur vai kas.

— Trešdien runāšu partijas aktīvā un — variet būt mierīgi! — atbalstu nodrošināšu, — viņš apgalvoja, atlaizdamies gultā. — Tātad ceturtdien varam sākt.

— Sāksim rīt no rīta, — Saša iebilda. — Rīt no rīta!

Ļipatovs, acīm redzot, nesaprata, kāpēc jāsteidzas. Vai arī

sprieda, ka nabaga mīlētājam vajadzīga atelpa? Paļka ar pieaugošu niknumu vēroja draugu saskatīšanos, te aizsvilās Saša:

— Jums jau nav kur steigties, bet man otrreiz pagarinājumu neviens nedos.

Un visi kopā apspriedās tālāk. Visa pasākuma ierosinātājs Pāvels Svetovs aizrautīgi uzskaitīja veicamos darbus, atdari

nāja laborantu Fedosejiču, kurš gremzīsies par nekārtību un tā sargās nupat kā izremontēto laboratoriju, ka tik tīrā telpā par mēģinājumiem nevarēs ne domāt un turpmāk galvenais būs — uzmanīt un taupīt sienu un grīdu svaigo krāsojumu .. . Visi trīs skaļi smējās. Skaļāk par visiem Paļka, pats izjuzdams, ka pastāv arī tāds Svetovs, kuram visādi Suhumi nav ne graša vērts, Svetovs, kas aizrāvies ar cildenu pasākumu, Svetovs, kas nepadodas, ir trokšņaini jautrs, Svetovs, kam patmīlība uzveikusi izmisumu.

Tāds viņš arī dzīvoja tālāk. Aizgūtnēm strādāja, aizrāva visus, bet vēlu naktī iekrita gultā un aizmiga, vēl iekams no tukšuma paguva uzpeldēt tas, ko vajag aizmirst.

Process sākās.

Izmēģinājumu ierīce vēl joprojām atgādināja krāsni, tagad gan pamatīgāku; tur, monolītā, pievadot skābekli, norisinājās ogļu gazifikācijas process.

Tiklīdz izmēģinājumu ierīcē sākās blīkšķi un dārdoņa, institūta direktors pārvietojās tālākā laboratorijas kaktā, — cik tur vajag, lai uzlidotu gaisā. Šie paši drošuļi taču pirms gadiem m diviem kādā mēģinājumā ar hlora oksīdiem sarīkoja tādu sprādzienu, ka eksperimentu vanniņa uzskrēja līdz griestiem — atstātās pēdas bija tur redzamas līdz pat remontam. Kas var garantēt, ka tagad nesāks krist uz galvas ķieģeļi un sakaitētas ogles?!

Soņinam ļoti gribējās, lai mēģinājums izdotos, apsolīja taču visas pilsētas aktīvam, Čubakovam! Tomēr izmēģinājuma veids neradīja uzticību. Jo vairāk tāpēc, ka parādi komandē Svetovs. Te nu viņi grozās ap savu dīvaino ierikti, mērī tās iekšienē temperatūru, nemitīgi ņem analīzei materiālu no gāzes izvad-caurulītes — taču no caurulītes plūst nevis gāze, bet dūmi! Ierīce sprakšķ un dārd, bet Svetovs ņipri apgalvo: «Nekas, nenositīs!» Protams, viņš laužas pēc slavas, viņa vecumā slava liekas vilinošāka par drošību un mierīgu dzīvi. Direktoram turpretī nevajadzētu riskēt, direktora uzdevums — nodrošināt un vadīt, neviens nevar prasīt, lai viņš līstu vilkam rīklē ...

Arī Alferovam to neprasīja. Alferovs, turēdamies pie sienas, gāja apkārt dārdošajai iekārtai un atzina par labāku atrasties tai laboratorijas daļā, kur Fedosejičs ar studentu Ļo-ņečku Garo izdarīja mēģinājumu analīzes. Tur stāvēdams, viņš cietēja balsī atgādināja:

— Biedri, neaizmirstiet drošības noteikumus!

Soņins paklusām pukojās — te nu ir visa alferoviskā «vadība»! Studenti saskatījās un smējās, uz brīdi pagāja nost, bet tad atkal līda pie pašas krāsns, tāpēc ka visu dienu drudžaini gaidīja kādu nebijušu brīnumu. Soņins jau grasījās studentus raidīt ārā, laboratorijā bija pārāk biezs, bet kā tad izdzīsi, ja Svetovs apgalvo — «tagad drīz! ... tagad pavisam drīz! ...».

Lai arī cik savādi tas bija, azarta atmosfēra aizrāva arī profesoru Troicki un viņš strādāja plecu pie pleca ar studentiem. Kāpēc jaunatne viņu tā mīl? Eksāmenos Kitajevs ir daudz labvēlīgāks, it īpaši pret institūta aktīvistiem. Turpretī Troickis rupji bar: «Nejēgas mums nav vajadzīgi! Atnāksiet vēlreiz!» Soņins jutās spiests aizrādīt, ka tā nedrīkst ārdīties, bet Troickis paskaidroja: «Tieši no aktīvistiem es sevišķi. .. ē-ē-ē ... prasu un prasīšu. Tieši viņiem jābūt... ē-ē-ē .. . vislabākajiem, bet ne sliktākajiem. Viņiem — jāvada. Ja es viņus nicinātu, es . . . ē-ē-ē . . . dotu atlaides, bet es viņus cienu un tāpēc . . . ē-ē-ē. .. ārdos!» Protams, studenti, ja vien varēja, manījās kārtot eksāmenus pie citiem pasniedzējiem, tomēr Troicki mīlēja. *

Un viņš kopā ar jauniešiem līkņāja ap krāsni, stostījās un neņēma ļaunā, ja kāds aiz izklaidības pagrūda viņu ar elkoni vai uzrunāja ar tu: «Veicīgi! Atvieno!» Profesora garais, stārķim līdzīgais augums, šaurā, iesirmā bārdiņa izskatījās komiski un ļoti kaitināja Kitajevu. Ivanam Ivanovičam gribējās aiziet tālāk prom no kņadas, blīkšķiem un dārdoņas, viņš arī aizietu, bet profesora Troicka rosīšanās uzlika arī viņam pienākumu, — lai nu kā, visu bija uzsākuši Kitajeva skolnieki, un ja mēģinājums izdosies .. .

— Kā jūs domājat, kolēģi. . .

— Vai jums neliekas .. .

Viņi nemitīgi vērsās viens pie otra, un abi viņi vēlējās, kaut otrs ietu prom.

Soņins pats lūdza, lai profesori ir klāt — veiksmes gadījumā abi apstiprinās ar saviem parakstiem mēģinājumu protokolu. Arī profesors Rusakovskis bija apsolījis iegriezties, viņam vajadzēja piezvanīt, ja process noritēs normāli. Kad projektu vedīs uz Maskavu, Rusakovska paraksts atsvērs visus pārējos .. . Soņins iztēlojās sev šo laimīgo iespēju: institūta darbinieku grupa — divi profesori un kāds no jauniešiem .. . Varbūt aiz-

braukt arī pašam? Sen nav būts Maskavā. Satikt draugus . . . Tautas komisariāts, Zinātņu akadēmija, lielpilsētas institūti...

— Nu, kā jums tur ir? — viņš jautāja no sava kakta.

— Gāzes vēl nav, — apvaldīti ziņoja Mordvinovs.

— Tagad jau drīz! — nepārdomāti apgalvoja Svetovs.

— Pacietīsimies, pagaidīsim, gan jau kaut ko sagaidīsim, — Ļipatovs vīpsnāja. — Un noteikti naktī. Kāpēc tā? Sāc kaut vai ar gaismiņu, bet pats karstākais darba laiks katrā ziņā būs naktī!

Ļipatovs šai dienā atnāca tieši no šahtas, palikdams neuzticīgs savam paradumam pēc darba kādu pusstundu pagulēt. Viņš bieži žāvājās, bet paskaidroja, ka tā esot nervoza žāvāšanās.

Ieradās Ļuba un Katrīna ar baltmaizes klaipiņiem un desu. Viņām līdz laboratorijā iespraucās Kuziks. Soņins dzīrās puiku dzīt prom, bet Mordvinovs paskaidroja stingrā balsī:

— Ogļraču puisis, strādā līdz no paša sākuma. Esmu viņam atļāvis.

Meičas piedāvāja sviestmaizes. Soņins laipni runājās ar abām, vairāk pievērzdamies Katrīnai: Mordvinova līgava ir iemīlējies kaķēns, bet, lūk, tā otra .. . kas to būtu domājis, ka trakulīgajam Paļkam tāda māsa!

— Vai negribat, iziesim gaitenī, Katrīna Kirilovna? Mūs pasauks, kad sāksies kas interesants.

— Man arī tagad ir interesanti, — Katrīna piegāja pie brāļa. — Kā veicas, Pavļik?

— Viss normāli. Temperatūra tūkstoš viens simts ...

Satraukuma vairāk, nekā vajadzīgs, bet Katrīna redzēja,

ka šodien Paļka pirmo reizi nomierinājies, domas noskaidrojušās. Patlaban viņš laikam nedomā neko citu kā vien par noslēpumaino procesu, kas norisinās iemūrētajā ogles gabalā.

Katrīna apsēdās pie loga, sakrustojusi uz krūtīm spēcīgās rokas. Nu jau ilgāku laiku viņa pavadīja vakarus līdzās trijiem draugiem, piedalījās dažāda veida iepriekšējos mēģinājumos, reizēm tikai skatījās un klausījās. Dzīve bija saskaldījusies trīs daļās: bija naktis, kad viņu smacēja vientulība un ne katrreiz varēja rast mierinājumu dzīvībā, kas viņā raisījās; bija darba dienas līdzās kompresoram, vienveidīgas kustības, pierastie darba biedri, — tur viņa lietišķi apsvēra kaut arī vienkāršus, tomēr smagus jautājumus: kā iekārtot dzīvi, kad viņš piedzims, vai pietiks izpeļņas, mēģināt vēl tālāk mācīties neklātienē — vai arī pagaidām nenoņemties ar lieliem mērķiem? . .. Vakaros līdzās brālim un viņa draugiem Katrīnu pārņēma dumpīgas vēlēšanās — viņu satrauca draugu sapņi, kas gluži vienkārši aptvēra visu rūpniecību, visu valsti un tās nākotni; tiklīdz kāds jaunatnācējs te iekļuva, tā jau zibens ātrumā tika ierauts nevaldāmajā cerību un nodomu straumē.

Lūk, Stjopka Sverčkovs. Vai nu viņa nepazina Stjopku? Kaimiņi, kopā kazas ganījuši. Vienkāršs un pastāvīgi nodarbināts puisis, ko ievēl visās vēlēšanu komitejās un birojos un tur dod uzdevumus, ar kuriem visvairāk jānoņemas — audzināšanas darbs kopmītnēs, parakstīšanās uz aizņēmumu, aizdevumu un ceļa zīmju sadale . .. Arī šeit viņš apkrauts ar apnicīgiem pienākumiem — atvest no Koksa ķīmiskās rūpnīcas lielus ogļu gabalus, iemūrēt ogles, sadabūt Slāpekļa minerālmēslu rūpnīcā skābekli. . . Arī tagad viņš ir centīgs un pieticīgs, pēc slavas netiecas, bet, ja paklausās, kā runā par šo gazifikāciju! «Protams, ka pēc dažiem gadiem jaunas šahtas vairs neraks ...», «Vajag jau laikus ņemt vērā, ka atbrīvosies desmitiem tūkstošu ogļraču.. .». Te tev nu ir Stjopka!

Abus Ļoņečkas profesors Troickis sauc par «Ajaksiem», tas ir kaut kas grieķisks, nozīmē — nešķiramie. Ļoņečku īso Katrīna pazina sen — viņš dzīvoja pie Nelāgās gravas Nahalovkā. Jautrs, spēcīgs puišelis, kurš dzīrās pēc tēva parauga kļūt par domnas strādnieku, un pēkšņi visikdienišķākajā balsī paziņo, ka, liekas, pārkvalificēšoties par projektētāju, «tāpēc ka, balstoties uz pirmo apakšzemes gazifikācijas staciju mēģinājumiem, būs nepieciešama nepārtraukta sistēmas pilnveidošana . ..».

Ļoņečku Garo Katrīna agrāk nepazina, viņš ir iebraucējs, ogļrača dēls no Makejevkas. Pēc ogļrača dēla neizskatās. Slaiks kā niedra, ar mainīgu sārtumu vaigos, zaļām nāras acīm viņš atgādina muziķi vai dzejnieku, kā tos iedomājusies Katrīna. Viņš ir patmīlīgs un godkārīgs: kad sprieda par parakstiem projektā, sarka un bālēja, vai atļaus parakstīt. Paļka apgalvo, ka Ļoņečka Garmašs ir ļoti talantīgs un Troickis vēlas viņu atstāt pie katedras. Tomēr patlaban šķiet, ka visas Ļoņečkas ilgas saistās ar šo gazifikāciju.

Par Paļku nav ko runāt. Kad Katrīna viņam jautāja, kas tad būs ar aspirantūru, Paļka atmeta ar roku: «Nospļauties, te ir kas svarīgāks!»

Katrīna gan tic, gan arī netic viņiem. Viņa vēl panākumus un jau tagad skumst, ka šī ikvakara aizrautīgā kņada beigsies . . . Viņi sasniegs visu, par ko sapņo... Un viņa? Kas atliks viņai? Ar ko aizpildīsies viņas vakari? Kas īsti, kas būs viņas dzīves saturs?!

Soņins, laipni smaidīdams, pietipināja pie Katrīnas, bet, pamanījis viņas svešatnīgo, skumji stingo seju, neizpratnē atkāpās.

Un tieši tai brīdī notika sprādziens.

Kad Ļuba vēlāk domāja par sasprindzinājuma pilnajiem brīžiem, kas izšķīra mēģinājumu likteni, viņa vispirms atcerējās Sašas apslāpēto kliedzienu: «Atvienot skābekli!» — un viņa svešādo, saviļņojuma pārņemto seju pie pašas krāsns, pa kuru lodāja draudīgas plaisas.

Ļuba atcerējās, cik ātri un organizēti strādāja Saša, Paļka, Ļipatuška, Sverčkovs, Ļoņa īsais un kopā ar viņiem, aprauti komandēdams, profesors Troickis. Paļka atvienoja skābekli, izpūta ar saspiestu gaisu izmēģinājuma gāzģeneratoru, atkal pievadīja skābekli, apspriezdamies ar profesoru Troicki par spiedienu. Pārējie drudžaini ķepēja ciet plaisas ar cementa javu, nostiprināja sienas ar jaunu ķieģeļu kārtu, sēja tai apkārt stiepli, apmeta ar cementu .. . Tas viss norisinājās gandrīz klusu-ciešot, ļoti saskanīgi. Ļubai iespiedās atmiņā rosības un cīņas pilnais klusums. Cik skaists šajos brīžos bija Saša! Cik viņš iecietīgi pasmaidīja, kad Kitajevs metās prom! Ļuba daudzkārt bija dzirdējusi Sašu daudzinām — «mūsu kolektīvs». Tagad viņa redzēja, ka tas patiesi ir kolektīvs. Un ar kaunu, kaunu un lepnumu atcerējās, ka pirmajā mirklī dzīrās skriet pie Sašas, lai pasargātu no briesmām, tomēr apvaldīja saucienu. «Saša, nevajag!» — tā Ļuba bija iesaukusies vienreiz mūžā . .. Nekad vairs viņa nepaļausies šādai mazdūšībai!

Sprādziena laikā Kuziks atradās pie pašām durvīm. Viņam uzgrūdās virsū pārbijies večuks profesors, kas pa galvu pa kaklu metās laukā no laboratorijas. Garām pagāja īgnais Alfe-rovs, ejot izsaukdamies:

— Nejēdzība! Nelietība! Es brīdināju!

Kuzikam līdzās apstājās arī jautrais priekšnieks ar apaļo seju, kurš bija mēģinājis viņu pirms stundas aizdzīt, un, stāvēdams uz sliekšņa, apjautājās priekšnieka balsī:

— Vai izsaukt ugunsdzēsējus, vai arī uzspridzināsiet institūtu paši?

— Paši! — Svetovs atbildēja.

Kuziks pasmaidīja par šo joku un brīnījās, ka priekšnieks tūdaļ pazuda aiz durvīm un vairs neatgriezās. Kuziks pieskrēja pie pārējiem, lai ar kaut ko pielabinātos, bet Ļipatovs satvēra viņu aiz pleca un pastūma uz durvju pusi:

— Pazūdi!

Un Paļka Svetovs pēkšņi laimīgā balsī sacīja:

— Biedri, ož pēc gāzes!

Visi sāka ošņāt gaisu, Ļoņečka Garais steidzās paņemt paraugu.

Kuziks redzēja, ka tiklab māsa (šī zaķapastala!), kā arī Katrīna palīdz apmest mūrējumu. Vecais Fedosejičs mierīgi rosās ap gāzes novada cauruli. Stārķim līdzīgais profesors Troickis, pieliecies ar ausi pie krāsns, ieklausās, kas tur iekšā notiek, bet Paļka viņam domīgi saka:

— Veids, kā šis sprādziens notika, iepriecina. Gāze uzkrādamās saskaras ar skābekli, vai ne tā?

Piespiedu bezdarbība palīdzēja redzēt un saprast. Sājos brīžos Kuziks atklāja krasas atšķirības cilvēku uzvedībā un ļoti precīzi noteica, kas viņam patīk un kas nepatīk. Vai viņš varēja iedomāties, ka atklājis tikai niecīgu daļu šo atšķirību?

Profesors Kitajevs pastāvēja gaitenī, ieklausīdamies, vai neatskanēs jauns sprādziens, tad aizslāja uz savu kabinetu, ieslīga atzveltnes krēslā un pievēra acis. Viņa brīdinājumus nebija klausījuši, un nu viss uzsprādzis gaisā un visiem kļūs skaidrs, ka šī bērnišķīgā iedoma ir blēņas. Gazificēt ogles monolītā? Kāda nejēdzīga tumsonība! Ieguvuši dūmus un sprāgstvielu maisījumu. Labi vēl, ka nav dabūjuši ar ķieģeli pa galvu! Un labi, ka viņš īstenībā norobežojies no viņu untuma, ka nenes nekādu atbildību .. .

Pēkšņi Kitajevs pielēca kājās, sāka skraidīt pa kabinetu, tad, sperdams ašus solīšus, aiztipināja uz partijas komiteju.

Istaba, kurā nesen bija pārnākusi partijas komiteja, atradās līdzās kadru daļai — šādi jaunajam sekretāram bija parocīgāk vadīt kā vienu, tā otru. Lai nevajadzētu atgriezties laboratorijā, kur uzturēties ir bīstami un kur neviļus jāuzņemas daļa atbildības, Alferovs paņēma biedru maksu sarakstu un sāka izrakstīt

parādnieku vārdus. Sāka īstā laikā — direktors viņu sastapa strādājam.

— Ja institūts neuzlidos gaisā, varam uzskatīt, ka esam laimīgi tikuši cauri, — sacīja Soņins, atsliedamies pret krēsla atzveltni. — Bet tad nu gan būtu smalki, ja tur nekas neiznāktu!

— Būtu jūs, Valerij Semjonovič, aprunājušies ar partijas organizāciju, es jums būtu devis padomu nepārsteigties ar saistībām, — Alferovs rāmi paskaidroja. — Tagad jau, protams, par vēlu nožēlot grēkus. Bet vai jums nešķiet, ka tā pakļaut cilvēkus un ēku briesmām . .. Galu galā tur ir studenti, pat svešas meičas un bērni!

— Bet tur taču ir arī profesori! Ja viņi uzskata, ka mēģinājums noris pareizi... ka ir cerība uz panākumu .. . Jūs taču aktīvā pats piebalsojāt, kad es uzņēmos saistību! Un pats partijas komitejā izvirzījāt šo jautājumu apspriešanai. Turklāt uzlikāt man par pienākumu viņiem palīdzēt!

Alferovs noplātīja rokas:

— Kas tad man atlika, ja jūs, visiem dzirdot, apsolījāt!

Pie durvīm kāds piesardzīgi pieklauvēja. Nedaudz pavērtajās durvīs iespraucās profesora Kitajeva sirmā galva.

— īstā reize! — Soņins iesaucās. — Kādas ir jūsu domas, Ivan Ivanovič, par šī bīstamā, eksplodējošā eksperimenta perspektīvām?

— Ķīmija bez bīstamiem eksperimentiem neattīstās, — sacīja Kitajevs un apsēdās uz krēsla maliņas. — Viss atkarīgs no tā, cik uzdevums reāls un mērķtiecīgs. Apakšzemes gazifi-kācijas ideju loloja jau Mendeļejevs, un es esmu visnotaļ — visnotaļ! — par to, lai meklētu un eksperimentētu .. .

— Tad jau labi! — Soņins atviegloti noteica. — Cik es saprotu, viņi cer novest mēģinājumu līdz uzvarai. Vai tas viņiem izdosies?

— Esmu visnotaļ par to, lai meklētu un eksperimentētu, — Kitajevs turpināja, kā nedzirdējis jautājumu, — bet... uz zinātniskiem pamatiem! Es neesmu speciālists gāzģeneratoru jautājumos, bet jau katrs no pirmā kursa zina, ka gazifikācijas process prasa labi sasmalcinātas ogles un nav iespējams monolītā.

— Bet jūs taču projektu atbalstījāt! — Soņins jutās pārsteigts.

— Es būtu slikts jaunatnes audzinātājs, ja a priori noraidītu viņu projektus, — Kitajevs iebilda ne bez ironijas, noņēma brilles un pašāva asu skatienu uz direktora pusi. — Un( tā kā te iejaucās partijas aktīva uzskats . .. kāpēc man protestēt pret šo uzskatu, kuru es dziļi un nesatricināmi cienu?

— Partijas aktīvs nekādu lēmumu nav pieņēmis, — Alfe-rovs steigšus precizēja.

— To es nezinu, Vasilij Onufrijevič! — Kitajevs aši atbildēja, ar aso skatienu ieurbdamies Alferovā. — Man paziņoja — aktīvs esot atbalstījis, direktors uzņēmies saistības, jautājums iekļauts plānā par zinātnes un ražošanas apvienošanu ... Tā taču ir direktīva tik vecam bezpartejiskam cilvēkam, kāds esmu es!

Viņš uzlika brilles un novietoja uz ceļgaliem krunkainās rokas ar strupajiem pirkstiem.

Soņins klusībā lādējās. Žurkas jau mūk no kuģa prom. Alfe-rovs pārmeta, nu arī šis indīgais večuks ...

— Atļaujiet, Ivan Ivanovič, — jau manāmi sapīcis viņš iebilda. — Atbraucot es ar jums runāju, jūs pats man rādījāt akadēmiķa Lahtina atbildi uz jūsu telegramu. . .

— Rādīju, — piekrita Kitajevs un no jauna noņēma brilles. — Tikai telegramu es neesmu sūtījis. To ar manu parakstu nosūtījis kāds cits. Manas ierašanās iemesls tieši ir tas, ka nepieciešamās modrības... un tīri pedagoģiskās atbildības dēļ par mūsu jaunatnes morālo seju . ..

— Kā, neesat sūtījis?

— Kā tad — cits?

— Modrības un pedagoģiskās atbildības dēļ man gluži vienkārši nav tiesību aizvērt acis un neredzēt nepiedienīgās mahinācijas ar manu parakstu, — nobeidza Kitajevs, kautri nodūris acis. — Es neesmu detektīvs, lai izdarītu izmeklēšanu. Tomēr mans pienākums ir brīdināt institūta vadītājus ... Kā nu gribat, bet jūtos sašutis un nezinu vairs, kam lai tic! — viņš izkliedza un piecēlās, bargi nozibsnīdams brilles. — Nest atbildību par viņu izdarībām — par laboratorijas uzspridzināšanu.. . par antizinātniskajām blēņām — neuzskatu par iespējamu!

Laboratorijā valdzinoši smaržoja gāze. Ventilācija nelīdzēja — no caurules vienmērīgā strūklā sūcās karsta ģeneratora gāze. Pirmo nevaldāmo prieku nomainīja saspringta lietišķa darbošanās: mērīja temperatūru, ņēma paraugus analīzēm. Mordvinovs sāka rakstīt mēģinājuma protokolu. Ļipatovs aizskrēja zvanīt profesoram Rusakovskim. Visi jutās satraukti.

Cilvēks, kurš negaidot pārkāpa laboratorijas slieksni, izskatījās dīvains. Nedabiski bālā seja mirka sviedros, sēcošā elpa lika domāt, ka cilvēks ilgi ar grūtībām vai nu kur skrējis, vai no kāda bēdzis.

— Markuša! — Saša iesaucās, gandrīz vai nepazinis viena izlaiduma studiju biedru.

— Puiši, iznāciet uz brīdi laukā, — Markuša aicināja.

Profesors Troickis aplūkoja savu bijušo studentu un čukstus

sacīja:

— Ejiet, ejiet, es te padarbošos.

Gaitenī Markuša noslīga uz sola, smagās rokas ar pulsējošām vēnām nevarīgi nokarājās starp ceļgaliem:

— Mani nupat kā izslēdza no partijas.

Tad viņš sāka stāstīt:

— Mums ir tehnologs Isajevs. Pirms mēneša mēs stipri sastrīdējāmies; es pastāstīju ražošanas apspriedē, ka viņš ir bremzētājs un baidās no atbildības. Mana krāsns jau pusgadu strādā pēc jaunās metodes, bet viņš .. . Nu, ko vairs par to! Tagad viņš mani apvaino kaitniecībā, krāsns režīma izjaukšanā, apvaino, ka es pārdodot pa kreisi ogles, kas aizķeras uz sieta ... nu, tās pašas, ko jūs paņēmāt izmēģinājumam! It kā es būtu tās pārdevis. Un naudu nodzēris. Man vakar bija kāzu dienas gada jubileja. Oļa saaicināja ciemiņus, protams, drusku iedzērām. Ej nu pierādi, ka neesi zaglis un dzērājs!

— Bet to taču visi zina! — Paļka iesaucās. — Es iešu un pateikšu, kā tas bija ar tām nelaimīgajām oglēm!

Ļipatovs, kas bija pienācis klāt, apstādināja Paļku:

— Pagaidi, neuztraucies. Un tu nomierinies, Serjoža. Vai krāsns režīmā tev bija kādi traucējumi?

— Bija risks, tomēr attaisnojās!

Pamazām atgūdamies, viņš izklāstīja darba tehniku.

— Par ko tad slēgt laukā! — Paļka atkal iesaucās.

— Sašutumam laika diezgan, te jāpalīdz, — sacīja Ļipatovs. — Vai par tām oglēm jūs noformējāt... vai kā?

— Neko neesam noformējuši! — izmisīgi novaidējās Markuša. — Pāvels palūdza dažas lielākas ogles, atsūtīja zirgu, mēs nocēlām no režģiem kādus piecus ogļu gabalus un uzkrāvām uz ratiem. Tas arī bija viss. Puiši vaicāja — uz kurieni? Es teicu — institūts lūdz ogles izmēģinājumam. To arī puiši apliecina.

— Vai tad viņiem netic?

— Tā jau ir tā nelaime, ka viņi bija pie manis ciemos. Tad nu iznāk, it kā es būtu ar iedzeršanu uzpircis.

— Mēs apstiprināsim ar dokumentu un partijas galvojumiem, kā tas bija.

Markusa nokāra galvu.

— Kāpēc tu bēdājies?

— Man vēl kaut ko grib pierakstīt. Nomelnoja, ka pat suns maizi no rokas neņems. Nezinu, vai kāds no jums atceras . . . Tas notika pirmajā kursā. Man rokās gadījās trockistu skrejlapa par kaut kādiem starptautiskiem notikumiem. Nu, es toreiz neko no visa tā nesapratu! Skatos — uz plāna papīrīša uzdrukāts kaut kas politisks. Parādīju puišiem kopmītnē, apskatījām, ka trockistu, un saplēsām. Vēl uzspļāvām tai virsū. Un tagad nezin kāds nelietis atcerējies šo zīmīti un piesien lietu par ienaidnieku skrejlapu izplatīšanu.

— Es toreiz biju klāt, visu atceros, — sacīja Saša un tā sakoda zobus, ka žokļu muskuļi sāka raustīties.

Markuša ar cerību pilnām acīm pacēla galvu:

— Vai apstiprināsi?

— Vai tad tu mani turi par nelieti? — Saša atbildēja un pēkšņi laimīgi pasmaidīja. — Cik labi gan, ka tu atskrēji šurp, Serjoža! Rīt no rīta uzrakstīšu, apstiprināsim partijas komitejā . . .

— Rīt no rīta jau būs pilsētas komitejā, — Markuša atkal nokāra galvu. — Gluži kā uz ugunsgrēku — šodien izsauca bez iepriekšēja brīdinājuma, lasa kādu apliecinājumu, nesakot, kas to rakstījis ... Es samulsu, aizstāvos kā mācēdams, bet man tik gāž, gāž virsū citu pēc cita! Un tas nelietis Isajevs vēl uzkurina: «Aizdomīgi! Vai redzat, kā viss to pašu vien norāda!»

— Kādu formulējumu uzrakstīja? — Ļipatovs jautāja.

— Baismīgu! Kaut ko par «trockistu epigonu» un vēl par morālo līmeni.. .

Visi klusēja. Redz, kā iznāk . . . Nopietns gadījums, uz ātru roku neko nevar noskaidrot.

Ļipatovs aplika draugiem rokas ap pleciem.

— Vai pacīnīsimies par cilvēku?

Un tad jau lietišķi noteica, ko Paļkam rakstīt par gadījumu ar oglēm, ko Sašam rakstīt par seno notikumu ar skrejlapu. Tepat arī, iegājuši tukšā auditorijā, uzrakstīja. Ļipatovs uzrakstīja raksturojumu komunistam Sergejam Markušam, kuru pazina visus mācību gadus. Izlasīja cits citam un devās uz partijas komiteju, pametuši Markušu auditorijā.

Partijas komitejā viņi sastapa Alferovu un Soņinu. Alferovs kaut kā dīvaini paskatījās uz viņiem un samirkšķinājās ar direktoru.

Ļipatovs paskaidroja, kas noticis ar Markušu un kāpēc vajag steigšus, šodien pat, apstiprināt viņu izteikumus. Soņins, tiklīdz saprata, par ko ir runa, pagāja nost pie loga. Viņš labi atcerējās studentu Markušu un lepojās ar jaunā koksoķīmiķa stahanoviskiem panākumiem. Bet iejaukties šinī sarežģītajā pasākumā! Vēl pašam piesies modrības trūkumu. Nē, paldies. Ja Markušam taisnība, viņš pratīs to pierādīt. Kurš var galvot, ka ar skrejlapu bijis tā, kā viņš stāsta? Bet tas nav nekāds joks, nav pieci pa draugam izsniegti ogļu gabali.. .

Izdzirdis, ka Mordvinovs vēlas galvot par Markušu, Soņins atskatījās, lai ielūkotos sejā drosmīgajam cilvēkam, — vai viņš bez prāta, vai vienkārši nesaprot, kas tādā gadījumā draud pašam? Nē, kā redzams, saprot gan. Ir satraukts. Un to dara tūlīt pēc sprādziena, kad, ja grib, viņu pašu var apvainot, kā vien vēlas!

— Šodien es nevaru apstiprināt, — Alferovs drūmi sacīja.

Tiklīdz viņš izdzirda Markušas vārdu, tā tūlīt ierāvās sevī.

Markušu viņš ne vien pazina — kādreiz, kad students no kandidāta kļuva par partijas biedru, Alferovs deva viņam ieteikumu un sapulcē par viņu teica viscildinošākos vārdus. Toreiz viņu valdzināja studenta biogrāfija: kausētāja un ogļu aizvedējas dēls, trīs gadus strādājis rūpnīcā, pabeidzis vakara skolu, bijis komjauniešu aktīvists, institūtā mācījies teicami. .. Un nu, skat, — gadījums ar skrejlapu! Kas to būtu domājis? Un ko tad, ja sāks rakņāties institūtā un atradīs tās sapulces protokolu? ...

Aiz bailēm sastindzis, Alferovs sacīja ledainā balsī:

— Patlaban nav darba laiks. Zīmogs ieslēgts. Un man vajag apspriesties, vai jums ir vērts dot tik nepārdomātas liecības, kur jau bez visa tā ...

Paļka aizsvilās pirmais:

— Kas «bez visa tā»? Kas ir nepārdomāts?

— Markuša ir mūsu biedrs, un mēs viņu pazīstam! — skaldīt noskaldīja Saša.

Alferovs piegāja pie Soņina un kaut ko čukstus jautāja.

Soņins pamāja. Alferovs lēni atgriezās pie galda, neapsēdās, bet bargā un svinīgā pozā atbalstījās ar abām rokām pret galdu.

— Biedri Svetov, lūgšu jūs uz desmit minūtēm iziet laukā.

Paļka sabozās, bet Alferovs atkārtoja vēl bargāk:

— Biedri Svetov, jūs uzaicina iziet uz desmit minūtēm laukā. Vai jūs pakļaujaties partijas disciplīnai?

Kad Paļka lādēdamies izgāja, Alferovs jautāja, kurš devis atļauju bīstamajam mēģinājumam un kurš devis vīzu mēģinājuma plānam. Tas atgādināja pratināšanu. Saša aizkaitināts atbildēja, ka Alferovs un Soņins paši palīdzējuši organizēt mēģinājumu un galvenais nav formālā vīza .. .

— Bet kurš atbild par mēģinājuma gaitu?

— Nu gan, dievs pasarg, atradis, kur pieķerties! — pasmīnēja Ļipatovs. — Vai gribi, es atbildēšu! Ko skaties, kā ūdeni sarijies? Kas tad ir — vai mēs kādi kaitnieki? Dedzinātāji?

Taču Alferovs negribēja viņā pat klausīties.

— Es jūs ļoti cienu, Ivan Mihailovič, bet šai gadījumā jūs esat nepiederoša persona un nevarat atbildēt par institūtā izdarītajiem mēģinājumiem. Es jautāju par atbildību darbā.

— Biedri Soņin! Valerij Semjonovič! Apvaldi savu Onu-frijeviču, ko viņš te izmeklēšanu uzsācis! — vēl joprojām neticēdams, ka tam, kas notiek, ir nopietns raksturs, Ļipatovs, pa pusei jokodams, vērsās ar lūgumu pie direktora.

Soņins pagriezās šurp, viņa seja bija dusmās pārvērsta.

— Izmeklēšana tieši arī vajadzīga, — viņš, cīnīdamies pēc elpas, sacīja. — Kurš jums parakstīja telegramu, ko nosūtīja akadēmiķim Lahtinam? Kurš tas bija?!

Iestājās klusums.

Draugu atmiņā atausa vakars Kuzmenku šķūnī, Paļkas līksmā ierašanās, viņa izvairīgā atbilde: «Viss atkarīgs no tā, kā to dara. Vajag prast.. .»

— Man šķiet, kāds no institūta vadītājiem, — Saša nedroši sacīja.

— Kurš īsti? — Alferovs uzstāja. — Jus taču nevarejat nezināt, pie kā griezās jūsu draugs!

— Es nezinu, — Saša atbildēja. — Manuprāt, viņš bija arī pie jums?

— Un es viņam atteicu tāpat kā profesors Kitajevs.

Draugi saskatījās: vai tad patiesi Paļka būtu pats nosūtījis

telegramu? Tas pēc viņa izskatās. Tad nu gan, nabags, tagad dabūs! . ..

— Tātad jūs nezināt? — Alferovs nerimās. — Un jūs gribat, lai mēs tam ticam! Trīs nešķirami draugi, viens izdara otra dēļ viltojumu, neviens nepārbauda, neinteresējas ...

Saša piecēlās:

— Es neticu nekādam viltojumam. Domāju, ka bez Svetova nav iespējams par to runāt.

— Es tāpat, — Ļipatovs piekrita. — Esi tu gan cilvēks, Onufrijevič! Tukšā dušā ar tevi nemaz nav iespējams runāt.

Alferovs atvēra durvis uz kadru daļu:

— Lūgšu iziet caur šo istabu.

Ļipatovs aiz dusmām nospļāvās. Kad viņi iznāca no kadru daļas, Paļkas gaitenī nebija — Alferovs bija pasteidzies ievest viņu pie sevis, neļaudams draugiem tikties:

— Biedri Svetov, kurš parakstīja Kitajeva vietā telegramu?

— Es, — smaidīdams un sarkdams atzinās Paļka. — Varbūt arī nebija labi, bet kas tad atlika? Arī Kitajevs vēlāk lielījās, ka izlūdzis Lahtinam pagarinājumu! Tātad pareizi darīts?

Durvīs parādījās Saša Mordvinovs:

— Vasilij Onufrijevič, runa ir par nodarījumu, kas gadījies manis dēļ. Es prasu, lai man atļauj piedalīties.

— Partijas komitejā! — Alferovs stūma viņu laukā gaitenī.

Partijas komitejā ļausim gan visu pateikt, gan aizstāvēties,

ja to spēsiet.

Mordvinovs pieturēja durvis, neļaudams tās aizvērt:

— Kā labad jūs esat uzsācis šo pratināšanu? Vai jūs saprotat, ka patlaban norit ārkārtīgi svarīgs mēģinājums? Un mēs esam vajadzīgi tur?

— Bet aizstāvēt trockistu jums laiks atradās? Mēģinājums nekavēja?

Saša kļuva bāls un satvēra Alferova roku, kas grūda ciet durvis:

— Markuša nav nekāds trockists, bet mūsu biedrs, kuru mēs abi esam ieteikuši partijai. Kā jums nav kauna, Alferov!

Alferovam apakšlūpa palika atkarus.

— Par telegramu mēs atbildēsim, — Saša turpināja. — Mūs attaisnos darba lielums, institūta gods. Iesim, Paļka!

Paļka necēlās no krēsla. Tā aiziet, neko neizlemjot? Markuša viņus gaida un cer uz palīdzību, bet palīdzības nebūs. «Aizstāvēt trockistu ...» Velns zina kas! Alferovs uzsāks apnicīgu gājienu, pagalam visus nomocīs — un tieši tai laikā, kad notiek izšķirošais mēģinājums . .. Gāze taču dabūta! Gāze! Bet kavēklis kā nelaime uzbrukusi no gluži negaidītas puses . .. Ko lai te izdomā? Un kur palicis Ļipatovs? Nevar būt, ka Ļipatuška gluži vienkārši aizgājis, ja jau kaut kas tāds savārīts. Tātad viņš kaut ko gudro, kaut kā izpestīs? . ..

Un Ļipatuška izpestīja.

Soļu dipoņa kāpnēs, tad gaitenī lika visiem saspringt. Skaidrs, ka augšā, laboratorijā, kaut kas noticis.

— Biedri! Biedri! — iztālēm sauca Stjopa Sverčkovs. — Biedri, gāze liesmo kā lāpa! Atbraucis profesors Rusakovskis! Apsveic ar uzvaru!

Visi steigšus metās augšā. No gāzes novadcaurules šāvās laukā spēcīgas un vienmērīgas liesmu mēles — gaiši zilas ar dzeltenīgi iesārtiem slāņojumiem.

Profesors Rusakovskis lasīja mēģinājuma protokolu. Viņš apsveica ienācējus:

— Vai zināt, izdevies gaužām interesants mēģinājums!

Troickis piegāja ar ieplestām rokām pie Sašas un Paļkas:

— Apsveicu ar panākumu jūs, talantīgie puiši!

Un visi pēc kārtas spieda rokas Mordvinovam, Svetovam, Ļipatovam un cits citam. Arī Soņins spieda rokas. Arī Alferovs.

— Vajag piezvanīt uz partijas pilsētas komiteju, tad nu gan Čubaks būs priecīgs! — Ļipatovs atgādināja, nevainīgi uzsmaidīdams Alferovam.

— Tūlīt pats piezvanīšu! — Soņins atsaucās. — Parādiet man analīzes. Un protokolu. Kur protokols? Palūgsim arī Oļegu Vladimiroviču parakstīties.

— Parakstīsies visi, kas šeit atrodas, — Alferovs piebilda.

Kāds atguvās:

— Un Kitajevs? Kur Kitajevs?

Studenti jau zobojās: aizbēdzis, domāja — uzlidosim gaisā! Bet gaiši zilā lāpa dega un dega, mezdama cilvēku sejās maigu atblāzmu.

Paļka apsēdās uz palodzes, juzdamies gan bezgala noguris, gan laimīgs, pilnīgi izsists no ierastajām sliedēm. Šo mirkli viņš bija nepacietīgi gaidījis. Cik smags bija šis mirklis!

Laboratorijā ieskanējās smiekli. Sākumā klusi, apslāpēti. Tad izlauzās jau nevaldāmi, skaļi. Aizrautīgi smējās Ļipatovs. Skāņi, gardi — Soņins. Mulsi irgoja Alferovs . ..

Samiedzis acis, profesors Kitajevs piesardzīgi ielūkojās laboratorijā — vai tik nav uzlidojusi gaisā.

Tagad — uz Maskavu! Ātrāk, ātrāk uz Maskavu!

Noformēja projektu. Līdztekus mēģinājums sekoja mēģinājumam, izstrādāja atsevišķas problēmas — aizdedzes metodi, gaisa pievadīšanu, procesa regulēšanu. Tā nu iznāca, ka galvenais padomdevējs bija profesors Troickis. Kitajevs, šķiet, neņēma ļaunā, bieži iegriezās paskatīties, ko jaunieši dara, izturējās laipni un pamācības nesniedza. Draugiem bija aizdomas, ka apjukuma brīdī, pēc sprādziena, Ivans Ivanovičs sūdzējies partijas komitejā par telegramu un tagad pašam kauns. Par laimi, Alferovs un Soņins nelaimīgo telegramu nepieminēja. Novilcinājis dienas piecas, Alferovs pat bija ar mieru apstiprināt apliecinājumus, un, kaut arī apliecinājumi vairs nenonāca pilsētas komitejas sēdē, kur apstiprināja Markušas izslēgšanu no partijas, — Markuša iesniedza apelāciju un pievienoja tai trīs svarīgas liecības. Vai tad bija vērts pieminēt bijušo, ja vajadzēja ātrāk noformēt projektu un to vest uz Maskavu?!

Pirmo trauksmes signālu deva profesors Troickis:

— Man jums jāsaka ... ē-ē-ē . .. esmu dzirdējis, ka pastāv nodoms sūtīt ar projektu ... ē-ē-ē ... tā sakot, vecāko paaudzi un no jums vienu. Es jūtos pagodināts par cieņas parādīšanu manai personai, bet uzskatu to . . . ē-ē-ē .. . par principiāli ner pareizu pieeju.

Draugi apstulbuši klusēja. Viņiem pat prātā nebija ienācis, ka varētu braukt kāds cits un nevis viņi.

— Tad nu, jaunie cilvēki, rīkojieties! — sacīja Troickis.

— Kas attiecas uz mani, tad es ... ē-ē-ē ... kategoriski atteicos.

Draugi steigšus devās pie Soņina.

— Kā tiks kārtots mūsu brauciens, un kādā veidā palīdzēs institūts?

— Kādā? — līksmi atsaucās Soņins. — Ar visu! Ar visu iespējamo! Tikai... — viņš mirkli minstinājās. — Jāapsver, mani mīļie, ko sūtīt. Lai būtu autoritatīvāk. — Direktora seja rāmi staroja, valoda dāsni solīja draudzības apliecinājumus.

— Es pat gudroju, vai nebraukt pašam. Ziniet, dažādās instancēs vārds un tituls iedarbojas tā .. . maģiski.

Viņš pamirkšķināja un iesmējās.

— Daudz vairāk iemesla braukt kopā ar mums būtu profesoram Troickim, — Ļipatovs stingri iebilda. — Galvenais, cik

‘289

19 - 287

cilvēkus institūts var sūtīt. Trīs autori — neapšaubāmi. Kurš pratīs labāk par mums nopamatot un aizstāvēt projektu? Bet ja jums ir līdzekļi sūtīt lielu grupu...

— Grāmatvedība! Grāmatvedība! — iesaucās Soņins. — Esmu savas grāmatvedības un aprēķinu vergs! Katrā ziņā — apsvērsim.

Tuvojās aizbraukšanas laiks, bet lēmuma vēl joprojām nebija. Sestdienā svinēja Sašas un Ļubas kāzas. Kā jau bija norunāts, pie Kuzmenkiem atnāca tuvākie draugi un Ļubas draudzenes. Kuzma Ivanovičs uznesa no pagraba divas pudeles šim gadījumam pataupīta liķiera. Tiklab viņš, kā arī Kuzmiņišna turējās braši, bet kāzu priekšvakarā abi vecie ilgi sēdēja iemīļotajā vietā — uz soliņa zem ceriņiem. Sēdēja klusēdami, saņēmuši viens otra roku. Raugoties uz viņiem, Ļuba sāka raudāt, bet Kuziks šņaukāties, tad viņš pārmetās pāri sētai — tālāk no pārdzīvojumiem.

Neviens svešs nebija aicināts. Soņins pats sadomāja apsveikt jaunlaulātos. Viņa mašīna izbrauca cauri ciematam, pievērsdama sev vispārēju uzmanību, un palika gaidot pie Kuzmenku vārtiņiem. Tik ievērojama ciemiņa ierašanās samulsināja Kuz-miņišnu, bet Soņins ātri iejutās, un reizē ar viņu uzdzirkstīja jautrība, — viņš viens pats, vai nu tāpēc, ka nebija dzirdējis par nelaimi, kas nesen piemeklējusi šo māju, vai arī to aizmirsis, izturējās tik brīvi, kā to nespēja citi: parādīja uzmanību Ļubas draudzenēm, uzsauca daiļrunīgus tostus un ģitāras pavadībā dziedāja neapoliešu dziesmas.

Apmēram pulksten desmitos noklaudzēja vārtiņi, un Kuzmiņišna ieraudzīja nākam pa celiņu maza auguma večuku platmali galvā, ar lielu puķu pušķi rokā. Vai tā tikai rādās? Kuzmiņišna bija mazliet noreibusi no ķiršu liķiera, Soņina svešādajām dziesmām, no smeldzošās nojautas, ka pēc līksmās kņadas iestāsies tukšums.

— Skat, ciemiņi sanākuši! — viņa iesaucās un plaši atvēra durvis.

Ivans Ivanovičs ceremoniāli apsveica jaunlaulātos, pasniedza pietvīkušajai Ļubai puķes un smaržu flakonu, bet Sašam rokasgrāmatu vācu valodā, par kuru viņš jau sen bija sapņojis.

— Negaidīts ciemiņš jo mīļāks. Kā ir, ar to iztiksim! — iesaucās Ļipatovs, piebīdīdams profesoram tuvāk atlikušos uzkožamos. — Kā būtu, Ivan Ivanovič, iemetīsim pirmo glāzīti uz jaunā pāra veselību!

Ivans Ivanovičs «iemeta» un pat pastāstīja — pārāk gari un pamatīgi — anekdoti par popu, kurš vienmēr dzēris «pirmo glāzīti». Un tūlīt sāka skaidrot, kas īsti ir smieklīgs un kāpēc. Tad viņš izdzēra «otro glāzīti», sasarka un aizrautīgi iesaucās: «Rūgts!»

— Ai, kā Dusja sados pa skaustu, kad viņš atvilksies četrrāpus! — Paļka smējās.

Vienos naktī Soņins dzīrās braukt mājās. Nolēma, ka mašīnā aizvedīs arī Kitajevu un Ļipatovu. Atvadoties Ivans Ivanovičs nez kā pēkšņi atskurba un pavilka Sašu sānis:

Nu tu esi vīrs, Aleksandr Vasiļjevič! Es saku šo vārdu ^ ne tikai attiecībā uz šīs dienas notikumu, bet arī veclaicīgajā nozīmē — pieaudzis vīrietis. Jau Puškins teica. . . Pareizāk, Marina Mnišeka ... — Kitajevs mazliet sastomījās un dvesa karstu elpu Sašam sejā. — Vai atceries? «... Ne zēna, vīra runu dzirdu es.» Tu neesi zēns, bet vīrs, Sašeņka, un es lepojos ar tevi, tu esi mans skolnieks, un es esmu tev nodevis visu, ko spēju. Lepojos un mīlu, un ceru uz tevi.

Kāzu dienas pacilātajā un svētlaimīgajā garastāvoklī Saša izdarīja to, ko citkārt nebūtu darījis, — apkampa un noskūpstīja Kitajevu. Viņu aizkustināja vecā vīra kalsnie pleci, ļenganie, krunkainie vaigi ar asajiem sariem — Saša uz visiem laikiem atvadījās no sava pirmā skolotāja un skaidri apzinājās, ka šai brīdī no viņa dzīves aizslīd kāds noslēdzies, ļoti gaišs dzīves posms un žēl ir tā, kaut arī jaunā diena sola vienīgi laimi. Viņš domāja — dzimtā pilsēta, institūts, profesors Kitajevs, studiju laika draugi... Tā bija jaunība, kas slīdēja prom.

— Esmu jums pateicīgs par visu, Ivan Ivanovič. Par visu!

Kitajevs noņēma brilles un ielūkojās Sašam acīs:

— Protu novērtēt, Sašeņka, protu. Mūs, večus, nemēdz lutināt. Bet es negaidu pateicības, es gribu palīdzēt. Tev, Aleksandr Vasiļjevič, un jums visiem, tāpēc ka patiesi mīlu arī Svetovu, lai arī cik trakulīgs viņš būtu, un Ivanu Mihailoviču — lai nu kā, jūs visi esat izgājuši caur manām rokām.

Skaidrošanās ievilkās garumā. Saša palūkojās visapkārt, kur Ļuba, vai negarlaikojas viena.

— Protams, jauna sieva saista vairāk par vecu profesoru, — Kitajevs nosmējās un paņēma Sašu aiz piedurknes. — Teikšu īsi. Mums jābrauc kopā. Ogļu gazificēšanas institūtā mums jārunā kā institūta pārstāvjiem ...

Saša necentās iedziļināties šī priekšlikuma īstajā jēgā. Viņam negribējās iedziļināties.

— Mēs jau tā esam nolēmuši, Ivan Ivanovič. Mūsu projekts saucas «Ogļu tehnoloģijas institūta darbinieku grupas projekts».

— ... Kā mūsu institūta pārstāvjiem, pareizāk — ogļu ķīmijas katedras pārstāvjiem, — pabeidza Kitajevs un iztapīgi uzsmaidīja Sašam. — Saproti, draudziņ, šeit mēs pazīstam un cienām jūs. Turpretī galvaspilsētā jūsu svētā trīsvienība neizskatīsies pietiekami autoritatīva — trīs jaunekļi no provinces! Turpretī, ja uz projekta stāvēs zinātniskā vadītāja vārds ... ja mēs ieradīsimies kopā ...

Saša aiz riebuma sarāvās. Pēkšņi viņš sajuta miklo vēsumu, kas no dārza līda iekšā pa atvērtajām durvīm.

— Ivan Ivanovič! — viņš lūgdamies nomurmināja, vēl cerēdams, ka Kitajevs atgūsies un nokaunēsies.

— Es arī pie Lahtina aizietu kopā ar tevi, Aleksandr Va-siļjevič, — Kitajevs turpināja, pieturēdams Sašu aiz piedurknes. — Pēdējā laikā bijis daudz nepatīkamu pārrunu sakarā ar tava brauciena atlikšanu. Taču, ja es pats aizvestu tevi pie akadēmiķa, jebkuras aizdomas pilnīgi izgaistu...

Saša apņēmīgi atbrīvoja piedurkni.

— Es nevaru lemt bez biedriem, — viņš sacīja, raudzīdamies Kitajevam acīs, — bet savas domas šai jautājumā, Ivan Ivanovič, es pateikšu tūlīt: jūs negribējāt strādāt kopā ar mums, kad mēs lūdzām. Jūs atrāvāties. Un grūtā brīdī — pat novērsāties. Kāpēc tad tagad ... — Viņš atcerējās visu, kas viņu saistīja ar šo cilvēku, un sāpīgi iesaucās: — Nu kālab jūs tā, Ivan Ivanovič!

Kitajevs klusēdams čāpstināja lūpas.

Atšķirdamās uz tumšā celiņa kā gaiša parādība, no vārtiņu puses nāca Ļuba. Tūlīt pienāks un smagā saruna pārtrūks . ..

Kitajevs pasliecās uz Sašas pusi un skaidri saprotami čukstēja:

— Telegrama taču bija viltota. Un par to zina.

Saša atsprāga atpakaļ kā dzelts. Šķita, ka viņš pirmo reizi redz Kitajeva seju — ar īdzīgajām krunkām, ar durstīgajām ačelēm.

— Jūs gaida Valerijs Semjonovičs, — Saša sakostiem zobiem atgādināja un uzsauca vārtiņu virzienā: — Ļipatuška! Palīdzi Ivanam Ivanovičam iesēsties mašīnā!

Draugi atbrīvoja jauno vīru no tālākajiem mokošiem pa-

skaidrojumiem —*. pie direktora devās bez viņa. Soņins ataicināja Alferovu un abus profesorus — Kitajevu un Troicki. Autoru vārdā runāja Ļipatovs — Paļka apgalvoja, ka Ļipatovs labāk par visiem prot «nostādīt jautājumu». Un Ļipatovs nostādīja jautājumu skaidri: ir trīs autori. Sie trīs autori uzskata, ka profesora Troicka un vecākā kursa studentu Sverčkova, Gar-maša un Ļoņečkas īsā līdzdalība dod viņiem tiesības parakstīt projektu kā līdzautoriem. Bet jābrauc tiem, kas zina visu projektu no sākta gala un tāpēc pratīs to aizstāvēt labāk par citiem. Protams, būtu labi un lietderīgi, ja brauktu profesors Troickis.

— Bet es uzskatu... ē-ē-ē ... ka jūs paši tiksiet galā, — sacīja Troickis un pameta ašu zobgalīgu skatienu uz sagumušā Kitajeva pusi. — Jūs esat jauni, bet... ē-ē-ē ... kad tad lai cīnās par savu ideju, ja ne jaunībā?!

Paļku šis skats uzjautrināja, bet Ļipatovs vēroja pārējo sejas un bez tieša sakara ar notiekošo sacīja:

— Es domāju, ka arī partijas pilsētas komiteja mūs atbalstīs, ja radīsies vajadzība.

Alferova skatiens slīdēja no direktora uz Kitajevu, no Kitajeva uz direktoru. Viņš pazina Ļipatova prasmīgo ķērienu un nevēlējās ar viņu uzsākt strīdu. Nevēlējās arī nodarīt pāri Kitajevam — kopā jāstrādā. Ko lai dara? No vienas puses panākumi sagādās slavu institūtam, būtu svarīgi, lai projektu Maskavā varētu aizstāvēt, te noderētu profesora autoritāte. No otras puses, trīs jauni institūta audzēkņi, trīs komunisti... arī nav slikti! Abiem gadījumiem paši no sevis rodas lieliski formulējumi . .. Kādu lai izvēlas?

Soņins arī savukārt vēroja Alferovu — pukojās, pukojās, ne atklausīties nevarēja runas par nelaimīgo telegramu, par triju jaunekļu nenosvērto raksturu. . . ko tad tagad klusē? Un Ļipatovs vēl, kas zina, dosies uz pilsētas komiteju . 1. Čubakovs viņu cienī kā pirmrindas iecirkņa priekšnieku... E, lai notiek kas notikdams! Viņš bezrūpīgi pasmaidīja.

— Kas te, biedri, daudz ko runāt? Ceļu jaunībai! Ko tur lai iebilst? Tas ir brīnišķīgi — jaunatne rada! Jaunatne cenšas! Kāpēc to iegrožot? Mums vajag to norūdīt, radināt pie patstāvības, tā mūs māca partija, — vai nav tā, Vasilij Onufrijevič? Trīs vanadzēni paaugušies lido laukā no dzimtās ligzdas. Vai spārni jau spēcīgi? Laimīgu lidojumu!

— Ja skatāmies no šī viedokļa, — rāmi ieminējās Kitajevs, — es pirmais balsoju par patstāvību un manu skolnieku brīvo

lidojumu. Atmetīsim sirds bažas un vēlēšanos viņus lidojumā atbalstīt. Un ja... ja ir vēl kādi, tā sakot, apsvērumi. . . Nu, tas uz mani neattiecas.

— Protams, — Paļka pusbalsī apstiprināja.

Tad sākās satraukums un steiga, saņēma komandējumus, naudu, pasūtīja biļetes, Ļipatovs izcīnīja atvaļinājumu, Saša un Ļuba kārtoja čemodānus ...

Un nu ceļā uz Maskavu!

Maskava! Visus četrus mazpilsētniekus ierāva savā plūsmā daudzie tūkstoši komandējumā braucēju, darba meklētāju, caurbraucēju un daudz dažādu citu ļaužu, kas ik dienas sarodas Maskavā. Grūstīšanās, jautājumi — kā un ar ko var tur un tur nokļūt, pagaidu apmešanās vietas meklējumi, pārpildīto tramvaju un autobusu sturmēšana, vientiesīgi mēģinājumi tūlīt visu apskatīt un iegaumēt...

Maskava bija veca, kā jau redzētās ainavās, — baznīcu torņi, šaurās sānu ieliņas un aklās ieliņas, koka mājiņas, satupušas starp mūra namiem, smagie ormaņu rati, kas dārd pa ielu bruģi, ciešās pārdotavu rindas, tieši uz ietves sakrautas grāmatas. Un tai pašā laikā Maskava bija gluži jauna, šķita, ka tā sakustējusies kā visa valsts. Pa ielām un ieliņām cita pie citas traucas mašīnas, pārsteigdamas ar modeļu dažādību, gan visvecāko, kas tagad likās smieklīgi, un visjaunāko — pirmajām pašu zemē ražotajām. Pašķirdamas un atstumdamas mazākās, visos virzienos steidzās smagās mašīnas, vezdamas smaržīgus dēļus, smiltis, smagas kastes ar uzrakstiem «Negāzt uz sāniem!», sārtus ķieģeļus, lepni izslējušos betona maisītājus un daudz ko citu, kas nepieciešams būvniecībā. Būves bija tepat pilsētā — veseli ielu kvartāli, žogu apņemti, vienās bedrēs. Pāri jumtiem slējās ceļamie krāni. Cieši klāt pie vecajām mājelēm slējās daudzstāvu korpusu mūri. Divstāvu un trīsstāvu namiem uzauga jauni stāvi. Ielas pletās, ceļu sev lauza plašas maģistrāles, gāzās senie mūri, kas kavēja šīsdienas dzīves vērienu, melna, valkana asfalta masa applūdināja prospektus, pārcēlās nami un bulvāri. . . Senlaicīgā pilsēta vērtās mūsdienīgā. Kā šo sarežģīto pārvērtību simboli šur tur slējās metropolitēna celtniecības otrās kārtas torņi. Lepni grozīdamās, pūlī gāja meičas no-brūnējušos kombinezonos un atpakaļ atstumtās brezenta cepurēs ar platām malām, — pilsētas varones, metropolitēna celt-nieces; viņas bija koķetas, kādas jau parasti mēdz būt meitenes,

no cepures malām spraucās ārā moderno ilgviļņu sprodziņas, tomēr galvenais šo meiču koķetēšanas iemesls bija tieši tas, ka viņas ir — metropolitēna celtnieces, tāpēc arī pa ielām gāja darba drēbēs, tāpēc arī gaita veidojās īpaša, neatkarīga— redzi, kas esam!

Pagaidām nevienam no četriem draugiem nebija ne mazākās nojautas, kur atrodas pirmās — jau atklātās stacijas un kur var aizbraukt ar metro. Viņiem bija Annuškas Ļipatovas iedotā adrese, un viņi ilgi ar tramvajiem klimta līdz koka mājai aklā ieliņā, kur uzņēmīga saimniece paslepen izīrēja atbraucējiem gultasvietas. Saimniece bija sausnēja, ar pensneju un pakausī saspraustu iesirmu, plānu matu kušķīti. Izjautājusi draugus, no kurienes atbraukuši, kas iedevis adresi, viņa nolamāja finansu inspektorus un palielījās, ka dēls ceļot Magņito-gorskas kombinātu, dēla istabu tad viņa arī izdodot. Mājā nežēlīgi čīkstēja un ļodzījās zem kājām grīdas dēļi, ēdamistabā karājās kāds portrets — kungs ar bārdiņu, stāvu apkaklīti ar atlocītiem stūriem. Likās dīvaini, ka no šejienes kāds aizbraucis celt Magņitogorsku... Krēslainajā istabā, kur viņus saimniece ieveda, pusi loga aizsedza melni koka zari, bet tūlīt aiz koka varēja redzēt topoša nama ķieģeļu mūri. Gar sienām stāvēja trīs gultas un dīvāns, atstādams šauru spraugu ejai.

— Par mani nav ko bēdāt, es aiziešu pie kāda biedra pārgulēt, — Ļipatovs, daudz nedomādams, sacīja, — Paļka, vai nenāksi līdz? Pašu cilvēks: iekārtos un pacienās.

Tikai vakarā noskaidrojās, ka nekāda biedra nav. Bet tas bija vakarā, tagad Paļka pieķērās uzaicinājumam, lai netraucētu jauno pāri. Nakts gan likās ļoti tāla — vēl tikai diena bija sākusies, un šai dienā viņi ieies noslēpumainajā Ogļu gazifi-cēšanas uzņēmumā . ..

— Vispirms — nomazgāties un uzposties! — Ļuba nokomandēja. — Neskuvušies, savēlušies, saburzīti — saņurcīti! Saša, aizej uzzini, vai nevar dabūt gludekli.

Saimniece uzvilka diedziņu cimdus, lai sagatavotu gludekli. Dzedri brīdināja, ka ēdienu var gatavot tikai tai laikā, kad kuras plīts, jo malkas tik tikko pietiekot. Taču, kad jautāja, ar kādu tramvaju var nokļūt Iljinkas rajonā, viņa atplauka un noraidīja visus vecos satiksmes līdzekļus — vienīgi ar metro, tieši no tuvējā laukuma līdz Dzeržinska stacijai! Viņa dižojās ar metro kā ar pašas sasniegumu, aiz lepnības gluži sabozās.

Ļuba nekavējoties sāka gādāt par mājīgumu — lai nu kā,, tā tomēr bija viņas pirmā, kaut arī īslaicīgā ģimenes mājvieta, — viņa tēloja gādīgu saimnieci. Bija jābrīnās, kā dažu dienu laikā kopš kāzām viņa jau paspējusi apgūt komandiera paņēmienus! Piespieda visus trīs paēst, rūpīgi apskatīja viņu uzvalkus, sakārtoja kaklasaites, apjautājās, vai ir mutautiņi un ķemmes. Bet tad viņu savaldzināja pastaiga uz metro un, atmetusi ar roku saimniecībai, viņa devās pavadīt draugus līdz Ogļu gazificēšanas uzņēmumam. Uz ielas visi sadevās rokās, uz ta skubināja instinktīva vēlēšanās atbalstīties citam pret citu. Un iespējams, ka ikviens atcerējās Kitajeva teikto, ka galvaspilsētā viņu svētā trīsvienība neizskatīšoties pietiekami autoritatīva.

Kur notika pārmaiņa viņu noskaņojumā? Uz eskalatora kustīgajām kāpnēm, kur viņi visu aizmirsa un jutās kā līksmi bērni? Vai arī apslēptas gaismas piestrāvotajā apakšzemes zālē viņus sagrāba tādu saimnieku laimīga apziņa, kuri pārņem savus jaunos īpašumus? No metro viņi iznāca, visas šaubas pārvarējuši. Ticēja tikai labajam. Jautri meklēja vajadzīgo ieliņu un vajadzīgo namu. Noņēmuši žokejcepures, palocījās izkārtnei «Ogļu gazificēšanas uzņēmums». Daudznozīmīgi apsolīja Ļu-bai, ka atbrauks tūlīt, tūlīt pat...

Viņi iegāja savā Ogļu gazificēšanas uzņēmumā. Jūsmīgi sasveicinājās ar garderobisti — viņa piederēja pie Ogļu gazificēšanas uzņēmuma, bija daļiņa no senlolotās Cerību Piepildīšanās Salas. Pa gaiteni iedami, ielūkojās mašīnrakstīšanas biroja lodziņā, — tur klaudzināja taustiņus trīs mašīnrakstītājas, kurām būs jāraksta desmitiem brīnumainu papīru, kā to prasīs Piepildīšanās. Nez kādi ļaudis aiz pavērtajām durvīm kaut ko rakstīja, skicēja, sarunājās pa telefonu — drīz viņi būs darba biedri... Pretī steidzās meiča gaišiem, sīki sasprogotiem matiem. Viņa izskatījās kā radīta, lai pirmā apsveiktu ilgi gaidītos autorus. Paļka ļoti pieklājīgi vērsās pie viņas, bet meiča vienaldzīgi pārlaida acis pār viņa seju un aizskrēja tālāk, nenoteikti pametusi ar roku atpakaļ. Paļkas apziņā atbalsojās Kitajeva nicīgais — «trīs jaunekļi no provinces ...».

Pieņemšanas istabā zem uzraksta «Nesmēķēt!» jauns cilvēks ar papirosu zobos kliedza telefona klausulē:

— Bet es jums saku — par caurulēm ir norīkojums uz šo kvartālu! Uz šo kvartālu! Nē jau, Aleksejevkas apakšzemes, gazifikācijas stacijai! Apakš-ze-mes ga-zi-fi-kā-cijas!

Gados vecāka, loti tukla sekretāre apvaldīti centās pārliecināt pie otra telefona:

— Vajag vairāk pacietības, biedri. Projekts pārsūtīts profesoram Vadeckim, bet viņš ir ļoti aizņemts, un es nevaru...

Draugi mulsi saskatījās. Jau pastāvēja kaut kāda Alekse-jevkas stacija — Aleksejevkas šahtā, vai? Tas taču Donbasā, kādus simt kilometrus no Doņeckas! Jau uztraucās nez kādi nepacietīgi autori...

Sekretāre sacīja, ka biedrs Oļesovs aizņemts, un jautāja, kādā lietā viņi atnākuši.

— Ak projekts! Otrās durvis pa kreisi, biedram Račko, uz konkursu. Aizzīmogotā aploksnē ar devīzi, — pierastā balsī nobērusi, viņa sāka zvanīt pa telefonu, aicinādama uz ekspertu apspriedi.

Ekspertu sanāksme! Tātad tiek apskatīts vēl kāds projekts?!

— Mēs nevēlamies uz konkursu! — izmisīgi ierunājās Paļka. — Mēs gribam tūlīt pat... kopā ar mums .. . Mēs tāpēc esam atbraukuši...

Jaunais cilvēks, kas nupat kā bija kliedzis telefona klausulē, draudzīgi uzsmaidīja Paļkam un jautāja:

— Gāzģeneratora princips? Iepriekšēja ogļu sasmalcināšana?

— Protams, ne! — Paļka iesaucās.

— Nē?!

Brīdi vēlāk trīs draugi dzīvi tērzēja ar jauno cilvēku, kurš nosauca sevi par Fedju Goļu, Aleksej evkas izmēģinājumu stacijas inženieri. Starp citu, tā nebija saruna, bet vesels jautājumu birums, kas lielāko tiesu palika bez atbildes, tāpēc ka izraisījās pretjautājumi. Draugi dega nepacietībā uzzināt Aleksej evkas stacijā izmēģināmās metodes būtību, bet Fedja Goļs alkatīgi izjautāja, kā viņi panāk gazifikāciju bez ogļu sasmalcināšanas. Paļka jau grasījās tīt vaļā zīmējumus, bet Ļipatovs apņēmīgi tos piespieda ar delnu:

— Gan pienāks laiks arī parādīt, vispirms — pie direktora.

— Cik es saprotu, par mūsu metodi vajag ieinteresēt Ogļu gazificēšanas uzņēmumu, — Saša sacīja sekretārei. — Pasakiet, ka atbraukuši trīs zinātniskie darbinieki no Doņeckas ogļu institūta.

— Lūdzu, ja viņš būs ar mieru pamest darbus, — sekretāre aizvainoti noteica.

Viņus pieņēma.

Kabinetā bez labsirdīgā, tuklā Oļesova atradās vēl galvenais inženieris Kolokoļņikovs — atturīgi pieklājīgs, vienaldzīgs; viņš nepievērsa uzmanību uzstājīgo autoru dedzīgajām runām, šūpojās krēslā un smēķēja papirosu dīvainā iemutē.

Soņina vēstulei bija zināms iespaids uz Oļesovu, taču tā it nemaz neietekmēja Kolokoļņikovu. Toties Sašas gazifikācijas princpa īsais izklāsts satrauca tieši Kolokoļņikovu.

— Sākas! — viņš neapmierināti iesaucās. — Es jau paredzēju, ka sāksies dažādu perpetuum mobile birums. Kāpēc vajag traucēt kārtību un apspriest projektus ārpus konkursa?

Paļka dzīrās mesties strīdā, bet Ļipatovs viņu aizkavēja:

— Institūta vadība un partijas pilsētas komiteja piešķir lielu nozīmi šim projektam. Cik mums zināms, jums nav līdzīgas gazifikācijas metodes — monolītā ar skābekļa pievadīšanu.

— Nē, un nez vai tāda arī iespējama, — Kolokoļņikovs izmeta un sāka ar matadatu tīrīt iemuti. — Katrā ziņā es neredzu iemesla strēbt karstu. Nododiet projektu biedram Račko, mēs iepazīsimies.

— Katrā ziņā iepazīsimies! — laipnāk apstiprināja Oļesovs un, vēlēdamies nolīdzināt galvenā inženiera skarbo izturēšanos, jautāja, vai Soņins, tāpat kā agrāk, ir jauns un dzīvespriecīgs.

— Brīnum jauks cilvēks! Žēl, ka neatbrauca pats.

Paļka sirsnīgi nožēloja to pašu, bet Ļipatovs bez aplinkiem piebilda:

— Gan jau atbrauks, ja radīsies vajadzība. Bez sevišķas nepieciešamības direktoram nav ko kavēties!

— Mēs esam pilnīgi gatavi aizstāvēt projektu, — Saša paskaidroja. — Gribētos precizēt tā apskates kārtību un termiņus. Mēs esam šeit komandējumā un nevaram kavēties nezin cik ilgi. Bez tam — palīdziet mums, lūdzu, ar viesnīcu.

Paļka klusībā sašuta — kam te pīt iekšā viesnīcu! Taču Ļipatovs atbalstīja — jā, katrā ziņā viesnīcu, mums nav kur dzīvot! Pēc tam viņš lūdza reģistrēt komandējuma apliecības. Un izrādījās, ka tieši šie parastie ikdienas sīkumi noteica stāvokli — viņi ir nevis kaut kādi nejauši ienācēji, bet atkoman-dēti uz Ogļu gazificēšanas uzņēmumu, par viņiem jārūpējas, kamēr viņu jautājumu izlems, Oļesovs to saprata. Arī Kolokoļņikovs saprata.

— Donbasiešiem jāpalīdz, — viņš pēkšņi kļuva pielaidīgāks.

— Iesim pie Račko, es došu norādījumus.

— Un es piezvanīšu par viesnīcu, — Oļesovs apsolīja.

Gaitenī, otrās durvis pa kreisi, pie biedra Račko ... Tikai ceļā pie biedra Račko trīs autori saprata, ka ir gluži vienkārši izvadīti laukā no direktora kabineta.

— Jāpiebilst, — pakavēdamies pie durvīm, izmeta Kolokoļ-ņikovs. — Račko ir viens cilvēks divās personās, viņš ir mūsu, tā sakot, partijas redzīgā acs! — Plaši atvēris durvis, viņš no sliekšņa uzsauca citādā — pacilāti dzīvā balsī: — Donbasieši sarosījušies, Grigorij Tarasovič! Apmīļojiet jaunos cilvēkus un aizsūtiet viņu projektu Vadeckim un vēl kādam ... Nu, kaut vai Cilšteinam. — Un devās prom, draudzīgi pamādams ar roku, kas turēja starp pirkstiem iežņaugtu dīvaino iemuti.

Račko gluži kareiviskā stājā iepazinās ar jaunajiem autoriem. Visiem trijiem iepatikās viņa apaļā seja ar skaidrajām acīm, militārā formas blūze ar divām blāvām svītriņām uz apkaklītes — divu ķieģelīšu pēdām.

— Tātad Vadeckim? ... — viņš novilka miegdamies un pasniedzās pēc telefona klausules. — Nu tad parunāsim ar Va-decki. — Tomēr nepiezvanīja Vadeckim, bet palūdza izklāstīt projekta būtību un ļoti ieinteresējās par to, atritināja rasējumus, sīki izprasīja, kas un kā.

— Ja šāda saruna būtu bijusi tur, kabinetā! — Ļipatovs izsaucās.

Račko pasmaidīja, apsvēra, tad pārliecinoši sacīja:

— Kas attiecas uz Oļesovu, tad jūs nevilsieties. Lielisks vīrs, pilsoņu kara varonis. Bet par tehniskajiem jautājumiem . . . Kurš tad tos te saprot? Kad Oļesovs mani aicināja šurp, es izbijos — neko taču nesaprotu šais jautājumos! Bet viņš atteica: «Visā pasaulē nav cilvēka, kurš kaut ko saprastu apakšzemes gazifikācijā, bet, lai mācītos, mums izredzes vienādas.» Tā nu arī mācāmies, kā pagadās, klausāmies profesorus. Bet profesori ... — Viņš vērīgi uzlūkoja visus trīs autorus. — Jūs esat pašu cilvēki, komunisti, tā? Jums jāsaprot — profesori ir dažādi. Ir savējie, un ir arī svešinieki. Un tieksmes viņiem dažādas. Pirmais projekts izgāja viegli, bet tagad projekti birst cits pēc cita. Intereses sadūrušās ... Nu labi! — Viņš no jauna satvēra klausuli: — Vitālij Sergejevič? Ļoti lūdzam jūs iepazīties vēl ar vienu projektu. No Donbasa, Ogļu institūta. Nē, atrisinājums cits. Ļoti interesants. Jūsu? Jūsu projektu apspriedīsim trešdien. Labi, aizsūtīšu.

Viņš nolika klausuli un garlaikotā balsī paziņoja:

—: Apņēmās.

— Kas tas par projektu, ko apspriedīs trešdien? — bez kautrēšanās pajautāja Ļipatovs.

— Paša Vadecka projekts, — Račko negribīgi atbildēja. — Taisni kā sērga! Puse komisijas locekļu iesniedz projektus. Es, protams, esmu profāns, bet, manuprāt, tie visi ir Kateņina projekta dažādas variācijas. Ziniet, vienam caurule labajā pusē, otram kreisajā. — Viņš piecēlās kājās un atkal vērīgi aplūkoja trīs autorus. — Aspiranti? Inženieri? Labi! Mācieties, puiši, mācieties nemitīgi, lai paši... Paši! Ai, cik nelāgi, ja četrdesmit gadu vecumā jāsāk ... Nu, iesim jums izcīnīt viesnīcu, ar šo jautājumu patlaban grūtāk tikt galā nekā ar mūsu ekspertiem!

Ar viesnīcu nekas neiznāca. Apsolīja uz parītu pret vakaru. Ogļu gazificēšanas uzņēmumā nebija ko darīt.

— Jāgaida — tas jums būs jādara ar visu iespējamo neatlaidību. Jāgaida! — atvadoties sacīja Račko.

Visnomāktākajā garastāvoklī trīs draugi devās mājās, krēslainajā istabiņā. Istabiņā bija gaišs — elektrība to pārvērta, Ļu-bas pūles padarīja piemīlīgāku. Ļodzīgais galdiņš apklāts, augstajā vāzītē ielikti ziedi.

— Vispirms — pusdienas! — sacīja Ļuba, it kā nemanīdama draugu noskaņojumu. — Mazgājiet rokas un sēdieties!

Viņa neko nejautāja. Un, kad draugi izstāstīja paši, pieglaudās ar vaigu pie Sašas pleca un starodama pasmaidīja:

— Manuprāt, viss rit lieliski. Ja mūsu projekts būtu vienīgais, — tad jau pasākums nebūtu ne plika graša vērts! .. .

7

— Saprātīga darbu dalīšana! — sprieda Ļipatovs. — Vienam medus mēnesis, otrs apskata Maskavu, trešais bendē sev nervus. Kāpēc gan bendēt sev nervus trijatā?

Viņi abi ar Paļku no paša rīta devās uz Ogļu gazificēšanas uzņēmumu un apstaigāja visus pēc kārtas — sākot ar Račko, beidzot ar Oļesovu, piespiezdami te vienu, te otru zvanīt profesoram Vadeckim, kuram vēl joprojām nebija atlicis laika izskatīt projektu. Pēc tam Ļipatovs gāja iepazīt Maskavu, viņam bija izstrādāts noteikts plāns — muzeji, pieminekļi, metro stacijas... Tad vēl Ļipatovs neatlaidīgi meklēja bijušos donba-siešus, lai ar viņu palīdzību izdarītu spiedienu uz Ogļu gazificēšanas uzņēmumu. Viņš bija jau nodrošinājies ar solījumiem — viens draugs iepazīstināšot ar kādu darbinieku Valsts

plāna komisijā, otrs — ar Partijas kontroles komisijas darbinieku, trešais .. . Bet pagaidām šīs sastapšanās vēl nenotika, divu nedēļu atvaļinājums dila ... Saša ik dienas viņiem zvanīja. Pašā pirmajā reizē, kad Paļka dzīrās pastāstīt Sašam, cik viņš ir sašutis, un jau sāka: «Vai tu vari iedomāties ...» — Ļi-patovs izrāva klausuli un līksmā balsī turpināja:

— Vai tu vari iedomāties, Oļesovs kļuvis par mūsu sabiedroto! Runā, ka Vadeckis beidzot rakstīšot atsauksmi! Bet izrādās, ka Cilšteins esot pats galvenais apakšzemes gazifikācijaš entuziasts! Tātad pieņemies tik gudrībā un dzīvo laimīgs, Sa-šeņka! — Nokāris klausuli, viņš nikni uzbruka Paļkam: — Vai tu prātu esi zaudējis — Saškam bojāt garastāvokli? Cilvēkam medus mēnesis, cilvēkam eksāmeni, bet tu nāc ar saviem noskaņojumiem. Viņš taču tagad skraida aiz laimes apskurbis!

Paļka padevās un vairs nerunāja ar Sašu par savu sašutumu, bet, kad viņi ciemojās pie jaunā pāra, greizi noskatījās uz Sašu, kas «skraida, aiz laimes apskurbis», un novērsās, lai nevajadzētu pukoties.

Saša jutās laimīgs. Ne tikai mīlestībā — arī citur. Taisni brīnums, cik veiksmīgi nokārtojās dzīve. Institūtā viņu saņēma draudzīgi un jau otrā dienā iedeva dzīvokļa atslēgas jaunajā Zinātņu akadēmijas dzīvojamo namu korpusā, kur tagad viņam piederēja liela, saulaina un pilnīgi tukša istaba. Kitajeva vārdā atsūtītā telegrama bija «iedarbojusies» — neviens nepārmeta jaunajam aspirantam kavējumu, atļāva kārtot eksāmenus mēneša laikā un kopā ar viņu apsprieda, ko un kad viņš varēs sagatavot. Viss sarunas veids valdzināja Sašu, viņš bija pieradis pie pamācošā toņa, kāds valdīja Doņeckas institūtā.

Pēc dažām dienām viņu pieņēma akadēmiķis Lahtins.

Akadēmiķis dzīvoja institūta vienā spārnā un uzaicināja Sašu pie sevis. Saša nekad nebija redzējis šādu dzīvokli — milzīgu un pārsteidzoši vienkāršu. Vēlāk, atgriezies pie Ļubas, viņš nespēja atcerēties, kādas tur bijušas mēbeles un vai bijusi mājkalpotāja. Kāds ielaida un pavadīja divām istabām cauri kabinetā, tad no kabineta ēdamistabā; viņš visu ļoti uzmanīgi apskatīja, bet atcerējās tikai tīrību, grāmatas un ziedus. Nekur nebija nekā lieka, uzbāzīga. Ļoti daudz grāmatu, ne tikai kabinetā, bet arī citās istabās un pat gaitenī; tās atradās pie sienām, gludās, aizstiklotās kastēs, kas uzliktas cita uz citas, grāmatās bija zīmītes, gan vairākas kopā, gan pa vienai; šīs

grāmatas izraisīja vēlēšanos ieskatīties tajās, pēc zīmītēm iepazīt saimnieka intereses un gaumi.

Ēdamistabā viņu gaidīja akadēmiķis — tieši tāds, kādu Saša viņu bija iedomājies, — ar sniegbaltu bārdu, tradicionālajā melnajā cepurītē, kurai no apakšas kā vainags spraucās laukā sirmie mati. Tepat sēdēja divas gados vecākas akadēmiķa meitas; viņas saimniekoja pie galda un neuzkrītoši izjautāja Sašu, no kurienes atbraucis un ar ko domājot nodarboties. Pēc sarunas Saša saprata, ka meitas arī ir zinātniskās darbinieces, tomēr labi apskatīt un iegaumēt viņu izskatu Saša nespēja — kopš pirmā satikšanās brīža ar Lahtinu viņš bija zaudējis spējas ievērot citus.

Fjodoram Gordejevičam Lahtinam piedienēja apzīmējums «sirmgalvis». Šim apzīmējumam Saša pamazām pievienoja — «cildenais», «viedais», beidzot «šķelmīgais» un ne reizes nepasmaidīja, kaut gan sirmgalvis jocīgi apsēja ap kaklu salveti, runāja smalkā balstiņā, bieži neskaidri, it kā norīdams vārdus.

Akadēmiķis gan runāja maz, bet klausījās tik saspringti, it kā aiz īsajām atbildēm sadzirdētu jaunā darbinieka spējas. Reizēm Lahtins it kā aizmirsa Sašu, pamezdams viņu meitu ziņā, bet Saša uztvēra vērīgus skatienus, te atzinīgus, te izbrīnās pilnus, te zobgalīgus. Akadēmiķa izbrīnu izraisīja Sašas paskaidrojums, ka viņš aizkavējies apakšzemes gazifikācijas projekta dēļ. Izsmiekls pavīdēja, pieminot profesoru Vadecki. Sa-šam ļoti gribējās pajautāt Lahtinam, ko viņš domā par apakšzemes gazifikāciju, bet bija nepatīkami pašam sākt taujāt — Saša saprata, ka patlaban notiek visnopietnākais pārbaudījums.

— Tā ir valdzinoša problēma, — piezīmēja viena no meitām, — bet, cik es saprotu, tai nav saskares ar jūsu zinātniskajām interesēm?

— Tādā gadījumā, ja to risina ar mehānikas palīdzību, — Saša ātri atbildēja, — bet mēs to risinām kā ķīmijas uzdevumu. Turklāt tas ir vienīgi iespējamais atrisinājums.

Saša uztvēra ašu Lahtina skatienu un satraukti apklusa — vai Lahtins nebildīs kaut vārdiņu?

— Ko tad jūs cienājat jauno cilvēku ar puķu kāpostiem? — Lahtins smalkā balsī iesmējās, — Un viņš, nabags, arī to nepagūst notiesāt, tā jūs viņam liekat runāt! Pameklējiet nu kaut ko piemērotu cilvēkam, kas jaunāks par četrdesmit gadiem.

Saša samulsa un ņēmās apgalvot, ka nupat, nupat kā ēdis brokastis.

— Kur? — jautāja Lahtins. — Vecpuiša saimniekošana? Ejat ēdnīcā?

Dabūjis zināt, ka Saša precējies, painteresējās, vai sen jau. Izdzirdis, ka «jau pusotras nedēļas», sāka smieties un ilgi nespēja rimties.

— Vai vari iedomāties, kas tā par priekšzīmīgu saimniecību? — viņš vērsās te pie vienas, te pie otras meitas. — Nedēļu Maskavā, pusotras nedēļas kā precējies! — Un pēkšņi bargi jautāja: — Kādas jums attiecības ar Kitajevu?

Meitas saspringa — skaidrs, ka viņa atbildei piešķir nozīmi. Apsvēris visu, kas bija uz mēles, Saša apvaldīti sacīja:

— Kitajevs ir mans zinātniskais vadītājs.

Lahtins pasmīnēja un smalkā balstiņā nodziedāja:

— Ai-ai-ai, kāds diplomāts! Ziniet, ja arī zinātniskajos pētījumos jūs apmierināsieties ar šādu atbildes precizitāti, diezin vai spēsiet sasniegt lielus rezultātus.

Saša kļuva bāls. Patlaban viņš nemaz nedomāja, ka tiek pārbaudīts. Viņš no jauna izjuta visu, kas viņu vieno ar Kitajevu, un visu, kas atbaida no tā, un saprata, ka to nav iespējams pastāstīt pāris vārdos.

— Manas attiecības ar profesoru Kitajevu sarežģītas. Tas prasa paskaidrojumu. Un es nevaru... — Sāka stomīties un tad ar ciešu apņēmību nobeidza: — Es negribu par viņu teikt ne sliktu, ne labu. Viņš ir mans skolotājs, un esmu viņam daudz pateicības parādā.

— Tā, tā, tā, — noteica Lahtins un pievērsās ēdienam, it kā aizmirsis par Sašu.

Viena no meitām ielēja viņam lielu krūzi tējas ar krējumu. Lahtins iedzēra malku, samiedza acis un sāka smieties.

— Negribat! — viņš šķelmīgi atkārtoja, bet šķelmīgumam cauri pavīdēja stingrība. — Man tomēr būtu interesanti saprast, kāpēc viens un tas pats profesors rekomendē man savu labāko skolnieku, tad atsūta vēstuli, ar kuru savu ieteikumu atsauc, pēc tam atkal vēstuli... Kā viņam tur bija? — Viņš pacēla pirkstu, svinīgi noskandēja, acīm redzot, vārdu pa vārdam atkārtodams tekstu: — «Lūdzu manu iepriekšējo vēstuli uzskatīt kā radušos speciālu sabiedrisku apstākļu rezultātā . ..» Tā?

Meitas līksmi to apstiprināja.

— Ko tad jūs tur esat savārījis? Kas tie par tādiem sabiedriskajiem apstākļiem? Ko! ...

Saša, skatīdamies Lahtinam tieši acīs, sacīja:

— Jums adresēto telegramu par pagarinājumu nav parakstījis profesors Kitajevs. Mēs parakstījām viņa vietā.

Akadēmiķis aizrijās, nolika krūzīti un ilgi aizrautīgi smējās, slaucīja asaras un no jauna smējās.

— Tad jau, izrādās, jūs esat... kā tagad to sauc .. . tiesību pārkāpējs? ... — Viņš vēl smaidīja, bet skatiens kļuva ciešs. — Un kā labad tas tika darīts? Tās pašas gazifikācijas labad?

— Jā.

Akadēmiķis palūdza vel krūzīti tējas un domīgi maisīja ar karotīti cukuru. Tad pēkšņi sacīja:

— Urālos man ir kāds draugs, Vasilijs Ivanovičs Kurakovs. Nav mana gada gājuma, jaunāks, bet jūsu acīs jau droši večuks, partizāņos karojis pret Kolčaku. Tagad pārzina ogļraktu-ves. Tad nu viņš atver ogļu slāni no augšas — tur sagulumi nav dziļi — un izdara izrakumus atklātā veidā. Jāsaka, ārzemēs šo metodi plaši liek lietā un tā dod milzīgu efektu lētuma un ražīguma ziņā ...

— Esmu par to lasījis, — Saša sāka ausīties.

— Tā nu es arī domāju, ka derīgo izrakteņu iegūšanā mēs atrodamies uz lielu pārmaiņu sliekšņa. Nav mūsu laikmeta cienīgi rakties kā kurmjiem zemē. Tas nesaistās ar sociālisma humānistiskām tieksmēm, ar sociālisma garu — viss cilvēku labā. Un, jādomā, ogļu slāņu izmantošana notiks divējādi. Pirmais ceļš — ar vaļējiem karjeriem, liekot lietā spēcīgus mehānismus. Droši vien mūsu mašīnbūvniecība varēs tuvākajos gados radīt tādas mašīnas, jo bez mašīnām neviens veids nav labs.

— Šāds veids gan iespējams tikai tur, kur ogles atrodas sekli. Tas neizmaina apakšzemes ieguvi... Bet jūs sacījāt — divējādi...

— Otrs ceļš ir ķīmija. Tas, protams, ir visai progresīvs ceļš, ja izdosies atrast ogļu gazifikācijas metodi monolītā. Tieši ķīmija un tikai ķīmija ir aicināta darīt galu apakšzemes darbiem. Mendeļejevs to paredzēja jau tad, kad zinātnei un tehnikai uzdevums nebija pa spēkam. Tagad droši vien pienācis laiks, ko?

— Tēt, — viena no meitām norādīja ar acīm uz pulksteni un vainīgi paskaidroja Sašam: — Tētim lekcija.

— Jā, jā, — Lahtins nožēlodams sacīja un smagnēji piecēlās. — Sākas interesants laiks. Var gaidīt lielas pārmaiņas . . . Ļoti lielas! ... Viņš pastiepa roku: — Ko tad citu, tiesību pārkāpēj, stājieties pie darba! Apskatieties, vēl tiksimies!

— Un tu ne vārda nebildi par mūsu projektu! — Paļka sa-

šutaf kad Saša pastāstīja par iespaidiem, kādus bija guvis šai apciemojumā.

— Es nevarēju, tāpēc ka viņš ir Ogļu gazificēšanas uzņēmuma komisijas loceklis, — Saša taisnojās. — Būtu nelāgi aizsteigties priekšā, izmantojot to, ka viņš mani uzaicinājis pie sevis. Jaukt vienu ar otru ...

— Lietas labā var jaukt ari dievu ar pašu sātanu, — Ļipa-tovs nomurmināja. — Bet visumā jau nekādas lielas vajadzības pagaidām nav ...

Sašam kādu bridi šķita, ka draugi kaut ko līdz galam neizrunā. Paļka nepārprotami nervozē ...

— Vai tik jūs, draugi, kaut ko neslēpjat?

— Tāds kā joks! — Ļipatovs sacīja. — Gluži vienkārši mums grūtāk gaidīt nekā tev. It īpaši Paļkam. Apprecināt viņu, vai?

Sašam sametās kauns, ka neviļus attālinājies no draugiem. Bet ko lai dara? Tie abi deg nepacietībā, bet viņš nejūt, kā aizskrien laiks: dienas aizpilda mācības, jauni iespaidi un mīlestība. Visu pēdējo gadu viņš jutās kā laimes luteklis, bija laimīgs ceļā — tik laimīgs, ka likās, laimīgāks nemaz nevar būt. Taču Maskavā laime kļuva citāda — piepildīta un līksma. Kopš tā brīža, kad viņi pārkāpa paši savas istabas slieksni un saskūpstījās, viņus pārņēma miers un jautrība. Viss iepriecēja. Istabā bija sienas skapis, kur abi uzkāra savas nedaudzās drēbes, un gultas vietā turku dīvāns. No četriem čemodāniem tika uzrīkoti divi sēdekļi un galds. Šī galda izmantošanas iespējas bija bezgalīgas: kad Ļuba uzklāja galdautiņu, tas bija ēdamgalds, turpretī, apsegts ar loksni papīra, tas pārvērtās par rakstāmgaldu, bet no rītiem Ļuba to izmantoja kā tualetes galdu — novietoja uz tā spogulīti, pie kura sukāja matus, bet Saša skuva bārdu. Tiesa, galds ļodzījās un draudēja izjukt pie katra grūdiena, taču šī īpašība kļuva par ieganstu neskaitāmiem jokiem. Ļuba bija kļuvusi tik līksma! Pēc lielajām bēdām mājās, pēc pēdējo nedēļu satraukuma viņa centās atgūt visu, ko tik ilgi bija sevī apslāpējusi — dziesmas, nebēdnību, jaunības bezrūpību. Viņiem tikpat kā nebija nekādu ērtību ikdienas vajadzībām. Bet Ļubai pietika ar to, ka Saša ir līdzās un abi atrodas Maskavā. Pedagoģiskajā institūtā viņu atteicās pieņemt parastajā nodaļā, tāpēc ka bija nokavējusi, tomēr Ļubu tas neapbēdināja, — viņa iestājās neklātienē un nesteidzās ķerties pie grāmatām.

Klaiņodama pa savu brīnišķīgo neiekārtoto istabu un gaidīdama Sašu, Ļuba dziedāja, runājās pati ar sevi un aiz prieka smējās. Kad Saša mācījās, viņa sēdēja uz dīvāna un skatījās viņā. Tā bija brīnišķīga nodarbība — vērot, kā viņš rauc pieri, domīgi kasa zodu, kustina lūpas, kā pārlapo grāmatu vai arī, klakšķinādams mēli, kaut ko atzīmē. Reizēm Saša skaļā balsī atbildēja uz iedomātajiem eksaminatoru jautājumiem, — Ļuba, savilkusi nopietnu seju, klausījās un, noklausījusies līdz galam, skrēja klāt noskūpstīt Sašu un pačukstēt, ka viņš ir ļoti gudrs un visu lieliski zina. Sākumā Saša bažījās, ka Ļubas tuvumā nespēs sevi pārvarēt un visu uzmanību veltīs tikai viņai, bet izrādījās, ka grūtības rodas tieši tad, ja viņas nav, turpretī, kad Ļuba ir klāt un skatās viņā, viss norit lieliski. Viņš labprāt dalītos ar draugiem viņu mokošajās gaidās, bet nespēja.

Paļka aiz nepacietības nezināja, kur likties. Viena vienīga doma bija sagrābusi viņu savā varā — panākt projekta realizēšanu. Viņš nebaidījās nekādas cīņas, nekādu šķēršļu. Taču gaidīt bija neciešami. Paļka nonīktu galīgi, ja nebūtu radusies jauna draudzība.

Pirmajā vakarā Maskavā, kad Ļipatovs ielas vidū atzinās, ka nekāda biedra viņam šeit nav, Paļka pasmējās un ieteica visu nakti klaiņot pa ielām, bet tad atcerējās, ka Igors bija aicinājis: kad būsiet Maskavā, apciemojiet. Vai tad tas nav pietiekams iemesls, lai aizietu, ja virs galvas ir rudenīgas debesis un nav kur pārgulēt? Bet adrese? . . .

— Ek tu, lauciniek! — Ļipatovs pamācīja. — Esam taču mūsu Dzimtenes galvaspilsētā! Adrešu galdi un kioski «Maskavas pilsētas ziņu biroji» katrā ielu stūrī! Veicīgi, pieliksim soli!

Metro stacijas izziņu birojā viņiem iedeva Mazajā Gņezdņi-kovas ielā dzīvojošā Mitrofanova M. D. telefona numuru.

Atsaucās Igors. Igors uzreiz neaptvēra, kas viņi tādi ir, bet, kad dabūja zināt, ka abiem nav kur pārgulēt, diezgan paskābi uzaicināja atnākt, «ja jau nekur nav iespējams».

— Vai nu gaida kādu meiču vai gluži vienkārši ir draņķis, — sacīja Ļipatovs. — Būtu pamatīgi, ja varētu nospļauties un neiet. Bet, zini, kad dievs radīja Ievu un uzaicināja «Izvēlies sev sievu!», Ādamam nebija nekāda lielā izvēle. Soļos — marš!

Igors negaidīja meiču, viņš strādāja, jo gribēja pabeigt diplomu, lai varētu pirms termiņa aizstāvēt un kļūt patstāvīgs.

— Apriebies dzīvot veču aizbildniecībā!

Igors iekārtoja ciemiņus brīvajā tēva kabinetā un aizgāja strādāt. Stundu vēlāk viņš pats ielūkojās kabinetā. Ļipatovs sen gulēja, bet Paļkam miegs nenāca. Igors apsēdās līdzās uz dīvāna malas.

— Atved kādreiz Ļubu Kuzmenko un viņas Sašu, — viņš sacīja. — Man ļoti patika viņu mājā ... Un ko dara tava māsa?

Paļka nezināja, ko atbildēt, paraustīja plecus.

— Kad viņas laiks, drīz?

— Liekas, pavasarī. īsti nezinu.

— A-a... Tava māsa ir labs cilvēks.

Brīdi klusējis, Igors sāka runāt par to, ka ir īstas sievietes, bet tās var uz pirkstiem saskaitīt, tomēr visumā ar mīlestību iznāk liela noņemšanās, vajag kārtot savas personīgās darīšanas bez pārmērīgiem pārdzīvojumiem un rūpēm. Paļka godbijīgi klausījās Igora spriedelējumos; tie likās īsti vīrišķīgi, bet viņš pats tā neprata — ne spriest, ne dzīvot.

Kopš šī vakara ieviesās par paradumu, ka Igors, lai «atpūtinātu smadzenes», ienāca parunāties ar Paļku vai arī Paļka gāja pie viņa, durvīs paziņodams:

— Pārtraukums!

Viņam patika Igora istaba. Tā bija šaura un piebāzta, atgādināja kajīti, kuģim zvalstoties, — divi skapji un galds, pieslieti pie vienas sienas, radīja iespaidu, ka istaba sveras uz vienu pusi. Pie otras sienas atradās tikai pašaura tahta ar nenovāktām gultas drēbēm, pie sienas karājās vairākas reprodukcijas vienkāršos ietvaros: spēcīgiem, zaigojošiem triepieniem gleznota lauku ainava, kas nepārprotami stāstīja, ka nupat nolijis stiprs, veldzējošs lietus; kaila sieviete ar jauku seju un melniem, īsi apgrieztiem matiem uz sārtās pieres; dziļš, mūru apņemts pagalms, pa kuru vienmuļā aplī gurdi soļo ieslodzītie; vecs ubags, kas zīmēts spilgti gaišzilā krāsā ar tikpat gaišzilu puisēnu — dīvaina un reizē valdzinoša glezna; un viena vēl dīvaināka, — no tās nav iespējams novērst acu, — pret skatītājiem ar muguru sēdošs vīrietis, kails līdz jostas vietai, muskuļots, spēka pārpilns, ar trulu stiprinieka pakausi, un viņam pretī — kalsna, trausla un bāla meitenīte, kas balansē uz koka bumbas.

— Van Gogs, Renuārs, atkal van Gogs, divi Pikaso, — Igors iepazīstināja.

Paļka gribēja pajautāt, kāpēc sirmgalvis un zēns ir gaišzili, bet nejautāja, — jo ilgāk skatījās, jo skaidrāk juta, ka šis

neparastais tonis ir vispiemērotākais tam, ko gleznotājs gribējis attēlot. Kas tas ir? Nabadzība? Bezcerība? Nespēks? Nepajautāja arī par meiteni uz bumbas. Lai trauslā meitenīte ar kalsno rociņu daiļajām kustībām būtu kas būdama, viņa atradās šī rupjā, trulā spēka varā ... Nezin kāpēc iešāvās prātā Galočka Rusakovska — izteiktiem vaigu kauliem, veselīga, patstāvīga, — laikam kontrasta dēļ un vēl tāpēc, ka, atbraucot Maskavā, urdīja doma — šai pilsētā dzīvo Rusakovski.

Varētu pajautāt Igoram, vai viņi ir šeit. Taču Igors tūlīt sapratīs, kas viņu interesē. Un izmuldēs kaut ko tādu, ko grūti būs klausīties .. . Donbasā Igors nebija vienaldzīgs pret Katrīnu. Bet cik brīvi apjautājas par viņu tagad! Cik viņš ir neatkarīgs, un kāda viņam prasme iekārtot savu dzīvi, pārvarēt šķēršļus, ne ar ko nesaistoties!

Dzīvoja viens pats — māte bija aizbraukusi uz Ugļiču pie slimās māsas, tēvs ekspedīcijā. Igora vientuļās saimniekošanas pēdas varēja manīt visā dzīvoklī. Vannas istabā kaudzēm sakrājušies netīrie trauki. Paļka novaidējās, bet Igors bezbēdīgi atmeta ar roku:

— Pie velna! Mums divas servīzes, tad nu es tās apstrādāju. Kad nonāku līdz galam, iekurinu vannu un sarīkoju talku. Vienmēr atradīsies kāda lāga dvēsele, kas gatava palīdzēt vientuļam cietējam.

Lāga dvēseles zvanīja bieži. Lāga dvēseles sauca par — Nonnu, Liduku un Kuku. Paļka skaudīgi ieklausījās, kā Igors ar viņām sarunājās, noraidīdams pārmetumus, pārvērzdams nopietnu izskaidrošanos jokā. Sejas izteiksme šādos brīžos Igoram bija auksta un iecietīga; viņš nebaidījās neko zaudēt un ne pēc vienas netiecās. Reizēm, izdzirdis telefona trauksmaino zvanu, Igors sauca:

— Paamizējies, lūdzu, ar viņu. Manis nav mājās!

Tomēr Paļkam nevedās nepiespiesta saruna ar lielpilsētas meitenēm, kaut arī viņš pūlējās, cik spēja.

Astotajā dienā Ogļu gazificēšanas uzņēmums viņiem tomēr sagādāja istabu viesnīcā. Igors noskuma un pēdējā vakarā uzlika galdā pudeli vīna, Ļipatovs no savas puses pievienoja degvīnu. Iedzēruši dziedāja ukraiņu dziesmas, kas Igoram bija ta patikušas vasarā. Kad Ļipatuška nolikās gulēt, Igors atkal jautāja par Katrīnu un viņa sejā parādījās neparasta maiguma un neizpratnes pilna izteiksme. Tad Paļka sadūšojās:

— Kā ir, vai Rusakovskis atgriezies? Ļoti gribētos viņu iesaistīt mūsu projekta apspriešanā.

Igors zobgalīgi uz viņu pašķielēja:

— Rusakovskiem jābūt kuru katru dienu. Madāma bija atlidojusi pirms kādām trim nedēļām, atveda meitu uz skolu. Ga-ļina šad tad piezvana un apjautājas, vai nav atbraucis mans tēvs. Vai tu vari iedomāties, ka šī mazā strupdegune Žanna d'Arka sapņo kopā ar tēvu pagriezt uz dienvidiem visas upes, kādas vien ir. Bet pagaidām tiecas uz Spāniju — karot!

Paļka pats bieži vien domās kavējās pie Spānijas — nu jau ceturto mēnesi tur notiek cīņa, baismīga, nevienlīdzīga varonīgās tautas cīņa ar fašistiem. No visas pasaules tur saplūst brīvprātīgie. Ikviena puiša cilvēka dabiska vēlēšanās. .. Bet meitēns! ...

Savā iecietīgi vienaldzīgajā balsī Igors paziņoja, ka bijis pie madāmas, iekams viņa no jauna aizlikusies uz Suhumi.

— Viņa bija sarīkojusi puišu vakaru — savervējusi visus. Tikai vīrieši vien, lielāko tiesu jauni, un pati kā visuma centrs. Es biju aicināts. Neko nevar teikt, patīkami un jautri. Viņai ir talants. ..

Paļka gaidīja turpinājumu, bet nesagaidīja un māksloti apvaicājās:

— Kāds tad īsti?

— Vazāt aiz deguna visus, spēlēties ar visiem un ne ar vienu. Tiesa, šis trādirīds bija pavisam, pavisam ... Esmu pārliecināts, ka viņa tikai izliekas vieglprātīga, bet pati ir pedantiski uzticīga vīram un kopā ar viņu smejas par saviem pielūdzējiem.

Paļka sacīja:

— Droši vien.

Viņš ļoti labi saprata, ka Igors brīdina — neapdedzinies!

Igors smaidīdams paskatījās uz sadrūvējušos draugu un piedāvājās iepazīstināt to ar jaukām meitenēm.

— Es par to neinteresējos, — īdzīgi noburkšķēja Paļka.

Tuvākajās dienās viņa atgriezīsies Maskavā! ... Ko darīt?

Satikties? Ar Igora starpniecību tas nebūtu grūti. Vai arī panākt, lai uzzina, ka viņš ir Maskavā, bet kategoriski atteikties no satikšanās? Uzgāzt nicinājuma šalti... Un pēkšņi Paļka gluži jaunā gaismā uztvēra Igora teikto. «Ar visiem un ne ar vienu ... Uzticīga vīram ...» Jā, bet ar viņu taču tā nebija! Ar viņu aizmirsa gan vīru, gan visu citu! Jā, jā, aizmirsa! Kā viņš

varēja nesaprast šos aprautos vārdus — «Vienalga!» un «Lai!» .. . «Vienalga!» — ar šo izsaucienu viņa atmeta uzticību, kaunu, piesardzību. «Lai!» — viņa bija gatava uz visu: ka atklātībā tiks zināms, ka būs sarežģījumi turpmākajā dzīvē . . . Un vīram radušās aizdomas, tas sarīkojis traci un steigšus aizvedis viņu uz Suhumi! Kā es to varēju nesaprast? Kā drīkstēju viņu nosodīt?!

Sava atklājuma apstulbināts, viņš tūlīt neievēroja, ka Igors joprojām aizrautīgi stāsta:

—... Vari iedomāties, hipnozes seanss! Aleksandrovs — hipnotizētājs. Protams, tēlo, bet pamatīgi! Žeņka Truņins ir interesants puisis, un par Iļku Aleksandrovu runā, ka viņš nākotnē būšot zinātnes spīdeklis. Lieliski puiši, mēs norunājām satikties. Ja vēlies, aiziesim.

Paļka bija dzirdējis abu vārdus. Truņins un Aleksandrovs ir Rusakovska skolnieki, pastāvīgi ciemojas profesora mājā. Iepazīstoties rastos vēl viena iespēja nokļūt pie «acurauga». Bet kas viņš būtu šai ģēniju kompānijā? Nepieņemta projekta autors? Lūdzējs, kas gaida profesora Rusakovska aizbildniecību? Nē, neparko!

Paļka jau gulēja uz saltā ādas dīvāna svešā kabinetā, jau miga ciet — un pēkšņi, kādas domas, atmiņas satraukts, salēcās. Kādreiz sen — pirms veseliem trim mēnešiem! — viņš bija ilgojies pēc paša uzvaras un slavas. Krampjaini pieķēries apakšzemes gazifikācijas projektam kā reālākajai iespējai sevi parādīt, atradies godkāru cerību varā .. . Kas notika ar viņu vēlāk, kad sākās projekta izstrādāšana? Godkārie sapņi izgaisa, viņš pat neatcerējās tos. Ne mirkli nešaubīdamies, pieaicināja darbā Sašu un Ļipatušku. Vēlāk Troicki un studentus. Paļkam ne prātā neienāca, ka viņš skalda un dala savu slavu, savus panākumus. Un vai tas ir pareizi? Vai tā tam jābūt? Tagad viņš sapņo par kopējā projekta panākumiem. Par paša pasākuma panākumiem. Jā, bet visi šie Vadecki sarosījušies ap to pašu, cīnās par savu .. . Iespējams, ka Vadeckis jau iegrūdis savā projektā pašu galveno no sveša projekta, ko saņēmis, lai sniegtu atsauksmi. Ne velti viņus nepielaida ekspertu sēdē! Račko ieminējās, ka Vadeckim ir Kateņina metodes variants. «Vienam caurule labajā, otram kreisajā pusē.» Kateņina metode ... Kas tā tāda ir? Jau tiek gatavots mēģinājums Aleksejevkā. Tur iepriekš sasmalcina ogles. Un ja mēģinājums dos spožus rezultātus? Darbam vienalga, kā ideja tā bijusi.. .

Apakšzemes gazifikācija sāks attīstīties pēc Kateņina metodes, nevis pēc Svetova, Mordvinova un citu metodes. Ko tad?

Jautājums bija tiešs, kā lai to apiet. Un atbilde neradās. Taču kļuva stindzinoši auksti.

Račko uzaicināja: «Sēdieties, puiši!» — un cieši aizvēra durvis.

Viņi apsēdās rindiņā iepretī galdam. Saša vēl jutās svētlaimīgs: nupat kā bija veiksmīgi nokārtojis pašu grūtāko eksāmenu — analītisko ģeometriju, diferenciālos un integrālos aprēķinus. Dialektisko materiālismu viņš bija nolicis pirmajās dienās, atlika fizikālā ķīmija, kuru zināja vislabāk. Draugi bija ataicinājuši viņu uz Ogļu gazificēšanas uzņēmumu, lai ar viņa palīdzību «izdarītu spiedienu» un panāktu apspriešanu. Saša bija mierīgāks par visiem, gaidīšanas mokas bija viņam pagājušas secen.

— Tad nu, — Račko stāvēja visiem trim iepretī, — vaļsirdība labāka par noklusēšanu. Divi mūsu eksperti devuši par jūsu projektu negatīvas atsauksmes. Vadeckis to uzskata par blēņām. Cilšteins nepieļauj gazificēšanas iespēju bez iepriekšējas ogļu sasmalcināšanas. Viņš nav uzrakstījis, ka jūsu projekts būtu blēņas, bet visumā tas pats vien ir.

- Kā tad var noliegt, ja mūsu metodi apstiprina mēģinājumi? — Saša izbrīnījies iebilda.

— Es neesmu speciālists, — Račko skumji sacīja. — Bet caur manām rokām iet visi projekti. Kaut ko sāku pa šo laiku nojēgt. Jūsu projekts mani pārliecināja. — Viņš saņēma rokas un, atbalstījis uz tām zodu, stāvēja domīgā un enerģiskā pozā. — Visi pārējie projekti kaut kādā veidā kopē parasto gāzģeneratoru — sasmalcināt un rušināt! Sasmalcināt un rušināt! Jūsu projekts atmet parasto shēmu un rada apstākļus ķīmiskajam procesam. Tā ir principiālā atšķirība. Un šķiet pareizā. Es mēģināju to pierādīt mūsu iestādē . . .

Viņš nestāstīja, kā beidzies šis mēģinājums, un turpināja skaļi prātot, apsvērdams un meklēdams vārdus:

— Iespējams, ka speciālistam grūtāk atkāpties no pierastās izpratnes nekā tādam analfabētam kā man, kuram nav nekas pierasts. Jāņem vērā arī psiholoģiskais faktors. Visi noticējuši Kateņinam un ar nepacietību gaida izmēģinājuma iekārtas darbību. Līdz tam laikam, kamēr beigsies Kateņina mēģinājums, nevienam nav vēlēšanās ķerties pie cita. Un tad . . .

— Autoru sanācis pavairāk? — Ļipatovs pateica priekšā.

— Pavairāk! — Račko piekrita. — Tas nebūtu slikti, bet, ja par autoriem cenšas kļūt komisijas locekļi un galvenie eksperti, — tad ir grūti! Neslēpšu — profesors Vadeckis sameistaroja savu projektu kopā ar mūsu galveno inženieri Kolokoļņi-kovu. Par līdzautoru vilka arī Oļesovu, kuram Vadeckis šķiet pats dievs, tomēr Oļesovs ir goda vīrs un šādā pasākumā neielaidās.

— Kāda tad var būt objektivitāte novērtējumā! — Paļka iesaucās. — Tas taču...

— Pagaidi, — Ļipatovs viņu apsauca.

Račko joprojām stāvēja, atbalstījis zodu sakrampētajos pirkstos un viegli šūpojās uz priekšu un atpakaļ, uz priekšu un atpakaļ. Spilgtajā dienas gaismā varēja manīt, cik viņam daudz sirmu matu.

— Par laimi, es esmu vēl arī partijas organizācijas sekretārs, — viņš pasmaidīja. — Kur nespēju kā amatpersona, tur izdodas pa partijas līniju. Un atsitam pašlabuma meklētājus. Bet ej nu pierādi, kur savtīgums, kur veselīga iniciatīva! ... Taču visumā, draugi, nezaudējiet dūšu. Ja jūtat, ka taisnība ir jūsu pusē, — cīnieties!

— Ko jūs mums iesakāt? — Saša paļāvīgi jautāja. — Gribētos paātrināt visu procedūru.

— Procedūru! — Račko pasmīnēja un atlaida sakrampētās rokas, lai paņemtu telefona grāmatu. — Te jums būs telefoni: Arsenijs Ļvovičs Stadņiks ... Pjotrs Vlasovičs Burmins .. . Pierakstiet numurus.

Visi trīs pierakstīja.

— Zvaniet viņiem, ejiet uz Tautas komisariātu, prasiet, lai pieņem jūsu institūta vārdā. Tas ir vienkāršākais ceļš. Jums patlaban svarīgi panākt vienu — lai no Tautas komisariāta piezvanītu: sak, nekavējieties, tā kā domas dalās, apspriediet ātrāk.

— Bet ja abas atsauksmes ir noraidošas ...

— Man ir vēl trešā, — ar bērnišķīgu prieku paziņoja Račko. — Ļoti autoritatīva. Profesora Rusakovska!

Paļka tumši piesarka. Un izdzirda paša sirds dobjos sitienus.

— Turklāt es aizsūtīju projektu kādam gudram inženierim no Slāpekļa institūta. Viņa domas nezinu, bet... Ja viņš ir objektīvs un jūsu metode pareiza, tad spriedumam jābūt atzinīgam!

No Račko visi devās tieši uz Tautas komisariātu. Paļka neļāvās šādām domām, bet kaut kur klaudzināja kā ar veserīti: «Rusakovski atbraukuši, Rusakovski atbraukuši...»

Stadņiks viņus pieņēma tūlīt pat, kaut arī sekretāre brīdināja, ka Arsenijs Ļvovičs naktī lido prom uz Kuzbasu, tāpēc šodien ļoti aizņemts. Neviļus steigdamies viņi izklāstīja savu vajadzību.

— Pagaidiet, izstāstiet vispirms, kas jūs tādi esat, no kurienes uzkrituši man kā sniegs uz galvas, — aši noteica Stadņiks, nopētīdams visus trīs ar savu acu prožektoriem.

Viņi izstāstīja.

— Nu un kāda tad ir jūsu metodes būtība? — tikpat aši jautāja Stadņiks un ar visu augumu padevās uz priekšu. Kamēr Saša skaidroja, Stadņiks raudzījās viņā nenovērsdamies.

— Tātad tomēr iespējams! — viņš priecīgi paberzēja savas mazās, krunkainās rokas. — Tomēr var iztikt bez apakšzemes darbiem!

Tad viņš pasniedzās pēc telefona, bet nenoņēma klausuli, tikai uzlika tai plaukstu un sacīja ātri, skaidri, kā diktējot:

— Es braucu ar lidmašīnu prom uz nedēļu, ne vairāk. Jūs ejiet pie Pjotra Vlasoviča Burmina, es tūlīt nolīdzināšu ceļu. Viņa vājība ir Donbass, ogļrači. Šai punktā arī mērķējiet. Centieties izdabūt galveno — komisijas sasaukšanu. Bet komisijā, — jums pašiem ir zobi, pratīsiet sevi aizstāvēt.

Draugi piecēlās, bet Stadņiks apjautājās, vai Alimovs esot te, sīkiem solīšiem pagājās pa kabinetu un pēkšņi sāpīgi un skumji ieminējās, it kā runādams pats ar sevi:

— Kāpēc tas tā? Kuģim pie dibena katrā ziņā piesūcas dažādi mūdži! Bet uz ko cilvēkam sirds visvairāk iedegas, tur arī rodas lielākās nepatikšanas ...

Ko lai atbild — kaut kas pārāk personīgs ieskanējās šai sūdzībā. Bet Stadņiks jau grieza telefona ripu:

— Pjotr Vlasovič, te man ir trīs Doņecas puiši. Laužas pie tevis. Nē, apakšzemes gazifikācijas darīšanās. Vai tad tu nezini, cik grūti jaunekļiem bez pieredzes peldēt mūsu galvaspilsētas iestāžu okeānā! Visas cerības tikai uz tevi. Labi, bet tu viņai pasaki.

Viņš nolika klausuli.

— Kārtībā. Ejiet pie viņa sekretāres, pierakstieties uz pieņemšanu.

Draugi neviļus zaudēja drosmi, ieraudzīdami, ka reizē ar viņiem pie Burmina vēlas piekļūt ogļu trestu priekšnieki un

dažādi solīdi saimnieciski darbinieki, un ikvienam ļoti svarīgas darīšanas, bet sekretāre cenšas noraidīt, ko vien var, uz nodaļām. Ļipatovs panācās uz priekšu:

— Pjotrs Vlasovičs sarunā pa telefonu lika mums atnākt.

Iespraukties pie Burmina izdevās tikai trešajā dienā. Kabineta vidū stāvēja liels, masīvs cilvēks, cilādams varenās, brūnās rokas — bijušā atšķaidītāja rokas, rokas, kuras vienkārši kārtoja vissvarīgākos valsts jautājumus. Burmins bija sadrūmis, nesasveicinoties sacīja:

— Nu, plājiet vaļā, kur jums deg.

Vienīgi Sašam pietika aukstasinības sakarīgi izstāstīt pašu būtību, nepievēršot uzmanības Burmina niknajai sēkšanai.

— Edz, kur nepacietīgi, — Burmins viņu pārtrauca. — Kaut ko izgudrojuši un — tūlīt brēka pa visu pagastu! Nododiet konkursā un brauciet mājās.

— Nē, — Ļipatovs sacīja, — kamēr neizskatīs, prom nebrauksim. Mēs esam ietiepīgi ļaudis, ogļrači, ogļraču dzimtas.

Pretēji cerētajam Burmins nemaz neatmaiga.

— Ogļrači, bet melšat niekus. Kurš katrs krāsnkuris zina, ka oglītei, lai degtu, kā nākas, ne vien jābūt sasmalcinātai, bet tā vēl jārušina.

— Krāsnkurim vairāk arī nav jāzina, — Ļipatovs miermīlīgi paskaidroja, — bet ķīmiķim šādu zināšanu par maz. Arī vadītājam par maz.

— Nu, nu, pamāci! — Burmins pārtrauca. — Sameistarojuši institūtā smuku uzmetumu, bet cilvēki lai zaudē laiku.

— Un ja nu nezaudēsiet, bet iegūsiet? — Paļka metās strīdā. — Būtu kaut jūs iedziļinājies, nevis pavirši atspēkojis!

Burmins ar visu masīvo augumu pienāca cieši pie Paļkas un pabakstīja viņu ar pirkstu:

— Nu tad pierādi!

Paļka sāka nikni pierādīt. Lai arī ko viņš teica, Burmins viņu pārtrauca, cenzdamies visu atspēkot un izsmiet. Laiku pa laikam viņš bakstīja te Sašas, te Ļipatova virzienā:

— Un ko tu teiksi! Un tu?

Viņi ilgi kliedza viens uz otru, tā ka sekretāre un vēl kādi cilvēki, mazliet durvis pavēruši, palūkojās iekšā un atkal bailīgi vēra ciet. Pašā strīda karstumā Paļkam aizrāvās balss kā jaunam gailēnam. Burmins atgāzās atpakaļ un sāka skaļi smieties. Viņš smējās ilgi, dārdoši, plādams sev pa sāniem un rau-

dzīdamies uz apmeklētājiem aiz smiekliem asaru pilnām, ta* gad laipnām acīm.

— Braši zeļļi! Nudien — ogļraču cilts! Nekas — nenotrū-kāties, var laist arī pie profesoriem. Lai notiek, likšu sasaukt komisiju.

Vēl draugi nebija paguvuši nopriecāties, kad Burmins no jauna sadrūma:

— Uz manu atbalstu necerat. Neticu šitai būšanai. Tomēr jūs, draudziņi, pierādiet savu, nezaudējiet dūšu. Jums ir jātic, mēs varam šaubīties. Bez cīniņa pie taisnības nevar tikt.

Rīkojums par komisijas sasaukšanu dabūts, bet tā jau bija zināmā mērā uzvara, to gribējās nosvinēt. Iepriecēja Sašas darba mīlestība, tūlīt no Tautas komisariāta viņš aiztraucās kalt fizikālo ķīmiju, abi pārējie viņa piemēram sekot nevarēja, un nebija arī nekāda darba.

— Aizbrauksim pie Rusakovskiem, — lūdzās Ļipatovs. — Nu ko tu bozies, jokupēteri Tie taču gaužām laipni ļaudis. Viesmīlīga māja, tur garlaicīgi nebūs.

— Kā tad tu tik labi zini? — Paļka aizdomīgi pajautāja.

— Dažs labs ilgi neviesojas, bet ievēro daudz.

Nē, pie Rusakovskiem Paļka nevarēja iet. Aiz gara laika iegriezās pie Igora. Igors izskatījās dīvains: apsējis sieviešu priekšautu, mati saglausti zem tīkliņa, pirkstus tur ieplestus, un tie sasmērēti ar kaut ko sarkanu.

— A-a, redz, kas! — viņš novilka. — Nāciet vien iekšā. Pie reizes, Ivan Mihailovič, tev vēstule no Annuškas Fjodorov-nas. Tēvs atbraucis! Ģērbieties nost, bet es ņemos pa virtuvi.

Varēja just, ka ar viņu ierašanos Igors nav visai apmierināts, toties par tēva atbraukšanu priecājas no visas sirds.

Matvejs Denisovičs mazgājās vannā. Iedams garām ēdamistabas durvīm, Paļka pamanīja, ka galds ir ne vis kā parasti apklāts ar vaska drānu, bet baltu galdautu. Gaida viesus? Virtuvē kurējās plīts, uz galda žuva veselas grēdas nomazgātu trauku, uz otra galda notika ēdienu gatavošana, par kuru Ļipatovs sacīja, ka «jūtams plašs vēriens». Apaļīga meiča, ar biklām acīm, cītīgi grieza gaļasmašīnu.

— Iepazīstieties, — Igors nevērīgi izmeta. — Lāga dvēsele, vārdā Kūka.

Ļipatovs piedāvājās malt gaļu, ko tūlīt izmantoja Igors, uzdodams Kūkai sasmalcināt sīpolus. Pats viņš rūpīgi grieza atlasītiem tomātiem nost virsiņas — pēc tomātu daudzuma kļuva skaidrs, ka tiek gaidīti ciemiņi. Droši vien vajadzēja iet prom, bet Paļka nespēja — viņš nojauta, kas te tiek gaidīts.

— Dod, es noslaucīšu traukus, — Paļka ieminējās. Dvielis ātri kļuva mikls, un trauki vairs lāgā nespīdēja. Šķīvjiem nebija gala. Līdzās, paklausīgi kapādama sīpolus, šņaukājās Kūka un lēja asaras.

No vannas istabas iznāca Matvejs Denisovičs — sasarcis, austrumnieciskā raibā peldmētelī, ar dvieli ap galvu. Paļku viņš uzreiz nepazina, bet Ļipatovu noskūpstīja un aizvilka sev līdz, lai iedotu Annuškas vēstuli.

Paļka slaucīja šķīvi pēc šķīvja. Un domāja: ja nu Igors neuzaicina palikt?

Panna, pilna ar pildītiem tomātiem, pazuda cepeškrāsnī. Igors sāka klāt galdu, staigāja šurp un turp, nepievērsdams uzmanības Paļkam un Kūkai.

— Ļauj, es sagatavošu siļķi, — meitene piedāvājās.

— Ē, nē, siļķi es pats!

Paļka vēroja, kā Igors jauc mērci un aplej siļķi. Tad aizvilkās Igoram pakaļ ēdamistabā un skatījās, kā Igors griež plānās šķēlītēs baltmaizi.

— Es nu skriešu, Igoriņ, — meitene teica.

— Varbūt paliksi?

— Oi, vai nu prāts! Neparko!

— Pagaidi, pasniegšu mēteli, kā jau pienākas.

Paļka netaktiski izgāja abiem līdz un skatījās, kā Igors pieklājīgi un vienaldzīgi izvada meiteni, bet meitene raugās viņā iemīlējusies, gaidu pilnām acīm. Durvis aiz viņas aizvērās. Vajadzētu aiziet arī Paļkam. Viņš ieklausījās Ļipatova un Mat-veja Denisoviča rosīgajās balsīs — runājas, smejas, bet viņu aizmirsuši.

— Tēt, ģērbies! — Igors uzsauca.

Ļipatovs iznāca no kabineta un izdevīgā brīdī pačukstēja:

— Manuprāt, laiks pazust.

Tumši piesarkdams, Paļka čukstēja pretī:

— Neveikli. Atnācām, pasaimniekojām un — pazudīsim.

Ļipatovs aizvainoti iesmējās un noteica: nu ko tad, var būt

arī tāds viedoklis, mēs, protams, dižciltīgo jaunavu institūtu neesam beiguši, un šeit arī nav angļu lordu. Pēc tam skaļi apjautājās:

— Matvej Denisovič, sakiet godīgi — vai mums iet prom vai gaidīt pildītos tomātus, kuriem es malu gaļu?

Matvejs Denisovičs smiedamies atteica:

— Kurš tad no tādas maltītes bēg prom? Palieciet.

Zvans ... Nē, ne pie durvīm, tālrunis. Matvejs Denisovičs

pacēla klausuli un nesasveicinājies uzsauca:

— Ko tad jūs nebraucat? Pavāram tomāti pārsutīs! Arī viesi gaida, ilgojas. Nē, no Donbasa, veci paziņas. Kāpēc brēc? Nieki! Ņemiet tik līdz, ja grib.

Kopš šī brīža viss un visi, šķiet, kaut kur iegrima. Bija palikušas tikai priekšnama durvis un zvans pie šīm durvīm. Droši vien bija pagājis ilgs laiks, tāpēc ka Ļipatovs ar Matveju De-nisoviču paguvuši pastrīdēties un vienoties, tad Matvejs Denisovičs ilgi un pamatīgi kaut ko stāstīja, vērsdamies arī pie Paļkas. Paļka centās izlikties, ka uzmanīgi klausās, bet nedzirdēja ne vārda.

Zvans noskanēja kā pērkona grāviens, kā trauksmes signāls.

Galvā saplūda asinis, tad atplūda, it kā tādas galvas nemaz vairs nebūtu, — ne acis pacelt, ne iziet citiem līdz priekšnamā, ne pakustēties. Skaļi pār visu māju nošķindēja važiņa, noskrap-stēja slēdzene.

— Mēs arī klāt! — sacīja viņas balss, un vairs nebija nekā, tikai šī balss.

Pats baismīgākais likās brīdis, kad viesi novilka mēteļus, sasveicinājās ar namatēvu, Igoru un Ļipatovu, par kaut ko smējās un nenovēršami tuvojās ēdamistabas durvīm.

— Pāvel Kirilovič! — iedziedājās pazīstamā balss. — Priecājos jūs satikt Maskavā!

Paļka redzēja tikai šaurās kleitas melno zīdu. Un viņas kurpju purngalus.

— Gaļina, nebāzies virsū Matvejam Denisovičam! — balss runāja. — Vai zināt, šis nevaldāmais meitēns sapņo par dabas pārveidošanu. Matvejs Denisovičs viņu tiktāl dabūjis, ka tagad mācās uz piecniekiem ...

— Tas taču labi, — Paļka ar piepūli izteica un pacēla acis.

Tā bija un nebija viņa. Citādiem, gludi pieglaustiem matiem, stipri iedegusi, ļoti slaika melnajā kleitā viņa nemaz nelīdzinājās tai sievietei, kas mēness pielijušajā naktī stāvēja viņam pretī stepē un teica «Vienalga!» un «Lai!». Viņa nebija līdzīga arī līksmajai nebēdniecei, kas dārdošajā automašīnā dziedāja savas jaunības komjauniešu dziesmas, arī ne laipnajai viešņai, kas ieradās Kuzmenku šķūnī un centās visiem patikt. Svešatnīga, neko nesaglabājusi atmiņā, pārliecināta, ka

prot darīt pareizi jebkuros apstākļos, — tāda viņa atklājās šai reizē. Citāda, bet, tāpat kā senāk, — «acuraugs».

Pa visu vakaru abi nepārmija ne divus vārdus. Bija karsts, mazajā istabā tā pieelpots un piesmēķēts, ka nelīdzēja arī vaļā pamestais vēdlodziņš. Visi lielīja Igora pavāra māku, vienīgi Paļka nemanīja, ko ēd.

— Pastāstiet taču, Ivan Mihailovič, kam jūs nodevāt manu atsauksmi un kā to uzņēma Ogļu gazificēšanas uzņēmumā, — Rusakovskis vaicāja.

— Kā tad var uzņemt? Ar cieņu!

Ļipatovs pašķielēja uz Paļku un, it kā nekas nebūtu noticis, sāka stāstīt, kam nodevis atsauksmi, ar ko runājis ...

Tā jau ir! Ļipatovs pats sameklējis Rusakovski un izprasījis atsauksmi.. . Bet «acuraugs» varēja nodomāt, ka Ļipatovs bijis ar viņa ziņu!

— Skat, kāds blēdis! — Paļka iesaucās, kļuvis drosmīgs, jo patmīlība nomāca visas citas jūtas. — Slepus skrējis pie Oļega Vladimiroviča!

Rusakovskis pasmaidīja:

— Kāpēc tad neatskriet? Atsauksmi es uzrakstīju īsu. Dievs zina, kas jums tur iznāks dabā, bet laboratorijas mēģinājums interesants. Ieteicu to pārcelt uz šahtu — galu galā bez tā nav iespējams ne apstiprināt, ne noliegt jūsu apgalvojumu.

Viņa vārdos bija manāma ne tikai labvēlība, bet arī nevērība. Viņš to pasvītroja, tūlīt sākdams runāt par citu.

Vakariņas bija paēstas, tēja padzerta. Tatjana Nikolajevna piecēlās: Matvejs Denisovičs no ceļa noguris, Gaļinai laiks gulēt. Gaļina ietiepās:

- Tēvocis Matvejs solījās parādīt kaut ko interesantu.

— Taču ne naktī! — Matvejs Denisovičs sacīja, pastumdams meiteni uz durvju pusi. — Un norunāsim tā, — ja domā kļūt par pētnieci, tad — niķus pie malas! Saprati?

Visi izgāja priekšnamā. Māte un meita stāvēja līdzās — veselīga meitene lieliem vaigu kauliem un slaika, ļoti skaista sieviete ar saltu seju.

— Mēs pavadīsim jūs līdz tramvajam, — Ļipatovs piedāvājās.

Pietura bija pārāk tuvu. Tramvajs pienāca pārāk ātri — skanošs, tukšs.

— Apciemojiet, mēs priecāsimies, — sacīja viņas balss..

Skatieni uz mirkli sadūrās. Kas tas bija, kas pazibēja sievietes zaļganajās acīs? Glāsts? Izsmiekls? Gaistoša atmiņa par kādu mēness apstarotu nakti? Katrā ziņā tanīs neredzēja atbildi uz mokošo, izmisīgo jautājumu.

— Tiešām, apciemojiet! — aicināja profesors, stāvēdams uz kāpšļiem.

Tātad viņas aicinājums nebija «tiešām»? Paļka redzēja, kā viņa gāja pa apgaismoto vagonu, meklēdama vietu, kur apsēsties, logā nepametusi ne mirkli.

— Vajadzēs pie viņiem aiziet, — žāvādamies noteica Ļi-patovs. — Ir gan labi, ka viņu noķēru!

— Būtu nu klusējis, vecais lapsa! — nomurkšķēja Paļka un sāka soļot prom, nevērodams, vai Ļipatovs seko. Tukšas, saltas, vējainas svešās naksnīgās ielas. Un nav kur izgāzt savu niknumu.

8

Sākumā Kateņinam viss atgādināja dienu, kad apsprieda viņa projektu. Komisijas locekļi pulcējās kopā gausi un, sastājušies pulciņos, pārrunāja visu ko, tikai ne projektu: rasējumi bija izplāti stendos, bet pie tiem gandrīz neviens nepiegāja: profesors Grābs brīdināja, ka steidzas; Vadeckis ieradās ar tik nicīgi vienaldzīgu izskatu, it kā ar savu atnākšanu izda-rītu kādam milzīgu pakalpojumu, kā saulīte starojošais Arons Cilšteins iesteidzās pēdējais, un tūlīt radās kopēja valoda, visi sarosījās.

Kateņins vēroja — sabiedrisks, jautrs. Vai viņam nepatikšanas beigušās? Jādomā, beigušās. Vienīgi agrāk nebija manīta izklaidība, bet tagad ieminas par kaut ko, apraujas, iesmejas un pēkšņi svešādi apklust... Tātad nav beigušās?

Aiz izklaidības vaj. arī tāpēc, ka neuzskatīja par nepieciešamu, bet šodien arī Arons neiesaistīja vispārējā sarunā jaunos autorus, un tie stāvēja nomaļus bāli un nobijušies.

«Vai tiešām es arī tā izskatījos?» nodomāja Kateņins, ar gandarījumu manīdams, ka šoreiz komisijas locekļi uzņem viņu kā savējo un katrs tur par savu pienākumu ar viņu aprunāties. Bet jaunie greizsirdīgi klausās . ..

Kateņins zināja, ka viņu projektu Ārons un Vadeckis noraidījis, ka Kolokoļņikovs iesaucis jaunos autorus par «cekulainajiem ģēnijiem» un šodien «cekulainos» gaida sagrāve. Bija

to mazliet žēl — centās taču, cereja . . . Varbūt ir vērts paverot un paņemt vienu no viņiem pie sevis uz izmēģinājumu staciju? .. .

— Neuztraucieties, — pieiedams pie jaunajiem, Kateņins draudzīgi mierināja. — Esmu to pārcietis — un, kā redzat, dzīvs!

Divi pasmaidīja, pūlēdamies pārvarēt satraukumu, bet trešais, pats vecākais, paglūnēja uz Kateņinu:

— Mēs esam izturīgu ļaužu, no cīņas nebaidāmies!

Sēde sākās, Kolokoļņikovs nevērīgi, pusbalsī paziņoja, kādas atsauksmes dabūtas; tiesa, viņš divas reizes pacēla balsi, uzsvērdams visnoraidošākos vērtējumus, bet Rusakovska labvēlīgo atsauksmi izklāstīja, tā bērdams vārdus, ka daudzi nesadzirdēja.

— Rusakovskis pats nav ieradies, acīm redzot, nepiešķir nekādu nozīmi savam vērtējumam, — viņš garām ejot izmeta un vērsās pie Oļesova: — Lai ietu ātrāk, ir priekšlikums sākt ar recenzentu uzstāšanos.

Visi bija ar mieru. Te piecēlās viens no autoriem, Mordvi-novs, kurš nupat vēl Kateņinam likās maigs un bikls; šis maigais puisis ļoti noteiktā balsī palūdza (lūgums izskanēja kā prasība) noklausīties viņu ziņojumu, jo pārējie komisijas locekļi nav ar projektu iepazinušies.

— Kāpēc? — atraudamies no saviem papīriem, caur zobiem nopurpināja profesors Grābs. — Daudzi to dzirdējuši, recenzenti dos novērtējumu.

— Nē! — pielēkdams kājās, viņu pārtrauca pats jaunākais no autoriem. — Mēs prasām! Kategoriski!

Un ar šo brīdi sapulce zaudēja jebkuru līdzību ar toreizējo sēdi. Nesatricināmo pieklājīgi rāmo noskaņojumu iznīcināja jauno uzstājība. «Mamuts» Burmins atbalstīja viņus priekšnieka basā:

— Lai tik klāj laukā, ko sagudrojuši, pēcāk jau jums teikšana.

Alimovs piemetās līdzās Burminam un kaut ko, enerģiski čukstēdams, centās iegalvot, bet Burmins nodārdināja, visiem dzirdot:

— Tāpēc jau gudras galvas sasauktas kopa, mums te abiem nav ko.

Kateņins manīja, kāds prieks pazibēja Stadņika acīs, cik delikāti profesori nodūra galvas un kā visi nepatikā sarāvās,

kad jaunākais no «cekulainajiem», smieklus valdīdams, iesprauslājās.

— Labi, paklausīsimies ziņojumu, — Oļesovs sacīja miermīlīgi. — Kurš no jums runās?

— Visi trīs, — sacīja Mordvinovs, nepievērsdams uzmanību kurnēšanai. — Es ziņošu par fizikāli ķīmisko daļu, Ļipa-tovs par raktuvju, Svetovs par tehnoloģisko un atveru urbšanu.

— Vesela konference, — Grābs nomurmināja un atgādināja, ka drīz brauks prom.

«Tomēr viņi izturas visai pašapzinīgi,» Kateņins nodomāja. «Jaunība? Vai arī zina kaut ko tādu, kas iedveš pārliecību? ...»

Komisijas locekļi saskatījās. Vadeckis komiski sarauca seju, Kolokoļņikovs ieteica ierobežot laiku. Tobrīd iejaucās Kate-ņinam svešs cilvēks — apaļu seju, strupu degunu, zilām acīm, tipisks krievu cilvēks gan pēc ārējā izskata, gan plūstošās, mazliet stieptās valodas:

— Paklausieties un, goda vārds, nenožēlosiet, projekts ir visai oriģināls, biedri!

Tas bija eksperts no Slāpekļa institūta, inženieris Vasiļjevs.

Mordvinovs dzīrās sākt ziņojumu, kad durvis — gluži kā pagājušajā reizē — pagrūstas atsprāga vaļā, un uz sliekšņa parādījās akadēmiķa masīvais stāvs, — tikai veda viņu Rusa-kovskis. Lahtins vēl uz sliekšņa smalkā balstiņā atvainojās:

— Piedodiet, ierados neaicināts. Bet man iegadījās brīvs laiks, un es nolēmu iegriezties.

Kolokoļņikovs samulsis metās saņemt akadēmiķi. Sasveicinādamies ar paziņām, profesors Rusakovskis pāri istabai vērsās pie Oļesova:

— Atvainojiet, ka nokavēju. Fjodors Gordejičs lūdza aizbraukt viņam pakaļ.

— Kāpēc man neatsūtīja projektu? — Lahtins purpināja. — Te sūta un sūta visādas variācijas un te nav laika pat pasaukt!

Kolokoļņikovs sarka un bālēja. Viņš nebija paziņojis akadēmiķim par šīsdienas sēdi, sacīdams, ka nav vērts nieku dēļ traucēt veco vīru: īstenībā viņš baidījās, ka Lahtins vēlēsies atbalstīt savu aspirantu. Tagad Kolokoļņikovs nesaprata, kas noticis, — vai Mordvinovs būtu pierunājis savu šefu atbraukt? Vai arī Račko, nelūgtais «cekulaino ģēniju» advokāts, patvaļīgi piezvanījis akadēmiķim? Varbūt arī Rusakovskis? ...

Sēde sākās no jauna. Vienaldzīgo vairs nebija, un arvien

321

21 — 287

jaušamāk sapulces dalībnieki dalījās projekta piekritējos un pretiniekos. Vienīgi Kateņins nesaprata pats, kurā pusē nostājies. Viņš juta tikai apmulsumu. Un šajā apmulsumā sabiedroto nebija.

Tas, ko runāja Mordvinovs, Kateņinam likās pilnīgi neiedomājams un nejēdzīgi, nepieklājīgi vienkāršs. Nepieklājīgi vienkāršais atrisinājums atmeta visu, kas šķita neapšaubāms tiklab Kateņinam, kā arī Aronam un vairumam zinātnieku, kuri gadiem ilgi bija nodarbojušies ar gāzģenerācijas procesiem. Iznāca tā, ka, ilgi mocījies, gudrojis, Kateņins ir atradis sarežģītus un asprātīgus apakšzemes ģeneratora atrisinājumus, bet tad ierodas trīs cekulaini puiši un saka: «Nekas tamlīdzīgs nav vajadzīgs, uzrausim sērkociņu un dabūsim gāzi! Kam mums jūsu mehānika, ja ir ķīmija — zinību valdniece!» Nē, arī vienkāršība nebija vienkārša, tai apkārt radās pavisam sarežģītas problēmas, un Mordvinovs raksturoja tās, bet iznāca, ka autori tomēr tikuši galā ar šīm ļoti sarežģītajām problēmām .. . Kas tad tas? Debess augstā, kas tad tas? Pašpārliecinātu diletantu murgojums vai arī tas jaunais vārds, kas uzreiz pārvelk svītru pierastajiem jēdzieniem? ...

— Galīgas blēņas! — atskanēja līdzās Arona balss.

— Blēņas? Nu protams, blēņas!

Kateņins atcerējās Fedjas Goļa jūsmīgo stāstu par jauno ķīmiķu ierašanos, kuri esot atraduši līdzekli, kā atbrīvoties no apakšzemes darbiem. Viņš jau toreiz pasmējās par Fedju — lai kāda ķīmija, visiem zināms, ka ogles vajag sasmalcināt un rušināt, citādi vienmērīga degšana nevar rasties; tomēr sirds smeldzīgi sažņaudzās — Mendeļejevs taču bija ķīmiķis, droši vien viņš prātoja par nākamo apakšzemes gazifikāciju kā par procesu, kas dibinās uz ķīmijas, nevis mehānikas likumiem . .. Dabūjis zināt par jauniešu dīvainā projekta gaidāmo apspriešanu, Kateņins nekavējoties atsteidzās uz Maskavu. Arons viņu nomierināja — murgojums vien esot! Kolokoļņikovs ņirgājās — kurš gan netīko divdesmit gadu vecumā apgriezt pasauli otrādi; bet kāpēc tad tik daudziem nopietniem cilvēkiem jātērē laiks jaunekļu murgojuma pēc! Oļesovs samulsis skaidroja — iejaukusies priekšniecība, atradušies arī piekritēji, vajadzēs apspriest...

Te viņi ir, tie piekritēji; simpātiskais inženieris Vasiļjevs, solīdais, visu cienītais profesors Rusakovskis... un akadēmiķis Lahtins? Nē, neizskatās. Lahtina sirmās uzacis izbrīnā nemitīgi

raucas augšup, krunkainajā sejā lasāms: ko viņi tur runā! Kur tas dzirdēts! ...

Grābs ir neizdibināmi vēss un majestātiski mierīgs. Nervozi skurinās un rausta plecus Vadeckis. Kateņins naidīgi vēro abus — konsultēja, iedziļinājās visās viņa projekta detaļās, bet paši klusiņām izstrādāja savas «variācijas»! Un tomēr abi — ievērojamas autoritātes. Viņu vārdam ir svars. Labi, ka jaunais projekts nav viņus pārliecinājis. Tūlīt viņi pateiks kaut ko neapstrīdamu un beigsies apjukums, ko izraisījusi šo jaunekļu neizprotamā, nekaunīgā izdoma, viss būs atkal, kā bijis, visvēlamākais un galvenais būs pieņemtās un atzītās Kateņina metodes gaidāmais mēģinājums . . .

— Turies, autor! — skaļā čukstā sacīja Burmins, pamirkšķinādams Kateņinam. — Vai cenšas tev kaitēt, ko?

Vadeckis smalkā balstiņā iesmējās un nicīgi atmeta ar roku — sak, šie nav bīstami!

Pēc Mordvinova apvaldītās, noteiktās runas Ļipatova ziņojums likās nenopietns — viņš runāja juceklīgi, dienvidnieku manierē, piebārstot valodu ar ukraiņu un ogļraču teicieniem un daudzus vārdus izrunāja nepareizi. Kad Ļipatovs atkārtoti pateica «līdzēkļi» ar uzsvaru uz otrās zilbes, profesors Grābs, klusu, bet skaidri dzirdami izlaboja:

— Līdzekļi.

Ļipatovs sacīja «mūsu jaunātne», un atkal atskanēja profesora Graba balss:

— Jaunatne, ar jūsu atļauju.

Ļipatovs pietvīka, bet neapmulsa, caur pieri paraudzījās uz Grabu ne vairs glūnīgi, bet atklāti naidīgām acīm.

— Ne katrreiz patiesība slēpjas tur, kur viss rit gludi, tā gadās arī tur, kur kaut kas ķeras, bet darbi šķiras, — viņš pamācīja ar vientiesīgu smaidu.

Burmins labpatikā skaļi smējās.

Vadeckis paplaukšķināja ar pirkstu galiem pa plaukstu:

— Bravo, bravo!

— Nepārtrauksim nieku dēļ! — uzsauca Stadņiks. — Dzirdam taču ļoti interesantus risinājumus!

Un Ļipatovs atsāka savu runu, cenzdamies nekļūdīties uzsvērumos, un tomēr kļūdījās. Visiem sapulces dalībniekiem bija saskare ar ogļraču darbiem, tāpēc jo grūtāk pierast pie domas, ka projekts tos visus atcēla, izņemot pirmā nelielā stobra izciršanu un atveru urbšanu.

— Pamatīgi! Pamatīgi! — laimīgā balsī iesaucās Vasijjevs.

— Teorētiski — pamatīgi! — piebiedrojās Arons. — Bet vai process noritēs normāli?

— Noritēs! — Svetovs iesaucās. — Viss pārbaudīts veselā mēģinājumu sērijā un apstiprināts ar protokoliem!

Grābs pacēla roku, atturēdams no turpmākiem strīdiem.

— Vai nevarētu ievērot kārtību? Turklāt laboratorijā iespējams dabūt visu, ko vēlas, bet pazemē mākslīgus apstākļus nevarēs radīt.

Svetovs norija jaunu iebildumu un savu ziņojumu sāka ar aprakstu, kā notikuši mēģinājumi un kādi rezultāti sasniegti. Cienījamu zinātnieku pulciņā viņš izskatījās puicisks, īsts «cekulainais», tomēr tenora balstiņa, kas bieži vien aizrāvās, viengabalainā loģiskā secībā klāstīja tik nopietnus pierādījumus, ka Kateņins atkal skumji saguma, jauzdams aiz šiem pierādījumiem dīvainu, ne gluži saprotamu, viņam draudīgu jauno autoru taisnību.

Viņš paskatījās uz Grabu un saguma vēl vairāk — nebija ne miņas no parastā olimpiskā miera!

Pēc ziņojumiem izsludināja pārtraukumu, un pārtraukuma laikā notika tas, ko Kateņins bija veltīgi gaidījis sava projekta apspriešanas reizē, — komisijas locekļi cits aiz cita rindā devās pie rasējumiem, un tepat, pie rasējumiem, iedegās strīdi. Autori atbildēja uz jautājumiem, nikni aizstāvēdamies, pierādīdami un skaidrodami — satraukti, izspūruši, pie pieres pielipušām matu šķipsnām.

Aizsedzis acis, akadēmiķis Lahtins kā monuments cienīgi sēdēja krēslā. Pie viņa piesteidzās Vadeckis.

— Kā jums patīk šī zinātnes graušana?

Lahtins pavēra vienu aci, kā nupat pamodināts:

— A? Kas?

Tad sacīja:

— Ar interesi gaidu jūsu kritiku. Bet kas par gailēniem?!

Oļesovam ar grūtībām izdevās dabūt komisijas locekļus atpakaļ savās vietās; kad visi bija apsēdušies, neviens nepieteicās runāt un vismazāk Vadeckis — viņu mulsināja akadēmiķa klātbūtne. Izglāba Arons Cilšteins, viņš sāka pirmais un krasi noraidīja projektu, ar nesatricināmiem zinātnes argumentiem pierādīdams, ka tad, ja arī notiktu monolīta degšanas process, vienmērīga gāzes izplūšana nebūtu iespējama. Viņa pierādī-

jumi bija vērā ņemami un visiem likās pārliecinoši. Pēc tam labprāt pieteicās runāt ari Vadeckis:

— Neslēpšu, es ar lielu interesi noklausījos šo interesanto utopiju, kas tika izklāstīta ar jauneklīgu temperamentu. Tomēr būtu naivi gaidīt, lai no utopijas varētu iegūt rūpniecisko gāzi! Mums iegalvo, ka laboratorijā tas izdevies, kaut arī gandrīz uzlidojuši gaisā. Bet ko gan visu nav iespējams iegūt speciāli radītos laboratorijas apstākļos! Esmu ar mieru papriecāties par mūsu autoru aizraušanos, bet ne labprāt varu samierināties ar viņu uzstājību, pārgalvību, liekot tik daudz zinātniekiem tērēt laiku un analizēt viņu kļūdas. Kas tas ir — necienība pret zinātni vai gluži vienkārši analfabētisms?

— Tas jāpierāda! — iesaucās Stadņiks.

Vadeckis ironiski noplātīja rokas:

— Liktos, ka tagad, pēc gandrīz simt gadu ilgas gāzģeneratoru lietošanas, nav vajadzības strīdēties par gazifikācijas elementārajiem pamatprincipiem. Liktos, ka nemaz nebūtu ko strīdēties sabiedrībā, kas atzīst dialektiskā materiālisma mācību! Un dialektiskais materiālisms māca, ka patiesības kritērijs ir prakse. Katram speciālistam gāzes jautājumos ir pilnīgi skaidrs, ka bez sagatavota kurināmā slāņa nav iespējams iegūt ģene-ratorgāzi. Ar pašiem pirmajiem mēģinājumiem praksē jūsu skaistie konstruējumi, jaunie cilvēki, izkūpēs kā dūmi, un vienīgi dūmus jums izdosies iegūt!

— Tātad no dūmiem dūmi? — dziļā basa balsī pārjautāja Burmins un sāka smieties. — Arī pati dialektika ir pret to?

— Tehnikas vēsturē bieži gadījies, ka jaunas idejas uzņemtas ar izsmieklu! — izaicinoši sacīja Stadņiks.

— Un ar demagoģiju! — skaļi piebilda Svetovs.

Atkal pajuka sēdes cienīgi pieklājīgais noskaņojums — tā vairs neatgādināja nevienu no parastajām sanāksmēm, tā pārvērtās par sadursmi, kur izšķīrās kaut kas neizsakāmi svarīgāks par viena projekta likteni. Visi to vēl nesaprata. Bet, kad vārdu lūdza inženieris Vasiļjevs un savā stieptajā maskaviešu izrunā teica, ka iebildumu kategorisko toni izraisījusi neticība trim nezināmiem autoriem, turpretī, ja projektu rotātu kāds slavens vārds, pret to izturētos ar daudz lielāku cieņu; daudzi pierima, it kā pārbaudīdami sevi: vai tā ir? Un Arons pēkšņi labsirdīgi atzina:

— Jā, protams! Bet puiši jau paši — pamēģini šiem pirkstu bāzt mutē!

— Atkal esam novirzījušies no temata, — Grābs atgādināja, demonstratīvi sameklēja zīmuli un sāka labot no portfeļa izņemtās slejas.

Kateņins vēroja, atcerējās, salīdzināja — lai nu kas ir bijis,, tas visus satraucis, bet mans projekts nesatrauca, neaizskāra... Kā toreiz sacīja Vadeckis? «Projekts tāpēc jau ir labs, ka nepārkāpj iespējamā robežas...» Mans dievs, kā es nesapratu, cik tas aizvainojoši, ka tas nozīmē — manam projektam trūkst domu lidojuma ... jā, trūkst lidojuma! Ietverts izturīgās, ērtās «iespējamā robežās» — un šajos ietvaros rāmi ietilpst visi mani jaunizgudrojumi... Turpretī šie «cekulainie» kā atvēzējās, kā trieca pa ietvariem, tā apgāza tos un izlauzās ārā. Kļūda? Blēņas? Var jau būt. Acīm redzot, viņi nav vēl atraduši neapstrīdamu atrisinājumu, tomēr... nevis es, bet viņi salauzuši ietvarus un tikuši uz ceļa, kas ved pie atrisinājuma!

Kateņins sarāvās, izdzirdis savas domas profesora Rusa-kovska mutē.

— Neņemos apgalvot, ka projekts patlaban būtu neapstrīdams un ieviešams. Droši vien tajā daudz kļūdu un aplamību, bet te ir pie kā pastrādāt. Autori sataustījuši galveno — pareizo* principu. Ja apakšzemes gazifikācija kādreiz īstenosies, tad vienīgi šādā ceļā.

Rusakovskis nebija domājis piedalīties apspriedē un nevēlējās iesaistīties strīdā, bet Igors, Tatjanai Nikolajevnai dzirdot, lūdza palīdzēt Doņecas draugiem. Būtu bijis vienkāršāk, ja izrādītos, ka šī Paļkas ideja ir blēņas, bet tā nebija blēņas. Oļegs Vladimirovičs izkopa sevī māku spriest objektīvi un zināja, ka vakarā būs patīkami pastāstīt Tatjanai Nikolajevnai, kā viņš atbalstījis viņas pielūdzēju. Sirds dziļumos viņš bija greizsirdīgs un centās šīs jūtas apslāpēt ar cildenu rīcību. Tieši aiz šādiem apsvērumiem viņš piezvanīja Lahtinam. Abiem par pārsteigumu, noskaidrojās, ka akadēmiķim nav paziņots par sēdi un Mordvinovs ne ar pušplēstu vārdiņu nav pieminējis to, ka izšķiras viņa liktenis.

— Vai zināt, viņš man iepatīkas arvien vairāk, — sacīja Lahtins, — ciest nevaru manīgus jauniešus! Kā būtu, Oļeg Vladimirovič, vai neizspēlēsim kādu joku? Aizšausim uz ātru roku, ko?

— Aizšausim! — Rusakovskis līksmi piekrita. — Dramatisks efekts garantēts!

Efektu viņi izbaudīja, jauniešiem atbalstu sniedza — vairāk ari nevēlējās. Velns zina, iznāks viņiem vai ne! Neapšaubāms bija tikai tas, ka projektam nepieciešama nopietna pārbaude dabiskos ogļu slāņa saguluma apstākļos.

Droši vien viņa priekšlikumu būtu pieņēmuši bez sevišķiem iebildumiem, bet Svetovs, kuru sāpīgi aizskāra profesora augstprātīgi iecietīgā intonācija, tūlīt pat neapdomīgi uzbruka Ru-sakovskim, pierādīdams, ka problēmas, kuras viņš uzskatot par nepietiekami atrisinātām un neskaidrām, īstenībā ir atrisinātas un autoriem pilnīgi skaidras. Viņš runāja nesavaldīgi. Ļipatovs paraustīja viņu aiz svārkiem, bet apturēt nespēja.

— Lūdzu, te nu jūs redzat! — pasteidzās atzīmēt Alimovs. — Pašapziņa un pilnīgs paškritikas trūkums!

Profesors Grābs vēsi painteresējās, kāpēc projektu, kas iesniegts Doņeckas institūta vārdā, nav parakstījis profesors Kitajevs, vai tas nenozīmē, ka šeit esošo jauno cilvēku zinātniskais vadītājs nav gribējis uz tā likt savu vārdu.

— Viņš jau tieši gribēja, mēs negribējām! — iesaucās Svetovs. — Principiāli! ...

Tas atstāja sliktu iespaidu. Svetovs nosarka un vainīgi atskatījās uz draugiem. Ļipatovs metās kļūdu labot:

— Kam parakstīt, to lēma institūta direkcija, piedaloties arī profesoram Kitajevam; parakstīja tie, kas bija strādājuši. Bet mēģinājuma protokolu Kitajevs apstiprināja.

— Tam arī es biju liecinieks, — piebilda Rusakovskis un pasmaidīja, atcerēdamies jocīgo gadījumu.

— Galvenais jau nav paraksti, — viebdamies ierunājās Grābs. — Projekta domas diezgan interesantas, tomēr es, dariet, ko gribat, nespēju pret visu šo projektu izturēties nopietni. Patiesi, biedri, tā jau nav zinātne, bet. . . bet diezin kas! Vieglu roku tiek nobīdītas, ignorētas zinātniskas patiesības, kas visiem pazīstamas jau simt gadu. Un to vietā mums piedāvā ... tā, kaut kādas caurules un vārstulīšus, kaut kādu skābekļa pūšanu tieši slānī... Un grib, lai zinātnieki sankcionētu tamlīdzīgas blēņas!

Akadēmiķis Lahtins pēkšņi skāņi iekrācās. Plakstiņi bija aizvērti, tomēr viena acs šaurā spraudziņā spīguļoja — ironiski un modri.

Kateņins redzēja šo možo, vērīgo aci un centās saprast — vai vecais vīrs bija nejauši iekrācies vai tīšuprāt. Skanīgais krāciens runātājus uz mirkli apklusināja, tad visi sāka strīdēties vēl negantāk. Autori aizstāvējās kā prazdami. Kateņins neviļus priecājās par viņiem un ar rūgtumu nodomāja: es tā nemācētu ...

— Ļaujiet taču viņiem runāt! — sauca Stadņiks un neļāva pats, izteikdams savas domas.

— Jūs jau nekā no tā nesaprotat! — kliedza uz viņu Ali-movs.

Ne mazumu Alimovs bija cīnījies, Kateņinam redzot. Bet tik aizsvilušos Kateņins viņu vēl nebija redzējis. Kāpēc? Arī Stad-ņiku viņš nekad nebija redzējis tik satrauktu un aizkaitinātu. Kāpēc strīdas ar tādu niknumu? ...

— Biedri, klusāk! Biedri! — veltīgi lūdzās Oļesovs.

Arī viņš juta, ka strīds izvērties pārāk ass un ka runa nav tikai par projektu vien. Vērodams satraukumu sapulcē, ko pārstāvēja dažādi cilvēki, viņš atdūrās pret stingro, brīdinošo Stad-ņika skatienu, kurš viņam teica: kas tad ir, komunist, vadītāj, neredzi, vai? Nesaproti?

Viņi redzēja. Viņi daudz ko zināja.

Politiskā nojauta un pieredze abus brīdināja, ka te kāds jūtas aizvainots par triju nez kur iznirušo provinciešu neatlaidīgo iejaukšanos. Ne jau velti Kolokoļņikovs devis tiem iesauku — «cekulainie ģēniji». Un vai nu tikai šie trīs bija domāti? ... «Cekulaino» neatlaidība draudēja pārplūdināt institūtus, izjauca veco zinātnisko korporāciju noslēgtību. Viņi nepazina autoritātu nesatricināmību. Vēl nesen mazizglītotie ogļraču, atslēdznieku, kalpu dēli alkatīgi tvēra zināšanas strādnieku fakultātēs un institūtos, jau iespiedās aspirantūrā, ienesdami zinātniskajās iestādēs neprātīgu domu nemieru, praktisku attapību, neizkoptas spējas un ticību izvēlētajam, jaunajam ceļam. Viņu pulkā bija nemīlīgi un trauksmaini. Trūka kultūras, bet viņi alktin alka pēc zināšanām, un smadzenes viņiem bija uzņēmīgas, svaigas ...

Vai tas varēja patikt profesoram Grabam? Kādreiz viņš bijis ogļu sabiedrības akcionārs, vēl nesen viņu vienoja ciešas saites ar buržuāziskajiem speciālistiem un zinātniekiem, kas savā rūpniecības partijā bija lolojuši domas par restaurāciju. Pēc rūpniecības partijas sagraušanas Grābs cītīgi noņēmās, pierādīdams savu lojalitāti, darbojās, cik spēja, bija ar mieru piedalīties visās komisijās un komitejās, kur vien viņu aicināja, — centās kļūt neaizstājams. Arī apakšzemes gazifikācijas

projektu Grābs izstrādāja tāpēc, lai pierādītu ieinteresētību, un šķietami nesaistīja ar to nekādas īpašas cerības un savtīgus aprēķinus, vienīgi gribēja iegriezt Vadeckim... Profesors Grābs bija nelokāms ētikas jautājumos un sava projekta apspriešanas laikā pasvītroja, ka radījis zināmu Kateņina metodes variantu, taču tūlīt arī piebilda, ka neesot svešu domu cienītājs, no kā Vadeckim gluži vai nelabi sametās ... Grābs bija spiests pielāgoties laika garam, viņš nepiekāpās tikai vienā — pašā svarīgākajā jautājumā: atklāti pretojās uzņemt aspirantūrā šādus te «cekulainos».

— Augstākajās mācību iestādēs es viņus mācu, nežēlodams laiku. Bet lai tad iet uz rūpniecību, saimniecību! Darbi plešas plašumā milzīgi, speciālistu trūkst, vecajiem inženieriem arvien grūtāk tikt galā jaunajos apstākļos — ziniet, trieciendarbs, stahanoviešu rekordi, piecgade četros gados, partija, komjaunatne, arodbiedrības ... Bet zinātnē! Nē, zinātnē pirmās paaudzes inteliģenti neieaugs. Te nepieciešama mantošanas ceļā iegūta kultūra.

Un viņš bez žēlastības gāza cauri eksāmenos «cekulainos», zoboja diplomu aizstāvēšanas reizēs, pierādīdams, ka izvēlētie pretendenti aspirantūrai «pagaidām nav sagatavoti» ... Graba politiku saprata, bet ar viņu vajadzēja rēķināties: savā nozarē viņš bija ievērojams spīdeklis.

Vadeckis bija drusku mazāks spīdeklis, bet viņš arī rīkojās citādi. Daudzi partijas vadītāji patiesi uzskatīja viņu par «savējo», gandrīz komunistu — tāda bija viņa «pašu cilvēka» maniere, tā viņš demonstrēja savu entuziasmu. Zinātniskās pētniecības institūtā, kuru viņš vadīja, ilgāku laiku par direktoru strādāja cilvēks bez zināšanām, ne pārāk gudrs, bet — ar partijas biedra karti. Partijas organizācija divas reizes ierosināja jautājumu par direktora atcelšanu, un divas reizes Vadeckis viņu aizsargāja ar savu autoritāti. Vai viņam bij? izdevīgs šāds direktors? Protams! Viņš stumdīja to pēc vēlēšanās ... Arī «cekulainos» labprāt pieņēma, pats izskatīja anketas un prasīja «partijas un komjaunatnes palielināšanu». To viņš izmantoja kā vairogu, bet cilvēku vidū ar ideālām anketām prata atlasīt piekāpīgos. Viņš mēdza sacīt, ka priekšnieks esot labs, ja tam raksturs esot kā vate, bet padotajam — kā māli...

Šie trīs puiši nav no māliem. Tie neļaus sevi stumdīt. Akadēmiķim Lahtinam tie, acīm redzot, patīk — ir zināms, ka viņš ar aizrautību izmeklē visīpatnējākos studentus un priecājas, ja atrod zinātnieka iezīmes jauneklī no pašiem «zemākajiem slāņiem». Lahtins labprāt mēdza atcerēties, ka dzimis ķestera ģimenē un mācījies par vara grašiem, valsts dižā revolucionārā atjaunošana viņam ir pārpilna dziļas un aizkustinošas poēzijas. Savā jubilejā viņš teica, ka par lielāko laimi uzskatīs, ja pagūs nodot savas zināšanas strādniekiem un zemniekiem. Tad viņam vētraini aplaudēja, bet viņš ne no šā, ne no tā sadusmojās un, pārkliegdams aplausus, sauca: «Jā, jā, strādniekiem un zemniekiem, tieši tā!»

Patlaban viņš, krēslā sēdēdams, snauda, ļaudams jaunajiem autoriem atvairīt uzbrukumus. Oļesovs labprāt atbalstītu jaunatni, bet ko viņš varēja? Viņš nebija lietpratējs zinātniskajās problēmās, ar kurām te dižojās tiklab vieni, kā arī otri. Bur-mins pat negrasījās nevienu atbalstīt — izskatījās, ka viņš pārbauda Doņeckas puišu izturību. Stadņiks izturējās pārāk aizrautīgi, viņš neprata gaidīt, kad strīdā tiks līdz patiesībai bez viņa. Viņa runa, aizstāvot projektu, bija dedzīga un juceklīga. Vadeckis ar visgodbijīgāko sejas izteiksmi viņu pārtrauca, uzdodams dzēlīgus speciālus jautājumus, kurus Stadņiks nesaprata. Bet profesors Grābs iecietīgi pasmaidīja un nomurmināja:

— Es labprāt mēdzu pasapņot par apakšzemes darba likvidēšanu, bet pastāv taču vēl nemainīgi zinātnes likumi.

Pasvītroti novērsdamies no Stadņika, viņš griezās tieši pie autoriem:

— Jūs esat jaunie zinātnieki, jums es varu atgādināt: «Cum principia negante non est disputandum.»

Jaunieši piesarka. Par viņiem atklāti ņirgājās, bet viņi neprata atbildēt.

Pēkšņi akadēmiķis Lahtins nokrekšķinājās, sagrozījās krēslā un atvēra savas bērnišķīgi skaidrās actiņas:

— Ak tu posts! Skleroze, vai? Pavisam aizmirsusies latīņu valoda. Bet kādreiz taču mācījos, mācījos ... Esiet tik laipns, pārtulkojiet — ko t' īpaši tādu zinātnisku noskandējāt?

Tagad piesarka Grābs, bet Rusakovskis ar apburošu smaidu atkārtoja viņa latīnisko teicienu un tūlīt pārtulkoja: ar to, kas noliedz pamatus, nav ko disputēt.

— Skat, kā! — iesaucās Ļipatovs. — Tagad skaidrs. Tikai ziniet, profesor, ir gan franču, gan arī krievu parunas, piemēram: katrs par taisnību bazūnē, bet ne katram taisnība tīk. Vai arī: taisnība dāvanas nelūdz. Un ir arī vēl tāda: kalnā

septiņi velk, bet no kalna viens pats nogrūž. Nezinu, kura jums patiktu, bet, manuprāt, visas trīs piedienas.

— Oh-ho-ho! — nodārdināja Burmins. — Tad nu gan pateica!

Akadēmiķi pārņēma jautrība:

— Kā? Kā? Tad kalnā velk septiņi, un no kalna viens nogrūž? Laba paruna! Tikai nejausim jau nu... nogrūst!

Viņš piecēlās, ilgi stumdīja kūju, lai drošāk atbalstītos, un pēkšņi sāka ātri, pikti runāt, zibsnīdams ar pusē pievērtajām actiņām:

— Simt gadu zināmās patiesības! Un to saka, atvainojiet, zinātnes vīrs! Kad tad simtgadīgs senums zinātnē uzskatīts par neapstrīdamu pierādījumu? Kur tad jūs tādā gadījumā grūdīsiet dzīvo domu? Atdosiet ārzemēm, lai pēc tam no turienes pārņemtu? Pirksiet par valūtu, ja šie gribēs pārdot?!

Sadusmojies viņš izlaida no rokām kūju un vēl paspēra ar kāju, lai netraucē.

— Cik gadus strādāju zinātnes laukā, tik gadus arī vēroju: viss jaunais dzimst, noliedzot senas, apsūnojušas patiesības. Un, ja patiesība pastāv simt gadu bez pārmaiņām, vajag labi padomāt: vai nebūtu laiks viņu, labo dvēselīti, pārlūkot?

Klusumā atskanēja profesora Graba rāmā balss:

— Protams, Fjodor Gordejič! Tikai vai jūs esat pārliecināts, ka šis projekts atklāj visjaunāko patiesību?

— Pasniedziet manu bozi, — akadēmiķis palūdza, satvēra kūju, pateicās, no jauna iekārtojās tā, lai atbalsts būtu drošs. — Ne, neesmu pārliecināts, — viņš domīgi sacīja, — toties vēl jo piesardzīgāk mums jāapietas ar to, kas neiekļaujas mums zināmās shēmās. Šeit kāds. . . Piedodiet, neiegaumēju, kurš īsti... — zobgalīgs skatiens pārslīdēja pār sejām, apejot Va-decki. — Viens orators aplam pieminēja dialektisko materiālismu. Bet dialektisko spriešanu viņa pierādījumos nematījām! Kā tad, vienīgi prakse pārbauda patiesību un vienīgi praksē nostiprinās zinātnes kustība. Pagaidām šitie jaunie ļaudis sniedz mums dīvainu, bet interesantu domu, kas pārbaudīta nelielos, tomēr svarīgos mēģinājumos. Sākotnējā pārbaude izdevusies — tas ir visai iepriecinošs signāls. Doma vēl nav izstrādāta, viņu loģiskajā uzbūvē šur tur pavīd balti neatrisinātā plankumi. Bet vai tad tas nozīmē, ka vajag atmest ar roku un izgāzt pār viņu jaunajām galvām veselu izsmieklu brāzmu krievu un latīņu valodā? Visa apakšzemes gazifikācijas problēma pagaidām ir

balts plankums. Bet mēs nekratāmies vaļā ar dialektiku, mēs domājam, meklējam, mēģinām. Kas zina, varbūt būs vajadzīgi veseli darba un meklējumu mūži, lai atrisinātu problēmu līdz beigām.

Lahtins sataustīja aiz sevis krēslu un smagnēji noslīga tajā, tad īsi pabeidza:

— Izstrādāt projektu līdz galam. Pieņemt mēģinājumam. Visādi palīdzēt.

— Pareizi! — gandrīz jūsmīgi piebiedrojās Vadeckis. — Palīdzēt! Visādi palīdzēt nostrādāt līdz galam!

— Es domāju, ka Fjodora Gordejeviča priekšlikums visus apmierina, — Kolokoļņikovs steidzās bilst. — Mēs radīsim autoriem darba beigšanai labvēlīgus apstākļus! Maskavā ir daudz iespēju konsultācijām un laboratoriju eksperimentiem. Lielisks priekšlikums!

Pat autori, apskurbuši no prieka par akadēmiķa atbalstu, tūlīt nepamanīja, ka Vadeckis un Kolokoļņikovs veikli pārcēla uzsvaru uz projekta pabeigšanu, nobīdot ieteikumu par izmēģinājumu. Tomēr Račko nesnauda, viņš lūdza precizēt «lēmumu daļā par pieņemšanu izmēģināšanai dabiskos apstākļos».

— Ir taču skaidrs, — profesors Grābs atmeta ar roku un piecēlās, īgni pavērdamies pulkstenī. — Esmu nokavējis, katastrofāli nokavējis!

Tūlīt aiz viņa savas vietas atstāja arī pārējie.

Račko pacēla rokas:

— Biedri! Biedri! Nepieciešams precizēt, bez tā nedos ogļu slāni, nefinansēs!

Viņa lūgums izzuda troksnī, kas radās, atbīdot krēslus un izraisoties savstarpējām sarunām. Akadēmiķis, nesadzirdējis un nesapratis, ko Račko īsti grib, prasīja, lai viņš gādā, ka piebrauc pie durvīm mašīnu, kuru «nez kādu idiotisku noteikumu dēļ iedzinuši blakus — šķērsielā .. .».

Visa šī trokšņa vidū pēkšņi atskanēja trauksmaina zvana šķindoņa. Saša Mordvinovs, izspraucies pie priekšsēdētāja vietas un pacēlis zvaniņu virs galvas, skandināja, cik spēka. Visi pārsteigti apklusa. Un šai klusumā Mordvinovs rāmi sacīja:

— Biedri komisijas locekļi, nepieciešama skaidrība. Dažas atsevišķas problēmas mēs varēsim atrisināt iepriekš, bet jums jāsaprot, ka labākie un vienkāršākie veidi tiek izstrādāti mēģinājuma procesā. Nenoteikts lēmums mūs neapmierina. Nepieciešama izmēģinājumu stacija.

— Redziet kof mums jau diktē noteikumus! — jokodamies novaidējās Vadeckis.

— Ko viņš tik traki zvana? — smaidīdams un siedams ap kaklu šalli, jautāja akadēmiķis.

Kateņins mulsi šūpoja galvu — taisnība jau ir jauniešiem, bet arī pārāk nekaunīgi. . . Acīm redzot, viņu prasību tomēr neievēros. Jāpasteidzas ar mūsu stacijas iedarbināšanu! Ja mūsu mēģinājums dos rezultātus, pats par sevi atkritīs jautājums par jaunas ...

Lai arī cik savādi, projekta pretinieks Ārons apņēmīgi atbalstīja jauniešus:

— Biedri, kas tad ir, izdarīsim loģisku secinājumu! Tā kā daļa ļoti autoritatīvu ekspertu uzskata ideju par interesantu, nepieciešams mēģinājums dabiskos apstākļos. Esmu pārliecināts, ka viņu princips nav pareizs, bet lai izmēģina un pārliecinās paši.

— Uz valsts rēķina?! — nikni uzkliedza Alimovs un, iz-slējies visā augumā, nostājās līdzās Oļesovam — garš, seja sarkanos plankumos. — Kāpēc daži biedri aizmirst, ka partija uzticējusi mums valsts pasākumu un valsts naudu? Kāpēc aizmirst, ka nupat, nupat stāsies ierindā izmēģinājumu stacija Ka-teņina metodei, ko paši esam atzinuši un pieņēmuši? Kāpēc tāda valsts līdzekļu izšķērdēšana un iesaldēšana? Kas tā par politiku? Kam tā kalpo?

Oļesovs stāvēja, ierāvis galvu plecos, — viņš baidījās no šī nevaldāmā cilvēka, zināja, ka Alimovs jau runājis Tautas komisariātā, ka viņš, Oļesovs, netiekot galā ar Ogļu gazificē-šanas uzņēmumu.

Burmins uzlika savas milzīgās rokas Alimovam uz pleciem un piespieda tā, ka Alimovs apsēdās.

— Kāpēc tāda brēka? — viņš pasmīnēja. — Nauda divām trim izmēģinājumu stacijām ieplānota. Lai puiši mazliet piestrādā, tad izveidosim arī staciju. Lēmumā to vajag atspoguļot, kā tad citādi?

Vēl arvien svildams dusmās, Alimovs pielēca klāt Kateņi-nam:

— Rīt braucam ārā! Pasteidzināsim darbus!

Kateņins paklausīgi pamāja, bet pasteidzās paiet nostāk. Viņam bija kauns par Alimovu un baismi, ka šis cilvēks tik aizrautīgi karo par viņu, viņa dēļ. ..

— Un kad jūs mūs iepriecēsiet? — jautāja akadēmiķis Lah-tins, tikai tagad pazinis Kateņinu.

Kateņins atbildēja. Viņiem visapkārt sastājās komisijas locekļi — visus interesēja, ko teiks Lahtins.

Kateņins ar prieku sajuta sevi vispārējās uzmanības centrā. Cik reižu šis vētrainās sēdes laikā viņš nodomāja, ka jaunais projekts dod triecienu viņa metodei, viņa cerībām! Vai tā nav? Redzams, neviens tā neuztver. Viņam no sirds vēl panākumus. Bet trīs jaunos autorus vairs neievēro, kaut ari viņi, šķiet, savu panākuši. Kāda atšķirība starp manu un viņu uzvaru! Uzvarēja, bet stāv vieni paši, trīs sabozušies gailēni, gluži pelēki aiz noguruma.

9

Viss taču panācis tuvāk: var dzirdēt, kā stepē, sūkdams gaisu, dūc šahtu ventilators; pēc vienmērīgiem laika sprīžiem atskan dobja dārdoņa: bunkuros birst ogles; reizēm pāri grāvim pa ļodzīgo tilta segumu trauksmaini norībina smagā mašīna. Verstis divas līdz tam grāvim — bet dzird.

Un vai katru dienu lietus, lietus, lietus. Trokšņaini bungo pa skārda jumtu, klusāk pa meldru, bet pa celiņiem — plikš, plakš, plikš, tur peļķes no vienas malas līdz otrai. Un tad vēl urdz straumītes: viena skāņi tek pa cauruli lejā mucā, cita čurkstēdama virmo pa ielas vidu.

Nē, nekas nav panācis tuvāk, tikai mājā tukšums, un rokas dara neskanīgu, vienmuļu darbu — uzmet cilpu, izvelk pavedienu, atkal uzmet, atkal izvelk ... gaiši zilais dzīpars slīd pār pirkstu, kabatā griežas kamoliņš, gandrīz vai nav jāskatās, var domāt un klausīties, un iztēloties, kā šī gaiši zilā cepurīte maigi piekļausies mazajai galviņai ar Vovas gaišajām acīm. Varētu arī paraudāt, bet asaru vairs nav. Bēdas tagad ne dedzina, ne smacē, tās sastingušas saltā kamolā, pašā sirds dziļumā. Kamols arvien ir klāt, bet domas pie dzīvajiem.

Vecais . . . Pat domās Kuzmiņišna viņu sauc par Kuzmu Iva-noviču, bet, kad dusmojas, savā nodabā rūc: vecais gluži kā bez prāta. Viņa gados no rīta līdz pat vēlai naktij šahtā! Protams, kopš Ļipatovs aizbraucis, viņam grūtāk: vietniekam trūkst pieredzes. Bet iecirkņa slavu viņš jau neatdos! Un gribas, lai šahtā iejustos un paliktu zēni komjaunieši, kas atbraukuši no dažādām vietām pēc komjaunatnes aicinājuma. Tad nu viņš arī

vakaros pazūd barakās, kur dzīvo komjaunieši, kaut ko stāsta, skaidro, «saņem savās rokās» puikas. Bet zēni dažādi — gan labi, gan sliktāki, spurīgi un bikli, vieni skumst pēc mājām, citi, brīvībā tikuši, sāk uzdzīvot — visiem viņam pietiek pacietības. Vēl Kuzma Ivanovičs sadomājis ieviest izmaiņas ogļu aizvešanā no ieguves — par to viņš var stundām ilgi runāt ar Ņikitu, kurš klausās bez intereses, ar Katrīnu, kas dzīvo viņa nodomiem līdz.

Augu dienu mājās neviena nav, tikai Ņikita. Kuziks — skolā, bet pēc skolas atskrien, paēd un — projām ir! Stāsta, ka mācoties kopā ar draugu, ar Vasjku. Vai mācās, vai spraucas kinoteātrī bez biļetēm, vai arī vizinās uz pilsētu un atpakaļ, pieķērušies tramvajam aizmugurē, — kā lai to pārbauda? Atzīmes viņam — tā nekas, skolotāja saka, esot spējīgs, tikai neuzmanīgs. Kuzmiņišna bar dēlu par trijniekiem, bet palīdz slēpt no tēva, tāpēc Kuzma Ivanovičs to nevar ciest:

— Ja neesi iemācījies, saņem divnieku un labo. Bet trijnieks nav ne šis, ne tas. Nav galīgs muļķis, bet nav arī gudrs, visumā — Gavrjuškins!

Par Gavrjuškinu viņš saukāja vēl Ņikitu, kad tas šā tā kūlās no klases uz klasi. Bija šahtā tāds apgādes darbinieks — Gavrjuškins; viņš savā laikā kārtīgi dabūja par dažādiem grēkiem. «Mēs domājām, nožēlos,» stāstīja Kuzma Ivanovičs, «bet mūsu Gavrjuškins vēl uzsāk strīdu un tad ar patosu beidz: «Par labākajiem neko neteikšu, bet, nudien, zvēru jums, biedri, — no vidējiem Gavrjuškins nekad neatpaliek!»»

Kuzmiņišna arī pati pierada reizēm sacīt: gribi būt Gavrjuškins? Taču ticēja, ka negrib, nebūs. Ņikita nav tāds, bet Kuziks jau ne tik. Katru mīļu dienu kaut kas jauns — te ekspedīcijā, te uz Spāniju taisījās bēgt... Vovam gan tādu ideju nebija, — ja reizi nodomāja, tad vairs šķēršļus nepazina . ..

Dzīpars mudžinājās, adata neķēra cilpiņu. Acu priekšā viss saplūda, kaklā kāpa ciets kamols. Norija, atkal uztvēra cilpiņu, izlaida pavedienu, uztvēra ... Nedomāt! Nedomāt! Nedomāt!

Un atkal klausījās klusumā — tikšķ pulkstenis virtuvē, čaukst grāmatas lappuses — augšā Ņikita mācās. Kur viņš pēkšņi kļuvis tik nopietns? Visi priecājas, tikai Kuzmiņišna nojauš, — nopietns tāpēc, ka skumst. Tiklīdz pie vārtiņiem pienāk pastnieks, tā rībina pa kāpnēm lejā. Bet pastnieks apstājas reti, labi ja reiz nedēļā atnes zaļu aploksni ar tās meičas ķeburaino rakstu. Gadās, pienāk vēstule — nevis no viņas, bet

no Maskavas, no Ļubas. Tad Isfikita nāk pa celiņu lēnām, atdod vēstuli un gaida, kamēr izlasa, bet interesējas tikai par vienu — vai drīz atbrauks Svetovs un sāks ierīkot apakšzemes gazifi-kāciju. ..

Visi mājā priecājās, kad Ļuba atrakstīja, ka projekts pieņemts. Tad sāka nākt neskaidras vēstules: kaut kas tur nebija tā, kā vajag, Saša uz institūtu tikpat kā neiet, abi dienām un naktīm sēž. Ļipatovam atvaļinājums beidzās, viņš izlūdzās pagarinājumu, bet Paļkam institūts neatbild, naudu nesūta . ..

Kuzma Ivanovičs pukojās — nav īstas nopietnības! Saša sēž tikpat kā uz diviem krēsliem. Arī Ņikita, gaidīdams gazifikā-ciju, nekust no vietas!

Arvien biežāk starp tēvu un dēlu notika sadursmes. Lai dēlu ietekmētu, Kuzmam Ivanovičam pietrūka pacietības. Bet Ņikita ietiepgi gaidīja Svetovu: sak, tiklīdz sāksies urbšanas darbi, strādāšu savā specialitātē. Kuzmiņišna ar priecīgu prātu tam piekristu — kas tur ļauns, ja divus trīs mēnešus padzīvos bez darba, vai tad nu dēlam nevarēsim dot maizi?

— Kas viņš par cilvēku, ja divdesmit divu gadu vecumā vēl apgādājams? — runāja tēvs.

— Ja jau būtu drošs pasākums, kāpēc tad nevarētu arī pagaidīt, — sprieda Katrīna. — Tā jau vēl arī gads var paiet!

Kopš tā brīža, kad trīs draugi aizbrauca, Katrīna pārvērtusies. Kļuvusi vēl patstāvīgāka. Tagad viņa nāk šurp kā pašu cilvēks, bet no sieviešu runām izvairās, toties lieliski saprotas ar Kuzmu Ivanoviču, viņa sabiedrībā tiklab Katrīnas balss, kā arī visa izturēšanās kļūst sirsnīga, tuva — tā mēdz sarunāties savā starpā vīrieši, kam kopējs darbs. Kuzma Ivanovičs nevar vien beigt Katrīnu cildināt — dūšīga meiča, liec kaut par priekšnieku mūsu papīru smērētāja vietā!

Un — kas likās pavisam dīvaini — tieši tagad iestājās partijā. Sapulcē, kad uzņēma, par viņu teica daudz laba, viens no vecajiem komunistiem sacīja: «Gadās, uzņemam cilvēku — ir atteikt nebūtu iemesla, ir prieka maz, bet te roka pati ceļas. Tas nav tikai skaitlisks pieaugums, biedri, bet labs ieguvums!» Redz, kā ...

Kuzmiņišna kopā ar vīru priecājās un lepojās, ka viņu Katrīnai tāda cieņa parādīta, viņa visu atdotu, lai tai būtu vieglāka dzīve, saplēstos līdz pēdējam ar kuru katru, kurš uzdrīkstētos kaut vienu ļaunu vārdiņu bilst par Katrīnu. Jā, ir ģimenei, ir partijai — labs ieguvums! . .. Taču sirds dziļumos urdīja mulsas domas, pat apjukums, — pēc pusgada jāpiedzimst mazajam, vai nu tagad var domāt par citu? Vai tas būtu īstais laiks?! Neuzkrītoši aplūkodama stalto, vēl arvien lokano Katrīnas augumu, Kuzmiņišna baiļojās — kas zina, varbūt nekāda bērniņa nemaz nebūs? Varbūt kaut ko izdarījusi, lai nebūtu? .. .

Bijusi Katrīnai cita māte, varētu izprašņāt, bet ar Mariju Fedotovnu ne senāk bija draudzība, ne tagad kas sanāca. Abas jutās neveikli — ne radi, ne sveši, kā lai tiek gudrs. Abas jau iepriekš bija greizsirdīgas viena uz otru nākamā mazdēla dēļ un katra citādi izturējās pret gaidāmo notikumu — Marja Fedotovna vaimanāja par meitas sūro likteni, bet Kuzmiņišnai cauri bēdām rādījās prieks.

Dusmodamās un smiedamās Kuzmiņišna sacīja vīram, ka Marja Fedotovna esot zelta dvēselīte, bet, lai dievs piedod grēkus, īsta zoss — ne velti viņai bērni jau autiņos bijuši pārgalvīgi.

— Ne jau mātē, bet tēvā atsitušies, — Kuzma Ivanovičs teica. — Kirka Svetovs bija dieva zaimotājs un trakulis.

— Tā arī labāk, ar viņu, mazākais, nebija garlaicīgi!

— Tad nu gan pateici...

Savā nodabā Kuzma Ivanovičs domāja, ka, dzīvojot ar tādu sievu, kāda bija Kirkam Svetovam, nav brīnums, ja sāk iet neceļus. Kā vēl nekad, tik augstu viņš vērtēja savu Ksiņju. Nesabruka. Dzīvo. Raugās uz priekšu.

Kuzma Ivanovičs neprata un nevēlējās dzīvot kaut kā, tikai vadot dienas, bez nākotnes plāna. Tiklab šahtā, kā arī mājās bija savs plāns. Pēc ģimenes plāna mājās iznāca tā: tikmēr, kamēr Ļuba nav pabeigusi mācības, jāsūta mēnesī pussimtu. Pēc tā paša plāna galvenās rūpes patlaban ir dabūt uz ceļa Kuziku, bet mazdēliņu jau nu apgādāt ar visu, ne sliktāk, bet labāk, nekā to būtu izdarījis Vova. Rūpju un izdevumu bez gala, bet pelnītājs ģimenē viens pats. Kā lai neapskrienas dūša, ja puisis kā ozols — sēž savā jumtistabiņā un baidās rokas ar oglēm nosmērēt! Kā lai to izskaidro komjauniešiem, kas atbraukuši nez no kādiem tālumiem celt ogļu ieguvi, kā lai viņš to prasa no tiem, bet savam paša dēliņam ļauj vaļu?

Negaiss tuvojās pamazām, bet uzbruka sestdienas vakarā pēc pirts — īsti rāmā labsajūtas brīdī.

Sākās ar to, ka atskrēja Katrīna, turklāt nevis viena, bet kopā ar trim studentiem.

Institūtā bija ievārīta putra, Paļka atsūtījis vēstuli, lai paildzinot komandējuma laiku un atsūtot naudu, tad otru vēstuli, ka nomiršot badā, bet uzsākto darbu nepametīšot. Soņinam bija pagrūti ar asignējumiem, tomēr viņš sliecās palīdzēt, toties Kitajevs sāka «urķēties» un pat aizliedza palikušajiem grupas dalībniekiem turpināt mēģinājumus. Stjopa Sverčkovs ar biedriem — abiem Ļoņičkiem — devās pie Alferova. Alferovs izvairījās kaut ko izlemt, bet pateica, ka Svetovs esot anarhists, ka viņam būšot nepatikšanas partijā. Stjopa pacēla balsi, iznāca skandāls. Studenti nezināja, kurš nosūtījis uz Maskavu pieprasījumu, bet šodien bija pienākusi atbildes telegrama ar galvenā inženiera Kolokoļņikova parakstu, ka Svetovs palicis Maskavā patvaļīgi, jo neesot ieskaitīts Ogļu gazificēšanas uzņēmuma štatā.

— Es nupat kā biju partijas komitejā, — Katrīna stāstīja. — Alferovs paziņoja, ka darba disciplīnas neievērošanas dēļ radies jautājums par Paļkas atcelšanu no aspirantūras. Mēs atnācām pēc padoma, Kuzma Ivanovič. Ko lai dara?

— Pie visa vainīgs Kitajevs, — naidpilnā balsī sacīja Ļo-ņečka Garais. — Rūc, ka viņam neesot vajadzīgs fiktīvs aspirants.

— Mēģinājumus mēs turpinām pa vakariem, — piebilda Ļoņa īsais, — un turpināsim arī!

— Patlaban galvenais, lai Svetovu nenozāģētu, — sprieda Stjopa Sverčkovs. — Varbūt sacelt traci augstākās instancēs?

Ņikita acīm redzami satraucās, bet Kuzma Ivanovičs palika mierīgs. Atcelšana ir nieki, nav ko velti karstu strēbt. Atbrauks Pāvels — nokārtos. Ja pats netiks galā, palīdzēs partijas pilsētas komiteja. Kur tas redzēts, ka par labu darbu vajātu?

— Jā, bet Kolokoļņikova telegrama ... — Ļoņa Garmašs murmināja.

Varēja manīt, ka Ļoņu Garo telegrama nav tikai satraukusi, bet pamatīgi nobaidījusi.

— Tev, puis, aknas neko netur! — nosodoši aizrādīja Kuzma Ivanovičs. — Dzīvē visādi gadās, cilvēki dažādi, tāpēc raksta. Gan taisnība uzvarēs. Tāpēc mēģinājumus turpiniet. Gan viss aprimsies.

Tā izlēma Kuzma Ivanovičs. Bet, kad jaunieši aizgāja, sa-drūvējies skarbi pateica Ņikitam:

— Tad nu tā, dēls. Viņiem ievilksies garumā. Nav ko slēpt

slinkumu aiz svešiem darbiem. Pirmdien atnāksi uz šahtu, nokārtosi dokumentus.

Ņikita sadrūvējās tāpat kā tēvs. Kādu brīdi vēroja viens otru, — nupat, nupat ies vaļā. Kuzmiņišna sāka rosīties ap vakariņām, bet Kuzma Ivanovičs saprata viņas viltību.

— Pagaidi, māt. Lai vispirms atbild.

Ņikita vēl zemāk nolieca galvu, tā ka cekuls pilnīgi nosedza acis, un ietiepīgi paziņoja, ka uz šahtu neiešot. Viņš nevarēja paskaidrot tēvam, ka Pāvels bija solījis viņam un Ļoļkai jaunajā stacijā ne vien darbu, bet arī dzīvokli; ka pēc ziņas par projekta pieņemšanu Ņikita iepriecināts aizrakstīja Ļoļkai, lai gatavojas uz pārbraukšanu, bet tagad aiz bailēm, ka viss pajuks, viņam sirds stājās... Vai tad to var stāstīt tēvam! Turpretī Kuzma Ivanovičs nolēma, ka dēls nicina ogļrača darbu, un jutās dziļi aizvainots. Vārds pa vārdam, un abi sāka kliegt. Lai arī kā Ņikita palaidņojās, no tēva vienmēr bijās, bet tagad ātrās dusmās sakliedza rupjības un vēl paziņoja, ka tad, ja tēvam žēl maizes kumosa, viņš strādāšot par krāvēju preču stacijā, kur arī peļņa esot lielāka.

— Kā tad, kā tad! — savukārt kliedza Kuzma Ivanovičs. — Vienā kompānijā ar Motjku! Bez viņa nevari iztikt!

Motjka bija Ņikitas drauģelis, dzērājs un slaists, visur padzīts, tagad iekārtojies par krāvēju artelī.

— Ivanič! — lūgdamās čukstēja Kuzmiņišna. — Varbūt patiesi vēl maķenīt pagaidīt...

— Pielabinājies mātei? — Kuzma Ivanovičs uzbļāva dēlam, lai nekliegtu uz sievu. — Izpinkšķējies? Jau otro mēnesi gaidu — pietiks! Pārāk liels, lai apgādātu, neļaušu apkaunot savu vārdu!

Pašā strīda karstumā, kad dusmas uzvirda līdz pēdējam, uz sliekšņa parādījās meitēns ar telegramu.

Kuzmiņišna drebošām rokām saņēma salocīto lapiņu — te-legramas viņai vienmēr likās nelaimes vēstneši. Atplēsusi vaļā, ilgi nevarēja saburtot, kas tur uzsists uz šaurajām papīra strēmelītēm.

— Kāds brauc .. . Nevaru saprast.. .

Kuzma Ivanovičs paņēma telegramu, samiedza acis un atvirzīja tālāk, lai izlasītu sīko tekstu, — un pēkšņi iespurgdamies pameta telegramu Ņikitam:

— Še, ej pretī brūtei! Kas tur pavisam, kāpēc tad lai neprecētos? Cilvēks patstāvīgs, īstais laiks nodibināt ģimeni!

Vēl tikai svīda gaisma. Dūmaka miglas vāliem cēlās virs sliedēm, kas spīguļoja pēc lietus. Perons bija tukšs. Tālumā sācies, vilciena troksnis gausi, kā negribīgi tuvojās. Ņikita bez jebkāda prieka raudzījās pretī kustīgajām ugunīm, kas spraucās cauri dūmakai. Tā viņš arī nebija pa nakti izlēmis, kur vest Ļoļku, zināja tikai to, ka mājās nevar.

Viņu apdvesa lokomotīves spirdzinošais karstums. Miegā nogrimuši vagonu logi zibēja cits aiz cita, aiz blāvajām rūtīm nevienas sejas. Iečīkstējās bremzes, vilciens apstājās — un, tieši pretī, it kā būtu zinājusi, kur viņu gaidīs, Ņikita ieraudzīja uz vagona apakšējā kāpšļa Ļoļku — vējā plīvojošu matu apņemta, pietvīkusi seja. Prieks skāra sirdi, it kā tā būtu tamburīns, un sirds atsaucās svinīgi, pilnskanīgi.

Ņikita saņēma Ļoļu izstieptajās rokās, piespieda sev klāt un sajuta viņas auguma trauksmi, vēja appūsto vaigu svaigumu, lūpu maigo siltumu. Izspūrusi, ar lokomotīves sodrēju traipiņiem sejā — cik tuva, jauka! Un šāda negaidīta, neprātīga ierašanās jau bija Ļoļkai raksturīga . ..

Paņemtu pie rokas, aizvestu mājās, kamēr nekādas šaubas nav nomākušas viņas svinīgo laimi, parādītu tādu — neuzposušos, kā no ceļa tēvam, mātei, pateiktu ar lepnumu — te viņa ir, mana sieva, dariet, ko gribat, nešķiršos! Bet Ņikita stāvēja, spiezdams Ļoļku sev klāt, skūpstīdams plakstiņus ar trīsošajām skropstām un vēsos deniņus un nezināja, ko uzsākt.

Vilciens aizgāja, un acu priekšā pavērās sliežu ceļa plašums, bet līdzās peronam, gluži tuvu, pārsteigts un jautrs raudzījās nosmērējies eļļotājs.

— Labrīt! — sveicināja Ļoļka un smējās tik aizrautīgi, ka arī eļļotājs sāka smieties un pašūpoja galvu.

Viņi iegāja stacijā un, iepriekš nesarunājušies, apsēdās uz spodrā sola.

— Mazliet uzkavēsimies, — Ļoļka noteica. — Uzkavēsimies.

Viņa nebija naktī gulējusi, bija paredzējusi, visu, kas varētu

viņu sagaidīt, negribēja neko domāt un jutās nogurusi tieši no jūtu sasprindzinājuma.

Ieslīpi pretī nomiegojusies pārdevēja kārtoja uz bufetes letes šķīvjus ar vinegretu un desām.

— Esmu izsalkusi, — Ļoļka atguvās.

Jau sēžot pie galdiņa, kad pārdevēja pasniedza vinegretu, sviestmaizes un tēju, Ņikita aptvēra, ka nepietiks naudas: tēvs naudas nemaz nedeva. Pazemojums nolieca viņa līksmo galvu.

Ļoļka tikmēr ēda ar labu apetīti, spīdinādama stipros zobus; Ņikita redzēja mīļo atstarpu starp priekšējiem zobiem un smaidu, kas neizdzisa sejā pat tad, kad viņa ēda, izdzēra pa malkam tējas, piespiedusi ar pirkstu karotīti.

— Līgavainis tāds nabags, — sacīja Ņikita. — Neesi īsto izvēlējusies.

— Toties es saņēmu pilnu aprēķinu, esmu bagāta, — Ļoļka atmeta ar roku.

Vēl nebija par vēlu, ar Ļoļkas palīdzību samaksājot rēķinu, aizvest viņu pie sevis mājās — tādu, kā stāv, izspūrušu, ar sodrējiem notrieptiem vaigiem. Laimes apziņa uzvaroši apstaroja viņas iedegušo seju ar strupo deguntiņu.

Taču Ļoļka jau bija pamanījusi sava iecerētā apmulsumu. Viņas acis iepletās un satumsa.

— Kur tad tu domā mani novietot, līgavaini?

Ņikita, nokāris galvu, klusēja.

— Aicināt aicināji, bet tagad nav kur grūst? — netīkami iesmējusies, jautāja Ļoļka, bet tūdaļ draiskodamās paraustīja viņu aiz cekula un triumfēdama izvilka no kabatas papīra gabaliņu. — Lūk, Anna Fjodorovna iedeva adresi, tur uzņems un iekārtos.

— Es domāju, brauksim pie mums, — Ņikita nedroši ieminējās.

— Pie ju-ums? — stiepti novilka Ļoļka. — Nu klāj tik laukā, kas jums tur ir.

Šai brīdī viņa vēl ticēja, ka pārvarēs visu.

— Zini, kā veči spriež.

— Kā lai es to zinu? Man darīšanas tikai ar jauniem!

Ļoļka ķircināja, cenzdamās Ņikitu iekustināt, un juta, ka

viņa drūmā seja pa pilītei vien izgaisina laimīgo noskaņojumu.

— Kas ir, aiziesim uz šo adresi. Vai pavadīt nebaidies?

— Nemels blēņas! — Ņikita atcirta.

Viņš pārdzīvoja smagu pazemojumu, kad Ļoļka maksāja rēķinu par abiem. Un otru reizi, kad pameta viņu uz ielas un iegāja «uz šo adresi» viena, vīzdegunīgi paceltu galvu, bet viņš mīņājās uz ielas kā svešinieks.

Ļoļka drīz izskrēja laukā, pamāja Ņikitam ienākt priekštelpā, apkampa viņu un noskūpstīja. Priekšnama krēslā viņas acis uzvaroši mirdzēja.

— Es tūlīt aiziešu uz pirti un ieskriešu pāris veikalos, šo

to nopirkšu, bet tu atnāc man pakaļ divpadsmitos. Un iesim. Viss būs labi, Ņikita, neesi zaķpastala!

Viņš aizgāja možāks. Neredzēja, kā, noraugoties viņam pakaļ, Ļoļkas acis sadrūma.

— Ko tad savu meiču neatvedi? — tēvs jautāja pie brokastu galda. — Es tik svinīgam gadījumam bārdu nodzinu, apsēju kaklasaiti.

Jā, bārda bija nodzīta un kaklasaite apsieta, bet skatiens nelaipns, dzēlīgs.

— Es viņu uzaicināju atnākt dienā, — Ņikita pašapzinīgi atbildēja.

— Uzaicināji? Nu-nu.

Un tēvs iebāza degunu laikrakstā.

Pulksten divpadsmitos Ņikita aizgāja pakaļ Ļoļkai un — nepazina viņu. Satraukta aiz nepiepildītajiem sapņiem un pieaugošajām bailēm, Ļoļka bija izmantojusi gaidīšanas stundas, lai izskatītos kā īsta līgava. Nopirkusi universālveikalā zaļu filca cepuri — pirmo savā mūžā. Cepure nosedza skaidro pieri, sažņaudza brīvi plūstošos matus. Frizētavā viņai bija izdzinuši un nokrāsojuši izbalojušās uzacis. Bija nopirkusi pogājamus šaurus īsus svārkus un somiņu ar spožu aiztaisāmo ... Tāda arī iznāca laukā — pati jutās kā no laivas izmesta, kašķīga un nelaimīga.

— Nu, kā tur ir? — viņa jautāja tramvajā.

Ņikitam vajadzētu uzmundrināt, pateikt, ka viss būs labi. Taču neattapās. Ar mākslotu nepiespiestību ieveda dzimtajā mājā un iepazīstināja ar vecākiem. Tēvs izskatījās drūms, māte rosījās un it nemaz nepalīdzēja ne dēlam, ne Ļoļkai, bet pa-slepen pētīja viešņu, un šie paslepen mestie skatieni aizvainoja Ļoļku. Viņa novilka gan mēteli, bet atstāja galvā cepuri un burzīja uz ceļgaliem somiņu.

— Es jau tikai uz īsu brītiņu, — viņa cienīgi savilka lūpiņas.

— Ak šitā, — noteica Kuzma Ivanovičs. — Es dzirdēju, ka jūs esot strādājusi ekspedīcijā. Vai jūs tagad esat atvaļinājumā, vai arī paņēmāt aprēķinu? Un kā domājat dzīvot — pie mums pilsētā vai iekārtoties kādā citā ekspedīcijā?

Ļoļkai gribējās uzkliegt, ka viņai nav vajadzības iekārtoties, jo atbraukusi pie vīra, bet jebkurā ekspedīcijā viņu pieņems labprāt, tikai jāieminas, pazust nepazudīs. Tā būtu bijis vislabāk, no nejēdzīgās cepures apakšas parādītos īstā Ļoļka. Tomēr Ļoļka nomāca lepnības garu. Kautri savilkusi mutīti,

atbildēja, ka gribot padzīvot pilsētā, «kultūras centrā», tāpēc ka teltīs un pārbraucienos meitenei grūti. To sakot, viņa ar naidu pavērās uz apklusušo Ņikitu.

Tēvs pakustināja uzacis un apjautājās, kā ar Matveja Deni-soviča un Annas Fjodorovnas veselību. Ļoļka cienīgi atbildēja — nekas, veseli un sūta sveicienus. Iestājās klusums.

*— Būtu noņēmusi cepuri, ko sēžat kā ciemos, — aicināja Kuzmiņišna, kurai sāpēja sirds par dēlu. — Paēdīsiet pusdienas pie mums.

Ļoļka ar visu augumu padevās uz viņas pusi, sejā pavīdēja patiesā, uz visu labo atsaucīgā meitene, bet te Kuzma Ivano-vičs nikni ieklepojās, un īstā Ļoļka pazuda zem cepures.

— Pateicos, ko tad es jūs apgrūtināšu, — sacīja savilktā mutīte.

— Jums laikam te pazīstami vai radinieki? — jautāja Kuzma Ivanovičs, ar to pašu pārvilkdams svītru aicinājumam pusdienās.

Ļoļka pietvīka. Tātad Ņikita nav pat ieminējies, ka viņa atbraukusi pie tā? Cepure žņaudza galvu kā sakaitēta stīpa. Cepures mala nejēdzīgi līda uz acīm. Viņa krampjaini nopūtās un ievēroja, ka lepnie svārciņi sarāvušies uz augšu, atseguši ceļgalus un Kuzma Ivanovičs nosodoši noraugās uz šiem ceļgaliem. Svārciņi bija šauri, vajadzētu piecelties, lai tos norautu zemāk, taču Ļoļka nespēja piecelties, sēdēja kā sastingusi.

— Ir vieni paziņas, — viņa ar grūtībām izdabūja. — Labi cilvēki. Saimniece apņemas mani ēdināt. Bet darbu savā specialitātē es atradīšu.

Vēlēdamās palīdzēt, Kuzmiņišna apjautājās par kolektora specialitāti — vai esot laba.

— Nekā sevišķa nav, — Kuzma Ivanovičs aizrādīja. — Droši vien mēneša laikā var iemācīties?

Viņš atkal pazemoja — tikko Ļoļka bija atdzīvojusies, stāstīdama par savu darbu.

Beidzot Ņikita neizturēja.

— Ļoļa bija ekspedīcijas labākā kolektore, — viņš skarbi paskaidroja. — Visas vienības viņu sauca pie sevis, strīdējās viņas dēļ.

Kuzma Ivanovičs ar savu zobgalīgo skatienu tikpat kā piespieda dēlu pie sienas, un Ņikita atkal uz ilgu laiku apklusa.

— Tad jau veltīgi aizgājāt, — sacīja Kuzma Ivanovičs.

— Cilvēkam nevajag atrauties no savas profesijas. Unf kas attiecas uz kultūras centriem ..., nu, mums daudz jaunatnes dzīvo arī kultūras centrā, bet, izņemot hi-hi un ha-ha, uzdzīves un iedzeršanas, neko nezina.

— Gribas mācīties, — Ļoļka nomurmināja.

— Tas ir labi, — dzedri atzina Kuzma Ivanovičs. — Kamēr cilvēks bez izglītības, viņš nemaz nav īsts cilvēks. Protams, senāk strādniekam mācīties neiznāca, bet tagad tikai vejgrābšļi paliek neprašas. Jūsu nodoms ir labs.

Tā kā nebūtu neko sliktu pateicis, pat paslavēja, bet aiz vārdiem slēpās cits saturs, un Ļoļka saprata — nav vēl abi nekādi cilvēki, pārāk agri lemt par savu dzīvi, lai pamācās, vējgrābšļi.

— Tad nu piedodiet, ka traucēju, — Ļoļka nopurpināja un piecēlās. — Man laiks iet mājā.

Kuzma Ivanovičs ari piecēlās un, viņu neaizkavēdams, pastiepa roku. Ņikita tumši piesarka. Kuzmiņišna apjukusi murmināja, stāvēdama vidū starp vīru un meiču:

— Ko tad tik ātri? Neesam ne lāgā iepazinušies ...

Pat cauri iedegumam varēja manīt, ka Ļoļka kļuva bāla. Nevaldīdamās norāva no galvas cepuri, kas žņaudza kā cieša stīpa, izskrēja priekšnamā, uzmeta uz pleciem mēteli, velti netērēdama laiku, lai iebāztu rokas piedurknēs.

— Ko tad jūs? ... Uz kurieni? ... — murmināja Kuzmiņišna.

— Uz ielas esmu izaugusi, tirgos dziesmiņas dziedājusi, bet dāvanas toreiz nelūdzu un arī tagad ne.

Tā noskaldīja Ļoļka — skaidri, ar neslēptu naidu.

Vēl iekams vecie paguva attapties, viņa izdrāzās no mājas un skrēja uz vārtiņiem. Ņikita devās pakaļ.

Kā sastinguši stāvēdami durvīs, vecie redzēja, ka Ņikita panāca meiteni pie vārtiņiem un centās aizkavēt, bet Ļoļka atvēzējās ar rokā sažmiegto cepuri — vienu reizi! divas! trīs! četras! — sadeva pa vaigiem. Un aizgāja.

Ņikita paminstinājās un aizvilkās viņai pakaļ, kā stāvējis, bez mēteļa un cepures.

Vēlu naktī Kuzmiņišna izdzirda dārzā kņadu un dzērāju balsis. Uzmetusi rīta kleitu, izskrēja palievenī.

— Ņikitka, vai tu?

— Saņemiet savu Ņikitku! — no tumsas atskanēja noreibušas meičas balss. — Ja jau taupāt sev, te viņš ir, peļķē iegāzies. Ņemiet!

Tad tā pati balss skumji lūdza:

— Iesim, Motjka, iesim, puiši, lai viņš paliek! ...

Mazliet vēlāk, kad Kuzmiņišna pūlējās pacelt nesakarīgi ņurdošo dēlu, kaut kur, jau patālu, kāda balss skanīgi, izmisīgi no visa spēka uzrāva častušku, tai piebalsoja nedrošas vīriešu balsis:

Mīļo noskatīšu pati,

Velti neķeries man klāti Šodien acis jātur plati,

Aiziet tramvajs, ko vairs māt!

10

Igors nosūtīja uz Ugliču juceklīgu, palīdzību lūdzošu tele-gramu un tikai tad aptvēra, ka nevajadzēja sagādāt mātei vēl vairāk uztraukuma, jau tāpat viņai smagi — krustmāte Nadja guļ uz nāves gultas. Taču ko lai dara, ja Igors pats nav spējīgs ietekmēt tēvu! Nu jau nedēļa kā tēvs Maskavā, pārvaldē viņam nepatikšanas, bet viņš ieracies kartēs un rokasgrāmatās, sazvanās ar nez kādiem ģeogrāfiem, meklē ģeologus un ūdens transporta darbiniekus, kas strādājuši Sibīrijā un Vidusāzijā, un sēž kopā ar viņiem līdz vēlai naktij. Tuvodamies kabineta durvīm, Igors dzird tēva satraukto balsi:

— ... Var uzskatīt, ka divtūkstošajā gadā mums būs ne mazāk par četrsimt piecdesmit, piecsimt miljoniem iedzīvotāju! Un visi jāpaēdina, jāapģērbj, jāapaun. Tātad tuksnešu apgūšanas problēma neizbēgami pacelsies jau tuvākajos gadu desmitos! ...

— ... Bet vai jūs zināt, ka Pēteris Pirmais sūtījis kādu virsnieku izpētīt, vai nav iespējams pagriezt Amudarju tecē uz Kaspijas jūru pa tās seno gultni — Uzboju? Viņš meklēja tirdzniecības ceļus, bet gauži iezīmīgi, ka jau toreiz ...

— ... Arāla un Kaspijas zemienei jāpārvēršas pašos pamatos! ... Pamatos! . ..

Igoram gribējās atraut vaļā durvis un uzsaukt: — Fantazētāj! Atjēdzies! Tevi taču kuru katru brīdi var padzīt no darba!

Šķiet, ka kolēģijā tēvam sarīkota galvas mazgāšana. Viņš bērnišķīgi apvainojās uz visiem, kas viņu kritizēja, un visās savās neveiksmēs vainoja topogrāfu Sorokinu — to pašu, kas darbu žurnālā bija izdarījis viltotus ierakstus; tēvs toreiz bija pareizi rīkojies, padzīdams viņu no ekspedīcijas, bet vajadzēja taču sastādīt aktu un nosūtīt uz kadru daļu neapstrīdamus dokumentus! Atbraucis Maskavā, Sorokins ātri vien uzoda, ka tas nav izdarīts, un sāka «urķēties». Jā, Sorokina apmelojumi tēva stāvokli sarežģīja, tomēr, bijis viņam viss kārtībā, — gan pierādītu savu taisnību! Taču ziņojuma dienā noskaidrojās, ka viņš nav laikā iesniedzis pieteikumu par degvielu.

Sastādīta komisija, kas izskatīs pret tēvu iesniegtās sūdzības. Liekas pavisam vienkārši — aizstāvies, pierādi! Bet tēvs joprojām muļķojas ar savām upēm un turklāt, lai mērs būtu pilns, kavē laiku ar Gaļinu Rusakovsku, kas pasākusi nākt šurp. Arī ar to stulbo aitasgalvu tēvs runā par upju pagriešanu. Sēž, apspriež, zīmē kartes . . . Kas viņam lēcies, kļūst bērna prātā, vai?!

Igors mēģināja neko ne redzēt, ne dzirdēt, nodoties vienīgi savam diplomdarbam, tomēr koncentrēties nevarēja: viņš dusmojās uz tēvu un uztraucās par viņu.

— Tēt, kas būs ar iesniegumu?

— Ak tu mūžs, tad ir gan problēma! Pieņems, bez degvielas jau neatstās.

— Kāpēc tad nedari? Vai zini, tēt, tu esi pasīvs tur, kur vajadzīga enerģija, un pārāk aktīvs tur, kur nav nekāda sakara ar galveno!

Igors gribēja ar skarbumu atgriezt tēvu «uz zemes». Bet Matvejs Denisovičs viņam labsirdīgi uzsita uz pleca:

— Un tu jau esi tiktāl ticis, ka bez kļūdīšanās izproti, kas galvenais un kas nav galvenais?

Pēc pusstundas, sazvanījies ar kādu, viņš ielūkojās Igora istabā un līksmi apjautājās, vai mājās ir kaut kas ēdams un iedzerams, jo atnākšot divi ģeogrāfi, viens no tiem — apbrīnojami jauks un gudrs un liels iemetējs.

— Cik es zinu, visu apēda un izdzēra vakardienas ūdensvīri.

— Varbūt aizskriesi nopirkt?

— Aizskriešu, ja tu rīt no paša rīta aiziesi kārtot iesniegumu.

Tēvs pacēla roku un smiedamies sacīja: zvēru! Varētu domāt, ka tās nav viņa nepatikšanas.

No rīta, kad tēvs tomēr aizgāja runāt par iesniegumu, pienāca telegrama no Ugličas: «Trešdien bēres vakarā izbraukšu.»

Igoru mirklī pārņēma šausmas — krustmāte Nadja mirusi. Acu priekšā parādījās rosīgā, darbīgā krustmāte Nadja, kāda

viņa bija savā pēdējā apciemojuma reizē — pedantiski akurāta liela auguma sieviete ar brillēm, ne miņas no vecuma, kaut arī viņai jau bija pāri piecdesmitiem. Skraidīja kā meitēns pa Maskavu un kā jaunībā interesējās gluži par visu — mākslas izstādēm, Arktikas apgūšanu, mūrnieku stahanoviskām metodēm, jaunām lugām, izpletņu lēkšanu... Krustmātes Nadjas vairs nav?! Dzīvoja, ārstēja citus, šķietami ne ar ko neslimoja, un pēkšņi...

Tad viņš iedomājās tēvu — kā pateikt? Igors neskaidri nojauta, ka tēvam pret krustmāti Nadju ir kādas īpašas jūtas, jaunībā kaut kas bijis un māsu starpā kaut kas palicis, mātei parasti radās vainas apziņa sejā, tiklīdz izraisījās saruna par Nadju. Tēvs uztrauksies. Bet varbūt kaut tas viņu atgriezīs «uz zemes»?

Igors nolika telegramu tēvam uz galda un uzsāka dzīvokļa ģenerāltīrīšanu, baidīdamies mātes brāziena un reizē priecādamies, ka parīt viņa būs mājās.

Tēva arvien vēl nav . ..

Darba laiks jau beidzies, bet tēvs kā akā iekritis.

Beidzot pulksten astoņos viņš ieradās, — Igors dzirdēja, kā viņš dungoja, vilkdams nost mēteli. Igors tīšuprāt neizgāja pretī, bet tēvs pats pabāza galvu viņa istabā — vai nu iedzēris, vai neparasti apmierināts.

— Kā ir, tēv?

Tēvs, liekas, uzreiz nesaprata Igora jautājumu. Tad bezrūpīgi atteica:

— Protams!

Un apņēma dēlu ap pleciem.

— Kā ar diplomu, Igoriņ? Iet uz beigām?

Vajadzētu pateikt par krustmātes Nadjas nāvi, bet Igors vilcinājās apbēdināt tēvu šai neizprotami gaišajā omā.

— Ko tu tik vēlu, tēt?

— Pusdienoju kopā ar Jurasovu.

— Jurasovu?

Viens no hidrotehnikas pīlāriem, Jurasovs, likās Igoram gandrīz vai leģendāra personība. Kā nu ne! Cēla Volhovas un Dņepras hidroelektrostacijas, piedalījās arī visos svarīgākajos pasākumos valsts elektrifikācijas jomā. Turklāt ir jaunās hidro-stacijas projekta vadītājs pie Svetlajas upes, kur Igors sapņoja nokļūt pēc diploma aizstāvēšanas. Ja tēvs aizliktu par viņu kādu vārdiņu ...

Igors vēl nevarēja saņemties, lai par to ieminētos, kad tēvs, iegrimis domās, laimīgi pasmaidīja un laipni sacīja:

— Beidz ātrāk, Igoriņ! Es palūgšu, lai tevi sūta mūsu ekspedīcijā, tev tur viss zināms, un man būs vieglāk ...

Tad Igors nikni iesaucās:

— Pateicos! Tu celsi gaisa pilis, bet es lai strādāju?!

Tikai vienu mirkli Matveja Denisoviča sejā parādījās mulsa neizpratne, tad viņš saņēmās un ar rūgtumu sacīja:

— Īstenībā kam tu man tāds ... kucēns esi vajadzīgs!

Un izgāja no istabas, sevišķi smagi sperdams soļus.

Igors dzirdēja, kā tēvs aizcirta savas durvis un pagrieza slēdzenē atslēgu. Dzīvoklī iestājās klusums.

Matvejs Denisovičs jau no paša agra rīta bija atliku likām izbaudījis rūgtumu, cenzdamies izdabūt cauri nokavēto pieprasījumu. Neviens viņam neatteica, — urbšanas darbu plānu bez degvielām nav iespējams izpildīt! — bet katrs uzskatīja par savu pienākurtiu pārmest izklaidīgajam ekspedīcijas priekšniekam, un nodaļas vadītājs sevišķi dzēlīgi apjautājās, par ko viņš vispār domājot. Matvejs Denisovičs nenoturējās, dzīrās pastāstīt — par ko, bet tas nicīgi pārtrauca:

— Labāk nodarbojieties ar to, kas jums uzdots!

Citreiz Matvejs Denisovičs būtu uzsācis strīdu, bet patlaban juta savu vainu un nomākts gausi aizvilkās pa garo iestādes gaiteni, vilcinādamies iet nākamajā instancē, kur gaidīja jauni pārmetumi.

Pretī nāca Jurasovs, kā vienmēr, uzkrītoši elegants un jauneklīgs; neviens neteiktu, ka viņam piecdesmit gadu, ja viņa jubileja nesen nebūtu atzīmēta visos laikrakstos. Pie viņa zilajiem, sīki svītrotajiem svārkiem mirgoja gluži jauns Ļeņina ordenis.

— Priecājos jūs redzēt, Matvej Denisovič! — apstādamies sacīja Jurasovs. — Es domāju, ka jūs esat kaut kur Karakumā.

Diezin vai viņš vispār par to domāja, gluži vienkārši ir labi audzināts un nav aizmirsis kopējo studiju laika jaunību.

— Kā ar veselību jūsu dzīves biedrei? — Jurasovs apjautājās. — Vai jums ir kādas ziņas par Nadježdu Grigorjevnu?

Pieklājīgajā vienaldzībā pirmo reizi pavīdēja ieinteresētība. Nadja, acīm redzot, uz visiem laikiem viņam palikusi Nadja; «baltspārnains putns ar cīnītājas seju» — tā viņš kādreiz bija viņu nosaucis, slēpdams sajūsmu aiz skeptiska smaidiņa.

— Nadja guļ uz nāves gultas, — nokāris galvu, sacīja Mat-vejs Denisovičs.

Jurasovs mokoši sarauca seju un kādu bridi klusēja.

— Nadja — Nadježda, — viņš nomurmināja. — Nadja — un nāve... neiedomājami! — Viņš pagrozīja kaklu, it kā spiestu sastīvinātā apkaklīte. — Aiziesim kaut kur, Matvej, pasēdēsim, parunāsimies ...

Dabūjis zināt, ka Matvejam Denisovičam vispirms jādabū cauri iesniegums, Jurasovs bez pieteikšanas iegāja pašas atbildīgākās personas kabinetā un vienā mirklī, jokodamies saņēma ilgoto parakstu, pēc tam iesēdināja Matveju Denisoviču mašīnā un aizveda uz restorānu.

Viņi nepaguva ieiet zālē, kad cienījama izskata pārvaldnieks, ar švītīgām, pie vaigiem pieplacinātām ūsām, pieskrēja pie galdiņa līdzās strūklakai, piebīdīja Jurasovam krēslu un draudzīgā padevībā jautāja:

— Ar ko jūs šodien pacienāt, Arkādij Georgijevič! Ir gluži laba forele.

Ļaudams Jurasovam pasūtīt, Matvejs Denisovičs laiku pa laikam raudzījās viņā ar dalītām cieņas un atsvešinātības jūtām.

Jaunībā viņš tiecās pie šā cilvēka un reizē necieta to. Arkādijam Jurasovam, ievērojama ceļu inženiera dēlam, tēva greznajā dzīvoklī bija trīs istabas, vienā no tām Nadja slēpa nelegālo literatūru un kādu laiku arī hektogrāfu. Arkādijs neticēja nekam un, izskatīdams skrejlapas, vēsi atzīmēja stila nepilnības, bet tad palīdzēja Nadjai skrejlapas izvadāt; vizinoties straujā ormaņa pajūgā, abi tēloja līksmu pārīti. Reiz Matvej s Denisovičs īgni jautāja, kā labad viņš riskē ar sevi; Jurasovs atbildēja: «Pēc matemātiska un psiholoģiska aprēķina ohranka šurp tik drīz neatkulsies, turklāt riskēt ir interesanti.»

Viņiem bija dažādi uzskati, un abi pastāvīgi strīdējās, bet Arkādija iebildumi un izsmiekls palīdzēja Matvej am nostiprināt savu pārliecību. Kopš mazotnes strādādams un paša spēkiem tiekdamies pēc izglītības, Matvejs Denisovičs bez kādas sistēmas tvēra zināšanas, steigā aizpildīdams lielākos robus; kāri lasīja filozofus un ekonomistus, romānistus un vēsturniekus, zinātniekus un publicistus, cenzdamies saprast, kāpēc pasaule tik nelāgi iekārtota, un atrast atbildi, kā jādzīvo. Tūkstošiem prātu — katrs citādi — tiecās izzināt un izskaidrot pasauli. Matvejs aizrāvās te ar vienu, te ar otru teoriju, kamēr nesaskārās ar zinātnisko materiālismu. Filozofi tikai izskaidroja

pasauli, uzdevuma būtība ir to pārveidot, — šie Marksa vārdi bija viņam atklāsme, un viņš metās kaujā, lai pārveidotu un pārtaisītu pasauli.

Jurasovs skeptiski smaidīja: «Pārveidot pasauli? Muļķības! Jūs sapūdēs katorgā, un, kas būs tālāk, to jūs tikpat neredzēsiet.» Viņš atzina tikai pakāpeniskas pārmaiņas zinātnes un tehnikas progresa rezultātā. Viņam bija plaša izglītība, un, ja viņš kaut ko nezināja, tad tāpēc, ka minētā problēma viņu neinteresēja; tomēr vispārējs priekšstats viņam bija par visu — viņam piemita kultūra, kas iegūta bērnībā un bez īpašas piepūles. Ja Jurasovs būtu parasts baltrocis kundziņš, varētu viņu ar patiku nicināt. Taču Jurasovs bija gudrs un spējīgs, to vajadzēja atzīt. Vecākajā kursā viņš aiz ziņkāres izstrādāja projektu — veselu kanālu sistēmu, kas savieno Balto jūru ar Baltijas, Kaspijas un Azovas jūrām. Studenti bija sajūsmā, bet Jurasovs nevērīgi uzmeta projektu uz skapja un nosmējās: «Nabagu zemē ar skalu gaismu un koka arklu?!» Saņēmis diplomu, viņš aizbrauca uz ārzemēm papildināt zināšanas, bet vēlāk institūtā lasīja hidrotehnikas lekcijas.

Revolūcija uz ilgu laiku atšķīra Matveju Denisoviču no viņa profesijas. Pagrīde, sarkanarmijas daļa, trūcīgo zemnieku komitejas, fronte ... Ar Jurasovu viņš nejauši satikās Petrogradā jau divdesmitajā gadā — novājējis, apnēsātā mētelī, tas zobgalīgi stādījās "priekšā:

— Inženieris bezdarbnieks. Starp citu, esmu sameklējis publiskajā bibliotēkā veclaicīgas receptes un taisu sveces preču apmaiņai, kā jūs sakāt — individuālais amatnieks, sīkburžujs.

Divus gadus vēlāk, atbraucis komandējumā Volhovas hidroelektrostacijā, Matvejs Denisovičs satika tur Jurasovu — jau kā vienu no vadošajiem inženieriem. Jurasovs, šķiet, ne visai bija pārliecināts par Ļeņina GOELRO plāna realitāti, kaut arī, kā noskaidrojās, strādāja vienā no šī plāna izstrādes komisijām.

— Iepazīstieties, esmu pasaules pārveidotājs! — viņš toreiz teica. — Projektēju kabeļceltni no koka! Metāla nav, darbojamies ar cirvi un lāpstu. Bet jums vajadzētu redzēt, kādi te namdari ir meistari!

Pamazām Jurasovs kļuva par vienu no redzamākajiem valsts hidrotehniķiem. Matvejs Denisovičs ne vienreiz vien izdarīja pētījumus Jurasova projektiem, viņi satikās apspriedēs, reizēm strīdējās, reizēm sapratās. Taču vienmēr sirds dziļumos Mat-vejam Denisovičam palika šaubas: kas viņš ir, šis tagad slavenais Jurasovs? Talantīgs praktiķis? Gudrs, auksts speciālists, kas atzīst tikai pārdroša tehniska atrisināj uma spožumu? . ..

Un nu viņš sēž iepretī Matvejam Denisovičam pie restorāna galdiņa un, aizmirsis savu sarunu biedru, raugās fontāna vājo strūklu mirgojumā. Klusē un košļā apakšlūpu.

— Es divas reizes bildināju Nadježdu Grigorjevnu, — viņš negaidot ierunājās un paraudzījās uz Matveju Denisoviču, vai tas zina.

Matvejs Denisovičs izbrīnījies pacēla augšup skatienu.

— Pati pārsteidzošākā viņas īpatnība bija pilnīga rīcības saskaņotība ar ideāliem, — klusi noteica Jurasovs. — Reta rakstura viengabalainība. Bet sevi taupīt viņa neprata. Tā laikam arī tagad nav pratusi. Vai pie viņas ir tuvi cilvēki?

Laikam Jurasovs gribēja zināt, vai Nadjai ir vīrs. Matvejam Denisovičam bija grūti par to runāt; viņš īsi atteica, ka pie viņas ir māsa.

Jurasovs atkal pagrozīja kaklu, kā atbrīvodams to no apkaklītes, un krasi mainīja sarunas tēmu. Atnesa zivi un vīnu. Jurasovs atdzīvojās, ar interesi klausījās Matvejā Denisovičā, kas satraukti un pikti klāstīja savus nodomus. Matvejs Denisovičs pats nemanīja, kā bija sācis par tiem runāt. Kādēļ? Pēc sena paraduma strīdā ar Jurasovu nostiprināt savas domas? Aiz vēlēšanās pārliecināties, ka šis cilvēks arī vēl tagad nav spējīgs iedegties par kādu sapni?

— Tad nu gan ir vērieniņš, — sacīja Jurasovs, — un neesat aizmirsis jaunības sapņus. Atcerieties . .. Cerniševski?

Tas bija pirmajā kursā, drīz pēc tam, kad viņu dzīvē ieradās mediķe Nadja. «Ko darīt?» bija viņas evaņģēlijs, Vera Pav-lovna — ideāls. Nadja sapņoja par kalpošanu tautai, par mediķes varoņdarbiem kaut kur tālā nomalē, par harmonisku cilvēku ideālu mīlestību. Matveju Mitrofanovu saistīja pie Čer-niševska kaut kas cits — toreizējās Krievijas baismīgajā tumsā šis dižais dumpinieks ticēja, ka darbs kļūs par iekšēju nepieciešamību, ka atbrīvotie cilvēki pārvērtīs neauglīgus tuksnešus ziedošos dārzos, paši noteiks upju virzienu, iemācīsies mainīt klimatu. Aizrāvies Matvejs izvirzīja gigantiskus pārveidošanas projektus, aiziedams tiktāl, ka Sahāra kļuva par auglīgu zemi. Jurasovs klausījās, klausījās un sacīja: «Nevaru ciest, ja melš no gaisa grābtu!»

Matvejs Denisovičs arī tagad mirkli sastomījās, it kā atkal dzirdētu šo salto pārmetumu. Bet nē! Sapnis nebija no gaisa

grābts. To bija sagatavojusi visa viņa dzīve — gan tās pašas pagrīdes skrejlapiņas, gan mežonīgā cīņa ar kontrrevolūciju un klejojumi pa Vidusāzijas smilšu barhāniem, kur viņš noņēmās ar apūdeņošanas problēmām. Viņš redzēja, kā cēlās jaunai dzīvei nabadzīgās klejotāju tautas, un vēlējās tām sagādāt ūdeni, pārticību, izglītību, patiesas attīstības iespēju . .. Vēlāk, ceļodams pa visu zemi kopā ar pētnieku grupām, viņš pieskārās citām tuksnešu problēmām. Neapgūto zemju dzīlēs gulēja neskartas milzu bagātības. Ogles, nafta, dzelzsrūda, retie metāli, sērs, varš, cinks .. . tur atrodama gandrīz visa Mende-ļejeva tabula un katrs elements veidoja rūpnieciski nozīmīgus krājumus. Bet kā lai tiek tiem klāt, šajā apvidū bez ūdens? Nē, atrisinājumam jābūt kardinālam — jāmaina klimats, ģeogrāfija, ekonomika, dzīves veids . .. Vesels problēmu un milzu pasākumu komplekss!

Vai Jurasovs izsmies viņa nodomus? Kaut arī, nav jau pirmo reizi. Matveju Denisoviču nebiedēja Jurasova skepse. Viņš jutās drošs par savu pārliecību, apzinādamies, ka balstās uz patiesību, ko apstiprinājusi dzīve, balstās uz partijas drosmīgo rīcību, kas pratusi attīstīt milzīgus tautas spēkus piecgadu radošajiem varoņdarbiem. Bet vai tad piecgades ir kas cits nekā radikāla un strauja valsts pārveidošana! Arī Jurasovs tajā piedalās -ar visu savu talantu, enerģiski piedalās. Viņš neizjūt pasaules pārveidošanas poēziju? Bet piedalās šai pārveidošanā!

— Jūs ticat tikai skaitļiem un aprēķiniem? Lūdzu! Patlaban ļoti sasāpējis ir jautājums par kokvilnu, mēs joprojām pērkam to par zeltu. Vidusāzija un Azerbaidžāņa varētu pārplūdināt visu valsti ar kokvilnu. Bet kur ņemt ūdeni? ... Esmu aprēķinājis: trīs upes — Amudarja, Sirdarja un Kura var apūdeņot apmēram desmit, piecpadsmit miljonus hektāru plantācijas, bet zemes, kas gaida apūdeņošanu, nav mazāk par divsimt, divsimt piecdesmit miljoniem hektāru! Šie skaitļi mani urdīt urda! Un tai pašā laikā trīs ūdeņiem bagātas Sibīrijas upes — Jeņiseja, Ļena un Oba — iegāž Ledus okeānā tūkstoš četri simti trīsdesmit miljardus kubikmetru ūdens! Dienvidiem tik vērtīgā veldze aizplūst cauri mūžīgā sasaluma rajoniem, cauri taigai un tundrai. Bet starp citu...

Viņš pabīdīja tālāk šķīvjus un glāzītes, nolika uz galda piezīmju grāmatiņu un ar ievingrinātu roku uzskicēja karti.

— Paskatieties! Cauri visai valstij stiepjas gara kalnu grēda un augstiene, kā atdalīdama ziemeļus no dienvidiem.

Tikai vienā vietā — Turgajā grēda pašķiras. Izpētot Turgajas vārtu iedobi, ģeologi un topogrāfi atraduši varenas straumes pēdas, kura tur kādreiz plūdusi cauri. Straume izskalojusi milzu apjoma gultni, augsne glabā upju nogulu. Pirms cik gadu tūkstošiem tas bijis? Kādi ģeoloģiski pārbldījumi pagriezuši upi uz ziemeļiem? Lai vai kā, mums ir tiesības izdarīt korektūru, izlabot dabas kļūdu un piešķirt citu dzīvi milzīgiem zemes plašumiem! Raktuves un rūpnīcas Turgajas augstienē, kokvilnas plantācijas un augļu dārzi, vīnogu audzētavas, ķirbjaugu kultūras pašreizējo smilšu vietā, — vai jūs saprotat, kas tās par bagātībām!

Jurasovs iedzēra malku vīna un domīgi noteica:

— Tas jau viss pareizi. Tikai jūs pārāk šauri pieskaraties šai problēmai. To vajag risināt plašāk un perspektīvāk.

Matvejam Denisovičam izkrita no rokām zīmulis. Šādu pārmetumu viņam gadījās dzirdēt pirmo reizi.

— Jūs laikam raisāties vaļā no Sibīrijas — mūžīgs sasalums, zema temperatūra, taiga! Bet īstenībā mēs vēl tikai atklājam tās bagātības, un industrializācijas kustība nenovēršami virzīsies uz austrumiem — pa Sibīriju un līdz pat Piejūrai. Habarov-skas naftas pārtvaices rūpnīca, Sahalīnas izrakteņi, Komsomoļ-ska, Kolima — tie ir gaidāmā uzbrukuma priekšposteņi. Tātad problēmu vajag risināt lielos mērogos, paredzēt kā ziemeļu, tā dienvidu un Tālo Austrumu attīstību.

Matvejs Denisovičs mazliet apmulsa no sarunas negaidītā pavērsiena.

— Es vispirms domāju par ūdens apgādes problēmu Vidusāzijā. Kaut gan, protams ...

— Vajag tvert galveno! — iesaucās Jurasovs ar viņam gluži neparastu aizrautību. — Galvenais ir enerģētika! Elektroenerģijas ražošanas jaudai jāpārsniedz rūpniecības jauda. Mēs esam šai jomā nabagi. Pirms revolūcijas Krievijas guvums nesasniedza divus miljardus kilovatstundu gadā un ieņēma piecpadsmito vietu pasaulē. Tūkstoš deviņi simti divdesmitajā gadā ... — Jurasovs pasmaidīja un paskatījās tieši acīs savam sarunu biedram, — tai gadā, kad jūs mani sastapāt kā māj amatnieku, kas lēja sveces pēc septiņpadsmitā gadsimta receptēm... Jā, elektroenerģijas izstrāde toreiz bija četrreiz mazāka par priekškara, un tai pašā gadā Ļeņins radīja GOELRO.

Liktos, ka hidrotehniķim nebūtu tas jāstāsta otram hidrotehniķim. Bet, acīm redzot, Jurasovs piešķīra lielu nozīmi

353

23 - 287

šādam pretnostatījumam. Viņa iekveldinātais skatiens jautāja: vai tu saproti? Tūdaļ gan vienaldzīgā speciālista balsī turpināja:

— Kā jūs zināt, GOELRO plāns daudziem šķita nereāls — to skaitā arī man. Tas tika izpildīts pirms apmēram septiņiem gadiem, uz tūkstoš deviņi simti trīsdesmit pirmo gadu. Mūsdienās GOELRO plāna ieceres pārsniegtas vairāk nekā trīs reizes. Bet kas gan mūsu zemei ir četrdesmit miljardi kilovatstundu? Salīdzinājumā ar diviem priekškara miljardiem — gigantisks lēciens, salīdzinājumā ar pilsētu, rūpniecības un lauksaimniecības prasībām — bada norma. Mūsu uzdevums izvērst elektroenerģijas ražošanu aptuveni līdz divsimt miljardiem kilovatstundu gadā.

— Divsimt miljardiem?

— Protams, minimāli tas jau ir gluži labs rezultāts. Bet īstā valsts elektrifikācija — tas nebūs ne divsimt, ne trīssimt, bet apmēram piecsimt, sešsimt miljardu.

Tagad Matvejs Denisovičs ar cienību vērās sejā sapņotājam, salīdzinot ar kuru viņš pats sev likās pie zemes pieplacis praktiķis. Un tas ir Jurasovs? Ko tad es būtu palaidis garām neievērotu? Ko neesmu sapratis? .. .

'— Mēs nesen aprēķinājām, — Jurasovs runāja tālāk. — Mūsu hidroresursi četrkārt pārsniedz ASV resursus un septiņ-kārt — Kanādas. Mūsu upes var mums dot tūkstoš septiņi simti miljardu kilovatstundu gadā! Tāpēc . . . taisnā pagriezienā uz enerģētiku, Matvej Denisovič! Pārdomājiet savā projektā lietderīgo un plašo upju izmantošanas iespēju — hidrostaciju tīklu — varbūt kaskādu, ja apstākļi atļaus. No Turgajas ies pašteces kanāls? Ar dabisko kritumu?

Kādu laiku abi aizrautīgi apsprieda ieceres detaļas. Un iecere, kas daudziem likās tīrās blēņas, ieguva stabilu vietu vēl plašākajā valsts attīstības perspektīvā. Upju izmantošanas shēmas, kuru dēļ Matvejs Denisovičs ne vienreiz vien bija veicis pētījumus, atdzīvojās un ieņēma savu vietu visu tautu darbu plānā — vispirms droši vien Volga, tad Angāra un Je-ņiseja, vēl vēlāk Tālo Austrumu upes un kaut kur tikpat tālu — ūdens plūsmas pagriešanu caur Turgaju uz dienvidiem, uz dienvidiem .. . Cik gadu paies līdz šī sapņa realizēšanai! Kāda secība tiks atzīta par vissaprātīgāko? Kādas grūtības un pārbaudījumi nostāsies ceļā cilvēkiem, kas pārveido savu zemi? ... Un kurš no viņiem abiem to pieredzēs? . . .

Jurasovs pameta acis pulkstenī un sarosījās. Viņš atkal kļuva atturīgs un izmeklēti pieklājīgs, bet tagad tas vairs nekaitināja. Trūcīgs un aprobežots likās Matvejam Denisovičam paša ilggadīgais spriedums par seno paziņu. Ticēja pasaules pārveidošanas iespējai un nenoticēja kāda, turklāt gudra un talantīga cilvēka pāraugšanai! Kā tad Jurasovs būtu varējis palikt agrākais? Viņam taču jaunībā ne sapņos nerādījās tāds darba vēriens, tāds plašums enerģijas izpausmei! Mēs jau esam pieraduši pie šī vēriena un bieži neprotam novērtēt mūsu ideju un mūsu veikuma iedarbības spēku. Mēs prasām modrību pret ienaidniekiem. Bet vajag būt arī modrībai pret labo. Pret šādiem dvēseles pārveidojumiem . ..

— Piedodiet, neko nevaru darīt, man jāsteidzas, — Jurasovs cēlās. — Tālo perspektīvu dēļ nedrīkst nokavēt šīsdienas pirmizrādi. Mani gaida sieva.

Jau uz ielas viņš, starp citu, ieminējās:

— Es patlaban noņemos ar ideju par elektrifikācijas perspektīvo plānošanu — tagad galvenos virzienos, arī visā pārējā, — teiksim, pusgadsimtam. Vadošajās aprindās šī iespēja tiek apspriesta. Droši vien tiks izvirzīts jautājums par perspektīvo plānu — sākumam gadiem piecpadsmit, divdesmit. Es cenšos panākt speciālas projektēšanas pētnieciskas grupas izveidošanu, tā sakot, ar skatienu tālā nākotnē .. . Būtu priecīgs, ja jūs tanī piedalītos.

Pavadīdams ar acīm gandrīz vai manierīgi taisno augumu, Matvejs Denisovičs sāka iet mājup — un cik viegli bija viņa soļi!

Uz staciju viņi atbrauca katrs atsevišķi.

Igors staigāja lieliem soļiem turp un atpakaļ, sabāzis rokas mēteļa kabatās. Strīds viņu nomāca, bet viņš nezināja, kā lai tuvojas tēvam, jo nesaprata viņu. Sākumā Igors cerēja, ka skumjās ziņas iespaidā tēvs aizmirsīs aizvainojumu. Taču tēvs neko nebija aizmirsis un nesamierināmi novērsās no Igora. Vai viņš skuma pēc Nadjas? Kas lai zina! Vakarus nosēdēja ieslēdzies un no rīta atkal vienā laidā zvanīja saviem brīnum jaukajiem cilvēkiem. Tagad tiem bija vēl pievienojušies hidro-celtnieki un nezin kāpēc — mūžīgā sasaluma joslas speciālisti. Iepriekšējā vakarā Igors bija aiz durvīm dzirdējis, kā tēvs aizrautīgi saka:

— Dienvidu siltums uzsūks valgmi un ar svētīgu lietu un vēju atgriezīs to ziemeļos. Mūžīgajam sasalumam vajadzēs atkāpties!

Bet patlaban tēvs stāv sagumis, rūgti sakniebtām lūpām — vecs vīrs... Iegribējās pieskriet klāt, piespiesties pie mīļā pleca, pačukstēt: «Piedod...» Taču tēvs pamanīja viņa vērojošo skatienu un krasi aizgriezās prom.

Igors joprojām sparīgi soļoja pa peronu, cenzdamies nocietināties ar domām, ka vajag tikai paļauties vājumam un tēvs patiesi paņems viņu pie sevis, bet tad — ardievu patstāvība!

Matvejs Denisovičs arī paslepen raudzījās uz dēlu, izvairīdamies sastapties skatieniem. Taču viņš nedomāja par vakardienas strīdu un dēla aizvainojošo izsaucienu: «Pateicos!» Vēl naktī, mokoties ar bezmiegu, viņš saprata un pat zināmā mērā attaisnoja šo skarbumu: puisim tiešām ekspedīcijā bija izveidojies neērts stāvoklis. Taču šai naktī domas par dēlu jaucās ar rūgtām domām par Nadjas nāvi un saasinājās izjūta par cilvēka dzīves nīcību. Visās šajās pārdomās sevi atgādināja Jurasovs, viņa padomi un reālā iespēja nopietni nodoties upju problēmai.

Viņš gandrīz vai neskuma par reālās — vakardienas Nadjas nāvi, — neārstējamās slimības laikā viņš bija paguvis samierināties ar neizbēgamo. Bet atmiņā atdzīvojās tā senā Nadja — Nadježda, viņa grūtās jaunības gaišā gaisma, meitene, kurai, pats neapzinādamies, bija nodarījis pāri. Viņš bija toreiz pārliecināts, ka nav meitenes cienīgs, tik ļoti baidījās aizvainot viņas tiklo atturību! Tikai daudz vēlāk saprata, ka Nadja, kautrīgi noslēgdamās, bija gaidījusi, kad viņš beidzot sāks ar viņu runāt tā kā ar kuru katru meiteni. Uzausa atmiņā viņas sastingusī seja māsas kāzās, kā viņa pēkšņi aizgāja un pie durvīm sacīja: «Man, kā redzams, lemts viens vienīgs ceļš.» Tā viņa arī bija nogājusi šo skaidro un taisno ceļu.

Cik simtu pateicīgu cilvēku gāja aiz «mūsu dakteres» zārka! Cik daudz jaunu mediķu iemācījās no viņas ārstēšanas prasmi un patiesas cilvēcības prasmi! Tāda uguns neapdziest, tā pār-sviežas no sirds uz sirdi.

Dzīve var būt ļoti liela un tomēr tik baismīgi ierobežota. Ir tikai viens gandarījums — tas, kas paveikts, un tas, kas, tāpat kā mūžīgā uguns, nodots tālāk.

«Ko tad es esmu paveicis?» viņš domāja. «Kam un ko esmu nodevis? Visu mūžu esmu nosoļojis kā ierindas darbinieks, neko īpašu neesmu padarījis, bet gāju pa priekšu un viss, kas izauga aiz manis, zināmā mērā balstījās arī uz mana darba augļiem, uz maniem slēdzieniem un pierādījumiem. Upju krasti, kurus izstaigāju, bija neapdzīvoti, zemes — tuksnešainas, dzīve tur veidojās pēc manis, taču veidojās! Simtiem cilvēku auga man līdzās, kaut ko es viņiem palīdzēju, laikam arī daudziem nodevu dzirkstīti derīgā ... Bet sapņoju visu labāko ieguldīt dēlā. Ko tad es tomēr būtu palaidis garām? Ko neesmu pratis? ... Vai man tā liekas, jeb vai patiesi viņš ir paskarbs un klausa tikai prāta balsij? Vai mana paša aizrautība man apmiglo acis, jeb vai viņam tiešām trūkst spēju aizrauties, iedegties tā, ka aizmirstas visas ikdienas rūpes un nakti nenāk miegs? ...

Igors dusmojas par manu «muļķīgo» draudzību ar Galočku Rusakovsku, bet man Galočka ir atklājums un mīkla. Kad Igors bija puišelis, es mūžīgi klaiņoju ekspedīcijās. Un toreiz veidojās, lūk, šis te — šodienas cilvēks. Kaut kas viņā nogūlās uz visiem laikiem. Iezīmējās rakstura līnijas. Es bezrūpīgi domāju, ka esmu uzaudzinājis dēlu par labu cilvēku tikai tāpēc, ka viņš nav darījis ļaunu, krietni mācījies, kļuvis par komjaunieti. Tomēr dzīvē ir simtiem sarežģījumu, kad cilvēks pagriežas vai nu tā vai citādi, un pēkšņi parādās rakstura apslēptākās īpašības. Un šīs īpašības pamazām veidojās... bet es nemanīju?

Rau — Galočka. Paskaties, bērniņš vien ir! Kādi tad nu tam var būt pārdzīvojumi un pārdomas? Bet šai bērna dvēselītē noris savs ļoti svarīgs darbs. Un tāds pats norisēja Igora bērnu dienu dvēselītē, bet es neiešķīlu tanī to pašu dzirkstīti? ... Priecājos — vēlas būt hidrotehniķis — pētnieks, sapņo iet manu ceļu, nodošu viņam savu pieredzi. Bet kā labad?

«...Tu esi pārāk aktīvs tur, kur nav nekāda sakara ar galveno!» Kas tad viņam ir galvenais? Darbs? Šodiena? Un viss pārējais — blēņas? ...

Galočku, redz, aizrāva mana iecere. Kad stāstu, — viņa klausās ar pavērtu muti, sejiņa bērnišķīga, bet acis ... ai, kādas acis! Var galvot, ka tās redz to pašu, ko redzu es, un šis redzējums viņu apbur. Kā lai zina, kas no viņas izveidosies vēlāk! Tikai šīs acis vairs nekad nespēs skatīties sev zem kājām vien ...»

Matvejs Denisovičs iesānis vēroja dēlu — apstājās pa gabaliņu, drūms kā mākonis. Ak, cik labi būtu, ja tas ar senāko uzticību sacītu: «Pastāsti, tēt, ko un kā tu esi sadomājis.» Igoram viņš jau nu gan paskaidrotu visu, visu! . .. Pats tik ilgi

nenodzīvos, bet Igors nodzīvos. Iespējams, ka Igoram būs laime sākt šos gigantiskos darbus ...

Nesen Matvejs Denisovičs pastāstīja Galočkai par narod-ņiku Demčenko, kas pagājušā gadsimta beigās uzrakstījis grāmatu, kurā pierādījis nepieciešamību pārcelt Obas un Jeņisejas upes uz dienvidiem.

— Plaša vēriena domas! Paredzēja, ka Sibīrijas upju novirzīšana uz dienvidiem ietekmēs klimatu, mīkstinās sauspūti. Aprēķināt kā inženieris viņš neprata, nezināja, cik kurā vietā ir virs jūras līmeņa. Ja precīzi izpildītu viņa plānu, tad applūdinātu visu Rietumsibīriju, ar Omsku, Tomsku un Novo-sibirsku, un Vidusāziju līdz pat Astrahaņai. Lai nu kā, aprēķināt ir inženieru pienākums, ideja bija pareiza.

Gaļinka, domās nogrimusi, klusēja. Un pēkšņi satraukti ieminējās:

— Vai es arī kādreiz nomiršu?

Tātad stāsts par sen mirušo sapņotāju izraisīja meitēnā atklājumu par visa dzīvā mirstību, bailes no dzīves ierobežotības? ...

— Nu, tu vēl ilgi nemirsi.

— Un jūs?

Viņa nosarka, sapratusi, ka jautājums nav taktisks. Bet tad pārliecināti sacīja:

— Es jūs nekādās ekspedīcijās nesūtītu. Jums vajadzētu sēdēt un aprēķināt, kā visu paveikt. Lai neko neapplūdinātu.

Galočkai tas. ienāca prātā. Kāpēc tad Igors ... mans Igors!...

Igors pēkšņi apņēmīgi devās pie tēva.

— Nāk.

Tālumā parādījās dūmu mutuļi, un bija dzirdama tuvojošās lokomotīves šņākuļošana.

— Slikti, ka mēs nezinām vagona numuru.

— Stāvēsim te.

Tas nebija izlīgums, bet klusa noruna — neapbēdināt ar saviem strīdiem mīļu, bēdu nomocītu cilvēku.

Tagad viņi stāvēja līdzās plecu pie pleca. Igors pirmais ieraudzīja māti un sāka skriet blakus vagonam.

Viņa viegli nolēca no kāpnītēm, iedeva Igoram čemodānu un aši noskūpstīja viņu, ar acīm meklēdama vīru. Ieraudzījusi savā enerģiskajā gaitā piegāja klāt. Seja viņai patlaban bija nevis skumja, bet tāda pati dzīva un sagatavojusies priekam, kādu Matvejs Denisovičs pazina un mīlēja kopš jaunības — kopš tās dienas, kad pie Nadjas atbrauca jaunākā māsa Zinaīdā un stundas laikā līksmi, neko nenojauzdama, pārvilka ar savu enerģisko rociņu svītru viņa ideālajai mīlestībai pasaulīgās mīlestības vārdā, kura daudz nespriedelē un ir laimīga.

— Ko tad jūs tādi kā sabozušies? — jautāja Zinaida Gri-gorjevna pēc pirmajiem tikšanās brīžiem, uzmanīgi abus vērodama. — Sastrīdējušies, vai?

— Nē jau, nieki, — sacīja Igors.

— Labi, noskaidrosim, — Zinaida Grigorjevna apsolīja, lietodama savu iemīļoto teicienu, un uzsmaidīja vīram. — Es ļoti baidījos, ka tu aizbrauksi, mani nesagaidījis.

Nadjas nāvi viņa nepieminēja ne ar vienu vārdu. Matvejs Denisovičs zināja, ka šīs nedēļas pie mirstošās māsas gultas viņai bijušas smagas, ka bēdas ilgi nepāries, bet tāda jau Zina ir — vienmēr pavērsusi seju pret dzīvi un necieš, ja «ļauj jūtām vaļu». Mājās viņš pamanīja, ka Zina kļuvusi vājāka, radušās jaunas krunciņas. Bet arī tagad viņa izskatījās jauna, — īsi apgrieztie, sirmie mati nevērta viņu vecāku, bet mīļi izcēla apaļo, sārto seju un acu zilumu.

Viņa sēdēja pie galda kā viešņa, jo nekad neprata un labprāt nevēlējās saimniekot, tomēr abi vīrieši, apkalpodami viņu, pirmo reizi jutās tā īsti mājās kopā ar namamāti. Bet namamāte aši atklāja viņu neveiklos mēģinājumus kaut ko slēpt. Padzērusi kafiju, viņa piezvanīja uz savu klīniku un norunāja slimnieku pieņemšanu nolikt uz rītdienu. Izskatīja ziņojumus, kas bija sakrājušies, noskuma, ka šovakar rajona padomes sesija, kuru būtu kauns palaist garām, paraudzījās pulkstenī.

— Nekas, līdz sēdei vēl astoņarpus stundas. — Noglauda pieri, aizdzīdama nogurumu, klusi pateica: — Nadja pieminēja jūs abus pašās pēdējās stundās. Par tevi, Matvej, domāja. Un par tevi... Es negaidīju, ka jums kaut kas nav tā, kā vajag.

11

Viesnīcas vestibilā Paļka uzkavējās pie spoguļa, lai apskatītu sevi visā augumā. No blāvā dziļuma viņā izaicinoši vērās gara auguma puisis, sevišķi brašs līdzās druknajam, stūrainajam Ļipatuškam. Jaunā kažokādas cepure un gluži jaunās dzeltenās «džimmi» kurpes bija lieliskas, nerātna matu šķipsna lūkojās ārā no pakausī atstumtās cepures apakšas. Mētelis, tiesa gan, jau krietni apnēsāts un paplāns Maskavas novembrim,

tomēr vispārējo iespaidu tas nebojāja, gluži otrādi, piešķīra neatkarīgu izskatu — sak, neesmu jau nekāds švīts, bet īsts vīrietis. Kaklasaite gan nav lāgā sasieta ... Piķis viņu zina, kā Igoram padodas brīvs, skaists mezgls!

— Mēs nokavēsim, — atgādināja Ļipatovs, uzlikdams ciešāk galvā veco žokejcepuri.

Apņēmīgi atraisījis mezglu, Paļka pārsēja kaklasaiti vienā paņēmienā, ar iedvesmu — un izdevās gandrīz kā Igoram. Tagad puisis spogulī izskatījās neatvairāms. Un šovakar tas būs kādam jāievēro ...

Igors gaidīja pie savas mājas.

— Pošas kā brūtgāni! — viņš purpināja. — Tēvs aizbrauca jau pirms stundas.

Paskrējis ielas vidū, viņš apturēja pirmo mašīnu, kas pagadījās:

— Aizved, draugs! Entuziastu šoseja, jaunie nami. Nekas,, nekas, labam šbferim arī simt verstu nav līkums.

Sēdēdams līdzās šoferim, Igors tērzēja ar viņu kā ar senu paziņu. No malas raugoties, šķita, ka viņš ir bezrūpīgs. Igors labprāt nemēdza izrādīt satraukumu.

Pretēji cerētajam māte bija nostājusies tēva pusē.

— Zini, ko es tev pateikšu, — viņa paziņoja ar pierasto noteiktību savos spriedumos. — Bērni sev vecākus nemēdz izvēlēties. Ja nu tev ir palaimējies dabūt tādu tēvu, tad proti to novērtēt. Tu esi sarunājis rupjības un apvainojis viņu. Pats ievārīji putru, pats arī atvainojies.

Sākumā Igors iecirtās, bet tad īstais brīdis bija palaists garām. Tēvs izvairījās no viņa, stundām ilgi stāstīja mātei par saviem nodomiem. Pa ausu galam Igors uztvēra, ka Jurasovs atbalstījis tēva ideju un pat apsolījis kādu darbu, kur varēšot pievērsties savam projektam. Jurasovs — atbalstījis?! Gribētos izjautāt, bet vai tēvs atbildēs? ...

Tēva gaidāmā aizbraukšana pārsteidza Igoru: izšķirties bez samierināšanās? Viņš ilgi noņēmās, iekams sadūšojās lūgt piedošanu.

— Es nedusmojos, — sacīja tēvs, nepaceldams acu no grāmatas. — Es ieraudzīju tavu egoismu un sirds aprobežotību, tas man nav patīkami.

Igors aizsvilās:

— Vai tad no dažiem ātrumā izmestiem vārdiem var ko-spriest! Galu gala, ja es uztraucos, ka tu esi pametis novārtā darbu šo upju dēļ...

— Ja man radīsies vēlēšanās parunāties par «šīm upēm», — tēvs gausi novilka, — es izvēlēšos citu sarunu biedru... kaut vai Galočku. Viņa saprot labāk par tevi. Bet tagad esmu aizņemts. Netraucē.

Lai arī cik savādi tas bija, māte atbalstīja Galočkas apciemojumus un pat kļuva laipnāka pret Tatjanu Nikolajevnu, kuru agrak mēdza dēvēt par aušu. Dzirdot par «puišu cilvēku viesībām» Rusakovsku mājā, māte nicīgi rauca lūpas. Šai reizē viņa pati pierunāja tēvu iet:

— Man vajadzēs aizkavēties klīnikā. Ko tad tu viens pats majas sēdēsi?

Acīm redzot, arī viņa Igoru neņēma vērā.

Atlika vienīgi šis vakars. Tēvs atdzīvosies, kļūs jautrāks.

... Jāpieiet klāt draugu sabiedrībā, jāsaņem viņa roka un klusi jāpalūdz:

— Aizmirsti, tēt, es negribēju tevi apbēdināt.. .

Tam tad Igors arī gatavojās, tērzēdams ar šoferi.

Ļipatovs pieplaka pie lodziņa — aiz tā zibēja šaurās Maskavas ielas, pilnas vakara rosības: gājēji ar bērniem, iepirkumiem, pat ar suņiem saitē, šaudījās visos virzienos, iedami pāri ielai tieši priekšā mašīnām, kas trauksmaini signalizēja; tramvaji bija no visām pusēm aplipuši ar cilvēkiem, kas bezbailīgi turējās aizmugurē, pie režģiem, kur vien varēja, vai arī, novietojuši vienu kāju uz kāpšļa un kaut kā pieķērušies pie roktura, karājās gluži mierīgi, vēl ar portfeli otrā rokā. Uz lukturu apgaismotām plāksnītēm zibēja dīvaini Maskavas ielu nosaukumi: Maroseika, Soļanka, Jauza, Nikolo Jamska ... Tad mašīna izrāvās laukā no veco ielu šaurības uz varen plata prospekta un — ārā no pilsētas. Sākās apvidus ar žogiem, noliktavām, pēc tam lauki un plaši klajumi, pilni ar bezveidīgām, saspiestām dzelzīm un automašīnu skeletiem, — te bija lūžņu izgāztuve. Mājeles, kas šur tur pavīdēja, bija gauži vecas, greizas, ar maziem, nespodriem lodziņiem. Un pēkšņi tālumā atausa daudzu uguņu starojums, un šinī starojumā, kā tuksneša mirāžā pacēlās plaši izvietotie jauno daudzstāvu namu korpusi. Atkal Maskava, atkal lielpilsēta, tikai cita, šodienīga.

Ļipatovs centās visu saskatīt un iegaumēt.

Paļka bija nevērīgs, viņu neinteresēja pilsētas mainīgie skati, pilsētas, kur viņš bija pārdzīvojis tik daudz cīņu un

vilšanās, cerību un izmisuma, strādājis dienām un naktīm, strīdējies līdz pārgurumam, centies panākt un panācis! Visa milzīgā pilsēta ar daudzveidīgo un komplicēto dzīvi viņam koncentrējās vienā punktā. Šajā punktā ilgi tika lemts un beigās izlemts viņa liktenis. Uzvara apstiprināta ar vairākiem pavēles paragrāfiem, kas ziņo, ka uzsākti izmēģinājumu stacijas Nr. 3 celtniecības darbi, priekšnieks Ļipatovs, Ivans Mihailovičs, galvenais inženieris Svetovs, Pāvels Kirilovičs . .. Pāvels Kirilo-vičs, redz, kā. Galvenais inženieris. Stacija Nr. 3, jo ir jau stacija Nr. 1 Donbasā, pēc Kateņina metodes, un Nr. 2 Maskavas apkārtnē, pēc Vadecka un Kolokoļņikova metodes. Lai būtu ir Nr. 1, ir Nr. 2! Paspēkosimies! Pierādīsim! Kaut ātrāk varētu tikt galā ar formalitātēm, ar visiem šiem normatīviem, štatiem un limitiem. Un tad uz Donbasu, uz Veco Aļeksejevkas šahtu, kurai līdzās viņiem ierādīts ogļu slāņa iecirknis, kaut arī būtu varējuši atrast piemērotāku, neizstrādātu slāni netālu no Doņeckas. Bet galvenais — kaut ātrāk varētu ķerties pie darba!

Dzīve solīja plašumu un izvērtās brīnumaina. Šodien Račko izmeta noslēpumainu mājienu, ka Mordvinovu un Svetovu grasoties sūtīt uz ārzemēm. Ha! Uz ārzemēm! Uz jautājumiem Račko neatbildēja, atrunājās — kad pienāks laiks, dabūsiet zināt. Račko izskats bija noslēpumains un nez kāpēc dusmīgs. Ķircina vai arī patiesi kāds sadomājis viņiem dot komandējumus uz ārzemēm? Kas zina — kurp? Uz Angliju? Varbūt pat uz Ameriku? Pēdējos gados daudzus inženierus sūta turp. Interesanti! Pāvels Kirilovičs Svetovs pelēkā platmalē un dzeltenās «džimmi» kurpēs pastaigājas pa Brodveju... Vajadzēs šodien sarunā ieminēties: «Laikam visā drīzumā man uz neilgu laiku būs jāaizbrauc uz ārzemēm.» Tad nu gan viņa brīnīsies! «Jūs — uz ārzemēm?!» — «Jā, ziniet, gribas apskatīt pasauli, salīdzināt, papētīt, kas tur labs, kas slikts ...»

Šīsdienas tikšanās ir vēl viena negaidīta dāvana. Kā tas gadījies, ka viņa tos uzaicināja? «Varat atvest arī savus Doņeckas draugus» — tā viņa esot teikusi Igoram. Igors apgalvo: «Madāmai ārkārtīgi patīk, ka ap viņu grozās pielūdzēji. . .» Igors dusmojas, tāpēc ka tēvs rīt brauc prom, bet viņi nav izlīguši. Lai justos drošāk, viņš paķēra līdz draugus. Draugiem jāpalīdz samierināt ar tēvu. Kā? To redzēs uz vietas. Katrā ziņā tas ir tiešs un svarīgs uzdevums. Paļka «negrozīsies» pielūdzēju barā. Viņam vajag tikai palūkoties viņas mirdzošajās

acīs un redzēt — aizmirsusi vai ne. To, kas bijis, izsvītrot nevar. Un iespējams, ka tāpēc arī aicināja, lai vakara līksmā kņadā liktu saprast, ka atceras? . ..

Tatjana Nikolajevna izskrēja viņiem pretī dīvainā tērpā, ap galvu kā čalma aptīta raiba šalle.

— īstā laikā! — viņa iesaucās, stiepdama pretī abas rokas, — vienu sakampa un pakratīja Ļipatovs, otru noskūpstīja Igors. — Mēs rīkojam šarādes, tūlīt sāksies! Sveicināti, Pāvel Kirilovič, — viņa pastiepa pretī to roku, kuru bija noskūpstījis Igors, — dzirdēju, ka esat guvis uzvaru? Apsveicu.

Roku viņš neskūpstīja — tā tik vēl trūka! Taču pakratījis nelaida vaļā, bet cieši saspieda. Viņa uz brīdi sastomījās, nodūra acis: kautrīgā. Tad pirksti apņēmīgi atbrīvojās un maigi atgrūda viņa roku.

— Ģērbieties, iepazīstieties ar visiem un sēstieties! — vēsi un reizē jautri sacīja viņas balss. — Ar mani nerēķinieties, šodien visi paši ir saimnieki, bet man jāiet uz skatuvi!

Viņas acis stingi un uzstājīgi pavērās Paļkā un aizslīdēja tālāk. Raibā čalma pazibēja spilgti apgaismotā istabā, kur sēdēja un stāvēja vairāki Paļkam nepazīstami vīrieši.

Priekšnamā iebrāzās Gaļinka ar vara bļodu rokā.

— Ātrāk, ātrāk, ieņemiet vietas!

Istaba bija pārvērsta par skatītāju zāli: galdi piebīdīti pie sienas, krēsli un dīvāni salikti trīs rindās iepretī arkai, kas nošķīra daļu istabas; aiz arkas bija redzami grāmatu plaukti un masīvs profesora rakstāmgalds, patlaban tā bija skatuve un pats Rusakovskis ar divu jaunekļu palīdzību vilka virs arkas stiepli aizkaram. Arī viņam galvu rotāja čalma.

— Nocirst galvas tiem, kas uzdrīkstējušies nokavēt! — profesors stiepti izkliedza un nolēca no kāpnītēm.

— Es atvedu tev divus viesus, ak pavēlniek! — Igors nesamulsa un zemu palocījās, pieskardamies ar pirkstiem pie grīdas.

— Mans nams ir jūsu nams! — profesors tāpat paklanījās Ļipatovam un Paļkam.

Paļka paslepen vēroja svešos vīriešus; viņš ne mirkli nešaubījās, ka tie visi iemīlējušies «acuraugā» un tāpēc likās pašapzinīgi un pretīgi, sevišķi tuklais, jaunais sārtvaidzis, ar kuru viņa nupat kā sačukstējās.

— Piekrāpa, — Igors sadrūmis sacīja. — Nav atbraucis.

Paļka uzreiz nesaprata, ka viņš runā par Matveju Deniso-viču, jo pilnīgi bija aizmirsis savu galveno uzdevumu — samierināt Igoru ar tēvu.

Galočka piesita ar karoti pie vara bļodas, un aizkars pašķīrās ...

Paļka bija sagatavojies ieraudzīt kādu austrumniecisku skatu, bet aiz aizkara parādījās galdiņš un uz tā karafe ar ūdeni. Pie galdiņa pienāca jauneklis, viens no tiem, kas palīdzēja Rusakovskim izvilkt stiepli. Šim jauneklim piedienēja apzīmējums — puišelis. Rudie, savēlušies mati krita uz acīm, seja vienkārša, bērnišķīga, ar mīļi uzrautu degunu un gaišām uzacīm. Puišelis kautrīgi palocījās, pieskārās pie karafes, tad pārvietoja glāzi, nokremšļojās un sacīja stomīgā, zemā balsī:

— Biedri, manas šāsdienas lekcijas tēma: «Vai ir dievs?»

Viņš ielēja sev ūdeni, kāri izdzēra, no jauna nokremšļojās

un sāka runāt. Runāja gudri, ar citātiem no bībeles un korāna, vienveidīgi žestikulēdams ar labo roku, kamēr kreisā te satvēra, te atlaida karafi. Viss noritēja nopietni, neviena smieklīga vārda vai teiciena, bet Paļka pasmaidīja un redzēja, ka visi apkārt smaida. Kāds, nevarēdams valdīties, skaļi iespurdzās, un to pašu brīdi smējās visi: tik patiesa un jocīga bija parodija par neattapīgo lektoru.

— Iļka Aleksandrovs, — Igors pačukstēja. — Tad ir gan meistars uz stiķiem!

Visiem smejoties, Aleksandrovs palocījās un atmeta atpakaļ matus. Šī kustība pārveidoja visu viņa izskatu; tagad izcēlās liela, augsta un skaidra piere ar stingru rieviņu virs uzacīm un īpatnējais galvas pagrieziens, spēcīgais kakls, ko balstīja nevis cieša, bet vieglas sporta jakas vaļēja apkaklīte.

Pēc brīža tas pats Iļka, ielīdis garos brunčos, tēloja bargu skolotāju ar pensneju uz deguna, bet Galočka — skolnieci. Galočka ar krītu rakstīja uz rasējamā dēļa un nekādi nespēja aptvert, ka no «B» un «A» kopā iznāk zilbe «BA», bet no «D» un «I» — «DI».

Trešais un pēdējais skats bija harēms, kur Rusakovskis čalmā un peldmētelī tēloja kaprīzu valdnieku, bet «acuraugs» vienu no skaistajām sievām.

Te nu Galočka iezvēla ar karoti pa bļodu un paziņoja: viss kopā!

Masīvā krēslā cienīgi sēdēja resnvēderis ar dzeltenu seju, iešķībām acīm, ķīniešu halātā un dīvainā galvas segā, kurā

bija sabakstītas matu spraudes ar eglīšu rotājuma bumbām galos. Galočka vēdināja ap resnvēderi ar istabas slotu.

— Tēt! — izbrīnījies iesaucās Igors.

— Bog-di-hans! — iesaucās sārtvaidzis jauneklis, acīm redzot, apmierināts, ka pirmais uzminējis šarādi.

Matvejs Denisovičs smagnēji piecēlās un palocījās, pieturēdams uz vēdera piesieto spilvenu. Ar ogli apvilktās acis pārslīdēja pār sēdētāju sejām un uz brīdī apstājās, atdūrušās pret Igora aicinošo skatienu. Matvejs Denisovičs novērsās, apkampa Galočku un lēnām devās uz arku, bet Igors gluži bezrūpīgi sāka runāties ar tuklo jaunekli, — kādu brīdi viņi tērgāja, nepievērsdami uzmanības Paļkam, kas sēdēja starp viņiem, kamēr Igors attapa abus iepazīstināt. Izrādījās, ka tuklais jauneklis ir Žeņa Truņins, par kuru Paļka bija daudz dzirdējis.

— Es arī esmu dzirdējis par jums, — Truņins sacīja. — Jūs esat izstrādājis ogļu apakšzemes gazifikācijas projektu. Tas ir lielisks pasākums. Es jau sen vēlējos uzzināt, kā nākas .. . Mēs ar Aleksandrovu gudrojām par naftas apakšzemes gazifi-kāciju. ..

Pēc brīža Paļka uzskatīja tuklo jaunekli par vissimpātiskāko un gudrāko no visiem, ar ko bija sastapies. Bet te «acuraugs» paaicināja pie sevis Truņinu, nosaukdama to par Žeņečku, un Paļkas sirdī atkal ierunājās asa netīksme.

Rusakovskis un Aleksandrovs ienesa istabā divas paplātes ar uzkožamiem un vīnu. Neviens necienāja — viesi paši gāja pie galda, ņēma sviestmaizes, ielēja sev vīnu. Paļka ar Igoru arī piegāja un uzgrūdās Ļipatovam, kurš cītīgi cilāja glāzīti, saskandinādams ar Matveju Denisoviču. Matveja Denisoviča sejā vēl bija manāmas grima pazīmes, kas pasvītroja acu nelielo slīpumu.

— Es tevi uzreiz nepazinu, tēt, — laipni sacīja Igors. — Ar ko tevi nosmērēja tik dzeltenu?

Neskatīdamies uz dēlu, Matvejs Denisovičs atbildēja:

— Ar pasteli.

— Pamatīgi iznāca! — lūdzošā balsī atzina Igors.

— Pamatīgi! — piebalsoja Paļka, nezinādams, kā lai šiem abiem palīdz. — Taisni īsts bogdihans.

— Tam par godu jāiedzer! — iesaucās Ļipatovs, vēcinādams rokā cieši sažņaugto pudeli. — Iedzersim par tēvu un dēlu, un jūs iedzersiet viens par otru, nudien!

Kad Igors sniedzās pēc glāzītes, viņam ietrīsējās roka, bet Matvejs Denisovičs bija mierīgs, tikai acis samiedzās gluži šauras.

— Ko tad nu dzert par tēvu un dēlu, labāk jau par svēto garu, — viņš ar glāzīti rokā piegāja pie Tatjanas Nikolajevnas. — Uz jūsu veselību, šīs mājas mīļais gars!

Igors paskatījās uz tēva sagumušo muguru, izdzēra vienā paņēmienā vīnu un izgāja no istabas.

— Nu ko tu neteiksi... — bēdīgi nomurmināja Ļipatovs un ielēja sev vēl.

— Vai zini, vecīt, nešauj pār strīpu, — Paļka brīdināja un steigšus piegāja pie jautrās grupas, kas izveidojās ap Tatjanu Nikolajevnu. Garām ejot, viņš pamanīja, ka Igors priekšnamā velk mugurā mēteli. Tad dzirdēja, ka noklaudz āra durvis. Taču viņš bija pārāk aizņemts pats ar savām izjūtām, lai varētu skumt par svešām.

Visu šo vakaru viņu priecēja apziņa, ka pieder pie neparastās, apbrīnojamās lielpilsētas zinātnieku pasaules, kuri tik slaveni, ka labprāt vēlas aizmirst savus zinātniskos titulus un nododas blēņām kā skolnieki.

Šai slavenību pasaulē brīvi apgrozījās Tatjana Nikolajevna. Valdzinājums vērta viņu par draudzīgā pulciņa centru, pacēla pāri visiem. Sirms vīrs, krunkainu seju, kurā Paļka pukstošu sirdi pazina slavenu akadēmiķi, verdziski izdabāja Tatjanai Ni-kolajevnai, bet viņa tikai pasmējās. «Acurauga» uzmanība bija kā dāvana, ko pasniedza nelielās devās.

Paļka pavērās viņā un vairs nespēja ticēt, ka bijusi tāda nakts stepē.

— Pāvel Kirilovič, nāciet šurp!

Viņa pavilka Paļku aiz arkas, kaktā, kur visi grimējās un pārģērbās. Tur stāvēja Truņins, līdz pusei kails, — stāvēja, skurinājās un izmēģināja boksa cimdus.

— Ģērbieties nost, tūlīt jūs attēlosiet boksu!

Paļka izbijies mēģināja atteikties, bet līdzās nostājās Ru-sakovskis.

— Atteikties pie mums nav pieņemts. Te jums būs cimdi.

«Acuraugs» iespurdza zālē. Viņai atbrīvoja krēslu. Tur

viņa sēdēja kā valdniece.

Truņins bija viscaur tukls, tumīgs, ar ļoti baltu ādu. Viņam līdzās Paļka varēja lepoties ar saviem stingrajiem muskuļiem

un dienvidu saules iedegumu, kas neizzuda. Uztvēris Tatjanas Nikolajevnas noslēpumaini laipno skatienu, viņš ārkārtīgi samulsa un aiz samulsuma uztvēra savu lomu gluži nopietni —• nikni uzbruka Truņinam, neskopodamies ar smagiem sitieniem.

«Acuraugs» skaļi smējās un applaudēja.

— Bokss! Bokss! — sauca skatītāji.

— Zīdaiņu piekaušana! — kliedza Aleksandrovs. — Palīgā, viņš nogalinās mūsu institūta lepnumu!

Kamēr iekarsušais un apmierinātais Paļka, paslēpies aiz atzveltnes krēsla, ģērbās, sākās nākamais skats, kur piedalījās Tatjana Nikolajevna. Lai to nepalaistu garām, Paļka nolēma atbrīvoties no kaklasaites — jods ar to, vai tad bez spoguļa var apsiet!

Iļka Aleksandrovs, sparīgi nokritis uz ceļiem Tatjanas Nikolajevnas priekšā, sāka dedzīgi atklāt mīlestību. Viņa nevērīgi klausījās, turēdama zobos puķi, un tad nopūtās:

— Sīc kā muša! Ko jūs visi iemīlaties? Jūsu taču ir daudz, bet es viena.

Ko tur lai saka, viņa prata sev izdomāt lomas!

Vārds kopā bija — boksīts. Paļka nespēja iedomāties, kā var tādu vārdu nospēlēt. Bet Rusakovskis, Truņins un Aleksandrovs apsēdās visi kopā ap galdiņu un sāka runāt par alumīnija ražošanu, par teoriju sakarā ar boksīta slāņu noguluma izcelšanos, un daudzām citām teorijām. Truņins dedzīgi sprieda:

— Galvenais nav teorijas, bet tas, kā visracionālāk un progresīvāk ...

— Diezgan! Diezgan! — melodiski iesaucās Tatjana Nikolajevna. — Tikuši pie sava jājamā zirdziņa, nu vairs ne apturēt!

— Boksīts! Boks—sīc! — klaigāja pārējie.

Paļkam bija žēl, ka interesantā saruna aprāvusies.

Stundu vēlāk viņš uzdūrās šai pašai trijotnei, viņi sēdēja

aiz arkas uz saritināta paklāja starp izsvaidītām drēbēm un dažādiem, šarādēs izmantotiem priekšmetiem. Jādomā, ka sākuši to visu vākt nost un aizrunājušies.

Paļka jau bija dzirdējis no Igora, ka Aleksandrovs un Truņins nesen braukuši uz ziemeļiem konsultēt alumīnija un boksīta strādniekus un atveduši no turienes kādu ideju, ko nosaukuši par OR AT. Igors nezināja, ko tas nozīmē. Patlaban tieši par to runāja.

Klausīties svešā sarunā nebija taktiski, tomēr Paļka piegāja un apstājās līdzās Truņinam.

— ... Galu galā visu izšķirs viens, — runāja Truņins, — vai tiešām mūsu metode ieviesīs alumīnija ražošanā kaut ko jaunu.

— Kāpēc gan mums jāatdod nozaru institūtam? — iesaucās Aleksandrovs, aizvainoti uzmetis lūpu.

— Tāpēc, ka tavām spožajām idejām nepieciešami vairāki nozaru institūti, Iļjuša, — Rusakovskis jokoja. — Kamēr tie vēl nav uzcelti, jādod svešiem.

Cenzdamies izprast strīda būtību, Paļka uzreiz nepamanīja, ka durvis uz blakus istabu atvērtas, tur redzams liels spogulis un spogulī kaut kas pavīd. Pavirzījies uz paklāja, lai labāk redzētu, viņš pārsteigts sastinga: spogulī griezās Tatjana Ni-kolajevna, plivinādama virs galvas raibo šalli, kas bija apsieta kā čalma. Viņa dejoja pati sev, priecājās pati par sevi, pati sev uzsmaidīja.

Vērodams spogulī dejojošo tēlu, Paļka vairs nespēja sekot sarunai. Visiem spēkiem viņš centās parādīt, ka uzmanīgi klausās, un sevi nenodot. Brīnišķīgā parādība izzuda, un Paļkas sirds sāka skaļi pukstēt — tūlīt iznāks, tūlīt iznāks.

— Kad dzirdu runājam par institūta godu, es vienmēr zinu, ka vienam no jums uzbrukusi lētas godkāres lēkme.

To Rusakovskis teica joprojām zobgalīgi, bet ar iekšēju nopietnību. Paļka atcerējās savu sarunu vasarā ar profesoru par to pašu. Viņš gaidīja, ko teiks Aleksandrovs, cilvēks ar spožajām idejām.

Atbildēja Truņins:

— Var jau būt, bet velnišķīgi gribas paveikt!

Aleksandrovs sāka pārliecinoši pierādīt jaunās metodes

priekšrocības. Paļka to lāgā nesaprata, tāpēc ka nemaz nepazina alumīnija ražošanas metodes, bet visi trīs runāja savā valodā, saprazdami cits citu pusvārdā.

— OR AT, tā mēs to nosaucām, — sacīja Truņins. — Atkāpties jau par vēlu. OR AT — Oļegs Rusakovskis, Aleksandrovs, Truņins. Bez jums nav iespējams.

Durvīs parādījās Tatjana Nikolajevna, pienāca klāt, nostājās vīram aiz muguras. Raibā šalle rāmi sedza viņas plecus.

— Dodiet savu piekrišanu, Oļeg Vladimirovič, — sacīja Iļka un saņēma profesora elkoni. — Tas taču ļoti skaisti ne vien no tehniskā, bet arī zinātniskā viedokļa. Un ļoti vajadzīgs!

— Tas daudzkārt palielinās un vienkāršos alumīnija ražošanu, — piebilda Truņins.

Tatjana Nikolajevna uzlika vīram uz pleciem plaukstas.

— Piekrīti, Oļedziņ!

Rusakovskis aši pagriezās pret viņu:

— Kāpēc? Tā pagaidām tikai kaila ideja! Izstrādāt kaut ko tādu nav joks, ieviest — vēl sarežģītāk. Būs nepieciešama tikko uzcelto rupnīcu pārkārtošana. Kurš tam piekritīs?

— Ja jūs esat labi izdomājuši, — varbūt piekritīs?

Raudzīdamies kaut kur Paļkam garām, viņa sapņaini smaidīja. Ko viņa redzēja savā iztēlē? Panākumus? Slavu? Naudu?

— Esmu noilgojusies pēc Doņeckas šķūņa, — viņa pāri vīra galvai uzsmaidīja Paļkam, — es gribu, lai mājā kaut kas kūsātu un virmotu, lai augas naktis strīdētos līdz aizsmakumam. Es jums palīdzēšu.

Rusakovskis pavilka sev tuvāk un noskūpstīja viņas pirkstus. Aleksandrovs un Truņins raudzījās uz viņu jūsmīgām acīm.

Paļka pagriezās uz papēžiem un izgāja gaitenī, kur bija vēsi un skumji. Ausīs skanēja: «Esmu noilgojusies ... esmu noilgojusies ...» Paļka nespēja vairs kavēties starp visiem šiem cilvēkiem, izlikties jautrs un uzsmaidīt viņas vīram . .. Aiziet? Izsaukt Tatjanu Nikolajevnu un izmukt abiem uz ielas? Aizskriet neatvadoties un rīt piezvanīt? ...

— Jums slāpst, nabadziņ?

Viņa satvēra Paļku aiz rokas un aizveda tālāk gaitenī. Abi nonāca tukšā virtuvē. Nezin kāpēc Tatjana Nikolajevna izņēma no ledusskapja pudeli ar ūdeni, atvēra un ielēja glāzē. Viņš paklausīgi izdzēra. Viņa stāvēja un liegi smaidīja. Paļka apkampa viņu un noskūpstīja. Tatjana Nikolajevna glāstot pārvilka ar delnu pār Paļkas vaigu un dzīrās iet prom, bet viņš pierāva viņu sev klāt un vēlreiz noskūpstīja.

— Man vajag jūs satikt, — viņš runāja ar izmisumu, jo juta, ka tiek atstumts. — Es tā nevaru. Nevaru. Jums vajag . ..

Viņa to atstūma spēcīgāk un atbrīvojās.

— Nu, nu, esiet prātīgs!

— Negribu būt prātīgs!

Tatjana Nikolajevna sāka smieties. Un nenovērsa no viņa acis, tikai nevarēja saprast, ko šīs acis cenšas pateikt.

— Sakiet man bez aplinkiem: jā vai nē, — Paļka uzstāja, tiekdamies pievilkt viņu sev klāt, — jā vai nē?!

369

24 - 287

Viņa apņēmīgi nogrūda Paļkas rokas. Viņas uzacis augstprātīgi paraucās uz augšu.

— Kas par «jā vai nē»? — viņa īgni vaicāja un atskatījās, ieklausīdamās balsīs, kas atskanēja no istabām. — Ko jūs iedomājaties? Es jūs pasaucu tāpēc, ka gribēju ... — Viņa paspēra soli uz durvju pusi un atkal paraudzījās ar savu neizprotamo, suģestējošo skatienu. — Man šķita, ka jums vajadzētu... vajadzētu pašam saprast.. . E-ju! — viņa dziedoši iesaucās, kaut neviens viņu nebija meklējis, un izslīdēja no virtuves.

Kad Paļka attapies ieskatījās no gaiteņa istabā, tur spēlēja patafons, vīrieši stāvēja plašā lokā, bet Tatjana Nikolajevna dejoja valsi ar visiem pēc kārtas.

Aiz naida un aizvainojuma nekā neredzēdams, Paļka ilgi meklēja uz pakaramā savu mēteli un cepuri. Palīgā iznāca Rusakovskis.

— Uz kurieni jūs šai laikā? Tramvaji vairs neiet.

Viņš skatījās saprotoši un mazliet zobgalīgi. Paļka nomurmināja kaut ko nesakarīgu par steidzamu darbu un, gandrīz vai neatvadījies, izspruka pa durvīm.

— Nekad vairs. Nekad! Pie velna! — viņš izkliedza, sparīgi soļodams pa tukšo, tumšo šoseju. Paļku padarīja vai traku doma, ka Tatjana Nikolajevna nav pat pamanījusi viņa aiziešanu, ka viss šis pielūdzēju bars smejas par viņu . .. Un pelnīti! Kam vajadzēja līst, kāpēc? Ko tad varēja gaidīt no šīs aušīgās, melīgās sievietes?!

Pazemojās, lūdza, centās aizturēt... Pie velna! Igors nekad tik tālu nenoietu. Viņš mēdza sarunāties ar sievietēm valdonīgi un vienaldzīgi. Jābūt tādam kā Igors. Tādam kā Igors ...

Viņš neprata būt tāds kā Igors.

Cauri rūgtumam un kaunam vēl tagad virmoja maigums. Vēl tagad viņš dzirdēja dziedošo balsi: «Esmu noilgojusies . . .»

Paļka negaidot atradās uz kāda tilta un ieraudzīja lejā un sānis nolietotu mašīnu paliekas, smagus, sarūsējušus stiepļu pinumus un grēdās sabērtas metāla skaidas, kas ielu lukturu ne-sprodrajā gaismā mirgoja.

Pieķēries pie tilta margām, Paļka ilgi stāvēja, ar dīvainām sāpju un triumfa jūtām raudzīdamies uz šo lūžņu kapsētu. Neko īpaši nedomāja — iekšķīgi gatavojās lēmumam. Beidzot pacēla roku un atvēzējies aizmeta, cik tālu iespējams, visas šīs blēņas, kas traucē dzīvi. Tās aizripoja, sāpīgi atsizdamās pret dzelzīm un žēli šķindēdamas.

Paļka apskatīja savu roku — varbūt tajā nemaz nekā nebija? Ko vēl ne! Kaut kas noripoja sasizdamies un apdauzīdamies. Žēli nošķindēja. Pazuda uz visiem laikiem.

Bija jau dziļa nakts, kad viņš, apmaldījies svešās ieliņās, uzdūrās studentu bariņam, kuri vai nu atgriezās no kāda vakara, vai arī bija iznākuši izvēdināt galvu pēc mācīšanās, puiši un meičas gāja visā ielas platumā un aizrautīgi dziedāja, kā mēdz dziedāt vienīgi jaunībā. Viņi nedomāja pašķirt ceļu vientuļajam gājējam. Paļka pats bija tā soļojis, sadevies rokās ar draugiem, nevienam negriezdams ceļu. Draudzējās ar jauku meiteni, ar kuru viss bija vienkārši. Dziedāja dziesmas, skaļi smējās un sapņoja. Un nebija viņa dzīvi sarūgtinājusi aizvainojoša atkarība no svešas, nodevīgas sievietes...

Sadūries ar studentiem, Paļka cieši satvēra un pašķīra viņu rokas, kā tarāns izspraucās cauri jautrajai rindai.

— Paskatieties, cik drūms, — kāds skaļi noteica.

— Nelaimīgs mīlētājs, — piebalsoja kāda meiča.

Paļka spēji pagriezās atpakaļ un iegāja viņu aplī, tikai tagad palika iekšpusē, starp puisi un meiteni.

— Nelaimīgais ir nomaldījies, un jums vajag viņu uzvest uz pareizā ceļa, — viņš sacīja un ieskatījās sejā meitenei — seja bija simpātiska. Paļka piespieda sev klāt meitenes roku un jau gluži balamutīgi turpināja: — Bet sirds šai maldu dvēselei ir gluži brīva, pilnīgs vakuums. Ja vēlaties, pamēģiniet tur iekārtoties.

— Nu, nu! — puisis padraudēja.

— Vai nu vediet mani uz viesnīcu, vai arī es aizvedīšu jūsu meiteni!

Studenti pavadīja Paļku līdz viesnīcai. Meitene smaidīja — jauks piedzīvojums, jautrs garāmgājējs. Viņai ne prātā nevarēja ienākt, ka, ejot kopā ar viņiem, jautrais garāmgājējs bija pamazām atguvis dvēseles līdzsvaru.

Sāka aust gaisma. Nomiegojies durvju sargs mazliet pavēra vienu aci, lai paskatītos uz vēlo pārnācēju. Tukšais vestibils dobji atbalsoja soļus. No spoguļa blāvā dziļuma iznira dīvains cilvēks, vaļā pamestā mētelī, bez kaklasaites, ļoti bāls. Uz īsu mirkli aiz viņa pazibēja parādība, kas plivināja virs galvas raibu šalli. Taču parādība aizslīdēja, un cilvēks palika viens. Savāds, pieaudzis cilvēks, kas nemaz neatgādināja pašpārliecināto jaunekli, kurš pirms vairākām stundām šai pašā vietā bija sējis kaklasaiti.

Ļuba apklāja galdu ar jaunu galdautu, nolika vidū trauku ar ziediem un apskatījās visapkārt. Kā istaba pārvērtusies! Nesen Saša atveda mēbeles, izrādās, ka tās varējuši dabūt tūlīt, vajadzējis tikai aprunāties ar institūta komandantu, Sašam nebija ienācis prātā.

Būtu jāgatavojas ziemas sesijai, bet Ļuba nespēja piesēsties pie grāmatām. Viņu vajāja nenoteiktības sajūta, kaut arī redzama iemesla nebija: Saša uzņemts aspirantūrā, mājas dzīve nokārtojas, Paļka un Ļipatuška drīz aizbrauks, un tad Saša varēs pilnīgi nodoties mācībām ... Kāpēc gan man šķiet, ka nupat, nupat kaut kam jānotiek?

— Nē, es gluži vienkārši nervozēju, tāpēc ka Saša aizmirsis .. . — Ļuba sacīja sev un palūkojās pulkstenī. Bez ceturkšņa astoņi. Saša aizskrēja agri no rīta uz institūtu, tad uz Ogļu ga-zificēšanas uzņēmumu, tad uz aspirantu semināru. Viņš pārslogots, tas ir viss. Vai tad var apvainoties, ja nav atcerējies «jubileju»? Tieši pirms trīs mēnešiem viņi apprecējās; nosvinēja pirmo mēnesi, otro. . . bet laikam jau nekad nemēdz svinēt katru mēnesi — visu mūžu? ...

Ļuba piespiesti pasmaidīja. Uzklāja galdu. Vai uzlikt glāzītes, lai Saša atcerētos? Nē, nevajag, viņš uztrauksies. Noklusēšu. Vai arī pati noskūpstīšu un apsveikšu. Nē, ja aizmirsis, — neskūpstīšu vis. Nē, tikpat noskūpstīšu!

Viņa ieslēdza radio. Sievietes balss beidza ziņojumu: «... No konservatorijas Lielās zāles. Pieslēgsimies bez iepriekšēja pieteikuma.»

Pēc neliela klusuma brīža reproduktorā ieskanējās neskaidra balsu murdoņa, vijoļu čīgāšana.

Ļuba nopūtās. Interesanti, kāda ir tā konservatorijas Lielā zāle, kur viņi bija sapņojuši bieži iet? Tā arī ne reizes nav aizgājuši. Arī uz teātriem ne. Un Sokoļņikiem .. . Bet es taču zināju, ka ar viņu būs tieši tā. Un es nekad nejutīšos viņā vīlusies, nedusmošos uz viņu, pat ja būtu aizmirsis ...

Ļuba sarāvās, basu niknā sauciena iztrūcināta, — tie no-granda negaidīti un vareni.

Basi uzstājīgi atkārtoja savu aicinājumu, brīdinājumu. Kādu? No kā? Un tūdaļ kā nomaļus no tiem, pievienojās vijoles un ievija maigu melodiju — pārpilnu ar gaidām. Melodija

liegi virpuļoja pieaugošajā uzplūdā, tiecoties pēc kaut kā sen ilgota un skaista; reizēm tā sakļāvās ar basu un čellu bargajām balsīm; tā nebija vienas melodijas sakušana ar otru, bet tuvība cīņā, pretcīņā. Un negaidot mežrags — vēl tālā triumfa vēstnesis, izrāvies no skaņu kaujas pērkonīgajiem dārdiem, pacēla savu skanīgo balsi.

Ļuba pirmo reizi klausījās simfonisku muziķu. Viņa nezināja instrumentu nosaukumus un skanējumus, nezināja, kā panāk skaņu valodas apbrīnojamo saliedētību un izteiksmīgumu. Bet viņas sirds atvērās mūzikai. Kādu uzvaru un kam to pareģoja dziedošais instruments, kas atbīdīja visus pārējos? Ko ar tādu spēku centās panākt basi? Kāda cīņa un ar ko. .. gaidāma viņai un Sašam? Vai arī tā būtu tikai mūzikas iedarbība — un viņiem nekas nedraud, viņus neskars nekādi pārbaudījumi? Nez kāpēc šķiet, ka mūzika vērstos tieši pie viņas, brīdinātu tieši viņu? Vai arī tas tā parasti liekas, ja klausās vērīgi? . ..

Skaņas brāzmoja pāri, tās piepildīja mājīgo istabu, kur galds klāts diviem, kur viņai vajadzīgs viens vienīgs cilvēks. Taču skaņas nerunāja par laimi, — tās vaimanāja un dziedāja par cīņu, un, ja reizēm atgriezās sākuma maigā melodija, to uztvēra un pārveidoja citas, bargas skaņas, istabā ielauzās tauru aicinošie saucieni.

Taures apslāpēja pierasts troksnis, kas rodas, nospiežot rokturi un atverot durvis. Viņa ieraudzīja Sašu jau uz sliekšņa un metās pie tā satraukta, ar asarām acīs.

— Pagaidi, saplēsīsi, — Saša sacīja un izvilka no mēteļa iekškabatas pudeli vīna. — Velc ārā no kabatas paciņu, tikai uzmanīgi.

Noraususi asaru, viņa izvilka papīrā ietītu vāzīti.

— Un tu domāji, ka esmu aizmirsis? Es visu dienu auklējos ar šo vāzi un tā baidījos saplēst, ka nebraucu pat ar tramvaju, bet vicoju kājām. Ļubuška, vai tu neesi mani pārstājusi mīlēt pa šiem trim mēnešiem?

— Nē.

— Un ne reizes mani nelādēji?

— Nē.

— Un nepukojies, ka esmu tāds?

— Nē, nē, nē.

— Kāda mūzika! Tas mums par godu, vai ne?

Ļuba sastomījās: «Jā.» No reproduktora plūda apjukums, bet varbūt arī žēlošanās. Un tauru aicinošās skaņas. Kurp tās aicina, šīs taures?

Ļuba aši izslēdza radio un apskāva Sašu.

— Kad tu esi šeit, es vēlos tikai tevi vien. Raudzīties tevī, klausīties tevī. Tas ir kauns, ka es tā saku, vai ne?

— Es domāju, ka stiprāk vairs nevar, bet izrādās, ka pirms trim mēnešiem es vēl neesmu mīlējis. Tikai šajos mēnešos iemīlēju pa īstam.

— Es arī... Bet pasaki — kāpēc?

— Gudriniece, vai tev nepietiek? Ieliesim vīnu un saskandināsim. Zini, par ko? Par tevi — mīļoto un draugu. Cildenāka par to nav nekā! Šajos mēnešos es, Ļubiņ, dabūju zināt, ka tu esi — draugs. Ar tevi kopā ir viegli. Caur visiem pārbaudījumiem un grūtībām.

Vai tas būtu kaut kur aiz mūriem, uz ielas, vai tikai tā likās, it kā atkal aicinoši ieskanētos taures?

— Tu man neņemsi ļaunā, Sašiņ, ja mēs šodien nepieminēsim pārbaudījumus un grūtības?

— Protams, man tie apnikuši līdz kaklam. Uz tavu veselību, Ļubiņ!

Kad nākamajā rītā Ļuba atcerējās šī vakara neaptumšoto prieku, viņa nodomāja: «Labi, ka bija tāds vakars. Man ir vieglāk tāpēc, ka tas bijis ...»

Rīts ausa skaidrs. Naktī bija snidzis, un sniegs, vēl kvēpu neskarts, klāja tuvos un tālos jumtus. Pilsēta mirgoja kā svētku rotā.

— Es jūtos kā nelietis, — sacīja Saša, un viņa seja likās stinga, nesamierināma — Ļuba pazina šo izteiksmi un baidījās tās. — Man vajadzēja pateikt vakar. It kā es būtu nozadzis pagājušo vakaru. Tu biji tik līksma. . . Ļuba! Noskaidrojās, ka mums jābrauc. Atteikties nevar.

— Tas taču, Saša, interesanti! Un tu saki — mums ... tātad mani laidīs tev līdz? Droši vien?

Ļuba nesaprata, kāpēc viņš baidījies teikt. Jau veselu nedēļu runāja par šiem ārzemju komandējumiem. Uz gadu. Goda pilns uzdevums un ļoti saistoši. Aizbraukt uz ārzemēm, redzēt dažādas zemes ...

— Tu neesi sapratusi, Ļuba. No ārzemēm mēs esam atteikušies. Kategoriski. Šis priekšlikums ir Vadecka un Kolokoļ-

ņikova viltīgs gājiens. Lai tiktu vaļā no mums uz gadu, bet tikmēr ...

— Pagaidi. Un . . . kur tad?

Saša kādu brīdi klusēja. Domās meklēja vispārliecinošākos pierādījumus un mierinājumus, bet tad atmeta tos un sacīja tieši:

— Uz Donbasu. Man nav tiesību atstāt pasākumu izšķirošā etapā.

— Uz Donbasu?!

Ļuba gribēja savaldīties. Ļoti gribēja. Taču asaras izsprāga pašas no sevis.

— Ļuba, rimsties!

Balss skanēja bargi.

Tātad viņš nesaprot, kā viņai sāp?

Ļuba ar plaukstām norausa no sejas asaras.

— Aprimos! Sen jau bija laiks rimties! — viņa nikni čukstēja. — Sen bija laiks saprast, ka esmu tev — priekšmets, rotaļlieta, pielikums taviem nodomiem un plāniem! Kā nu ne! Tu uz Maskavu — es līdz. Tu uz Donbasu — un man viss jāpamet! Vai tad vērts domāt par tādu nieku kā mana vieta dzīvē!

Nupat Ļubai šķita, ka tā tas arī ir — visus trīs mēnešus viņa jutusi Sašas egoismu un pacietusi viņa nevērību.

— Es sapņoju kļūt par skolotāju, bet kas tev par daļu! — neskatīdamās uz Sašu, viņa steigšus runāja. — Divi mācību gadi kā nebijuši! Tev pat prātā neienāca, ka šīs gazifikācijas dēļ es nepaguvu iestāties institūtā, arī komjaunatnē es vairs neesmu uzskaitē un šeit man nav kur stāties uzskaitē! Tu pat kāzas atliki šīs gazifikācijas dēļ! Pat kāzas! Bet ko es redzu tagad? Vāru, kopju, mazgāju, stundām ilgi gaidu tevi — un man nav nekādas dzīves.. . nekādas! Nekādas! Nekādas!

Viņš nomākti klusēja, bet Ļuba meklēja jaunus pārmetumus, tāpēc ka viss izteiktais bija pārāk baismīgs — mīlestība attālinājās, sadega šai apvainojumu birumā. Vajag tikai apklust, un Saša teiks: ļoti žēl, tad jau mēs abi esam kļūdījušies.

— Tas ir briesmīgi, — Saša sacīja, — ko lai es, Ļubiņ, daru? Ko tad? Es tā vēlējos, kaut tu būtu laimīga.

Ļuba pacēla acis un ieraudzīja mīļu, nelaimīgu cilvēka seju, kurš noticējis katram pārmetumam.

Ļuba pienāca un piespiedās viņam klāt, visā augumā izjuzdama laimi būt kopā ar viru.

— Nekas nav jādara, — viņa čukstēja, pieglauzdama seju vīra asajiem svārkiem. — Es taču esmu laimīga. Tu zini. Ļoti.

— Nē! — viņš iesaucās. — Nemierini mani. Es biju gatavais stulbenis! Egoists!

— Nav tiesa! — Ļuba sašutumā iekliedzās. — Tā esmu es ... es!

Pulkstenis rādīja pusdeviņi. Pēc pusstundas sākās lekcija — ļoti nozīmīga akadēmiķa Lahtina lekcija. Saša atmeta ar roku lekcijai un pašam Lahtinam.

— Apsēdīsimies, Ļubiņ. Tā. Nē, neatrauj roku. Paklausies. Man tev viss jāpastāsta ...

Saša arī tagad nespēja visu izstāstīt. Bija paradis pasargāt viņu no ikdienas nepatikšanām. Lūk, Paļka un Ļipatuška zināja visu, zināja pat vairāk nekā viņš, tāpēc ka paši sargāja viņa laimi. Visiem trijiem skaidrs, ka Ogļu gazificēšanas uzņēmumā noris sīva cīņa pret jauno projektu, ka Vadeckis un Kolokoļņikovs visiem spēkiem steidzina sava projekta izmēģināšanu un dažādi bremzē stacijas Nr. 3 izveidošanu — tās ir īstās aizkulises daudzajām kritiskajām piezīmēm, prasībām izmēģināt laboratorijās un teorētiski motivēt desmitiem atsevišķu jautājumu, kurus ātrāk un vienkāršāk būtu atrisināt uz vietas.

Kad trīs draugi mēdza dusmoties, Ļuba prātīgi aizrādīja:

— Ko jūs pukojaties? Kāpēc jātic jums uz vārda? Labais jāpierāda.

Viņai bija skaidrs saprāts — īsta Kuzmenko, ogļrača meita.

Kā lai paskaidro Ļubai to, ko viņi paši tikai nojauta?

— Man tūlīt likās savādi, kad Kolokoļņikovs jūsmīgi paziņoja par šiem ārzemju komandējumiem. Pārāk priecājās, pārāk mūs sakārdināja — ārzemes, Parīze, atgriezīsieties īsti švīti! Arī Vadeckis apsveica kā labs draugs. Protams, sākumā mūs tas valdzināja. Mēs jautājām, ko tur varēs mācīties. Apakšzemes gazifikācijas taču viņiem nav, apakšzemes gazifikācijā mēs esam pirmie. Un kas īstenos mūsu projektu? Aizlikāmies pie Stadņika, bet Stadņiks smaida savā nodabā: mēģina pārdot par ārzemju mānekli, un jūs nepārdodaties? Tad mēs tūlīt nopratām ...

Te Saša sastomījās. Tas, kas bija noticis ar Stadņiku, mocīja ar savu neskaidrību. Kopš pirmās komisijas sēdes viņš

ievēroja, ka Stadņikam uzbruka Alimovs, Kolokoļņikovs un vēl viens otrs. Atcerējās Stadņika rūgtumu pilnos vārdus: «Kāpēc tā? Kuģim pie dibena katrā ziņā piesūcas dažādi mūdži!»

Pirms divām dienām visi trīs kopā ar Oļesovu bija gājuši steidzamās darīšanās pie Stadņika. Viņi bija pierakstīti uz pieņemšanu un sagatavojās sēdēt un gaidīt savu kārtu. Taču izrādījās, ka pieņemšanas istaba ir tukša un klusa, pat telefoni nezvanīja. Sekretāre sēdēja savā vietā, salikusi rokas uz galda, un nepakustējās, kad ienāca apmeklētāji. Starp citu, neienāca visi. Oļesovs jau pie sliekšņa pazuda, izgaisa kā nebijis, vēlāk viņu neredzēja ne Tautas komisariātā, ne Ogļu gazificēšanas uzņēmumā.

Viņi piegāja pie sekretāres, kas skarbi noskaldīja:

— Griezieties pie kāda no vietniekiem.

— Kas tad ir, vai Arsenijs Ļvovičs saslimis?

Sekretāre pameta uz viņiem dīvainu, nosodošu skatienu un tikpat skarbi atkārtoja:

— Griezieties pie kāda no vietniekiem.

Kad viņi iespraucās pie Burmina, tas bija neparasti kluss un tūlīt parakstīja dokumentu, kuru vajadzēja parakstīt Stadņikam, — roka drebēja, burti lēkāja.

— Kas Arsenijam Ļvovičam gadījies? — nedroši apjautājās Ļipatovs.

Tad Burmins uzkliedza, ka nav ko bāzt degunu svešās darīšanās, un nolamāja Ļipatovu piedauzīgiem vārdiem, — šajās lamās nebija parastās sirsnīgās jautrības, kas nomierināja arī viegli aizvainojamus cilvēkus.

Kā tas varēja notikt ar Stadņiku? Kāpēc? Par ko?

Stadņiks ienaidnieks? Tas nebija aptverams.

Sašam patika skaidrība, un pastāvīgi, iekams runāja ar citiem, pat ar Ļubu, viņš tiecās pēc iekšējas skaidrības. Šeit nekādas skaidrības nebija. Viņš noklusēja par Stadņiku.

— Apstākļi tā sagadījušies, ka mums bāzīs sprunguļus riteņos. Piekasīsies. Turklāt vēl vesels lēvenis neatrisinātu jautājumu. Ik dienas nepieciešams zinātniskais pētniecības darbs. Mēs strādājam trijatā, papildinām cits citu. Nav neviena, kas mani nomainītu.

Viņš domāja vēl arī par to, ka vienu no viņiem, Paļku Sve-tovu, gaida nepatikšanas. Projekta pieņemšana un Paļkas iecelšana par galveno inženieri gan mīkstina vainu, bet kas var

galvot, ka izdevīgā brīdī viņam nepārmet viltoto parakstu tele-gramā, kā arī patvaļīgo aizkavēšanos Maskavā? Pat no Katrīnas skopajiem ziņojumiem var noprast, ka Paļkam draud sarežģījumi ... Kurš viņu aizstāvēs? Kā lai pamet nelaimē?

To Saša neteica, bet Ļuba pati domīgi novilka:

— Arī Paļku vajag atbalstīt...

Saša apkampa Ļubu un pieglauda vaigu pie viņas vaiga.

— Kad jābrauc?

— Parīt.

— Un kā ar institūtu?

— Šodien pulksten divos eju pie Lahtina. Atprasīšos uz vairākiem mēnešiem, varbūt uz gadu.

— Istabu ... likvidēsim?

— Ceru, ka ne.

— Es sākšu pamazām posties. Kaut tikai tevi pieņemtu vēlāk atpakaļ!

— Ļubiņ, mēs atgriezīsimies ne vēlāk kā rudenī, es tev apsolu.

Durvis atvēra viena no akadēmiķa meitām.

— Fjodors Gordejevičs pēc lekcijas atpūšas, — viņa pačukstēja, negribīgi ielaizdama Sašu. — Vai jūs nevarat nokārtot savu jautājumu ar direktoru?

— Esmu ar direktoru jau nokārtojis, bet es vienkārši nevaru . . . nevaru aizbraukt bez Fjodora Gordejeviča piekrišanas.

— Jūs ... aizejat no institūta?

Viņas jautājumā izskanēja tāds aizvainojums, ka Saša pats nobrīnījās — šeit, dažu soļu atstatumā no cilvēka, kurš varēja kļūt viņam par neatsveramu skolotāju, paša lēmums likās bezjēdzīgs.

Paraustījusi plecus, viņa uz pirkstgaliem piegāja pie kabineta un, drusku pavērusi durvis, ieskatījās istabā.

— Ejiet, viņš neguļ.

Lahtins sēdēja krēslā pie apaļa galdiņa un pārlapoja kādā kastē kartītes. Kājas bija ietītas pledā. Skaidrās ziemas dienas spilgtajā gaismā akadēmiķa seja izskatījās sevišķi novecojusi.

— Ieradies! — Lahtins zobgalīgi atņēma sveicienu un pamāja ar galvu uz krēslu viņpus galdiņa. — Zinu, visu jau zinu, atlidoja un aizlidoja kā gājputns. Bet es, redz, savu saimniecību

kārtoju. Ja dzīve tik gara, kas tik viss nesakrājas! — Viņš pacēla pie acīm brilles kā lorneti, neatliekdams kātiņus, izlasīja uzrakstu uz kartītes klusām, tad skaļi: — «Iedvesma ir viešņa, kas labprāt nemēdz apciemot slinkos.» Labi teikts? Vai arī tā: — «Iedvesma ir apbalvojums par necilvēcīgu darbu.» Arī nav slikti. Pirmo teicis Čaikovskis, otru — Repins. Un abiem taisnība. Bet Dmitrijs Ivanovičs pierakstījis citādi: — «Zinātnē bez milzu pūlēm nav iespējams gluži nekā paveikt.» Gluži nekā!

Saša kāri noskatījās uz blīvo kartīšu kaudzi, kas glabāja simtiem saistošu domu, kuras dažādos laikos pievērsušas sev akadēmiķa uzmanību. Ja varētu pats parakņāties, bez steigas, bez traucējošām aizdomām, ka Lahtins lasa savus ierakstus ar zināmu nolūku . ..

Lahtins pēkšņi sāka smieties un pasniedza Sašam kartīti: «Ticība autoritātēm panāk to, ka autoritātu kļūdas sāk uzskatīt par paraugu.» (Ļevs Tolstojs.)

— Arī noderīga doma. Lai tā jūs stiprina, kad es sākšu jums uzspiest savu izpratni... vai — kā studenti saka — jums ieborēt? Te, lūk, otrs dižs sirmgalvis — Gēte. Vai esat lasījis viņa domu graudus Ekermaņa atstāstījumā. Vajag dabūt un izlasīt, nesen iznākušas krievu tulkojumā. Te runāts par mākslu, bet domu jau var grozīt visādi, ja vien tā ir gudra. Klausieties! «Darbs, kas sākotnēji nav rakstīts teātrim, neder tam, un, lai kā mēs to pielāgotu skatuvei, tas vienmēr saglabās kaut ko neatbilstošu, svešatnīgu.» Tad nu piemērojiet šo apsvērumu tehnikai, kaut vai savai apakšzemes gazifikācijai! Piemērojāt? Daži gudrinieki pieķērušies gāzģeneratoram un nu tik bāž to zemē iekšā! — Viņš no jauna aizrautīgi iesmējās. — Ha, Grābs ta Grābs! Spīdeklis! Un viņam pakaļ palēkdamies profesors Vadeckis!

Lahtins izslaucīja acīs saskrējušās asaras.

— Nedomājiet, ka es nesaprotu jūsu ieceres nozīmi. Jūs esat gājis pa īpatnēju ceļu un neesat centies pielāgot apakšzemei to, kas radīts citiem apstākļiem. Jūsu iecere ļoti tuva uzmetumiem, ko atstājis Dmitrijs Ivanovičs Mendeļejevs. Ķīmija! — cita risinājuma te nevar būt. Cienu jūsu ideju, it īpaši līdzās dažu autoritātu spekulatīvajām, paviršajām idejiņām — tiem kaut tikai ātrāk, ātrāk un tuvāk slavai.

— Vai tas nozīmē, ka jūs manam atrisinājumam piekrītat?

— Nē, nenozīmē vis! — Lahtins pikti iesaucās. — Nemaz ar nenozīmē! Jums, Aleksandr Vasiļjevič, ir dotības strādāt zinātnes darbā. Es neciešu skaļus vārdus, kā «talants» vai «aicinājums», bet jums kaut kas tāds jaušas. Negribu pārspīlēt savu nozīmi zinātnes laukā ... bet domāju, ka varētu palīdzēt jūsu attīstībā. Pie mums uz institūtu tiecas un netiek daudzi jaunieši, kas sapņo par zinātni. Jūs tikāt. Un nu, riskēdami ar savu nākotni, pa galvu pa kaklu visu pametat!

— Fjodor Gordejevič, un jūs? Jūs nekad nepametāt. . . neriskējāt ar savu zinātnieka nākotni?

Viņu skatieni sastapās — vērīgi, izaicinoši. «Skat, kur tu tēmē!» teica Lahtina acis. «Ar ko salīdzini! Ko tu gan zini par mani, puika?» Un Saša ar ātru smaidu atbildēja: «Jā, tēmēju, salīdzinu un visu zinu, — zinu, kā jūs pa galvu pa kaklu metāties revolucionārā cīņā, sēdējāt cietumā, bēgāt uz ārzemēm, vedāt pagrīdes literatūru... Jūs ticējāt un tāpēc riskējāt ar savu nākotni, un jūsu talants taču ir ievērojamāks!»

— Es neriskēju ar savu nākotni, — Lahtins, brīdi klusējis, sacīja. — Es vēlējos to iekarot sev un visiem... jums, īpaši jaunajai paaudzei. Turpretī jūs mūsu tauta ievirzījusi padomju zinātnē un jūs pametat to... gan aizraujoša, taču problemātiska pasākuma pēc. Kas tas ir? Jaunības vieglprātība? Kāre pēc aša rezultāta, skaļiem panākumiem?

— Godīgums, — Saša noteica.

— Paskaidrojiet.

— Biedriem bez manis būs grūtāk. Viņus var iznīcināt — apstākļi izveidojušies tā, ka vajag cīnīties! Un tai pašā laikā nemitīgi jāstrādā pie gazifikācijas teorētiskajiem pamatojumiem. Pēc dažiem mēnešiem teorētiskie jautājumi būs galvenie, un, ja mēs pametīsim novārtā zinātniskos pētījumus, tie sāks bremzēt visu pasākumu.

Akadēmiķis, saraucis uzacis, klusēja. Tad, izmeklēdams piemērotākus vārdus, jautāja:

— Vai jūs ņemat vērā tādu iespēju.. . tādu gadījumu, ka jūsu pūles... neattaisnosies un nesasniegsiet būtisku rezultātu?

Saša apsvēra un tikai tad atbildēja:

— Nē! Negribu ņemt vērā. Jūs riskējāt viena svarīga mērķa labad, mēs — cita. Komunisma laika tehnika — lūk, kas ir apakšzemes gazifikācija. Visbīstamākā un smagākā darba likvidēšana. Izcelt miljoniem cilvēku saulē — lūk, kas tā ir. Jūs sakāt, problemātiski? Nē, galvenais ir atrisināts. Un, ja izrādīsies, ka tas tomēr nav atrisinājums, tad tas nozīmē, ka jāstrādā vēl un vēl, bet jāatrisina.

— Protams, uzdevums interesants, — Lahtins domīgi novilka.

— Ne vien interesants, bet arī nepieciešams, — Saša nepiekāpās un apklusa, tāpēc ka pat šim brīnišķīgajam cilvēkam nevarēja pateikt visu to, kas satrauca sirdi, domājot par apakšzemes gazifikāciju. Garajās naktīs līdzās mirstošajam tēvocim pārdzīvotās šausmas, viņa ogļu putekļu saēsto plaušu nerimtīgais klepus un smagā gārdzoņa . . . Kopš bērnības atmiņā iespiedušies ogļraču stāsti par sprādzieniem un nobrukumiem, nāvi un saindēšanos ... Vēlāk, institūtā, smagās pārdomas par neatrisinātajām problēmām cilvēku glābšanai no apakšzemes darbu briesmām, no negaidītiem gāzu izplūdumiem, kas iznīcina savā ceļā visu... Un, beidzot, uz visiem laikiem atmiņā iespiedusies diena, kad viņš ar glābšanas grupu nolaidās šahtā un drudžaini šķūrēja, šķūrēja, šķūrēja nobrukušos iežus .. . tad baismīgais mirklis, kad izvilka pirmo sakropļoto līķi un pazina Vovu ...

— Redziet, mans draugs, — Lahtins ierunājās sevišķi maigi, — mēs visi mēdzam pārspīlēt, ja esam aizrāvušies. Un tas ir labi, ja vien saprāts spēj šo aizraušanos kontrolēt. Vai esat spējīgs izdarīt tādu paškontroli mirklī, kad aizraušanās dēļ pagriežat citādi savu dzīvi?

— Es domāju, jā, — atbildēja Saša.

— Pamēģināsim ielūkoties nākotnē, — Lahtins samiedza acis, it kā tiešām raudzītos kaut kur tālumā. — Mūsu straujajā gadsimtā neapstrīdamo patiesību savstarpējās attiecības mainās ārkārtīgi ātri, tāpēc ka zinātne uzsākusi trauksmainu gaitu! Ķīmija un fizika izgājušas progresa priekšējās līnijās — un vadīs to pēc saviem ieskatiem. Mūsu senčus apmierināja malka, bet metalurģijas un dzelzceļu attīstība prasīja ogles, deviņpadsmitais gadsimts un divdesmitā gadsimta sākums iezīmējās ar intensīvu ogļu ieguves attīstību. Patlaban ogles mūsu kurināmā bilancē ir ievērojamākais lielums, bet no tām daudz neatpaliek nafta, un pastiprināta naftas izpēte veicinās arvien jaunu rūpniecības veidu rašanos. Ņemiet vērā, transports pārgājis uz citiem dzinējiem un citiem ātrumiem. Lidmašīnas, automašīnas, dīzeļlokomotīves — tās prasīs citu degvielu. Naftu, benzīnu! Droši vien arī mēs sāksim izmantot gāzes, kas rodas

kā blakus produkts un ko ar peļņu izmanto amerikāņi, kas to vis neiznīcina dedzinot vai, citiem vārdiem, neizkūpina zeltu gaisā! Droši vien mēs iemācīsimies izmantot arī saules enerģiju, kas ieslēgta atomā ...

Viņš apklusa un atkal pievērsās kartītēm, vai nu aizmirsis, ka gribējis attīstīt savu domu tālāk, vai kaut ko meklēja. Brilles dīvaini pārvērta plato seju, acis cauri stikliem likās lielākas un zilākas, bet krunkas uz plakstiņiem dziļākas. Saša raudzījās viņa gudrajā, vecīgajā sejā, un pēkšņi viņam līdz asarām sametās žēl, ka šķiras no šī cilvēka, ka redz viņu varbūt pēdējo reizi.

— Aha, skat, kas? «Nav tālu tas laiks, kad cilvēks saņems savās rokās atoma enerģiju, spēka avotu, kas dos iespēju celt dzīvi tā, kā viņš to vēlēsies. Tas var notikt tuvākajos gados, var notikt pēc gadsimta. Bet neapšaubāmi tam jānotiek.» Tādas domas izteicis Vladimirs Ivanovičs Vernadskis tūkstoš deviņi simti divdesmit pirmajā gadā. Jādomā, ka tagad mēs esam mazliet tuvāk uzdevuma atrisinājumam.

Saša plati iepleta acis. Viņam nebija gadījies ne lasīt šīs rindas, ne arī dzirdēt par atoma enerģijas iegūšanas iespējām. Tas atgādināja zinātnisko fantastiku.

— Pasapņosim vēl mazliet, — Lahtins pasmaidīja. — Cilvēce bieži sāk izmantot dabas bagātības ar izlaupīšanu. Šīsdienas peļņas dēļ aplaupa pati sevi. Tā tas ir ar degvielu izrakteņiem, — ja padomā, tad ogļu un naftas sadedzināšana kurtuvēs ir barbarisms, jo tiek sadedzināti ārkārtīgi vērtīgi ķīmiski produkti, kas spējīgi radīt daudz lielāku efektu! Taču mēs mācāmies, pagaidām tikai mācāmies saimniekot saprātīgāk un pilnīgāk. Padomājiet, vai nepienāks laiks, kad mēs tiksim klāt zemes dzīlēs verdošajai magmai, lai pa caurulēm, no divdesmit, trīsdesmit kilometru dziļumiem dabūtu laukā no nekad nedziestošā katla — pēc vajadzības, kaut kurā daudzumā siltumu par brīvu? ...

Saša padomāja un teica:

— Droši vien tā arī būs. Kad mēs tehniski pratīsim veikt urbšanas darbus tādos dziļumos. — Padomāja vēl un jautāja: — Fjodor Gordejevič . .. kāpēc jūs sākāt par to runāt ar mani — tieši šodien?

— Tāpēc, mans draugs, ka ir milzum daudz visinteresantāko problēmu. Un jums dota iespēja ieņemt savu vietu zinātnes attīstībā. Vai nav pārsteidzīgi pamest plašo radošās zinātnes ceļu kāda uzdevuma praktiskās īstenošanas dēļ, uzdevuma, kaut arī saistoša un gaužām progresīvā, bet. .. bet līdz galam neatrisināta?

— Tāpēc jo vairāk tas jāatrisina līdz galam! — iesaucās Saša. — Esmu sapratis jūsu vārdus par kurināmo un enerģiju. Bet vai tad var palikt pie apakšzemes darba vēl uz vairākiem gadu desmitiem tikai tāpēc, ka nākotnē izdosies iegūt siltumu tieši no planētas dzīlēm?

Lahtins šķelmīgi pasmaidīja:

— Izrādās, ka jūs esat īsts strīda meistars. Bet, ko lai iesāk tad, ja mūsu labo veco ogli nobīdīs pie malas kurināmie, kas jau pastāv un kurus iegūst?

— Fjodor Gordejevič, jūs laikam pats neticat, ka cilvēce pametīs zemē guļam neizmantotus nepārredzamus ogļu slāņus!

— Un ja nu citi siltuma avoti izdevīgāki? — Lahtins neatkāpās ar to pašu šķelmīgo viltību.

— Es domāju, Fjodor Gordejevič, ka ar jauniem kurināmiem un enerģijām notiks milzīga augšupeja, bet līdz ar to arī stipri pieaug prasības.

Tagad Lahtins skatījās uz Sašu cieši un neatlaidīgi, it kā dziļi ielūkodamies viņa cilvēciskajā būtībā.

— Ļoti labi, Aleksandr Vasiļjevič, ja cilvēks var teikt — ticu. Un vēl labāk, ka uzdrīkstas piebilst — un paveikšu! Bet varbūt tomēr . . . Jūs esat savu izdarījis, principu atradis, tagad sāksies izmēģinājumu un izstrādes periods . .. Vai tad jums, tieši jums, vajag noņemties ar izmēģinājumiem, nevis strādāt zinātnes laukā? Arī institūtā tiks risinātas apakšzemes gazifi-kācijas atsevišķas teorētiskas problēmas!

Saša nopūtās un atbildēja klusinātā balsī:

— Esmu visu apsvēris, Fjodor Gordejevič. Man nebija viegli izšķirties. Ja es būtu pārdomājis un palicis pie jums — un man gribas palikt — tā būtu nekrietnība. Vai jums ir vērts audzināt zinātnieku, kurš spējīgs uz nekrietnību?

Lahtins noņēma brilles, izslaucīja asarojošās acis un paslēpa tās aiz pergamentam līdzīgajiem plakstiņiem. Galva nolīka, cauri zilgajam matu mirdzumam jautās pelēcīga, krunkaina āda. Un atkal Saša ar sāpēm izjuta, ka redz šo vareno galvu pēdējo reizi.

— Nu tad jau, Aleksandr Vasiļjevič, — Lahtins sacīja, atvērdams acis, kas laipni pazibsnīja, — cik noprotams, jūsu pasākums aizņems gadu vai arī divus. Vēlu jums panākumus. Man gribētos jūs atkal redzēt mūsu institūtā. Tiklīdz varēsiet, es jūs uzņemšu ... ja uz to laiku pats būšu.

Kad Saša pārnāca mājās, Ļuba patlaban izgrieza un izkāra virtuvē veļu.

— Negribas netīru vest, — viņa paslēpa asarās sasarkušo seju.

Saša palīdzēja. Viņš jutās pārāk satraukts, lai runātu. Abi iegāja istabā, kur uz krēsla jau stāvēja atvērts čemodāns. Ļuba noliecās pār čemodānu un apņēmīgi noteica:

— Norunāsim tā, Saša. Nevajag sevi krāpt. Es zinu, ka tu neatkāpsies. Un nevajag nekādus solījumus, es jau tikpat esmu... kopā ar tevi.

Trešā daļa. PRIEKŠVAKARĀ

1

ilciens pienāca naktī.

Ļuba snauda, piemetusies uz kopā saliktajām mantām, bet visi trīs draugi apskāvušies stāvēja pie loga un vēroja, vēroja, vēroja . .. Donbasa dūmu pilnās debesis ir apsārtušas kausētavu blāzmā. Terikonu drūmie pakalni naktī vēl vairāk atgādina vulkānus ar krāteri uz vienu pusi, jo to nogāzēs šur tur vērpjas dūmaka un kā dziestoša lava gruzd ogles. Varen augstie rūpnīcu dūmeņi, kas paceļas gan kopus, gan izkaisīti pa vienam, un tumsā spīguļojošās jauno cehu stikla sienas šķiet kā okeāna tvaikoņi tālā ceļā. Preču staciju lietišķā rosme un neskaitāmie vagoni ar oglēm — daži gatavi doties ceļā, citi smagi dārdina vilcienam pretī. Mazs gabaliņš tumšas stepes, vecum vecs, vientuļš ozols, kas ar saviem kailajiem zariem pēkšņi iznirst uz tālās atblāzmas fona, atkal terikoni, melnie raktuvju torņu režģi, ceļamkrāni, caurules, vilcieni ar ogļu kravām . ..

Tā bija viņu dzimtene ar visām sirdij tuvām iezīmēm.

— Zvaigžņu, kas zvaigžņu! — laiku pa laikam iesaucās Ļi-patovs.

Viņu neinteresēja zvaigznes, kas iespulgojās starp dūmu vītnēm debesīs. Viņa uzmanību saistīja siltās sarkanās zvaigznītes raktuves torņu smailēs — lūk, vēl viena un vēl, tad divas reizē, bet priekšā no dūmakas jau iznirst nākamā ...

— Donbass kāpj kalnā! — Ļipatovs aizkustināts sacīja, un kādu brīdi viņa sirds sažņaudzās: kā svešs, iebraucis viesis viņš aizies tagad uz savu šahtu.

— Zēni, paskatieties, maiņa nāk!

Nakts tumsā mirguļoja milzum daudz kustīgu uguntiņu, tās visas tecēja cieši cita pie citas, saplūzdamas ap ieejām šahtās, — darbā stājās nakts maiņa.

... Bet vilciens traucās pa Doņecas zemi, tumsā vizēja

385

25 - 287

arvien jaunas uguntiņas, arvien jauni dūmeņi, terikoni un torņi pacēlās uz mirgojošās blāzmas fona.

— Tūlīt būsim klāt! Modini Ļubu, Sašiņ.

Skopi apgaismotais perons bija tukšs. Divi trīs nesēji, dežurants ar lukturi, pasta darbinieki ar ratiņiem. Stāvēdami pie čemodāniem, draugi dziļi ieelpoja kopš bērnības pazīstamo skābeno dūmu un ogļu smaržu: «Mājās! Mēs esam mājās!»

— Biedri, vai neaiznest bagāžu?

Izdzirduši uzrunu, viņi atskatījās un ieraudzīja Markušu.

— Tā tik ir sastapšanās! Kur tu te gadījies, Serjoža?

Vēl iekams Markuša paguva atbildēt, viņi ievēroja tā formas cepuri un nesēja numuru.

t- Ko tad tu? Kā tad tā? ...

— Vispirms, esiet sveicināti, — Markuša spēcīgi un mazliet māksloti paspieda rokas, — otrkārt, kas vainas darbam? Pašā laikā inženierim koksa ražotājam. Nu, kā tad, puiši, ir, — ar vairogu vai uz vairoga? Projektu apstiprināja?

Viņš runāja steidzīgi, izvairīdamies no jautājumiem, un tai pašā laikā pierastām kustībām noņēma siksnu un apmeta ap diviem čemodāniem.

— Kur liksiet nogādāt?

Draugi mēģināja atņemt čemodānus, Markuša nelaida tos vaļā. Viņa seja raustījās un nevarēja saprast — vai aiz smiekliem vai apslēpta izmisuma.

— Vai zināt ko, — Markuša beidzot izlēma, — čemodānus stiept tagad ir mana profesija un peļņa. Paņemšu no jums visaugstāko taksi, tāpēc ka mājās sieva un pirms divdesmit trim dienām piedzima meitiņa. Uz kurieni jūs iedami?

Viņi devās uz Ļipatova dzīvokli — uz tuvāko vietu no stacijas. Tur Mordvinovi un Paļka pagaidīs rīta tramvaju.

Apgājuši apkārt stacijai, draugi iegrima nakts tumsā, sajuzdami zem kājām nebruģētās ielas blīvi nomīdītos dubļus. Ļipatovs, kā paradis, nogriezās uz tukšo laukumu, lai saīsinātu ceļu, bet Markuša uzsauca:

— E-ei, kur tu lien? Vai neredzi — parks!

— Pa-arks?

Tumsā tikko saskatāmi, kā melni žagariņi jautās iestādītie kociņi.

— Oktobri stādījām svētdienu talkās. Bija dārzu mēnesis! — Markuša aizrautīgi stāstīja. — Kas ļaužu sanāca! No mūsu rūpnīcas ap tūkstoti, kur vēl ogļrači, skolnieki, tad no jūsu insti-

tūta. Cubaks pats vadīja. Gar šoseju uz ciematu ari no abām pusēm trīs koku rindas. Pamatīgi, vai ne?!

Viņi meta līkumu ap jauno parku. Ļipatovs iztālēm ieraus dzīja savas šahtas raktuves torni, *— nē, torni saskatīt neva^ rēja, viņš ieraudzīja sarkano zvaigzni tajā vietā, kur jābūt pa-' augstinājumam.

— Pārsniedz plānu? — Ļipatovs ievilka elpu un atkal sajuta šķiršanās smeldzi un skaudību pret tiem, kas nu bez viņai tikuši pie uzvaras.

— Jau trešo nedēļu pārsniedz, — uzraudams augstāk plecā čemodānus, lielīgi apstiprināja Markuša. — Kad pirmo reizi pārsniedza — kas tad bija par priekiem! Pēc tam sākās svārstības: vienu dienu ir, otru nav: tiklīdz vakars, visi skatās, vai zvaigzne iedegusies. Kādas desmit dienas raustījās, bet tagad laikam būs nostabilizējusies, nu jau deg piekto nakti bez pārtraukuma.

— Serjoža, dod šurp čemodānus!

— Ej nu! Kaut vai desmit tādu varētu nest, ja vien . .. Eh, cik nejēdzīgi gaidīt un cerēt!

— Vai neesi vēl aicināts?

— Kā tad ne! Jau divas reizes... Uz Maskavu braucu. Draugi sappsa ceļam, kā nākas, naudu sadabūja.

Viņi iznāca uz bulvāra, no kurienes līdz Ļipatova dzīvoklim daži soļi. Taču Markuša nometa čemodānus no pleca, uzlika uz sola, noslaucīja no pieres sviedrus. Ielas lukturis apgaismoja viņa iekritušos vaigus.

— Cik gan cilvēki dažādi! — viņš brīnīdamies sacīja. — Agrāk es tā domāju. Visi grib vienu. Lai būtu taisnīgi, patiesi. Ja kāds apvainots, — izmeklēs un izspriedīs, kas un kā. Bet te .. . Nu, Isajevs ir gatavais mūdzis, tam partijā nav vietas, — Markuša atmeta savu galveno ienaidnieku. — Ar to viss skaidrs. Taču nonāku pie partijas lietu izmeklētāja, it kā būtu īsts komunists, bet groza, pētī, — to vēl pārbaudīsim, atnes vel tādu un tādu dokumentu ... Nodoms skaidrs — novilcināt, atlikt, neizlemt. Tad nokļuvu pie cita — puisis labs, pašu cilvēks, godprātīgs. Tiklīdz runā, var just, ka ir sirds krūtīs. Bet, kad saku viņam klāstīt pēc kārtas savus argumentus, —• guļ. Guļ! Acis metas blāvas, līp ciet... Stāstu, bet balss aizslīd garam, atduras kā pret sienu. Es iesaku: atliksim, tu esi noguris. Viņš nopūšas: «Mani mobilizēja izskatīt pārsūdzības, — dienu esmu savā darbā, vakarā nāku šurp ... Jau otro

mēnesi tikpat kā neguļu. Runā vien, esmu jau atžirdzis.» Runāju, bet viņam atkal acis līp ciet.. . Kad apgabala komiteja neņēma atpakaļ, viņš pats mani ataicināja, saka: pacieties, lai mazliet noguļas — nepateica, kas īsti, tikai ar roku novicināja gaisā, tad piemetināja — joz uz Maskavu, te neviens šo jautājumu neizlems. Bet kāpēc? Kas tas par īpašu jautājumu? Tīrie meli! Kāpēc grūst prom uz Maskavu? Uz vietas jau viss labāk redzams, cilvēki mani pazīst, un mana krāsns arī tepat.

— Nu un Maskavā? — Paļka cerību pilns jautāja.

— Maskavā es tiku klāt dižam vīram Partijas kontroles komisijā. Izskatīja manus papīrus, lika vēl atsūtīt raksturojumu, solīja: «Drīz izsauksim . ..» Un tad tieši sieva dzemdēja. Atlikos mājā — smejos un raudu, raudu un smejos. Meitiņa — kā prieks! Bet sieva sirgst, tāpat jau pārdzīvo. Un naudas ne kapeikas. No rūpnīcas mani atlaida, — kur lai iet ar tādu formulējumu? Devos uz staciju. Pats Cubaks palīdzēja noformēties. Labs cilvēks tas mūsu Čubaks! Kā nekā pilsētas komitejas sekretārs, stāvoklis uzliek pienākumus, vai ne tā? Bet viņš mani pieņēma, aprunājās no sirds ... «Tas ir labi,» saka, «viss nokārtosies. Pacieties, draugs, un saudzē nervus, tev vēl būs rekordi jāuzstāda ar savu krāsni.» Es arī atžirgu. Stiepju čemodānus, saudzēju nervus . . . Nu, iesim, man jātiek atpakaļ uz vilcienu, kas pienāk pulksten piecos.

Viņš nepaguva paņemt čemodānus, kad Paļka tos jau bija paķēris un pārmetis pār plecu.

— Vai jūs, puiši, neko nepamanījāt? — Markuša viltīgi apjautājās.

— Kas ir?

— Paskatieties taču apkārt, sivēnastes! Trīs mēnešus pastaigājuši pa galvaspilsētu, tad vairs ir neredz mūsu sasniegumus!

Viņš gāja līdzās biedriem smiedamies, zobodamies. Gāja garām iestādītajiem kociņiem, kas izskatījās kā žagariņi, meta līkumu ap uzrakto ielas daļu, kuru laboja, pabeigtajā gabalā kā saimnieks rūpīgi paklaudzināja ar papēdi pa jauno asfaltu.

— Gaisma taču deg! — viņš beidzot iesaucās. — TEC tagad strādā ar lielāku jaudu, nu jau mēnesis, kamēr pusnaktī vairs gaismu nenoslēdz! Un jūs pat neredzat, cik mēs esam lepni!

Ļuba pēkšņi iešņukstēdamās piebāza seju Sašam pie pleca:

— Par ko tad tā! Tas taču netaisnīgi! Kāpēc?

— Nu paskat, kam šis slapjums vajadzīgs? — Markuša, balsij ietrīcoties, jokoja. — Tā ka būtu atnākuši?

— Asaras bēdas neaizskalos, — Ļipatovs noteica, taustīdams atslēgu norunātajā vietā. — Te vajag palauzīt galvu . . . Hh, tagad, Serjoža, derētu iedzert, ko?

Dzīvoklis bija neparasti tīrs, — kā redzams nesen te bijusi Annuška. Ļipatovs ielūkojās bufetē — tur stāvēja degvīna pudele, līdzās zīmīte: «Atradu, gribēju izliet, sametās žēl. Ja nodosies dzeršanai, — neatgriezīšos, bet ar draugiem iedzert uz panākumiem atļauju. Klaidonīgā sieva.»

— Tad nu gan īstā reizē! — Ļipatovs priecājās. — Cik mana Annuška laba! Mācies, Ļubuk, tā ir visām sievām paraugs!

Pieliekamajā atrada kartupeļus. Kamēr kartupeļi vārījās, Ļuba uzklāja galdu, lika visiem nomazgāt rokas. Arī Markušu viņa aizdzina mazgāt rokas — pavēloši, kā tuvu cilvēku, cits līdzeklis, kā parādīt cieņu, viņai patlaban neienāca prātā.

— Mēs iedzersim uz jūsu panākumiem, — Markuša runāja, smaidīdams un slaucīdams rokas. — Bet arī uz manu panākumu, par manu krāsni! Vai atceraties, kā man piesēja, ka es jaucot krāsns režīmu? Attaisnojās taču! Tagad vēl divas krāsnis pārveidoja pēc mūsu metodes! Laikrakstā slavēja... protams, manu vārdu neminēja.

— Kas tad tur ... plūc tavus laurus? — nikni jautāja Paļka.

— Kāpēc manus laurus? Tie jau mani puiši! Kopā strādājām. Protams, uz rūpnīcu negāju, sāktos runas, tas Isajevs . . . Viņi pie manis katru vakaru iegriezās stacijā, — gaidot vilcienus, pasēdējām dežūrtelpās, apspriedām, nospraudām plānu, kas un kā. Un, kad pienāca panākumu brīdis, visa brigāde at-čāpoja, apkampāmies, saskandinājām. Nu un prēmiju arī. . . sadalījām ... Eh, draugi, draugi, cik daudz mums jauku cilvēku! Jūs neticēsiet, kā es tagad to visu esmu pratis novērtēt un cik daudz pat manā sasodītajā stāvoklī. .. cik daudz prieka.

Sasēdās ap galdu. Iedzēra. Uzkoda kartupeļus ar sāli.

— Tu lieli Čubaku, — Paļka drūmi ieminējās. — Visi liela: labs cilvēks un tā tālāk. Kāpēc tad viņš, pilsētas komitejas sekretārs, tevi neaizstāv? Kāpēc tādus kā Isajevs nesaņem stingrāk? Mierināt, tas jau, protams, ļoti mīļi, bet viņš nav tāpēc iecelts. Labs — tomēr klusē? Nesaprotu.

— Es arī pats visu nesaprotu, — Markuša gausi novilka.

— Arī es ... — Saša pievienojās.

Viņš atcerējās Stadņika tukšo pieņemšanas istabu, klusējošos telefonus un nekustīgo sekretāri sēžam savā vietā, kas

nebija vairs vajadzīga, atcerējās Burmina trīsošās rokas. Kas tas ir? Kāpēc? Kā lai to izskaidro citiem un pats sev?

— Es, draugi, tā saprotu, — Ļipatovs sāka skaidrot.

— Daudz mums visādu gružu pieķēries. Tad nu tos laiž caur sietu. Bet reizē ...

— Kur mežu cērt, tur skaidas lec? — Markusa uztvēra, skumji pasmaidīdams. — Šo parunu esmu dzirdējis no cilvēkiem divdesmit. Tikai nevienam nevēlu būt par to lecošo skaidu.

Viņš pasniedzās pēc pudeles, ielēja vēl visiem un izdzēra savu glāzi tukšu.

— Nevienam nevēlu, — viņš atkārtoja un iegrima domās.

Un visi iegrima domās — par to pašu un katrs par savu.

Četri komunisti un viena komjauniete sēdēja klusēdami,

klusēja un centās rast atbildi.

— Bet, ja tā līdz pamatiem, līdz pašiem dziļumiem izdomā, — Markuša atsāka, — man rodas tāda sajūta: kaut ari esmu skaida, kaut esmu cietis ... ja vien tiešām no visiem nešķīsteņiem tiktu vaļā! Tajās pašās pieņemšanās, gaiteņos — kādus tipus tik man negadījās redzēt! Katrs zvēr, ka velti dabūjis ciest, ka nekā ļauna nav darījis ... cits, skaties, tik nikns, tikai... saprotiet, divus mēnešus kā izslēgts, bet jau runā ar tādu žulti — «viņi», «viņiem . ..». Kurš no mums teiks par savu partiju — «viņi»?! Tad vēl sadūros ar nelieti — turpat, Partijas kontroles komisijas gaitenī, kā sāk klapstēt un pūst trockistu stabulē! ... Tad nu es šo paņēmu aiz spranda, sapurināju, ka vairs nepīkstēja! Mūs izšķīra. Un tā es reizēm domāju — ja tos te izmēztu, tiktu no viņiem vaļā — lai tad man iet vai kā, pie velna ar mani, kas esmu es! Kaut tik šitādus . ..

Paļka pavēra muti, lai iebilstu, bet aprāvās. Es tā nevarētu, viņš domāja. Es aizstāvēdamies ārdītos kā negudrs!

— Kāpēc tad pie velna ar tevi? — Saša rāmi iebilda.

— Lai jau tie nešķīsteņi taisās pie velna. Vai tad nejaudā tikt galā? ...

Markuša paraudzījās pulkstenī — jau bija pāri četriem, drīz pienāks vilciens.

Ļipatovs sameklēja maciņu un izņēma vairākus červoncus.

— Kas ir, draugi, velciet laukā pa pussimtam!

Savāca naudu, iebāza Markušam iekškabatā. Markuša, sakodis zobus, klusēdams pamāja — paldies.

— Ar čemodāniem, Serjoža, izbeidz. Mans kantoris pagaidām te, tuvākajā laikā pārvāksimies uz Veco Aleksejevku. Atnāc rīt pievakarē, pieņemšu tevi par mehāniķi. Nespurojies, vinnētājs esmu es, man tādu inženieri neviens ar labu nedotu.

Ļuba pielēca kājās, aši noskūpstīja Ļipatovu uz deniņiem un izskrēja virtuvē.

— Bet vai tu saproti... — Markuša uzsāka.

— Saprotu, — Ļipatovs sacīja. — Izmēģinājumu stacijas priekšnieks esmu es, tātad es arī atbildu. Kad būšu pilsētas komitejā kārtot savas darīšanas, saskaņošu visu ar Cubaku. Un, ja ne, tad... Vai nu es tevi nepazīstu!

Viņi izgāja uz lieveņa. Tālumā plaiksnījās kausējuma atblāzma, bet tā likās bāla austošās saules gaismā. Kaut kur nodziedāja jauns gailēns, tam ķērcoši atbildēja kāds vecs, un tūdaļ dažādās balsīs sāka sasaukties visi apkārtnes gaiļi.

— Nu vairs nav šaubu — esmu mājās! — Ļipatovs ieklausījās Donbasa pirmsausmas mūzikā. — Ko tad Koksa ķīmiskā rūpnīca klusē?

Un tieši šai brīdī iedūcās varenā Koksa ķīmiskās rūpnīcas sirēna.

Basa balsī tai pievienojās Metalurģijas rūpnīca.

Dzidri skanīgi piebiedrojās Minerālmēslojumu rūpnīcas jaunā sirēna.

Gluži kā atsaukdamās, stacijā iekaucās lokomotīve, smalkā balstiņā šahtas pusē iesvilpās manevrējošais «bānītis».

Trinkšķēdams aiztraucās pa prospektu pirmais tramvajs.

Palēkdamās aizdārdināja tukšās smagās mašīnas.

Sāka klaudzēt, čīkstēt durvis.

Dipēt agro gājēju soļi...

Kausējumu blāzma saplaka — vai arī to būtu uzvarējis austošā rīta starojums? Redz, kā tas iepleties pār vienu debess pusi, apgaismodams no lejas dažādas dūmu grīstis, gan baltas, gaisīgas, gan biezas, melnas, kas paceļas gan te, gan tur no desmitiem rūpnīcu skursteņu. Esi sveicināts, Donbas, labu rītu, dzimtā puse!

— Serjoža, varbūt neej uz vilcienu? Labāk pie sievas ...

— Nē. Kad nokārtošu dokumentus, tad jau ...

Viņi noskatījās, kā Markuša aši aiziet pa ielu — apvalkātā mētelī, dienesta cepuri galvā, mazliet sašķiebis darbā piepūlētos plecus.

— Kaut ātrāk! — Paļka sacīja. — Ja jau nu tādam neatjaunos tiesības...

— Skaidrs, ka atjaunos! — Ļipatovs apstiprināja. — Bet kā viņš pateica par tiem neliešiem! ...

— «Pie velna ar mani!» — domīgi atkārtoja Saša. Viņam atkal ienāca prātā Stadņiks, un viņš ticēja, ka tiklab Stadņikam,. kā arī Markušam viss noskaidrosies. — Varbūt tiešām tādā tīrīšanā nav iespējams iztikt bez tā, ka nepāršauj pār strīpu? . . .

To apsverot, visiem kļuva vieglāk. Taču katram iešāvās-prātā: ir jau viegli spriest, bet ja tā būtu atgadījies man? . . .

Tā atgadījās Paļkam Svetovam.

Pirmajās dienās pēc atgriešanās Paļkam ne prātā nenaca, ka viņam draud briesmas, — pārāk bija aizrāvies un arī juta, ka visdažādākie cilvēki, sākot ar ierindas ogļračiem un beidzot ar Cubakovu, atbalsta un piekrīt jaunajam pasākumam.

Tiesa, Soņins kļuva vēl izvairīgāks un Alferovs izlikās ļoti aizņemts, bet vai nu patlaban bija laiks domāt par viņiem! Aizgājuši uz institūtu, Saša un Paļka vervēja strādniekus izmēģinājumu stacijai un apspriedās ar Kitajeva un Troicka katedrām par kopīgiem zinātniskiem pētījumiem. Varēja manīt, ka Kitajevs ir vēss, izturas pārāk pieklājīgi, kā pret svešiem, bet tas daudz neuztrauca viņa bijušos audzēkņus — dusmojas vecais, lai dusmojas vien, pats vainīgs!

Paļkam ievilkās garumā partijas dokumentu apmaiņa, kaut arī visi institūta komunisti jau bija saņēmuši jaunās biedru kartes.

«Rindu esmu palaidis garām, tāpēc arī tūļājas!» Paļka sevi mierināja. Tagad, kad projekts apstiprināts, top izmēģinājumu stacija un Pāvels Kirilovičs Svetovs iecelts par galveno inženieri, — kurš gan vēl tagad pieminēs to, ka šis pats Pāvels Kirilovičs nav atgriezies laikā no komandējuma?

Institūtā Paļka izmantoja visu savu enerģiju, lai dabūtu štatā Stjopu Sverčkovu un abus Ļoņkas — Ļoņu Garo un Ļoņu īso. Sie vecākā kursa studenti nolēma beigt mācības neklātienē un rakstīt diplomdarbus par apakšzemes gazifikāciju. To varētu,, ja pārietu profesora Kitajeva vadībā, bet Kitajevs ietiepās . ..

Tomēr galvenās rūpes prasīja gatavošanās izmēģinājumu stacijas celšanai. Liktos, it kā būve nebūtu nekāda lielā. Taču, kad visapkārt ir desmitiem lielu un mazu jaunceltņu, bez pūlēm pat naglu nevar dabūt, vienkārša dēļa pēc jāskraida, bet.

lai tiktu pie smagās mašīnas vai neliela ceļamkrāna, jābūt stipri izmanīgam. Šajā trauksmainajā uzplaukuma un pārmaiņu laikā katrs darba cilvēks, pat tāds, kam nav nekādas profesijas, tika ķertin izķerts. Bet meistarus vajadzēja medīt, vilināt prom no kaimiņiem, kārdināt ar lielu izpeļņu vai labu dzīvokli.

Stacijas Nr. 3 jaunie vadītāji nevarēja solīt ne sevišķu izpeļņu, ne dzīvokli, nevarēja pat vēl nosaukt precīzu stacijas adresi, jo ogļu slāņa iecirknis Vecajā Aleksejevkā, izrādījās, bija neizdevīgs, izvagots ar pamestiem karjeriem, bet par jaunu iecirkni norisinājās cīņa.

Pievilinājumam noderēja vienīgi pasākuma jaunums un uzdevuma svarīgums. Tas bija galvenais trumpis — turklāt iedarbīgs. Dažādi cilvēki pulcējās Ļipatova dzīvoklī, kas pēkšņi kļuva gan šaurs, gan piegružots un piesmēķēts. Nāca komjaunieši, kurus saistīja neparastais, nāca dažādi apkārttenterētāji, kas citās būvēs nebija varējuši iedzīvoties, skolnieki, kam apnicis sēdēt skolas solā, — tie slēpa vecāku adreses, pataisīja sevi par gadu vai diviem vecākus. Paļka ik dienas šiem cilvēkiem noturēja dedzīgas runas par apakšzemes darba likvidāciju un nākotnes komunistiskās sabiedrības tehniku, uzsvērdams, ka sākumā būs grūti. Atlasīja tos, kuriem klausoties iekvēlojās acis.

Ļipatovs no agra rīta līdz vēlam vakaram skraidīja pa dažādām iestādēm, visur atrazdams draugus; kur to nebija, sameklēja jaunus. Bieži viņam gadījās iet pa Alimova pēdām, kurš staigāja stacijas Nr. 1 darīšanās; tikai tur, kur Alimovs panāca savu ar uzstājību, Ļipatovs sasniedza to pašu ar draudzīgu neatlaidību, šķelmību, jokiem.

— Vai nu tupus vai rāpus, bet rokā būs! — viņš mēdza smieties.

Visgrūtāk bija dabūt citu ogļu slāņa iecirkni. Iecirkni ar Tautas komisariāta starpniecību bija izgādājis Ogļu gazificē-šanas uzņēmums Maskavā, vietējie vadītāji saprata, ka ierādītais gabals slikts, bet kurš atcels centra lēmumu? Ļipatovs apspriedās ar draugiem un sameklēja iecirkni netālu no Minerālmēslojumu rūpnīcas: tur nesen bija atvērts skābekļa cehs, no kurienes pa vadiem varētu saņemt skābekli gaisa pievadīša-nai. Aiz iecirkņa — stepe, ērti būvēties.

Ļipatovs sazvanījās ar Ogļu gazificēšanas uzņēmumu. Oļe-sovs «slimoja» kopš tās dienas, kad izgaisa uz Stadņika tukšās pieņemšanas istabas sliekšņa; viņu aizstāja Alimovs, bet arī

Alimova nebija; Kolokoļņikovs paklausījās un pikti atbildēja, ka vajadzējis agrāk domāt, Tautas komisariāts nesāks lemt no jauna, nelieliem mēģinājumiem pietiek arī ar tādu iecirkni, «neuzstādiet pārāk lielas prasības».

Ļipatovs izlamājās no sirds un nolēma aprunāties ar Cu-bakovu.

Pilsētas komitejas sekretāra pieņemšanas istaba bija stāvgrūdām pilna. Cilvēki stāvēja un sēdēja pulciņos, apspriezdamies par savām rūpēm un nodomiem, — cik daudz gan te iznāca saskarties visdažādākajiem cilvēkiem un interesēm! Gaidot visi sapazinās; tie, kas nāca laukā no kabineta, labprāt pastāstīja, ko panākuši, kādām prasībām Cubaks piekritis, kur atbalstījis. Satraukts resnītis — acīm redzot, jauns darbinieks — visiem prašņāja:

— Kā izturēties? Par ko man runāt?

Kādas celtniecības priekšnieks sākumā atgaiņājās no uzbāzīgajiem jautājumiem, tad, pazibsnījis ar acīm, atbildēja:

— Ievelc vēderu un runā par galveno, citādi nositīs, tāds jau viņš ir!

Tobrīd Cubakovs pats iznāca no kabineta.

— Oho, te jau atkal pilns kā bišu stropā!

Gados jauns, kaut arī paguvis pakarot tepat, Donbasā, pilsoņu kara laikā. Sejas vientiesīgā izteiksme vērta viņu līdzīgu strādnieku puisim, kas viņš arī bija. Vecie ogļrači atcerējās, ka viņš strādājis par atšķaidītāju un vadījis komjaunatnes organizāciju.

— Kas te pie manis un kādās darīšanās? — Cubakovs jautāja, aplūkodams visus un sasveicinādamies ar paziņām.

Noskaidrojis, kas atnācis un kāpēc, viņš veikli izkārtoja visus — dažus aizsūtīja pie otrā sekretāra, dažus uz pilsētas darbaļaužu deputātu padomi:

— Pasaki, ka es sūtīju, lai izlemj šodien pat.

Dabūjis zināt, ka Ļipatovs, Mordvinovs un Svetovs atnākuši apakšzemes gazifikācijas lietā, Cubaks atlika sarunu ar viņiem uz pieņemšanas beigām.

— Gribu iedziļināties, kā nākas. Pastaigājieties, draugi, kādu stundiņu.

Saruna sākās ar to, ka viņi paskaidroja Cubakam savu metodi, skicēja procesa shēmas, rādīja mēģinājumu protokolus.

— Vai daudz neatrisināta? — Cubaks jautāja. — Mēģinājumus turpināt? Institūts palīdz?

— Mēs paši esam institūta ļaudis.

— Nu nu... Soņinu sapuriniet, nežēlojiet, cienīgs onkulītis, labprāt nekustas. Vai ne tā?

Noklausījies visu par ogļu slāni, Cubaks pakasīja pakausi, pagudroja un piezvanīja šahtu pārvaldes priekšniekam:

— Izdarīsim tā. Sastādiet aktu, kas aizliedz celt staciju Vecajā Aleksejevkā. Apskatieties, kāds ir tas iecirknis līdzās Minerālmēslojumu rūpnīcai, un gadījumā, ja derīgs, nodrošiniet izmēģinājumu stacijai, bet puiši tur aši novietosies un sāks darbus. Vēstuli ar pievienoto aktu nosūtiet Tautas komisariātam. Norunāts?

Nolicis klausuli, viņš līksmi paskaidroja:

— Kamēr velkas no vietnieka pie vietnieka, mēs jau esam klāt!

Un stingri sacīja Ļipatovam:

— Skaties, Mihailič, lai tai pašā dienā katrs būtu savā vietā!

Kad sākās saruna par Markušas pieņemšanu darbā, Cubaka seja apmācās, kļuva vecāka.

— Njā ... — viņš novilka un sāka ripināt pa galdu zīmuli.

— Notikumu ar skrejlapu es pats redzēju, apvainojums viscaur tīrās blēņas, — Saša paskaidroja. — Es uzrakstīju apstiprinātu liecību, tā pievienota apelācijai. Markuša ir godīgs komunists.

— Ceru, ka tā ir, — Cubaks domīgi sacīja. — Trīs koksa krāsnis jau darbojas pēc viņa metodes ... — Viņš sameklēja iekškabatā laikraksta izgriezumu. — Šeit to slavē. Vienīgi autors nav minēts.

Viņš klusēdams pārlasīja rakstu un atkal noglabāja. Sēdēja, nodūris acis un mokoši saraucis uzacis.

— Protams, tas ir noziegums — spējīgu inženieri nodarbināt par nesēju. Inženieris komunists — mums tādu nav daudz. Puisis arī sirdīgs ... kā ogļrači mēdz teikt.

— Lielisks puisis! — Ļipatovs pievienojās un atcerējās sarunu naktī, Markušas teikto: «Pie velna ar mani, kas

esmu es!»

Cubaks klausījās, viņa seja izlīdzinājās, noskaidrojās.

— Tad nu tā, puiši... Man šo jautājumu grūti izlemt. Ļoti grūti. Bet tiešām gan, tiek nejēdzīgi izšķiestas spējas. Jūs esat par viņu pārliecināti? Ņemiet viņu! Tu, Ivan Mihailovič, esi vienvaldība, turklāt vēl Vissavienības pakļautībā. Tev ir

pilnīgas tiesības pieņemt speciālistus pēc saviem ieskatiem. Partijas biedrus un bezpartejiskos, vai ne tā? Pēc Konstitūcijas katram tiesības uz darbu. Ņem viņu, laļ strādā! Saproti?

Viņš piecēlās, pagājās pa kabinetu, spēji grūzdams klāt pie apspriežu galda atbīdītos krēslus.

— Bet Stadņiks taču... — Cubaks pēkšņi pavērās savos sarunu biedros ieplestām, izbrīnās pilnām acīm. — Arsenijs! Es taču ar viņu kopā strādāju. Viņš bija pie mums šahtā par partorgu ...

— Nu labi! — viņš aprāvās un piesēdās pie galda. — Kas jums tur vēl? Redzu — veselu bloknotu pierakstījuši pilnu.

Atlikušos jautājumus viņš izlēma enerģiski, mazliet nebēdnīgi. Tomēr pārdomu un skumju ēna sadrūmušajā sejā palika.

Un tā nu viņa atgriezās turpat, no kurienes pirms trim mēnešiem bija aizbraukusi. Maza maziņa istabiņa, kas atdalīta ar dēļu starpsienu no vecāku guļamistabas. Izbalējušas tapetes, veca gulta, apsegta ar piķē segu, galdiņš un čīkstoši krēsli.

Tagad viņi ir divi: Ļuba pati un Saša. Taču Saša līdz vēlai tumsai kavējas pie Ļipatova, institūtā un kas zina, kur vēl. Nāk mājās noguris, satraukts. Gan laipns, bet, tiklīdz galva pieskaras spilvenam, tā tūlīt aizmieg. Sapņo pāriet ar Ļubu «uz. mūsu staciju», bet tas notiks tad, kad piešķirs jauno iecirkni, kad iedos dzīvokli vai uzcels pirmo māju.

Ļuba palīdz mātei saimniecībā un bez sava gala skaidro ziņkārīgajām kaimiņienēm, kādas darīšanas atsaukušas Sašu atpakaļ. Cilvēki tic un netic. Cilvēkiem liekas dīvaini: izvirzījies no ogļraču bērniem zinātniekos, aizbraucis uz galvaspilsētu pie slavena akadēmiķa ... un pēkšņi — še tev — atpakaļ! Kaut kas nav tā īsti. . .

Tēvs noņemas ar saviem darbiem — viņa iecirknis pirmajā vietā, šahta pilnīgi uzņēmusi darba ritmu tāpēc, ka citādi pārveidojuši ogļu aizgādāšanu no ieguves vietas, un šis pārveidojums bija tēva ideja. Turklāt tēvam parādīja lielu godu — viņu ievēlēja par partijas pilsētas komitejas locekli, Cubaks iesaistīja viņu Doņecas ogļu ieguves darbu pārbaudē — tēvs staigā, pēta, bet pēcāk līdz pusnaktij sēž, čirkstina spalvu, visu pieraksta, nepaļaudamies uz atmiņu. Vakarā, dzerot tēju, apspriežas ar Sašu, vai izdosies izvairīties no kara; uz otrās piecgades kartes, kas izgriezta no laikraksta, atzīmē ar sarkanām, zvaigznītēm katru rūpnīcu, kas stājusies ierindā, elektrostaciju„

šahtu — tā ir industrija! Gan fašisti dabūs to just, ja līdīs šurp! ... Cik var manīt, tēvs apmierināts, ka apakšzemes gazi-fikācijas izmēģinājumi sākas un Ņikita saistījies pie urbšanas darbiem, taču Ņikitam to neizrāda un viņa meiču neatzīst, it kā tās nemaz nebūtu pasaulē.

Ņikita mājās tikpat kā neuzturējās, nāca, kad mocīja izsalkums, cenzdamies nesatikties ar tēvu; māte steigšus cienāja dēlu un, raudzīdamās viņa drūmajā sejā, raudāja.

— Postā vien viņu dzen tā meiča, — māte sūdzējās Ļubai.

— Iedomīga, nikna! Sapliķēja pa vaigiem, bet šis kā sunītis tek pakaļ!

— Izlaidīga, — strupi noraksturoja tēvs.

— Tu tikai neklausies viņos, — Ņikita brīdināja māsu.

— Ļoļa man ir sieva un pats pirmais cilvēks. Vecie neko nesaprot. Ļoļu apvainoja, līdz šim laikam nav piedevusi ne viņiem, ne man. Bet es kā starp divām ugunīm.

Nez kāpēc brālis nav aizgājis pie savas Ļoļas, ja jau viņa ir sieva un pirmais cilvēks? Nav kur dzīvot? Būtu pameklējuši, gan atrastos! Ņikita gaida, ka izmēģinājumu stacija dos dzīvokli. Bet kad vēl tas būs? Būtu paņēmis kaut kādu kaktu un dzīvojis ar savu Ļoļečku, ja jau tāda mīlestība.

— Viņa nav ar mieru, — Ņikita dusmīgi paskaidroja.

— Saka: tu neesi nekāda mātes meita un es neesmu kazaks, lai tevi zagtu no mājām laukā. Ja precies, tad precies pēc visiem likumiem, lai ciemats zina un vecāki atzīst, kā pienākas. Bet, ja neuzdrīksties, — pagaidi, varbūt sameklēs tev līgavu pēc savas gaumes. .. Redz, kādā stāvoklī viņi mani nostādījuši!

— Būtu parunājis ar labu.

Ņikita pat pakāpās atpakaļ:

— Ar tēvu? Vai tev prāts!

Cik savādi, domāja Ļuba, tāds nevaldāms puisis, bet, tikko jārisina nopietns jautājums, samulsis pagalam. Cits dusmotos, taisītu traci, bet Ņikita izturas pret tēvu kā nogrēkojies puišelis. Vai arī mēs abi esam tādi — padevīgi, mīkstsirdīgi? Redz, arī es ...

Kopš tās dienas, kad Ļuba no jauna bija ienākusi vecāku mājā, viņa nezināja, kur likties. Ar sarūgtinājumu ievēroja, ka mīļās draudzenītes, kas tik jūsmīgi bija pavadījušas uz Maskavu, tagad sarunājās ar viņu kā ar slimnieci. Atgriezusies mājās «tukšām rokām», tā viņas saprot. Toties draudzenēm triju mēnešu laikā atgadījies daudz kas, un tas Ļubai krimta.

Visvairāk bija jābrīnās par Katrīnu. Ļubai bija viņas žēl, tūlīt pēc atbraukšanas skrēja turp, gribēdama just līdzi, palīdzēt. Bet Katrīna iznāca pretī gluži kā cita sieviete — sparīga, lietišķa, izaicinoša, runā vīrišķīgi skarbi, akcentēti, bet acis smejas. Ne vien iestājusies partijā, bet ievēlēta vēl par šahtu komitejas locekli, kārto sadzīves jautājumus; noņemas gan ar dzīvokļiem, gan aizņēmumiem, pabalstiem, skraida pa kopmītnēm un zemnīcām — iepazīstas, kā cilvēki dzīvo. Ļuba paslepen vēroja Katrīnu: kļuvusi manāmi apaļāka. Ļuba uzmanīgi ieminējās: «Tev vajadzētu sevi saudzēt,» — bet Katrīna pasmējās.

— Kurš sevi saudzē, tas sevi zaudē. Bet man, Ļuba, gribas dzīvot!

Un atsāka runas par sadzīvi, it kā vairāk nekā nebūtu, par ko spriest. Kļuva nevaļīga, steidzās kaut kur pārbaudīt ziņojumu par cauru jumtu. Pavadīja Ļubu līdz viņas vārtiņiem, aši spēcīgām rokām apkampa un, cieši raudzīdamās acīs, pačukstēja:

— Ai Ļuba, man patlaban ir tā, it kā es būtu kalnā uzkāpusi.

Un aizgāja pa ielu augsti paceltu galvu. Ļuba raudzījās nopakaļ un jutās pavisam maziņa, tālu tālu no šī kalna ...

Divas draudzenes no skolas laikiem bija sākušas strādāt par ogļu aizvedējām, piedalījās jauna veida ogļu aizvešanas organizācijā. Abu fotogrāfijas bija izliktas pie ieejas šahtā. Turpat, kur jau sen karājās Kuzmas Ivanoviča fotogrāfija. Tēva slava Ļubai bija pierasta, bet Ksanka un Nastjeņka . .. Nē, arī tas saprotams. Cik vien Ļuba atceras, daudzi cilvēki visapkārt guva labu slavu, pārnāca no Nahalovkas jaunajās mājās, mācījās, iestājās komjaunatnē un partijā, izcēlās dažādos sabiedriskos darbos. Un tas viss notika ātri — piecgades taču! Kad vecie stāstīja par senākajām šahtām, tad Ļubai šķita, ka pirms piecgadēm nekas nav bijis, tikai tumsība un sastingums. Tiesa, bija vēl revolūcija un pilsoņu karš, bet šie notikumi viņas iztēlē tieši saplūda kopā ar piecgadēm, ar strauju visas dzīves tin cilvēku pārveidošanos. Tā arī Nastjeņka un Ksanka piedzīvojušas kaut ko labu. Bet Ļuba pa to laiku nav ne soli tikusi uz priekšu . . .

Viņa iegriezās bērnudārzā, kur bija strādājusi apmēram divus gadus. Darba biedrenes priecājās, bet bērni.. . bērni vai nu nepazina, vai bija jau atraduši. Meitene, kas strādāja Ļubas

vietā, nodarbināja bērnus kādā jaunā rotaļā, un pat Daņilka Tiškins pakļāvās meitenei, tāpat kā bija pakļāvies Ļubai.

— īstā laikā! — Ļubu uzrunāja vadītāja, smalkjūtīgi slēpdama līdzjūtību. — Zina drīz ies dekrētā, nāc viņas vietā.

— Vai nu prāts! — Ļuba atvairījās. — Mēs atbraucām ļoti svarīgas celtnes dēļ!

Un pasteidzās aiziet.

Mājās bija tukšs un kluss. Māte sēdēja pie krāsns un adīja maziņu jaciņu. Ļuba piemetās līdzās. Abas klusēja.

— Es izmazgāju tavas blūzītes, — māte ierunājās. — Iz* gludini, kamēr nav izkaltušas.

Tā māte mudināja viņu ar kaut ko nodarboties.

Pēc Maskavas elektriskā gludekļa mātes vecais ogļu gludeklis likās smags un neērts. Sīkās ielocītes nepadevās neparko.

No ielas iedrāzās Kuziks, uzmeta grāmatas uz palodzes, apstājās līdzās māsai:

— Vai jums drīz sāksies būvdarbi?

— Drīz. Un kas tev?

— Gribas redzēt. Tu arī brauksi turp?

— Braukšu.

— Es arī braukšu... paskatīties. Un pēc septītās klases stāšos darbā.

— Vēl reizes divdesmit pārdomāsi.

— Nē. — Kuziks apsvēra un pārmeta: — Kā tu tā spried — pārdomāsi! Vai Saša pārdomāja?

— Ko nu Saša, — Ļuba apmulsa un palika stāvam ar gludekli rokā, pārliekusies pār Katrīnas dāvanu — ukraiņu blūzi. «Tev piestāv koša,» Katrīna bija teikusi. «Viss tavs mūžs būs košs un laimīgs.» Jā, tai laikā draudzenes apskauda Ļubu ...

— Ko tu tāda, ne cepta, ne vārīta? — Kuziks naidīgi jautāja. — Vai ar Sašu paguvi sastrīdēties?

— Muļķis, — Ļuba atcirta.

Palikusi viena, viņa atkal sastinga ar gludekli rokā. Ne cepta, ne vārīta? Pat Kuzikam dūries acīs — ne cepta, ne vārīta ... Saša atnāks un pamanīs. «Mīļotā — draugs. Cildenāka par to nav nekā . ..» Tā sacīja Saša. Un es pati, pati biju ar mieru atgriezties, pati apsolīju: lai tur vai kas — būšu kopā ar tevi! Taures ... Kā taures dziedāja! Tra-ta-ta-tamm! Tra-ta-ta-tamm! ... Es sabijos un tomēr pati nolēmu: lai notiek kas notikdams, tomēr! ... Kā tad es drīkstu tagad staigāt ne cepta, ne vārīta? Un ja nu viņš jau to pamanījis?

Kad Saša atnāca, Ļuba izskrēja pretī starojoša, spilgti izšūtajā ukraiņu blūzītē.

— Vai tu jau zini, Ļubucīt?

— Ko tad?

— Tātad nojauti? Tu vienmer visu nojaut. Mums veicas lieliski! Dabūjām slāni, to pašu, līdzās Minerālmēslojumu rūpnīcai! Jau bijām tur, visu izvietojām un apsvērām, Ļipatuška palika okšķerējot pa apkārtējiem ciematiem, vai nevar dabūt kur apmesties pirmajā laikā, kamēr uzbūvēsim. Bet es drāzos pie tevis. Pacieties vēl mazliet, drīz kustēsimies, tikai sameklēsim kaut ko jēdzīgu . . .

— Kaut vai barakā! Vai zemnīcā! — Ļuba iesaucās, viņu skūpstīdama. — Izbalsināšu, izkrāsošu, mājīgi uzposīšu — būs labāk par labu!

Stundu vēlāk atskrēja Stjopa Sverčkovs.

Viņa apaļo, labsirdīgo seju, kas vienmēr bija gatava pasmaidīt, patlaban klāja sviedru lāses, tā pauda ārkārtēju satraukumu. Viņš smagi vilka elpu, laikam bija skrējis no paša tramvaja gala punkta.

— Es jūs visus meklēju kopš paša rīta! — viņš pasmēla no spaiņa ūdeni un kāri izdzēra visu kausiņu.

Saša cieši sakoda zobus, un viņa acis saspringa, tomēr balss skanēja pavisam mierīgi:

— Mēs apskatījām iecirkni. Lielisks slānis. — Tad nevērīgi izmeta: — Kas noticis?

Stjopa pameta acis uz Ļubu.

— Runā, runā, — viņa mudināja.

Kaut kur tālu tālu drūmi iedziedājās taures: «Tra-ta-ta-tamm! Tra-ta-ta-tamm!» Saša apkampa Ļubu, vai nu grasīdamies viņu atbalstīt, vai pats meklēdams pie viņas aizsardzību no kaut kā, kas neatvairāmi tuvojās.

— Velns viņu zina! — Stjopa pakļāvās Sašas mierīgajai balsij. — Kaut kas ievārīts, bet, kas īsti, nevaru saprast. Rīt mums sanāk partijas birojs. Pirmais dienas kārtībā — jautājums par Svetovu. Es vaicāju: kas par jautājumu? Alferovs atbild: viņš taču nav apmainījis partijas dokumentus. Un skatās sānis, — zini, kā viņš to prot? Uz galda stāv aktu vāki ar uzrakstu «Svetovs, Pāvels». Es pasniedzos, bet šis ar elkoni piespieda: atnāksi uz biroju, tad arī iepazīsies. Un atkal acis novērš sānis.

— Ko tad viņam var piesiet? Neko nopietnu! — ne visai pārliecinoši noteica Saša. — Žēl, Ļipatuška nepagūs laikā ...

— Un vēl kas... taisni pretīgi! — Stjopa saviebās.

— Ļoņka Garmašs! Vakar vairāk par stundu nosēdēja pie Al-ferova .. . šodien pie Kitajeva .. . tad pie Soņina ... Un pēkšņi sācis stostīties: kā nu mēs tā pametīsim institūtu, nepārbaudīts pasākums, neklātienē mācīties grūti, bet diplomi par tādu svešādu tematu, nav zināms, vai iznāks. Saka, vajag apsvērt.

Saša palika mierīgs.

— Tāds kā joks, vai tad tu domāji, ka iziesim sveikā, bez tādiem atgadījumiem?

Apvaldīdams satraukumu, Paļka uzskrēja pa institūta kāpnēm un te sadūrās ar negaidītiem viesiem — Kolokoļņikovu un Alimovu. Kāds vējš tos te atpūtis? Un, ja jau viņi te ieradušies, vai nevar izmantot Ogļu gazificēšanas uzņēmuma autoritāti un pasteidzināt dzīvokļu celtniecību, materiālu sagādi, kā arī nokārtot citas stacijas Nr. 3 vajadzības? ...

— Nestrebiet karstu! — īgni viņu pārtrauca Kolokoļņikovs.

— Steiga nekā laba nedod. Daudz lietderīgāk būtu pagaidīt Ka-teņina rezultātus.

Alimovs novērsies stāyēja divus pakāpienus zemāk un nepacietīgi klaudzināja ar kāju. It kā viņam nebūtu nekā kopēja ar jauno izmēģinājumu staciju.

— Kā tad lai gaida, ja ...

— Mēs braucam uz stacijas iedarbināšanu, — Kolokoļņikovs atkal pārtrauca. — Un vispār atturīgāk, biedri Svetov, atturīgāk! — Viņš tikko pamāja atvadoties. — Iesim, Konstantīn Pavlovič, citādi netiksim galā līdz vilcienam.

Paļka pieļāva tādu varbūtību, ka cilvēki, kas steidzas uz metodes izmēģinājumu, kurai tic, var būt nevērīgi pret otras metodes autoru, kurai netic. Tomēr abu izteikti nekautrais nicinājums Paļku dziļi aizskāra un satikšanās kāpnēs sasaistījās ar to, kas sagaidīja partijas birojā.

Jā, te kaut kas bija noticis. Alferovs, nepaceldams acu no papīriem, tikko sasveicinājās. Soņins izlikās, it kā neredzētu ienācēju. Pārējie partijas biroja locekļi sasveicinājās pieklājīgi, kā ar svešu un steidzās paiet nost. Stjopa Sverčkovs sēdēja viens attālā kaktā un no turienes raudzījās uz Paļku ar izmisīgu, brīdinošu skatienu.

— Vai kas noticis? — pārvarēdams sevi, moži jautāja Paļka.

401

26 287

Pēkšņajā klusumā jautājums palika neatbildēts.

— Saša Mordvinovs nav bijis? — Paļka nepadevās.

Pārlapodams papīrus, Alferovs noburkšķēja kaut ko par

slēgtu biroja sēdi.

— Jūs Sašam neļāvāt?!

Un atkal jautājums izskanēja klusumā. Paļka noskumis sajuta, kā pazūd možums un viņu pārņem apkaunojošas, nejēdzīgas bailes... Kas par blēņām! No kā lai es baidītos? Esmu taču pie savējiem, paši vien, un neko neesmu nodarījis, mani te pazīst kā savus piecus pirkstus! ... Taču bailes bija ieperinājušās dziļi dziļi, un, jau paļaudamies tām, Paļka neveikli piemetās uz krēsla maliņas.

Pēc tam viss norisinājās ar pārsteidzošu ātrumu.

— Kā tad būs, vispirms atlaidīsim Svetovu? — sākdams sēdi, jautāja Alferovs un ātri nobēra, ka komunists Svetovs aiz nepieļaujamas vienaldzības nav apmainījis partijas dokumentus, patvarīgi aizkavējies Maskavā, nav atgriezies noteiktajā laikā no komandējuma, vēl pirms tam vairākkārt bijis nedisciplinēts un anarhistisks, morāli tiktāl nenosvērts, ka personīgā labuma dēļ izdarījis viltojumu. Taisnību sakot, viņš pats nostādījis sevi ārpus institūta un ārpus partijas.

Vienkārši, gluži kā starp citu izskanēja īsais vārds — izslēgt.

Kas noticis? Ko izslēgt? Vai viņš prātu zaudējis?

— Kā jūs varat, Vasilij Onufrijevič?! — iekliedzās Stjopa Sverčkovs. — Tas taču nenotika sevis labā! Liela vajadzīga pasākuma labā!

— Nezinu, ar kādiem pasākumiem var attaisnot viltojumu, — sausi norādīja Alferovs. — Un mēs jau nerunājam par apakšzemes gazifikāciju, to mēs atbalstām. Patlaban vērtējam partijas cilvēka morālo seju, kurš pretendē uz jauniem partijas dokumentiem. Partija mūs māca raudzīties stingri un modri, nošķelt pasīvos un nepastāvīgos. Svetovs nav attaisnojis mūsu uzticību. Partija nevar uzticēties morāli nepastāvīgam un nedisciplinētam cilvēkam.

Partija nevar uzticēties. Man, Svētovam, nevar uzticēties? Es neesmu attaisnojis? . . . Viltojums! Kāds viltojums? Tad, kad es pavilku apakšā Kitajeva vārdu ... Protams, tas bija vieglprātīgi. Taču Kitajevs vēlāk lielījās, ka izdabūjis Sašam paga* rinājumu pie Lahtina .. . Ne jau par to vien mani vaino! Vienaldzība ... patvaļīgi kavējis ... nostādījis sevi ārpus institūta un ārpus partijas ... anarhists, morāli nepastāvīgs — tas atkal par telegramu... Vai ari patiesi tā telegrama būtu noziegums, viltojums? ...

Apstulbis, izsists no sliedēm, viņš sāka skaidrot pēc punktiem, kā viss noticis — ar telegramu, komandējumiem . .. Runāja nesavaldīgi un pats juta, ka pieskaras niekiem, ka galvenais nav tas. Galvenais ir īss secinājums: vai var uzticēties, vai ne. Bet kā lai pierāda par sevi, ka var uzticēties? Ka esi vajadzīgs partijai un pats bez tās nespēj dzīvot!

Citā reizē Paļka droši vien būtu sācis lamāties. Tie taču viņa biedri — studenti, pasniedzēji, direktors — tik daudz gadus dzīvojuši kopā, strādājuši, domājuši... Bet Paļku stindzināja visu klusēšana. Arī tas, ka uz viņu neskatās. Viņš runā, bet viņi klusē un neskatās virsū.

Paļka pabeidza, bet viņi vēl arvien klusē ...

Mehānikas pasniedzējs Suslovs nokremšļojies pacēla roku. Paļka atcerējās, ka vienmēr bija pavirši mācījies mehāniku, nekārtīgi apmeklējis nodarbības. Suslovs viņu bāra. Tagad vēl tas pieliks savu .. .

— Vajadzētu pieprasīt tam pašam Ogļu gazificēšanas uzņēmumam, — Suslovs nedroši ieminējās. — Ja Svetovs nodarbojies ar projekta papildināšanu, tas tomēr ir attaisnojums. Mēs pazīstam Svetovu kā spējīgu aspirantu. Kā tad nu uzreiz tā? Pašu cilvēks taču. Mūsu acu priekšā izaudzis.

Viņu atbalstīja trešā kursa students, kurš mācījās pie Sve-tova seminārā.

— Nekas nav vienkāršāks par liberālismu, — Alferovs viņu pārtrauca un pagriezās ar visu augumu pret Soņinu. — Jūsu domas?

— Man ļoti nepatīkami, esmu vienmēr labi izturējies pret Svetovu, — uzsāka Soņins. — Taču esmu spiests jums pateikt, Pāvel Kirilovič, ka esat godkārīgs un nedisciplinēts. Kopš pirmās dienas, kā aizrāvāties ar apakšzemes gazifikācijas ideju, jūs pametāt institūtu, pametāt novārtā savus aspiranta un partijas biedra pienākumus. Nupat mēs saskaitījām, jūs esat izlaidis piecas partijas sapulces ...

— Viņš taču bija Maskavā! — iesaucās Sverčkovs.

— Jā, viņš patvaļīgi palika Maskavā. Mēs rīkojāmies liberāli, neizslēgdami viņu tūlīt pat no aspirantūras. Maskavā dzīvot nebija gluži nekādas nepieciešamības. Ogļu gazificēšanas uzņēmums neiebilda pret viņa aizbraukšanu uz darba vietu.

Man jāziņo partijas birojam, ka šodien runājām ar Ogļu ga-zificēšanas uzņēmuma vadītājiem.

Soņins mazu brīdi nozīmīgi klusēja un turpināja ar uzsvaru:

— Ar atbildīgajiem vadītājiem, kas bija atbraukuši no Maskavas! Viņi pamatoti aizrāda, ka lietderīgāka būtu mēģinājumu pakāpenība, nevis valsts līdzekļu izšķiešana vairāku staciju celšanai reizē, taču Svetovs un viņa biedri bijuši nepacietīgi un pārmērīgi uzstājīgi. Kamdēļ jūs tā steidzaties, Pāvel Kirilovič? Personīgā panākuma dēļ? Karjeras pēc? Slavas? Nav labi! Nav partejiski!

Viens no pasniedzējiem, mulsdams pārmeta Pāvelam Kiri-lovičam, ka viņš un viņa biedri aizvilinot no institūta studentus:

— Valsts viņus mācījusi, tērējusi naudu, bet jūs atbraucāt un — še tev! Met mācības pie malas, tevi gaida slava un inženiera atalgojums. Kas tad tas ir? Anarhisms! Jūs samaitājat jaunatni!

— Garmašs rīkojās prātīgāk par citiem, atteicās, — iemeta starpā Soņins.

— Nobijās! — iesaucās Sverčkovs. — Dodiet man vārdu!

Viņš metās aizstāvēt Paļku. Bet tiekdamies notraukt nejēdzīgos apvainojumus, tik pacilāti runāja par apakšzemes gazi-fikācijas projektu un par Svetovu, ka visa runa izskanēja draudzīgi pārspīlēta. Kad viņš nikni nosodīja Alferovu par to, ka tas nav ļāvis sēdē piedalīties Sašam Mordvinovam, Alferovs viņu gurdenā balsī pārtrauca:

— Nu, vai jūs redzat! Izrādās, ka bez Mordvinova mēs nepratīsim izlemt. Vesels partijas birojs viņiem nav pietiekami autoritatīvs! — viņš pašūpoja galvu un nopūtās. — Nu tad, biedri, laiks savilkt galus kopā. Kā jūs zināt, izlems pilsētas komiteja. Bet diezin vai mēs varam aizrunāt par Svetovu, lai viņam izdod jaunus partijas dokumentus. Nē, nevaram! Mums nav tiesību!

Nobalsoja. Piecas balsis — par izslēgšanu, divas atturējās, viena pret. Šī viena bija Stjopas Sverčkova.

— Skaidrs, — ironiski noteica Alferovs un atlika sānis aktu vākus ar Svetova lietu. — Nākamais jautājums . ..

— Nē, pagaidiet! — iesaucās Paļka.

Viņš tikai nupat tā īsti apjēdza, kas bija noticis. Tiklīdz atvērs un aizvērs aiz sevis durvis, tā neiespējamais būs kļuvis par īstenību. Bet tā taču ir nejēdzība! Tas nevar būt! Viņš pazina ikvienu no viņiem un saprata, kurš balsojis par izslēgšanu un kāpēc. Vienu samulsināja vārdi «viltojums», «personīgais labums», «karjera», «samaitājat jaunatni»... otrs pastāvīgi pievienojās vairākumam, pievienojas arī tagad. Trešais izbijās un bailīgi, tikko, tikko, bet roku pacēla ... Un Soņins? Varētu galvot, ka sirds dziļumos viņš nemaz neticēja tam, ko te runāja, pat tam, ko pats teica. No kā gan viņam, institūta direktoram, jābaidās? .. . Kāpēc katrā sarežģītākā gadījumā viņam vajadzētu šmaukt krūmos? ...

Un tā piecas rokas pacēlās un pārvilka svītru komunistam Svetovam.

Bet vai tad šie pieci ir visa partija?

— Izslēgt mani jums neizdosies! — Paļka izkliedza, izņēma no kabatas sarkano grāmatiņu, pavicināja to un no jauna noglabāja. — Neatdošu! Jums pašiem būs kauns! Man jau tagad kauns — jūsu dēļ! Jūsu! Ka jūs partijas vārdā uzdrīkstaties kaut ko tādu! Es iešu uz pilsētas komiteju... es ...

Un, juzdams, ka tūlīt sāks skaļi raudāt, Paļka izmetās no istabas.

Viņi gāja pa viegli apsnigušo stepi taisnā ceļā no institūta uz ciematu. Zem kājām plaka miklais sniegs, atstādams tumšas dobītes, pilnas ar ūdeni. Nebija īstais laiks te staigāt, kurpes izmirka, toties krūtīm viegli elpot un domas rosījās.

Vakara krēsla pamazām biezēja, skaidrāk izceldama saspringto dzīvi, kas mutuļoja visapkārt: visur iedegās ugunis; pa šoseju, cits citam pamirkšķinādami, traucās, sadūrās un pašķīrās lidojoši gaismas kūlīši; gan šur, gan tur pašķēla dzirkstis lokomotīves, vilkdamas garus sastāvus ar oglēm; pavisam tuvu, Metalurģiskajā rūpnīcā, pacēlās dzeltens dūmu mākonis, noplaiksnījās uguns mēles — uz atmetumu kaudzes izgāza izdedžus.

Stepē valdīja klusums, saruna ritēja ar pārtraukumiem, tāpēc tik skaidri izdalījās un trim draugiem labi sadzirdāmas bija darba dzīves skaņas, kas neapsīka ne dienu, ne nakti: tvaika šņākuļošana, metāla žvadzēšana, vilcienu dārdoņa, šahtas ventilatora varenā rēkoņa.

— Nejēdzība — vai ne? — runāja Saša. — Bet man ir pilnīgi skaidrs: tiklīdz sākas kaut kas jauns, vienmēr gadās kāds bars cilvēku, kas baidās no atbildības, tādi zaķapastalas un mazticīgie.

— Es jau, protams, esmu vainīgs ar to sasodīto parakstu, — runāja Paļka. — Pilsētas komitejā tā arī pateikšu. Bet tā taču ir piesiešanās!

— Šahtā nekad nekas tamlīdzīgs nevar notikt! — Ļipatovs skaļi sprieda. — Ja attīra mēslus, tad no tiem arī atbrīvojas bez kādas kāršu jaukšanas. Strādnieks redz, kas strādā un kas lāpa slinkumu, kurš visu labā un kurš tikai sev. Vajadzētu šo Onuf-rijeviču aizsūtīt oglītes paskaldīt — es gribētu redzēt, kā viņš tur uzdrīkstētos ar cilvēkiem blēdīties ne par šo, ne par to. Jāiet pie Čubaka, tas nepieļaus.

— Un kā tad ar Markušu? — skumji atgādināja Paļka.

— Būtu jāaizraksta Staļinam, — pavisam klusi ieminējās Ļipatovs.

Un klusēdami gāja tālāk.

Kā tad tas gadījies, Ļipatovs domāja. Kas te notiek? Šādi cilvēki kā Pāvels un Markuša — tie taču pirmie dosies cīņā par padomju varu, par partiju! Ne brīdi nedomādami, atdos savu dzīvību! Kāpēc gan viņus tirdī! Kā labad? «Dzīvot kļuvis labāk, biedri, dzīvot kļuvis līksmāk.» Tā tas arī bija! Katrs to juta pats un visi labprāt strādāja, sevi nežēlodami. Nu, reizēm gadījās paklupt, bet, lai ķeramies pie kā ķerdamies, visu ar savu pašu pieredzi pārbaudām, nav brīnums, ja arī kļūdāmies. Bet gribam taču labāk. Kāpēc tad šādas piekasīšanās un aizdomas?

— Šodien daži gluži vienkārši apmulsa, — Paļka stāstīja, vēl un vēlreiz atgriezdamies pie tā, ko kurš teicis, kā visi sēdējuši nodurtām acīm. Viņu joprojām kratīja drudzis, un viņš nespēja aptvert, ka tas viss tiešām noticis. Uzrakstīt? ... Nē, vispirms jāaiziet pie Čubaka, bet, ja tas nelīdzēs, tad cīnīties ar visiem iespējamiem līdzekļiem! Domās Paļka sacīja, rakstīja un uzstājās ar veselām runām, sevi aizstāvot, un pāri visiem argumentiem skanēja galvenā neapstrīdamā doma: es taču negribēju neko citu kā vien labu un dzīvot citādi nekā kopā ar partiju neprotu, nespēju, negribu! Nav man citas dzīves!

Saša savukārt tiecās iedziļināties pašā norisu būtībā un domās šo būtību formulēt. Pasaule atrodas briesmīga, varbūt paša pēdējā, izšķirošā kara priekšvakarā. Viss saspringts līdz pēdējam. Sociālisms un fašisms nevar līdzās pastāvēt. Fašisms balstās uz visiem salašņām, kādi vien pasaulē ir. Pret mums. Pret tautu. Sākās ar Spāniju. Spāniju grasās nosmacēt, applūdināt ar asinīm. Un sagraut no iekšienes? Jā, «piektā kolona» ... Mēs nevēlamies «piekto kolonu», mēs neļausim tai ieperināties pie mums! Mums jābūt ļoti modriem. Bet kāpēc izdomāt apvainojumus, kas vērsti pret cilvēkiem, kuri ir mūsu no galvas līdz kājām? Cik daudziem godīgiem komunistiem jau ir iedragātas dzīves! Uzrakstīt Staļinam? Bet kā tad viņš var to nezināt? ...

Pēkšņa doma skāra kā elektriskā strāva. Un ja nu tā nav vienkārša kļūdīšanās? ... Doma bija tik baismīga, ka pat draugiem negribas teikt...

— Tagad vajadzētu strādāt un strādāt kā negudram! — Paļka noelsās.

— Un strādāsim arī, — Ļipatovs sacīja. — Ko tad tu domā, ka rokas nolaidīsies? Tevi aizstāvēsim un staciju uzcelsim.

Saša kādu laiku gāja klusēdams līdzās draugiem, tad piebalsoja:

— Protams!

Un pats pabrīnījās, kā tādas domas varēja ienākt prātā.

Blāvi balsnīja stepe, zem kājām žļarkstēja ūdens. Ceļā nostājās jauno stādījumu kailie žagariņi, — visi trīs izgāja rindiņā starp jaunajiem kociņiem uz šoseju, kur tā meta līkumu ap pauguru ar obelisku un sliecās kalnā uz tiltu. Draugi palēnināja gaitu pie obeliska, zem kura gulēja Kirils Svetovs ar saviem kaujas biedriem. Tad, pielikdami soļus, devās tālāk. Līdzās soļoja cerība un ticība. Un lielā, rosmes pilnā darba elpa apņēma viņus ar savu dzīvinošo gaismu un skaņām.

2

— Pagaidām . ..

Ar katru reizi Fedja Goļs atbildēja klusāk.

Taču nekas nespēja viņu atraut no vienmērīgi ritošā, jau bezcerīgā darba.

Mēģinājums, analīze, pierakstījums.

Mēģinājums, analīze, pierakstījums.

Jau vairākas stundas neviens nenāca pie Fedjas, un tikai Kateņins vēl nepadevās — mainīja gaisa pievada režīmu, kaut ko aprēķināja, apsvēra, meklēja . ..

Tagad, redzēdams, ka Fedja pieraksta kārtējo analīzi, viņš vairs nejautāja pēc rezultāta.

Tikai skatījās iztālēm, Fedja juta viņa mēmo jautājumu un atbildēja arvien klusāk:

— Pagaidām nav.

Un tad ari Kateņins neizturēja — izgāja ārā pa durvīm. Fedja nopūtās, atlieca notirpušo muguru, pārlika: turpināt vai pārtraukt? ... Un devās pēc kārtējās analīzes.

Kateņins izgāja ārā pa durvīm un apstājās. Nebija kur iet un arī nekādas vajadzības to darīt. Pie sievas? Nē, tikai ne pie sievas! Izmēģinājumu stacijas ļaužu pamestā teritorija, aukstums un dienvidu bezjēdzīgās ziemas slapjdraņķis... Vējā kā vēzekļi šūpojās lukturi — vēl vakar tie Vsevolodam Sergeje-vičam atgādināja svētku ilumināciju, viņš bija skubinājis montierus, lai uz svinīgo dienu visa teritorija būtu apgaismota. Un nu tie lēkā, raustīdamies kā izsmiekls, mezdami izmīdītajā zemē svārstīgus skopas gaismas apļus, — ja ilgāku laiku uz tiem noraugās, kļūst nelabi.

Un kā izsmiekls virs skrubera rēgojas uzraksts: «OAG stacija Nr. 1». Vaņa Sidorčuks ar puišiem paši rāpās augšā, piestiprināja . ..

Kas ir OAG?

Tik jauki skanēja — Ogļu apakšzemes gazifikācija. Patlaban tas zaudējis nozīmi. Sakāve ... Rūgtums ... Nogurums ...

Jā. Sakāve. Rūgtums. Nogurums.

Cik paraugus vēl var analīzēm ņemt aiz ietiepības, aiz bailēm no patiesības?

Gāzes nav. Laiks godīgi pateikt sev un cilvēkiem: gāzes nav un pagaidām nebūs .. . Pagaidām, kamēr? .. . Kamēr atradīšu savu kļūdu? Atradīšu citu atrisinājumu? Vai arī kamēr citi, kam vairāk veicas, sasniegs to, ko es nepratu?

Kaut kas nelāgs pašā atrisinājumā. Sprādzienu metode likās tik atjautīga un trāpīga, es tā lepojos ar to. Tā bija mana, manis paša . . . Lūk, tie puišeļi atteikušies no ogļu sasmalcināšanas. Viņi patlaban ceļ savu izmēģinājumu staciju. Nekādas ogļu smalcināšanas. Ķīmisks process, līdzīgs apakšzemes ugunsgrēkam. Dīvaina, mežonīga ideja — bet varbūt patiesība? ...

Nē, nieki. Visievērojamākie speciālisti apgalvo, ka bez iepriekšējas ogļu sasmalcināšanas gazifikācija nevar būt. Grābs, Vadeckis, Arons izsmēja puišeļu projektu. Bet Lahtins?

Lahtins jau arī neatzina, tikai sacīja, ka vajag izmēģināt, ka zinātne nestāv uz vietas. Bet kāpēc gan strīda laikā ar zēniem es pēkšņi sajutu, ka manam projektam trūkst domu lidojuma? ...

Nē, tie ir nervi. Jāsaņemas. Nekad nekas nedodas rokā uzreiz. Es atradīšu kļūdu. Pilnveidošu metodi...

Sprādzieni noris nevienmērīgi; tie nenodrošina to ogļu sagatavošanas gaitu, kas tik glīti izskatījās shēmā. Kā tas notiek tur, zemes dzīlēs? Gan iekvēlodamās, gan saplakdamas apakšzemes šaurībā ložņā liesmu mēles. Tās gausi laiza sprādziena sasmalcinātās ogles un tuvojas nākamajai patronai. Patrona sprāgst, uzrušinādama biezo ogļu slāni, drupinādama to gabalos. Liesma šaudās pa plaisām, lien atverēs, apņem arvien jaunus un jaunus gabalus! ... Tai pa priekšu veļas biezi dūmi un tiecas uz gāzes novada cauruli. ..

Gāzes nav.

Izgāšanās. Sakāves rūgtums. Un nogurums tik liels, ka deniņos iedzeļ sāpes un kļūst nelabi. Kaut varētu atgulties ...

Mēģinājums sākās, gaismai austot. Pirmās stundas paskrēja nemanot. Tad visi ticēja: vēl mazliet jāpagaida, un uzvara nāks.

Alimova satrauktā balss bija dzirdama visā stacijas teritorijā. Viņa garais augums te parādījās kompresora telpā, te katla mājā, te līdzās sūknim, centrālajā postenī un laboratorijā. Reizēm šķita, ka viņš būtu piedzēries, — seja kvēlo, kustības juceklīgas, sparīgas, valoda nesakarīga.

Viņam līdzās jaunais, līdz pēdējam saspringtais Fedjeņķa Goļs izskatījās ļoti apvaldīts. Un Vaņa Sidorčuks — platu seju, uzrautu degunu, druknu augumu svinīgi baltā kreklā zem nosmulētā vateņa — nomierināja . ..

Komisija — Vadeckis, Kolokoļņikovs un šejienes profesors Kitajevs — sākumā arī klaiņoja pa staciju, vēlāk iekārtojās kambarītī, tā saucamajā priekšnieka kabinetā. Kad Kateņins tur ielūkojās, Kolokoļņikovs ar baudu stāstīja anekdoti, bet Kitajevs snauda. Vadeckis noklausījās anekdoti līdz galam, aplaizīja lūpas un jautri vērsās pie Kateņina:

— Sēdieties pie mums, novārgušais jubilār!

Pulksten trijos komisija aizbrauca pusdienot. Alimovs palika. Alimovs vēl cerēja uz panākumiem un baidījās palaist garām izšķirošo brīdi.

Fed ja bez atelpas taisīja analīzes. Strādāja kā automāts, un uztraucās kā dēls par tēva panākumiem ... Nē, kāpēc? Viņam stacija — tikpat kā sava, apakšzemes gazifikācijas panākums — personīgs, gaidīts panākums. Un Vaņam Sidorčukam tāpat.

Esmu viņus piekrāpis. Gāzes nav.

Pulkstenis bija jau septiņi vakarā, kad Kolokoļņikovs, izskatījis analīžu žurnālu, skābu seju atvadījās no Kateņina — saprotiet, man katrā ziņā šodien jāizbrauc uz Maskavu, esmu jau pasūtījis biļeti...

Kad viņš paguva pasūtīt biļeti? Pa ceļam uz ēdnīcu vai tūlīt pēc pusdienām? Tātad viņš jau tad saprata, ka mēģinājums nav izdevies. Un sāka posties uz Maskavu, lai pasteidzinātu darbus stacijā Nr. 2. Varbūt apsvērt savas, nē, Kateņina kļūdas un kaut ko pārveidot, kaut ko paredzēt...

No Vadecka Kateņins atvadījās, neko nejautādams. Protams, pusdienas ēdot, abi sarunājušies, pasūtījuši divas biļetes un brauc prom. Rīt Maskavā dabūs zināt par Kateņina neveiksmi ...

— Ļoti svarīgi savākt vissīkākos datus par mēģinājuma norisi, — sacīja Vadeckis, kratīdams Kateņinam roku un novērsdams acis sānis. — Nu, vēlu panākumus un... pacietību!

— Žurkas! ... — Alimovs nošņāca viņiem nopakaļ.

Sieva sākumā nāca uz staciju, izjautāja un uzmundrināja,

aizveda sev līdz večuku Kitajevu dzert tēju, bet tad arī Kitajevs vairs nerādījās, un Katja ...

Istabā ar kailajām sienām un nekrāsotajām grīdām Katja uzklāja galdu un salika no Harkovas atvesto ēdienu. Kaut maziņš, tomēr bankets — tā viņa teica. Ļuda jutās izmisusi, ka nav varējusi braukt kopā ar māti: bija saslimis Anatolijs Vik-torovičs. Viņa atsūtīja zīmīti: «Skūpstu tūkstoš reizes un jau iepriekš apsveicu savu gudro papuci...»

Kā izturētos tagad Ļuda: pacietīgi gaidītu kā Fedja un Vaņa Sidorčuks? Aizmuktu kā Vadeckis un Kolokoļņikovs? Nervozētu un dusmotos kā Alimovs? Arī viņa saistīja ar manu panākumu kādas savas cerības ...

Pulkstenis trīs naktī. Lai arī cik gausi attīstītos process ...

— Nu, Fedjeņka, slikti?

— Pagaidām.

— Pārtrauksim, Fedja. Ej gulēt.

— Vsevolod Sergejevič! ...

— Nebēdājies, Fedja. Nekas nerodas uzreiz. Ej gulēt, rīts gudrāks par vakaru.

Pietika spēka pateikt to moži, pat pasmaidīt.

Signāls «Stop!» uzliesmoja uzreiz visās stacijas malās.

Pakāpeniski palēninādams apgriezienus, kompresors aprima.

Iekaucies pēdējo reizi, pastrādājis tukšgaitā, sūknis apstājās.

Aparātu bultiņas noraustījās un vairs nekustējās.

Varēja dzirdēt, kā katlu mājā šņākuļo tvaiks ...

Durvis pagrūstas atsprāga vaļā — uz sliekšņa parādījās Alimovs. Tik bāls, ka vaigi sametušies zilgani, un nikns kā velns. Nē, tas nav aiz bāluma — gluži vienkārši uz vaigiem un zoda paguvuši izaugt melni bārdas rugāji. Viņš bija noskuvies vakar vakarā, lai svinīgajā brīdī būtu «formā». Pagājis vairāk par diennakti...

— Tātad izgāzāmies? — Alimovs nežēlīgi izmeta un, garām iedams, iespēra ar kāju ķeblītim, kas bija pagadījies ceļā.

Fedja sažņaudza rokas dūrēs:

— Konstantīn Pavlovič, zinātniskajos eksperimentos gandrīz nekad neiznāk uzreiz, un ...

— Nospļauties man uz eksperimentiem! — Alimovs izspieda caur zobiem un krišus iekrita krēslā. — Gāzi! Dodiet gāzi, nevis eksperimentus!

Viņš šūpojās, kā sāpes ciezdams, un tāpēc, ka runāja sakostiem zobiem un spieda galvu ar garajiem, bālajiem pirkstiem, šķita, ka viņam tiešām sāp zobi vai galva.

Kateņins piegāja klāt un apskāva viņu. Viņš jutās bezgala vainīgs šā cilvēka priekšā, kurš tā bija ticējis un tik daudz palīdzējis.

— Konstantīn Pavlovič, nezaudējiet dūšu. Mēs pārbaudīsim visus aprēķinus . .. Vēlāk varēs atvērt cirtni. ..

— Elles ratā, jupis lai parauj, pie... — Un, piemetinājis vairākus spēcīgus lamuvārdus, Alimovs atstūma Kateņina draudzīgo roku, pielēca kājās un metās uz durvīm.

Kateņins, piespiedies pie loga, truli noskatījās, kā zem lukturiem, rokām mētājoties, līkņā un svaidās garais, kalsnais augums, te šķērsodams gaismas apļus, te pazuzdams tumsas joslās.

Uz pleca Kateņinam uzgūla kāda laipna plauksta. Katja? ...

— Iesim, Vsevolod Sergejevič, — čukstēja Fedja. — Jeka-terina Pavlovna jūs gaida. Arī mēs esam izsalkuši, es un Vaņa Sidorčuks. Vai drīkst, mēs aiziesim pie jums?

Arī Vaņa, izrādās, bija tepat.

— Nebēdājieties, biedri priekšniek, — viņš sacīja. — Mums pulkā bija vada komandieris, Kostromins; tas mēdza fizkultūras nodarbībās sacīt šitā: «Puiši, vairāk jāmēģina! Vienu reizi mēģināts — dulburēšanās vien sanāk. Bet, rau, pēc simtiem reižu es tev pateikšu kā likts, vai tev ir pulveris iekšā vai arīdzan nav.»

Kateņins netika gudrs, vai viņi ar Katju sarunājuši vai ne, bet, kad visi trīs ieradās, galds bija klāts četriem, tur stāvēja arī četras glāzītes.

— Tad nu, — Vaņa pacēla glāzīti. — Par otro mēģinājumu, Vsevolod Sergejevič, un lai, darbu beidzot, visi varētu sacīt: ir gan pulverzellis! — Viņš mulsi pašķielēja uz Jekaterinu Pavlovnu. — Jūs piedodiet, es tā smalki neprotu.

Lai arī cik savādi, visi krietni ieturējās, nemanot iztukšoja pudeli vīna, nemanot kļuva jautri. Kateņins pat pajokoja par komisiju, tikai viss, ko runāja citi un ko runāja pats, skanēja kaut kur tālu, miglaini un dobji.

Tad viņš apgūlās un to pašu brīdi iegrima dziļā miegā.

Alimovs aizbraukdams neatrada par vajadzīgu pasacīt, ko viņš ieteiks Ogļu gazificēšanas uzņēmumam. Kateņins nezināja — vai turpināt izmēģinājuma darbus vai braukt uz Maskavu? Vai finansēšanu pārtrauks, stacijas štatus atlaidīs vai arī paturēs?

— Protams, jāturpina! — sprieda stacijas strādnieki.

— Jums vajadzētu aizbraukt uz Maskavu noskaidrot, — ieteica Sidorčuks.

Darbs turpinājās — saveda kārtībā mēģinājuma pierakstus, tie varēja noderēt gan Kateņinam, gan citiem, tos varēja pieprasīt atskaitei. Fedja rūpīgi, apdomīgi izrakstīja visus rezultātus, saskatīja nez kādus simptomus, kuri iedvesa cerību.. .

— Jā, jā, jāpārbauda, — gurdi atsaucās Kateņins.

— Es visu laiku domāju, Vsevolod Sergej evič, — reiz ieminējās Fedja, — Ogļu gazificēšanas uzņēmums ļoti slikti apvieno spēkus. Ja Kolokoļņikova vietā būtu kāds cits, radošs darbinieks! Vesela rinda cilvēku domā, meklē, izstrādā. . . Tepat Donbasā sāk celt otru izmēģinājumu staciju. Ja apvienotu visu pūles, organizētu domu apmaiņu — no viena paņemtu to, no otra kaut ko citu . . . drīzāk tiktu galā, vai ne?

Kateņins strauji pagriezās un cieši ieskatījās Fedjam acīs ... Jā, viņš tā arī domā. Nekādu slepenu domu viņam nav. Droši vien Fedjam savā ziņā taisnība. Kas viņam daļas par Kateņina personīgajiem sapņiem? Fedjam — apakšzemes gazifikācija — tā ir apakšzemes gazifikācija. Vai to īstenos Kateņins vai kāds

T

cits, kuram labāk veicas, vai nav vienalga! Un Vaņa Sidor-čuks? «Vai tu esi pulverzellis vai arīdzan neesi.» Tam jau nu pilnīgi vienalga, kurš būtu autors. Ja pulverzellis būtu kāds cits vai citi — kaut vai tie puišeļi no Doņeckas, — Vaņa priecātos par viņu panākumiem, tāpat kā priecātos par Kateņina panākumu. Un varbūt pat vairāk. Tie jau ir viņa vecuma, Doņeckas zēni, novadnieki... Kas viņam, tādam jaunam, par to, ka pajūk veca inženiera cerība, kurš noticēja, ka dzīve sākas no jauna!

Fedja joprojām runāja. Tiklab Fedja, kā arī viņa balss bija tālu, — Kateņins vārdus vairs neuztvēra. Toties tik skaidri, kā nupat piedzīvoti, viens pēc otra atausa atmiņā divi notikumi.

Arona kabinets, uz dīvāna atvērtas vārdnīcas, ar uzmetumiem un aprēķiniem piekrauts galds . . . Doma radās bez jebkāda stimula vai asociācijas — apakšzemes sprādzieni! No kurienes? Nē jau, ne no kurienes — doma ir mana! Manis paša! Atrisinājums, ko tik ilgi meklēju! Vai jebkad savā mūžā viņš bija juties tik laimīgs, kā šajā radošas apgaismības brīdī? ...

Koncerta zāle. Pianists spēlē vienu no labākajām sonātēm, kādas vien ir. Mūzika un doma, kas joprojām rosās, bet šis rosīgums uzsūcis sevī satriecošo muziķu, ir atbrīvojies no visa sīkā, no pašlabuma meklēšanas un godkāres... Mūzika un pēkšņi radusies pārbaudījumu nojauta, arī gatavība tiem un nodomu un jūtu dziļa skaidrība — lidojums, kas ceļ cilvēku uz varoņdarbiem . . .

— Tas būs! — Kateņins nesakarīgi atbildēja Fedjam un izgāja, lai sarunā nezaudētu dzīvo, neizgaisušo sajūtu.

Kad Kateņins atnāca mājā, Katja uzrunāja viņu saudzīgi, kā tagad ar viņu mēdza runāt visi:

— Tu esi nomocījies, Seva; man tā gribētos, lai tu brauktu mājās un mazliet atpūstos. Un Ļuda ... Zini, man ir aizdomas: varbūt tomēr gaida bērnu? Viņa atrunājas ar jokiem, bet man liekas .. . Kļuvusi tik tramīga . ..

Kateņins ļoti labi saprata sievas vārdu īsto jēgu: mans nabaga Seva, panākumi pievīla, bet mums jau tāpat bija labi, atgriezīsimies savā mājīgajā ikdienas pasaulītē!

Vēl pirms trim stundām viņš dusmotos. Tagad tikai sevī nosmējās: Katjuša atskrēja svētkus svinēt, bet svētki neiznāca. Liktos, ka, sievai redzot, vēl grūtāk pārdzīvot izgāšanos. Taču izrādījās, ka viņa ir nepieciešama, negaidīti nepieciešama gluži kam citam. Lai es redzētu: viņa saņems mani saudzīgām rokām tajā agrākajā dzīvē, kur nav lidojumu un krišanas, iekārtos visu tā, ka es nejutīšu pāri nodarījumu, ne aizvainotā pašlepnuma ... Jā, izrādījās, ka viņa ļoti nepieciešama, lai es redzētu, cik viegli un bez sāpēm var atkāpties ... un tomēr negribu atkāpties!

— Vsevolod Sergejevič, Maskava!

Viņš skrēja pie tālruņa, sagatavojies ļaunākajam, tāpēc ka zvanīt varēja tikai divi cilvēki — Kolokoļņikovs vai Alimovs.

— Sveiks, vecais draugs! — atskanēja klausulē Arona paklusā balss. — Ceru, ka tu nezaudē dūšu?

— Nē, kur nu! — Kateņins moži atbildēja. — Tu esi īsts pulverzellis, kā mums te mēdz teikt viens jauks puisis, ka piezvanīji tieši šodien.

— Es darīšanās, — Arons apgalvoja, un Kateņins tikpat kā redzēja viņa gudro, ironisko smaidu. — Zvanīju akadēmiķim Lahtinam. Viņš teica: «Nekas sevišķs. Pirmais apakšzemes ga-zifikācijas mēģinājums tehnikas vēsturē — un jūs uzreiz gaidāt panākumus? Vajag izpētīt neveiksmes cēloņus. Vai nevar, kad mazliet atdzisīs, pietikt pie pašas degšanas vietas un paskatīties, kas tur iznācis? Tas būtu derīgi.» Vai tu dzirdi?

— Jā, jā. Labi, ka pasaulē ir gudri cilvēki!

— Nav slikti. Klausies tālāk. Zvanīju Burminam. Burmins lādās, bet teica tā: «Kad tik šie nesadomātu nokārt degunus! Šitajā ... — nu, tad nāk kāds vārdiņš, kas nav domāts telefonistu ausīm ... — iegrūsta valsts naudiņa. Lai meklē kļūdu un strādā tā, ka mati svilst!»

— Kas? Kas svilst?

— Mati! Marija, Anna, Taņa, Ira! Tev, acīm redzot.

— A-a... Tātad viņš arī par to, lai darbus turpina?

— Kā tad tu domāji? Turies, Vsevolod! Uz redzēšanos.

Kateņins uzkāra klausuli, bet kavējās to izlaist no rokas,

it kā no tās vēl strāvotu cilvēcisks siltums.

3

— Ja atvedīs ķieģeļus, katrā ziņā pārbaudi pēc pavadzīmēm!

— Un paskaties, vai tur aizurbušies līdz oglei vai ne.

— Zvanīs no pilsētas komitejas par sestdienas talku, spied, cik vari, lai ātrāk!

Tā pamācīja Saša un Ļipatuška, rausdamies iekšā smagajā mašīnā.

— Gan jau, brauciet.

Pa vārtiem, kuri stāvēja vieni paši (žogam vēl nebija atvesti dēļi), zem gluži jaunas izkārtnes cienīgi izbrauca mašīna un aiztraucās pa stepi, šķaidīdama miklo sniegu. Ļipatovs un Saša, slēpdamies no vēja, piespiedās pie kabīnes sienas, bet vēl ilgi atvadoties māja ar rokām, it kā brauktu nezin kur un nezin uz cik ilgu laiku.

Paļka pagriezās un, gausi likdams soļus, devās prom pa tukšo klajumu, ko apņēma neesošā žoga stabi. Šur un tur gulēja ķieģeļu un cauruļu kaudzes. Pie vienīgās uz ātru roku uzceltās barakas grāmatvedis ar dīvainu vārdu un tēva vārdu — Zigismunds Antipovičs nemākulīgi cirta malku — tuk-tuk, tuk-tuk, bet pagale stāv kā stāvējusi. Urbšanas tornī vējā plīkšķēja sarkanais karodziņš, blokā smilkstēja trose. Izcirtēji līda laukā no bedres, kur veidojās nākamais stobrs, ar skaidām tīrīja nost no zābakiem cieši pielipušos mālus, aizsmēķēja, sa-sārtušām rokām apsegdami sērkociņus . .. Šodien gana.

Draugi darīja, ko spēja, lai nolīdzinātu aizvainojošo neveiklības sajūtu: divi aizbrauca uz pilsētas partijas aktīvu, bet trešais palika, trešo tur nelaidīs. Visvisādus uzdevumus sagudroja, lai justos aizņemts pāri galvai.

Jau trešo mēnesi velk garumā. Pilsētas komiteja izslēgšanu gan neapstiprināja, bet arī jaunu biedra karti neizdeva. Nekādi nevarēja tikt pie Čubakova, bet, kad ietika, Cubakovs neapmierināti aizrādīja:

— Nu ko tu lauzies ar pieri mūrī? No darba neesi atcelts? Biedri tev tic? Strādā tikai! Un uzraksti mums paskaidrojumu uz visiem apvainojuma punktiem. Saprati? Pārdomā, apspriedies. Un mēs pieprasīsim Ogļu gazificēšanas uzņēmumā, ko esi darījis Maskavā. Kam labāk adresēt? Partijas birojam? Grigo-rijam Tarasovičam Račko? Labs ir. Šinīs dienās pieprasīsim, tu tik nenokar degunu.

— Bet kā tad, ja es...

— Tu esi puisis ar galvu, nav ko muļķoties. Būvē savu staciju un māci inženierus, lai negadītos kļūme. Un pie manis vairs nenāc. Kad vajadzēs, ataicināsim.

Viegli pateikt — strādā un nenokar degunu!

Bez darba viņš ne dzīvot nevarētu, tur nav ko skubināt. Vienīgi celtniecības darbu kņadā izdevās uz laiku aizmirst, kāda

nelaime piemeklējusi. Tomēr ari te gan šis, gan tas atgādināja: tu neesi tāds kā citi, tu esi izslēgts, tev neuzticas ... Uz būves veidojas partijas organizācija, izcirtējs tēvocis Aļoša pieraksta komunistus, bet tu izvairies, slēpies, lai nebūtu, visiem dzirdot, jāskaidrojas. Atbrauca pilsētas komitejas instruktors iepazīties ar jauno būvi, bet tu meties uz tālāko laukuma galu, lai tikai netrāpītos acīs. Un nu šodien — aktīvs. Māsa Katrinlte, svaigi izcepta kandidāte, uzaicināta ar īpašu ielūgumu. Bet tu vairs neesi aktīvs .. .

Aizvainojums tāds, ka vai jākliedz. Uz ko lai kliedz?

Ar grūtībām viņš saņēmās, lai aizietu uz institūtu — izlasīt baismīgā lēmuma formulējumu. Pats sevi vilka aiz apkakles, gaidīja, ka cilvēki bēgs pa gabalu: zaudējis uzticību .. . Iznāca citādi. Tas pats biroja loceklis, kuru bija nobiedējis vārds «viltojums», apturēja Paļku un, ātri runādams, mierināja:

— Neuztraucieties, Pāvel Kirilovič, jūs jau, protams, uzņems atpakaļ!

Alferovs saņēma viņu labsirdīgi un sarunājās kā cilvēks, kurš pratis nogrūst apnicīgu smagumu uz cita pleciem:

— Tev ļoti svarīgi dabūt labu izziņu no Ogļu gazificēšanas uzņēmuma, tad viss droši vien nokārtosies.

— Jums vajadzēja pieprasīt izziņu, iekams lēmāt!

— Nu ko tu pukojies, Svetov! Pašam jāsaprot...

Satiekoties ar institūta ļaudīm, Paļka neviļus uztvēra līdzcietīgus skatienus, labvēlīgus sveicienus, uzmundrinošus galvas mājienus . . . Un pēkšņi, to sapratis, jutās pazemots, nožēlojams. It kā es lūgtos dāvanas. Pie velna! Kas jūt līdz, lai aizstāv! Žēlastības man nevajag.

Paļka izgāja no institūta, galvu ierāvis plecos, nodūris acis. Un kāpnēs ieskrēja vecā laboranta apkampienos.

— Pavļik! — Fedosejičs iesaucās, apskaudams Paļku. — Dzirdēju par tavām nepatikšanām un nevarēju nobrīnīties vien: traki palikuši!

— Nekas, Fedosejič, gan nokārtosies, — Paļka jutās neveikli un vēl neaptvēra, kas viņu mulsina. — Patlaban grūts laika posms ... — viņš pārliecinoši skaidroja. — Partijā notiek nopietna tīrīšana. Komunistiem uzliktas lielas prasības, lielākas nekā jebkad. Par katru kļūdu jāatbild, tā ka ...

— Nu tu esi izskaidrojis bezpartejiskam muļķim! — Fedosejičs nosmējās. — Ko tad, Pavļik, — lai dievs dod, ka nebūtu ilgi!

«Neveiklības sajūta ... Cik reižu neesmu skaidrojis vecajam īgņām, kāpēc jāparakstās uz aizņēmumu un kāpēc gadās traucējumi sagādē un kā starptautiskais stāvoklis liek mums paātrināt tempus. .. Un tagad man vajag, kā partijniekam vajag izskaidrot arī to, ko man nodarījuši. Lai viņš nepukotos uz manu organizāciju arī tagad, pat manis dēj! . ..»

Atmiņā atausa vārdi: «Kurš no jums teiks par savu partiju — viņi?»

Šie vārdi ieskanējās atmiņā katru reizi, kad Paļkam radās vēlēšanās kurnēt, dusmoties, kādu nolādēt. Arī tagad, pavadījis draugus uz sapulci, kur viņam bija tiesības piedalīties un kur viņu nelaidīs, viņš no jauna ar neizpratni un izmisumu atcerējās šos vārdus: kā tad tā? Ar katru mazāko domu esmu savējais, kāpēc tad nevaru būt starp savējiem? Kur tad lai es liekos, ja tieši tur esmu savējais?

Viņš apgāja apkārt būvlaukumam. Mierīgs, rokas kabatās, darba vatenis pamests vaļā, cepure uz vienas auss. Sasmēķēja ar izcirtējiem un atbildēja uz jautājumiem, kad būs dzīvojamās telpas. Paguva saņemt ķieģeļus, pārbaudīja pavadzīmes, pierunāja šoferi izbraukt vēl vienu reisu. Aizgāja līdz urbšanas tornim, tur vēl ļaudis nemeta mieru, ņēma laukā pēdējo paraugu. Ļoļa Naumova uzsita pa to ar plaukstu:

— Laba oglīte, Pāvel Kirilovič!

Augšējā laukumiņā Ņikita biezi apzieda urbjamstieņu vītnes. Noliecis čupraino galvu, uzsauca:

— Kas ir, priekšniek, saimniecība aug? Kājas piekūst, kamēr apskrien!

— Nekas, man kājas jaunas, pa dienu un nakti apskriešu.

Urbšanas meistars Karpenko, gan sirmām ūsām, bet tik

nasks un izdarīgs, ka par vecu neviens viņu neuzskatīja, pieskrēja sūdzēties: tas nav pievests, ar to nav apgādāti, bet, kas attiecas uz dzīvokļiem, tad pēdējo reizi brīdinu: mani puiši uz pilsētu skraidīt nevar, darbs cieš, bet, ja guļ jūsu pilī, tad no darba nebūs ne tik, tāpēc ka tērgā un dzied, hihihi un hahaha, kas nu tā par gulēšanu!

— Ja tu pats trīs vakarus atturēsies no tērgāšanas, tad apsolu: iedosim dzīvokli ārpus kārtas, — slēpdams smaidu, Paļka sacīja.

— Trīs vakarus? Kaut vai desmit! Liela vajadzība man pēc tās pļāpāšanas, tikpat kā vārnai pēc pirts slotas. Es jau puišu

dēļ, tāpēc, ka vieni sāni svilst, bet otri salst, bez gvelšanas nekādi nevar.

Paļka trieca un jokojās ar viņu, it kā nekas nebūtu bijis. Un visu laiku juta, ka iznāk labi.

Zemes racēji, beiguši darbus, sēdēja uz baļķiem ciešā pulciņā un, sabāzuši galvas kopā, kaut ko pētīja. Paļka piegāja klāt.

— Skatieties, te ir tā Gvadalahara, — stipri uzsverot burtu «g», skaidroja jauns strādnieks. — Nosedz Madridi no austru-miem, raugiet?

— Vesels mehanizētais korpuss lupatu lēveros! — priecājās otrs puisis. — Itāliešu fašistus! Mašīnās! Ar lielgabaliem! Kā-ā sadeva šiem pa cepuri, Musolinam galva sāka džinkstēt.

— Vaidzi, rādi, rādi šu, kur šī ir, tā Gva-da-la-hara.

Maza Spānijas karte, bija jau apdriskātām malām un izraibināta ar bultiņām un punktiem: droši vien katru dienu gāja no rokas rokā.

— Sēdiet nost te pie mums, Pāvel Kirilovič, — aicināja puisis, kurš nupat bija runājis par Musolini. — Un sakiet kaut jūs, — kamdēļ mūspusē neraksta brīvprātīgos uz Spāniju? Vai tā ir taisnīgi? Saka: jauns, nav militāras specialitātes, tupi pagaidām mājā . . . Bet vai es neiemācītos, ko?!

Paļka tumši piesarka. Cik bieži viņš pats bija par to domājis! Domājis izmisīgi, skumji; būtu laiduši uz Spāniju, tur pierādītu, vai viņam var uzticēties! Taču nedrīkstēja par to ne ieminēties. Viņam pateiktu: «Vispirms nokārtojiet savas partijas lietas. Pats saprotat, uz Spāniju var braukt tikai nevainojami cilvēki, uzticami...» Neuzticams! Pat kaujai, pat nāvei neesi derīgs . ..

No šīm mokām nekur nebija glābiņa. Zemes racējiem viņš paskaidroja — saprotami, pārliecinoši. Sociālisma celtniecība Padomju Savienībā arī ir cīņa ar fašismu, varena un izšķiroša palīdzība visas pasaules strādnieku šķirai...

— Tā jau gan, — puisis nopūtās, — bet tomēr. .. kaut reizīti uzšaut tiem fašistu neliešiem!

— Gan vēl uzšausi.

Kad viņš atgriezās pie barakas, no turienes iznāca Markuša. Oficiāli, kā parasti pēdējā laikā, ziņoja, ka šodien darbi pabeigti un viņš brauc mājās.

Celtniecības strādnieki reti brauca uz pilsētu: kaut arī nav tālu, bet laika ceļā aiziet daudz. Barakā bija sasistas lāviņas

divos stāvos, kaut kā tur izvietojās. Vakaros ap krāsni veidojās savdabīgs «klubs»: notika nopietnas pārrunas, dziedāja, lasīja laikrakstus un izklaidējās, kā nu prata. Vienīgi Markuša nekad nepalika pa nakti.

— Paliec, Serjoža, — Paļka aicināja, mēģinādams tikt pāri skaidri manamai drauga atsvešinātībai. — Esmu šodien viens pats. Divas lāviņas brīvas.

— Paldies, nav vērts. Visu labu!

Markuša atsveicinājās un ātri devās uz nelielo pieturu, kur tālumā mirguļoja pirmās vakara ugunis.

Paļka ar netīksmi noskatījās viņam pakaļ. Tēlo padoto: «Paldies, visu labu!» Runā ar mums uz «jūs» kā ar svešiem. Un no manis, skaidri manāms, — izvairās. Nobijies, vai?

Markuša attālinājās, uzmanīgi sperdams soļus izvalkātajos un droši vien jau izmirkušajos zābakos. Mēteļa apkakle pacelta, pleci nolīkuši — viens augstāks par otru. Miklajā līdzenumā ar vietumis baltajiem sniega plankumiem viņš izskatījās mazs un ļoti vientuļš.

«Viņš taču novērsies mūsu dēļ! Manis dēļ!»

Minējums trāpīja kā sitiens. Markušam nepietika spēka atteikties no labi apmaksāta darba: sieva, bērns, parādu nasta . .. Bet, kad Svetovu izslēdza, viņš saprata, ka draudzīgais atbalsts var Paļkam izvērsties par ieganstu jaunam apvainojumam .. .

Satumsa. Vējš pieņēmās. Laukums kļuva tukšāks, tikai Zigis-munds Antipovičs, cirzdams šķībi un greizi, joprojām skaldīja, ka skaidas vien lēca.

— Ļaujiet, dodiet šurp cirvi!

Palka skaldīja kā namdaris, ar vienu roku pieturēdams blu-ķīti. Resnie bluķi plīsa vienādās pagalēs, koks skanēja un čīkstēja. Bija patīkami un nezin kāpēc acīs saskrēja asaras.

Grāmatveža sieva izskrēja no barakas, uzmetusi uz pleciem kažociņu. Viņa bija jaunāka par savu Zigismundu Antipoviču, bet centās izskatīties pavisam jauniņa, krāsojās, kruzuļoja spro-dziņās matus un neciešami klīrējās. Dievs zina, no kurienes šis pāris bija uzradies; vai grāmatvedis savu amatu prot, to neviens nevarēja pārbaudīt, bet par cirku kā vīrs, tā sieva runāja lietpratīgi un aizrautīgi. Ļipatovs apgalvoja, ka grāmatvedī viss esot no Antipoviča, vienīgi sieva no Zigismunda.

— Ai, cik jūs mīļš! — sieva izsaucās, vākdama kopā pagales. — Vai varu cerēt, ka ienāksiet pie mums iedzert tēju?

Šis pāris dzīvoja kambarītī, ko dēvēja par grāmatvedību. Grāmatvedis gulēja uz galda, bet sieva uzkāra sev pa nakti brezenta guļamtīklu, tāpēc jaunieši nosprieda, ka senāk šī dāma bijusi gaisa akrobāte.

Paļka atteicās no tējas un pretēji paradumam nepiebiedrojās bariņam, kas bija ielencis krāsniņu barakas kopējā daļā.

— Gaidu zvanu, — viņš paskaidroja un iegājis cieši aizvēra durvis uz otru kambarīti, kur karājās telefona aparāts, strādāja visa priekšniecība un pa nakti tika noliktas divas vai trīs saliekamās gultiņas.

Nekādu zvanu viņš negaidīja. Muļķīgi domāt, ka komjaunieši zvanīs partijas aktīva laikā.

Par ko tur šodien spriež? Protams, par visu — gan par akmeņogļu ieguvi, par rūpnīcas darīšanām, bet visvairāk — par modrību. Apspriež Staļina runu nesenajā CK plēnumā. Bet kā tieši to sapratīs aktīva vairākums?

Kad Paļka pirmo reizi lasīja šo runu, viņš uztvēra tikai vārdus par dažu mūsu partijas biedru «formālām un bezjūtīgi birokrātiskām attieksmēm pret atsevišķu partijas biedru likteni jautājumā par izslēgšanu no partijas... jautājumā par izslēgto uzņemšanu atpakaļ. . .». Šie vārdi, liekas, bija vērsti tieši pret Alferovu un Soņlnu. Šķita, ka tūlīt pat vajadzētu skriet uz institūtu un uz pilsētas komiteju, prasīt...

— Ē, nav nemaz tik vienkārši! — iebilda Ļipatovs, pārlasījis runu. — Jautājums nostādīts asi. Bargi. Kurš ir pelnījis, kurš nav pelnījis — tas vēl jāpierāda un jāpierāda. Kas te visvairāk uzsvērts? Politiskā nevērība. Partijas rindu piesārņošana. Cīņas saasināšana. Tīrīšana.

Paļka pats saprata, ka tieši tas uzsvērts Staļina runā, bet skaidri zināja, ka izslēgts netaisni, bezjēdzīgi, kaitējot partijas darbam! Un tātad tieši uz viņu attiecas vārdi, ka «sen laiks izbeigt šo nejēdzību ...».

Paļka nolika saliekamo gultiņu un atgūlās, atslējis uz krēsla kājas nenotīrītajos zābakos. Aiz plānās sienas ritēja parasta pārpildītās barakas novakara dzīve, cauri dēļu starpām skanēja balsis, bija jūtama ēdiena smarža, dzirdama malkas sprēgāšana krāsniņā. Aiz durvīm Ļoļa Naumova dārdināja kastes, novietoja glabātavā paraugus.

Partijas rindu piesārņošana ... Ienaidnieki ar partijas biedru kartēm ... Kāpēc mēs to neredzējām? Staļins saka: aizrāvušies ar saimnieciskās celtniecības panākumiem, iesnaudušies... Bet

ienaidnieki darbojas. Stadņiks — ienaidnieks? Mums viņš tieši palīdzēja . .. Bet varbūt īstie ienaidnieki ir Kolokoļņikovs, Va-deckis, Grābs? Grabam bija saistības ar rūpniecības partiju. Kolokoļņikovs ir komunists. Nē, viņš nav nekāds komunists, viņš ir karjerists, ierāvējs! Varbūt mēs spriežam pārāk virspusēji? Esam aizmirsuši kapitālistisko aplenkumu, to, ka mums iesūta spiegus? .. . Spiegi vienmēr izturas nevainojami, rada iespaidu, ka ir lieliski darbinieki.. . Bet kā tad viņus atšifrēt? ...

— Klāt gan kā nagla! — noteica aiz durvīm Ļoļa un no-dārdināja ar kasti.

Rosīšanās, čukstēšana, čaboņa . ..

— Laid, nu!

— Cik barga!

— Es tev teicu, mācies.

— Negribas, — aizvainoti novilka Ņikita. — Esmu noguris pa visu dienu.

— Kas par to, ka noguris!

— Kā tev neapnīkst! Leijerē vienu un to pašu!

Aiz durvīm draudīgs klusums. Liekas, sastrīdēsies atkal? . ..

— Un leijerēšu arī! Nepatīk, neklausies. Kamēr nav par vēlu, apdomā, vai ir vērts precēties. Līdz divdesmit četriem gadiem esi nodzīvojis spēlēdams dancodams, kāpēc tad tagad galvu bāzt sakās?!

Vai redz, kāda! Tātad Kuzmenki velti baidās, ka šī meiča novedīs dēlu no ceļa.

Ņikita noskaitās ne pa jokam:

— Necel nu degunu pārāk augstu. Ko tu neteiksi, kāda izrīkotāja atradusies! Biksta kā . .. Kas ta man — aiziešu, ne atpakaļ neskatīdamies.

— Ej.

Klusums ieilga, Paļkam jau šķita, ka Ņikita aizgājis. Pēkšņi atskanēja Ļoļkas dzidrā balss:

— Ko tad tu neej?

— Lūdzu, varu aiziet.

— Tikai kājas nekust? Varbūt pastumt?

Un tūlīt bija dzirdama kņada, apslāpēti smiekli.

— Ko bāzies virsū? Es taču leij ... erēju? Vai leijerēju? ...

Smiekli, kņada, skūpsts.

Ņikitas balss kļuva miermīlīga, lūdzoša:

— Nu ko tu piesienies? Pati nemācies, nostrādā savas astoņas stundiņas, uzrausies uz lāvas un krāc.

— Kā tāds padumjš! Tu taču esi spējīgs, tev jāmācās. Un nedrīkst izlaist nodarbības. Nedrīkst, Ņikita! Reizi izlaidīsi, otru. ..

— Tevi vajadzētu iecelt par tehnikuma direktori, ievestu gan disciplīnu!

— Un ievestu arī.

— Bet vai zini, ko es ar tādu direktori izdarītu?

Pat aiz sienas skaidrs: apkampj, skūpsta.

Meičas barakā uzsāka stiepti dziedāt:

Mīlestība atnāk zagšus,

Kad to negaida nemaz...

— Paņem tur to kasti, pacel. Uzmanīgi, ka tevi! . . .

— Zinu jau, nav pirmo reizi. Atradusi izpalīgu!

Un ik vakars rāms un skanīgs,

Ir kā brīnums, un tu dziedi:

Sirdis! Labi, ka tās divas . ..

Dzīve ir ļoti vienkārša. Un liekas skaidra. Arī cilvēki, kā jau cilvēki, ar saprotamām jūtām un vēlmēm. Es viņus saprotu, un viņi saprot mani. Katram savs un visiem viens — darbs. Lai pelnītu, lai dzīvē būtu sava vieta un vēl kaut kas galvenais, neizsakāmi liels. Kas ir tāda Ļoļka? Bet grib labu un skubina Ņikitu ... Tātad viņai ir savs priekšstats, kā vajag dzīvot. . . Un meitenes, kas patlaban dzied, zemes racēji, kas uztraucas par Spānijas likteni. . . Kuzma Ivanovičs saka: patlaban cilvēki ceļas augšup tikpat kā rūgstoša mīkla. Tas ir mūsu — partijas cilvēku darbs. Arī mans. Aizraut, paskaidrot, lai saprastu ... Vai es varu bez tā dzīvot? Nevaru, dariet, ko gribat, — nevaru!

«Nedisciplinēts un morāli nepastāvīgs ...» Galvenais taču nav disciplīna. Taisnība, reizēm man uznāk, gluži kā ar to nolādēto parakstu.. . Bet nekādu citādu dzīvi es nezinu un negribu zināt, esmu te viss, nedalīts. Un visu, ko daru, to nedaru savā labā — daru partijai, cilvēkiem! Kāda tad morāla pastāvība var būt stiprāka par šo? Puikas gados, tiesa, visādi gāja, palaidņojos, mācījos uz divniekiem, ar Ņikitu biju uz vienu roku... Kas mani pārveidoja? Būšu godīgs: nevis apzinīgums, bet godkāre, vēlēšanās parādīt citiem, ka visu varu... Vēlāk — zinātne, piecgade, partija. Apzinīgums atnāca pats

no sevis. Citādi nemaz nevarēja būt. Uz kurieni tad mani tagad izstums? Tad jau tikpat kā bez gaisa ...

Karpenko skaļā balss skanēja jau sen, tā stāstīja ar patiku un bija apklusinājusi gan dziesmu, gan mīlētāju čukstus aiz durvīm. Balss aizsniedza Paļku, un vairs nebija iespējams no tās novērsties:

— ...Trīs gadus klimta sazin kur, nomocījies, noskrandis, vēders sarāvies čokurā — te nu atcerējies savu likumīgo sievu. Ierodas. Mājā viss spodrs, uz palodzēm puķes, galds apklāts ar izrakstītu galdautu, bet virs kumodes zem stikla Matrjonas Iļjiņišnas Goda raksts. Matrjona pati stāv kā tāda karaliene, ap galvu apvīta bize, uz zilās ševiota jaciņas Darba Sarkanā Karoga ordenis. Šis veras — nevar ne pazīt. Arī Matrjona veras — vīrs pārāk nelādzīgā skatā. Bet vīrs vien ir. Mīlēja taču, ne jau tāpat ar viņu precējās. Sirds pamira, bet izrādīt neizrāda un ne solīti tuvāk šim nesper ... Šis stāv kā stabs pie durvīm, saprot savu nekrietnību, ar asaram sauc: «Motja!» Viņa pasmejas: «Ko ta par Motjku un muļķi nesaukā? Vai arī pēc mantiņām atnāci? Bēniņos noliktas, ej ņem, man nav vajadzīgas.» Te nu viņš uz ceļiem: «Motjeņķa, piedod!» — «Saviem biedriem esmu Motjeņka, bet tev — Matrjona Iļjiņišna. Vai maz bēdu esi man sagādājis? Maz esmu dunkāta? Visus matus man esi izplēsis, nupat, nupat kā ataudzēju!» Šis tvarsta viņas roku, sit sev pie krūtīm. «Zvēru,» saka, «viss būs citādi, lai mani zibens nosper, ja pirkstu tev pieduršu!» Bet viņa griežas prom, lai tātad neizrādītu savu prieku, rauj rokas laukā. «Kāpēc tad,» saka, «cerēt uz dabas parādībām, elektrības izlādēšanos? Tām tu neko nenozīmē. Bet mans pēdējais ultimāts ir tāds: līdz pirmajam pārkāpumam dodu tev divus gadus kandidāta stāžu.» Kā pārnācējam.

Balsis un smiekli saplūda kopējā troksnī. Iestrinkšķējās vāciņš: uz krāsniņas tējkannā sāka vārīties ūdens.

Tagad aiz sienas gatavojās dzert tēju. Saspiedās ciešāk. Kaut kas apgāzās: nošķindēja krūzīte, kāda meitene iekliedzās. Un visi sāka pukoties par dzīvokļiem: cik ilgi tā jāmokās? Neprot mūsu priekšnieki uzsist ar dūri. Būtu atveduši šurp Cu-baku, lai paskatās!

— Jauni šie, baidās, — noteica tēvocis Aļoša. — Bet no kā baidīties? Lai kādā krēslā sēž, cilvēks vien ir! Un no Čubaka jau ne tik nav ko baidīties. Viņiem, protama lieta, priekšnieks liels, bet es biju klāt, kad šo uzņēma toreiz komjaunatnē.

Priekšsēdētājs prasa biogrāfiju, bet Cubaks pat aizvainojās: «Kāda man biogrāfija, ja tēvu nošāva baltie, māte nomira ar tīfu, bet es aizgāju uz šahtu!»

— Vajag rakstīt Čubakam vēstuli, — ierunājās kada meitene, — sak, tā un tā, dodiet dzīvojamās telpas! Un visiem parakstīties!

Kādu brīdi sprieda, rakstīt vai nerakstīt. Tēvoci Aļošu nedzirdēja. Vai patiesi neko neteiks? Vai nu tas galvenais, lai arī šīs rūpes uzveltu Cubakam! Vai varbūt nesaprot? Vajadzētu celties un iejaukties ...

— Vēl labāk būtu visiem uzrakstīt Cubakam, visiem no visas pilsētas, kam vien vajadzība pēc dzīvokļa, — ierunājās tēvocis Aļoša. — Sak, tā un tā, mīļais sekretār, sēžam, rociņas salikuši, un gaidām, kad tu mums ierādīsi dzīvokļus ar vannām, katram savu dzīvokli. Ar centrālo apkuri.

Pēc izbrīnās pilna klusuma atskanēja smiekli, saucieni. Meitenes piebilda: «Ar mēbelēm! Ar balkoniem! Ar palmām!» Kāds pukojās: «Vai tad mēs sēžam, rokas klēpī salikuši?»

— Materiālus ved, bet celtnieki viens, divi — un prom ir. Palīdzēt vajadzētu vakaros un darba pārtraukumā, — domīgi sprieda tēvocis Aļoša. — Paši sev ātrāk uzceltu. Sākumam, protams, bez centrālās apkures un balkoniem.

— Var arī ar balkoniem! — Tā ir Ņikitas balss, tātad abi ar Ļoļu jau piebiedrojušies pārējiem. — Esmu ar mieru kaut pa vakariem, kaut pa naktīm!

— Lai tik būtu ģimenes dzīvoklis? — iespiedzās ņipra meičas balss.

— Kā tad citādi! Vai tu esi nolēmusi palikt vecmeitās?

Kāds noburkšķēja gluži naidīgi:

— Kur ta šī vairs tiks atpakaļ meitās!

Skaļi smiekli, troksnis, kaut kāda kustība. Kaušanās? Liekas, ne.

— Pietiek, tad nu atraduši prieku strīdēties! — gausi novelk Ļoļa un uzsāk dziesmu:

Ugunskurs nakts tumsā kvēlo . ..

Dzied aizvilkdamās, dzied kā īsta čigāniete. Droši vien ari plecus groza kā čigāniete. Un visi klausās. Bet rit, ja vien noorganizētu, visi ietu celt māju — vakarā pēc grūtas darba dienas, vējā, aukstumā. Un dziedātu «Mēs kalēji» un «Paceļas, pagrozās .. .».

Es viņus mīlu. Mīlu šo mūsu dzīvi — skarbo, vējam pakļauto. Nekad agrāk neesmu to izjutis tā kā patlaban. Nevienam neizdosies mani no tās atraut. Un nekavēšos, nevilcināšos! Rīt pat aizbraukšu pie Čubaka, aizspraukšos visiem garām, bet tikšu klāt: tu esi ogļrača dēls, es esmu ogļrača dēls, kā tad tu pieļauj tādu nejēdzību?!

Nakts ir tumša, nav neviena,

Šeit ir mūsu šķiršanās ...

Ļoļkas balss plosa sirdi. Un visi klausās, tikai krūzītes šķind.

Un ja nu Čubaks sacīs: «Tu no visas runas tikai par sevi izlasīji? Mums ir steidzamāki jautājumi.» Ienaidnieki... Vai var būt, ka starp cilvēkiem, kurus es pazīstu, slēpjas ienaidnieki — maskējušies, nekrietni, uz visu gatavi? Nešķīsteņi.. . Apdraud mūs visus? Mūsu dzīvi? . . . Mēs cīnāmies, lai to uzlabotu, bet šie grasās to pagriezt atpakaļ? . . .

Viņš sarāvās, tik ļoti pārsteidza kāda doma: tātad Markušam taisnība, — pie velna ar mani, kaut tikai tiktu vaļā no visiem nešķīsteņiem?! Ja man tas ir patiesi dārgs un nepieciešams, tad jābūt gatavam par to ciest? Mocīties? . .. Nē! Nē! Trīskārt nē! Cīnīties vajag par sevi un citiem, lai nebūtu nevienas kļūdas ... Kā tad tā, vai mēs esam kādi vārguļi? Nevaram tikt galā? . . . Ne mani pie velna, ne Markušu, ne citus, ko veltīgi apvaino. Jācīnās, lai viss būtu tā, kā vajag!

Paļka piecēlās noskaidrotām domām un mierīgs. Atcerējās, ka nav ēdis vakariņas. Jāaiziet tikai uz kopējo baraku, tur paēdinās, padzirdinās, izklaidēs. Karpenko izgudros jaunu vielu tērgāšanai. Meitenes spiegs: Pāvel Kirilovič, sēdieties šeit, Pāvel Kirilovič, pagaršojiet mājās ceptu pīrādziņu ...

Telefons pēkšņi sāka tik trauksmaini zvanīt kā uz ugunsgrēku.

— Pāvel? — no tāluma cauri šņākuļošanai un gaudošanai sauca Ļipatovs. — Esam uzvarējuši! Izsūtām mašīnu, sagatavojies! Atbraucis Alimovs, iekārtosim pie tevis, saproti? Viss ir ļoti labi, vecīt!

— Ko? Kas ir labi?

— Iededziniet tur ugunskuru, vai, — citādi mašīna apmaldīsies! Galvu augstāk, Pavļik!

Varēja dzirdēt, kā vecais velns Ļipatuška skaļi iesmējās un sparīgi nokāra klausuli.

A 25

Aktīva sapulce ilga jau ceturto stundu, kad tribīnē uzKāpa Alferovs. Ļaudis klausījās garlaikoti, kamēr Alferovs nolēma atdzīvināt savu runu ar piemēriem. Starp citu, arī piemēri nelikās nozīmīgi: viens students izslēgts par aktivitātes trūkumu, otrs par sociālās izcelšanās slēpšanu, tad aspirants par nedisciplinētību, par nepiedalīšanos piecās partijas sapulcēs un morālu nepastāvību. Uzvārdu gandrīz neviens nesadzirdēja. Alferovs jau tuvojās iepriekš sagatavotajam efektīvajam noslēgumam, kad zāles vidū piecēlās garš, ļoti bāls jauneklis un, pacēlis roku, skaidri un saprotami nokliedza:

— Tā nav taisnība!

Čubakovs pašķindināja zvaniņu, saukdams pie kārtības. Klusumā, kas iestājās, Saša Mordvinovs atkārtoja vēl skaļāk:

— Viss, kas še teikts par aspirantu Svetovu, — ir meli! Dodiet man vārdu, un es to pierādīšu!

Sapulce sakustējās. Daudzi cēlās kājās, lai paskatītos, kurš ir tas, kas pārtraucis runātāju. No visām pusēm atskanēja saucieni: «Dodiet viņam vārdu! Lai kāpj tribīnē!» Daži jautāja: «Un kas tu tāds esi? Tad iznāk, ka vesela organizācija melo?!»

Cubakovam nekādi neizdevās nodibināt kārtību.

Saša ietiepīgi stāvēja zāles vidū, viņš bija kļuvis vēl bālāks. Ļipatovs vilka viņu aiz piedurknes, cenzdamies apsēdināt.

Alferovs arī joprojām stāvēja tribīnē, krampjaini rīdams gaisu, ar vienu vienīgu nomācošu domu galvā: «Jānoturas tagad, citādi būs par vēlu!»

Viņš nebija ne godkārs, ne ļauns, šis iesirmais pusmūža vīrs ar pienākumu nomākta darboņa seju. Daudzus gadus viņš pilnīgi apmierinājās ar kancelejas darbiem, no kuriem pats ievērojamākais bija institūta kadru daļas vadītāja amats. Viņš dievināja kārtību — tiklab dokumentos, kā arī pasākumu organizēšanā vai svētku demonstrāciju sarīkošanā. Ļipatovs, kurš vecākajos kursos apvienoja mācības ar institūta partijas organizācijas sekretāra darbu, pieķērās Alferovam kā uzticamam palīgam partijas saimniecisko jautājumu kārtošanā (biedru naudu iekasēšana, protokoli, saraksti...). Kad Ļipatovs aizgāja uz šahtu un savā vietā ieteica Alferovu, Alferovs pats izbijās no atbildības un sākumā atteicās. Viņš bija pieradis dzīvot starp neredzamiem cilvēkiem, burdamies ap viņu anketām — labām un ļaunām, nevainojamām vai apšaubāmām — pēc izšķirīgajām anketu ailēm. Dzīvē cilvēki ne katrreiz sakrita ar priekšstatu, kāds radās no anketas. Tie bija sarežģītāki, nemierīgāki, neizprotamāki. Neatbilstība Alferovu kaitināja. Viņš arī labprāt laikus ziņoja priekšniecībai par kādu kļūmi vai nodarījumu, bet nemaz nemācēja strīdēties, pārliecināt, audzināt. Ļipatovu aizvietot viņš nevarēja, bet varēja darboties gluži citādi un arī darbojās. Baidīdamies no iniciatīvas, viņš kā savus piecus pirkstus zināja visas direktīvas, ievadrakstus un citātus, pēc kuriem vadījās, un līdz šim viņam nebija gadījies kļūdīties. Būdams cilvēks bez kāda ļaunuma, viņš labprāt izpildīja norādījumus par iejūtību pret cilvēkiem, ja bija šādus norādījumus saņēmis. Bet, kad saprata, ka pašreiz pastāv prasība iztīrīt organizāciju no ienaidniekiem, šaubīgajiem un pasīvajiem, viņš ar pierastu rūpību sāka meklēt ienaidniekus, šaubīgos un pasīvos. Taču, ak vai, anketas līdzēja maz. Students uzrakstījis anketā, ka tēvs ir māj amatnieks, kaut gan tēvs grozus ne tikai pina, bet arī pārdeva savā paša bodītē, — tas vēl būtu nieks! Svetova gadījums Alferovam likās daudz nozīmīgāks, te radās izdevība parādīt savu prasmi iznīdēt ļaunumu, neņemot vērā, kurš ir tā nodarītājs. Alferovam iznāca piedzīvot daudz nepatīkamu brīžu šī nemierīgā aspiranta dēļ, tomēr īgnums nenoteica viņa rīcību .. . Kopš Svetova jautājums pārgāja pilsētas komitejā, Alferovs pat juta puisim līdz un daudz neiebilstu, ja izslēgšanu atsauktu ... Bet šobrīd viņu vairs neinteresēja Svetovs. Patlaban neizšķīrās Svetova liktenis, bet paša Alferova liktenis. Vai nu viņš pratīs atsist Mordvinova nekaunīgo izlēcienu, vai arī nokāps no šīs tribīnes uz visiem laikiem! Un kas lai zina, kādas nepatikšanas uzbruks pašam! ...

— Biedri! — viņš iesaucās ar negaidītu patosu, un zāle ieklausījās: visus interesēja, kā viņš atbildēs uz apvainojumu. — Biedri! Es varētu atstāt neievērotu šo necienīgo izlēcienu, tāpēc ka labi zinu tā cēloni. Kas ir šis kliedzējs? Bijušais aspirants Mordvinovs, izslēgtā Svetova tuvākais draudziņš! Tas pats Mordvinovs, kura dēļ Svetovs viltoja profesora Kitajeva parakstu!

Zāli pāršalca smiekli, bija dzirdami arī nikni izsaucieni.

— Ievērojiet, cik šie jaunie cilvēki ir nedisciplinēti, — Alferovs turpināja vēl uzstājīgāk. — Mūsu institūts izvirzīja Mordvinovu uz galvaspilsētas aspirantūru. Svetovs aizbrauca līdz izdabūt cauri izgudrojumu, kurā abi piedalījās. Un tad Mordvinovs patvaļīgi pamet aspirantūru, Svetovs patvaļīgi paliek Maskavā, pat nepadomājis par partijas biedra kartes apmaiņu. Kā lai to nosauc, biedri? Anarhisms! Bezatbildība!

— Kauns! Abus izslēgt! — sauca zālē.

Ļipatovs dzelžainu roku piespieda Sašu apsēsties:

— Ciet klusu, muļķi! Tikai sliktāk izdarīji!

— Atkārtoju, to varētu atstāt neievērotu, — Alferovs aizrautīgi runāja. — Mēs visi esam cilvēki, saprotam draudzības jūtas. Bet vai mums ir tiesības to atstāt neievērotu, ja draudzības dēļ komunists aizmirst savu pienākumu? Vai mums ir tiesības pieļaut mūsu rindās draugu būšanu, onkuļu būšanu, principialitātes trūkumu?

Skarbs priekšsēdētāja zvans atskanēja pavisam negaidot.

— Jums paredzētais laiks beidzies, — vienaldzīgi paziņoja Čubakovs.

— Lai runā vien! — kāds iesaucās.

— Es tūlīt beidzu, — Alferovs sacīja. — Jautājums skaidrs, Mordvinova izlēciens tikai apstiprināja mūsu lēmuma savlaicīgumu un pareizumu. Mēs esam tīrījuši un joprojām tīrīsim mūsu rindas no necienīgajiem!

Alferovs nokāpa no tribīnes ar tādu apziņu, ka uzvarējis.

Debates turpinājās, citi satraukumi lika aizmirst nupat notikušo starpgadījumu. Saša aizsūtīja zīmīti ar lūgumu, lai dod viņam vārdu, bet Čubaks izlasījis domīgi paraudzījās uz Sašu un noraidoši papurināja galvu. Ļipatovs slīdēja pa zāli, piesēzdamies blakus te vienam, te otram — pasaka pie auss kaut ko, pamirkšķina, pārsēžas citur, arī tur sačukstas, pajoko . . . Ieraudzījis Alimovu, kurš nezin kāpēc un kā te ieradies, Ļipatovs uz mirkli kļuva mēms, apsvērdams, kādi sarežģījumi sagaidāmi, tomēr nākamajā brīdī draudzīgi sasveicinājās, pamirkšķināja un čukstus, ļoti draudzīgi apjautājās:

— Jaunā pasākumā bez kautiņa nevar iztikt, ko?

Cilvēki, kuriem, Ļipatovs kāpa uz kājām, nikni šņāca, kamēr viņš spraucās pie Stjopas Sverčkova. Nē, nevis Stjopa viņu pievilka, bet meitene, kas sēdēja līdzās.

Klašu Vesņonoku Ļipatovs pazina jau tad, kad tā vēl bija skuķēns un sāka strādāt šahtā par lampu iededzinātāju, bet drīz vien kļuva par vienu no jauniešu vidū iemīļotākajām komjaunatnes darbiniecēm. Klaša neizcēlās ne ar skaistumu, ne sevišķi jautru raksturu, ne arī kādām izcilām organizatores spējām, bieži vien bija gan neizdarīga, gan kautrīga. Tomēr Klaša piederēja pie tiem cilvēkiem, par kuriem mēdza teikt, ka «viņi nekad nepaliek mierā». Tiklīdz dabū zināt par svešu nelaimi, tā nerimstas, kamēr nav palīdzējusi. Pamana nodarītu netaisnību, bez kavēšanās, sevi nežēlodama, metās cīņā. Ja uzsākts kāds kopīgs darbs, tūlīt atsaucas un neatkāpjas, kamēr tas nav galā. Tieši Klaša bija pirmā no komjaunatnes darbiniekiem, kas ieinteresējās par apakšzemes gazifikāciju, iedegdamās par pašu svarīgāko un skaistāko šai idejā, — apakšzemes darba iznīdēšanu. Klaša arī bija tā, kura apsolīja Ļipa-tovam un Stjopam Sverčkovam sarīkot komjauniešu talkas, lai uzsāktu ceļa būvi...

Patlaban viņas skaidrajā jaunajā sejā izpaudās pretīgums un ciešanas.

— Kas tad tas? — viņa jautāja, kad Ļipatovs apsēdās līdzās.

— Cīņa, Klašiņ, cīņa par īstenošanu! — Ļipatovs grasījās savu domu attīstīt tālāk, kad pēkšņi pārsteigts apklusa: vārdu deva Katrīnai Svetovai.

Kas to būtu domājis, ka jaunā partijas kandidāte Katrīna uzdrīkstēsies runāt šādā sapulcē!

Zālē jautāja: kas tā tāda? No kurienes?

Čubakovs uzmundrinoši pamāja Katrīnai: nekautrējies, saki tik visu, kā ir! Nesen šahtas partijas sapulcē jaunā sieviete bija drosmīgi kritizējusi šahtas vadītājus par nevērību pret ogļraču dzīves apstākļiem un uzstādījusi ļoti nopietnas, bet izpildāmas prasības. Toreiz tad arī Čubakovs viņu uzaicināja uz aktīva sapulci un pierunāja piedalīties pārrunās.

Platā plīvojošā blūzē, kā vienmēr, stalta Katrīna bez steigas uzkāpa tribīnē. Pirmajā mirklī viņu apžilbināja gaisma, izbiedēja izolētais stāvoklis, kādā atrodas runātājs, kurš paceļas pāri visiem.. . Katrīna sameklēja ar acīm savus biedrus no šahtas, tie uzmundrinoši smaidīja.

Tas, ko viņa dzīrās teikt, bija iepriekš pārdomāts un kopā apspriests. Ar to Katrīna arī sāka. Tomēr pēc Alferova uzstāšanās un epizodes ar Sašu Mordvinovu, ko viņa mokoši pārdzīvoja, Katrīna vairs nespēja apmierināties ar iepriekš sagatavoto runu. Viss, kas pēdējā laikā bija viņu tirdījis un mocījis, līdzīgi karstam vilnim uzplūda sirdij. Markušas izslēgšana, tad Paļkas .. . Kas tad tas ir? Viņas skaidrajā patiesības pasaulē ielauzusies nepatiesība — nejēdzīga, neiedomājama, satraucoša. Un nu viņa dzirdēja Alferova runu un mokošā neizpratnē meklēja atbildi: kā tas iespējams, ka izglītots, atbildīgs darbinieks apzinīgi visu sagrozījis, izkropļojis, pārmet labiem cilvēkiem to, kas viņus visvairāk ceļ? Katrīna labi zināja, ka vēl nekad brālis, Saša, Ļipatuška, Stjopa Sverčkovs

nav bijuši tik cildeni kā tajās dienās, kad aizrāvās radošajā darbā ar apakšzemes gazifikācijas projektu. Kopā ar viņiem pavadītie vakari — vispirms Kuzmenku šķūnī, tad institūta laboratorijā — deva spēku Katrīnai uzsākt savādāku dzīvi. Kāpēc tad svešs, neieinteresēts cilvēks iznīcina labāko, ko viņa redzējusi?

Saburzījusi sagatavoto runu, Katrīna atskatījās uz Čubaku un, visus pārsteigdama, paziņoja:

— Biedri, es esmu māsa tam pašam Svetovam, par kuru šeit runāja. Un pateikšu jums visu patiesību tā, kā es to saprotu. Tas, ko sagudrojis Alferovs — tie taču ir meli! Meli!

Skaļa balss zālē viņu atbalstīja:

— Pareizi! Saki visu, kā ir!

To uzsauca vecais ogļracis Sverčkovs, Stjopas tēvs. Un tūlīt Kuzmas Ivanoviča mīļā balss piebilda:

— Klausieties, biedri, viņa nemelos!

Vecie ogļrači smaidīja: tad ir gan meita izaugusi Kirkam Svetovam! Šahtenieku asinis parādās arī meičā.

Katrīna vērsās tieši pie viņiem, pie vecajiem kadriniekiem:

— Biedri ogļrači, jūsu te ir daudz, un jūs pazīstat mūs — manu brāli un mani. Kā tad tas gadījies, ka ogļraču puisi, aspirantu, komunistu, ne no šā, ne no tā pataisījuši par pasīvu un turklāt vēl morāli nepastāvīgu cilvēku? Stāsta, ka esot parakstu viltojis. Nav viltojis, bet parakstīja telegramā Kitajeva vārdu tāpēc, ka vajadzība bija tāda, ka lec vai ūdenī, bet birokrāti, kā Alferovs un viņam līdzīgi, ne bū, ne bē! Ja viņš toreiz nebūtu parakstījis, ciestu viss pasākums! Ciestu nevis draudziņš, bet liels pasākums — apakšzemes gazifikācija! Un vai tad profesors Kitajevs ņēma ļaunā? Viņš pēc tam vēl lielījās, ka pats sūtījis to telegramu! Tātad saprata, ka kļūdījies? Biedri ogļrači, jūs, kas dzīvojat ciematā, visi atceraties, kā Kuzma Ivanovičs Kuzmenko izdeva savu meitu pie vīra, pie Mordvi-nova. Un zināt arī, kāpēc nebija īstu kāzu svinību, kā pie mums parasts! Bet vai zināt to, ka arī institūta direktors atrada par vajadzīgu apsveikt Mordvinovu un šis pats profesors Kitajevs atbrauca bez uzaicinājuma ar puķu pušķi rokā? Bet tiklab direktors, kā arī profesors taču jau zināja par parakstu? Un Svetovu aizsūtīja uz Maskavu jau pēc tā paraksta. Apsveica ar panākumiem, kad mēģinājums izdevās veiksmīgi. Visi apsveica, Alferovs pats pirmais. Zvanīja uz pilsētas komiteju biedram Čubakam, lielījās. Vai zvanīja, biedri Čubak?

— Protams! Zvanīja.

4— Redzat nu! Bet tagad puisi nomelno, noķengā. Par ko? Kas atļāvis tādus jokus dzīt ar cilvēkiem? Esmu tikai kandidāte, nupat sāku mācīties politpulciņā, tomēr zinu: tā nav pareizi! Un ļoti lūdzu: nevajag pieļaut, biedri Čubak, un jūs visi,

biedri!

Katrīnai aizrautīgi aplaudēja, kad viņa uzmanīgi nokāpa no tribīnes un nāca pa zāli uz savu vietu — plīvojošā blūzē, kvēlojošiem vaigiem. Un visi tieši tagad ievēroja, cik viņa skaista un cik lepna savā mātes stāvoklī.

— Patiesi, vajag noskaidrot!

— Tā vien liekas, institūtā būs saputrojuši!

Čubakovs izdzirda izsaucienus un piekrītoši pamāja: noskaidrosim!

Sapulce turpinājās jau sesto stundu, rindas metās retākas, bet daudzi sāka aplaudēt, kad vārdu deva Koksa ķīmiskās rūpnīcas jaunieceltajam galvenajam tehnologam Isajevam: viņa panākumi bija zināmi; ieviešot jauno tehnoloģiju, koksa krāšņu ražošanas spējas strauji paaugstinājās, par to rakstīja gan vietējos, gan centrālajos laikrakstos.

Isajevs stāstīja par sasniegto lietišķi un kautrīgi, teica «mēs» un kuplā skaitā nosauca to strādnieku uzvārdus, kuri bija izcēlušies.

Čubakovs paslējās augšā un labsirdīgi vaicāja:

— Kurš tomēr izgudroja jauno tehnoloģiju? Nekautrējieties, nosauciet vārdus!

Isajevs sastomījās, piesarka un ātri nobēra:

— Izgudroja kolektīvs. Koksēšanas strādnieki paši izgudroja un iztaisīja. Es jau nosaucu uzvārdus: Fedosovs, Zagreb-nojs, Demeško ...

Skaļa balss no rindām, kur sēdēja Koksa ķīmiskās rūpnīcas komunisti, skaidri un saprotami piebilda:

— Markuša!

Isajevs sadrūvējās un piesarka vēl vairāk. Koksa ķīmiskās rūpnīcas komunistu vidū sacēlās kņada, ļaudis strīdējās un, skaļi čukstot, bārās, citi tāpat čukstus centās strādniekus nomierināt.

— Kurš? Kurš? — Čubakovs pārjautāja, pielicis plaukstu pie auss.

Tā pati balss precizēja:

— Inženieris Markuša, Sergejs Pavlovičs.

Un tad Isajevs, uzgūlies ar visu augumu uz tribīnes, sāka kliegt:

— Provokācija! Izlēciens! — Balss viņam brīžiem aizrāvās, sejā un kaklā pieplūda asinis. — Kauns, ka mūsu vidū ir cilvēki, kas spējīgi atnākt uz pilsētas aktīvu, lai sarīkotu provokāciju. Acīm redzot, arī labie draudziņi! Jā, es nenosaucu Markusu. Kāpēc man vajadzētu slavināt trockistu epigonu? Būtu vietā, biedri, pateikt kaut ko citu. Šeit centās aizstāvēt no partijas izslēgto Svetovu. Bet man jāsaka, tajā viņu izmēģinājumu stacijā nepārprotami ir piesārņoti kadri, nepārprotami nav lāgā ar vadību. Mēs izslēdzām Markušu, padzinām no rūpnīcas. Bet kur viņš ir tagad? Viņu paņēmuši savā paspārnē Svetovs un Mordvinovs! Jā, jā! Te kāds kliedza: nav taisnība! Svieda pārmetumu sejā veselai partijas organizācijai. Lai tad šis kliedzējs pasaka: vai arī par Markušu nav taisnība? Varbūt viņš nav pie jums? Kā redzat, biedri, mums vēl trūkst modrības!

Sapulce satraukti dūca. Nupat kā noticēja, ka Svetovam velti nodarīts pāri, pēkšņi jauns pavērsiens!

Čubakovs uzlēca kājās, apsēdās, atkal uzlēca. Dobjā balsī paziņoja, ka no Maskavas atbraukušais Ogļu gazificēšanas uzņēmuma vadītājs biedrs Alimovs sen lūdz vārdu. Uzaicināja Alimovu tribīnē, pats pārsēdās no priekšsēdētāja vietas maliņā, atbalstīja galvu uz rokām — zālē saprata, ka sapulce tuvojas noslēgumam. Čubaks gatavojas gala vārdam.

Alimovs gausi, kā klupdams devās uz tribīni. Uzrausās, un izrādījās, ka tribīne viņam sniedzas līdz jostas vietai, garais kalsnais augums ilgi snaikstījās virs tās, un visi redzēja, ka maskavietis uztraucas.

— Tūlīt sāks slānīt, — Ļipatovs čukstēja izkaltušu muti.

Alimovs izstiepa roku, norādīdams uz zāles otru galu:

— Tur sēž kopā ar mani atbraukušais sarkanarmietis, partijas biedrs Ivans Sidorčuks! Tieši viņš, mūsu kautrīgais kaujinieks, ir ierosinājis un iekustinājis visu ogļu apakšzemes ga-zifikācijas pasākumu!

Tas bija pārsteidzoši, negaidīti, interesanti. Sejas atdzīvojās, pazuda sasprindzinājuma izteiksme. Simtiem roku aplaudēja nepazīstamajam Ivanam Sidorčukam.

— Dižais Ļeņins pirmais ievēroja ogļu apakšzemes gazifi-kācijas milzīgo nozīmi un uzlika par pienākumu mums, sociālisma celtniekiem, to īstenot! Ierindas kaujinieks izlasīja Ļeņina

Šī doma komunistus saviļņoja! Jā, tā tas ir! Lai nu kas, viņi jau nu gan zināja, ka jaunais dzimst cīņā!

rakstu un saprata. Turpretī daži atbildīgi ļaudis nesaprot — vai arī negrib saprast?

Tagad Alimova balss dārdēja pār visu zāli:

— Jums jāzina, biedri, ka jaunais pasākums, jau pirmos soļus sperot, sadūrās ar krasu pretestību, tas dzimst mežonīgā cīņā. Uz ko tas norāda? Vienīgi uz to, ka pasākums patiesi progresīvs, nozīmīgs, komunistisks!

— Mums ir grūti, — Alimovs atzinās. — Vecie speciālisti un mūsu rindās iezagušies ienaidnieki kavē, bremzē, traucē, dažādā veidā kaitē darbam. To mēs nesapratām uzreiz.

Ļipatovs un Saša sastinga. Nu tūlīt.. . tūlīt arī viņš bruks virsū ...

Alimovs pērkondimdošā balsī atmaskoja nu jau nekaitīgu padarīto Stadņiku, deva mājienu, ka tā pakalpiņi vēl darbojas. Bet vienaldzīgi cilvēki, kam trūkst izpratnes, palīdzības vietā met sprunguļus riteņos, vajā pa vienam apakšzemes gazifikā-cijas entuziastus.

Ļipatovs un Saša izbrīnījušies, vēl lāgā neticēdami pēkšņajam atbalstam, gaidīja turpmāko. Bet Alimovs sastomījās, noslaucīja ar mutautiņu nosvīdušo pieri. Roka raustījās un neparko nevarēja ielikt mutautiņu atpakaļ kabatā.

— Ko tad, es pateikšu visu, ko domāju, — iežmiedzis mutautiņu saujā Alimovs, balsij aizraujoties, paziņoja. — Biedri! Esmu tikai šodien atbraucis un neesmu paguvis pārbaudīt, kādi briesmīgi noziegumi Svetovam pierakstīti. Viņš taču ir viens no autoriem labākajam apakšzemes gazifikācijas projektam, ar kuru jūsu Ogļu institūtam ir pilnīgas tiesības lepoties! Maskavā viņš sēdēja bez naudas, tāpēc ka direkcija skopojās pagarināt komandējumu, bet Svetovs strādāja dienām un naktīm, papildinādams projektu. Un Mordvinovs upurēja savu zinātnieka karjeru jaunās idejas dēļ, kuras panākums nemaz nav garantēts!

Soņins, sēdēdams prezidijā, paslējās augšā ar pārvērstu seju un, cīnīdamies pēc elpas, uzsauca:

— Jūs taču pats! ... Mēs taču jums prasījām! ...

Alimovs spēji pavērsās pret viņu:

— Jūs esat institūta direktors? Eh, jūs, vadītāj! Mēs atnācām pie jums aprunāties, projekts kā nekā jūsu, institūta. Bet kas mums jādzird? Jūs nemeklējāt vis atbalstu projektam, bet pastiprinājumu vajāšanai, kuru bijāt uzsākuši pret Svetovu!

Un kopā ar mani atbraukušais Kolokoļņikovs — ņemiet vērā, otra projekta autors! — pieķērās visam šim jandāliņam, lai atbrīvotos no konkurentiem! Jūs arī man gandrīz sajaucāt galvu, es jau neesmu speciālists. Tomēr partijas cilvēka sirdi ilgi vis nevar maldināt!

Atkal atskanēja aplausi, kaut arī sejas bija saspringtas, dzedrākas: cik grūti gan izprast, kam taisnība!

— Te runāja par kādu Markušu, kurš sācis strādāt izmēģinājumu stacijā, — Alimovs nevērīgi sacīja. — Mēs neesam tādu apstiprinājuši, — jādomā, nenozīmīgs tehnisks kalpotājs. Kā viņiem te ar kadru izvēli, es nezinu, ja ir kļūdas, izlabosim. Bet viens man jau skaidrs: vietējās organizācijas pagaidām pietiekami nepalīdz ne ar kadriem, ne dzīvojamām telpām, un nav arī ceļa no pilsētas uz būvlaukumu!

Klaša Vesņonoka skāņi iesaucās no vietas:

— Komjaunieši palīdzēs! Ar talkām! Jau nolemts!

— Tas ir labi! — Alimovs pastiepa rokas ar plaukstām uz augšu, kā celdams kaut ko ļoti vērtīgu. — Redz, kur, biedri, īstā sociālistiskā palīdzība! Redz, kur darba cilvēku, komjauniešu Donbass! — Viņš piespieda rokas pie krūtīm. — No visas sirds lūdzu jūs visus, visus! Atmetiet muļķīgo piekasīša-nos, labāk palīdziet mums tā pa īstam, kā partijas cilvēki, kā donbasieši!

Un viņš kāpa lejā pretī Smaidiem un draudzīgiem solījumiem. Sarežģīto politisko cīņu atmaskojumu, strīdu un mokošu pārdomu vidū visiepriecinošākais un neapstrīdamākais bija jaunrade. Jebkuram radošam uzdevumam cilvēki atsaucās ar visu sirdi. Rokas, pieradušas pie darba, gatavas piepalīdzēt ikvienā labā pasākumā.

— Palīdzēsim!

— Kas jādara, to izdarīsim!

Saša un Ļipatovs kāri tvēra šos saucienus, ar sajūsmu vēroja, kā Alimovs spiež desmitiem roku, kā pa ceļam viņu ielenc arvien vairāk palīgu. Te viņš pāris vārdu pārmainīja ar ceļu būvniecības priekšnieku, te piesēdās līdzās Klašai...

Sapulces enerģija pamazām izsīka. Pēdējos runātājos tikpat kā vairs neklausījās: visi bija noguruši. Priekšsēdētājs mierināja — drīz beigsies, — bet pats raudzījās uz Čubaka pusi: vai nepārtraukt debates? Čubakovs, joprojām galvu noliecis, sēdēja skatuves kaktā. Vai viņš gatavojas noslēguma runai? Cik viņam savāda seja!...

Čubakovs negatavojās runai. Katrā ziņā ne tār kā to parasti mēdz darīt. Viņš centās saprast līdz pamatiem un tikt galā ar to, ko vajag noskaidrot citiem.

Daudzo sarežģīto partijas un saimniecisko problēmu vidū, ar kurām Čubakovam iznāca sadurties, viņš bija pieradis pie Staļina nesaudzīgi skaidrajiem noteikumiem un norādījumiem, kas gluži kā vispārināja viņa paša pieredzi. Kāpēc tad tagad, tik saspringtā partijas dzīves brīdī, viņš nejūt nekādu atbalstu nesaudzīgo formulu nepārprotamā skaidrībā?

Viņš daudzkārt bija pārlasījis Staļina pēdējo runu. Tās kodolā bija doma, — jo lielākas Uzvaras gūst sociālisms, jo niknāki un uzstājīgāki kļūst ienaidnieki. Čubakovs pieņēma šo tēzi, — ja jau Staļins saka, tad tā arī ir. Mēs, maza darba darītāji, redzam tikai atsevišķus faktus un neprotam uztvert visu procesu kā nedalītu vienību. Taču šai reizē Čubakovs nespēja rast paša pieredzē pārliecinošu apstiprinājumu. Tas viņu biedēja un nomāca: «Kā es varu vadīt, ja nemanu, neredzu tādu — pašu galveno procesu, kaut vai daļēji, atsevišķos gadījumos? ...»

Viņa vērojumi liecināja, ka partijai patlaban ir milzu liels atbalsts visplašākajos tautas slāņos, — un kā gan varētu būt citādi, ja sociālisms guvis tik daudz spožu uzvaru, ja valstij klājas arvien labāk un labāk! Kā tas var būt, ka pašā partijā tik daudz ienaidnieku? Bija laiks, kad partijas iekšējā cīņa atspoguļoja sīkburžuāzisko stihiju, trockisti un labējie pārstāvēja noteiktas šķiru grupas. Bet tagad, kad buržuāzija un budži likvidēti, kur var rasties augsne ienaidnieku spēku aktivizācijai? Tas Čubakovam nebija skaidrs ...

Sakauto ienaidnieku grupu paliekas? ... Čubakovam ne mazums bija gadījies sadurties ar dažādiem opozicionāriem tai laikā, kad tie vēl šķietami piederēja pie partijas un krampjaini turējās savās vietās partijā — tā tas bija, bet tie jau sen izmesti. Čubakovs pazina cilvēkus, kas bija iegrimuši trockisma staignājā, — cik ātri tie zaudēja partejiskumu, cik ātri niknumā pārvērtās un kļuva par ienaidniekiem visai padomju dzīvei! .. . Nesen apcietināja Tarasčuku — Čubakovs pazina viņu kopš jaunības. Tarasčuks bija ļoti daiļrunīgs orators un bezgala god-kārs, īsts «napoleoniņš» pilsētas mērogā! «Napoleoniņš», acīm redzot, alkās pēc spožas karjeras pieslējās trockistiem, pārrēķinājās, sāka grozīties, locīties un beidza ar viszemiskāko pret-padomju darbību pagrīdē. Šādu cilvēku iznīdēšana ir likumsakarīga. Visu mūžu Cubakovs bija ar tādiem cīnījies un neieredzēja tos: šie ļautiņi, kuri kādreiz uzskatīti par komunistiem un kļuvuši partijai neuzticīgi, bija Cubakova acīs visnicināmākās padibenes, kaut kas līdzīgs mūdžiem, kaut kas pretīgs . .. Bet vai nu to ir tik daudz? Un vēl vairāk — vai daudz to noturējies partijas rindās? ...

Cubakovs pazina arī tādus komunistus, kas aiz nezināšanas vai pieredzes trūkuma bija nonākuši trockistu demagoģijas ietekmē, tomēr savu kļūdu saprata, nožēloja un centās darbā to izlabot. Vai to vidū bija arī divkoši? Droši vien. Vai tie būtu nolīduši, lai paslepeh iekostu? Neapšaubāmi ir arī tādi. Bet vai to var būt daudz, ja tiem vairs nav pamata zem kājām?

Vai es būtu kaut ko palaidis garām? Iegrimis bezrūpībā? . . .

Taču arī pats laiks tagad ir cits. Kādreiz strīdējās: ir vai nav iespējams uzcelt komunismu vai industrializēt valsti bez ārējas palīdzības ... Tagad dzīve pati izlēmusi šos jautājumus! Visbailīgākie un neticīgākie, arī tie redz, kam taisnība. Citādi nevarēja būt. Mūsu iekārtas spēkam vajadzēja pārvarēt dema-goģiju un šaubas: pa šiem gadiem mūsu taisnību apstiprinājuši darbi, labums, kādu guvusi tauta, valsts!

Bet bija kaut kas, ko Cubakovs nekādi nespēja saprast: kā varēja kļūt par ienaidniekiem progresīvi, aktīvi cilvēki, kuri nekad nav šaubās atkāpušies no partijas līnijas, tādi kā Ar-senijs Stadņiks? Biedrs Arsenijs, tā viņu dēvēja šahtā. Kad ogļraču vidū mēdza parādīties šis mazais, kustīgais cilvēks ar caururbjoši spožajām acīm, atdzīvojās pat visnesabiedriskākie un biklākie. Jebkurā darbā viņš piedalījās ar visu sirdi — par to nebija šaubu. Cubakovs mācījās pie Arsenija Stadņika partejiskumu un prasmi apieties ar cilvēkiem... Kā tad varēja gadīties, ka Stadņiks ir ienaidnieks? Un vai ir ienaidnieks? ...

Sevišķi sīki viņš apsvēra gadījumu ar savu tā saucamo naidnieku Gajevoju, kurš līdz pēdējam laikam strādāja apgabalā. Ar Gajevoju viņš daudz strīdējās, galvenokārt par līdzekļiem pilsētas labiekārtošanai. Labiekārtošana un apstādījumu ierīkošana pilsētā bija Cubakova «jājamais zirdziņš», bet Gajevojs uzskatīja, ka tam vēl ir laiks, un krasi apcirpa līdzekļus. Gajevojam vispār bija daudz trūkumu, bet Cubakovs strīda karstumā tos vēl pārspīlēja... Tomēr nekad nešaubījās, ka Gajevojs ir komunists, kurš neko nežēlos partijas labā. Un kāpēc arī strādnieka cilvēkam, pilsoņu kara dalībniekam, partijas darbiniekam, kas aizstāvējis partijas līniju pret visiem oportūnistiem, kādi vien bijuši, — kādēļ, kā labad viņam būtu jāpārdodas ienaidniekiem?

Visās valsts iekārtās, izņemot padomju iekārtu, Gajevojs būtu ekspluatējams nabags, pārijs. Kā lai saprot šādu psiholoģiju, novēršanos no savas šķiras, savas valsts iekārtas, turklāt vēl dižāko sociālistisko sasniegumu gados? ...

Par to Cubakovs daudz domāja, un to viņš nevarēja saprast. Pieņemt, ka ne Stadņiks, ne Gajevojs nav ienaidnieki? Ka viņi ir nomelnoti? Tomēr tie nav vienīgie gadījumi. Uzskatīt, ka esmu akls, naivs, ka partijā patiesi daudz slepenu ienaidnieku un deģenerātu? Bet kur tie šādā skaitā saradušies? Kā viņi tādi izveidojušies, par spīti savām biogrāfijām, par spīti lielajam vadošajam un audzinošajam partijas spēkam?

Un ko lai daru es, kā lai vadu šo bargo tīrīšanas darbu, ja neizprotu procesa cēloņus? ...

Tomēr ja nu šai gadījumā ... viņš nobijās no kailās uzmācīgās domas un neizteica to pat sev līdz galam. Viņš nespēja pieļaut, ka taisnība ir nevis Staļinam, bet viņam pašam. Nē, protams, viņš nav vēl izpratis, nav līdz galam apsvēris un laikam tiešām pārāk aizrāvies ar celtniecības iepriecinošajiem panākumiem un zaudējis šķirisko nojautu .. .

Bet ko tad lai saka šodien, tūlīt?

Sešas stundas piecsimt komunistu domāja kolektīvi. Viņš juta saspringto atmosfēru un pārdomu smago nastu. Redzēja, ka viņi tiecas katrā gadījumā izlemt pareizi, tomēr bieži nespēj saprast, kam taisnība. Ir viņu vidū arī cilvēki, kas bez apdoma izpilda direktīvu un pie tā paša nokārto savus personīgos rēķinus vai izpelnās sev autoritāti. . . Isajevs, liekas, ir karjerists un veikls mahinators, iznīcinājis vienu no labākajiem Koksa ķīmiskās rūpnīcas inženieriem komunistiem un tai pašā reizē ielīdis par galveno tehnologu. Vai arī Alferovs ... Šķita vienkāršs kancelejas darbinieks, bet nu ir tik kaujiniecisks un uzpūtīgs; kā viņš pozēja un negodīgi nomelnoja šos jaukos puišus!

Ko tad lai es daru? Dot viņiem pa galvu? .. .

Tāds kā Isajevs tūlīt sāks «fabricēt» ziņojumus — šoreiz jau par mani. Un vēl dažs labs priecāsies par gadījumu iegriezt sīkstajam sekretāram ...

Vai tad es baidos? Tā taču ir nekrietna, zemiska doma! Vai man ir tiesības baidīties par sevi, ja es atbildu partijai par visu, kas te notiek un tiek lemts?

Bet varbūt nemaz neapstāties pie atsevišķiem jautājumiem, nodarboties ar tiem vēlāk darba kārtībā? Tagad tikai apmierināties ar vispārēju īsu noslēgumu? Cilvēki arī noguruši...

— Kas ir par to, lai debates pārtrauktu? — viņš izdzirda. — Vienbalsīgi. Noslēgumam vārds biedram Cubakovam.

Laipodams starp krēsliem uz tribīni, Cubakovs domās apņēmās palikt pie pēdējā lēmuma — izdarīt īsu noslēgumu, nepieskaroties atsevišķiem jautājumiem.

Meklēdams pirmos vārdus, Cubakovs ielūkojās sev pievērstajās komunistu sejās, tāpēc ka vispār nevarēja runāt, ja nejuta saskari ar auditoriju. Ko tā gaida no viņa šodien?

Sirds nodrebēja un sāka straujāk pukstēt: nevaldāmas gaidas, cerība un uzticība tiektin tiecās viņam pretī no zāles. «Mūsu Čubaks» — tā viņu mēdza saukt. Un Cubaks nedrīkstēja piekrāpt biedru uzticību.

— Sarežģītajos apstākļos, kad norisinās īsto ienaidnieku iz-ravēšana bez žēlastības, komunistiem jāsaglabā domu un šķiras apziņas skaidrība, — viņš skarbi noteica un sajuta sapulces mēmu, bet dedzīgu atsaucību.

Kā vienmēr, satiksmē ar cilvēkiem paša domas noskaidrojās, kļuva noteiktākas. Ienaidniekus vajag ravēt ārā bez žēlastības. Bet nedrīkst zaudēt uzticību cilvēkiem, nedrīkst pātagot savējos. Mans uzdevums šeit, manis vadītajā organizācijā, skatīties, lai nenotiktu pārspīlējumi un pāri nodarījumi.

Noskaidrojis uzdevumu pats sev, viņš sāka runāt brīvi un atklāti, kā runāja vienmēr, nebēgdams no sarežģījumiem, ar cieņu pret savas šķiras biedriem.

Cubakovs neizvairījās ne no viena grūta jautājuma. Pateica savas domas par katru komunistu, par kuru te bija runa.

— ... Esmu iepazinies arī ar Svetova «lietu». Runāju pat ar profesoru Kitajevu. Ko lai jums saku par šo cienījamo večuku? Šķobās, grozās, smīkņā: kā tad, piekrītu, Svetovs vienu telegramiņu parakstīja gan, es personīgi nejūtos aizskarts, tikai runā, ka partijas birojs vaino viņu kādā nodarījumā pa partijas līniju . . . Jautāju profesoram par apakšzemes gazifikācijas projektu: vai esat apmierināts ar to? Vai projekts labs? Atkal luncinās, stomās: no vienas puses tā, no otras puses šitā ... Nekā nebūs, biedri, neatdošu viņa dēļ ogļraču izvirzīto komunistu Svetovu! Neatdošu!

Sapulces atsaucība bija tik liela, ka Cubakovam elpa aizrāvās: saprot taču ļaudis, jūt, kur taisnība!

— Biedrs Alferovs pasteidzās nozākāt komunistu Mordvi-novu, kurš aizstāvēja Svetovu. Man Mordvinovs patika. Drosmīgi rīkojās, kā partijas cilvēks! Redz, ka biedrs netaisni nosodīts, — piecēlās un pateica. Kā tad citādi? Kā mēs tiksim pie skaidrības, kurš velti izslēgts, kurš ne, ja tie, kas pazīst izslēgto, bailīgi klusēs?

Zālē sauca: «Pareizi!» Bet tagad Cubakovs ievēroja arī neapmierinātus, saspringtus skatienus. Lūk, Isajevs raugās drūmi caur pieri.

— Biedrs Isajevs sašutis, ka izmēģinājumu stacijā pieņemts inženieris Markusa. Bet kurš tad ierosināja Markušas «lietu»? Isajevs ierosināja! Ierosināja tāpēc, ka Markuša ar biedriem mina viņam uz papēžiem, drosmīgi ieviesa jauno tehnoloģiju koksa krāsnij, bet tehnologs Isajevs nobijās no atbildības. Ko tikai viņš visu negāza Markušam virsū! Tagad nu Markušas metode ieviesta arī citās krāsnīs, Isajevs dabūjis paaugstinājumu par šīs metodes panākumiem! Avīzēs raksta: tehnologa Isajeva vadībā. .. Kas tas ir, biedri? Manuprāt, nekaunība.

— Markuša ir trockists! — Isajevs sāka nevaldāmi kliegt. — Jūs aizstāvat trockistu!

Zālē iestājās klusums.

Prezidijā, Cubakovam aiz muguras, kāds skaļi un drūmi nopūtās.

Cubakovs izņēma no kabatas brošūriņu ar Staļina runu, sameklēja vajadzīgo lapaspusi un sāka lasīt:

— «... Kā praktiski veikt šo uzdevumu: sagraut un izravēt trockisma japāņu un vācu aģentus? Vai tas nozīmē, ka jāsit un jāiznīdē ne vien patiesie trockisti, bet arī. . . tie, kuriem gadījies kādreiz iet pa ielu, pa kuru gājis viens vai otrs trockists?» Un tālāk: «Tāda nediferencēta pieeja var vienīgi kaitēt cīņā ar īstajiem trockistu kaitniekiem un spiegiem.» Tāds šai jautājumā ir biedra Staļina viedoklis. Un kāds ir Isajeva? Balstīdamies uz anonīmu ziņojumu, apvainoja Markušu trockismā tikai tāpēc, ka astoņpadsmit gadus vecais students, atradis skrejlapu, kopā ar biedriem noskaidrojis, ka tā ir trockistu, saplēsa to un vēl uzspļāva uz papīra driskām.

Isajevs, ievilcis galvu plecos, samulsis iesaucās:

— Es jau tikai signalizēju!

— Signalizēt arī vajag ar apdomu, — Cubakovs atsaucās, visu atbalstīts. — Bet jūs paķērāt anonīmo skribelējumu, tāpēc ka tas palīdzēja jums iegriezt cilvēkam, kurš jūs kritizējis par bailēm ieviest jauninājumu tehnikā. Un partijas birojs, izlasījis anonīmo rakstu, šausminājās. Mēs, arī šausminādamies, jūsu lēmumu apzīmogojām. Bet man pašam ir kauns, ka noticējām anonīmajam rakstam. Es vairāk ticu Markušas biedriem: viņi nebaidījās uzrakstīt apliecinājumu un parakstīties ar pilnu vārdu un uzvārdu. Zināja, ka riskē ar partijas biedru kartēm, bet nostājās par taisnību. Un pareizi darīja.

Kad Cubakovs beidza un piesēdās pie prezidija galda līdzās Slāpekļmēslojumu rūpnīcas sekretāram, ar kuru viņu saistīja sena draudzība, tas satraukti klusi novaidējās:

— Ai Čubak, atklātā sirds! Dabūsi vēl bēdas matīt!

Cubakovs raudzījās zālē, no kurienes plūda līdzjūtības, cieņas un sirds siltuma viļņi. Cilvēki ticēja savam Cubakam, un Čubaks viņus nepiekrāpa. Vai viņu vidū ir arī tādi kā Isajevs, kuriem viņš uzminis uz vārīgās vietas? Pie velna, lai dusmojas ...

Cubakovs patlaban juta vienīgi fizisku nogurumu un dziļu, ne ar ko nesalīdzināmu laimes izjūtu, ka izpildīts pienākums pret partiju.

Svetovu mājiņā nekad vēl nebija bijis tik saspiesti un trokšņaini. Viss, ko vien varēja sameklēt Marijas Fedotovnas un Kuzmenku saimniecībā, tika bagātīgi celts galdā. Krēslu nepietika, pāri diviem ķebļiem pārlika gludināmo dēli, Saša un Ļuba saspiedās uz viena krēsla. Saruna ritēja juceklīgi, atskanot nemitīgiem izsaucieniem. Un pāri visiem izcēlās Alimovs — skaļš, ar fanātiķa seju, ar spīguļojošām acīm zem pietūkušajiem plakstiņiem.

Katrīna klusēdama sēdēja pie galda, atbalstījusi zodu uz kopā saņemtajām rokām. Viņa jutās ļoti nogurusi, ēst negribējās, tikai dzert un dzert karstu tēju. Reizēm, pievērusi acis un nedzirdēdama neko no visa, kas apkārt notika, viņa ieklausījās ilgotās dzīvībiņas enerģiskajās kustībās. Kad spārdīšanās zem sirds aprima, viņa smaidīdama pacēla acis un skatījās brāļa svētlaimīgajā sejā, skatījās uz Alimovu, uz bijušo kavalēristu Vaņu Sidorčuku, klausījās juceklīgajās runās un no jauna pārdzīvoja garo vakaru — pirmo pilsētas partijas aktīva sapulci savā mūžā, — pašas uzstāšanos un biedru cildinājumus, savas šaubas un nemieru, Alimova pērkona grāvienam līdzīgo un Cubaka apbrīnojamo runu, kas tomēr bija tāda, kādu viņa gaidījusi, kādu vien arī varēja gaidīt no komunistu vadītāja. Un viss, kas

1

pacilāja un priecēja viņu šai saspringtajā, grūtajā vakara, tagad saplūda vienotā patiesības izpratnē — lielās un galvenās patiesības, kura dzimst cīņā. Tikai nevajag baidīties, nevajag kautrēties. Mēs neklusējām, nenobijāmies un tā visi kopā — uzvarējām . ..

— Viņi taču arī mani gandrīz noveda uz aplama ceļa, šie Kolokoļņikovi un OJesovi! — Alimovs satraukti runāja. — Galīgi sagrozīja galvu, bet es atšifrēju viņu mahinācijas! — Viņš apkampa Paļku un pāri galdam uzsmaidīja Katrīnai. — Un tagad mēs būsim kopā! Kopā līdz uzvarai! Tagad piederu vienīgi jums, no galvas līdz kājām! Eh, nu gan kalnus gāzīsim! ...

Sen jau pār ciematu bija nolaidusies nakts. Aprimuši arī paši vēlīnie dzīrotāji. Suņi vairs nevaukšķēja, — ielīduši savās būdās, tie snauda, reizēm tikai ausīdamies, jo no tāluma aiz sienām un rūtīm atplūda apslāpētas cilvēku balsis.

Visu nakti skanēja šīs balsis un spīguļoja divi logi, mezdami tumsā virmojošas gaismas šautras.

4

Atnāca pavasaris, vējains, drēgns, ar nebruģēto ceļu neiz-brienamiem dubļiem, ar peļķēm, kas izplūdušas kā jūra, ar mostošās stepes sīvajām smaržām. Pat pilsētā, tiklīdz uzpūta vējš, miklās zemes dvesmā varēja jaust pērnās zāles vītumu un šai stepes elpai raksturīgo Doņecas dūmu smaržu.

Kādā no šīm pavasara dienām Katrīnai piedzima meita.

Piedzima briesmīgās sāpēs, kas reizēm aptumšoja apziņu. Uz brīdi atguvusies, Katrīna redzēja lielu logu, skaidrās debess zilgmi un staba galu, uz kura žilbinoši spīguļoja izolatori. Viņa samiedza acis un izjuta ar visu savu esību: tā ir dzīvība, tā mostas dzīvība... Pēc tam vairs nejuta neko, tikai sāpes, tvarstīja ar muti gaisu un apvaldīja kliedzienus, tāpēc ka kliegt likās apkaunojoši.

— Tad nu gan ir meitene! — Katrīna izdzirda pusnemaņā un nespēja tūlīt saprast, ka šī meitene ir viņas, ka piedzimusi meita un nevis dēls. Taču to pašu brīdi jau šķita, ka visu laiku vēlējusies meitu, ka tas ir kaut kas brīnum jauks — meita! «Volodjeņka, mums ir meita. Tava meita.»

Žilbinoši spīguļoja izolatori. Žilbinoši staroja debesis. Un nav jāraud, ja viss labi, labi, labi...

Katrīna aizmiga. Gulēja dienu un nakti, negribīgi mozdamās, lai paēstu, nomazgātos, paskatītos uz svešiem bērniem. Meitu nenesa, izrādās, ka pirmo diennakti barot nedrīkst. Vakarā Katrīna izlūdzās auklīti, lai atnes meitenīti kaut uz mirklīti. Sīks balts sainītis, autiņos sārtoja sejiņa bez domām, izplūdušiem vaibstiem, cieši aizvērtas acis, drusku redzamas baltās skropstas, lūpiņas sakniebtas. Nekādas līdzības sejiņā nevar uztvert. Arī elpa nav jūtama.

— Auklīt, viņa neelpo!

— Un kā vēl elpo! Meitene vesela kā rutks.

Tobrīd veselā meitene jocīgi sarauca sejiņu un nošķaudījās kā īsts cilvēks.

— Uz veselību, — auklīte noteica, ņemdama sainīti. — Ko nu raudi! Atpūties, kamēr vari, vēl dabūsi ar viņu noņemties.

Aukle nesaprata: nekādas rūpes nevar būt par grūtām, katras raizes būtu tikai laime. Volodjeņka, es viņu audzināšu veselu un labu. Pabeigšu katrā ziņā neklātieni: meita ies skolā, un es tai pašā skolā mācīšu. Mēs būsim draudzenes. Ar ko tad vēl lai es draudzētos — viena sirds un viena dvēsele! Ar viņu! ...

Viņa, ar viņu, viņai — tā Katrīna arī domāja. Zēnu būtu nosaukusi par Vladimiru. Bet kā lai nosauc meitu?

Paciņu un vēstulīšu nesa daudz. No mātes, no vecajiem Kuz-menkiem, no draugiem, no darba biedriem, no šahtas partijas biroja un pat no Ņikitas. Paļka atrakstīja zīmītē: «Sveiciens mazajai Svetlanai no tēvoča.» Svetlanai?... Kāpēc viņš tā nolēmis? Kad atnesa barot, Katrīna ielūkojās meitas sejiņā un nodomāja: varbūt patiesi Svetlana. Svetlana Svetova? Svetlana Kuzmenko? Viņa nezināja, vai atļaus bērnu reģistrēt uz Vovas vārda. Varbūt, ja ietu kopā ar Kuzmu Ivanoviču, izdotos? ...

Trešajā dienā atnesa puķes un aploksni. Aploksnē uz gludas, spīdīgas kartītes rakstīts: «Goddevīgā sajūsmā skūpstu Jūsu roku. Alimovs.»

Katrīna ilgi vēroja spuraino rokrakstu; lielo sākuma burtu vārdā «Jūsu» — no tā vēdīja šī pati goddevība; sparīgo, skaidro parakstu — tanī izpaudās valdonīga pašpārliecība.

Puķes nebija no šejienes, likās Katrīnai nepazīstamas. Kur viņš tās sadabūjis, šis neatlaidīgais cilvēks?

Katrīna iemeta aploksni skapīša atvilktnē un atgriezās domās pie meitas. Viņa nevēlējās vairs atcerēties šo cilvēku.

Alimovs bieži, iebraucot Donbasā, apmetās pie viņiem. Marja Fedotovna juta dziļu bijāšanu pret Alimovu — mātei viņš bija liels priekšnieks, kas izglābis no nelaimes viņas dēlu.

Katrīnai viņa ciemošanās bija netīkamas. Pēdējā grūtniecības mēnesī viņa ilgojās pēc miera, bet Alimovs katrreiz ienesa nemieru, troksni, rosību. Katrīna priecājās, ka ar Alimova palīdzību darbs uz būves sprēgāt sprēgāja, bet,_ kad viņš ieradās mājās, tad šķita, ka arī mājā viss sprēgāt sprēgāja.

Alimovs izturējās pret Katrīnu ar aizkustinošu godbijību. Reizēm viņa uztvēra sajūsmā mirdzošu skatienu, kas mulsināja. Viņa jutās neveikli, vairs nespēja brīvi kustēties. Nu, ko viņš patiesi? Atradis laiku ...

Ļuba bieži nāca kopā ar Sašu, taču Ļubu Alimovs nemaz neredzēja — sieva, kā jau sieva, sveiki — uz redzēšanos. Bet Katrīnu lūdza:

— Pasēdiet pie mums, Katrīna Kirilovna, ienesiet skaidrību, gaismu.

Skaidrību, gaismu ...

Tas sākās pēc dedzīga strīda, kas izraisījās Alimova otrajā atbraukšanas reizē.

Kateņina izmēģinājumu stacijā nu jau trešo mēnesi dažādā veidā nopūlējās gūt panākumus. Kateņins un viņa palīgi rīkojās neatlaidīgi un enerģiski. Kādā mēģinājumā viņiem izdevās dabūt deggāzi ar gluži labu sastāvu, taču gāze plūda īsu laiku, ātri zaudēja savu vērtību. Tas pierādīja, ka ogļu apakšzemes gazifikācija iespējama, taču skaidrs, ka pareizais atrisinājums pagaidām nav atrasts; no slānī ieliktajām patronām sprāga tikai ceturtā daļa, un arī tās nedeva nekādu efektu.

Ogļu gazificēšanas uzņēmumā bija zudusi interese par Kateņina mēģinājumiem un viņu pašu. Viņš līdz mielēm dabūja izbaudīt visu necieņas rūgtumu. Viņam apcirpa izdevumu aprēķinus, štatus, apgādi. Nedeva naudu apakšzemes ģeneratora atverei, tas ir, atņēma iespēju izpētīt, kas norisinājies zem zemes .. .

Atbraucis ar lidmašīnu no Maskavas, Alimovs garam ejot to pastāstīja, piemetinājis, ka Oļesovs sācis taupīt, bet Kolo-koļņikovs nodevies mēģinājumu sagatavošanai Piemaskavas mēģinājumu stacijā, kas izveidota pēc Vadecka un Kolokoļņi-kova projekta ar Graba «variācijām».

Paļka un Ļipatovs noklausījušies sāka runāt par savām darīšanām, bet Saša sarauca pieri un teica:

— Nelāgi pret viņu izturas. Nejēdzīgi.

Iedegās strīds. Saša uzskatīja, ka pirmā apakšzemes ģeneratora atvēršana sniegs visiem pamācošus datus, bet Kateņinu pašu vajadzētu pieaicināt arī citos mēģinājumos. Paļkam nemaz negribējās, ka stacijas Nr. 3 darbā iejauktos Kateņins, viņš sargāja radušos kolektīvu ...

Katrīna ieklausījās strīdā un centās iedziļināties, kas slēpjas aiz katra vārdiem. Saša domā vienīgi par darbu un nepielūdzami atmet visu pārējo. Paļka ir greizsirdīgs. Un Alimovs? Alimovs gluži vienkārši ir zaudējis interesi par cilvēku, uz kuru vēl nesen bija licis lielas cerības.

— Kāpēc jūs par Kateņinu pašu nemaz nedomājat? — viņa jautāja, un strīdnieki izbrīnā pavērās Katrīnā, jo parasti viņa sarunās neiejaucās.

— Ko nozīmē, par Kateņinu? — Paļka atcirta.

— Tas nozīmē to, — Katrīna nikni paskaidroja, — ka cilvēks strādājis pie izgudrojuma, mocījies. Viņam taču sāpīgi. Kāpēc jūs tik viegli kratāties no viņa vaļā? Kāpēc nedomājat, kā atvieglot viņam neveiksmi?

Tai vakarā, atvadoties no Katrīnas, Alimovs negaidot noskūpstīja viņai roku:

— Par jūsu cildeno sirdi.

Atceroties to, Katrīnai atausa atmiņā vārdā «jūsu» lielais sākuma burts.

Otrreiz Katrīna iejaucās, kad sāka runāt par Markušu.

Paļka jau sen bija dabūjis partijas biedra karti un, šķiet, paguvis aizmirst pārciestās mocības, bet Markušam viss palika, kā bijis. Klīda baumas, ka Isajevs uzrakstījis sūdzību Maskavai, ka Cubakam pašam lielas nepatikšanas ... Lai atvieglotu draugiem smago izšķiršanos, Markuša uzrakstīja iesniegumu par aiziešanu no darba, nolēmis strādāt par mūrnieku pilsētas dzīvokļu celtniecībā.

— Lai vai kā, tomēr krāsnis, kaut arī ne koksa, — viņš drūmi jokoja.

Alimovs atklāti priecājās par Markušas iesniegumu:

— Lai būtu kā būdams, vainīgs vai ne, bet darbs ir svarīgāks. Sāks viņa dēļ vazāt... Atlaidiet, un visiem būs vieglāk.

Ļipatovs mocījās šaubās. Viņu biedēja jaunu nepatikšanu draudi, bet bija žēl biedra, turklāt arī citu mehāniķi nav iespējams dabūt.

Sašas sarunas laikā nebija, tomēr draugi zināja, ka Saša ir pret Markušas aiziešanu. Paļka sēdēja izspūrušiem matiem, saņēmis galvu rokās, un klusēja. Katrīna bija pārliecināta, ka pats viņš Markušu nekad neatlaistu, bet tagad grūti ko teikt, atbildētājs nebūs viņš, bet Ļipatovs.

Pēkšņi Alimovs jautāja:

— Un kādas ir jūsu domas, Katrīna Kirilovna?

Visi trīs raudzījās uz Katrīnu kā uz tiesnesi. Bet kā tad viņa varēja tiesāt? Viņai nebūs jāatbild.

— Viņam bērns ... — Katrīna skumji izmeta, bet tūlīt saprata, ka arī tas nav galvenais, galvenais viņos pašos, viņu sirdsapziņā, kā viņi rīt raudzīsies cits citam acīs. — Paši vēlāk nevarēsiet pacelt acis, — viņa skarbi sacīja. — Jūs taču zināt, ka viņš nav vainīgs. Paši uzrakstījāt un apstiprinājāt, nenobijāties no atbildības. Ko tad tagad pusceļā kāpties atpakaļ!

Jautājumu izlēma Ļipatovs ar viltību — apsvēris viņš uzrakstīja uz Markušas iesnieguma: «Paturēt, kamēr sameklēs citu mehāniķi.» Pēc tam aizbrauca uz pilsētas komiteju un lūdza Markušas vietā kvalificētu mehāniķi komunistu. Pilsētas komitejas instruktors nokremšļojās, pierakstīja pieprasījumu piezīmju grāmatiņā un solīja pameklēt. Abi zināja, ka kvalificēti mehāniķi bez darba apkārt nemētājas.

— Ja nevar tikt taisnā ceļā, tad jāmet līkums, — Ļipatovs vīpsnāja. — Lai nāk kaut vai Isajevs, es teikšu: pats meklēju, un iesniegums arī pilsētas komitejā ir; ja tev ir kāds brīvs mehāniķis, dod šurp!

Paļka priecājās: taisni vai ar līkumu, bet Markušam pagarinājums, un tikmēr droši vien izlems viņa jautājumu. Alimovs paskatījās uz domās nogrimušo Katrīnu:

— Un jūs, Katrīna Kirilovna, gribētu tikai taisni, par katru cenu taisni?

— Es gribu, lai nevajadzētu... iet ar līkumu.

Paļka gāja pavadīt Ļipatovu. Alimovs sēdēja iepretī Katrīnai un cieši raudzījās viņā.

— Man taču bailes no jums, Katrīna Kirilovna, — viņa garie, no tabakas nodzeltējušie pirksti nervozi burzīja galdautu, — katru soli sperot, apsveru, ko jūs par to teiksiet.

Ienāca Marja Fedotovna, savāca traukus. Katrīna dzīrās to izmantot un pazust no istabas reizē ar māti.

— Uz kurieni tad jūs? — Alimovs, pielēkdams kājās iesaucās. — Pasēdiet kopā ar mani. Skatos uz jums un prātoju: kur jūs te tāda gadījusies? Cik sieviešu neesmu sastapis... arvien

biju stiprāks, jutu savu varu pār tām. Bet jūs tikai paceļat acis — un jau gribas būt lēnīgam kā jēram.

Vēlāk Katrīna atguvās, ka varējusi atjokot: «Jērs no jums tikpat neiznāks,» — bet tobrīd samulsa kā skuķis — ne acis pacelt, ne rokas kur likt.

— Es iešu, — viņa murmināja, nekustēdamās no vietas.

— Vai esat nogurusi? — viņš norūpējies jautāja, un viņa neglītajā, jau padzīvojuša cilvēka sejā ar pietūkušajiem plakstiņiem radās nepierasta saudzības un laipnības izteiksme. — Ejiet vien, guliet.

Nekā ļauna te nebija. Tikai nezin kāpēc šķita, ka pat ar savu uzmanību Alimovs ielaužas viņas dzīvē, kur jau viss izlemts. Galvenais nav viņš, kas viņai gar šo gados vecāko garāmgājēju! Taču teiktais saceļ sirdī nemieru, sirds pēkšņi gaida kaut ko, kas vēl varētu notikt.

Vakara maiņa saplūda pie šahtas, kad Kuzmiņišna brauca cauri visam ciematam vecā droškā, kurā parasti vadāja šahtas priekšniecību uz pilsētu. Ogļrači viņu sveicināja, viņa atņēma sveicienus gan pa labi, gan pa kreisi, spiezdama sev klāt prāvu saini, un visi saprata — Kuzmenkiem ievērojama diena, vecmāmiņa brauc pakaļ mazmeitiņai.

Pirms īsa brīža Kuzmiņišna bija sastrīdējusies ar Marju Fedotovnu — neko gan viņa nejēdza, lai dievs piedod grēkus, zoss bija un paliek! Par vari pati gribēja braukt, bet kāds labums no viņas? Ne kāda palīga, ne izskata — māte brauc pakaļ neprecētai meitai... Vai tad jāskaidro šai, ka droška tīšuprāt aizrunāta un Kuzma Ivanovičs gaidīs pie šahtas, un viss viņu brauciens pa ciematu ir apliecinājums radniecībai, ģimenes godam, Katrīnas godam.

Katrīna, acīm redzot, sapratusi. Negribēja vilkt mugurā veco mētelīti, ar kuru, gaismai austot, bija aizgājusi uz dzemdību namu, pieprasīja savu jauno mēteli, ar šauro vidu, košu galvas lakatiņu, zīda zeķes un kurpes uz augstiem papēžiem. Kad viņa iznāca laukā, slaika, tikpat kā papele, — šķita, ka atgriezušās viņas jaunības dienas, cerību un laimīgu gaidu laiks. Vienīgi gaita citāda, cienīga — iet taču māte. Līdzīgi karalienes svītai aiz viņas nāca aukles baltos virsvalkos, viena nesa mantas, otra — vīstokli ar bērnu.

Kuzmiņišna domāja, ka sāks raudāt, tiklīdz ieraudzīs mazmeitu, bet Katrīnas iznākšana bija tik svinīga, ka skumjas būtu

446

trūkst lapa 447-448

;

Svetoviem bija negaidīta; Klaša nedzīvoja ciematā, bet pilsētā, pazīstami viņi nebija, Katrīnu viņa pirmo reizi redzēja sapulcē. Acīm redzot, arī Klaša pati jutās neveikli — sarka, skatījās apkārt, nekādi nespēja iesaistīties sarunā. Viņa bija atnesusi jaundzimušajam dāvanai mazu sudraba karotīti.

— Šo karotīti es kādreiz dabūju «uz pirmo zobiņu», — Klaša sarkdama teica. — Māte saka, tā esot laimīga.

— Ko tad tu laimīgu mantu dāvini tālāk? — Kuzmiņišna šķelmīgi jautāja. — Vai esi par savu laimi tik droša?

Klaša piesarka vēl vairāk un pakratīja galvu.

— Neesmu vis droša, — viņa vienkārši atbildēja. — Man gribējās jums dāvināt kaut ko vajadzīgu, labu. — Un viņa lūdzoši uzsmaidīja Katrīnai.

— Kā tad neesi droša? — Sverčkovs vientiesīgi iesaucās.

— Tu taču mums! ... Tevi jau visi. . . ciena!

Klaša draudzīgi paraustīja Sverčkovu aiz matiem un piegāja pie Katrīnas:

— Vai drīkstu... kaut ar vienu aci? . ..

Svetlana gulēja. Katrīna atlaidās gultā līdzās meitai, un Klaša apsēdās blakus. Kas šai jaunajai meitenei vajadzīgs? It kā grasās kaut ko jautāt un neuzdrīkstas.

— Es pazīstu Stjopu kopš bērnības, kopā ganījām kazas. Labs puisis!

— Mans labākais draugs, — Klaša paziņoja, tomēr šim tematam nepieķērās, bet sāka čukstus stāstīt, kā komjaunieši palīdzējuši būvēt ceļu no pilsētas uz izmēģinājumu staciju, kā tagad nolēmuši uzņemties šefību par apakšzemes gfizifikāciju.

— Vai jūsu brālim jau viss nokārtots? — viņa jautāja.

— Drosmīgs cilvēks!

Viņa slavēja Katrīnas uzstāšanos sapulcē, Mordvinova drosmi, Alimova enerģiju un viņa prasmi aizrautīgi runāt.

— Es gan neprotu. Klusiņām sev visu visu pasaku, bet, tiklīdz uzkāpju tribīnē, mute izkalst un vārdi nez kur aizspurdz.

— Bet es nebaidos.

— Jums tāda ģimene — drosmīga.

— Vai tad tu neesi drosmīga? Par tevi, Klaša, runā, ka tu esot no visām mūsu komjaunietēm viskaujinieciskākā.

— Kas nu es par kaujiniecisku!

Saruna, kas ritēja čukstus pār guļošo Svetlanu, abas tuvināja. Un Katrīna nolēma aprunāties ar šo gandrīz svešo

449

29 - 287

meiteni par to, par ko visu dienu neuzdrīkstējās ieminēties Kuzmam Ivanovičam:

— Mēs ar Vovu nebijām reģistrējušies. Bet man gribētos, lai Svetlanu pieraksta ar viņa uzvārdu. Kā tu domā, vai varētu?

— Nu, protams! Vai tad nav vienalga — sareģistrēti vai ne! Manuprāt, ja divi mīl viens otru ...

Viņa klāstīja savus uzskatus par mīlestību ļoti kategoriski, kā jau meitene, kura vēl neko nav dzīvē pieredzējusi, bet visu pārdomājusi.

— Tu neraizējies, — nemanot pāriedama uz «tu», runaja Klaša, — es to apņemos izdarīt. Rīt pat ieiešu dzimtsarakstu birojā un norunāšu, bet vakarā ieskriešu pie tevis, labi?

Aiz sienas balsis kļuva skaļākas, vēl kāds bija atnācis. Klaša pielēca kājās:

— Man jāiet!

Vēl iekams viņa bija izgājusi, istabā ieklupa Ņikita, ar izspūrušiem, zem cepures sapļekušiem matiem un kautrīgu, gaisīgu smaidu sejā, kas likās vīrišķīgāka.

Ieraudzījis svešu meiteni, viņš mirkli sastomījās, bet tad saslējās un uzsāka brīvāku valodu, nekā šai gadījumā vajadzētu. Katrīna zināja, ka Ņikitam patīk dižoties, un necieta šo viņa īpašību. Arī Klašai tas nepatika, viņa steidzās atvadīties.

— Tātad es tagad esmu tēvocis? — savā parastajā balsī sacīja Ņikita, kad Klaša bija aizgājusi. — Kas tā par meiču? Nekad neesmu redzējis.

— Stjopas līgava, — Katrīna vēsi paskaidroja. — Un tev jau jāluncinās, nešķīstais plātīzer!

— Tagad jau šķīstais, — Ņikita nopūtās. — Man aste iežmiegta, Katrīniņ, pats sevi nepazīstu.

— Apprecējies vai kā citādi?

— Kur tad lai apprecas? Pie vecākiem ... pati zini. Pie viņas — tiklīdz aizej, saimniece grabina pie durvīm ar krāsns urķiem. Uz būves — kopēja baraka, lāviņas divos stāvos, saspiests, ka bail. Kā bez pajumtes, nav kur vārdu pārmīt, kur nu vēl...

Ņikita apsēdās uz krēsla un nokāra galvu.

— Varbūt man aprunāties ar tavējiem? . ..

— Nē-ē. Nelīdzēs.

— Nu, atved pie manis savu Ļoļu.

Nenāks. Ļoti aizvainota. Ko viņa man citu kā vien labu darījusi? Bet viņu ...

Lūpas Ņikitam ietrīsējās gluži kā Vovam. Un to pašu bridi iekrekšķējās Svetlana. Katrīna sāka pārtīt bērnu.

— Ko tu neteiksi! — murmināja Ņikita Katrīnai pie auss. — Viss, kā nākas, pat nadziņi.

Kailais bērniņš, kurš spārdās un kuram uz kājiņām ir pavisam īsti nadziņi, aizskāra Ņikitas sirdī kādu stīgu, un šī stīga atsaucās ar izbrīnās pilnu skaņu. Nekad viņš nebija varējis saprast, kas par jaukumu šādos te knēveļos. Kad Ļoļka reiz ieminējās: «Gribu, lai viss būtu, kā nākas, — vīrs, māja, bērni,» — viņš piekrita, ja jau Ļoļkai tas nepieciešams, bet vārds «bērni» nekā viņam neizteica, neizraisīja nekādu priekšstatu, ne jūtas. Un, izrādās, redz, cik šie jauki!

— Paturi! — Katrīna, cieši ietinusi bērnu, pasniedza Ņikitam.

Kamēr viņa uzbužināja matracīti, Ņikita saspringti turēja mazo. «Vovas meita ... Brāļameita ... Arī man kādreiz būs tāds . . . Jocīgi!»

— Atbraucis Konstantīns Pavlovičs! — māte bijīgi paziņoja. — Iznāc, Katrīniņ.

— Esmu nogurusi. Nu, uz brītiņu iziešu.

Katrīna pakavējās pie spoguļa. Aplika ap galvu bizes. Ciešāk savilka rīta kleitai jostu un patika pati sev: atkal slaika, viduklī tieva, skaista. Neienāca, bet ieslīdēja ēdamistabā pretī Alimova mirdzošajām ačelēm. Saņēma apsveikumus. Atteicās iznest meitu: aizmigusi, citreiz parādīšu^ Kaut ko jautāja, nevērīgi noklausījās atbildi un atkal aizslfaēja tai pašā vieglajā, nemanāmajā solī.

Palikusi viena ar meitu, pasmaidīja: onkulis iemīlējies. Katru soli apsver: ko es teikšot? Lai, citādi pārāk ērcīgs un ātrs! Un ko es baidījos? Viņš pats par sevi, mēs pašas par sevi, vai nav tiesa, meitiņ? Mums visi šie onkuļi bijuši nebijuši.

Pasākums bija gluži jauns, bet ap to jau pulcējās vai veselas paaudzes: Alimovs, Kateņins un Fedja Goļs pieskaitāmi vecākajai paaudzei, ar zināmu pieredzi, bet jaunajiem stacijas Nr. 3 vadītājiem radusies sava jaunatne: Stjopa Sverčkovs, Ļoņa īsais un Klaša Vesņonoka ar saviem komjauniešiem.

Uz Alimova pieprasījumu Ogļu institūtā atjaunoja apakšzemes gazifikācijas pētniecības darbus, zinātnisko darbinieku grupā uzņēma arī Fedju Goļu, jo bija paredzēts apvienot abu izmēģinājumu staciju pieredzi. Par grupas oficiālo vadītāju iecēla profesoru Kitajevu, bet jau ar pirmajām darba dienām par faktisko vadītāju kļuva Saša Mordvinovs. Neviens nebija viņu ne iecēliš, ne ievēlējis, — tas notika pats no sevis, jo izrādījās, ka Sašam ir vislielākās zināšanas visā grupā. Viņš necentās nobīdīt pie malas Kitajevu. Kitajevs pats katru reizi, tiklīdz radās kādi strīdīgi jautājumi vai arī vajadzēja veikt sagatavošanas darbus jaunam mēģinājumam, sacīja:

— Padarbojieties, Aleksandr Vasiļjevič ...

— Es nevaru pušu plēsties, draudziņ, esiet tik labs, papētiet, kas viņiem tur . . .

Vienīgais «svešķermenis» grupā bija Fedja Goļs, taču Saša no pirmās dienas centās novērst jebkuru atšķirību starp institūta jauniešiem un Fedju:

— Nav svarīgi, kā projekts tas ir un kurā stacijā kurš strādā. Pasākums kopējs, katra atsevišķa pieredze nepieciešama visiem.

Ja vien Saša varētu, viņš uzņemtu grupā arī Ļoņu Garmašu. Kas par to, ka Ļoņečka Garais grūtā brīdī svārstījies! Viņš ir spējīgs, — lai atstrādā savu vainu. Ļoņa Garmašs ietiepīgi meta līkumu ap viņu laboratoriju un izvairījās satikties ar agrākajiem draugiem. Reiz Saša viņu apturēja gaitenī:

— Zini, Ļoņa, kļūda, ko laikā neizlabo, pieņemas apmēros.

Ļoņa piesarka un izmeta caur zobiem:

— Nejūtos vainīgs.

— Redz, kā! — Saša noteica un devās tālāk.

Ļoņa Garmašs ierāva galvu plecos un patvērās tukšā auditorijā, kur nevajadzēja izlikties vienaldzīgam. No visiem institūta darbiniekiem viņš visvairāk cienīja Mordvinovu un savu profesoru Troicki. Vēl gluži nesen viņš no studentiem bija pirmais, kurš noticēja apakšzemes gazifikācijai un iejūsmināja par to arī savu labāko draugu Ļoņu īso. Kā viņi bija sapņojuši par panākumu, institūta kopmītnes lielajā istabā gulēdami līdzās gultās aizmigušo biedru vidū! Nākotne likās interesanta, plašām iespējām bagāta! Un tad ... Visa pasākuma ierosinātāji aizkavējās Maskavā, ap Svetova vārdu sākās nepatīkamas runas. Kļuva skaidrs: Svetovu izslēgs. Un šai pašā laikā Ļoņam vajadzēja izlemt, vai iet uz izmēģinājumu staciju. Soņins un Alferovs centās pārliecināt, lai neriskē ar savu zinātnieka karjeru. Ļoņa īsais un Stjopa Sverčkovs apzinīgi pakļāvās jebkuram riskam, Ļoņa Garais nobijās... Līdz institūta beigšanai atlika tikai gads, pēc tam viņam bija apsolīta aspirantūra

Troicka katedrā, — kā tad lai metas uz labu laimi pilnīgā neziņā? ... Katrā ziņā jānogaida ...

Kad viņš paziņoja savam vadītājam, ka nolēmis pagaidām problemātiska pasākuma dēļ neiet prom, Troickis noteica:

— Tā ir, e-e-e... katrs dara atbilstoši savam raksturam un gara ... e-e-e ... gara spējām.

Tad arī pārtrūka draudzība ar Ļoņu īso. Kopš pirmā kursa bija sēdējuši līdzās lekcijās, gulējuši līdzās, kopā gājuši uz ēdnīcu un kino .. . bet te Ļoņa īsais pienāca un teica, raudzīdamies sānis:

— Mēs norunājām sestdien iet uz kino, tu nepūlies biļešu deļ, tiek atlikts.

Un vakarā gultiņa līdzās bija tukša: Ļoņa īsais pārgāja uz citu istabu. Citā stāvā. Arī ēdnīcā nesēdās parastajā vietā, bet zāles viņā galā.

Tagad nu Ļoņa ir gluži viens. Lūgt, lai uzņem grupā? Bet īsais ar savu nelokāmo principialitāti atteiksies kopā strādāt. Un kā skatīsies citi? «Kļūda, ko laikā neizlabo, pieņemas apmēros? ...» Tātad jāiet un jānožēlo, jālūdz piedošana? Bet viņi skatīsies šķībi un sniegs pamācības? . .. Taču galvenais — kas zina, kā vēl viss izveidosies? Svetovs ir uzņemts atpakaļ, bet Markuša ne. Alferovs sacīja, ka to viņi vēl «dabūs just uz savas ādas» ... Klīst baumas, ka Cubakovam nepatikšanas Markušas dēļ...

Kādu laiku pamocījies šaubās, Ļoņa nolēma, ka darījis prātīgi. Un joprojām izvairījās no bijušajiem draugiem, kaut arī uzcītīgi vēroja, cik viņi aizrautīgi strādā, cik bieži brauc no institūta gan uz Kateņina staciju, kur tomēr uzsāka apakšzemes gāzģeneratora atsegšanu, gan uz staciju Nr. 3, kur lika izmēģinājumu paneli...

Stacijā Nr. 3 sākās karstākais darba laiks. Ļipatovs noņēmās ar celtniecību un apgādi, Svetovs pilnveidoja projektu, iztikdams bez tresta projektētāju palīdzības: ik dienas radās gan sīki, gan nopietni tehniski jautājumi. Mordvinovs ar institūta grupas palīdzību veidoja mākslīgu ogļu slāni.

Būvlaukuma malā izraka platu desmit metru garu tranšeju. Raka visi, kas varēja, — tiklīdz brīvs brītiņš, paķer lāpstu un skrien palīga. Radās dziļš grāvis. Šai grāvī saveda ogles, uzbēra ogļu smalkumus, noblietēja ar rokas blietēm, aplēja ar karstu piķi. Pierīkoja caurules gaisa pievadam un gāzes novadīšanai, savienoja ar kanālu, sagatavoja degvielas aizdegšanai: aizdegšanu pārzināja Stjopa Sverčkovs un Ļoņa īsais; izmēģināja neskaitāmas kombinācijas, lai aizdedzinātu ogles ātrāk un labāk. Slāni apsedza ar ugunsdrošu ķieģeļu kārtu, apbēra ar zemi un atkal cieši noblietēja. Starp galvenajām caurulēm novietoja divas kontroles caurules — paraugu ņemšanai.

Tas bija modelis, kurš ļoti līdzīgs nākamajam apakšzemes ģeneratoram. Te sākās procesa apgūšana, te tika risināti visas apakšzemes gazifikācijas «ķīmijas» jautājumi: pievadāmā gaisa sastāvs un spiediens, izdevīgākā temperatūra, ar dažādām skābekļa devām bagātināta gaisa daudzums. Viss tika izmēģināts vairākkārt un dažādos veidos. Cilvēki staigāja, notriepušies ar oglēm un mašīneļļu, aiz piepūles nosvīduši, norūpējušies par dažādām neveiksmēm, bet pāri visam lidinājās pirmatklājuma dzīvinošā romantika.

Vieniem katrs darbs stacijā taustāmi tuvināja ciparos un detaļās izstrādātā lolotā sapņa īstenošanu. Citiem, kas nesen bija pienākuši, viss notiekošais likās aizrautīgi jauns. Daudzi noprata, kāpēc būvlaukumā tik bieži ierodas Klaša Vesņonoka, bet kas gan pievilka komjauniešus no šahtām, skolām, no rūpnīcām? Kāpēc šurp steidzās nākamie koksa ražotāji, mediķi, pedagogi, pēc mācībās pavadītas dienas braukdami pa zaķi vilcienos vai ar gadījuma mašīnām, mīcīdamies pa miklo stepi ne gluži piemērotos apavos, lai divas trīs stundas pasvīstu smagā fiziskā darbā? Kas lika viņiem būvēt ceļu, pašu rokām vest laukā zemi, lai radītu ūdenskrātuvi, vai arī stiept ķieģeļus māj ai, kur paši nedzīvos?! Viņi dziedāja «Uz priekšu pa saulainām rājām», «Šahta ar trešo numuru» un dziesmu par Džimu — šķi-pera palīgu no angļu šonera, kam mastā paceļas sarkanais karogs; un, kad skaļās balsis aizrautīgi uzsāka

Ir Savienība zeme brīva,

Kur otru tādu vēl lai rod! —

viņi dziedāja par sevi, par visu skaisto, kas ir un kas būs, un apakšzemes gazifikācija, vēl ne gluži saprotama, ietilpa šai nākotnē. Kāda tā šķita jauniešu iztēlē? Gaiši nami, kam vairāk piedienētu vārds — apartamenti, saule, kas nenoriet, brīnišķīgu vēl nezināmas konstrukcijas automātisku mašīnu neskaidras kontūras — nē, ne atsevišķu mašīnu, bet veselu cehu, kur cilvēks tikai uzmana spožas sviras un pogas, vadīdams ražošanu ar ļoti gudriem aparātiem un vibrējošām bultām! .. . Pilsētas dārzi bez dūmiem un kvēpiem, kur atpūšas fiziski un garīgi skaisti cilvēki ērtos vieglos tērpos ... Kādas ar prātu neaptveramas zibenīgas lidmašīnas, kas dažās stundās šķērso okeānus un kontinentus, un mazas individuālas lidmašīniņas, vienkāršas kā velosipēdi, kas paceļas un nosēžas bez ieskrējiena, kaut vai uz jumta... Jauneklīgā fantāzija dīvaini apvienoja polit-nodarbību materiālus, nākotnes tēlus no iemīļotās Majakovska dzejas un lugām, zinātnisku fantastiku un pašu sapņus. Bet pamatos bija nostiprinājusies Doņecas puišu gluži ikdienišķā, skaidrā izpratne: apakšzemes darba likvidācija — tas ir labi!

Kādā no tām dienām, kad modelī bija sācies process un virs gāzes novada caurules stabili dega gāzes svece, atbrauca Ali-movs un atveda sev līdz Kateņinu, kas vēlējās redzēt* izmēģinājuma modeli.

Darba diena beidzās, un, kā vienmēr mēģinājumu laikā, apkārt modelim grozījās ziņkārīgie; cilvēki uz sastatnēm ap divstāvu namu, kuru cēla pēc darba pa vakariem, laiku pa laikam pameta acis uz degošo lāpu. Vēl bija gaišs, liesma šķita bezkrāsaina, bet tā bija, tā pastāvēja! — un cilvēki nespēja novērst acis.

Ļipatovs laipni, kā jau priekšniekam piedienas, sasveicinājās ar viesi, bet tūlīt pazuda, aizbildinādamies ar «kārtējo likstu» urbšanas darbos.

Dēļu būdā, kur stāvēja aparāti, Saša Mordvinovs līkņāja ap paraugiem, bet Fedja Goļs rūpīgi pierakstīja burtnīcā kārtējo analīzi.

— Beidzot, Vsevolod Sergejevič, — Saša ar patiku parādīja ierakstus: — Nav slikti, vai ne? Dati gaužām stabili.

— Nu jau gandrīz veselu diennakti bez svārstībām: tiklab kaloriju daudzuma, kā arī sastāva ziņā! — jūsmīgi piebilda Fedja.

Viņš nepārprotami aicināja Kateņinu priecāties līdzi: vēl nesen viņi veltīgi bija gaidījuši * tādu rezultātu! Te tas sasniegts .. . Vai nu tik svarīgi, kā ideja, kā veiksme tā ir?

Kateņins ieurbās ar acīm ierakstu burtnīcā. Piekasīgi izjautāja, kā ievietotas ogles: vai tiešām radīta monolīta imitācija, jeb vai ogles tomēr uzrušinātas? Kā ar gaisa pievadīšanu? Skā-beklis ... Man neienāca prātā izmantot skābekli... Varbūt tieši tas ir pats galvenais? Jā, bet deg monolīts! Tīšuprāt aplēja ar piķi un blietēja, lai dabūtu līdzību ar monolītu. Tātad šo «cekulaino» interesantā, bet trakā ideja par monolīta degšanu bijusi pareiza?

— Esiet sveicināts, Vsevolod Sergejevič!

Vaņa Sidorčuks atskrējis sasveicināties ar ciemiņu. Sirdsapziņa Vaņam tīra, viņam pat prātā neienāk, ka «pārbēdzis» no vienas nometnes otrā: stacijā Nr. 1 eju izciršanas darbi beigušies, bet te sākās, tāpēc viņš arī pārnācis. Arī viņam gribējās, lai Kateņins papriecājas par izdevušos mēģinājumu.

— Fedja, vai tu parādīji analīzes?

Protams, viņi jau uz «tu». Arī ar Mordvinovu Vaņa sarunājās kā ar draugu. Liekas, viņi ir vienos gados. Un kas pats galvenais — ogļraču bērni, dzimuši un auguši vienā vidē, pieder pie vienas šķiras. Radniecība viscaur... Un es?

Pirmo reizi pēc ilgāka laika Kateņinu gadi nomāca kā slogs. Arī tas, ka šīs neatlaidīgās, draudzīgās jaunatnes vidū jūtas svešs. Bet kā gan tas varēja gadīties, ka viņam, kvalificētam, pieredzes bagātam inženierim, daudzu paaudžu garīgās un tehniskās kultūras nesējam, — viņam nav iznācis un šiem iznāca?

— Es uzskatu par lietderīgu apvienot visus spēkus, — Saša sprieda, nevērodams Kateņina nomāktību, — būtu labi izdarīt domu apmaiņu, kopīgu rezultātu apspriešanu. Mūs, piemēram, ļoti interesē, ko rādīs jūsu atsegšanas darbi. Jūs varētu piedalīties institūta zinātniskās pētniecības pasākumos.

Tā ... Tātad viņi grib izokšķerēt manas kļūdas, lai neatkārtotu tās paši. To viņi sauc par spēku apvienošanu ...

— Es vēl neesmu savai metodei atmetis ar roku, — Kateņins greizi pasmaidīja, — un ceru ar dažiem uzlabojumiem mēģinājumus atjaunot. Tā ka vēl sacentīsimies.

Pēc īsa vispārēja klusuma brīža Saša precizēja:

— Sacensības bez sadarbības? Kā nu vēlaties.

Un visi nodevās savam darbam.

— Konstantīn Pavlovič, jūs paliksiet vai brauksiet? — juzdams savu pazemojumu, Kateņins piespiezdamies moži jautāja. — Es gribētu tikt uz pilsētu. Sieva atbraukusi un gaida viesnīcā.

— Mēģināsim pazemināt spiedienu! — lietišķi nokomandēja Saša.

— Ir, pazemināt! — līksmi atsaucās Fedja.

— Brauciet un atsūtiet mašīnu atpakaļ, — Alimovs negribīgi atjāva.

Kad Kateņins iznāca no būdas, jau metās krēsla un no caurules cēlās liesmu kūlis, kas tagad likās lielāks un spēcīgāks. Zilganpelēka liesma ar šaudīgām sārtām un dzeltenām svēdrām.

Kateņins devās pāri laukumam pie mašīnas. Apkārt viss redzēts: urbšanas torņi, būvbedres, vēl nepabeigtais gradētavas karkass, zemē guļošās, platās caurules, kas gaida montāžu... Viss bija līdzīgs un tomēr gluži citāds.

Šoferis pikti rūca, ka, dzenot mašīnu šurp un turp, nekad nepietiks degvielas, un aizskrēja bārties ar Alimovu. Kateņins atslēja muguru pret mašīnu; pagriezis seju pret stepi, lai neredzētu svešo un naidīgo — jā, viņam naidīgo! — celtniecību. Viss, kas viņam šinīs nedēļās palīdzēja dzīvot, bija pašiedvesma. Sapņi par jaunā izmēģinājuma panākumiem ir tikai sevis krāpšana. Sirds dziļumos viņš noprata jau rudenī, šo «cekulaino» projekta apspriešanas laikā, ka tie sakauj viņu uz visas līnijas. Tikai toreiz vēl mirgoja cerība: un ja nu?

Pa vārtiem iezvēlās ar ķieģeļiem piekrauta smagā mašīna. No kabīnes izspurdza skuķēns ar paļāvīgi ieplestām acīm. Kā redzams, viņa bija tik liela prieka pārpilna, ka gatava to izliet pār visu un visiem, arī pār Kateņina sabozušos augumu.

— Jādomā, ieradies Alimovs! — skuķēns līksmi konstatēja. — Vai kāds patlaban brauc prom?

— Braucu prom vienīgi es, — Kateņins žultaini atbildēja.

— Ai, piedodiet! — skuķēns iesaucās, nez kāpēc iesmējās un palēkdamies aizskrēja pa laukumu, priecādamies par visu, kas gadījās ceļā — pārlēca pāri dēlim, atdūrās pret cauruli, apsvēra, lēkt vai ne, un apskrēja apkārt...

Pavadījis ar acīm šo dzīvespriecīgo radījumu, Kateņins vēl vairāk sabozās. Ļuda! ... Sāpes viņu kremta nemitīgi. Vainot Ļudu par to, ka muziķe no viņas neiznāks, ka viņā nav īstas mākslas mīlestības, nav darba mīlestības? Mēs jau ar Katju paši izgudrojām, ka viņai talants. Un vai tas galvenais! Pārmest, ka bez apdoma apprecējusies, tāpēc ka vēlējās padižoties jaunā lomā? Ka nemīl un nav mīlējusi Anatoliju Viktoroviču? Mēs, mēs esam vainīgi, auklējāmies, lutinājām, iedvesām meitenei, ka viņa ir kas sevišķs. Bet cinisms .. . kur radies tāds cinisms?! Katjai kaut kas jau likās aizdomīgs, jau gatavojās abi kļūt par vectētiņu un vecmāmiņu... «Ļuda, vai es drīz nebūšu vectētiņš?» — «Fu, papuc! Tā tik vēl trūka!» — «Ko tu, meitēn, runā? Tu esi apprecējusies, tas arvien var notikt, un . ..» — «Ak, tētuk, cik tu gan esi naivs. Ja nevēlas, tad arī nav. Liela vajadzība man vergot!» — «Bet...» — «Nekādu «bet»! Un vispār, ja man iegribējās vīra, tas vēl nenozīmē, ka es grasos kļūt īsta sieva! Pamatīgi teikts, ko?» — Ļuda skaļi iesmējās un aizskrējusi sāka bungot uz klavierēm kaut ko juceklīgu...

Tagad Kateņinam bija skaidrs, kā Ļuda izturētos tajā naktī, kad mēģinājums neizdevās: viņa nebūtu pratusi apslēpt dusmas un īgnumu. Pēdējā laikā bieži Ļudas attieksmē pret tēvu varēja jaust tādu kā zobgalīgu labvēlību: ek tu, pārāk augstu sniedzies un nevari aizsniegt, sēdi jau nu mājā! ... Bija iecerējuši žilbinošu panākumu, slavu, naudu, goda pilnu pāriešanu uz dzīvi galvaspilsētā un — vīlās.

— Sēdieties, braucam, — šoferis negribīgi ieslēdza motoru.

— Degvielas arvien aptrūkst, bet vai kāds ar to rēķinās!

Viņš sāka braukt ar maksimālu ātrumu, mašīnu svaidīja, tā

šķiebās, slīdēja. Mazās pieturas uguntiņas palika malā, bet priekšā parādījās ogļraču ciematu ugunis, sarkanas zvaigznītes, gluži kā iespraustas drūmajās debesīs, un vēl tālāk — gaismas kūlis, kas atspoguļojās mākoņos, — pilsēta. Un šai pilsētā — viesnīca, pieticīgi uzposta istaba, bet tanī Katja. Mīļa, visu saprot bez vārdiem. «Redzi, cik labi, ka es atvedu termosu,» viņa sacīs. «Bufete jau slēgta, bet man ir karsta tēja, tūlīt pacienāšu.» Tad kā nevilšus izmetīs: «Tomēr ļoti gribas mājās!» Viņa neuzstāsies, tas tikai gadījumam, ja būtu pienācis laiks atbildēt: «Nu, ja vēlies, brauksim ...»

Dēļu būdā jau iztālēm pamanīja Klašas Vesņonokas ierašanos — viņu gaidīja jau trīs dienas. Sverčkovs nervozēja, un visi to manīja. Ļoņa īsais deva signālu spēles sākumam:

— Brūt-gā-ni, gatavoties!

— Sverčok, sakārto kaklasaiti, — Fedja aizrādīja.

Klaša nenāca tūlīt uz viņu būdu, un Ļoņa īsais, ieņēmis pozīciju pie loga, svinīgi ziņoja:

— Uzkāpusi uz sastatnēm un sarunājas ar puišiem ... Apbrīno lāpu . . . Ielūkojas kompresora daļā ...

Saša nevainīgi apjautājās:

— Vai viņa nemeklē kādu?

— Ejiet nu, patiesi! Sagudrojuši! — Sverčkovs murmināja, kaut arī varēja manīt, ka spēle viņam patīk un viņš priecājas, ka to izdomājuši, bet varbūt nav izdomājuši, bet jau ievērojuši? ...

— Es arī esmu klāt! — Klaša iesaucās, ienākdama būdā.

— Ai zēni, cik pamatīgi deg! Es jau no pašas šosejas pamanīju! Ļipatuška, ķieģeļus atveda, ar trīstonnīgo. Kāpēc tu, Stjopa, neiegriezies pilsētas komitejā? Biedri, man jaunas ziņas! Atceraties? Mēs redzējām pie gravas trīs nepabeigtas mājas. Tās cēlis dzelzceļš savas skolas kopmītnei, bet skola pārcelta kaut kur citur, un būves stāv pusgatavas. Ja labi dūšīgi uzstātos...

Klaša apklusa nepabeigusi. Aiz durvīm atskanēja satrauktas balsis, un būdā iedrāzās Paļka Svetovs.

— Mocījāmies, mocījāmies, tomēr neizvilkām! — viņš pukojās, nepievērzdams uzmanību Klašai. — Mihailič, vajag piezvanīt uz urbšanas kantori, kāda velna pēc!

Todien urbjtornī iesprūda stienis, un Paļka ar Markušu vairākas stundas palīdzēja to izsist. Paļka bija notriepies un nikns. Un tomēr viņam būtu vajadzējis ievērot gaidīto viešņu.

— Sasveicinies, lutausi, — Ļipatovs aizrādīja.

Paļka izklaidīgi palūkojās — ar ko?

— A, sveika! — viņš izmeta uz Klašas pusi un runāja tālāk par nederīgajiem stieņiem un nepieciešamību tūlīt dabūt jaunus.

Klaša nosarka līdz ausu galiem — skaidri izcēlās viņas gaišie mati — gluži kā lini.

— Dod šurp žurnālu! — aprāvis sašutuma pilno runu, Paļka pieprasīja Fedjam, izlasīja pēdējos ierakstus, apmierināti nokremšļojās un devās uz durvīm. — Gan šie man redzēs velnu, es ...

Pēdējie draudi izskanēja jau aiz durvīm. Viņš uzsauca kādam pagalmā, divas balsis skanēja reizē un sāka attālināties.

— Kas tad tur ir ar tām mājām? — svešādā balsī jautāja Sverčkovs. — Varbūt tiešām ...

Un tālāk nespēja.

Klaša stāvēja pie sienas, iekodusi lūpu zobos, acis pilnas asaru.

Varēja dzirdēt, kā dīc kompresors, kā, izkraujot mašīnu, cits pret citu klaudz un švīkājas ķieģeļi.

— Patiesi, visi stieņi veci, izliekušies, — Saša ieminējās ar mākslotu možumu.

— Svetovs noņēmās veselu dienu, traks var palikt, — Fedja sacīja.

— Ar tām mājām jau būtu pamatīgi, — Ļoņa pacēla balsi. — Ja šīs trīs mājas pabeigtu...

Neviens neskatījās uz Klašu.

— Tikai nez vai dzelzceļš atdos? Zināt, kāds viņiem resors, nenāc par tuvu!

— Viņi arī pilsētas komitejai diez kā nepakļaujas.

— Tomēr vajadzētu pamēģināt! — skanīgā balsī piebiedrojās Klaša un pasniedzās pēc burtnīcas, ko bija apskatījis Paļka. — Stjopa, ko tas nozīmē, labas analīzes, ja?

Sverčkovs, liekas, jautājumu nemaz nebija sapratis. Fedja metās palīgā, sāka klāstīt, cik gāzē degvielu un kāda tam nozīme. Viņš skaidroja sīkāk, nekā vajadzīgs. Klaša māja ar galvu. Tad vēlreiz pārmeta Stjopam, ka viņš nav iegājis pie viņas, paklausījās, vai ķieģeļus vēl krauj vai beiguši, un steidzās pie mašīnas, lai ar to brauktu atpakaļ.

— Nāc pavadi, — viņa aicināja.

Sverčkovs aizgāja līdz pie mašīnas un pārbaudīja, vai sān-logu var nolaist, tāpēc ka pret vakaru laiks metās auksts. Abi patērzēja par šo un to, kamēr mašīna bija izkrauta. Klaša izturējās mīļi, kā arvien, bet tam vairs nebija nozīmes.

5

«Katrīnai piedzimusi meita, un viņa atplaukusi.» Kur nu viņai vēl vairāk atplaukt? Ogļraču madonna. Nez kāpēc viņš baidījās, ka — dzemdībās nomirs. Kādas muļķības ar nelien galvā! Visas sievietes dzemdē, kādēļ gan jaunai un veselai vajadzētu mirt? «Vedīsiet sev līdz ar visu bērnu vai kā citādi?» Dusmojās. Tagad droši vien pat neatceras ...

Svetlostrojs. Dīvaini: Katrīna Svetova, Svetlostrojs. Uzrakstīt viņai? Nē. Punkts.

Annuška raksta, ka tēvam lielas nepatikšanas, pec komisijas slēdzieniem no pārvaldes pienākusi barga pavēle. Matvejs Denisovičs sašutis un uzrakstījis atbildi — vēl bargāku. Tēvam trūkst elastības attieksmē ar cilvēkiem. Ideālists un fantazētājs. Igors aizrakstīja par savu iecelšanu darbā, tēvs īsi apsveica un neatturējās no pamācības: «Vēlos, dēls, lai tu būtu cilvēks ar plašu skatienu un gudru sirdi. Tā, šķiet, ka tam vēl daudz kā pietrūkst.» Ai morālist! Vecie boļševiki reizēm ir apbrīnojami naivi. «Gudra sirds!» Ko tikai neizdomā! . . . Bet īstā jēga ir tā, ka man jābūt sajūsmā par viņa neprātīgajām idejām!

Tādas domas pavadīja Igoru vilcienā. Vēlāk tās tikpat ka vējš aiztrauca: visas agrāk izveidojušās attiecības kļuva nenozīmīgas, dzīve visapkārt strāvoja vērienīga un krāšņa.

Svetlostrojs.

Igors nekad nebija redzējis šādu upi — dzidru, saltu, strauju, bet šaurtecē — brāzmojošu, ar dziļām mutuļu vērpetēm šķaut-nainu akmeņu vidū.

Nekad nebija redzējis tik pirmatnējus mežus ar baismīgiem vētras lauztiem kokiem, it kā, ceļā visu postīdams, biezoknī butu ietriecies kāds kosmisks ķermenis. Un klusums mežā! No desmitiem kilometru liela attāluma var dzirdēt, kā lokomotīve elš un uz pievedceļa nozarojumiem zem vagoniem skan sliedes.

Igors nekad nebija strādājis tik interesantos ģeoloģiskos un hidroloģiskos apstākļos, viņam nekad nebija gadījies būt šādā mežonīgā nostūrī. Lai nokļūtu līdz urbuma vietai, kas atradās pusotra kilometra attālumā no būvvietas, vajadzēja pāris stundu rāpties pa krauju nogāzi, šļūkt lejā pa kraujas malā iemītam nedrošam taciņām, virs ūdens, kas brāzmaini traucās garām, — ja kāja paslīdētu, tad dienas gaismu neredzēt! Un kraujas pašas — gatavs ģeoloģisks šķērsgriezums, visi iežu slāņi atklāti, zemes vēsture redzama kā uz delnas, gadsimtu nogulumi pieejami pētniecībai.

Bet pats galvenais — Igors nekad nebija piedalījies šāda vēriena pasākumos, nebija redzējis tik plašus celtniecības darbus.

Kā inženieris hidrotehniķis viņš, protams, pārzināja darba tehnisko pusi, bet parastajā cilvēka izpratnē ar grūtībām aptvēra, kā varējuši iegrožot šo upi, atkarot tai milzīgo būvbedri. Gar būvbedres sienām rēkdams brāžas putās sakultais ūdens, bet vidū kā gliemežvākā rosās simtiem cilvēku ar lāpstām, cērtēm un ķerrām: grunti uzplēš un uzķer ekskavatora kausi...

Būvbedrē sastapās divas tehnikas: primitīvā — vectēvu, ar lāpstām un ķerrām un jaunā, ko radījušas sociālistiskās piecgades.

Jaunās vēl nepietika. Nepietika apmācītu kadru — ekskavatori stāvēja dīkā, mehānismi bojājās, tomēr katras dienas pārskatā lielos skaitļus grunts rakšanā vai betona maisīšanā deva mašīnas un nevis roku darbs. Volhovas hidroelektrostacijas celtniecības primitīvās metodes bija aizgājušas pagātnē ar tās pašas Volhovas HES, Urālu mašīnbūves rūpnīcas un citiem pirmo celtniecības gadu sasniegumiem.

Igoram patika iet uz betona rūpnīcu, piemesties kraujajā krastā starp apsūnojušiem, aizvēsturiskajos ledājos nogludinātiem laukakmeņiem.

Betona rūpnīcā valdīja skaļas meičas. Betona maisītājiem šņācot un dārdinot, viņas ņipri sasaucās un dusmīgā balsī rājās ar šoferiem, kad tie mēģināja iedabūt bez rindas savas masīvās, ar betonu apķepušās mašīnas. Igoram patika pelēkais, grodais betona maisījums, patika, kad smagās mašīnas sadugst zem pusmucu smaguma un, spēji parāvušās, palēkdamās uz grambām, cik vien jaudas, traucas uz aizsprostu...

Visus studiju gadus Igors dzirdēja runājam par sociālistisko sacensību un pats piedalījās sacensībās starp kursiem un grupām, tomēr institūtā rādītāji bija grozīgi un studentus pārāk neuztrauca, tāpēc arī pats jēdziens pamazām Igoram kļuva parasts un neinteresants. Turpretī šeit pat gaiss likās piesātināts ar azarta pilnu, rosinošu sacensību garu: vairāk betona, vairāk mašīnu reisu, vairāk izceltās grunts diennaktī, maiņā, stundā! Iecirknis ar iecirkni, brigāde ar brigādi — visi sacentās, pūlēdamies pārspēt visas normas, saīsināt visus termiņus. Plakāti ar aicinājumu: «Atcerieties, uz 15. maiju mēs esam apņēmušies ...» — goda dēļi ar labāko brigāžu rādītājiem un dienas varoņu portretiem, ceļojošie karogi un uzvarētāju karodziņi, kas plīvo uz ieveidņiem, uz ceļamkrāniem, uz mašīnām un gluži vienkārši uz gariem kātiem virs brigāžu darba vietām, — tas viss bija pilns līksmes, aizrautības. Darbs — visgrūtākais un visriskantākais — kļuva svētdienīgs, un tādu to vērta nevis radītie dzīves apstākļi, bet pati dzīve. Celtnieki tika atalgoti pēc gabaldarbu sistēmas, bet vai tad kāds uztraucās par peļņu, kad kļuva nikns jebkura kavējuma dēļ?!

Reizēm Igoram radās vēlēšanās pašam apsēsties pie smagās mašīnas stūres, lai sasniegtu reisu skaita rekordu, — viņa darbā tik konkrētu nosacījumu nebija. Vēl vairāk — viņš vēlējās piedalīties gaisa ceļa montēšanā, pa kuru drīz slīdēs pusmucas ar betonu: valdzināja šī ceļa asprātīgais projekts un jauno montētāju bīstamais, varonīgais darbs; viņi dižodamies augstu virs upes izpildīja gandrīz akrobātiskus numurus.

Igoru saistīja arī priekšējā iekārta, kur betona masīva augstums pieauga acīm redzami. Te visu vadīja pieredzējuši meistari, kas bija betonējuši pie Dņepras un Sviras un viens otrs arī Volhovas hidroelektrostacijas būvē. Kad uz celtniecību atbrauca Jurasovs vai, kā šeit mēdza teikt, «pats Jurasovs», no viņa bijās ne tikai iecirkņu priekšnieki, bet arī otrs «pats» — Luganovs, Svetlostroja priekšnieks. Un Jurasovs, acīm redzot, uzskatīja, ka tā tam jābūt. Taču ar vecajiem meistariem viņš satikās kā ar labākajiem draugiem, izvaicāja par sievām un bērniem, arī viņi jautāja par sievu un bērniem, atcerējās senus notikumus un gadījumus un bijušos biedrus. Tikmēr priekšniecība, kas pavadīja Jurasovu, atkāpusies maliņā, pacietīgi gaidīja.

Igors pirmo reizi sastapās ar piecgadēs radušos profesionāļu hidroceltnieku cilti un kāri centās iepazīties, iedraudzēties gan ar sava laika biedriem, gan gados vecākiem darbiniekiem, pa kripatiņai vāca nekur nerakstīto pieredzi: sapņoja, ka drīz pats varēs šeit plaši izvērsties.

Radinādamies apvaldīt bailes no augstuma, Igors kāpa uz klātnes un piespieda sevi raudzīties lejā uz darba rosmi būv-bedrē, uz galvu reibinošo ūdens teču rotaļu garām traucošajā straumē, bet vēlāk ar nākamā celtnieka brīvības pārņemto skatienu uztvēra visu panorāmu nedalītu.

Gar kraujo, klinšaino krastu līku loču vijās ceļš, pa to cita aiz citas bezbailīgi traucās mašīnas ar smiltīm un granti — kalnup, pagrieziens, atkal lejup.

Uz smilšu karjeru dzeltenās kraujas kustējās ekskavatora bulta — lejup, augšup, sānis ... Vēl tālāk kūpēja putekļi ap akmens karjeru un baismīgi dārdināja akmens drupinātājs. Laiku pa laikam akmens karjera pusē gaisā uzlidoja raķete, pēc tam atskanēja sprādziens. Tas atbalsojās reizes piecas, izdziestot tālu kalnos.

Otrs — nolaidenais krasts, bija viscaur, cik tālu vien acs sniedz, apaudzis ar būvēm.

Noliktavas stiepās kilometriem — jaunas ierīces kastēs un grēdās, zem brezenta un bez tā; aiz cieša žoga ar sargu tornī — degviela; tur, kur tiklab žogs, kā arī visa zeme un ceļš izbraucot apklāti ar pelēkiem putekļiem, — cements . ..

Tālāk, aiz veco zvejnieku mājeļu, pagaidu baraku un zemnīcu mistrojuma, gaiši, kārtīgi sociālistiskās pilsētas pirmie kvartāli, mežu ielokā augošie mūri, greznā pārvaldes ēka ar kolonām, strazdu būrīšiem līdzīgas mājiņas ar smailajiem jumtiem — inženiertehnisko darbinieku ciemats, spīguļojošie darbnīcu un Remontrūpnīcas stikla jumti, bet aiz tiem — dzelzceļa nozarojuma sliedes ar lokomotīvju dūmiem, preču vagoniem un platformām, ko patlaban izkrauj, ar dēļu baraku — pagaid-staciju, ko pirms dažām dienām izrotāja žilbinoša izkārtne ar lepnu uzrakstu «Svetlograda».

Igors redzēja ne vien tof kas jau ir, bet arī to, kas būs pēc dažiem gadiem. No vatmaņpapīra lapām, kas piespraustas pārvaldē pie sienas, viņš pārcēla šurp lokveidīgo, skaisto aizsprostu ar visu vainagojošo Gaismas pili — turbīnu zāli, garumā izstieptajiem slūžu pakāpieniem un galvenajiem vārtiem, kuriem līdzās nostāsies īsta bāka. Bāka samirkšķināsies ar citām pie ūdenskrātuves iztekas, bet starp tām pletīsies jūra, veldama viļņus pār klintīm, kas paceļas tagad augstu virs ūdens, un skalodama malā smiltis, par prieku Svetlogradas pastāvīgajiem iedzīvotājiem. Platās kāpnes, kas no mājas ar kolonām tagad bezjēdzīgi ieved baraku un zemnīcu šaurībā, piesliesies nākamajai granīta krastmalai. Barakas, šķūņus un zemnīcas vajadzēs novākt. Šī josla pazudīs zem ūdens, bet sociālistiskās pilsētas nami tuvosies jūras krastam un droši vien skaidrajās dienās atspoguļosies ūdenī...

Pēc baltajiem stabiņiem, kurus bija nosprauduši pētnieki, Igors precīzi noteica jūras robežu un jutās arī savu tiesu ieguldījis tās radīšanā, kaut gan stabiņi bija nosprausti jau pirms viņa.

— Ir gan jums ērta profesija! — nozīmīgi sacīja Tosjka. — Aiz jums visu apskalos ūdentiņš un nosegs smiltiņas, ej tad pasaki, kur jūs esat aplamības sataisījuši.

Tosjka dzīvoja jaunās pilsētas centrā, līdzās universālveikalam un nepabeigtajai Kultūras pilij, bet pašas mājelē, kas bija palikusi no zvejnieku ciemata. Goda istabu viņa atdeva pētniekiem par kantori, otrā dzīvoja pati un ar aizkaru atdalītā kaktā izīrēja saliekamo gultiņu.

Pie viņas tad arī Igors bija apmeties.

Viņas vārds bija Taisija, bet visā celtniecībā viņu saukāja par Upes Tosjku. Ja Tosjkai kāds pārāk neatlaidīgi uzbāzās, viņa miermīlīgi un gausi to izlamāja, ar savu valdzinājumu dižojās, par svētuli neizlikās un par greizsirdīgām sievām smējās, visiem dzirdot:

— Kam ir vīri, lai sargā savu mantu, bet man svešus vīrišķus nav jāžēlo!

Starp citu, pat celtniecības šaurībā, kur neko nav iespējams noslēpt, nekādas sevišķas baumas par viņu neklīda.

Tosjkas neatkarīgajā izrīcībā bija jaušama tādas sievietes pašcieņa, kura pieradusi paļauties vienīgi uz sevi. Tosjka kopš bērnības bija nodarbojusies ar zvejniecību, sākumā kopā ar tēvu, vēlāk ar vīru. Kas bijis viņas vīrs un kur tas palicis, neviens īsti nezināja. Kad sākās celtniecība, Tosjka salīga pie pētniekiem par ūdens mērītāju.

Trīs reizes diennaktī, lai kāds laiks, viņa devās viegli vadāmā laiviņā uz savu ūdens mērīšanas posteni mērīt ūdens līmeni un temperatūru, bet vienu reizi dienā veda uz upes vidu tehniķi hidrologu ar grozīkli pārbaudīt upes caurteces daudzumu un straumes ātrumu. Gumijas zābakos un apbružātā ādas mētelī — viņa airēja spēcīgi un noteikti, nebaidījās ne vēja, ne straumes.

Ja kāds no tiem, kas viņu lenca, piedāvājās palīdzēt, viņa paraustīja plecus un negribīgi atbildēja:

— Tā jau nav izprieca, bet darbs, kam man tevis tur vajag?

Viņai bija tīra, sārta zvejnieces seja un vienādi, ļoti skaisti

zobi — pasakās tādus salīdzina ar pērlēm. Tosjka zināja, ka zobi viņu padara skaistu, un smaidīja platu muti, ļaudama cilvēkiem priecāties vai apskaust — kā nu kuram tīk. Tosjka ģērbās ļoti rūpīgi, pasvītrodama visu, kas ir pasvītrošanas vērts, nežēlodama laiku mazgāšanai un gludināšanai. Matus sukāja ilgi, uztina uz rokas, pētīja spogulī un tad sakārtoja tā, ka celiņš izskatījās kā taisni nostiepts diedziņš, matiņš pieglausts pie matiņa.

Igoram patika viņas tīrība, drosme un veiklība darbā. Arī viņai jaunais īrnieks uzreiz iepatikās. Viņi sagājās bez lielas gudrošanas un bija viens ar otru apmierināti. Tosjka prasmīgi slēpa abu attiecības, kas Igoram bija pa prātam. Pusdienas viņš ēda ēdnīcā, bet brokastis un vakariņas Tosjka gatavoja pati un labprāt mēdza pasēdēt kopā ar Igoru pie galda kā saimniece un bez steigas šo to pārrunāt.

— Sēžam un dzeram tēju kā īsts laulāts pāris, — viņa smējās. — Skaties, ka nepierodi, uzlikšu vēl sakas!

Parasti Tosjka bija biedriska, jokojās, bet reizēm viņu pārņēma nevaldāmi maiguma uzplūdi. Tas Igoram glaimoja, kaut arī Tosjka pati vēlāk par sevi smējās:

— Lai kā dzīve sievišķi plucina, bet sievišķīgo dabu nespēj iznīdēt.

Reizēm Igors greizsirdīgi gudroja: kurš Tosjkai bijis pirms viņa? Tosjka slēpa šo sakaru, droši vien slēpusi arī agrākos ... Taču neizjautāja, augsti vērtēdams nepiespiestās attiecības, kas neuzliek nekādus pienākumus, un arī nevēlēdamies šīs attiecības padziļināt.

Nekādas lielas nozīmes gan Tosjkai Igora dzīvē nebija. Galvenā viņa interese un kaislība, galvenais visas garīgās dzīves saturs palika darbs: tā mērogi, iespējas, patstāvība, ko bija ar pilnām tiesībām ieguvis un pamazām paplašināja. Viņu iecēla par pētniecības daļas priekšnieka vietnieku: pētniecības daļa iepazinās ar visām upes īpatnībām un rajona ģeoloģiju, meklēja «inertus» būvmateriālus un precizēja ūdenskrātuves robežas. Šo daļu vadīja hidrologs Nikolajs Ivanovičs Perčikovs, cilvēks jau pāri pusmūžam, augstākā mērā korekts un vēlīgs. Viņš vienīgais sauca Tosjku par Taisiju Mihailovnu, visus uzrunāja ar «jūs», pat gluži jauniņos studentus praktikantus, un neizsakāmi cieta, tāpēc ka celtniecības priekšnieks Luganovs bija parupjas dabas un, kad slavēja vai dusmojās, sacīja «tu» pat pusmūža cilvēkiem. Igoram bija aizdomas un jaunie paziņas iecirkņu vadītāji apstiprināja, ka Nikolaju Ivanoviču viņš biežāk lamā nekā slavē: pretrunīgākus raksturus būtu grūti sameklēt.

Nikolajs Ivanovičs ar piedzīvojuša speciālista dāsnu roku skaidroja Igoram šejienes darbu īpatnības un nemanot nodeva viņa pārziņā visus pētniecības objektus.

Pētniekiem bija laiva ar piekabināmo motoru. Nikolajs Ivanovičs paretam izbrauca ar to pie strādniekiem dažādās piekrastes vietās, bet uzkavēties tur viņam nepatika. Vakaros Igors redzēja viņu pastaigājamies ar diviem maziem zēniem, vienreiz pamanīja iznākam no veikala ar pilnu tīkliņu. Ģimenes tēvs mietpilsonis? Neapšaubāmi. Zināšanām bagāts speciālists? Arī neapstrīdami. Ierēdnis «par tik, par cik»? Liekas. Varēja manīt, ka pētnieki pret Nikolaju Ivanoviču izturas ar cieņu — vai nu aiz līdzjūtības pret labsirdīgu, pieklājīgu cilvēku, vai arī tāpēc, ka strādāt kopā ar viņu ir ērti.

Igors jau sākumā uzstādīja pētniekiem stingras prasības, bet neviens to neņēma ļaunā, — jādomā, noilgojušies pēc lietišķas kārtības.

Laiva ar piekabināmo motoru pārgāja Igora īpašumā. Viņš iemanījās braši traukties pret straumi, saceļot bangas, slīdēt uz leju pa straujūdeni, laimīgi tikt pāri akmeņiem.

Vairums pētnieku dzīvoja celtniecībā un tērēja daudz laika, lai nokļūtu darba vietā. Jaunieši paši sameklēja nakts mītnes vai arī ņēma līdz telti, bet tā jau bija primitīva strādāšana; darba rīkus, pārtiku, visus instrumentus stiepa uz muguras.

Igors paklaiņoja pa apkārtni, sadalīja darbu zonas un sameklēja pie zvejniekiem pagaidu apmešanās vietas — katrai zonai savu bāzi. Sastādīja apgādes un strādnieku pārcelšanas plānu, pats ar motorlaivu vai zirgiem nastu nesējiem piegādāja visu nepieciešamo.

Nikolajs Ivanovičs ar tādu kā nepatiku piekrita šim jauninājumam. Igors aicināja viņu līdz apskatīt bāzes — Nikolajs Ivanovičs aizbrauca, bet uz darba dienas beigām sāka steidzīgi posties mājās, kautrīgi paskaidrodams: «Ģimene gaida,» — un vairāk līdz nebrauca.

Viss kārtojās labi: nekas netraucēja darboties patstāvīgi. Vienīgi tikai pirmdienas ...

Pie Svetlostroja priekšnieka pirmdienās notika «lielas, operatīvas» sanāksmes, piedaloties visu iecirkņu un darbu vadītājiem ... un šajās sanāksmēs ar pētniekiem iepazīstināja Nikolajs Ivanovičs. Luganovs apspriedes vadīja enerģiski, ar humoru un nežēlīgu bardzību; stāstīja, ka dažreiz tur notiekot «teātri», par kuriem atsevišķus sīkumus pārrunāja visā celtniecībā.

Nikolajs Ivanovičs gāja turp nelabprāt, ziņoja parak gari, tā ka Luganovs viņu vairākkārt pārtrauca. Igors karsti vēlējās piedalīties operatīvajās apspriedēs, viņš jau ar pirmo dienu iemīlējās Luganovā, kas savā laikā bijis matrozis, sarkanarmietis, strādnieku fakultātes students, beidzis institūtu neklātienē, strādādams uz būvēm. Luganovs, būdams pēc rakstura taisnīgs, parupjš un jautrs, ātri izcēlās ar savām labajām organizatora spējām un trīsdesmit piecu gadu vecumā jau bija pazīstams visā Savienībā.

Reizēm Igors iztēlojās, ka viņa paša ceļš būs līdzīgs, un neviļus atdarināja Luganovu, runāja ar cilvēkiem rupjāk un zobgalīgāk nekā parasti. Starp citu, daudzi inženieri neapzināti darīja tāpat.

Pētnieku darbu kavēja sliktā apgāde ar ierīcēm un gausais remonts. Darbnīcas un Remontu rūpnīca bija pārslogoti ar celtniecības galveno objektu pasūtījumiem, no pētniekiem bēga pa gabalu. Uz vasaras vidu urbšanas darbu strādniekiem radās katastrofāls stāvoklis: seržu urbjamās caurules bojājās, jaunas klāt nenāca; vajadzēja pacelt no atverēm vecās caurules un izdarīt jaunu ierobīšanu, bet neviens neķērās pie tā klāt. Nikolajs Ivanovičs velti virināja dažādu nodaļu durvis.

Iztaujājis jaunos draugus, Igors dabūja zināt, ka viņam nepieciešamā ceha meistars ir maskavietis un liels teātrī gājējs. Igors veselu vakaru nopļāpāja ar viņu par Maskavas teātriem, stāstīja gan patiesību, gan nepatiesību par aktieriem un tad draudzīgi norunāja, ka ierobīs caurules. Caurules atveda naktī un iztika bez formalitātēm. Darbs vedās spraigi, jo «personīgā ieinteresētība bija galvenais faktors»: Igors piemaksāja virpotājiem no savas kabatas.

Kopā ar meistaru teātra cienītāju Igors stāvēja līdzās virpotājiem, kad darbnīcās sacēlās tracis.

Vēl iekams Igors attapās pazust, uz sliekšņa parādījās Lu-ganova milzīgais, lācīgais augums. Aiz viņa darbnīcā iebrāzās vesela svīta dažādu priekšnieku.

Igors aiz bailēm pamira: viņam šķita, ka zemē sagāztās caurules aizņem visu telpu, ka tās pašas lien acīs.

— Man mehānismi nekust no vietas, vai tu saproti? — skaļā balsī runāja Luganovs, staigādams pa darbnīcu. — Cik ilgi marinēsi ceļamkrānus? — Acis atdūrās pret caurulēm, viņš apstājās, aplūkoja tās kā brīnumu: — Un kas tie tādi?

Meistars stomīdamies murmināja, ka pētnieki lūguši... darba tik kādai stundiņai. ..

— Pavej, laipni lūdzu! — Luganovs saņēma aiz pleca darbnīcu priekšnieku un pielieca tā galvu pie caurulēm. — Papriecājies! Smalka kārtība! Plāna darbi pie malas, bet privātie pasūtījumi — laipni lūdzam? Visas caurules tūlīt pat izmest laukā!

Igoru viņš nebija pamanījis vai arī noturējis to par vienu no darbnīcas strādniekiem. Negaiss varēja aizbrāzties garām. Taču Igoram šīs caurules bija vajadzīgas, un Luganovā viņam patika gluži viss — āriene, balss pērkonīgā dārdoņa, patika arī lēmums — nekavējoties izmest laukā. Liktenis pirmo reizi saveda Igoru kopā ar Luganovu aci pret aci — te radās izdevība sevi parādīt. Kad vēl tāda būs?!

— Biedri Luganov, tas nav pareizi! — Igors, paspēris soli uz priekšu, noskaldīja. — Operatīvajās sanāksmēs jūs rājat pētniekus par tempiem, — kad prasāt, tad mēs esam — jūsu, bet, kad runa ir par palīdzību, mēs esam — sveši, privātie. Nav pareizi!

— Paskat, kāds atmaskotājs atradies! — sirsnīgi brīnījās Luganovs un noskatīja Igoru no galvas līdz kājām. — Kas tu tāds esi?

— Pētniecības daļas priekšnieka yietnieks inženieris Mitro-fanovs!

Iznāca cienīgi, bet izaicinoši.

— Kāpēc neesmu tevi redzējis?

— Nesen kā ierados, biedri Luganov. Cenšos savest priekšzīmīgā kārtībā ierīces, bet tempus paātrināt. Lūdzu atļauju pabeigt cauruļu ierobīšanu, citādi urbšanas darbi apstāsies.

— Un plānā uzņemt slinkums? Plānu jaukt vieglāk?

— Atļausiet runāt vaļsirdīgi? — Igors vaicāja un, juzdamies laimīgi pacilātā omā, tūlīt plāja vaļā: — Celtniecība jauna, biedri priekšniek, bet vecā birokrātisma atliku likām. Kamēr iekļūsi plānā, paša plāns aizies pie velna.

Pavadītāji protestējot iedūcās, bet Luganovs sāka skaļi smieties:

— Vai re, kā jaunatne mūs godā! Tātad tu saki — celtniecība jauna, bet birokrātisms vecais? Priekšnieciņi, tas jau uz jūsu birkas! Un kas viņam gar mūsu mehānismiem, ja urbšanas darbi apstāsies? Labs ir, puisi, lai šitos tavus daiktus beidz griezt, velns ar tevi, citādi arī mani vēl ieskaitīsi birokrātos. Bet uz operatīvo sanāksmi sastādi man, razbainiek, kārtīgu iesniegumu, un tomēr plānosim, kā to dievs tas kungs nolicis, citādi jūs man visu apgriezīsiet ar kājām gaisā. Vai tās visas tavas caurules? Nu-u, veikls zellis!

Un platiem soļiem devās tālāk.

Tā bija uzvara.

Un tas bija popularitātes sākums, nākamajas dienas gadījums ar caurulēm atgriezās pie Igora, izpušķots ar glaimojošiem sīkumiem.

Nikolajs Ivanovičs priecājās, ka caurules tiks izremontētas, bet Igora sadursmi ar priekšnieku uzņēma ar bailēm: kas zina, ka Luganovs nesaskaišas!

Iesniegumu sastādīja rūpīgi, ar pieprasījumu. Igors būtu labprāt to aiznesis pats, bet Nikolajs Ivanovičs sacīja:

— Lai notiek, mēģināšu ziņot. Tikai nelolojiet lielas cerības. Cik reižu esmu šos jautājumus aizskāris — arvien velti!

Pēc operatīvās sanāksmes Nikolajs Ivanovičs skābi paziņoja, ka iesniegumu nodevuši izskatīšanai parastā kārtībā, bet tas ir tikpat kā nodots aizmirstībā. Tai pašā dienā draugi pastāstīja Igoram, ka, tiklīdz Nikolajs Ivanovičs sācis murmināt, Luganovs pārtraucis viņa ziņojumu un jautājis: kur jūs ķērāt to sparīgo puisi, kas mani nosauca par birokrātu?

Igors nezināja, kā lai to saprot. Luganovs būtu apvainojies? Vai arī ar patiku ievērojis enerģisku darbinieku?

Negaidot iešāvās prātā: «Viņš mani izvirzīs, ja redzēs, ka es strādāju labāk un operatīvāk par Nikolaju Ivanoviču!»

Igors atvairīja kārdinošo iedomu: «Esmu jauns, strādāju pirmo gadu, Nikolajam Ivanovičam pieredze, stāžs ...» Tomēr doma, iesēdusies galvā, vairs nedeva miera. Arvien biežāk Igors prātoja, kā pārveidotu darbu, ja iegūtu pilnīgu rīcības brīvību.

Par to runāt ne ar vienu nevarēja. Pie vakariņu galda mēģināja šo to pastāstīt Tosjkai, — protams, neminot par sapni nomainīt Nikolaju Ivanoviču. Tosjka sajūsminājās, cik viņš gudrs, tad silti apkampa.

— Pasaki Nikolajam Ivanovičam, viņš būs ar mieru. — Un kārdinoši izstaipījās: — Gu-lēt laiks!

Piecēlās un pa samiegto skropstu apakšu vēroja, kurp viņš ies, — pie viņas vai savā kaktā, aiz aizkara.

Pēc pāris nedēļām, celdamies pa upi augšup uz vienu no pētnieku darba vietām, Igors pamanīja priekšā Luganova kuteri. Ar kuteri Svetlostroja priekšnieks ļoti lepojās — tas bija ietilpīgs, ārēji pārsteidza ar nevainojamām pludlīnijām un mirdzošo, žilbinošo baltumu.

Te nu ir izdevība atgādināt par sevi!

Nožēlojamais piekabināmais motoriņš nekad vēl nebija dabūjis just tādu pārslodzi. Riskēdams uzskriet virsū zemūdens akmeņiem, Igors traucās gar krastu, kur pretstraume nebija tik spēcīga.

Attālums starp laivu un kuteri ātri samazinājās. Igors pamanīja, ka tur brauc vesela kompānija un kuteri vada Luga-novs pats; motorists pārliecies stāv līdzās — gatavs katru brīdi pārņemt stūri.

Luganovs vadīja pa straujūdeni, tuvodamies bīstamajai aizai, kur upe sašaurinājās un jābaidās no virpuļa. Igors apsvēra: ja neapdzīšu līdz aizai, viss laika ieguvums būs zaudēts un straujtecē vajadzēs elst un pakšķināt, Luganovs aizies tālu priekšā. Tātad tūlīt, tūlīt!

Motors iekaucās aiz pārliecīgas piepūles. Pavisam tuvu no laivas korpusa pazibēja smaila zemūdens akmens šķemba — ja uzskrietu virsū, tad dienas gaismu vairs neredzētu. Taču laiva panāca kuteri un sāka iet tam līdzās triju metru attālumā.

Uz kutera pamanīja Igoru un kaut ko viņam sauca, laikam brīdināja no briesmām.

Luganovs nepakustējās: aiza tuvojās — vajadzēja saspringti uzmanīt.

Jānogriež kuterim gar degunu un jāizraujas uz priekšu — acumirklī, citādi būs par vēlu ...

Igors parāva laivu straujtecē, kuterim gar pašu degunu. Lu-ganovs neviļus pagrieza nost, lai nesašķaidītu laivu — kas tur ir, pašnāvnieks vai galīgs idiots?

Izsprucis uz priekšu, Igors samazinaja ātrumu. Motoriņš saka rāmi pukšķināt dažus metrus priekšā kuterim, kas bija spiests iet nopakaļ. Aiz muguras dāsni bira sulīgi lamuvārdi — Luga-nova spēcīgā balss pārkliedza motora parkšķēšanu un upes šalkoņu.

Igors labprāt būtu atskatījies, bet nedrīkstēja: laiva iegaja aizā.

Šeit Igors parasti mazliet baidījās: klintis dobji atbalsoja katru skaņu, drūmi spīguļoja viltīgās, vijīgās plūsmas, laivas vadīšana prasīja spēku un precizitāti. Taču šodien viņš bija aizmirsis visas bailes, viņu apņēma veiksmes izjūta un gaidas, ka notiks kaut kas izšķirošs.

Tūlīt aiz izejas no aizas pletās mazs, mājīgs līcītis ar smilšu sēkli, bet augstāk aiz palūdeņu galējās robežas zīmes, stāvēja būda, kur tagad dzīvoja hidrologi un pārgulēja tuvākā urbšanas torņa strādnieki. Hidrologi nebija redzami, bet aiz būdas vērpās zems dūmu stabs.

Igors atdūrās ar laivu smiltīs, izlēca uz sēkļa un atskatījās — baltais kuteris ienāca līcī.

Sirds svinīgā satraukumā dobji sita. Igors pamāja ar roku un uzsauca:

— Dziļums mazāks par metru, uzmanīgi!

— Redz, kur vainīgais! — Luganovs jau bija atdevis stūri un nostājies priekšgalā, jautrs, lācīgs, un nebēdīgām acīm.

— Samizot tevi vajadzētu. Pa tavām ēzeļa ausīm!

— Tad leciet ūdenī! — Igors atsaucās.

Luganovs, daudz nedomādams, ielēca: redzams, bijušais matrozis, kaut arī ar gadiem pieņēmies svarā. Zem smagnējā auguma ūdens savērpās šļakatu fontānā. Igors sniedza roku.

— Trakgalvis un nekauņa! — Luganovs slaucīja seju.

— Kāda velna pēc tu drāzies virsū? Dzīvot apnicis, vai? Ja es nebūtu pagriezis ...

— Es taču redzēju, ka tas esat jūs, — Igors sacīja. — Bijušais jūrnieks, vai tad nepratīsiet pagriezt?

No būdas bija izskrējuši hidrologi un izbrīnā par lielo viesu skaitu stāvēja, viņus vērodami.

— Šeit ir viena no manām bāzēm, Fjodor Tihonovič. — Tagad, kad pazīšanās bija nostiprinājusies, Igors pirmo reizi nosauca Luganovu vārdā un tēva vārdā. — Es «drāzos» pārbaudīt posteņa darbu.

— Lūdzu pie mums, — kautri aicināja viens no hidrologiem.

— Mēs patlaban vārām zivju zupu. Tur arī dūmi, mazāk odu.

Luganovs pirmais rāpās augšā, viņam sekoja Igors. Pārējie

sēdēja kuterī, nezinādami, ko darīt. Neielūkojies būdā, Luganovs steidzās pie dūmiem, jo odi bija apstājuši viņa valgo seju un kaklu.

Virs ugunskura katliņā burbuļoja zivju zupa. Spēcīgi un kairinoši smaržoja pēc zivīm, ceptiem kartupeļiem un dūmiem.

— Pavej, kā smaržo, velns! — Luganovs ievilka elpu un izlēmis skaņā balsī uzsauca saviem braucējiem: — Drāziet tik uz karjeru bez manis! Somov, izrīkojies tur, kā pienākas. Atpakaļceļā piestājiet!

Un hidrologiem:

— Aprīšu jums visu pa tīro, pētnieki, ne smakas nepaliks no zupas un kartupeļiem tāpat.

Igors palūdza atļauju noklausīties ziņojumus.

— Sukā vaļā! Tava valstība.

Hidrologi ziņoja braši, pielāgodamies Igoram. Igors bija pie-kasīgāks un stingrāks nekā parasti. Luganovs klausījās un ar koku rausa tuvāk kartupeļiem karstos pelnus.

Tad apjautājās, kā pētnieki dzīvo un kā izdara mērījumus aizā. Varēja manīt, ka viņš pareizi novērtēja viņu pūles šai bīstamajā iecirknī.

Painteresējās, cik cilvēku šeit pārnakšņo, ielūkojās būdā — ir gan pils! Viņu sadusmoja, ka būdā nav gultu, ka guļamvietas trūcīgas, segas noplīsušas. Vai tad nevar atvest visu, kā pienākas?

— Vedu visu, ko varu dabūt un atvest viens savā laivā, — Igors sacīja. — Agrāk hidrologiem nebija pat petrolejas, pārtiku atgādāja reizi pa divām nedēļām. Viens izdara mērījumus, riskēdams noslīkt, otrs pilsētā vāc pārtiku un tad airē, cik spēka, pret straumi.

— Nu jau mēs nevaram žēloties, — hidrologi atkal uztvēra.

— Igors Matvejevičs mūs apgādā un apmeklē vai katru dienu.

Visu, kas nepieciešams, Luganovs bija dzirdējis, tagad varēja nodoties zivju zupai un ceptiem kartupeļiem.

Zivju zupu strēba ar baudu, daudz nerunādami. Kad katliņš bija iztukšots un uz ķeblīša, ko izlietoja galda vietā, parādījās nomelnējuši, saplaisājuši kartupeļi, Igors izklāstīja savus apsvērumus, kā un ko pārveidot pētniecības daļas darbā.

— Prātīgi, — Luganovs pārlauza kartupeli un ar patiku uzkaisīja kūpošajam, malās brūnajam mīkstumam rupju sāli. — Prātīgi spried, — viņš atkārtoja. — Velns, cik garšīgs, elles prauls! Puiši, vai ir kāds ēdis kaut ko garšīgāku par oglēs ceptu kartupeli?

Kad kuteris atgriezās, Luganovs lika motoristam izcelt «slepeno grozu, priekšniecības neaizskaramos krājumus». Grozā atklājās ne mazums dažādu gardumu, pietiktu vakariņām cilvēkiem desmit. Luganovs, brīdi paminstinājies, atstāja arī pudeli.

— Dzeriet uz veselību, puiši. Kas ir, Mitrofanov, brauksi? Varbūt paņemt tauvā?

— Es labāk eju kā vadošais, Fjodor Tihonovič. Bet tagad došos uz pārējām nometnēm. Līdz tumsai pagūšu.

Jau iekāpis kuterī, Luganovs brīdināja:

— Skaties, vadošais, neiedomājies tumsā atgriezties! Ar šito aizu tu jokus netaisi, saprati?

Kad sniegbaltais kuteris attālinājās, viens no hidrologiem uzslavēja:

— Vīrs uz goda.

Otrs noteica:

— Tas, ko jūs esat sadomājuši, ir ļoti pareizi, vai Nikolajs Ivanovičs piekrīt?

— Ko es esmu izdarījis? — Igors novaidējās. — Iznāca, ka apeju tiešo priekšnieku. Ja dabūs zināt, apvainosies ... Jā, bet, ja dalītos ar viņu savos nodomos, Perčikovs negribīgi novilktu: «Padomāšu, apspriedīšos,» — un viss paliktu, kā bijis. Un, ja ar darbu sistēmu pārveidos, kurš tad zinās, kā ideja tā ir? Teiks: «Malacis Perčikovs, tik kluss, bet kāds vēriens!»

Nē, viss iznācis, kā vajag.

— Piekrist ir viegli, panākt grūtāk, — Igors nenoteikti atbildēja. — Kas ir, puiši, nogaršosim priekšniecības neaizskaramos krājumus?

Viņš neaizbrauca uz pārējām vietām.

Pārnāca darbinieki no urbšanas torņa, visi kopā izdzēra pudeli priekšniecības konjaka.

Sāka krēšļot, kad mazliet apreibušais Igors izvadīja laivu ārā no līcīša.

Aiza tagad likās vēl šaurāka — tumša, dobja caurule. «Ar šito aizu tu jokus netaisi» — tā bija sacījis Luganovs. Bet mēs pajokosim. Pilnā gaitā uz priekšu!

Straume iesūca laivu tumšajā caurulē. Melnās klintis zibēja pavisam tuvu un traucās atpakaļ.

Nupat galvenās plūsmas dīvainajā pagriezienā laivu noraustīja ... Igors vienu mirkli zaudēja vadību, laiva sašķiebās ... Aiz bailēm atskurbis, Igors ieķērās stūrē, uzgūlās uz tās — kaut kā izdevās ievadīt laivu kursā.

Aiza beidzās — un Igoru no jauna sagrāba reibinoša sajūsma, viņš jutās veiksmīgs un bezbailīgs, viņu sagaidīja visu vēlēšanos piepildījums ...

Luganovs izvirzīs, viņam patīk jauni, drosmīgi cilvēki, kas prot strādāt. Nikolajam Ivanovičam laiks atpūsties, bet man — sākt! Tur, priekšā, tūkstošos zvaigžņu mirgo Svetlostrojs. Mans sākums. Mans liktenis. Svetova — Svetlostrojs.

Eh, Katrīna, nekad tev nebūtu jānožēlo, ja nākusi man līdz! Bet īstenībā kam man viņa?

Piestātnē stāvēja Tosjka. Ko jūs neteiksiet, atnākusi sagaidīt. Tātad uztraukusies par mīļoto?

— Trakais, šādā tumsā caur aizu! Žēl, ka neizpeldējies, otrreiz negrūstos! — viņa strostēja Igoru, pieslēgdama laivu. — Tu jau esi dzēris? Ej mājā, tur tev vēstule.

Vēl arvien apreibis, Igors pa krauju, caur pagalmu un sīku ieliņu labirintu aiztika līdz mājām. Vēstule gulēja uz galda.

«Igoriņ, mums lielas nepatikšanas. Tēti atbrīvoja no darba, viņš tagad kadru daļas rīcībā. Tas ir gaužām muļķīgi, tāpēc ka ekspedīcija pēc diviem mēnešiem beidz darbu, kurš tad lai apkopo gala rezultātus, ja ne viņš? Liekas, te vēl kolēģijā būs kāda izskatīšana. Esmu uztraukusies, tāpēc ka tēvs ir noguris, nomocījies. Uzraksti kaut ko laipnāku, viņam patlaban ļoti vajadzīga mīlestība.

Skūpstu tevi. Māmuks.»

Viņam vajadzīga mīlestība.. . Tēvs parādījās Igora acu priekšā tik skaidri, it kā stāvētu otrpus galdam. Ne tāds, kāds viņš bija pēdējā laikā — izklaidīgs, muļķīgu fantāziju varā, saspringti drūms ... Nē, tēvs atausa atmiņā agrākais — iededzis un vēja aprauts, melns, atliektiem pleciem, ar vējos un negaisos aizsmakušu balsi — tēvs varonis, brašāks par brašu.

To dienu Mitrofanovu neviens neatbrīvotu. To dienu Mitro-fanovs pats satriektu jebkuru naidnieku.

Žēlodams tēvu un pārdomādams, kā sirsnīgāk uzrakstīt, Igors tomēr viņu nosodīja — pats vainīgs. Es brīdināju. Viņš, līdzīgi Nikolajam Ivanovičam, kļuvis mazliet «kā no citas pasaules». Bet šinī pasaulē jātur acis vaļā. Jāprot savu daļu gūt un stāvēt stingri.

Matvejs Denisovičs nodeva visus darbus Annuškai Ļi-patovai.

Annuška neraudāja tikai tāpēc, ka nedrīkstēja sev atļauties tādu sievišķīgu vājību. Ļipatovs ne vienreiz vien apgalvoja, ka «sirds dziļumos viņa esot pinkšķētāja, viņu atturot tikai tas, ka jūtot atbildību pret partiju un ģeologa darbu».

— Neuztraucies, Annuška, — Matvejs Denisovičs mierināja. — Tev nebūs viegli, bet palikuši jau tikai vairs divi mēneši.

— Mani kaitina netaisnība, — Annuška klusi atbildēja.

Visvienkāršāk būtu atteikties no priekšnieces pienākumiem,

bet Annuška saprata, ka tādam, kas nav strādājis, nebūs iespējams pabeigt ekspedīcijas darbu laikā, cietīs kā darbs, tā kolektīvs.

Pats briesmīgākais, ka pēdējo reizi satiekoties viņa bija vīram zvērējusi, ka aizbrauks ne vēlāk par augustu, domādama visu «lielo rakstīšanu» paveikt mājā. Gatavodamās atjaunot ģimenes dzīvi, Annuška aizbrauca uz Rostovu pie meitas un beidzot atļāvās sabārt krustmāti Soņu, kas bija nomocījusi meiteni ar savu audzināšanas sistēmu. Pēc strīda vajadzēja bālo laimīgo Irēnīti paņemt līdzi. Krustmātes Soņas «sistēma» noveda pie tā, ka Irēnīte sāka neieredzēt labu uzvedību, muziķu un angļu valodu, izaicinoši runāja Rostovas puiku žargona, joņoja pa stepi ar dadžiem bizēs, palīdzēja laborantei iesaiņot paraugus un nevēlējās iet nekādā skolā. Bija nepieciešams nodarboties ar viņu nopietni. Un nu viss izputēja vienā rāvienā!

Kaut arī raižu bija papilnam, Annuška pārņēma visu rūpīgi. Savas pašas darba žurnālus viņa izskatīja no jauna, ar vadītājas acīm, un bāra sevi, kad sadūrās ar kļūmēm; uzskatīja par nepieciešamu apskatīt un aptaustīt visu ekspedīcijas īpašumu, naudas dokumentus pārbaudīja visus līdz pēdējam .. .

Matvejs Denisovičs to neņēma ļaunā, jo zināja, ka viņa gluži vienkārši baidās, kaut arī nekad neatzīsies.

Annuška lūdza, lai viņš pa ceļam iegriežas Doņeckā, aprunājas ar Ļipatovu un mēģina samierināt ar bēdīgo ziņu par pēdējo (kuru pēc skaita!) nokavēšanos. Matvejs Denisovičs labprāt piekrita: steigties nekur nevajadzēja, gribējās pirms atgriešanās Maskavā visu pārdomāt, satikt savu veco draugu Kuzmiču, uzzināt, kā tur ar Ļoļu . ..

Un nu akts parakstīts.

Mantas sakravātas.

Storoževs pats izbrauca «vecāsmātes kulbu», ko dabūjis mantojumā no Igora.

Viss kolektīvs iznāca pavadīt. Cilvēki noskumuši, klusēdami spiež roku, klusēdami raugās acīs.

— Tad nu, biedri, lai būtu laikā un kā pienākas!

Kulbas motors darbojas kā jauns. Izbāzis galvu pa mašīnas logu, Matvejs Denisovičs pēdējo reizi uzlūko cilvēkus, ar kuriem nostrādājis kopā vairāk par gadu.

Tie stāv nekustīgi, visi, netrūkst neviena. Matvejs Denisovičs redz viņu sejas un pēkšņi saprot — te ir tā balva, te augstākais novērtējums.

Ļipatuška sagaidīja viņu stacijā.

— Tas ir pilnīgi neiespējami! — viņš iekliedzās, vēl iekams bija sasveicinājies. — Traki palikuši! Jums jāpaskaidro! Viņa netiks galā ar darbu un iegrūdīs postā bērnu!

Viņš nemaz nebija uztvēris sievas vēstulēs šī gadījuma otru pusi — ka Matvejs Denisovičs atbrīvots no darba. Viņš bija izmisumā — atkal ne sievas, ne meitas, pakārdināja un atņēma!

— Jūs uz Maskavu? — Ļipatovs vaicāja, aizmirsis, ka sievas uzdevumā pats rezervējis Matvejam Denisovičam biļeti. —Pierādiet tur, ka viņa gluži vienkārši netiks galā, ka tas ir kaut kas bezjēdzīgs — sievieti ar bērnu ... viņas vājā veselība ...

— Bet es taču esmu atbrīvots, — Matvejs Denisovičs pasmaidīja. — Kāda man vairs teikšana?

Ļipatovs apstulbis apklusa un uzreiz neattapās, kā izkļūt no nepatīkamā stāvokļa.

— Ak, trieciet viņus pie joda! — viņš beidzot izlēma. — Neuztraucieties, aizbrauksiet un uz vietas izkarosiet taisnību.

— Es jau arī neuztraucos, — Matvejs Denisovičs sacīja.

Un atkal Ļipatovs nesaprata, vai izjautāt, kas noticis, vai

arī vispār nepieskarties nepatīkamajam gadījumam.

— Cilvēkam grūti, ja nav no kā dzīvot, bet man ir no kā dzīvot, — Matvejs Denisovičs pats ieminējās.

— Jūs pagaidām rezervē?

— Es nerunāju par algu, — Matvejs Denisovičs pasmaidīja. — Mani arī sieva var uzturēt. Es taču neesmu feodālis, sievai Jauju strādāt. — Un viņš pašķielēja uz samulsušo Ļipatovu.

Jau tramvajā ceļā pie Kuzmenkiem Ļipatovs drūmi sacīja:

— Starp citu, nekāds feodālis no manis neiznāk.

Kuzmu Ivanoviču viņi nesastapa — viņš strādāja rīta maiņā. Kuzmiņišna auklēja pie Svetoviem mazmeitu.

Mājās bija tikai Ņikita, sēdēja verandā un sadrūmis kala fiziku — bija sākusies sesija.

Atvadījies no Ļipatova, kurš tagad uztraucās, vai Annuška tiks galā un vai darba biedri palīdzēs, Matvejs Denisovičs apsēdās pie Ņikitas un tikai te dabūja zināt, kā viņam un Ļoļkai izgājis. Matvejs Denisovičs neizpratnē un ar dusmām vēroja puisi: tā ka būtu nopietnāks kļuvis, nav veltīgi apmācīts urbšanas darbā, profesiju nav pametis, šķiet, lepojas ar to. Iestājies tehnikumā. Tas viss, kā pienākas. To jau arī gribēja.

Bet ko viņš izdarījis ar Ļoļku? Kā nav pratis pārliecināt vecākus? Un kas tā par bezatbildīgu rīcību — izsauca, lūdza, bet tad bēg krūmos! ...

Ņikita sēdēja, galvu nokāris, matu cekulu uz acīm, lūpa uzmesta. Vēja aprautie, aprepējušie pirksti neatlaidīgi burzīja fizikas mācību grāmatas malu.

— Pažēlo fiziku, tā nav vainīga. Bet tu.. .

— Es Ļoļai pāri neesmu darījis, — Ņikita drūmi sacīja.

— Tad precieties un dzīvojiet kā cilvēki. Vai tad patiesi nevar atrast izeju?

— Bet kā? Tiklīdz uzcels izmēģinājumu stacijā mājas, palūgsim istabu...

— Un ja nedos? Vai tad jūs tur esat vieni?

Ņikita samulsis pacēla acis:

— Kā «nedos»? ...

Un vēl zemāk nolieca cekulaino galvu, droši vien pirmo reizi sākdams pārdomāt, ko darīt, ja istabu nedos. Arī Matvejs Denisovičs domāja par to. Palaidņoties prata, bet dzīvot. .. Dzīvoja pie tēva un mātes, tad ekspedīcijā, atkal ne patstāvīgi, pie visa gatava ... Un te vajag pašam.

— Darīsim tā. Brauc pakaļ Ļoļai un tūlīt pat atved šurp, saki, Matvejs Denisovičs sauc.

Ņikita pazuda no verandas kā vējš.

«Redz, kā gadās!» Matvejs Denisovičs domāja, izklaidīgi burzīdams to pašu fizikas grāmatu. «Četri labi cilvēki, bet nevar cits citu saprast. Nez kāpēc esmu iedomājies, — ja es piedalīšos, tad sapratīs? Iejaucos te, vecais muļķis, bet vai Kuzma gribēs, ka iejaucos? Un Kuzmiņišna — vai nu maz bēdu pieredzējusi ar Ņikitu! Kāpēc es ticu šim delverim? Un Ļoļkai — kāpēc esmu tik pārliecināts par viņu? ...»

Atskrēja Kuzmiņišna, ieraudzījusi negaidīto viesi, pārsteigta iesaucās un sāka rosīties.

Pārnāca no darba Kuzma Ivanovičs. Abi apkampās, uzlūkoja viens otru un brīdi klusēja, jo katrs ievēroja — draugs kļuvis vecs! — bet teikt negribas.

Paēda pusdienas, izdzēra pa glāzītei. Un tikai tad Matvejs Denisovičs sacīja:

— Un es cerēju, ka man pretī izskries jaunā vedekla. Kā tad jūs tik jauku meiteni palaidāt garām?

— Tik jauka, ka līdz šim neesam attapušies, — Kuzma Ivanovičs noteica.

Un atkal Matvejs Denisovičs nobrīnījās, cik dažādi var būt uzskati par vienu un to pašu cilvēku. Klausījās Kuzmiņišnas stāstu, pazina tanī Ļoļkas raksturu un nemaz nepazina to laimīgo meiteni, kas toreiz brauca pie sava līgavaiņa. Matvejs Denisovičs bija tik daudz laba sastāstījis par vecajiem Kuzmenkiem, ka viņa bija sagatavojusies tiem sniegties pretī ar visu savu sirdi. Kas tad tai dienā bija noticis?

Kuzmiņišna klāstīja tīrās blēņas, Kuzma Ivanovičs krasi nobeidza:

— Mamzelīte, turklāt vēl izlaidīga.

— Klausos jūsos tā, it kā dzirdētu par citu cilvēku. Neko jūs viņā neesat saskatījuši!

Kuzmiņišna bija gatava noticēt kaut kam citam, labam, viņu mocīja doma, ka Ņikita aizies uz visiem laikiem no tēva mājas. Bet Kuzmam Ivanovičam paspruka smiekli:

— Un kā vēl saskatījām! Piedzirdīja kā mārku, atveda un iegrūda dubļos — līgava! Tfu!

— Iegrūst aiz dusmām — uz to viņa ir spējīga, — Matvejs Denisovičs pasmaidīja. — Vienīgais tikai nevaru saprast, kāpēc tad viņa tagad nav puisi novedusi no ceļa? Kāpēc viņš nedzer, iemanījies darbā, mācās fiziku?.. . Vai viņai par spīti? — Un, saraucis pieri, turpināja: — Kā gribat, es viņu ataicināju šurp.

Lai šitāds zelta meitēns ietu bojā jūsu delvera pēc? Vedīšu prom! Apaļa bārene, kopš bērnības bēdu pieredzējusi bez gala, mēs viņu kā meitu audzinājām ... Vedīšu prom!

Kuzmiņišna sastinga, kaut kā citādi viss pavērsies, nu jau gandrīz kā žēl metas. Ņikitu arī žēl! — ja šis ezis aizved meitēnu — bet ezis, kā, redzams, ar raksturu, — kas tad notiks ar Ņikitu? ...

Kuzma Ivanovičs cītīgi sūca pīpi. Viņam nepatika mainīt savus uzskatus un lēmumus. Un kāpēc lai viņš to darītu? Mitro-fanovs ir labs cilvēks, ar plašu sirdi, bet viņš jau neredzēja, kā šī ar savu stulbo cepuri pļaukāja Ņikitu, kā piedzērušu iegrūda dubļos un vēl sāka dziedāt piedauzīgu častušku. ..

Ņikitas ierašanās izbiedēja visus trīs — nekas vēl nebija izlemts, vajadzētu aprunāties bez steigas ...

Pametis vārtiņus vaļā, Ņikita ātri nāca pa celiņu uz mājas pusi, plaši atrāva durvis un palika stāvam uz sliekšņa.

— Atvedu ...

Paskatījās uz tēvu, uz māti un pēkšņi uzticīgi, žēli pasmaidīja.

Māte, piespiedusi rokas pie krūtīm, paspēra soli tuvāk vīram. Bailes, cerība, lūgums — viss saplūda šai kustībā bez vārdiem.

Kuzma Ivanovičs izkratīja pīpi un sāka piebāzt no jauna.

— Ko tad viņa nenāk iekšā? — Matvejs Denisovičs, it kā nekas nebūtu noticis, apjautājās un apņēmīgi devās uz vārtiņiem.

Ļoļka bija atbraukusi darba drēbēs, pliku galvu — Ņikita bija nocēlis viņu no urbšanas torņa. Protams, būtu jau varējusi ieskriet mājā pārģērbties, bet atcerējās, cik centīgi posās pagājušajā reizē un cik pazemojoši viss beidzās. Neies viņu dēļ pēc smukuma dzīties! Ne jau pie viņiem, pie Mitrofanova brauc, bet Mitrofanovs darba drēbes neņems ļaunā.

Tikai pie pašas mājas Ļoļka saprata, ka tomēr brauc pie «viņiem», un gluži nomākta devās pakaļ Matvejam Denisovi-čam. Kā caur miglu ieraudzīja pazīstamu istabu, Ņikitas mātes izbiedēto seju un tēvu, kas stāv novērsies.

— Te nu viņa ir, mana Ļoļa Naumova, — Matvejs Denisovičs līksmi paziņoja. — Parādies nu, labākais kolektor, kāda tagad izskaties? Esmu dzirdējis, ka arī te esi labi ieredzēta. Dūšīga meiča!

«Viņiem» dzirdot, izteiktā uzslava Ļoļkai iedeva drosmi.

Viņa jau bez naida, tomēr piesardzīgi palocījās. Vecie skatījās — ir vai nav tā pati?

Stāv nobijusies vienkārša meitene, it kā nemaz ne mamzele un ne izlaidīga, it kā būtu gluži pēc cilvēka. Un aiz viņas Ņikita, dēls. Apķēris ar rokām plecus, stāv, gaida.

— Sveicināti,— ar varu izspieda Kuzma Ivanovičs. — Nelāga mums toreiz iznāca. Bet ko strīdēties nav. Mēs esam Ņi-kitas vecāki, un jūs arī neesat nekāda svešniece. Tātad vajadzētu atrast kopīgu valodu.

Ļoļka pacēla acis — kā? Neskaidri teikts, ej nu sazini, kādu kopīgu valodu!

Viņai pievērstajā drūmajā skatienā pēkšņi silti iestarojās kāda uguntiņa, lūpas ietrīsējās ...

Ļoļka neprata ne valodas risināt, ne skaidroties, bet sirds atsaucās pazīstamajam Kuzmenku apslēptajam smaidam, un pēkšņi uzplūda viss, ko bija pārdzīvojusi pa šiem mēnešiem,— mīlestība un cerība, aizvainojums, dusmas un žēlums pret sevi... Šis vecais sadrūmušais cilvēks ar Ņikitas smaidu var pārcirst visus mezglus, un tad Ļoļka mīlēs viņu, padevīgi un pateicīgi mīlēs un klausīs — jā, jā, ari klausīs! ...

Kuzma Ivanovičs pastiepa lielo plaukstu, kurā bija ieēdušies melnumi. Ļoļka ielika tanī notirpušos pirkstus un — pašai sev par pārsteigumu — piekļāvās pie šīs rokas, iebāza seju saburzītajā piedurknē elkoņa locītavā un sāka raudāt.

— Ai, ko nu tu, meitiņ! — iesaucās viņai pie auss Kuz-miņišna un silta mātes roka pieskārās mugurai.

— «Meitiņ» ...

Tagad Ļoļka raudāja pilnā balsī, šņukstēdama, krampjaini ieķērusies Kuzmas Ivanoviča rokā.

Viņš juta, ka no asarām kļūst mikls krekls elkoņa locītavā, kā trīsošie pirksti nevarīgi kaut ko tvarsta. Samiedzis acis, Kuzma Ivanovičs noglāstīja šos pirkstus.

Ņikita stāvēja divus soļus tālāk, joprojām tāpat aptvēris plecus ar rokām.

— Iedzer kādu malku ūdens, meitiņ, — Kuzmiņišna murmināja, pati rīdama asaras. — Par ko tu tā, mīļā! Neesam jau zvēri. Iznāca nelāgi, bet vai tad uz mūžu...

Ļoļka tomēr raudāja vienā gabalā.

— Ļoļa, rimsties! — uzkliedza Matvejs Denisovičs un parāva viņu nost no Kuzmas Ivanoviča. — Pietiks, muļķīt. Deguns pietūks — kas tā par līgavu?

Ļoļa pasmaidīja, pašņaukājās, pameklēja kabatā mutautiņu, neatrada. Matvejs Denisovičs pats noslaucīja viņai acis un degunu, pastūma uz Kuzmiņišnas pusi.

Kuzmiņišna aizveda viņu uz virtuvi. Ļoļka vienā paņēmienā izdzēra kausiņu ūdens, noskaloja seju.

— Cik tu, meitēn, esi nervoza, — Kuzmiņišna brīnījās. — Vai nu tā var!

— Es neesmu nervoza, — Ļoļka sacīja čukstus un paskatījās Kuzmiņišnai tieši acīs. — Esmu uz grūtām kājām. Otro mēnesi.

Līdz vēlam vakaram viņi sēdēja verandā, nededzinādami uguni, — divi veci draugi.

Mājā rosījās — iekārtoja dzīvi jaunajiem, kaut ko stiepa augšā, kaut ko vilka pa šaurām kāpnītēm lejā.

Draugi sēdēja verandā pie atvērta loga. Viņus apdvesa mateolu, tabakas ziedu, sasilušas zemes smarža. Un maigu gaismu sijāja mēness. Kad mēness slēpās aiz mākoņa, visapkārt satumsa un uz loga rāmjiem, uz lapām, uz draugu sejām krita tālās blāzmas atspīdums — Metalurģiskā rūpnīca izlēja kau-sēj umu.

Jau viss bija pārrunāts par Ļoļku, par Ņikitu, par Igoru, Pienāca kārta savam — personīgajam.

— Citiem es to neteikšu, Kuzma, bet tev pateikšu. Apsūdzēts esmu nepatiesi, bet atcēla mani pareizi. Neesmu patlaban nekāds priekšnieks.

— Ko tu sevi aprunā, Matvej.

— Nē, neaprunāju vis. Vai zini, kas notiek ar cilvēku, ja galvā iesēžas kāda doma un urbjas un urbjas?

— Zinu.

— Tas tad ir noticis ar mani... Un es negribu — saproti? — negribu sevi iegrožot. Ja iegrožošu, tad vairs nepagūšu. Gadi man neļaus. Un pats jocīgākais, Kuzma, ka es nemūžam neredzēšu savu sapni piepildītu. Neredzēšu! Kuziks varbūt pagūs, Gaļinka pagūs. Bet es — ne. Pietrūks manam mūžam gadu. Ļoti tālu mērķēta ideja, ļoti tālu.

— Bet vajadzīga?

— Nepieciešama! Pilnīgi nepieciešama — mūsu pēcnācējiem. Uzkrāsies valstī rūpnieciska jauda, būs atvērušās zemes dzīles, attīstījušies ražošanas spēki — un mūsdienu ģeogrāfiskajos ietvaros tai kļūs par šauru. Radīsies vajadzība pēc milzu, tieši gigantiskiem pasākumiem, pārveidojot dabu pašos pamatos. Un tad, redz, kāda nākotnes Valsts plāna komisija atcerēsies savādnieku Mitrofanovu — biedri, mīļie, Mitrofanovs taču visu sagatavojis, paskatieties, pat ar detaļām, — jāņem tik un jāliek lietā!

Mēness aizslīdēja aiz mājas, tagad tā stari krita verandā caur durvīm, apgaismojot Matveja Denisoviča kailo galvvidu, un tādas kā plaukstas uzgūlās viņa pakumpajiem pleciem. Kuzmu Ivanoviču aizslēpa ēna, tikai līdzīgi sarkanam gaismeklītim pakšķinādama gailēja pīpe.

Arī mājā viss bija apklusis, vienīgi jaunie vēl negulēja, sačukstējās augšā, uz balkoniņa sliekšņa.

— ...Tu tikai iedomājies, Kuzma, kas ir sociālisms savā darbībā. Patlaban mums grūtāk par grūtu, sitamies, kuļamies, tomēr piecgades izpildām ar uzviju! Ar uz-vi-ju! Bet tas taču ir tikai sākuma periods. Kas ir jauna rūpnīca? Pamudinājums, lai rīt daudz ātrāk paceltos vēl trīs! Industrija nevis vienkāršā, bet pieaugošā, ģeometriskā progresijā. Igors nupat atrodas hidrostacijas celtniecībā. Kas ir tāda Svetlogradas HES? Elektroenerģijas ražošana? Nē, daudz plašāk! Vesela apvidus industrializācija! Rūpnīcas, raktuves, dzelzceļš, iedzīvotāju pieplūdums .. . Katrs jauns pasākums apaug ar visu, ko dzīve prasa. Un arvien ātrāk, arvien ātrāk! Un tagad paskaties desmit gadus uz priekšu, divdesmit, trīsdesmit... Kāds būs līmenis?

— Tu proti sapņot, Matvej. Pareizi gan. Ja atceros, kā pirmo šahtu palaida darbā . .. Pirmā sociālistiskā — kas tas bija par traci! Un tad kā sāka iet. Vairs nebrīnījās. Laikrakstā sīka piezīmīte: darbā stājusies tāda un tāda šahta ... Bet sākumā skandināja pa veselu lappusi. Saki, Matvej, ko tad tu — veltīsi visus spēkus šai idejai?

— Domā, nav vērts?

— Ir vērts, ja apsver. Tikai vienam grūti.

— Man vajadzētu izstrādāt, kaut uzmetumā.

— Zini, Matvej, mums tā sanāk, ja ķeras klāt bariņā, kolektīvā — visu var pievārēt. Tiklīdz viens — nav tam nozīmes cilvēku acīs. Ne aizmugurē, ne flangos. Mani nodomi salīdzinājumā ar tavējiem, protams, ir nieks, pilnveidošana šahtas apmēros .. . Tikai jebkuru nodomu es risinu kopā ar cilvēkiem. Kā tas uzbrukumā pieņemts: nodrošināt aizmuguri, nostiprināt flangus, trieciengrupu — uz priekšu.

— Cik tu gudrs! Kā redzams, neesam velti karojuši — iemācījies.

— Kāpēc tad velti? Iegūta pieredze!

Augšā uz balkoniņa ierunājās Ņikita — ne Matvejs Deni-sovičs, ne paša tēvs nezināja, ka viņa balss var skanēt tik glāsaini.

— Laiks gulēt, Ļoļa. Vai tu visu nakti domā sēdēt?

Ļoļka atbildēja — arī it kā nebūtu viņas balss:

— Žēl iet prom. Paskaties, kā tas jumts spīguļo. Un debesis .. . Nekad neesmu redzējusi tādas debesis.

Kuzma Ivanovičs pasmaidīja, smagnēji piecēlās:

— Iesim iekšā, Matvej, šī pieredze mums vairs nebūs vajadzīga.

Matvejs Denisovičs aizmiga tonakt vieglu sirdi, bet, kad pamodās, māja jau bija tukša, tikai Kuzmiņišna uzmanīja viesi, un Kuziks turēja gatavībā patvāri.

Kuziks arī gāja pavadīt Matveju Denisoviču uz vilcienu.

Kamēr tramvaja vagoniņš, kas šai laikā mēdza būt tukšs, ņipri tecēja uz pilsētu, garām šahtai, garām Čubakova parkam un jaunajiem namiem, gar šoseju, kas bija apstādīta ar jauniem, līksmi zaļiem kociņiem, Matvejs Denisovičs paguva Ku-zikam izstāstīt, kā dzīvo Galočka un kā sapņo strādāt kopā ar Matvej u Denisoviču, kad izaugs liela.

— Vai mainīt upju gultnes? — Kuziks vienaldzīgi vaicāja.

Pēc tam radās daudzi «kāpēc» un «kā», bet varēja just, ka

nodomam ar upēm viņa acīs ir tīri tehniska interese — viens no pasaulē pastāvošiem daudziem uzdevumiem. Bet sirdi saviļņo ogļu apakšzemes gazifikācija. Tramvaja vagoniņš pamazām pildījās ar cilvēkiem. Kamēr tas gausi rāpoja pa pilsētu, Kuziks visos sīkumos pastāstīja Matvejam Denisovičam par notikumiem izmēģinājumu stacijā.

Tuvumā sēdošie klausījās, kas tās par nopietnām darīšanām, kuras tā satrauc puisi, un Kuziks, to ievērojis, stāstīja arvien pamatīgāk un saprotamāk — nespeciālistiem. Un katrai ausij atkārtoja to, kas viņu pašu valdzināja visvairāk: apakšzemes darba nebūs! Vajadzēs tik nospiest pogu, un viss process norisināsies zem zemes bez cilvēkiem!

— Vai tu, Kuzik, aģitē?

— Kā tad citādi!

Redz, kā! Puišelis arī saprot, ka ideja iegūst spēku, ja tā pārņem masas! Ideju vajag laist plašumā, plašumā! Lai tā atgādinātu par sevi laikrakstu slejā, zinātniski fantastiskā romānā, ģeogrāfa vai ekonomista lekcijā, ari vienkārši puiciskā sarunā .. .

— Vai Galočkai nodot sveicienu?

— Var jau.

Kuzika smaidošā seja pazibēja aiz loga rūts un aizslīdēja atpakaļ. Stacija un stacijas sliežu ceļi aizslīdēja atpakaļ. . .

Rīt — Maskava ...

Nekas nepatīkams, kas tur varētu atgadīties, domas nesaistīja. Kāda nozīme sīkām nepatikšanām, ja cilvēkam ir ko darīt un gribas darīt!

6

Pienāca rudens.

Ceļi bija izdangāti, bet uz izmēģinājumu staciju Nr. 3 Straumēm plūda kravas. Apnicīgi sijāja lietus, bet montāžas darbi tikai sākās, vajadzēja ar visu lietu vilkt un metināt cauruļvadus, nostiprināt atveru aizgriežņus. Tuvojās aukstums, bet ar dzīvojamām telpām bija bēdīgi, jaunā baraka pārpildīta līdz pēdējai iespējai, vairumam strādnieku vēl trūka pajumtes.

Ļipatovs bija galīgi nomocījies. Uzņēmēji neievēroja termiņus, aizbildinādamies ar simtiem ieganstu, arī ar dzīvojamo telpu trūkumu. Piegādātāji tāpat kavēja, atrazdami vēl vairak iemeslu. Izsūtītā iekārta ceļā aizķērās, un vajadzēja to meklēt pa dzelzceļiem, bet, kad beidzot tā pienāca, dzelzceļa vadība prasīja tūlītēju vagonu atbrīvošanu, taču trūka krāvēju un smago mašīnu, vajadzēja maksāt soda naudu par vagonu dīkstāvi. Zināms, parasti pienāca nevis tā iekārta, ko visvairāk gaidīja, bet tā, kurai vēl nebija sagatavota nojume, un sākās mocības — kur izkraut, ar ko nosegt...

Tāds jau bija laiks — nemierīgs, saspringts. Fašistiskā Vā-čija pastiprināja spēkus un vāca milzu armijas. Hitlers neslēpa savus kaujinieciskos nodomus — uz Austrumiem, pret komunismu! Kara draudi kļuva atklāti. Vilcināties nedrīkstēja: ātrāk, ātrāk pārvarēt gadsimtu tehnisko atpalicību, ātrāk, ātrāk radīt varenu sociālistisku industriju! Termiņi izšķīra visu. Plāni bija saspringti līdz pēdējam. Katra būve, katra rūpnīca un dzelzsceļš, katrs darbgalds strādāja — un vajadzēja strādāt ar pilnu jaudu ...

Kaut gan ne Ļipatovu, ne tūkstošiem citu strādnieku valstī visumā nesatrauca tuvojošā kara nojausmas, dzīvoja ikdienas rūpēs, — visi ik brīdi dabūja just kara priekšvakara ne-rimtību.

Ļipatova apbružātais uzvalks izskatījās tik vaļīgs, it kā nebūtu paša. Acis Ļipatovam iekritušas, balss no rāšanās aizsmakusi. Ja vēl varētu, kā pienākas, atpūsties! Ja būtu normāls ģimenes pavards, kur var paēst kaut ko siltu, pēc visām skraidīšanām un nepatikšanām patērzēt ar sievu un meitu un kaut uz brīdi aizmirst, ka pasaulē pastāv fondi, limiti, preču stacijas, uzņēmēji un piegādātāji! ...

Sievas nebija — sieva pati bija priekšniece, nomocījusies un norūpējusies.

Meita ... Meitas arī nebija. Ar mācību gada sākumu Irēnīti nodeva Kuzmiņišnas uzraudzībā. Uz skolu viņa rikšoja reizē ar Kuziku, bet atgriezās viena, tāpēc kā otrajā klasē mācības beidzās ātrāk nekā Kuzika septītajā; Ļipatovs uztraucās, ka meitenei jāšķērso dzelzceļa sliedes. Kuzmiņišņa mierināja:

— Manējie visi skrējuši, un nekas nav noticis. Paskatās pa labi, paskatās pa kreisi — un jož pāri.

Irēnīte tieši tā arī darīja: pa labi, pa kreisi — un pāri!

Kas ar viņu bija noticis Kuzmenku ģimenē, to nespēja saprast ne Ļipatovs, ne Annuška. Pie krustmātes Soņas, kas tika uzskatīta par pedagoģijas ģēniju, Irēnīte visam pretojās, niķojās, slikti ēda un slikti mācījās. Šeit viņa pusvārdā saprata, ko no viņas prasa, un pakļāvās. Sestdienās meitene pati nesa Kuz-mam Ivanovičam dienasgrāmatu, lepojās ar četriniekiem un pieciniekiem, noskumusi klusēja trijnieku dēļ, raudāja, ja gadījās divnieks, — kaut arī Kuzma Ivanovičs nekad nebāra viņu, tikai sacīja: «Vislabākā kārtībā!» vai: «Slikti gan!»

Kad Ļipatovs pateica, ka drīz atbrauks māmiņa un viņi dzīvos mājās, Irēnīte sadrūma un nočukstēja:

— Man gribas šeit.

Annuška ieradās uz vienu divām dienām, pavēroja meitas dzīvi un nobijās: es tā nepratīšu.

Uz vīru raudzījās vainīgi, steidzās viņa vecpuiša saimniecībā kaut ko savest kārtībā, šausminājās, ka līdz nepazīšanai novājējis, — un domāja par ekspedīciju. Brāzmaini apmīļoja Irēnīti — un domāja par ekspedīciju. Viņai bija iestājies izšķirošs laiks — pētījumu analīzes un slēdzieni. Analīzes apstiprināja, ka Mitrofanova lēmums par nākamās gultnes pārveidošanu ir bijis pareizs. Projektētāji slavēja Mitrofanovu un

Annušku, Annuška priecājās gan par sevi, bet vēl vairāk par Matveju Denisoviču. Dzīrās braukt uz Maskavu ziņot par ekspedīcijas rezultātiem: «Tur es visu pateikšu!»

Ar šīm domām viņa dzīvoja.

Ļipatovs juta viņai līdz, bet līdzjūtība negrozīja rūgto patiesību — atkal ne sievas, ne meitas.

Vispārējā trauksmē un burzmā viņš uzreiz nepamanīja, ka stacijas draudzīgajā kolektīvā radušās plaisas. Un kur? Pamata kodolā! Turklāt Sašas Mordvinova vainas dēļ, — Sašas, kurš tā prata visus apvienot!

Sākumā neviens nepiegrieza tam vērību, ka zinātniskās pētniecības darba direktora vietnieks Mordvinovs arvien retāk ierodas pie izmēģinājumu modeļa, ka savā veidā atraujas no pašreizējiem darbiem. Tad tas sāka durties acīs, it īpaši kopš Saša ar Ļubu bija pārcēlušies uz jauno baraku. Liktos, augu dienu stacijā, rauj, cik spēj! Taču Saša, atvedis savā istabiņā veselu kaudzi grāmatu, ierakās tajās un sēdēja, ieslēdzies no agra rīta līdz vēlai naktij. Ļuba staigāja uz pirkstgaliem, nevienu iekšā nelaida, arī pati bijās ieiet savā istabā: Saša strādā ...

Pie izmēģinājumu modeļa pētniecības darbus vadīja Sverč-kovs, Fedja Goļs un Ļoņa īsais. Kad viņi mēģināja ievilkt savā vidū Mordvinovu, tas teica:

— Darba plāns skaidrs — strādājiet! Jūs taču lieliski tiekat galā. Bet teorētiskajos pamatojumos mums vieni balti plankumi. Gribu mazliet papētīt.

Pirmais sašuta Paļka Svetovs. Sarežģītajos gadījumos eksperimentētāji arvien biežāk aicināja viņu, nevis Sašu. Paļka būtu priecājies, ja varētu augas dienas pavadīt pie modeļa, bet viņam bija pāri galvai savu inženiera darbu. Viņš devās pie Sašas.

— Ai Pavļik, viņš pat nedzird, kad ar viņu runa, — Ļuba čukstus skaidroja. — Saucu pusdienā — nenāca. Ienesu trauciņā, ēd, bet skatās grāmatā.

Vakarā, paķēris palīgā Ļipatovu, Paļka nolēma nopietni aprunāties ar Sašu.

Izskats Sašam bija saspringts un tāls no visa apkārtējā. Draugus viņš saņēma kā nepatīkamu traucējumu.

Paļka ieskatījās uz galda saliktajās grāmatās. Vai manu, kādos teorētiskos augstumos Saša uzrāpies! Un kāds sakars šiem augstumiem ar pašreizējiem pētniecības darbiem?

— Kas šodien tāls, rīt — tuvs, — Saša noteica.

— Ar teoriju pagūsim nodarboties pēc stacijas iedarbināšanas!

— Nē, — Saša strupi iebilda, — nepagūsim.

Ļipatovs neapmierināti pārlaida acis pār grāmatu nosaukumiem. Ķīmija, ķīmija, ķīmija! Akadēmiķa Lahtina kapitāls darbs ... Viņa institūta zinātniskie ieraksti... Varbūt Saša sapņo atgriezties pie Lahtina un mācās, lai neatpaliktu! ...

— Tā šķiet, ka tu raugies uz citiem vārtiem, Saša, ko?

Saša rūpīgi sakārtoja draugu aiztiktās grāmatas.

— Vārti mums vieni, bet atvērt tos daudz grūtāk, nekā jūs domājat.

Šis «jūs» aizskāra abus draugus — Saša it kā norobežojās no viņiem.

— Kā tad, kur nu mēs, — Ļipatovs norūca.

Droši vien viņi pastrīdētos un nonāktu pie kopēja viedokļa, ja vien Saša tobrīd būtu spējīgs runāt. Bet viņš neprata un nevēlējās atrauties no savām pārdomām.

— Nepiesienieties, draugi, — viņš rāmi sacīja. — Apspriedīsimies citreiz.

Agrāk draugi to saprata un neapvainojās. Bet tad nebija izmēģinājumu stacijas, kas jāceļ! Tad viņi nebija tā pārslogoti un ne par ko neatbildēja kopīgi!

Ļuba, kas grozījās gar durvīm, pirmā izdzirdēja satrauktas balsis.

Pēc tam tās izdzirda blakus istabās un virtuvē, bet drusku vēlāk arī uz ielas — gar logiem garām ejošie strādnieki neizpratnē apstājās, klausīdamies, kā viņi kliedz cits uz citu . . .

Ilgstošā draudzībā rodas paradums sacīt visu, kas ienāk prātā, daudz nedomājot par veidu, kādā to dara.

Šis paradums patlaban arī iedarbojās, vēl uzkurināts ar noguruma radīto sapīkumu.

— Jābūt gataviem stulbeņiem, lai nespētu saprast! . ..

— Beigu beigās man kā direktoram ir tiesības prasīt! ...

— Visvienkāršāk jau ir iebāzt degunu grāmatās, kamēr citi...

— Vai zināt ko? Vācieties pie velna!

Strīda karstumā istabā iebrāzās Ļuba:

— Puikas, jūs esat traki palikuši! Kā jums nav kauna!

Taču bija jau par vēlu. Paļka aizskrēja, aizcirzdams durvis.

Ļipatovs paziņoja direktora tonī:

— Un tomēr es palūgšu tevi nodarboties, kā pienākas, ar saviem tiešajiem uzdevumiem.

Kad viņš aizgāja, Saša apstulbis pastāvēja istabas vidū un teica:

— Mazākais, kaut tu neraudi. Viņi vienkārši nesaprot.

Strīds nomāca visus trīs. Tas beigtos ātri, ja Saša izpildītu

draugu prasības. Bet Saša joprojām sēdēja kā vientuļnieks pie grāmatām un gandrīz nerādījās pie izmēģinājumu modeļa. Fedja Goļs delikāti skaidroja:

— Viņam piemīt zinātniska apsēstība. Ar to vajag rēķināties.

Ļipatovs lādējās — visam savs laiks. Lai nu apsēstība kur apsēstība, bet kurš lai strādā?

Un tad viņš arī ievēroja jaunu plaisu, kas ātri pletās, šoreiz starp Svetovu un Alimovu.

Tai laikā Paļka visur, kur vien iespējams, meklēja, sadabūja un apguva dažādu aparatūru un iekārtas apakšzemes gazifikā-cijas procesa tālvadībai. Bez tālvadības automātikas nebija ko domāt par procesa regulēšanu. Padomju jaunā aparātu būvniecība vēl tikai sāka attīstīties, vajadzēja iepirkt ārzemēs vai arī meklēt dažādās organizācijās ārzemju firmu aparātus. Tā vien šķita, ka Alimovam bija sevišķa oža atrast vajadzīgos aparātus visneiedomājamākās vietās, — viņš izcīnīja tos no tādām organizācijām, kur, liktos, nebija nekādu cerību kaut ko izkaulēt. Tā Alimovs neizprotamā veidā sadabūja, gandrīz vai nolaupīja mazu aparātu — gāzes analizatoru «Mono».

Paļkam elpa aizrāvās, kad viņš to ieraudzīja: stāv savā nodabā miniatūrs smalks skapītis, zem stikla kustīgi pašreģistrē-tāji velk līkas līnijas — ik mirkli var dabūt atsevišķas gāzes analīzi: ogļskābi, ūdeņradi, deggāžu summu ...

Strīds ar Sašu bija vienā mirklī aizmirsts.

— Pasauciet ātrāk Aleksandru Vasiļjeviču, — taču, nezinādams aiz sajūsmas, kur likties, metās pats pakaļ, jau no sliekšņa saukdams: — Saša! Saša! Vai tu vari iedomāties! ...

Abi kopā liptin pielipa pie brīnumainā aparāta. Abi kopā izbaudīja neviltoto prieku, kādu izjūt inženieri, redzot asprātīgi izdomātu un konstruētu aparātu. Viņi saskatījās, pilnīgi saprazdami viens otru.

— Tas ir ko vērts! — Paļka maigi glāstīja ar acīm aparata detaļas. — Skaistulis! Paskaties tik, Sašiņ, cik pamatīgi! ...

Cilvēku sanāca pilna istaba, bet visi turējās malā, netraucēdami draugiem skatīt aparātu un ... līgt mieru. Bet te istabā ienāca Alimovs un pilnā sparā iespraucās starp draugiem. Viņam gribējās ātrāk palielīties, kā ticis pie mazā brīnumdaikta. Neko šī aparāta būvē nesaprazdams, viņš centās uz kaut ko norādīt un pat paskaidrot — gavilējošā, pārāk skaļā balsī.

— Jā, jā, jā, — Ļipatovs piekrita, uztverdams viņa pašslavi-nāšanas uzplūdu un nemaz neņemdams to ļaunā, tāpēc ka cilvēkam, kurš pratis sameklēt šādu aparātu, bija tiesības ne vien lielīties, bet arī gvelzt muļķības.

Saša pieklājīgi klausījās.

Pēkšņi atskanēja Paļkas satracinātā balss:

— Konstantīn Pavlovič, nerunājiet to, ko jūs nemaz nesaprotat. Jūsos klausās inženieri.

Vēl iekams Alimovs bija uztvēris šo skaļo aizrādījumu, Paļka steigšus izgāja laukā.

Stundu vēlāk Ļipatovs viņu sameklēja attālākajā urbumu vietā. Paļka stāvēja Ņikitam līdzās uz urbjtorņa un palīdzēja skrūvēt kopā urbjamstieņus.

— Kāp nu zemē! — Ļipatovs uzsauca.

— Nevaru! — Paļka attrauca, it kā Ņikita nespētu iztikt bez viņa.

Ļipatovs nolamājās un pats sāka rāpties augšā. Vējš, ko lejā tikpat kā nemanīja, urbjtornī sāka plandīt viņa mēteli un gandrīz norāva no galvas žokejcepuri.

— Atvēsinies? — Ļipatovs labsirdīgi apjautājās, saprazdams, ka Paļku nepieciešams vispirms padarīt rāmu un tad tikai varēs pierunāt iet atvainoties Alimovam.

— Man patīk izvingrināt locekļus, — tikpat labsirdīgi atbildēja Paļka un kopā ar Ļipatovu piegāja pie platformiņas malas. — Kāds skaistums!

Ļipatovs saprata, ka Paļka cenšas novērst viņa uzmanību, bet, lai panāktu savu, bija ar mieru pastāvēt arī vējā un pa-tīksmināties gar skaistumu. Drošības labad pieķēries pie pavirši piesista dēļa, paskatījās un izbrīnījās — patiesi, cik tālu no šejienes var redzēt un cik skaisti! Apakšā Minerālmēslojumu rūpnīcu nemaz nevar saskatīt, tikai apkārtējā ciemata mājiņas, bet no šejienes skaidri redzamas garā rindā izstiepušās cehu ēkas un rūpnīcas otrās kārtas būve — sastatnes ap mūriem, ceļamkrāni, ķieģeļu sārtās grēdas, smagās mašīnas, kas šaudās šurp un turp . . . Vējš izplētis tiem pāri rūpnīcas varen augsto

skursteņu trīs kuplas astes — divas tumši pelēkas, dūmainas, un vienu ugunīgi dzeltenu — lapsas asti. Paveroties uz otru pusi, redzama kopš bērnu dienām pazīstamā stepe, ko šķērso Ozolgrava ar retiem, vēl nenodzeltējušu ozolu zaļiem plankumiem, bet aiz stepes tikko samanāmi Čeļuskiniešu ciemata jumti, iegrimuši dārziņu zeltaini dzeltenajās lapotnēs.

No šejienes iztālēm divi kopā saaugušie šahtas terikoni un Koksa ķīmiskās rūpnīcas melnais milzenis ar saviem četriem dūmeņiem liekas vēl draudošāk paceļamies pār ciematu. Pa kreisi, tālu tālu, jaušami Doņeckas apveidi.

— Jā, tas tik ir skaistums! — Ļipatovs piekrita un iesānis palūkojās uz Paļku. — Jādomā, ka drīz mūsu gāzes vadi kļūs par šīs ainavas neatņemamu sastāvdaļu?

— Protams! — Un Paļka ar labpatiku atskatījās gan uz gatavām, gan vēl topošām stacijas ēkām, uz gāzes vadu melnajām stīgām, kas sadalījušas kvadrātos dzeltenīgi brūno stepi.

— Un tieši tagad, kad viss iegājis sliedēs, — Ļipatovs runāja tai pašā noskaņā tālāk, — mēs sāksim bezjēdzīgi strīdēties! Apvainot cilvēkus un muļķīgos ķīviņos skaldīt lielu pasākumu.

Paļka rosījās, bet noklusēja, neapmierināti sakniebis lūpas.

— Ko neteiksi, šim trūkstot zināšanu! Bet aparātu taču sadabūja viņš! Un palīdz mums vairāk nekā jebkurš. Galu galā viņš arī tevi izpestījis no nelaimes — vai esi to aizmirsis?

— Ak tā! — Paļka ar dusmām izspieda. — Izpestīja, un tagad man jāmaksā parāds? Māsa ... jāpārdod.

Viņš novērsās, vaigu muskuļi raustījās.

— Pāvel, nemuļķojies. Saki — ko tu mels? Katrīna, paldies dievam, nav nekāda maziņā, ne tu viņai vari pavēlēt, ne aizliegt.

Paļka iecirtīgi pielieca galvu:

— Ņemšu un izdzīšu. Izdzīšu pie velna! Es nevaru skatīties, ka ... Brunču mednieks! Viņu pieņem kā cilvēku, bet viņš ...

— Ko tu mels! — Ļipatovs uzbrēca. — Neizdzīsi! Muļķadesa tu esi, nudien! Ko tu spurojies! Ja jau reiz ir skaista māsa, tad jāpacieš, ka vīrieši met uz to acis. Un nekā viņu starpā nav, to jau var redzēt!

Ļipatovam pašam ne visai patika Alimova lakstošanās ap Katrīnu — nav ne to aprindu, ne tā vecuma, ne tā rakstura cilvēks . .. Taču Ļipatovs prata gūt labumu pat no Alimova iemīlēšanās.

Viņš priecājās, ka Alimovs arvien biežāk atbrauc no Maskavas un palīdz vēl enerģiskāk, cenzdamies izcelties tā, lai Katrīna Kirilovna dabūtu zināt.

— Pāvel, saņemies nu, — viņš saspieda drauga pirkstus, kas aiz sasprindzinājuma bija kļuvuši balti. — Visur nepieciešama pareiza pieeja. Teiksim, ieradies jauns faktors — mīlestība. Tad vajag pārvērst mīlestību darbīgā enerģijā!

— Nu, vai zini... — Paļka nomurmināja, kaut arī viņa sejā pavīdēja smaids.

— Pasaki viņam tikai pāris miermīlīgu vārdu. Viņš jau tev pieķēries ar visu sirdi. Un tad . . . Gan redzēsi, es dzirkstis no viņa šķilšu, vēl jo vairāk ar Katrīnas palīdzību!

Paļka redzēja: Ļipatovs tiešām šķīla dzirkstis.

Tā bija Sašas izdoma — uz stacijas Nr. 3 bāzes izveidot zinātniskās pētniecības institūtu. Sākumā ideja likās pavisam nereāla. Protams, nākotnē institūts nepieciešams, bet pagaidām līdz tādai greznībai vēl tālu. Ļipatovs pirmais aptvēra, ka ar «idejas» palīdzību var papildus dabūt naudu, dzīvojamās telpas, inženieru kadrus, laboratorijas iekārtu ...

Pačukstējis Katrīnai pāris vārdu, Ļipatovs, viņai dzirdot, ieminējās Alimovam par zinātniskās pētniecības institūtu.

Katrīna ieinteresējās.

Ļipatovs sāka aizrautīgi viņai skaidrot, kādam jābūt institūtam un ar ko tas nodarbosies.

— Laba doma, vai ne, Konstantīn Pavlovič?

Tā apjautājās Katrīna — un Alimovs iedegās, pieprasīja rakstisku uzmetumu un aizsteidzās uz Maskavu sadabūt nelielu asignējumu nākamajam gadam.

Vismazāk Alimovs nodarbojās ar dzīvokļu jautājumiem. Viņš ar brāzmainu enerģiju steidzināja stacijas iedarbināšanu, bet, kā dzīvo cilvēki un vai viņiem ērti, to vienkārši neredzēja.

Ļipatovs tīšuprāt ierunājās par to pie Svetoviem. Nevis Alimovam, bet Katrīnai pasūkstījās, cik slikti stacijas strādniekiem, cik grūti ģimenes cilvēkiem, cik daudz cilvēku slimojuši...

Katrīna pacēla acis:

— Konstantīn Pavlovič, vai tad jūs patiesi neko nevarat darīt?

Un Alimovs sāka «uzdarboties» vēlamā virziena.

Paļka pats nespēja lāgā saprast, kāpēc viņu kaitina Alimova iemīlēšanās. Māte bija vai septītās debesīs aiz sajūsmas: konfektes milzīgu kārbu atvedis! Svetlaniņai iedāvinājis piecus Maskavas grabulīšus! Puķes ar lidmašīnu atgādājis, veselu grozu, katrs kātiņš ietīts miklā sūnā!

Paļka no puķēm novērsās un konfektes ir nedomāja pagaršot.

Nelabvēlīgām acīm vēroja Katrīnu — skat, kā atplaukusi un cik jauka! Vaigi kvēlo, acis mirdz, balss savdabīga, tanī dzird zvanus skanam. Citu pēc cita šuj sev jaunus tērpus... Ko gan atradusi viņā? Plakstiņi kā lupatas nokārušies pār acīm. Aizsmēķējot rokas raustās. Pirkstu gali no tabakas nodzeltējuši. Un pats caurcaurēm piesūcies ar tabakas smaku. Skarbs, nenosvērts, — tiklīdz kaut kas atgadās, tūlīt kliedz. Uz Katrīnu glūn kā runcis uz krējuma podu. Jādomā, sieviešu viņam bijis bez sava gala ...

Neko sliktu par viņu nevar teikt — sākumā gan bija pret, bet ne jau viņš viens! Toties, tikko saprata darba būtību, tā palīdz, cik spēj. Nevaldāms raksturs? Raksturs pagaidām labi noder...

Un tomēr Paļka noskurinājās katrreiz, kad viņu mājā ieradās Alimovs — noskuvies, baltu apmalīti ap karavīra formas blūzes apkakli.

Lai vai kas, bet viņš nespēja paciest domas par šā cilvēka tuvību ar māsu!

Katrīna saprata, kāpēc Kuzma Ivanovičs nenāk tais dienās, kad ciemojas Alimovs, kāpēc Kuzmiņišnai samulsis un skumjš izskats, — te nekas nav līdzams. Bet brāļa apslāpētais niknums viņu mulsināja. Kas tad viņam nav pa prātam?

Reiz, jau oktobrī, kad bija sākušās lietus gāzes, Alimovs noteiktā dienā neatbrauca, un Paļka bija klāt kā likts. Paēda vakariņas un iekārtojās savā istabā, kur tagad pastāvīgi acīs dūrās Alimova mantas: grāmatas, bārdas nazis, ziepju trauciņš, gumijas zābaki...

Katrīna, neko nejautādama, ienāca un apsēdās iepretī Paļkam.

Aiz loga lietus lija bez mitas, notraukdams no kokiem pēdējās lapas.

— Papelei birst lapas, — Katrīna sacīja.

— Jā. Liekas, vēlāk par visiem.

— Ābelītēm arī ilgi turas ... Pāvel, ko tu domā par Ali-movu?

Lai velns parauj tik dumju stāvokli, kāds ir pieaugušas māsas brālim!

— Pašreizējā situācijā svarīgākais ir tas, ko domā tu.

Katrīna neatsaucās uz joku.

— Kādreiz man Ļoļa vaicāja par Ņikitas vecākiem, vai esot labi cilvēki. Es toreiz... Nu, ko tur, tagad es vaicāju: vai viņš ir labs cilvēks vai nav?

Paļka negribīgi vilka vārdus:

— Gudrs. Ļoti enerģisks.

— Es nejautāju par to.

— Tad nu gan, kā es varu galvot?

No stepes puses joņiem uzbrāzmoja vējš. Meta loga lietus šaltis un klaudzināja ar melnu papeles zaru pie rūts. Pie zara šūpojās vientuļa lapa.

— Atkal ceļi izmirks.

— Ļuba stāstīja, ka barakās jumti tekot.

— Vakar izlaboja .. . Klausies, Katrīn, tā nav mana darīšana, bet viņš taču par tevi divreiz vecāks. Vai zini, cik viņam gadu? Vairāk par četrdesmit.

— Es pati jūtos vecāka par vecu.

— Vai esi pārliecināta, ka viņš nav precējies?

— Nē, kāpēc? — Viņam ir sieva un dēls, pats man stāstīja. Tikai dzīvo šķirti. Jau trīs gadus. Tā ir otra sieva. Ar pirmo izšķīries jaunībā.

— Tā jau es domāju! Un ko tad viņš tev piedāvā? Kļūt par trešo?

Katrīna pielēca no krēsla kā dzelta — piesarkusi, ieplestam nāsīm:

— Neko nepiedāvā. Ņem vērā, nedrīkst neko piedāvāt!

— Nu jau aizsvilusies, karstāputra! Sēdies, nav ko trakot. Ko tad tu prašņā?

— Gribu saprast.

— Tāpat vien — aiz ziņkārības?

— Nē, tāpat vien ne.

Viņa piegāja pie loga un, piebāzusi seju pie rūts, paskatījās laukā — gaismā vizēdamas, plūst un plūst strūklu strūklas. No kurienes tik daudz ūdens?

Piemetās uz palodzes, pievilka krēslu, kur atbalstīt kajas, un tūdaļ atausa atmiņā diena, kad gluži tāpat bija sēdējusi un nopietni runājusies ar brāli... Dzīrās veikt varoņdarbu. Domāja šādi noslēgties no dzīves! Nē, viņa neko nenožēlo. Ir Svetlana.

Baismīgi pat iedomāties, ka varēja nebūt. Bet dzīve paliek dzīve . . . Gadu atpakaļ šķita, ka var dzīvot no atmiņām. Nevar.

— Vai tu spēj saprast, Paļka, ka man ir interesanti? Vecāks, gudrāks, pieredzējušāks. Kas es esmu? Ciemata skuķis. Kāds cilvēks reiz teica — ogļraču madonna.

— Igors?

— Igors... Ko es esmu redzējusi? Tālāk par Rostovu neesmu kāju spērusi. Kompresors, ciemats, šī mājele — tas ir viss. Saproti, man par maz. Šauri. Toreiz, kad stājos partijā, daži brīnījās — kur nu par to domāt, kad gaida bērnu! Bet man — gribas visu. Manī ir daudz spēka. Tai sapulcē — atceries? — es jutu spārnus pieaugam. Un, kad Čubaks runāja, tas man bija nu... kā pats, pats lielākais augstums.

— Kāds tam sakars ar Alimovu?

— Tev vajadzētu redzēt, kā viņš toreiz... gandrīz kā Čubaks. Krata dūres, dārdina ...

Katrīna sāka smieties.

— Dārdina tā, ka gatavs uzsprāgt. Vai jums nav ķīmijā tāda sprāgstviela?

— Tā, starp citu, arī eksplodē.

— Jā. Viņš arī. Un kad es jūtu, ka varu viņa garastāvokli grozīt, kā vēlos ... Nikns, ka bail, bet es paskatos — un labs atkal. Nē, tu nevari to saprast!

Paļka piegāja pie māsas, saņēma viņu ap pleciem:

— Katrīn, neprecies ar viņu.

Viņa ietiepīgi paraustīja plecus. Neprecēties? ... Ne viņš piedāvājis, ne viņa domājusi — precēties. Bet ko lai dara, ja valdzinoši un baismīgi — ik dienas no jauna izjust savu varu pār viņu, līksmot un pat reizēm ļauni priecāties un pēkšņi pamirt dīvainā izjūtā, ka pati atrodas — viņa varā.

Nelaipni pasmīnēdama, Katrīna izmeta:

— Nemaz netaisos, kur tu to ķēri?

Nopurinājusi no pleciem brāļa rokas, viņa devās uz durvju pusi, bet apstājās:

— Tā tu man arī neatbildēji. Vai viņš ir labs cilvēks?

— Nedomāju vis.

Katrīna pastāvēja, skatīdamās kaut kur tālu, pamāja un izgāja laukā.

Otrā dienā atbrauca Alimovs, un Paļka atkal redzēja Katrīnu atdzīvojamies, izdzirda viņas «īpašo» balsi, kurā itin kā skanēja zvaniņi.

Visu vakaru Paļka nosēdēja pie galda kāpielipis, ne uz brīdi nepamezdams abus divatā: Paļka gandrīz vēlējās, lai māsa mēģina tikt no viņa vajā — tad nu gan viņš māsu pārmācītu! Nospļautos uz visu un tā aiztriektu veco brunču mednieku, ka viņa zābaki un ziepju trauciņi aizlidotu pāri žogam!

Taču šķita, ka Katrīnu netraucēja ne brālis, ne arī Alimovs tai bija tik ļoti vajadzīgs.

Viņa atkal uzsāka sarunu par dzīvojamām telpām:

— Tuvojas ziema, vai tad tiešām jūs šādi domājat to pārlaist?

Aizgāja barot Svetlanu un vairs neatgriezās.

Alimovs smēķēja, aizdedzinādams papirosu pēc papirosa.

— Aizbrauksim no rīta pie tā jūsu Cubaka, — viņš noskaldīja kā pavēli, — jautājumu nostādīsim krasi.

Paļka labprāt būtu sarunājis Alimovam rupjības ... Bet kā lai runā rupjības, ja viņš grasās nostādīt jautājumu krasi?

Aiz dusmām nočirkstinājis zobus, Paļka sāka apspriesties ar Alimovu, ko un kā runāt ar Čubaku.

Čubaks sacīja:

— Kur lai es jums izrauju dzīvojamās telpas, no zila gaisa, vai? Ar labu dabūt nav nekur iespējams. Meklējiet un ņemiet ciet, es jūs atbalstīšu. — Viņš viltīgi paskatījās Alimovā un Svetovā. — Vai tad tiešām man jums jāpasaka, kur un kāds resors ko neizmanto? Varbūt Klaša Vesņonoka varēs dot kādu padomu?

Mājiens bija skaidrs. Trīs mājas, kuras dzelzceļnieki nebija pabeiguši, sen saistīja viņu uzmanību — tuvu, ēkas zem jumta, jāieliek tikai starpsienas, durvis, grīdas... Ja atdotu «ar labu»! .. .

Pārrunas ar dzelzceļniekiem vilkās garumā un nedeva nekādus rezultātus.

Dzelzceļa pārvalde nevēlējās pārdot šīs «kārbas», cerēdama ar laiku izdabūt asignējumu to pabeigšanai.

No Čubaka devās uz komjaunatnes pilsētas komiteju. Klaša nosarka un priecājās: pēdējā laikā viņa reti iegriezās izmēģinājumu stacijā. Kaut kas jauns bija viņā radies: gaišas uzacis sarauktas, lūpas sakniebtas, bet sārtas, pilnīgas.

— Vai materiālus un līdzekļus dabūsiet? — Klaša jautāja, vērsdamās pie Alimova. — Svarīgi visu sagatavot uzreiz. Būvi pabeigt jums palīdzēs komjaunieši.

Paļkam nāca smiekli par meitenes lietišķo, «atbildīgo» runas veidu — sēž kabinetā ar telefonu, vadoša persona!

Ieskanējās telefons. Klaša klausījās, tad sabāra kādu par pasivitāti. Atnāca divi zēni, Klaša arī viņus sabāra par iniciatīvas trūkumu. Tiklīdz tie bija aizgājuši, atcerējās vēl kaut ko, pati aizskrēja pakaļ un gaitenī vēl papildus sabāra. Paļka ievēroja, ka viņai ir mazas un ļoti jaukas kājiņas.

— Redziet, tā, biedri Svetov, — bargi savilkusi pilnīgās lūpiņas, Klaša sacīja. — Man patlaban nav laika, bet vakarā es pie jums ieiešu un mēs apspriedīsim plānu.

— Klausos, biedri priekšniek!

— Un jūs, biedri Alimov, noskaidrojiet, kā ar materiāliem un naudu. Būtu labi, ja dabūtu gatavas durvis un rāmjus.

— Varētu domāt, Klašiņ, ka tu esi speciālists svešu māju sagrābšanā.

— Ja tu būtu ātrāk aprunājies, biedri Svetov, tad šīs mājas jau piederētu jums, — Klaša autoritatīvi paziņoja un no jauna piesarka.

Kāpēc piesarka, Paļka nesaprata.

Kad viņš brīdināja Katrīnu, ka atnāks Klaša un vajag meiteni pacienāt ar kaut ko garšīgu, Katrīna nosmējās:

— Pacienāt jau nu iedomāsimies. Bet tu, muļķīt, iedomājies pēc tam viņu pavadīt.

— Līdz pašai pilsētai? Vai var līdz tramvajam?

— Zini, Paļka, ja kāds puisis pavadītu mani tikai līdz tramvajam, es ar viņu, tādu tūļu, pat nerunātu.

Atbildīgas komjaunatnes darbinieces lietišķo bardzību Klaša bija atstājusi pilsētas komitejā. Atnāca mīļa, kautrīga meitene baltā blūzītē, kurpītes uz augstiem papēžiem, sarkana berete ar astīti pašā viducītī. Šai meitenei pienācās palīdzēt — novilkt mēteli, pacelt krēslu, to Paļka arī izpildīja.

Bet, kad sākās plāna apspriede, atklājās, ka meitene ir atjautīga «ēku piesavinātāja». Pa dienu bija paguvusi izdomāt daudz viltību, kas nodrošināja darbu slepenību: būvmateriālus pievest tumsā un novietot tā, lai no sliežu puses tos neredzētu; darbus sākt visus reizē un apdomīgi; logus, kas atrodas sliežu pusē, aizsist ar finieri, lai dzelzceļnieki no garāmbraucošiem vilcieniem neko nemanītu. Iestiklot pašās beigās un tūlīt pat atvest iedzīvotājus ar visām mantām: ja kāds attapsies, māja jau būs apdzīvota — ej tad izliec laukā!

Katrīna vēroja: ne vien Paļku, bet arī Ļipatovu un Alimovu bija pārņēmusi puiciska nebēdnība. Bet Klašiņa priecājās! Eh, Paļka, vai tu esi akls vai dumjš?

Ar grūtībām uztvērusi, par ko te spriež, Marija Fedotovna izbijās:

— Ai mani mīļie, jums kaut kas nelabs padomā!

— Nē, labs! — ātrāk par citiem atbildēja Klaša. — Pat ļoti labs. Cilvēkiem nav kur dzīvot, bet viņi kā suns uz siena kaudzes. Es to visur varu pateikt!

Un ieurbās ar acīm sienā — nē, iedomātajā pretiniekā, acīs pārliecība un nopietnība, — laikam domās jau strīdējās un karoja par savu taisnību. Paļka ar labpatiku viņu vēroja, un pēkšņi viņam iešāvās prātā doma, kas piedienēja Klašas raksturošanai: var uzticēties. Viņai var uzticēties . . .

Apspriede ievilkās, bet Paļka nenovērsa no viņas acu un domāja — viņai var uzticēties, uz viņu var paļauties, ne blēdīsies, ne krāps. Ja ar tādu apprecas, tad nevar zaudēt.. . Un pats par sevi pasmējās — traks, kādas domas lien galvā! Var jau būt, ka nemaz nenāktu par ļaunu uzsākt solīdu dzīves veidu, bet te, liekas, Stjopa Sverčkovs ir par šķērsli? ...

Pavadīt gāja Paļka un Ļipatovs. Ļipatovs dzīvoja netālu no Klašas. Pie tramvaja Klaša sacīja:

— Paldies, tālāk nevajag. Ivans Mihailovičs mani pavadīs līdz mājām.

— Bet ja nu es gribu būt pieklājīgs un pavadīt?

Klaša paslēja deguntiņu gaisā:

— Aiz pieklājības? Jūs piedāvājaties pavadīt, ar to pilnīgi pietiek.

Skat, kā! Skuķēns ar raksturu! ...

Visi nākamajai nedēļai nodomātie darbi tika atlikti — gatavojās māju sagrābšanai. Grāmatvedis Zigismunds Antipovičs parādīja negaidītu izmaņu un neparedzētos izdevumus ieskaitīja kādā «stiepjamā» rubrikā. Alimovam izdevās ar ārkārtīgu neatlaidību dabūt bankā naudu un citām organizācijām gar pašu degunu izplēst veselu vagonu ar dēļiem.

Izmēģinājumu stacijas darbnīcā visi, kas vien saprata kaut ko no galdnieka darbiem, taisīja logu rāmjus un durvis.

Ļipatovs, laizdams darbā visu savu māku, sadabūja vairākas kastes ar stikliem. Tapetes nopirka pret tūlītēju samaksu — naudu savāca kolektīvi, cik katrs varēja dot. Strādnieku darba apmaksai atrada vēl vienu «stiepjamu rubriku». Klaša savāca

4<>7

32 - 287

komjauniešus, visdažādākos celtniecības speciālistus, konspirācijas dēļ iepriekš nepaziņojusi, kur vajadzēs strādāt.

Paļka šai nedēļā bieži ar viņu tikās. Viņi brauca pēc dzelzs gultām un galdiem uz kādu kopmītni, kur Klašai bija draugi.

Klaša, «lai būtu drošāka dūša», paņēma Paļku līdz pie autotransporta priekšnieka lūgt mašīnas uz svētdienu «komjauniešu ekskursijai», — Paļka ātri saprata, ka priekšniekam Klaša patīk, un ar labpatiku vēroja, kā šķelmīgā meitene par paldies vien dabūja desmit automašīnas.

Visu nedēļu viņš kārtīgi vadīja meiteni mājās. Sarunājās, par ko gadījās. Zem beretes ar astīti viducītī slēpās vērīgs prāts un daudz jaunības romantikas, kas labi saderēja ar komjaunietes aktīvistes nesatricināmiem principiem. Viņa sprieda par visu ar jocīgu noteiktību. Klaša skaidri zināja, kas ir pareizi un kas nav pareizi, kā rīkoties šādā un kā citādā gadījumā, kas ir sabiedriski noderīgs un kam jāpretojas. Liekas, pirms gadiem četriem Paļka to zināja tikpat skaidri. Vienīgais, Klaša nezināja — kā nenosarkt un nesamulst, bet tas Paļkam patika gandrīz vairāk par visu. Sarunā ar meiteni viņš redzēja pats sevi, kāds bija vēl nesen, un visu labāko, kas bija saglabājies un pārdzīvotajos pārbaudījumos nostiprinājies, bet Klašā vēl tikai veidojās. Paļka jutās daudz vecāks par viņu un tai pašā laikā atcerējās, ka viņam ir tikai divdesmit trīs gadi.

Reiz, kad viņi visu dienu nebija tikušies, Paļka atrada kaut kādu ieganstu un aizgāja pie Klašas mājās. Izdzirdusi klauvējam, viņa izskrēja pretī izbalējušā vasaras kleitiņā, kas bija kļuvusi par mazu, sporta čībiņās un slotu rokā.

— Ai! — Klaša iesaucās un tumši piesarka.

— Aizmirsu tev pateikt...

Paļka skaidroja, kāpēc nācis, bet pats nenolaida acu no meitenes, tik ļoti mīļa un sievišķīga viņa bija patlaban.

— Ko tad mēs stāvam te gaitenī? Nāc iekšā. Es tūlīt. . .

— Lūdzu, neiedomājies tikai pārģērbties. Šī kleita tev piestāv.

— Tiešām?

— Paskaties spogulī, pati redzēsi.

Viņa neskatījās spogulī.

Istabiņa bija maziņa, ļoti līdzīga tās saimniecei — meitenīgi nieciņi līdzās gudrām grāmatām. Klaša ciemiņu apsēdināja uz vienīgā krēsla, bet pati sāka ar kaut ko nodarboties viņam aiz muguras — Paļka pašķielēja un saprata, ka meitene aun kājās kurpītes ar papēžiem. Pēc tam viņa pienāca un iekārtojās gultā uz ceļgaliem, uzlikusi elkoņus uz gultas gala.

— Vai tu vienmēr tā saņem ciemiņus — tupot uz ceļiem?

— Kas nu man par ciemiņiem, es arī pati nemēdzu sēdēt mājās.

— Un Sverčoks?

— Ko tad Sverčoks? — Klaša pikti atvaicāja un nolēca no gultas. — Kāpēc, ja puisis un meitene draudzējas ...

— Vairs nerunāšu! — Paļka, pacēlis rokas, padevās. — Tikai nelasi man lekcijas par draudzību un biedriskumu, esmu pats tās lasījis. Ar panākumiem. Daudzus pārliecināju. Vairs nelakstojas ap meitenēm, visi pārgājuši uz draudzību.

— Tu arī vairs nelakstojies?

— Protams! Esmu izbeidzis reizi par visām reizēm.

Tagad viņa stāvēja pie galda, iesānis no Paļkas. Viņš centās

daudz neskatīties, tomēr ievēroja, ka īsās piedurknītes apņem slaidas meitenīgas rokas, ka šaurā kleitiņa maigi pieguļ krūtīm, — tā vien gribas pieskarties ... Paļku izbiedēja šī vēlēšanās, un viņš vairs neskatījās, bet sirdī līksmi atbalsojās niknais izsauciens: «Ko tad Sverčoks?» Varbūt patiesi tam te nav nekāda teikšana? . ..

Tad sākās līksmas, neprātīgas dienas. Viss izmēģinājumu stacijas kolektīvs lika grīdas, nagloja dēļus, nesa, līmēja, stikloja. Komjaunieši brauca pa vakariem un tūlīt metās trauksmainajā darbā. Jau naktī no sestdienas uz svētdienu dažās istabās jaunie īrnieki svinēja ienākšanu, kamēr vēl citas pastāvēja tikai plānā. Gaismai austot, sākās jauns trauksmains darba cēliens — jau pēdējais.

Visi bija kļuvuši drosmīgāki: svētdiena, tātad priekšniecība atpūšas, bet, ja nejauši garāmgājēji arī ieraudzīs, tad nesapratīs, kas tur notiek.

Pievakarē Paļka aizbrauca kopā ar Klašu pēc gultām un galdiem. Viņi stāvēja kravas kastē un skaļi smējās, iztēlodamies, kas notiks Dzelzceļa pārvaldē, kad tur visu dabūs zināt.

Atpakaļceļā kravas kaste bija piekrauta līdz malām, un kopā ar viņiem dzīrās braukt arī Alimovs. Alimovu iesēdināja pie šofera, bet paši uzrausās uz otrādi apgriezta galda maliņas. Viņiem pāri kā pīķi krustojās gultu dzelzs kājas, sānos bakstīja asi režģi. Viens sevišķi uzbāzīgs režģis no mugurpuses nemitīgi šļūca virsū. Un visas šīs nemierīgās mantas čīkstēja, trinkšķēja, dunēja un grabēja.

Mašīna traucās, svaidīdama savu kravu, gan dzīvo, gan nedzīvo. Vējš, kam būtu jāplūst mašīnai garām, nezin kāpēc pretēji visiem likumiem pūta gan no sāniem, gan mugurā, gan sejā. Tā vien skaties, ka nenotrauš zemē. Dabiski, vajadzēja Klašu pieturēt un pasargāt, lai režģis no mugurpuses neslīd virsū.

Klaša paraudzījās uzticīgi līksmām acīm un iegrozījās tā, lai viņam būtu ērtāk turēt. Klajumā, vējā, Paļka sajuta dzīvinošo siltumu un pievilka meiteni ciešāk sev klāt. Viņa sēdēja, pievērusi acis, it kā neko nemanīdama. Meiteņu viltībiņas. Ja nepatiktu, būtu atrāvusies nost. Igors reiz sacīja: vairums no viņām saka «ai», kad viss jau galā. Ko darītu Igors? Nē, viņa ir jauka meitene. Igors ir ciniķis vai arī izliekas. Viņa man patīk. Ļoti patīk. Un pēdējā laikā nemitīgi pati izkārto satikšanos. Uz Sverčkovu nemaz neskatās. Varbūt tās ir tikai tenkas par Sver-čkovu? Cik tieviņa, ar vienu roku var apņemt.

Roka paslīdēja augstāk un pieskārās pie krūtīm.

Paļka uzreiz nesaprata, kas bija noticis. Vai Klaša viņu atstūma vai pati atrāvās, bet viņi abi gandrīz nolidoja no mašīnas. Izkustinātais režģis uzslīdēja virsū.

— Tā var izkrist ārā, — Paļka rūca, bīdīdams prom režģi.

Un pēkšņi ieraudzīja, ka Klaša raud.

Smagā mašīna traucās tāpat kā iepriekš, svaidīdama savu nemierīgo kravu, bet Klaša stāvēja, turēdamās pie galda kājas, un raudāja.

— Nu, ko tu, Klaša! Es taču neko tādu ...

Viņš redzēja, kā meitenei pār vaigiem rit asaras — cita pēc citas, noslīd, paliek vaiga galā karājamies un nokrīt, tai steidzas pakaļ nākamā.

Nobijies un sakaitināts viņš murmināja kaut ko nožēlojamu. Daudzus mēnešus vēlāk Paļka attapās, ka vajadzēja nevis melst visādas blēņas, bet pateikt tikai vienu vārdu, kas būtu visu izlīdzinājis. Tobrīd šī vārda nebija.

Klaša pagriezās pret viņu, un Paļka ieraudzīja meitenes acis — nevis acis, bet divas milzum lielas starojošas asaras.

— Kāpēc jūs, puiši, uzskatāt, ka viss atļauts? Tā ...

Dārdoņā un čīkstoņā viņš uzreiz neuztvēra, ko viņa piebildusi, tad saprata: ne no šā, ne no tā. Nevilšus pasmaidīja.

— Kāpēc ne no šā, ne no tā?

— Domā, vienkārša meiča, no ogļračiem, tad jau var?

Un Paļka saprata, ka meitene zina par viņu vairāk, nekā viņam gribētos.

— Ja manā vietā būtu kāda izglītota, lielpilsētniece, tu nekad neuzdrīkstētos ...

Atbilde radās viegli, bez sāpēm, bez īgnuma:

— Gribi? — es tev uzticēšu noslēpumu. Izglītotajām un tam no lielpilsētas ļoti patīk, ja viņas apkampj kā pašas vienkāršākās!

Klaša negribot pasmaidīja.

Un te viņi gluži nelaikā piebrauca.

Klaša, šķiet, vairs nedusmojās, bet, kad beidzās cilvēku un mantu izvietošanas līksmā kņada, aizbrauca reizē ar Stjopu Sverčkovu.

Un tad uzbrāzās notikumi, kas uz ilgu laiku izkliedēja domas par Klašu Vesņonoku.

Dzelzceļa pārvalde ne vien iesniedza prasību prokuratūrā, bet arī ierosināja partijas izmeklēšanu, apsūdzot Ļipatovu nodarījumos, kas pretēji sabiedriskām interesēm, kapitālisma morāles veicināšanā un antisociālistisku parašu ieviešanā viņam uzticētajā kolektīvā, «un tas izpaudās ...».

Pilsētas komitejas birojā Ļipatovs savukārt iesniedza sūdzību par līdzekļu antisociālistisku iesaldēšanu, kapitālisma morāles veicināšanu — paši nelietojat, citiem arī nedodat, bez tam par birokrātisku attieksmi, nevēlēšanos izlemt jautājumu pēc būtības, «kas izpaudās ...».

Čubaks izlēma ļoti gudri: lai Dzelzceļa pārvalde izdod, bet Ogļu gazificēšanas uzņēmums pārņem nomā uz kādiem trim gadiem šīs mājas un pabeidz būvi tā, lai noteikumi būtu pieņemami abām pusēm. Ļipatovam par patvaļīgu rīcību izteikt aizrādījumu, neierakstot personīgajā lietā. Dzelzceļa pārvaldei tāda un tāda biedra personā norādīt uz aplamo rīcību par ilgo līdzekļu iesaldēšanu. Sūdzību par iedzīvotāju izlikšanu atsaukt.

— Ievelc elektrību, — Čubaks pēc sēdes pamirkšķināja, — iebraucu nesen vakarā apsveikt jaunos īrniekus, bet tie sēž. sveču un petrolejas lampu gaismā ... Nesolīdi!

Dzelzceļa pārvalde pārsūdzēja pilsētas komitejas lēmumu apgabala komitejā, jautājums pārgāja Partijas kontroles komisijā ...

Prokuratūra vāca izziņas ne vien par māju sagrābšanu, bet arī par visiem izdevumiem, kas saistīti ar būvju pabeigšanu. Aprēķinu «stiepjamie rubriki» kļuva liktenīgi — tagad sauca pie atbildības ne vien Ļipatovu, bet arī grāmatvedi. Un pēkšņi noskaidrojās, ka godājamais Zigismunds Antipovičs ir bijušais žonglieris, kas zaudējis «kustību koordināciju» un nez kādā sarežģītā ceļā iekļuvis finansu darbā. Viss kolektīvs skaļi smējās, bet Ļipatovam vēl vajadzēja atbildēt par darbinieku pieņemšanu «bez nepieciešamās pārbaudes».

Alimovs, kurš formāli ne par ko nebija atbildīgs, uzrādīja jaunas spējas — visās instancēs iesniedza neskaitāmus iebildumus un jautājumus, pieprasīja vissīkāko izmeklēšanu un desmitiem liecinieku nopratināšanu.

— Vajag vilkt garumā, tad visa sūdzība izbeigsies dabiskā nāvē.

Un tiešām, sākumā asā, bargā sūdzība pamazām pārvērtās par kaut ko nomācoši stieptu . ..

Šai pašā laikā no Maskavas pienāca svarīgas ziņas: mēģinājumi pēc Kolokoļņikova un Vadecka metodes gāzi nav devuši. Profesors Grābs rezultātu apspriešanas laikā atteicās no savām «variācijām» un tūlīt arī no pašas idejas:

— Es jau sen domāju, ka praktiski šis interesantais uzdevums nav izpildāms.

Vadeckis negribīgi pastrīdējās ar viņu, bet pēc nedējas Tautas komisariāta kolēģijā teica graujošu runu, apsūdzēdams Ogļu gazificēšanas uzņēmumu valsts naudas izšķērdēšanā dārgajos mēģinājumos pēc teorētiski nepamatotajiem projektiem. Profesors Grābs paziņoja, ka ar slēdzieniem nav ko steigties, bet’

— ... Es personīgi nedomāju nodarboties tālāk ar šo problēmu, man vienkārši neatliek laika.

Tā viena projekta neveiksme sašķobīja visu pasākumu.

Alimovs devās ar lidmašīnu uz Maskavu un atgriezās samulsis: ne vien par zinātniskās pētniecības institūta izveidošanu, bet arī par asignējumiem izmēģinājumu stacijas darbu paplašināšanai neesot nozīmes runāt. Oļesovs iebaidīts, Kolokoļ-ņikovs nikns kā velns, atsakās pat uzklausīt, ne tikai lemt! Un Vadeckis atklāti pārgājis ogļu apakšzemes gazifikācijas ienaidnieku nometnē . ..

— Sanāksim pievakarē un apspriedīsim, kā rīkoties, — sacīja Saša.

— Kas te ko spriest, — Paļka dusmīgi iebilda, — vajag strādāt!

Noskaņā, kādā tas tika pateikts, varēja just nesenā strīda atbalsi. Vajag atrotīt piedurknes un strādāt darbu, nevis kver-nēt pie grāmatām un nodoties veltīgām runām!

Saša tomēr palika pie sava.

— Labi, — Ļipatovs samierinoši sacīja, — ja jau vajag ap-sprieties, tad jāapspriežas. Sanāksim kopā pulksten astoņos.

Pret vakaru vienā no urbšanas vietām atteicās darboties turbourbis — sāka niķoties reduktors, vajadzēja celt turbourbi laukā, izjaukt un labot. Ap turbourbi rosījās ne vien mehāniķis Markuša, bet arī Svetovs un Ļipatovs, lai no rīta laikus varētu uzsākt urbšanas darbus. Ap pulksten astoņiem Ļipatovs atcerējās, ka bija nolēmuši sanākt kopā.

— Liela muiža! — Paļka atmeta ar roku. — Te ir svarīgāks darbs. — Tieši pulksten astoņos Saša pats atnāca viņiem pakaļ.

— Nav tev miera! — īgni atcirta Paļka.

Tomēr aizgāja apspriesties. Alimovs gaidīja, viņš neapmierināti paskatījās pulkstenī — ceturksnis pāri astoņiem. Laikam steidzās pie Katrīnas.

— Apgaismot vispārējo stāvokli, liekas, nav vērts, — viņš sacīja. — Apspriedīsim, ko un kā šeit forsēt?

— Nē! — Saša iebilda. — Tieši vispārējo stāvokli!

Uz viņu skatījās kā uz savādnieku. Otro mēnesi nevar viņu pierunāt, atrāvies no visa, un pēkšņi — lūdzu! ...

— Izglītības augļi, — Paļka zobgalīgi norūca.

— Atziņas esmu savācis, tas tiesa, — labsirdīgi atjokojās Saša un tūlīt kļuva nopietns — varēja redzēt, ka viņš labi apsvēris to, ko grib teikt; bet tādēļ vēl jo dīvaināki likās viņa vārdi;

— Aprobežoties ar darbu paātrināšanu ir tikai puse veikuma. Tieši tagad jāpāriet izšķirošā uzbrukumā visā frontē. Ogļu gazificēšanas uzņēmumā apjukums? Bet mums viss notikušais nozīmē uzvaru. Noticis tas, ko mēs paredzējām: metodes, kas dibinās uz gāzģeneratora mehānisku atveidošanu, atzītas par nederīgām. Vārds ķīmijai. Mūsu atrisinājums ir vienīgais pareizais. Nākotne parādīs daudz nepilnību mūsu projektā, bet tas būs pamats visam, kas šai ziņā veidosies tālāk . ..

— Tāpēc arī vajag iedarbināt staciju un pierādīt! — Alimovs pārtrauca.

Saša saviebās:

— Tas jau pats par sevi saprotams, taču nevar gaidīt rezultātu. Rudens! Tiek apstiprināti gada plāni un aprēķini. Mums jau tagad jāprasa izmēģinājumu darbu paplašināšana jaunajā gadā. Tātad lielākus asignējumus. Tā ir pirmā prasība. Otra — ar Tautas komisariāta starpniecību panākt, lai viena no Doņeckas rūpnīcām, vislabāk Minerālmēslojumu vai Koksa ķīmiskā rūpnīca, ņemtu mūsu gāzi ražošanai. Es neredzu citas iespējas pierādīt apakšzemes gazifikācijas realitāti. Un kāpēc laist gāzi vējā, ja to var izmantot lietderīgi?

Šīs kategoriskās prasības, ko uzstādīja cilvēks, kas bija tālu no celtniecības ikdienas rūpēm, visiem likās aplamas.

— Tā tik visu prasīt uzreiz un nekavējoties? — Ļipatovs pasmīnēja. — Sēdēja — blenza grāmatās, bet tad, esiet tik laipni, pasniedziet viņam izvērstu uzbrukumu!

Saša mulsi un mazliet vainīgi pasmaidīja:

— Zinu, draugi, neesmu palīdzējis. Bet citādi nevarēja. Pa šīm nedēļām esmu strādājis ap dažām mūsu problēmām un konstatējis kaut ko interesantu. Domāju, ka tagad Vadeckim būs grūti ar mums strīdēties. Tuvākajā laikā es jūs iepazīstināšu ar visu .. . Tomēr mans darbs ir gaužām primitīvs ... Jo tālāk, jo trakāk. Rodas milzums speciālu problēmu. Ar primitīvu darbu te nekas nav panākams. Ja mēs, burtiski, rīt nedabūsim atļauju zinātniskās pētniecības institūtam, tad tūlīt pēc panākuma nobremzēsim visu pasākumu. Zinātniskās pētniecības institūta izveidošana ir trešā neatliekamā prasība.

— Kā tu īsti iedomājies — prasīt?! — iesaucās Alimovs. — Kam un kur? Ko tu konkrēti ieteic?

— Mesties cīņā. Visiem kopā braukt uz Maskavu, iet uz Tautas komisariātu, uz Centrālo Komiteju, pie paša Staļina — un panākt.

Sen jau Saša nebija parādījis tik neatlaidīgu uzstājību. Šī uzstājība sāka iedarboties. Protams, prasības ļoti svarīgas. Bet vai Saša neaizsteidzas notikumiem priekšā? Līdz stacijas iedarbināšanai taču vēl palikuši divi trīs mēneši...

— Ja gaidīsim stacijas iedarbināšanu, tad zaudēsim gadu, — Saša ietiepās, — un ne vien gadu, bet arī kadrus.

— Kādus kadrus?

— To pašu Vadecki, Grabu, Kateņinu. Citu staciju darbiniekus. Ja mēs pieļausim Ogļu gazificēšanas uzņēmumā enerģijas izsīkumu, tad cilvēki izklīdīs kur kurais.

— Tie taču nav cilvēki, bet sprunguļi riteņos — tavi Vadecki! — asarainā balsī iesaucās Ļipatovs.

Visiem likās absurdi: kāpēc ar varu aizturēt cilvēkus, kas nepalīdzēja, bet traucēja? Naivi spriedelējumi, neņemot vērā reālus faktus! ...

Saša piecēlās, gaiši, bez aizvainojuma ielūkodamies draugu nomāktajās sejās, un sāka runāt ar viņam nepierastu saviļņojumu, — teiktais pats no sevis izdvesa siltumu, radīja jaunības senāko, draudzīgo tuvību:

— Ļoti liels pasākums, draugi. Dabūsim gāzi, un pasākums izvērtīsies valsts — Vissavienības mērogā. Mums tas jāveido tālāk. Bet ko mēs spējam vieni paši? Visus, kas varētu ieguldīt kaut vai nelielu darbu, laiks vākt kopā, piesaistīt... Mēs vārāmies savā sulā — mūsu projekts, mūsu stacija. Vajag pārkāpt robežas. Vai panākumi mums būs? Būs! Un mums jābūt sava uzdevuma augstumos.

Svetovu mājā sanāca pavadīt Sašu, Paļku un Alimovu — Ļipatovs palika vadīt sagatavošanas darbus stacijas iedarbināšanai. Pēc tam kad vienojās par lēmumu braukt uz Maskavu «izvērstam uzbrukumam», domstarpības bija aizmirsušās. Visus satrauca gaidāmā cīņā, tāpēc neviens nepievērsa uzmanību Kuz-mas Ivanoviča atnākšanai — saspiedās, atbrīvojot vietu pie galda, un runāja tālāk par saviem darbiem. Vienīgi Katrīna satraucās — Kuzmičs vairās no sastapšanās ar Alimovu, bez svarīga iemesla nebūtu nācis.

— Jā-ā, tā nu ir ... — Kuzma Ivanovičs novilka, stampādams ar vecīgiem pirkstiem pīpē tabaku. — Bija pilsētas komitejā Čubaks, un nav tur vairs viņa. Atbrīvots. Vieni saka — atbrīvots, bet citi — visļaunāko.

Un tā kā nopūtās, tā kā iešņukstējās.

7

Un atkal augšup cēlās stabila, gaišzila liesma ar dzeltenīgu un sarkanīgu strūkliņu svēdrām.

Tā nemaz nebija līdzīga kautrai uguns mēlītei, kas pirms pusotra gada uzšāvās virs tievās caurulītes, kura rēgojās ārā no ērmotās primitīvās krāsns Kuzmenku šķūnī. Arī virs izmēģinājumu modeļa nesen plīvojošai lāpai tā neizskatījās vairāk līdzīga kā pieaudzis cilvēks bērnam.

To augstu augstu tumšajās marta debesīs cēla divdesmit piecus metrus gara caurule, kuru tad arī sauca — par sveci. Svece bija iespaidīga, varena. Sajūsmas trīsas pārņēma visus, visus, kas te bija, arī iebraukušos šoferus, kad pēc ilgām gaidām sveces galā uzplauka un vairs nepazuda krāšņa liesma, apgaismodama ar svārstīgu, gaišzilu gaismu visu stacijas teritoriju.

Pirms dažām stundām ar elektrisko dzirksteli simt trīsdesmit metru dziļumā iešķīla uguni. Tiesības ieslēgt svirslēdzi piešķīra Vaņam Sidorčukam. Vaņa to izdarīja vienkārši, pat pārāk vienkārši, bez kāda svinīguma: pastūma kloķi prom no sevis un pagāja nost. Bet kopš tā brīža viņš vairs neko ne redzēja, ne dzirdēja.

Atmeta galvu — un tā nostāvēja, kamēr virs caurules uzvijās viegla, pelēcīga dūmu vērpete.

Caurulē laiku pa laikam atskanēja pakšķēšana un sprakšķi. It kā tur kādam būtu par šauru, tas grozītos, staipītos un dusmotos. Kad pakšķēšana un sprakšķi kļuva stiprāki, daži no apkārl-stāvošajiem pagāja tālāk. Vaņa palika nekustēdamies uz vietas un ieklausījās gazifikācijas dzīvajā balsī...

Bet tad pie caurules pamatnes aizdedzināja bundžā ieliktas darvotas pakulas. Trīsim smilkstot, sakustējās trosīte un sāka vilkt liesmojošo bundžu augšup, uz caurules galu. Arvien augstāk ... augstāk ... nu jau pie paša gala ...

Caurule skaļi noelsās. Uzšāvās milzīga mēle, nolaizīdama tumšās debesis. Mēle izstiepās, tad saplaka, sašūpojās — un nu izveidojās un izplauka vienāda krāšņa liesma.

Un te nu Vaņa Sidorčuks metās pie caurules un apkampa to, piespiedās ar auksto vaigu pie tās, bet, samiedzot acis, notrausās asara.

Vicinādams garās rokas, kas meta bezgala stieptas ēnas, Alimovs dārdošā balsī pārkliedza līksmo čalu:

— Dižajai tehnikas uzvarai — urā! Urā! Urā!

Pirmo «urā» uztvēra kā nu kurš — nesaskanīgi, otro un trešo — vienkopus no visa spēka. Lāpas kustīgajā gaismā cilvēki meta gaisā cepures, apkampās, lēkāja, aplaudēja. Tas viss atgādināja ugunspielūdzēju fantastiskus svētkus. Fantastiski, svešatnīgi, dūmakas apņemti, stāvēja gradētavas gaišais milzenis un skrubera spīguļojošais tornis, kas ar saviem dīvainajiem cauruļu līkumiem izskatījās kā iespriedis rokas sānos. Visi stikli, kādi tik visapkārt bija, piedalījās svētkos — katrā spulgoja maza svecīte.

Svetovs, Mordvinovs un Ļipatovs stāvēja līdzās, plecu pie pleca. Arī viņiem gribējās kliegt «urā», apkampt citam citu un visus, kas strādājuši kopā ar viņiem. Taču ne viņi spēja pakustēties, ne arī ko teikt. Spēja tikai stāvēt līdzās, plecu pie pleca un skatīties, skatīties kā apburti uz vienmērīgo, spēcīgo liesmu, kas šāvās augšup!

— Vai redzat sarkanīgās svēdras? Tas ir metāns.

Tie bija pirmie vārdi. Tos teica Saša.

Ļipatovs ar cienību ieskatījās šajās sarkanīgajas švīkās, bet Paļka, šķiet, nemaz nedzirdēja . ..

Pie viņiem pienāca partijas pilsētas komitejas sekretārs Te-terins, kurš bija stājies Cubaka vietā. Pie jaunā vadītāja pilsētā pierada pamazām, prasīgi vērtēdami katru viņa vārdu un katru soli. Un Teterins, kas pirms aizbraukšanas mācīties bija strādājis šeit pat, Doņeckā, jutās jaunajā postenī nedrošs, — tiklīdz kas atgadījās, neuzticīgi sasprindzināja uzmanību. Daudzus gadus viņš bija cienījis Čubaku, bet tagad izrādās — jāatšifrē un jāiznīdē «čubakieši». Viņa partijas darbinieka acs saskatīja Ču-baka darbībā labdabīgas pēdas, bet vai tad varēja tām ticēt, ja atklājies, ka Cubaks bijis ienaidnieks? Vai tik viņš nesliecas uz bezrūpību un aizraušanos ar panākumiem? ... Tā arī ar šo izmēģinājumu staciju! Teterinam uzreiz iepatikās pats nodoms — iztikt bez apakšzemes darba, bet jau ar pirmo dienu viņam pieskandināja pilnas ausis, ka «šie varoņi» esot avantūristi un patvaļnieki, ka viss kolektīvs piesārņots ar cilvēkiem, kas nepelna uzticību, ka tos sedzis Čubakovs, ka ar izmēģinājumu stacijas «lietām» jau nodarbojusies gan Partijas kontroles komisija, gan prokuratūra, bet Čubakovs aizstāvējis ... Pirmo reizi aizbraucis uz staciju Nr. 3, Teterins pārlaida acis pār plašajā laukumā izkaisītajām ierīcēm un cauruļvadiem, kas stiepās tālumā:

— Un tāda celtniecība — tikai izmēģinājumiem?!

Stacijas vadītāji sniedza paskaidrojumus. Tepat arī, kā bija

stāstījis Alferovs, «ar Čubaka pūlēm» atpakaļ partijā uzņemtais Svetovs, «vīzdegunīgs jauneklis un anarhists». Svetovs likās lietišķs un aizrautīgs puisis, tomēr Teterins neuzticīgi noklausījās visu, ko viņam stāstīja, nesteigdamies ne piekrist, ne iebilst.

— Pagaidīsim, ko rādīs izmēģinājumi.

Arī šodien viņš nesteidzās priecāties — staigāja pa staciju, ieklausījās, ko runā cilvēki, un centās tikt vaļā no Alimova, kurš neatkāpās no viņa ne soli, pārāk redzami pūlēdamies «apstrādāt». Svētku saviļņojošā atmosfēra, kas valdīja visapkārt, aizrāva Teterinu arī bez Alimova «apstrādes». Kad bundža ar degošām pakulām slīdēja augšup, lai aizdedzinātu sveci, Teterins dedzīgā cerībā sekoja tai ar acīm un domās steidzināja: «Nu, ātrāk taču!» — ne tikai tāpēc, ka panākums pats par sevi būtu lielisks, bet ari tāpēc, ka tas nozīmētu — viss, ko viņam sastāstījuši, nav taisnība, cilvēki veic vērtīgu darbu, un viņus vajag atbalstīt, nevis ar viņiem cīnīties ...

Gāze uzliesmoja — un no pleciem novēlās kā kalns! Vairs neslēpdams savu prieku, Teterins piegāja apsveikt izmēģinājumu vadītājus ar uzvaru.

— Un teica, ka jums gāzes nebūšot! — viņš nosodoši pašūpoja galvu, domādams kādu, kura šeit nebija. — Braši puiši! Mi-i-lzu darbu uzsākuši! Kā jums liekas, vai nodzīvosim līdz tai dienai, kad jaunas šahtas vairs neraks, bet to vietā . .. liks šito daiktu? ...

— Domājam nodzīvot, — Saša sacīja. — Bet tad vajag, cik iespējams, izvērst mēģinājumus un zinātniskos pētnie ...

Alimovs kā tarāns ietriecās viņu sarunā:

— Nu, tagad var raportēt biedram Staļinam! Esmu jau uzrakstījis uzmetumu! — Aiz satraukuma trīcošiem pirkstiem viņš spieda Teterinam rokā papīra lapu, kas bija aprakstīta spurainā rokrakstā. Izrediģēsim, parakstīsim — un prom uz telegrāfu!

Teterins apsvērdams samiedza acis.

— Sakiet, biedri, godīgi: vai mums jau ir tiesības ziņot biedram Staļinam?

— Protams, ir! — Ļipatovs atteica.

— Ne ātrāk, iekams autoritatīva komisija ieprotokolēs procesa gaitu un analīzes, — Saša strupi noteica.

— Bet, manuprāt, varēja jau kaut vakar! — iesaucās Sve-tovs un, ieraudzījis Markušu, iekliedzās pilnā balsī: — Markusa! Sergej Petrovič! Nāc šurp!

Markuša pienāca, goddevīgi pasveicināja Teterinu, pēc kārtas apkampa un noskūpstīja draugus. Un patīkami bija redzēt, kā cilvēks atliecis muguru, atguvis stāju.

— Vai tas ir Markuša? — Teterins jautāja un pastiepa roku. — Tad apsveicu ar divām uzvarām reizē.

Pēc ilgas vilcināšanās Markuša beidzot bija uzņemts atpakaļ partijā. Rīt Teterinam vajadzēja viņam izsniegt partijas biedra karti.

— Vai nebūtu laiks atgriezties pie savas krāsns?

— Krāsns no manis nekur neaizmuks, — Markuša noteica un pagriezās ar seju pret liesmojošo lāpu, kas meta zilganu atspulgu uz viņa iekritušajiem vaigiem. — Lai paiet kāds laiks.

Te jāpabeidz. — Un viņš steigšus devās prom pie atslēdznieku un montētāju grupas — pie cilvēkiem, kuru vidū bija cietis savas bēdas visus šos garos mēnešus.

Teterins pavadīja viņu domīgām acīm. Te nu vēl viens, par kuru dzirdējis gan ļaunu, gan labu ... un kuram gribas uzticēties, tāpēc ka Markuša ieteicis Koksa ķīmiskajā rūpnīcā noderīgus jauninājumus un patlaban ļoti vajadzīgs tur ...

— Kur tad ir tā jūsu autoritatīvā komisija? — viņš sapurinājies jautāja.

— No Ogļu gazificēšanas uzņēmuma nevienam nav labpati-cis atbraukt, ja neskaita Alimovu, — ne bez žults paziņoja Ļipa-tovs. — Acīm redzot, nav gaidījuši panākumus. Pārāk noticējuši Kateņinam un vietējiem profesoriem.

Un tad visi pirmo reizi redzēja, kā dusmojas jaunais pilsētas komitejas sekretārs. Cubaks bārās, ko spēja, bet Teterins klusēja, tikai seja viņam satumsa, lūpas sakniebās, žokļi manāmi saspringa.

— Profesoru mums pietiks! — Alimovs iesaucās. — Te ir gandrīz vai viss institūts! Tūlīt sastādīsim komisiju! Bet, kas nav atbraucis, jo ļaunāk pašam, — nedabūs parakstīt raportu!

— Parakstīt — tas nav nieks, — Teterins drūmi sacīja. — Bet.. . Biedri Ļipatov, piezvani pilsētas komitejas dežurantam, lai pēc stundas savieno pa tiešo vadu. Es viņus izkustināšu! Es viņus visus izsaukšu uz šejieni, šos mazticīgos! ...

Kamēr Ļipatovs zvanīja, sāka sastādīt komisiju. Izrādījās, ka ne vien Troickis un Kitajevs, bet arī Soņins un Alferovs ir te, no institūta atsteidzās segtā smagā mašīnā vesela delegācija.

Ieraudzījis pazīstamo mašīnu, Paļka uz mirkli sastinga — sirdij uzplūda sena smeldze. Cauri kustīgajai lāpas gaismai pavīdēja mēness sidraba pielijuši stepe un gaišā sievietes seja ar dīvaino glāsta vai izsmiekla izteiksmi. Seja tūlīt izdzisa, pazuda mēness sidrabotā stepe, un nebija ne tās reizes laimes, ne tās reizes sāpju .. .

Ar stabilu, nemainīgu liesmu augstumos kvēloja deggāze, kas iegūta tieši no ogļu slāņa monolīta. Līdzās stāvēja cilvēki, kuri paveikuši šo brīnumu savām rokām. Biedri. Uzvaras līdzgaitnieki. Draudzīgajā uzvarētāju pūlī viņš bija viens no daudziem. Un lielākais prieks bija dalīties uzvarā ar viņiem un — norobežot tos, kas te nav piederīgi.

Paļka atļāvās saskūpstīties ar profesoru Troicki, vēsi palocījās profesoram Kitajevam un novērsās no Alferova un

Soņina — šiem diviem, kuriem partija dāvājusi uzticību un kuri nav tās cienīgi, viņš nepiedeva neko.

Pametis Alimovu, lai tas rūpējas par nepieciešamo dokumentu sagādi, Paļka aizmuka no formalitātēm un sadūrās aci pret aci ar cilvēku, ko nekādi nebija šeit domājis sastapt.

Satraukts, ar nožēlojamu, iztapīgu smaidu viņam pretī metās Ļoņa Garmašs. Ļoņa Garmašs, kas grūtajā laikā nobijās ...

— Pāvel Kirilovič! Tāds panākums, tāds panākums! — izsaucās Garmašs, stiepdams pretī rokas. — Beidzot mēs sagaidījām laimīgo dienu!

Izstieptās rokas palika karājamies gaisā.

— Mēs? — Paļka jautāja un kā puika spalgi iesvilpās tieši Ļoņam sejā, viņa neuzticīgajās acīs.

Iedams pa piegružoto, vēl nenokopto stacijas teritoriju, Paļka puiciski spārdīja skaidas un ķieģeļu šķembas, pa ceļam spieda desmitiem roku, nez ar ko apkampās, nez ko skūpstīja un gāja tālāk — līksms, noguris, no laimes apskurbis.

Bija jau vēls, bet pūlis neizklīda, šķita, ka te svinētu svētkus — visapkārt cilvēki, skan možas balsis, smiekli, arī pa dziesmai. Trokšņaina jauniešu bariņa vidū Vaņa Sidorčuks kā lieldienās apsveikdams skūpsta visas meičas pēc kārtas, meitenes spiedz, bet, acīm redzot, neko neiebilst...

Pūlī pazibēja lepna galva ar matu vainagu — Katrīna. Visu pēdējo laiku viņa staigāja drūma, pikta, — saki ko sacīdams, vienmēr kaut ko iebilst. Taču šodien ir līksma, smaidīga, iet, saķērusies vienā pusē ar Ļubu, otrā . .. kas tā tāda spilgti zilā beretē? Paļka izspraucās pie viņām, un pretī no jaunās beretes apakšas sāka starot, mirdzēt Klašas Vesņonokas mīļā sejiņa. Cik prātīga meitene, ka atnākusi! Un kā tas varēja gadīties, ka tik sen nebija viņu redzējis, pat neiedomāja... garas nedēļas! ... Mēnešiem ilgi?!

— Meitenes, es pieņemu apsveikumus un bučas!

Viņas noskūpstīja Paļku — visas trīs. Klaša tumši piesarka un tikko pieskārās ar lūpām pie viņa vaiga.

— Tā nevar, Klašiņ, — vai tad nu tā apsveic!

Pa pusei jokodamies, Paļka apkampa viņu un noskūpstīja uz lūpām, sajuta atbildes skūpsta aizkustinošo biklumu un uz brīdi aizmirsa apkārtni.

Un pēkšņi ieraudzīja Stjopas Sverčkova sastingušo seju.

Mirkli abi pētījoši un naidīgi raudzījās viens otrā.

— Priecīgus svētkus, Stjopa! — Paļka atguvies sacīja, apkampa Stjopu un trīskārt cieši noskūpstīja. — Viss kārtībā, draugs.

Un devās tālāk, neļaudams sev atskatīties uz Klašu.

Ar komisiju bija viss nokārtots, norunāts. Stacijas kantorī kolektīvi rediģēja ziņojumu Staļinam.

Saša izgāja no piesmēķētās istabas svaigā gaisā.

Te kaut kur klaiņoja Ļuba, bet kur? Turklāt nevarēja arī patlaban runāt ar Ļubu par to, kas nomāca. Ļuba priecājās par atgriešanos Maskavā. Ļuba jau garā redzēja Maskavas plašo istabu, teātri, Sokoļņikus, kur tomēr nebija aizbraukuši, ticēja, ka atkal ķersies pie mācīšanās... Saša nevainoja viņu, bet sevi. Bija nevis viņai palīdzējis, bet izsitis viņu no sliedēm. Ievietoja barakā un neparūpējās, lai viņai būtu kaut savs kaktiņš mācībām. Ļuba pašaizliedzīgi palīdzēja uz būves, kā vien spēja: saveda kārtībā ēdamtelpas un kopmītni, ķērās pie lāpstas un slotas. Aizstāvēja vīru, kad puiši uz viņu dusmojās .. .

Saša nevarēja viņai sagādāt jaunu satraukumu.

Pirms trim mēnešiem, braucot uz Maskavu, lai mestos cīņā, viņam ne prātā nenāca, ka viss izvērtīsies tā.

Viņi metās cīņā. Pirmā sadursme iznāca Ogļu gazificēšanas uzņēmuma tehniskajā padomē, kur viņi ar Paļku ziņoja par mēģinājuma rezultātiem pie lielā modeļa. Viņu ziņojumiem bija panākumi. Oļesovs gluži atplauka, arī Kolokoļņikovs kļuva laipnāks — citās izmēģinājumu stacijās panākumu nav bijis, stacija Nr. 3 varēja glābt... Bet, kad ziņotāji izklāstīja savus plānus un prasības, sacēlās troksnis. Kolokoļņikovs dzēlīgi atgādināja par pieticību. Vadeckis uzstājās ar ērcīgi niknu runu: mākslīgi radījuši labvēlīgus apstākļus, rezultātus uzdod par atklājumu un grib, lai visi ņem nost cepures! Dodiet gāzi no īsta monolīta, tad redzēsim!

— Varu jau iepriekš pateikt, ka pēc stacijas iedarbināšanas jums būs sprādzieni, — pareģoja Vadeckis, — gāzes izplūdums iznāks nevienmērīgs, bet process — neregulējams!

Vadecki atbalstīja arī Kateņins, tiesa, ne tik asi: pasākums jauns, grūts, nedrīkst steigties. Cilšteins atkal ņēmās pierādīt, ka gazifikācija bez ogļu sasmalcināšanas nav iespējama, un izsmēja «mūsu jauno draugu aizraušanos ar ilūzijām ...».

Un tad Saša, ērtības labad piecēlies kājās un vērsdamies te pie viena, te pie otra, uzsāka teorētisku strīdu ar visiem. Paļka klausījās pavērtu muti, — Saša uzbruka ienaidniekiem viņu zinātniskajā valodā, katram argumentam cirzdams pretī savo argumentu — pārdomātu, pamatotu. Tad redz, kāpēc viņš sēdējis šos mēnešus pie grāmatām un aprēķiniem!

Pēc gara strīda, kas reizēm izvērtās ass, izdevās panākt nepieciešamo lēmumu, kaut arī to noformulēja miglaināk, nekā būtu gribējies.

Pēc tam vēl vajadzēja pacīnīties pie Burmina un Klinska, kurš bija iecelts Stadņika vietā, vēlāk — Tautas komisariāta kolēģijā, plānu un finansu daļā. Klinskis sākumā visus savaldzināja ar savu pieklājību, uzmanību, neatvairāmo smaidu, tad izraisīja īgnumu un vēl vēlāk — niknumu. Viņš netaupīja laiku, lai izprastu jautājuma būtību. Bet tieši tad, kad šķita, ka viņš ir ticis skaidrībā un var pieņemt lēmumu, Klinskim apnika, viņš noslēdzās sevī un runāja neizteiksmīgā balsī:

— Vajag pārdomāt, biedri. Apsvērt. Mēs vēl atgriezīsimies pie tā.

— Vai tu ievēroji viņa seju? — Paļka spurdza. — Es neatceros ne acu, ne deguna. Pieklājīgs miglājs.

Burmins kā parasti lādējās vai arī skaļi smējās:

— Ko tu neteiksi, kas par skrējējiem! Dod tik visu uzreiz!

Visumā viņš tos atbalstīja, bet nekādas atlaides nedeva:

— Labos onkuļus meklējat? Pārlieciniet, uzveiciet pretiniekus uz visas līnijas, tad arī uzvarēsiet. Darbam neatlaidīgie patīk.

Naudu darbu paplašināšanai nākamajam gadam dabūja. Mēģināja panākt to, lai pēc stacijas iedarbināšanas pievadītu gāzi vienai no Doņeckas rūpnīcām, bet te uz viņiem pat neklausījās: steidzaties notikumiem priekšā! Pēc ilgiem strīdiem izdevās dabūt lēmumu par zinātniskās pētniecības institūta izveidošanu, taču pēdējā instancē Kolokoļņikovs pamanījās pierādīt, ka institūtam jābūt nevis Doņeckā, «uz maznozīmīgas izmēģinājumu stacijas bāzes», bet Maskavā «uz galvaspilsētas viskvalificētāko zinātnisko kadru bāzes» . ..

Un tad dienu pirms aizbraukšanas Sašu ataicināja pie sevis Burmins.

— Izkarojies. Paguri?

— Nē, nepaguru vis.

— Tas ir labi. Esmu tā nodomājis ... Ja jau dara, tad jādara līdz galam. Iesi par zinātniskās pētniecības institūta direktoru un vienlaikus par Ogļu gazificēšanas uzņēmuma zinātniskās pētniecības daļas direktora vietnieku.

Saša uzreiz aptvēra šī piedāvājuma jēgu. Patlaban Ogļu ga-zificēšanas uzņēmums atrodas tādā kā vērotāja un ne pārāk labvēlīga vērotāja lomā. To vajag iekarot no iekšienes. Ja atteikšos, iecels kādu Vadecki vai labākajā gadījumā Kateņinu . .. Vai tad tie nodrošinās pētījumu pareizu attīstību? Zinātniskās pētniecības institūts var kļūt nevis par atbalstu, bet traucēkli, zinātnisku dūksnāju, kurā dzīva doma var nogrimt.

— Ko tu klusē? Sit saujā, jums pašiem nāks par labu.

Saša kavējās. Pasākumam nāks par labu, tas ir skaidrs. Bet man ...

Acu priekšā parādījās Lahtina gudrā, vecīgā seja, likās atskanam paklusā balss: «Tiklīdz varēsiet, es jūs pieņemšu ... ja pats uz to laiku būšu ...» Līdz šim arvien vēl patika pasapņot: paies kādas nedēļas vai mēneši, un varēs atgādināt šo solījumu, teikt: «Esmu savu pienākumu izpildījis, tagad varu, nenododot ne pasākumu, ne biedrus ...» Nē, tālu vēl tas laiks, kad tā varēs sacīt! Darba mums ir — gadiem . .. Un mans šīsdienas «jā» vai «nē» ir izvēle uz visu mūžu . . . Ļuba priecāsies par atgriešanos Maskavā. Bet man sagaidāma cīņa vienatnē ar nelabvēļiem un mazticīgajiem. Kolokoļņikovs ļoti dusmosies, Vadeckis un Grābs arī. .. Noēdīs? Nepadošos.

— Esmu ar mieru, Pjotr Vlasovič.

Gribējās piebilst: tikai atbalstiet. Tomēr nepiebilda. Kad stacija Nr. 3 sāks ražot gāzi, pasākums pats atbalstīs.

— Viena noteikta prasība, Pjotr Vlasovič: pirms stacijas iedarbināšanas nepārnākšu uz šejieni. Pagaidām galvenais ir tur.

. .. Un nu stacija iedarbināta. Pēc liesmas stabiluma un krāsas arī bez analīzes redzams, ka gāze nav slikta un plūst vienmērīgi. Bet cik vēl tālu līdz rūpnieciskai gazifikācijai! Cik vēl nākotnē daudz pētījumu, mēģinājumu, meklējumu — un cik daudz jācīnās!

Puiši pētīs, pilnveidos, mēģinās gan šā, gan tā, izstrādās detaļas .. . Bet man būs jābrauc prom. Tieši tagad, kad mēs atkal tik labi saprotamies un esam iemācījušies savu draudzību cienīt.. . Aizbraukt no viņiem un ņemties tur vienam. Vienā pusē — Kolokoļņikovs, otrā — Vadeckis, Grābs, Cilšteins vai arī Kateņins ar savu sīkumaino patmīlību un nevēlēšanos sadarboties ... To visu vajag pārvarēt. Cilvēkus ievirzīt un iekarot. Atsitot uzbrukumus, pierādot, pārliecinot katru atsevišķi un visus kopā — izvērst pasākumu valsts mērogā.

Un es to pratīšu! Man jāprot. Kaut arī gluži viens . . .

— Redz, kur tu esi, Sašiņ!

Kā viņa pastāvīgi juta, ka ir vajadzīga? Nav, nav — un pēkšņi īstajā brīdī ir klāt. Piekļaujas viņam pie pleca un ar vienu aci paveras, kāds viņš ir. Un piesardzīgi, kā nevilšus vaicā:

— Kāpēc tu stāvi viens?

Viņš to apkampj, pajoko — kā tad viens, ja esam divi? Bet pirmā vēlēšanās bija atbildēt: radinos. Nē, pat ne jokojot nevajag biedēt Ļubu ar gaidāmām grūtībām. Un stāstīt par dažādiem Vadeckiem. Ļubai gribas, lai viss būtu labi un pareizi. Dzīvē tā nemēdz būt, vienmēr ir kādi nogulumi, piemaisījumi. Bet kāpēc lai viņa satrauktos? Viņam pietiks spēka — pašam. Un kas gan tā par vientulību, ja līdzās ir Ļuba? .. .

— Kāpēc tu drebi? Esi nosalusi?

— Aiz uztraukuma. Es tūlīt uzlikšu tēju. Un man vēl šis tas pietaupīts. Tu pasauksi draugus?

Arī to Ļuba saprata — ka šodien viņš nekādi bez tiem nevar iztikt.

Šaurajā skabūzītī, ko dēvēja par kantori, valdīja satraukums. Arēji viss norisinājās lietišķi, itin kā tika apspriests gluži juridisks, formāls jautājums: kam jāparaksta ziņojums Staļinam. Teterins izrakstīja uzvārdus uz atsevišķas lapiņas. Kaut arī Ali-mova uzvārds (bet aiz tā arī Mordvinova — Zinātniskās pētniecības institūta jaunā vadītāja uzvārds) jau atradās sarakstā tūlīt pēc Teterina, Alimovs smagi uzspieda dūri uz ziņojuma tīrraksta, ar to uzsvērdams, ka neļaus neko mainīt, — taču tikmēr Soņins rāmi, bet neatlaidīgi pierādīja, ka daudz vairāk tiesību ir «Ogļu institūta vadītājiem»:

— Projekts ir mūsu — institūta, un tas daudz svarīgāk nekā . . . Bet jūsu Zinātniskās pētniecības institūta vēl pat nav, ir tikai nosaukums . . .

Profesors Kitajevs, kas visu laiku, kamēr ziņojumu rediģēja, klusēdams sēdēja kaktiņā, tagad arī pacēla savu saldeno bal-stiņu:

— Ne jau sevis dēļ, es neesmu godkārs, biedri, bet kā projekta zinātniskais vadītājs ... lai nu kā, tieši mana katedra . ..

— Viens pie arkla balsta, septiņi ar karoti smalsta, — noburkšķēja Ļipatovs, pikti raudzīdamies laukā pa logu: kur gan Paļka un Saša iekrituši, kad te .. .

Teterins apņēmīgi atstūma Alimova dūri un pavilka ziņojumu uz savu pusi:

— Pietiks, biedri! Pievienoju institūta direktora Soņina un izmēģinājumu stacijas priekšnieka Ļipatova parakstu. Pieci paraksti — pilnīgi pietiek.

Bet te aizsvilās Ļipatovs:

— Un Svetovs?!

Teterins saviebās, viņš būtu gribējis, lai Svetova uzvārda ziņojumā nebūtu — lai nu tur saka ko sacīdami, cilvēks nesen bijis izslēgts, baumas klīda visādas, labāk iztikt bez viņa . ..

— Galvenā inženiera paraksts nemaz nav tik nepieciešams . ..

— Nu protams, kāpēc tad Svetovs, ja ir tik daudz gribētāju! — tumši piesarkdams, kliedza Ļipatovs. — Lai tad arī būtu Soņins un Kitajevs, varētu vēl kādu sameklēt, kas mums meta sprunguļus ceļā!

— Klusāk, klusāk! — Teterins pacēla roku. — Ko nu kliedz! Nevienam nav iebildumu pret Svetovu, tikai parakstu taču par daudz. Vai arī? .. .

— Kā tad — vai arī! — Ļipatovam aizrāvās elpa aiz dusmām. — Tāds sīkums — projekta autors!

— Nu, ierakstīsim arī Svetovu. — Teterins pārrakstīja ziņojuma beigās uzvārdus. — Apmierinājies?

Tiklīdz Alimovs ieraudzīja savu parakstu pienācīgajā vietā — otrā no sākuma, viņš zaudēja jebkuru interesi par turpmāko procedūru, izspraucās no kantora un sameklēja Katrīnu pūlī, kas jau bija kļuvis retāks.

— Atļaujiet jūs aizvest mājās, Katrīna Kirilovna. Ir jau vēls.

Paņēma zem rokas un strauji veda pie mašīnas.

Aizmugurē arvien vēl krāšņi plandīja liesma, mezdama plašu

gaismas loku, abiem pa priekšu stiepās garumā divas ēnas — arvien garāk, garāk, nu jau galvas ienira tumsā aiz loka robežas.

— Vai brauksim? — tumsā atskanēja šofera balss, no kura Katrīna baidījās, tāpēc ka viņam pastāvīgi izbeidzās benzīns.

Šodien šoferis bija vēlīgs un jautrs.

Pie mašīnas stāvēja kāds tumšs sabozies augums.

— Konstantīn Pavlovič, jūs uz pilsētu? Paķeriet, lūdzu, mani līdz, es, redziet, neesmu brīdinājis sievu, ka aizkavēšos . ..

Pa kuru laiku Kateņins atbraucis? Kur, neviena nemanīts, pavadījis visu vakaru? ...

Alimovs satracināts pagrieza Kateņinam muguru, bet

Katrīnas pirksti viegli paspieda Alimova elkoni, viņš nokremšļojās un izgrūda caur zobiem:

— Sēdieties priekšā.

Katrīna atslējās pret atzveltni un pievēra acis. Kā pa sapņiem viņa dzirdēja motora rūkoņu un šofera izbrīnās pilno balsi:

— Ko jūs neteiksiet, iznācis! Bet es, grēka gabals, neticēju, domāju — tā jau nu oglīte tev par paldies degs zem zemes. Un tagad tā arī būs — «dedzi, dedzi, uguntiņa»?

Alimovs neatbildēja. Atbildēt vajadzēja Kateņinam. Viņš visu paskaidroja nomāktā balsī, bet godprātīgi.

Katrīna saprata, kas norisinās sirdī šim maz pazīstamajam cilvēkam, kuru viņa reiz bija aizstāvējusi. Vajadzētu ar viņu parunāt, bilst kādu draudzīgu vārdu. Nekas nenāca prātā. Viņa jutās ļoti nogurusi no ilgās stāvēšanas kājās, no satraukuma un šā vakara laimes, arī tāpēc, ka līdzās Alimovs, ka mājās nav Svetlanas.

Nu jau nedēļa, kā viņa atņēmusi Svetlanu no krūts. Kuz-menku vecmāmiņa aiznesa meiteni pie sevis, «kamēr atradināsies». Bez Svetlanas māja bija tukša un nebija miera. Naktīs Katrīnai nenāca miegs, viņai šķita, ka dzird Svetlanu raudam un krekšķam aiz izsalkuma ... Ir jau pareizi, bērnam jāatradinās no mātes krūts, jāaizmirst. Tā parasti dara. Bet kā lai māte aizmirst? Ciešās saites ar bērnu pārtrūkušas. No dzīves izzudis kaut kas aizkustinošs, veldzējošs. Un, kā par spīti, Alimovs atbraucis vēl satrauktāks nekā parasti. Turklāt nebija vairs iespējas paglābties pie Svetlankas — vienīgā patvēruma, kur var paslēpties no visa smagā un neizprotamā, kas aptumšo dzīvi.. . Brīva — un neaizsargāta no kaut kā neparedzēta, kas pret pašas gribu neatvairāmi tuvojas.

Ierāvusies mašīnas kaktā, viņa reizi pa reizei pameta acis uz Alimovu — sēž, izslējies taisns, un, svinīgi ieplezdams nāsis, skaļi velk elpu.

Un tepat, priekšā, kā bez dzīvības virs sagumušajiem pleciem šūpojas Kateņina galva, neskaidri, jau paīgni skan balss:

— Nē jau, kāpēc tā. Atveres urbj slānī.. .

— Kāda nakts! — Alimovs iesaucās un satvēra Katrīnas roku. — Ja man piesolītu simt gadu dzīves, bet bez šīs nakts, — es atteiktos!

Viņa garie, alkainie pirksti brīžiem glāstīja, brīžiem sāpīgi spieda Katrīnas roku, bet, ko lai dara, — tāda jau bija padevusies nakts un tādu noskaņojumu izraisījusi.

Piebrauca pie viesnīcas. Kateņins pirmo reizi atskatījās:

— Paldies, ka atvedāt. Uz redzēšanos.

— Uz redzēšanos, — Alimovs noburkšķēja.

Liekas, viņš vairs neatcerējās, ko bija te atvedis. Viņam nebija nekādas daļas gar šo cilvēku. Tiklīdz aiz Kateņina aizcirtās durtiņas, Alimovs sāka runāt paklusi, lai šoferis nedzirdētu, bet ar nevaldāmu skubu, — laikam visu ceļu bija krājis un ar grūtībām atturējis vārdus:

— Tā ir mana uzvara, Katrīna, mana! Un jūs esat kopā ar mani! Jums arvien jābūt kopā ar mani! Šeit laicīgi un mūžīgi mūžos! Jūs esat man vajadzīga, jūs pati nesaprotat, cik ļoti esat man vajadzīga! Es zinu, esmu vecāks par jums, sliktāks par jums. Jums reizēm no manis bail, taisnība taču, es jūtu — jūs baidāties! Es neslēpju, neesmu labs, esmu nejauks cilvēks, Katrīna! Bet jūs mani esat satricinājusi, nē, — tas nav īstais vārds, jūs mani esat tā sapurinājusi, ka esmu kļuvis gluži cits cilvēks, labāks, skaidrāks, es būšu tāds, kādu jūs gribat mani redzēt!

Katrīna klausījās, aizturējusi elpu, viņai šķita, ka gaidot arī sirds apstājusies pukstēt.

— Jūs nedrīkstat man atteikt! Tas ir liktenis! Likteņa lēmums! Jums nāk smiekli, jā? Tas neskan laikmetīgi — liktenis, likteņa lēmums . . . Bet es ticu, ka tie mūs saveduši kopā! Tai sapulcē ... ai, cik grūti bija runāt un aizstāvēt jūsu nepatiesi apvainoto brāli! Gļēvulība man čukstēja: nevajag, iedzīvosies nepatikšanās, tu esi te svešs, klusē . . . Taču liktenis mani piecēla kājās un aizveda uz tribīni, un vienīgi tas mūs saveda kopā, vienīgi tas deva tiesības pieiet jums klāt! Es vēlos skūpstīt grīdu, kuru skar jūsu pēdas. Es nesīšu jūs uz rokām, noaušu apavus no jūsu kājām un jūs pielūgšu! Jā! Jā! Pielūgšu!

Katrīna alkaini klausījās murgainajos vārdos. Šis dīvainais pieaugušais cilvēks bija viņas varā. Katrīnas varā — locīt viņu pēc sava prāta, padarīt cēlsirdīgu un taisnīgu . . .

— Apturi! — Alimovs pēkšņi iesaucās un atrāva vaļā durtiņas.

Iekaucās bremzes.

Alimovs gandrīz vilkšus izvilka Katrīnu no mašīnas un skriešus aizrāva lejup pa nokalni. Sāņus pazibēja upīte, parādījās tilta gaišās margas . . .

Viņš nepievērsa uzmanību obeliska tumšajam siluetam pakalna virsotnē. Viņš neko nezināja, viņam nebija nojēgas ne par Kirilu Svetovu, ne par Katrīnu. Pat ne par Katrīnu! Viņš arī nekad neko nebija viņai jautājis.

— Skatieties, Katrīna! Skatieties! — viņš pašpārliecināti uzsauca, it kā būtu šeit pašu cilvēks un viņa — sveša.

Katrīna būtu varējusi aizvērtām acīm saskaitīt visas ugunis un uguntiņas, kas no šejienes redzamas naktī. Obelisks un tilts tika uzskatīti par robežu starp pilsētu un ciematu, jaukos vakaros līdz tiltam nāca pastaigāties visi ciemata pārīši, bet stāvo krastu mīlētāji uzskatīja par savu. Katrīna bija šeit ar Vovu atnākusi dienas trīs pirms viņa bojā ejas, zālē sisināja simtiem sienāžu, Vova sacīja:

— Pašdarbnieku orķestris! Zini, ko viņi čīgā? Paklausies: «Mēs kalēji, mums sirdis jaunas ...»

Un arī Katrīnai šķita, ka dzird «Mēs kalēji. . .».

Ilgus mēnešus viņa nebija atcerējusies Vovu tik skaidri — seju, balsi, rokas. Nokristu uz aukstās zemes kā uz saltas kapa kopiņas un vaimanātu kā dažkārt sievas . . .

Katrīna paklupa. Alimovs apņēma viņu ap pleciem un pagrieza ar seju uz to pusi, kur arvien bija kaila stepe, tumsa kā melna dūmaka, bez nevienas uguntiņas.

Arī šodien tumsa bija melna, bet šai dūmakā, līdzīgi gaišai ugunij, svinīgi kvēloja apakšzemes gāzes svece, ko attālums vērta par ikdienišķu gaismu. Tā stāvēja līdzenuma vidū kā uz galda. Ap tās vienmērīgo, augšup pastiepušos liesmu šūpojās gaismas varavīksnes aplis.

— Šo uzvaru es gaidīju divus gadus, — kā drudža murgos runāja Alimovs, spiezdams sev klāt Katrīnu. — Es klimtu kā padzīts suns, man nebija ne siltuma, ne miera, cīnījos, strīdējos, ne ar ko nerēķinājos, saņēmu uz savas galvas visus sitienus. Un te nu tā ir — mana uzvaras lāpa! Tā ir mana! Un jūs — mana, mūs savedis kopā pats liktenis, tā ir mūsu uzvara, mūsu svētie, neaizmirstamie svētki!

Viņi atkal iekāpa mašīnā, un Alimovs, turēdams Katrīnu cieši apkamptu, skūpstīja viņas noliekto galvu un čukstēja dedzīgus vārdus, kādus nekad neviens nebija viņai teicis.

Māja bija tumša.

Katrīna sataustīja virs durvīm stieples gabaliņu, iebāza durvju spraugā un atcēla āķi. Abi iegāja gaitenītī, kas atdalīja viņu istabas. Katrīna pagrieza slēdzi un samiedza acis — ne no gaismas, bet tāpēc, ka sametās kauns un pārņēma bailes. Svešs, jau padzīvojis, neizprotams cilvēks stāvēja līdzās, jau ar kaut

ko tuvs, ar kaut ko abi saistīti. Vajadzētu iet, bet kājas neklausa.

Katrīna piespieda sevi paspert soli, taču to pašu brīdi Ali-movs nokrita uz ceļiem un pieglauda seju pie viņas kājām.

— Ļaujiet man sevi pielūgt, Katrīn. Es nespēju bez jums. Jūs nedrīkstat mani atstumt.

— Celieties! Nu, celieties!

Bija grūti uzrunāt viņu tāpat kā senāk vārdā un tēva vārdā, un nesaprotami, kā lai uzrunā citādi. Viņa to maigi atvairīja un iemetās savā istabā. Apstājās pie tukšās bērna gultiņas, pielika rokas pie aukstajiem stienīšiem. Ieklausījās — aiz sienas smagi, svelpjoši elpo māte. Bet gaitenītī — klusums. Gaišā svītriņa zem durvīm pazudusi.

Sirds sita dobjiem, spēcīgiem grūdieniem.

Neiededzinādama gaismu, Katrīna ieslīdēja virtuvē, ilgi mazgājās, spiezdama slapjās delnas pie vaigiem, acīm. Atgriezās. Pastāvēja pie durvīm, baidīdamās no tā, ko tūlīt darīs, bet zinādama, ka grozīt vairs neko nav iespējams.

— Katrīn, es jūs gaidu, — Alimovs klusiņām pasauca.

Laikam viņš arī stāvēja pie durvīm, viņus šķīra šaurs gaite-

nītis, tikai trīs soļi.

Mājā bija kluss un tumšs.

— Katrīn, es jūs gaidu.

Raušus atraudama durvis, Katrīna izstiepa roku un kā akla spēra šos trīs soļus.

... Es nemaz ar neesmu viens. Kāpēc biju iedomājies, ka būšu te pavisam viens? Kas par niekiem! Jau pusgads .. . jā, seši mēneši un četras dienas, kopš esmu Maskavā — un cik daudz saradies piekritēju!

Plati sperdams soļus, Saša gāja pa Gorkija ielu un miedza acis rieta saulē. Visos stūros pārdeva ziedus — no galdiem, no groziem un tieši no rokām. Un visas pārdevējas it kā teica Sašam:

— Jaunais cilvēk, nopērciet puķītes!

— Jaunais cilvēk, ziediņus jaunkundzei!

Vai viņam būtu tik laimīgs izskats?

Nopirka veselu klēpi rudenīgo asteru. Pusi — Ļubai, otru pusi paņemsim līdz uz viesnīcu — Katrīnai. Labi, ka Alimovs viņu atvedis. Ja viņi apprecēsies, Ļubai būs Maskavā draudzene.

Taču šā vakara galvenais prieks ir nevis Katrīna, bet Paļka un Ļipatuška. Ļuba apgalvo, ka tad, ja atbraucot viens no draugiem, to tūdaļ varot manīt, viņš izskatoties svētlaimīgs.

Šoreiz Maskavā abi draugi. Četras dienas tikušies no rīta līdz vakaram, bet parunāties, kā pienākas, nav izdevies. Pirmā Vissavienības apspriede par ogļu apakšzemes gazifikāciju! Tā bija Sašas ideja, viņš šo apspriedi sagatavoja un vadīja. Sapulcējās ne vien izmēģinājumu staciju inženieri, bet arī daudzi zinātniskie līdzstrādnieki. Saša visus šos mēnešus aicināja te vienu, te otru zinātniskās pētniecības institūtu, lai risina atsevišķas problēmas, bet uz apspriedes laiku aprēķināja un jutās pārsteigts, cik daudz dažādu cilvēku jau iesaistīts! Pašu Ogļu gazificēšanas uzņēmuma Zinātniskās pētniecības institūts vēl pavājš: naudas trūkst, štati niecīgi, telpu nav — laboratorijas izkaisītas pa visu pilsētu un apgādātas ar gadījuma pēc sadabūtu, novecojušu iekārtu. Saša savā Zinātniskās pētniecības institūtā jutās nevis kā direktors vai kā zinātniskais vadītājs, bet kā cīnītājs, apgādnieks, taranējošs spēks, kas grauj šķēršļus.

Tas viņu nemulsināja, nogurumu viņš nemanīja — lai vai kā, panākumi aug, attīstās. Pusgadu viņš pacietīgi strādāja, ievadīdams pareizās sliedēs izmēģinājumu darbus, uzmanīgi, cenzdamies neaizvainot pašlepnumu, pamudināja citu staciju darbiniekus apvienot pūliņus; pēc neveiksmēm un vilšanās nemanot atmodināja apātijas pārņemtajos apziņu, ka jāpiedalās kopīgā lielā darbā.

Un nu — pirmie rezultāti.

Apspriedē Doņeckas stacijas metodi (to tagad dēvēja par bezšahtas metodi) atzina par pamatu visiem turpmākajiem ieguves veidiem. Paļka Svētovs — braši gan! — bija sagatavojis lielisku ziņojumu par stacijas Nr. 3 pusgada darbību. Kad viņš paskaidroja, ka uzsākti darbi, lai gāzes vadu izvilktu uz Minerālmēslojumu rūpnīcu, akadēmiķis Lahtins sāka aplaudēt un tūdaļ atsaucās visa zāle. Un vēlreiz visi aplaudēja, kad Paļka sacīja, ka pienācis laiks izmēģināt bezšahtas metodi dažādos apstākļos — horizontālos un slīpos ogļu slāņos, — ar akmeņoglēm un brūnoglēm. Saša redzēja, ka aplaudē arī Kateņins, Vadeckis un Grābs — gan ne pārāk aizrautīgi, tomēr .. .

Tas bija panākums. Tomēr laimes izjūtu radīja ne tikai panākums, un Saša centās izdibināt dziļākos iemeslus, jo bija paradis analizēt un visu noskaidrot līdz galam.

Mokošais tūkstoš deviņi simti trīsdesmit septītais gads bija aizgājis pagātnē. Centrālās Komitejas pēdējais plēnums nosodīja pagājušā gada galējības. Saša ticēja, ka ar to viss izbeigts, ka viss ievirzījies normālā gultnē. Tāpēc vieglāk elpot, raitāk veicas darbs. Otrā piecgade izpildīta pirms laika — četros gados un trīs mēnešos. Sākusies trešā piecgade — aug visas saimniecības nozares, aizraujošas perspektīvas! Atkal dzīves galvenais tonuss — jaunrade.

Atcerēdamies, kāda cīņa izcīnīta, Saša saprata, ka reizēm viņi visi — apakšzemes gazifikācijas entuziasti — karājušies mata galā. Niecīgākā kļūda, niecīgākā aizķeršanās . . . Bet mēs sakodām zobus — un strādājām, strādājām. Visu pārvarējām — un uzvarējām. Tagad mūsu pūles saplūst ar vispārējās attīstības gultni un jaunrades augošo enerģiju. Toreiz ūdeņi kāpa, katru brīdi draudēja applūdināt. Tagad — paceļ un nes labdabīgs vilnis.

Bet kāpēc Stadņiks neatgriežas? Kāpēc nav Čubaka?

Vai tas var būt, ka viņi ... Nē, nevar būt. Nu, Stadņiku Saša pazina mazāk, grūti apgalvot. Kaut gan ... ir taču tādas cilvēcīgas iezīmes un rakstura vilcieni, kas neviļ! Bet par Ču-baku jau nav ko runāt! ... Var pajautāt, kam grib Doņeckā — acu priekšā izaudzis, dzīvojis un strādājis. Vēl šobaltdien ļaudis saka — Čubaka parks, Čubaka nami. . .

Nē, viņi atgriezīsies! Tur vēlreiz izskatīs kļūdainās apsūdzības, noskaidros, viņus atvedīs mājās. Stāsta, ka Čubaku apvaino par Markušas atbalstīšanu. Bet Markuša taču uzņemts partijā atpakaļ! Protams, viņi atgriezīsies! ...

Tā domāja Saša, raiti soļodams augšup pa Gorkija ielu un vicinādams asteru pušķi kā pirts slotu. Tad domas atgriezās pie nupat notikušās apspriedes, tāpēc ka tieši tur viņš apjauta kaut ko jaunu pats sevī — un šis jaunais iepriecēja.

Ļipatuška vakar teica: tu, Sašiņ, vienmēr esi bijis mums galva, bet tagad no čaumalas ir izšķīlies — vadītājs!

Jā, sanāksmes priekšsēdētājs bija tautas komisāra vietnieks Klinskis pārmaiņus ar Burminu, rosījās arī Oļesovs, bet īstenībā visu sanāksmes gaitu vadīja Saša un juta, ka izdodas labi, ka nav vairs puicisko baiļu no autoritātēm, ka reizēm var pateikt autoritātēm, par kādu tematu lai runā, vai pārliecināt, lai paņem un izstrādā kādu zināmu problēmu . . . Taču galvenais — iemācījies domāt plašāk un valstiskāk nekā agrāk.

Izšķīlies no čaumalas? Ko tur lai saka, mēs tiešām bijām zināmā mērā ieslēgušies savā čaulā. Mūsu metode, mūsu stacija.

Kā mēs spriedām! Izdomājām, izmēģinājām — tātad viens, divi — jāievieš; kas minstinās, tas ir birokrāts, neko nesaprot. Protams, viņu nav mazums, šo birokrātu. Arī nesaprātīgo diezgan. Bet ir arī vienkārši saprātīgi vadītāji, kā Burmins, kas prot aptvert visu veselo — tautas saimniecību. Turklāt vēl tās augšanā un attīstībā, ņemot vērā valsts daudzveidīgās vajadzības. Tāpat arī ievērojot visas starptautiskā stāvokļa īpatnības .. . Protams, mēs dzīvojām līdz visiem valsts un pasaules notikumiem — piecgadēm, aizsardzībai, spāņu tautas varonīgajai cīņai, fašisma pieaugošajiem draudiem Vācijā un Itālijā . . . Tomēr mūsu pasākums it kā palika ārpus lielajiem notikumiem. Tagad es izjūtu valsts mērogu. Amerikas vai Anglijas atbalsts fašismam, kāda bravūrīga Hitlera runa — un es manu, kā tas atspoguļojas manā darbā praktiski, ikdienā: īsāki termiņi, grūtības ar naudu un fonda materiāliem, aparātu pasūtījumi tiek atlikti, stingrāk izlemti mūsu jautājumi vispārējā plānā par valsts apgādi ar kurināmo.

Cilvēki, kas aptver veselo — visu valsti, steigties nevar, kaut arī vada visstraujāko augšanu, kādu pasaule vēl nav pazinusi. Viņiem nepieciešama garantija, lai nebūtu kļūmju un traucējumu, lai tiktu pierādīta ekonomiskā lietderība. Un mums vajag savos plānos un vēlējumos ņemt to visu vērā — valsts uzdevumus un rūpes.

Paļka sadusmojās, izdzirdis šādu apsvērumu:

— Saška, tu sāc apaugt ar priekšniecisku tauku kārtu.

Nekā priekšnieciska manī nav, lai nemuld!

Bez mērogiem, koordinācijām un dažādu faktoru vērā ņemšanas ir daudz vieglāk, savā čaulā — vieglāk. Bet es vairs nevaru un negribu ierauties čaulā ...

Un vispār mani mīļie, labie draugi ir te, apspriede beigusies, un šovakar es neesmu vairs nekāds vadītājs, nekāds Zinātniskās pētniecības institūta direktors, ne vietnieks, nekas. Esmu vienkārši — Saša, viens no trijiem, kurus «ne uguns, ne ūdens nevar šķirt». Būtu labi izbēgt no lielas sabiedrības un trijatā pastaigāties pa Maskavu, kā staigājām paDoņecku. Parunāt par to, kas ienāk prātā, — ja gribas — patriekt niekus, negribas — paklusēt, neviens to neņem ļaunā. Tas gan būtu jauki!

Nē, vakars nepagāja tā, kā Saša bija sapņojis. Un tikai tāpēc, ka Ļipatuškam bija pārāk jautrs garastāvoklis!

Izmantodams brīvo dienu, Ļipatovs kopš agra rīta kārtoja sie-

vas darīšanas un ne jau bez aplinkus ceļiem panāca to, ka An-nušku pārcēla darbā uz Doņecku par vecāko ģeoloģi urbšanas darbu kantorī. Tautas komisariātā viņš satika Igoru, kas bija atlidojis komandējumā no Svetlogradas, un aizgāja līdz pie Mitrofa-noviem pusdienās, kur uz priekiem krietni iedzēra. Iedzēris gribēja dzīrošanu turpināt, bet Igors jau bija norunājis satikšanos ar Truņinu un Aleksandrovu; Ļipatovs uzstāja, lai Igors atved uz viesnīcu arī draugus, pēc tam piezvanīja Račko — gribēja palielīties ar panākumiem un ataicināja Grigoriju Tarasoviču šos panākumus «apslacīt». Sapircis par visu atlikušo naudu vīnu un uzkožamos, Ļipatovs ar grūtībām aizstiepa pirkumus līdz viesnīcai un pie lifta ieskrēja krūtīs Kateņinam un viņa meitai.

Ļipatovam Kateņins lāgā nepatika, toties meita likās ļoti piemīlīga.

— Ienāciet vakarā pie manis. Būs jautri!

Vsevolods Sergejevičs mēģināja atteikties, bet Ļuda tikai uz vienu nedēļu bija varējusi izrauties uz Maskavu un alka izpriecu.

— Katrā ziņā atnāksim, — viņa apsolīja un arī noteica laiku.

Sametis pirkumus uz dīvāna, Ļipatovs atlikās mazliet nosnausties un tā saldi nogulēja, kamēr viņu pamodināja draugi. Tūlīt pēc tiem atnāca Račko, tad Alimovs ar Katrīnu. Visi, izņemot Ļipatušku, saprata, ka aicināt reizē Račko un Alimovu nevajadzēja — abi ne visai labi satika. Ieraudzījis Alimovu, Grigorijs Tarasovičs sadrūma, saīga, bet Ļipatovs tūlīt atrada izeju: kamēr pārējie sagatavos vakariņas, uz ātru roku «jāiemet pa glāzītei».

Ko lai dara — Saša un Paļka taisīja vaļā pudeles un kārbas, bet Ļuba rosījās, klādama galdu, un slepus pačukstēja Katrīnai, ka vajag noslēpt pāris pudeļu degvīna, citādi Ļipatuška iekamps par daudz. Katrīna paslēpa divas pudeles vannas istabā, bet vairāk arī neko nepalīdzēja, apsēdās pie galda un atbalstīja zodu kopā saņemtajās rokās.

Alimovs skraidīja pa istabu, uzgrūzdamies krēsliem, un jūsmīgi atcerējās dažādus sīkumus no vakar notikušās apspriedes. Viņš dzīvoja uzvaras apziņā un nespēja ne par ko citu runāt. Vicinādams garās rokas virs Ļipatova un Račko galvas, viņš zobojās par Vadecki — hameleons! Un Kolokoļņikovs — varētu likties, ka tas nekad nav mums metis sprunguļus ceļā!

Alimovs runāja bez ļaunuma, viņš smējās — Saša pirmo

reizi dzirdēja šos skaļos, gandrīz labsirdīgos smieklus. Vai tāpēc mazāk dusmu un īgnuma, ka izcīnīta uzvara? Vai arī tāpēc, ka te sēž Katrīna? Viņš runā un reizēm pamet uz Katrīnu acis, tad pieiet klāt un kā nevilšus uzliek viņai roku uz pleca vai pieglauž kādu sprogu, kas atrisusi no bizes.

Katrīna pēdējos mēnešos novājējusi un izskatās pieaugusi — nekā vairs nav no senākās ciemata meičas. Kustības rāmas, liegas, uz lūpām rotājas silts smaids, kas netiecas pretī apkārtējiem cilvēkiem un pat ne pretī Alimovam, bērt: kaut kam, kas norisinās viņā pašā. Ļuba pačukstēja Sašam, ka Katrīnai glaimojot Alimova mīlestība un pašas iespaids uz viņu.

— Un vai tad viņa — mīl Alimovu?

— Man liekas, jā. Katrīna ir tāda kā . .. apskurbusi.

Jā, pieaugusi un apskurbusi, cik trāpīgu vārdu atradusi Ļuba! Laikam šis cilvēks arī mīlestībā ir nevaldāms . . . Kas zina — varbūt tā arī labāk abiem. Alimovam apsolīts dzīvoklis jaunā namā. Katrīna pāries dzīvot pie viņa. Bet meitiņa? Katrīna taču neatstās meitu. Vecajiem Kuzmenkiem jauns sitiens. Un Katrīnai? Vai viņa Alimovā būs atradusi tēvu Svetlanai? Kas to zina! ...

Tiklīdz visi apsēdās pie galda, varēja just, ka nevajadzēja aicināt reizē ne tikai Račko ar Alimovu, bet arī Alimovu un Katrīnu ar Paļku. Ļipatovs to saprata pārāk vēlu un nolēma visu izlīdzināt ar iedzeršanu. Saša tikai lika glāzīti pie lūpām, viņam nepatika dzert, toties Paļka pretēji paradumam ne reizes neatteicās no degvīna. Visiem par brīnumu, arī Katrīna vienā rāvienā izdzēra glāzīti, tad otru. Alimovs piesēdās Katrīnai līdzās un to apskāva.

— Viņa jau man krietna iemetēja, — viņš smējās, — dod tik šurp!

— Ļoti žēl, ka esat iemācījis dzert! — Paļka niknumā iesaucās un pabīdīja glāzīti tālāk no māsas. — Neaušojies!

— Ko tu neteiksi, kāds skolotājs atradies! — Katrīna pasmaidīja.

Viņa bija jau mazliet noreibusi, bet cieši saspieda Alimova elkoni, lai klusē, nestrīdas. Alimovs neatbildēja, tikai lūpas palika bālas un sāka raustīties.

Un tobrīd iebrāzās vēl trīs ciemiņi — Ļipatovs uzreiz neaptvēra, kas tie tādi, šie skaļie jaunie ļaudis, jo bija aizmirsis savu ielūgumu. Bet Paļka metās pretī, visas šīs dienas viņš bija ilgojies satikt Truņinu, Aleksandrovu un it īpaši — Igoru.

Igors brāzmaini sasveicinājās ar Paļku, bet tad pēkšņi tumši piesarka un sastomījās uz sliekšņa: viņš vēroja sievieti pie galda un ne visai jauno, neglīto cilvēku, kurš sēdēja, to apskāvis. Paļka atskatījās uz māsu — Katrīna māksloti smaidīja.

Ļipatovs sāka trokšņaini iepazīstināt viesus. Vai nu Alimovs kaut ko juta, vai arī tiecās padižoties, bet, spiezdams Igoram roku, viņš teica:

— Iepazīstieties! Mana sieva.

Igors ceremoniāli nolieca galvu. Sieva! «Man nekad tā nebūs,» — un te nu nav pagājuši ne divi gadi — jau vīrs. Vecs, kārīgs ķēms, gramstās, cilvēkiem redzot...

— Viņi taču pazīstami! — Ļipatuška vientiesīgi iesaucās un iekoda sev mēlē.

Ļuba, it kā nekas nebūtu bijis, piebilda:

— Kā tad, ka pazīstami. Jūs atbraucāt kopā ar tēvu pie mums no ekspedīcijas. Vai atceries, Katrīna?

Ļipatovs tikai nokrekšķinājās — ir nu gan sievieši izņianīgi! Tāds vēl nav piedzimis, kas pārspētu viņas viltībā. Tomēr Katrīna nevēlējās nekādu viltību.

— Mēs sastapāmies arī vēlāk, — viņa sacīja. — Priecājos, ka esmu jūs satikusi, Igor Matvejevič. Nezināju, ka jūs esat Maskavā.

Viesu pulciņš sadalījās divās grupās. Paļka un Ļipatovs ar Truņinu un Aleksandrovu gribēja palīksmoties — ja jau gadījies tāds vakars, lai tad arī iet uz nebēdu! Otra grupa izveidojās ap Katrīnu — te valodas plūda rāmi, bet straumē bija jaušami zemūdens akmeņi. Katrīna pati klusēja, runāja Igors. Viņš stāstīja par Svetlostroju, par laivu ar piekabināmo motoru, ko nosaucis par savu uzticamo draudzeni, — un izaicinoši pavērās Katrīnā. Katrīna nodūra acis. Alimovs to ievēroja un sāka mētāties pa istabu kā pulksteņa vēzeklis, bet tas savukārt padarīja nervozu Račko.

Sašu interesēja, kādas ir darba iespējas jaunajiem inženieriem celtniecībā. Igors atbildēja, ka jau ar pirmajām dienām vada visus pētniecības darbus, kas nepieciešami nākamajai ūdenskrātuvei, bet tuvākajā laikā iegūs pilnīgu patstāvību; viņš esot atbraucis ar kādu priekšlikumu, un, ja to pieņemšot, viņu iecelšot...

— Vispirms lai ieceļ un tad varat lielīties! — ķērcošā balsi viņu pārtrauca Alimovs.

Igors zobgalīgi pasmaidīja un pacēla glāzīti:

— Piedodiet, es dalos savās cerībās ar veciem draugiem, ne ar jums. Uz tikšanos, draugi!

Un izdzēra tukšu.

— Vēlu jums panākumus! — Katrīna arī izdzēra. Palūkojās uz Alimovu: — Met mieru, nu ko tu dusmojies!

Kateņina ierašanās uz brīdi izkliedēja strīda atmosfēru. Ļuda tūlīt pat sāka brīvi triekt, bija redzams, ka viņa apzinās savu skaistumu, apzinās, ka jaunajā kleitā labi izskatās un jebkura tērgāšana viņai vedas veikli. Kamēr jaunpienākušos viesus sēdināja pie galda un tiem piešķīra soda glāzītes, Katrīna piegāja pie Alimova, vēlēdamās viņu nomierināt. Neviens nedzirdēja viņas klusi teiktos vārdus, toties visi izdzirda Alimova rupji izkliegto aizrādījumu:

— Pavēro vien pati sevi, bet mani pietiks audzināt! Apnicis!

Paļka pielēca no galda, bet Saša viņu stingri atturēja — nejaucies, neuzsāc skandālu.

Klusumā, kas bija iestājies, atskanēja Ļudas balstiņa:

— Konstantīn Pavlovič, nāciet šurp, mēs tik sen neesam redzējušies!

Viņa nosēdināja Alimovu sev līdzās un, kā nemanīdama tā saīgušo seju un drebošās lūpas, čivināja un uzsmaidīja kā labākajam draugam.

Katrīna pastāvēja viena pati, atrāvusies malā, lēnām piegāja pie galda, savāca tukšās pudeles, atnesa no vannas istabas pilnās.

Divi cilvēki viņu vēroja — brālis un Igors. Turas lieliski, bet acis satumsušas. Ne reizes nepaskatījās Alimovā, tomēr varēja just, ka redz katru viņa kustību, dzird katru viņa vārdu. Mīl? ...

Izlaistīdams degvīnu, Paļka ielēja viņai un sev:

— Iedzersim, māšel?

— Tagad nu vairs nav iemesla dzert, — Katrīna pasmaidīja skaidru smaidu un apsēdās, atbalstījusi zodu sažņaugtajās dūrēs.

Ļuda valdīja pie galda, koķetēdama, cik jaudas, ar visiem vīriešiem vienlaikus. Katrīna redzēja, ka Alimovs atdzīvojies un Ļipatuškam acis vien spīd — jau savaldzināts! Redzēja, ka Ļuda ir skaista, ģērbusies ar tik izmeklētu lietpilsētniecisku gaumi, kāda Katrīnai sveša, prot uzturēt jautrību un aizrautīgi tērzēt, arī to Katrīna nekad nav pratusi. Un Igors vēro gan Ļudu, gan Katrīnu — salīdzina?

Igors nevilšus salīdzināja. Ļuda viņam nepatika, bet līdzās Ļudai Katrīna likās smagnēja, provinciāla. Ja vien padomā, ka viņš tik naivi noticēja viņas apņēmībai būt kā «akmenim», mo' cījās, centās viņu izdzēst no atmiņas un tomēr atcerējās kā labāko no sievietēm! ... Un viņa — tāda pati kā visas ... Kas viņu spieda precēties ar tik rupju tēviņu? Iegribējās uz galvaspilsētu? Bet atbrauca — un apdzisa. Vecs vīrs un vēl jāuzmana! Nav vairs ogļraču madonnas. Žēl. . .

Tiklīdz viņš to iedomājās, tā Katrīna piecēlās un paklusu atzinās brālim:

— Es nevaru tik ilgi nosēdēt pie galda, neesmu pieradusi. Pie mums Donbasā jau pagriežas uz otriem sāniem.

Atvadoties viņa cienīgi palocījās un izgāja no istabas — nevis izgāja, bet izslīdēja bez steigas. Madonna . . .

Alimovs viņu bailīgām acīm pavadīja un, nepabeidzis sarunu ar Ļudu, apgāzdams krēslu, metās viņai pakaļ.

— Redz, kā! — Paļka ar labpatiku noteica un izdzēra glāzīti.

— Tā! Tā! — nikni izdvesa apskurbušais Račko. — Bet kāpēc tu to pieļāvi! .. . Kāpēc atdevi šitam! . .. Sitam! ...

Paļka atmeta ar roku un dzīrās sev ieliet vēl, bet Saša atņēma pudeli. Ļuba, smagi pārdzīvodama visu, skatījās uz Sašu — kāpēc vajadzēja nākt? Nepatikšanas vien ...

Nepatikšanas nemanīja, bet varbūt arī negribēja manīt Ļi-patovs. Viņš neatlaidīgi prasīja — dziedāt! dziedāt! Igors viņu atbalstīja un centās atcerēties dziesmu, kas bija iepatikusies Doņeckā.

— Ļubiņ, tu taču to zini, sāc, — Saša aicināja.

Ļuba sāka dziedāt. Viņas skaidrajai balsij bija viegli pievienoties. Kad balsis nostiprinājās un saskaņojās, Saša pieliecās Račko pie pašas auss:

— Grigorij Tarasovič, iznāc man pakaļ gaitenī.

Ļuda sadomāja dejot. Mūzikas nebija. Aleksandrovs ieteica dejot dziesmas pavadībā. Pamēģināja, bet lāgā neiznāca. Atcerējās, ka Ļipatovs nopircis radioaparātu, un tūlīt to izsaiņoja, Aleksandrovs un Paļka uzrīkoja kaut ko līdzīgu antenai un pieplūdināja istabu ar kaukšanu, svilpšanu un dārdoņu, — kā jau parasts, radioamatierus tas, ko uztvēra ēterā, neapmierināja, bet tā, ko gribēja, nebija; tāpēc vēl jo neatlaidīgāk un pašaizliedzīgāk viņi meklēja, netaupīdami ne savas, ne citu ausis.

Kateņins sēdēja kopā ar visiem un tomēr viens. Jutās vecs un nevienam nevajadzīgs. Kāpēc bija atnācis? Uzvarētāji līksmo, uzvarētāji un to draugi. Un kas viņš ir? Viņu uzvara ir Kate-ņina sakāve. Viņš uzstājās sanāksmē ar draudzīgu atzīšanos — «veiksmes pirmajā etapā ļauj cerēt, ka ...». Citādi nevarēja, būtu sīki, zemiski. Un nav arī vairs atkāpšanās! Atgriezties agrākajā darbā? Viņa vieta jau aizņemta. Un kā lai rādās darba biedriem, paziņām? — neveiksminieks, izgāšanās! Bet arī šeit viņš ir svešs. Mordvinovs šodien bija piedāvājis, lai Kateņins paliek par viņa vietnieku Zinātniskās pētniecības institūtā. Solīja izgādāt dzīvokli. Atalgojums nav slikts, lielāks par iepriekšējo, Harkovas. Dzīvot Maskavā . . . Ļuda sapņo — papucīt, es braukšu pie tevis! Arī Katja sacīja — Maskavā tik interesanti! Puisis pat nepamirkšķināja aci, piedāvādams strādāt par savu vietnieku. Cik viņam — divdesmit pieci? Divdesmit astoņi? Piedāvā vecam, pieredzes bagātam inženierim ... Sak, no savas «pārpilnības» nolēmis palīdzēt neveiksminiekam! . . .

— Ludmila, es iešu gulēt. Un tu?

— Vai, tēt, tik agri!

Aizvērdams durvis, Kateņins aizvainots saprata, ka neviens viņa aiziešanu nemana.

Garā gaiteņa vidū, tur, kur tas paplašinās, izveidodams mazu viesistabu, divos atzveltnes krēslos sēdēja Račko un Mordvinovs. Račko bija uzgūlies ar krūtīm uz galdiņa, pie kura abi sēdēja, un kaut ko uzsvērti stāstīja, enerģiski žestikulēdams. Saša klausījās, iekodis zobus lūpā, un saņēma Kateņinu ar tik drūmu skatienu, ka tas steidzās pazust.

Ļuba skuma bez sava Sašas un izgāja viņu meklēt. Saša arī Ļubu saņēma ar to pašu drūmo skatienu, kas, neko neredzot, vērsās kaut kur tālē — skatās tieši virsū un tomēr neredz.

Ļuba gausi vilkās atpakaļ.

— Nezin kāpēc jums visiem kaut kas svarīgs apspriežams pat tad, kad esat nolēmuši papriecāties? — viņa nopūtās un apsēdās blakus Igoram. — Visi kā apsēsti. Jūs arī?

— Jā. — Viņš apsēdās tuvāk un vaicāja: — Izstāstiet, kāpēc viņa apprecējusies. Un kas tas ir par tipu.

Paļka un Žeņa Truņins piegāja pie loga smēķēt un aizrāva aiz sevis smago storu — kļuva vēsāks, klusāks, un gluži negaidot izzuda skurbums.

No desmitā stāva augstuma viņu acīm atklājās garenais laukums: laukumā, pa balti iezīmētajiem gājēju celiņiem, dažādos virzienos steidzās cilvēki, ļoti ērmīgi šādā skatījumā — kā īsāki, saplacināti. Tieši pretī logam dega liels, sarkans burts «M» — metro ieeja, bet pa labi no tās, aiz Vēstures muzeja sarežģītās konstrukcijas tornīšiem, tumšajās debesīs sārtoja piecstarainā zvaigzne — viena no piecām nesen uzstādītajām Kremļa zvaigznēm. Šī zvaigzne tik atbilstoši vainagoja Spasa torni, ka nelikās ne liela, ne smaga, kaut gan tiklab Paļka, kā arī Žeņa Truņins zināja, ka tā sver apmēram tonnu, ka attālums starp staru galiem ir trīs metri septiņdesmit pieci centimetri un ka tas bijis sarežģīts uzdevums — atrast stikla formu, aprēķināt izturību, apgaismošanas sistēmu, spuldžu maiņu, atvēsināšanu .. . Pilnīgi to izprazdami, viņi visu pārrunāja, lepodamies ar nepazīstamu inženieru teicamu darbu un priecādamies, cik gaiši un svinīgi mirdz zvaigzne Maskavas debesīs.

Pa kreisi no metro stacijas, zem senlaicīgas baznīciņas un mājām ar šauriem lodziņiem, kādas tagad vairs neceļ, stiepās vecs ķieģeļsarkans mūris. Mūra smago dzeguļu robos senos laikos droši vien novietojās karavīri ar vaļņu musketēm. Ne Paļka, ne pastāvīgais Maskavas iedzīvotājs Truņins nezināja, kas tas par mūri, un abiem bija tikai gaužām neskaidrs priekšstats par vaļņu musketēm, par to, kad un ar ko te karojuši viņu senči...

Mūris izbeidzās pie «Metropoles» viesnīcas, kur dežurēja greznie «Intūrista» limuzīni, bet pie mūra bija ierīkots benzīna tanks, ap ko piebraukdamas un aizbraukdamas riņķoja dažādu mārku automašīnas. Trīs elektrificēti uzraksti augstu virs laukuma te iedegās, te izdzisa, aicinādami glabāt naudu krājkasē, izmantot gaisa satiksmes lidmašīnas un pilsētas transporta labāko veidu — taksometrus.

— Vesela dzīves programa! — Truņins ar knipi pasita pa logu ārā papirosa galu un vēroja, kā lido tā sarkanā uguntiņa. — Paklausīšu, un mana labklājība būs nodrošināta ka vai nu: ar algu — tieši uz krājkasi, no darba — taksometrā, atvaļinājumā — ar lidmašīnu.

— Daudz gan tad tu sataupīsi krājkasē!

— Es te iedegtu pavisam citus uzrakstus: «Atceries, ka dzīve ir skaista!», «Mīlētāji, sargiet savu mīlestību!».

— Bet es uztrieptu tādu: «Dzīve ir īsa, nezaudē velti ne mirkli!»

— Dzīve ir gara, — Truņins domīgi noteica, sēzdamies uz palodzes, pieraudams klāt kājas un apņemdams ceļgalus ar

rokām, lai netraucētu Paļku. — Ja nebūs kara, mēs vēl ilgi dzīvosim.

— Ņemot vērā visu, ko gribas paveikt?

— Vai tu zini visu, ko tev gribas paveikt?

— Protams!

— Ko tad?

Paļka atbildēja, ne mirkli nedomādams:

— Ieviest apakšzemes gazifikāciju visās ogļu atradnēs. Dabūt labu tehnoloģisku gāzi, kas derētu koksa aizstāšanai metalurģijā, — bez tā nav iespējams pilnīgi izbeigt apakšzemes darbu.

— Vai tad koksa aizstāšana metalurģijā iespējama? — Tru-ņins šaubījās.

— Kāpēc ne? Ne jau pats kokss reducē dzelzsrūdas, bet CO un H2, vai ne tā? No koksa, ko pārvērš gāzē, iegūst oglekļa oksīdu un ūdeņradi. Šie gāzes komponenti paņem no rūdas skā-bekli, atbrīvojot dzelzi. Kāpēc tad nevarētu domnās pievadīt gatavu gāzi vajadzīgajā sastāvā? Šajās dienās mēs sāksim mēģinājumus tehnoloģiskās gāzes iegūšanai.

— Esi gan tu laimīgs cilvēks!

— Aha! Bet kā tev tas ienāca prātā?

— Es, redz, nezinu, ko gribu — visam mūžam! Ļoti baidos kļūdīties.

Pēc klusuma brīža Truņins tikko dzirdami izmeta:

— Es šodien sastrīdējos ar veco . .. nu, ar Rusakovski.

Paļkas sirds uz mirkli pamira — tik ļoti tā atsaucās uz šo

uzvārdu.

— Kādēļ? — Paļka jautāja, apvaldīdams citu jautājumu.

— Tā paša dēļ — ko darīt. Lai nekļūdītos.

Truņins sīkāk nepaskaidroja, nogrima domās. Reklāmas atspulgi plaiksnījās viņa tuklajā sejā. Paļka nenoturējās:

— Kā viņi dzīvo ... nu, Tatjana Nikolajevna?

— Lieliski, — Truņins vienaldzīgi atbildēja.

— Vai puišu vakari tiek vēl tāpat rīkoti?

— Puišu vakari? — Truņins izklaidīgi pārjautāja. — A, puišu vakari! Tie reizēm ir. Bet mūsu . .. Saproti, mēs taču tomēr dabūjām veco savā pusē. ORAT — atceries? Oļegs Rusa-kovskis, Aleksandrovs, Truņins. Vecais ilgi pretojās. Nevēlējās iesaistīties rūpniecībā, praktiskajos darbos. Viņam piemīt tāda olimpiska nepiekāpība! Nu, ievilkām. Pat ne mēs. Apstākļi paši — piecgades, valsts aizsardzība, Hitlers. Ir pilnīgi skaidrs,

kāda nozīme alumīnijam aviācijā un ne tikai aviācijā. Bet mūsu metode — tā ir alumīnija ražošanas palielināšana un paātrināšana milzu apmēros. Viņš to saprata. Un cik mēs jauki strādājām! Katru vakaru četratā, reizēm līdz vēlai naktij ...

— Četratā?

— Jā, ar Tatjanu Nikolajevnu. Mēs viņu saucām par iedvesmas dievieti — protams, ne bez lišķības. Viņa pamatīgi palīdzēja. Bija rasētāja, reģistratore, bibliogrāfe. Un kādas vakariņas naktīs lika galdā!

— Vai tad ieinteresējās par alumīniju? — Paļka māksloti vienaldzīgi jautāja.

— Nē jau! Kad mēs beidzām, viņa sacīja: izdomājiet vēl kaut ko, Iļja, — vai nu jums grūti!

— Par alumīniju — Iļka izdomāja?

— Kā tad. Tāda jau viņam galva. Rusakovskis saka: brīnumains koncentrētības un nepastāvības savienojums. Vai nav labi teikts?

Viņpus smagā loga aizkara beidzot bija atrasta deju mūzika un sāka švīkāt pazoles. Nakts dzestrums plaka pie vaigiem, spraucās aiz krekla apkaklēm.

— Pasaki, Pāvel. Tu biji aspirants. Zinātne, teorija un tamlīdzīgi. Vai tev nav žēl, ka aizgāji no visa tā prom uz savu gazi-fikāciju?

— Tā taču ir mana! Kā es varu nožēlot? Un tad vēl — te ir gan zinātne, gan tehnika, viss kopā.

Truņina seja bija neparasti nopietna:

— Mani aicina darbā uz mūsu projekta ieviešanu. Par galveno inženieri. Pusgadu cīnījāmies par savu ideju, smagi cīnījāmies, tagad vajag īstenot! Tas taču ir ko vērts! Bet vecajam liekas — nodevība pret zinātni, sadrumstalošanās, nav īstas mērķtiecības ...

— Un tev gribas iet?

— Ļoti.

— Kas tad ir, vai tu nevari aiziet bez viņa piekrišanas?

Truņins papurināja galvu un labu brīdi klusēja. Viņpus sto-

ras bija beiguši dejot. Ļipatovs un Igors kaut ko dungoja nesaskanīgi, piesmakušās balsīs. Pie pašas storas ierunājās divi: vīrietis un sieviete. Sieviete bija Kateņina meita, un pēc vīrieša balss Paļka ar izbrīnu pazina Alimovu, kurš tātad atgriezies.

— Man tā gribējās redzēt! — sacīja Ļuda.

— Iedomājieties — nakts. Melna dienvidu nakts — un tumsā

laistās gaiši zila lāpa! Viss gaiši zils kā mēness gaismā. Tikai skaistāk, tāpēc ka to paveicis cilvēks! Jūs saprotat?

To teica Alimovs, un Paļka klausījās viņa satrauktajā stāstā kā savā paša, tikai sakarīgākā un poētiskākā, Paļkam pašam tā neveiktos. Par šiem vārdiem vien, par šo satraukumu viņš vienā mirklī piedeva Alimovam visus agrākos un arī nākamos grēkus.

— Universitātē ar mācījos vidēji, — Truņins ierunājās, — gandrīz pametu studijas, gribēju braukt uz Arktiku. Bet atturēja Rusakovskis. Skolotājs ar lielo burtu. Esmu viņam pateicību parādā par visu, kas manī ir. Un aizvainot viņu . . . Tomēr auksts. Iedzert, vai.

Paļka pieturēja Truņinu aiz elkoņa. Viņam bija ļoti svarīgi saprast:

— Tātad Rusakovskis ir patiesi liels cilvēks?

Truņins izbrīnījies iepleta acis, un tāpēc viņa seja vērtās vēl apaļāka. Atbildēja nevis viņš, bet Iļka Aleksandrovs, kas iespruka pie viņiem aiz storas.

— Kurš tad šaubās? Tikai mums viņš ir bruņinieks Dzelžainā Roka. — Un ar to pašu elpas vilcienu jautāja: — Kas ir kamča?

Ne Paļka, ne Žeņa Truņins nezināja, kas ir kamča. Kāds tehnisks termins?

— Ak jūs, aprobežotie grāmatu tārpi — tie esat jūs! Paklausieties!

Kam vilkties dzīvē gausā gaitā?

Lai pakavi dun rakstā raitā!

Un tā kā mūža rītausmā —

Nu aši zirgam mugurā!

— Ta-ta-ta-ta- ta-ta-ta-m ... Te aizmirsu ... un:

Vai kāpšļi notur — pārbaudu,

Ar kamču gaisā uzšauju.

Uz priekšu parausies kā vējš,

Pār kalniem lidos kumeļš spējš.

— Tad tas ir kāds klejojošu zirgu ganu termins, kāda atšķirība, — Truņins nožāvājās. — Vai tu grasies nodarboties ar jāšanas sportu? Pieteicies manēžā?

— Nožēlojamais resnīti, zemes rāpuli! Tu neesi spējīgs saprast neko tādu, kas nav ķīmija un kas nav tehnika. Es deklamēju Pāvelam, saprati?

Starp klinšu bluķiem, saulei mājot,

Sirds ardievas teic, elpai stājot.

Tad — pazūd klints, tik ausīs skan,

Vai putna balss, vai bites zan.

Un aizmirstu, ka dienas rit,

Ka nav vairs gadu divdesmit.

Ka grāmatas reiz rakstīju,

Ka asarām tās slacīju.

Bij rūpes, sievietes un raizes, —

Ne moku vairs, ne prātā bailes.

Zem kājām mālu pikas zūd,

Un kumeļam jau sāni kūp.

Bet virsotnēs, ko sniegi klāj,

Man vasara un ziedons māj.

— Tas nav Bagrickis, — Truņins pārliecinoši sacīja. — Kurš ir tavs jaunais dievs?

— Tihonovs, — Aleksandrovs atbildēja un pārkārās pāri palodzei. — Paskatieties, puiši — čāpo plikpauris bez cepures. Universitātē, kad lija lietus, mēs mēģinājām atcerēties četrdesmit plikpaurainos. Visus profesorus pēc kārtas skaitījām, bet nez kāpēc ar grūtībām sadabūjām tikai trīsdesmit astoņus vai trīsdesmit deviņus. Un lietus nemitējās.

Paļka pasmaidīja, savā nodabā pukodamies. Līdzās šim puisim, kas reizēm atgādināja fabrikas apmācības skolas audzēk-nīti, reizēm prātnieku, Paļka vienmēr jutās piederīgs pie viņam jaunas, augsti intelektuālas pasaules un gaidīja atklājumus — vai nu tie būtu kādi zinātniski minējumi, vai, kā šai reizē, dzejoļi. Tas, ko Aleksandrovs noskandēja, viņu satrauca. Paša dzīve ieguva veidolu, izgaisa pagātnē «rūpes, sievietes un raizes», palika aizraujoša kustības izjūta . . . Un pēkšņi — četrdesmit plikgalvju! Kā viņš tā var?

— Bet ko tad, puiši, ja mēs vispār neesam uz galvenā ceļa? — Aleksandrovs pēkšņi sacīja, atmezdams matus no pieres. — Alumīnijs, ogļu vai naftas gazifikācija ... Bet varbūt mūsu laikmets būs gluži jaunu metālu un sakausējumu laikmets? Skaldīta atoma enerģijas laikmets?

— Kāds, kāds?

— Kādas enerģijas?

— Skaldīta atoma. Teorētiski tas iespējams. Un nu es domāju — pēkšņi viss, ap ko mēs noņemamies, — ir gluži jauna laikmeta bērnība?

— Nemels niekus! — Truņins norūca. — Jauns laikmets nerodas pats no sevis, tas dzimst no tā, kas veikts. Bez ķīmijas nekur neaizrikšosi pat uz sava rikšotāja ar to kamču. Vai tu pats maz zini, kas ir kamča?

— Domāju paskatīties vārdnīcā — bet dievs ar viņu! Man patīk šis vārds. K-a-m-č-a. Mēs nezinām milzum daudz brīnumaina.

Paļka neklausījās. Galva bija pilnīgi skaidra. Vai tas varētu būt, ka tāds spējš zinātnes izrāviens atklās jaunu enerģiju, kas izmetīs no cilvēces aprēķiniem ogļu un gāzes radīto enerģiju?

— Nekā tamlīdzīga! — viņš dedzīgi iebilda. — Ogles nededzinās kurtuvēs, tas jau skaidrs, tā ir vakardiena. Bet tikai tāpēc, ka mēs tās iegūsim gāzes veidā. Taču bez ogļu derivātiem ķīmijā nevar iztikt, taisi, kādus sakausējumus gribi.

— Pāvels ir pats laimīgākais puisis no visiem, kādus vien man gadījies sastapt, — Truņins sacīja. — To mums teica jau Tatjana Nikolajevna, atceries, Iļka?

— Ko viņa teica?

Brīnums, ka, pieminot šo vārdu, metās karsts.

Atbildēja Aleksandrovs:

— Teica, ka tu esot laimīgs, tāpēc ka ticot, sapņojot un īstenojot.

Truņins nolēca no palodzes.

— Tiklīdz atceros, cik neganti mēs sastrīdējāmies! .. .

Viņš pašķīra aizkarus.

— Redz, ko sagaidījām! Tukšas pudeles vien palikušas!

Pacilājis pudeles, viņš vienā vēl atrada vīna paliekas. Paļka

salēja visiem vienādi, ar pretīgumu izdzēra. Viņa visu sapratusi. Un sacījusi, ka viņš ir laimīgs. Tas ir labi, ka neiedomājas viņu jau staigājam nelaimīgu . . .

Viņam kļuva skumji un gribējās palikt vienam, atgulties un tūlīt pat aizmigt, aizmigt, kamēr galvā nelien nevajadzīgas domas. Ļipatuška, iekritis dīvāna stūrī, šņāc. Alimovs vēl joprojām valdzina skaistuli ar dedzīgām runām. Vai Katrīna guļ — vai arī gaida viņu? Sašas nav. Račko arī pazudis. Laiks izklīst katram uz savu pusi... Vai tiešām tā varētu būt, ka zinātne, atklājusi kādu jaunu enerģiju, vienkārši pārvilks svītru oglēm un naftai kā nevajadzīgām? Un cilvēce pametīs milzīgas bagātības guļam zemes dzīlēs bez kustības? Nē, nieki, nieki, nieki! Jo tālāk iet progress, jo straujāk aug prasība pēc enerģijas. Augs ātrumi, temperatūras, un tas viss ir kurināmais, enerģija. Zemes

dzīļu bagātības tiks izmantotas arvien pilnīgāk un mērķtiecīgāk. Gazifikācija — tas ir viens no šiem mērķtiecīgajiem veidiem. Un es esmu laimīgs. Jā! Ticu, sapņoju un īstenoju. Ko tu neteiksi, cik attapīga! ...

Durvis, spēji pagrūstas, atsprāga vaļā, atsizdamās ar rokturi pret sienu.

Uz sliekšņa stāvēja Saša. Bāls, gandrīz vai zilgans.

— Sašiņ, tev slikti? Kas ir?

Saša atbīdīja Ļubu un devās pie Paļkas, ceļā apiedams Ali-movu tā, kā mēdz apiet dzeloņstiepli.

— Ir jau vēls! — viņš skaļi noteica, pukodamies, ka šeit tik daudz svešu, viņam nevajadzīgu cilvēku. — Paļka, tu. ..

Viņš nepabeidza. Paļka stāvēja viņam pretī — mati izspūruši, kaklasaite sagriezusies, uz lūpām apskurbis smaids. Pateikt viņam — tagad? Atlikt uz rītdienu? Saša iedomājās, kā rīt pastāstīs un Paļka saniknosies un kā tas ietekmēs — viņu pašu, • darbu, Katrīnu, visus ...

— ... Tu neesi aizmirsis, ka mums no rīta jābūt Tautas komisariātā? — pēc brīža Saša pabeidza un pagriezās pret viesiem: — Mājā, biedri, laiks mājā. Vajag prasties!

Tas nebija pieklājīgi. Viesi devās pie drēbju pakaramā. Ļuda, stāvēdama durvīs, koķetēja, vēl kavēdamās iet prom. Ali-movs viņu gaidīja aiz durvīm.

— Mēs jūs pavadīsim, Ludmila Vsevolodovna, — Paļka piedāvājās, izlikdamies, ka neredz Alimovu. — Igor, iesim nodosim meitu tēvam rokās.

— Lieliski! Uz redzēšanos, Konstantīn Pavlovič! — Ļuda smējās un paņēma zem rokas savus pavadoņus.

Alimovs skatījās viņiem nopakaļ, aizsmēķēja jaunu papirosu pie iepriekšējā.

Aleksandrovs un Truņins ģērbās, ar izbrīnu vērodami Sašu Mordvinovu. Kas viņam noticis? Arī Ļuba nespēja attapties — vēl nekad Saša nav tāds bijis: paklupa pret krēslu, paspēra ar kāju pudeli, apgāza glāzīti. Nedrošā gaitā devās uz durvju pusi, mēlei mežģoties, uzsauca:

— Kon . . . Konstantīn . .. Pavlovič ... uz mirklīti!

Un, kad Alimovs paspēra soli pāri slieksnim, dzērāja balsī uzkliedza:

— Katrīnai darīt pāri! . .. Neļaušu!

Un atvēzējies iesita Alimovam pa vaigu.

Alimova seja sāka raustīties. Viņš pacēla dūres, kas aiz

sasprindzinājuma bija kļuvušas baltas. Taču rokas noslīga lejup nesitušas.

— Neesmu pāri darījis ... un nespēju .. . pāri nodarīt, ■— Alimovs tikko dzirdami noteica un gandrīz skriešus aizskrēja pa gaiteni — pie Katrīnas.

— Ko tu, Sašiņ! — Ļuba, uzkritusi vīram uz rokas, murmināja. — Viņš taču neko ļaunu ... Vai tad tā var!

Truņins sparīgi mauca kājās galošas un neskatījās ne uz vienu, viņam bija pretīgi — sakāvušies kā krogā. Bet Iļka Alek-sandrovs, it kā nekas nebūtu bijis, piegāja pie Sašas, saprotoši ieskatījās acīs un, patiesi ieinteresēts, jautāja:

— Vai tad tiešām bija vērts kraut?

Un sastapās ar pilnīgi skaidru, dzidru skatienu.

— Nemaz citādi nebija iespējams! — skanēja uzticības pilna atbilde.

Kad Saša izaicināja gaitenī Grigoriju Tarasoviču, tas bija tik ļoti noreibis, ka Saša šaubījās, vai vērts patlaban sākt sarunu. Taču gaidīt vairs nevarēja.

— Sakiet atklāti, kas jums ir pret Alimovu.

Račko atsprāga atpakaļ.

— E, nē! Prasi, ko gribi, tikai ne par to.

Viņi kādu brīdi klusēja. Saša vēroja, kā Grigorijam Tara-sovičam ātri zūd noreibums. Nupat pazibsnīja acis. Nupat pārdomās saraucās uzacis . .. Nav jāsteidzina.

— Es tev ticu, Saša, — Grigorijs Tarasovičs pēc brīža ierunājās un pēkšņi spēcīgi parāva sevi aiz izspūrušajiem, sirmuma skartajiem matiem. — Gļēvulis es esmu! Dzīvi nodzīvoju, kā nākas, izgāju frontes — nebaidījos, un tagad . . .

Viņš ilgi klusēja, tad vaicāja:

— Vai tu zini, kāpēc viņš toreiz aizdrāzās pie jums uz partijas aktīvu? Domā, ka aizstāvēt Svetovu? Glābt jūs no sakāves?

— Bet taisni to jau viņš izdarīja.

— Zinu. Bet brauca — jūs gremdēt. Jā, jā! Gremdēt! Slēgt laukā no partijas, iedzīvoties uz šī rēķina!

— Bet kāpēc tad .. .

— Viņš ir mežonīgs, impulsīvs cilvēks . . . Skaidra mērķa viņam nav, ja neskaita vienu, ko diktē godkārība, vēlēšanās par katru cenu gūt panākumus, slavu, varu. Viņš spekulēja uz Kateņina panākumiem — neiznāca. Pārsviedās uz Vadecki un Kolokoļņikovu, domāja — tie izvilks! Jūs bijāt viņam kā dadzis

acīs. Aizdrāzās, lai ar jums izrēķinātos. Bet Doņeckā saoda — nē, te kaut kas nav kārtībā. Jums tur ir kāds puisietis, uzvārdā Čubaks?

Saša pamāja ar galvu.

— Ieskrējis pie šā apvaicāties. Iznāca, ka nemaz nenogrem-aēs, tic panākumiem. Un sapulcē sēdējis, klausījies... Nu, domā, kā gribi, bet izošņājis, ka ir vērts jums pielīst. Un, ja kārti izspēlējis, tad mierā neliksies, kamēr panāks savu! Temperaments, demagoģija, neatlaidība — tas viss viņam piemīt.

Saša domās apsvēra: labi, slavaskārs, rūpējas par savu karjeru, — bet darbu dara!

— Lai sapņo par slavu, — viņš labsirdīgi sacīja. — Mēs arī neatteiksimies no slavas un varam tajā dalīties.

— Jā, protams, — Račko murmināja, vai nu no jauna reibdams, vai izlikdamies noreibis; tieši šobrīd, vērodams Grigoriju Tarasoviču, Saša pirmo reizi nodomāja, ka reizēm ir izdevīgi izlikties piedzērušam. Račko nav pateicis galveno. Baidās?

— Grigorij Tarasovič! Vai nu jūs man uzticaties, vai arī izbeigsim sarunu.

— Skat, cik ātrs! Ja gribi zināt, es tev arī sākumā neuzticējos. Kad tu atbrauci šurp priekšnieka amatā.

— Kāpēc?

— Domāju, ka esi trumpis Alimova rokās.

— Nesaprotu.

— Tu daudz ko nesaproti. Domāju, ka tu, kāpēc ... ar Stad-ņiku tā notika? — Račko balss kļuva arvien klusāka, viņš sāka čukstēt: — Stadņiks pazina Alimovu — tikpat kā rentgenā viņam redzēja cauri. Un Alimovs to zināja. Kamēr Stadņiks bija viņa priekšnieks, Alimovs nevarēja brīvi rīkoties. Ir tāds līdzeklis — denunciācija, mājieni, īstajā brīdī izmesta graujoša replika . .. Un Stadņika nav. Nav.

Saša klusēja, Račko runāja vēl klusāk:

— Mans darba veids ir tāds, ka iznāk saskarties ar dažādu korespondenci. Tā nu šo to redzēju pats. Ar šīm pašām acīm redzēju, šajās rokās turēju. Gan par Stadņiku, par Oļesovu un par Burminu ... Burmins, acīm redzot, zina, tikai nespēj neko darīt. . .

— Kāpēc?

— Ja aiztiks Alimovu, viņš ar savu trako raksturu var nodarīt ļaunumu! Zini, viena slepena apsūdzība — var arī nenoticēt, bet simt apsūdzību dažādās vietās . . .

Šai brīdi viņiem garām pagāja Kateņins. Saša viņu manīja kā caur miglu, acis aiz naida un riebuma neko neredzēja.

— Arī — bijušais trumpis! — Račko pasmīnēja. — Kate-ņina aizsegā Alimovs mērķēja tieši uz direktora vietu. Ja Kate-ņinam būtu veicies, viss izietu gludi. Nebijis Burmina, viņš sen būtu nozāģējis Oļesovu. Kad tevi iecēla, Oļesovs nodomāja, ka Alimovs velk savējos.

— Un es nevarēju saprast, kāpēc Oļesovs tik vēsi atturīgs.

— Oļesovs ir lielisks vīrs, tikai kļuvis vārgs. Vecums, senie ievainojumi, sirds. Un draudzība ar Stadņiku ... Tā nu pavisam sašļucis.

Tagad gaitenī pavīdēja Ļuba. Viņa jau bija prom, kad Saša aptvēra, ka nupat to redzējis, un paļāvīga, sava paša laimes apziņa uz mirkli apdvesa ar siltumu — patlaban šī laime šķita bezgalīga, tā aptvēra ne vien mīlestību, bet arī uzticamos draugus un veselīgo, skaidro vidi, kas bija viņus izaudzinājusi, visu plašo, ilgoto pasauli, kur valdīja radošais gars, darbs, kopējie mērķi un sapņi, nesavtīgums, godīgums un gods un — kur nevarēja pastāvēt Alimovi.

— Bet Katrīna! . ..

— Liekas, lieliska sieviete?

— Viņš pielīda kā čūska!

— Starp citu — viņš Katrīnu mīl.

— Pie velna ar tādu mīlestību! Nožņaugt gribētos! Vai, mazākais, sadot pa purnu!

— Un ko tad?

— Tad pateikšu tā, kā ir. Lai visi zina.

Grigorijs Tarasovičs saguma krēslā. Acis pievērtas, elpo smagi. Vai reibums būtu pārņēmis? Varbūt smeldze?

— Es tev sacīju, ka esmu gļēvulis, — viņš runāja, neatvērdams acis. — Nav tiesa! Neesmu ne gļēvulis, ne tūļa. Simtiem reižu pārmetu sev, simtiem reižu apņēmos ... Bet ko var darīt? Esmu lasījis tos viņa ... dokumentus. «Uzskatu par savu partijas biedra pienākumu signalizēt par to, kas ...» Naktīs pielecu kājās — smoku nost! Aiziet, uzsaukt cilvēkiem — sargieties, apmelotājs! Bet kā lai iet? ... Stadņiks taču — cietumā! Paklausīsies, teiks: atļaujiet, kas tad tā par apmelošanu . .. Un tā es klusēju, sasveicinos ar viņu, sniedzu pat roku, ja nav iespējams izvairīties, sēžu pie viena galda ... U-ū-ū!

— Es tā nevaru. Nedarīšu!

Račko atvēra acis — skumjas, laipnas, gudras.

— Vajag turēties, Saša. Un savu karogu... Zini, es kādreiz nesu karogu. Ne kaujā, vienkārši septītā novembra demonstrācijā. Iedeva man, apsolīja nomainīt — un aizmirsa. Stindzinošs aukstums, bet man nav cimdu. Vējš no sāniem, nu — gāž no kājām, arī karogu gāž apkārt. Bet es nesu. Visu laiku urdī doma — satīt karogu, lai neplivina. Un nevaru, dari, ko gribi, — nevaru to satīt! Nav samta gabals pie kāta — karogs taču! . .. Kurš tad to nesīs, Saša, ja ne godīgie boļševiki? Kurš?

— Es to saprotu. Bet zem šī karoga nav tiesību ieplesties salašņām. Zem tā jāstāv tādiem cilvēkiem kā Stadņiks, kā Ču-bakovs. Jūs jautājāt, vai mums ir tāds Čubaks. Viņš — bija. Bija! Nav! Kāpēc?!

— Nezinu, Saša.

— Trīsdesmit septītais gads. .. Ienaidnieki — tas ir saprotams. Šķiru cīņa, spiegu iesūtīšana, gatavošanās karam — jā, protams, fašisms ceļ galvu un gatavojas karam. Tā aģentūru vajag dabūt rokā. To es saprotu. Bet savējie? Tie, kuri cieš velti?

— Vai zini, Aleksandr Vasiļjevič, te vai nu prātu var zaudēt, vai — labāk nelauzīt galvu par to, ko nav iespējams ne saprast, ne izlemt.

Račko piecēlās un cieši saspieda Sašam rokas.

— Es iešu. Un tu, Saša .. . Paliec nu tepat un noskaiti līdz diviem simtiem. Jutīsi, ka par maz, skaiti līdz trijiem simtiem. Un tad ej un netaisi muļķības.

Tai pašā vakarā, kad Saša, izlikdamies piedzēries, iecirta Ali-movam pliķi, pārsūtīšanas cietumā ceļā uz ziemeļiem satikās Stadņiks un Čubakovs.

Mazajā sejā, kas, šķiet, bija sarukusi kamoliņā, vēl asāk staroja acis — līdzīgas starmešiem. Vienu mirkli šīs acis aizplīvuroja asaras, bet tikai mirkli. Apskāvis savu seno draugu un audzēkni, Stadņiks apsveica agrākajā, sparīgajā balsī:

— Ko tu neteiksi, cik gādīgi liktenis mūs allaž saved kopā!

Un pārlaida Čubakam vērīgu skatienu. Arvien vēl tāds pats!

Tikai lūpu kaktiņos iegūlušas dziļas rievas un īsi apcirptajos matos pavīd sirmums. Tomēr pleci tikpat taisni un plati, viņš turas kā parasti — stalti, lūpās, tāpat kā senāk, rotājas smaids.

— Ar ko tu esi kopā? Paziņas ir?

— Vai nu bešā, — Čubaks pasmīnēja. — Vai atceries Gaje-voju? Tāds birokrāts no apgabala izpildu komitejas, pastāvīgi naidojāmies cenu aprēķinu dēļ. .. Tātad Gajevojs. Ari Surov-cevs ir kopā ar mums, tu droši vien viņu zini — vecs čekists. Tāds garš. Un vēl Mjatļevs, mans krustdēls. Ķīmiskās rūpnīcas direktors, kuru mēs pastāvīgi rājām, ka viņš rīkojas pēc saviem ieskatiem. Kā redzi, sabiedrība uz goda! Un kā tev?

— Ar mani kopā ir Zibins no mūsu Tautas komisariāta. Pazīsti? Nesen paņemts, tieši no stacijas nākot, atgriezās no ārzemēm. Līdz šim laikam nav atguvies. Sākumā nemitīgi sūkstījās, ka esot ceļazīme uz Kislovodsku, — saproti, ceļazīme ar pirmo oktobri iet zudumā! Jauks puisis. Vēl ir Vasils Vasiļje-vičs, bija pie mums par konsultantu, zinātnieks, ekonomists. Daudz visādu ļaužu, un ikviens ir cilvēks.

— Cik tev iegrieza?

— Desmit. Un tev?

— Desmit. Gadu.

Čubakovs kā ar punktu atdalīja abus vārdus. Skatieni sastapās un apstiprināja — g-a-d-u. Un gadi abiem pavērās visā to garumā — trīs simti sešdesmit pieci pareizināts ar desmit, pieskaitot trīs garos gadus, — kopā trīs tūkstoši seši simti piecdesmit trīs dienas.

Stadņiks pieskaitīja šos desmit pie saviem gadiem — man būs piecdesmit četri... ja izdzīvošu.

Arī Čubakovs pieskaitīja — man būs četrdesmit divi. Bez «ja». Viņš ticēja, ka visu pārcietīs un — atgriezīsies. Un ne pēc desmit gadiem — ātrāk. Taču arī viens gads, pat viens mēnesis, viņam likās bezjēdzīga dzīves enerģijas izšķērdēšana. Ar to nav iespējams aprast. Ar to nedrīkst samierināties!

Naktī, kad visi bija aizmiguši, tikai vienā kameras kaktā, uz šaurajām lāvām, sabāzuši galvas kopā, nebeidza sačukstēties septiņi paziņas, septiņi nelaimes biedri, septiņi komunisti.

Iznesīgais ekonomists Vasils Vasiļjičs, kurš pat šeit saglabāja savu stāju un akurātību, greizi pasmīnēja:

— Partijas aktīva apspriede.

— Jā! — Čubakovs iesaucās un klusākā balsī atkartoja: — Jā! Tā tas ir, tieši tā mums trūkst!

— Ai, rimsties reiz! — Gajevojs lūdzās.

— Vai redzējāt? — Čubaks ironiski nopūtās. — Tikpat ka nosodījuši mani dzīvot ar viņu kopā — tur nebija miera, šeit atkal — še tev Gajevojs!

Kopš tā brīža, kad viņi bija satikušies etapā, abi senie naidnieki sajuta, ka visi viņu strīdi un nesaprašanās ir tikai bez-

gala jaukās dzīves iezīmes un ka ir patīkami, ja var tos pārcilāt atmiņā, bet reizēm arī pastrīdēties no jauna: vai būtu pienācis laiks, vai arī vēl nav pa kabatai apgaismot ielas visu nakti, it kā arī tagad viņi varētu to noteikt. Abi turējās kopā kā divi novadnieki un iemīlēja viens otru — Čubakam radās aizdomas, ka viņam arī senāk Gajevojs bijis mīļš, ka tas palīdzējis noslīpēt paša raksturu. Agrākajā dzīvē Gajevojs šķita kundzisks, gauss, īgni atvairījās no lietišķi temperamentīgā Čubaka un bija ārkārtīgi skops, — jāsaka gan, tikai skops ar valsts līdzekļiem, bet personīgo naudu pa pilnam tērēja bagātīgam ēdienam un citiem labumiem. Tagad viņa solīdais vēderiņš bija sarāvies, trīs sār-tenu zodu vietā zem bārdas rugājiem gūlās rievās nokarena āda. Sākumā viņš bija pavisam sašļucis. Čubaks viņu sapurināja un vairs neatlaidās.

— Ko nu, kā nesapraša! — viņš ar varu pacēla augšup biedra galvu. — Mūs ieskaitījuši ienaidniekos, bet mēs kādi bijām, tādi esam! Vai ne tā?

Neviens neatbildēja. Pustumsā baltoja sejas, varēja dzirdēt satrauktu elpu. Palikuši bez visa, kas dārgs un pierasts, grūtos apstākļos, kuros tik viegli zaudēt cilvēcīgo seju un cilvēcīgo apziņu, viņi, tāpat kā agrāk, bija komunisti, dižas organizācijas locekļi, pat šeit saistīti ar to pašu atbildību, ar tiem pašiem paškontroles un disciplīnas likumiem.

— Pastāsti, Viktor, kas notiek pasaulē, — Stadņiks palūdza.

Zibinām vēl arvien šķita, ka viss notiekošais ir ļauns murgs,

kas tūlīt, tūlīt izgaisīs. Kā pieredzējis propagandists, viņš pats bija sniedzis ziņojumus par ienaidnieku aģentūru likvidāciju un slepenajiem divkošiem, pats ne vienreiz vien bija brīnījies, kādi redzami cilvēki atmaskoti — varbūt tikai divos trijos gadījumos, kad tas skāra labus paziņas, šaubījies: vai tad tie ir ienaidnieki, varbūt tā ir kļūdīšanās? Pirmajā laikā viņš rāvās tālāk no citiem apcietinātajiem, nevēlēdamies saskarties ar visādiem neliešiem. Tad satika Vasilu Vasiļjiču, vēlāk Stad-ņiku .. . Tagad viņš nesaprata vairs nekā, pagalam samulsa, nomocījās ar juceklīgām domām.

— Pastāstīt — ko tad! — viņš negribīgi atsaucās.

— Visu ko! — Čubaks mudināja. — Kas notiek Savienībā. Kas cilvēkus satrauc. Kā ar piecgadi? Kas jauns Maskavā?

Zibins kādu brīdi klusēja, ielūkodamies biedriem sejā. Vai tā ir? Vai patiesi viņi vēlas zināt tieši to? ... Kā sākās trešā piecgade, kā izskatās rubīna zvaigznes Kremļa torņos, un to,

ka Ščukins Vahtangova teātrī lieliski notēlojis Ļeņinu luga «Cilvēks ar šauteni» un ka pēc pēdējiem aprēķiniem četras piektdaļas visas rūpnieciskās produkcijas valstī dod rūpnīcas un fabrikas, kas uzceltas divu piecgadu laikā, bet uz laukiem strādā ap piecsimt tūkstošu traktoru? . . .

Zibins uzsāka nedroši, baidīdamies, ka varbūt kāds no klausītājiem, iespējams, Gajevojs, novaidēsies: «Kas tad mums tagad ko priecāties!» Bet tieši Gajevojs pēkšņi atdzīvojās:

— Ej nu? Visos torņos? Un lielas zvaigznes? Tālu saskata-mas? Kā tās apgaismo, — no iekšpuses?

Pamazām Zibins aizrāvās, un viņa dedzīgo čukstēšanu klausījās alkatīgi, jautādami arvien vairāk un vairāk. Drūmās kameras vairs nebija, septiņi padomju cilvēki, septiņi komunisti dzīvoja Dzimtenes darbos un domās.

— Piecsimt tūkstošu traktoru ... — Surovcevs sapņaini atkārtoja. — Bet es taču dzirdēju Ļeņinu, kad viņš runāja par simt tūkstošiem traktoru kā par sapni, kas pagaidām nesasniedzams! .. . Cik mēs tālu esam tikuši! . .. Nu, un kā ar kolhoziem?

Viņš bija arestēts ātrāk par citiem un tagad steidzināja Zibinu, prašņāja un dusmojās, ja Zibins neprata atbildēt. Varēja nojaust, ka viņš aizrautīgi pārbauda, izzina, vai viss tur, brīvībā, ir kārtībā un, ja kaut kur ķeras, vai dara to, kas nepieciešams. Mjatļevs, svildams dusmās un naidā, neapzināti meklēja apstiprinājumu, ka bez viņiem viss kļuvis grūtāk. Turpretī Surovcevs, šķiet, pat jutās apmierināts, ka dzīve arī bez viņiem nav apstājusies, bet iet augšup.

Japāņu provokācija Tālajos Austrumos, Hasanas ezera rajonā, viņu satracināja:

— Vai jūtat, biedri, no kuras puses vējš pūš? Izlūkošana ar kauju! Tas uz karu. Nu, un kas Eiropā? Ko Hitlers, Musolini?

Zibins bija nodzīvojis divas nedēļas Parīzē. Kā tur?

— Marianna piemiegusi acis, lai neredzētu briesmas. Ne fašismu, ne tuvo karu, ne arī «neiejaukšanās» kaunpilno politiku. Tā arī, liekas, dzīvo ar aizvērtām acīm.

Surovcevu neapmierināja virspusēji vērtējumi, viņam vajadzēja faktus. Vai taisnība, ka Čemberlens un Daladjē braukuši uz Minheni satikties ar Hitleru un Musolini? Un ko franču komunisti? Tautas fronte? Kas notiek Spānijā?

— Republikāņi sakauti.. .

Ilgi un nomākti klusēja. Katrs no viņiem un visi kopa, visa padomju tauta, ilgus mēnešus dzīvoja līdzi Spānijas varonīgās

tautas satraukumam, cerībām un ciešanām. Republikāņu uzvaras bija viņu uzvaras, sakāves — viņu sakāves un sāpes.

Cubaks atcerējās, kā pilsētas komiteju bija sturmējuši jaunieši, kas sapņoja cīnīties par Spānijas brīvību, kā bija jūsmojuši par dedzīgo Doloresu Ibaruri, kā bija dziedājuši spāņu dziesmas ...

— Tagad fašisms pletīsies tālāk, — Surovcevs skarbi konstatēja. — Un Vācijā nebijāt?

Lai arī cik savādi, Zibins aizkustināts pasmaidīja.

— Mēs braucām atpakaļ pa Ķīlēs kanālu. Kuģu mastā — padomju karogs, no krastiem uz mums blenž apaļām acīm. Un tā ejam garām kādam vācu kuģim. Matroži skatās. Un pēkšņi atveras viena lūka, no turienes pabāž galvu kāds melni notriepies puisis, laikam krāsnkuris, — paskatās visapkārt un aši paceļ virs galvas dūri — «Rot fronti». Un žigli aizcērt lūkas vāku ...

Smaids Zibina sejā izdzisa:

— Tie jau fašistu bandīti! .. . Stāv — jauni, nekaunīgi. Ja vien tiktu klāt, mūsu sarkano karogu saplēstu driskās, pēc zvērīgajiem ģīmjiem redzams. Paļauj tādam maitasgabalam vaļu — pastrādātu gan darbus! ...

— Bet viņi gatavojas ...

Visi brīdi klusēja.

— Līdz pašai pēdējai stundai netikšu skaidrībā! — Gajevojs novaidējās. — Ne par ko nespēju aptvert! Kāpēc? Kā labad? Kā tas varēja gadīties — ar mums! . . .

— Tšššs! .. .

Un visi pašķielēja uz durvju actiņu.

Kāds no gulētājiem pa sapņiem iešņukstējās. Cilvēki grima smagā miegā, meklēdami aizmiršanos, bet arī miegā tos neatstāja bēdas.

— Ja varētu saprast, būtu vieglāk, citādi es arī brīvībā nomocījos, — Čubaks čukstēja. — Redzu — sitam savējos. Cenšos glābt te vienu, te otru ... Svaidos, pinos ... To viņa runu «Par pasākumiem divkošu likvidēšanā» simt reižu esmu pārlasījis — neatradu dzīvē apstiprinājuma! Mežonīga šķiru cīņas saasināšanās valsts iekšienē, ienaidnieki ar partijas biedru kartēm .. . Kur tie ir? — Viņš rūgti pasmaidīja. — Izrādās, ka tie esam mēs. Mēs, kurus partija gadiem ilgi mācījusi strādāt, domāt, cīnīties .. . Mācījusi Ļeņina prasību garā lemt un atbildēt.

— Dīvaini, — tikko dzirdami noteica Stadņiks un pievirzījās vēl tuvāk klāt biedriem, tomēr vārdu neuzdrīkstējās minēt.

— Viņš teica, ka noris cīņa par likvidāciju. Aicināja būt modriem. Kā tad viņš pats neredzēja, ka aiz tā slēpjas izrēķināšanās, vispieredzējušāko partijas kadru iznīcināšana!

— Vai tu domā, ka viņš nesaprot? — Mjatļevs nopūtas.

Tagad balsis tikko zuzēja:

— Nevar būt, ka viņš . . .

— Viņam sniedz sagrozītas ziņas . . .

— Bet viņam taču vajag redzēt! Būtu bijusi kada atsevišķa kļūdīšanās vai sagrozījums, varētu nepamanīt. Bet te ...

Un atkal apklusa. Nogrima domās. Mocījās neizpratnē un bailēs, vislielākajās un cildenākajās bailēs — ne par sevi, bet par savu partiju.

Pirmais ierunājās Stadņiks:

— Es reizēm domāju — viņš ir zaudējis uzticību cilvēkiem. Atcerieties, kāds uzbrukums sākās pēc Iļjiča nāves. Gan troc-kisti, gan zinovjevieši un buharinieši, rūpniecības partija, visādi salašņas. Vieni vilka uz kreiso, citi uz labo pusi, bet visi pret ļeņinismu. Viņš cīnījās, atmaskoja tos . . .

Surovcevs skarbi pārtrauca:

— Bet tagad rādās tas, kā nav?

Atkal kāds pa miegam žēli iešņukstējās, kāds murmināja lāstus. Bet septiņi nomodā palicēji klusēja un dzirdēja tikai paši savu siržu trauksmainos pukstus.

— Kā man iznāca, — Surovcevs saraustīti sāka čukstēt.

— Aizgāju pie jaunā priekšnieka: sak, nesaprotu, uzsākam izmeklēšanu pret komunistiem, pret partijas aktīvu. Man liekas, es saku, tie ir pārspīlējumi. Mēs taču esam komunisti. Bet viņš iebrēcās: «Idiot! Jūs nesaprotat jauno laikmetu! Dzīvojat ar novecojušu izpratni! Mēs vispirms esam čekisti un tad tikai, starp citu, komunisti — tāda ir jautājuma nostādne, un no tā izriet slēdzieni.» Nu, tad sarāvāmies abi! Es neesmu komunists tikai starp citu, tā es saku, esmu par to cīnījies kopš piecpadsmit gadu vecuma, esmu cietumos sēdējis. Uz Čeku gāju, paklausot partijas pavēlei, pats Dzeržinskis mani mācīja, kas ir īsts čekists, bet tādus vārdus — «starp citu» — neteica, viņš par tādu teicienu būtu izdzinis laukā. Taču šis mūdzis pieceļas un klusiņām saka: «Bet es jūs — laukā! Sapratāt?» Otrā dienā pavēle par atcelšanu no darba. Manā vietā tāds jauns, no manīgajiem . . .

— Zinu. Tukovs, — Čubaks piebalsoja. — Viņš mani taisni

ar baudu pratināja, — sak, biji man partijā priekšniecība, bet tagad esi manos nagos, — ko gribu, to arī daru!

— Arī mani Tukovs, — Mjatļevs iesaucās, — gnīda tāds!

— Kur jums bija acis! — histēriski ierunājās Vasils Vasiļ-jevičs. — Es, teiksim, esmu ierindas zinātnisks darbinieks. Bet kā tad jums paslīdējis garām, kā tad jūs neredzējāt?

— Ņēma taču arī īstus neliešus, — Čubaks drūmi sacīja, — trockistus, kaitniekus. Nu kaut vai...

Viņš norādīja ar skatienu uz kameras attālāko kaktu.

— Tur, tas baltmatis, uzvārds viņam Anopovs. Visnelietīgākais no neliešiem. Es tādu šautu nost, ne tikai...

Viņš skatījās uz kaktu, kur baltmatim ar sārto seju miegā bija naivi labsirdīga izteiksme. Neviens nepakustējās, bet visi septiņi domās atrāvās tālāk.

— Uz cik gadiem viņš?

— Desmit.

— Nu, kas tad tas? — Gajevojs niknumā noelsās. — Un kāpēc man jābūt kopā ar viņu? Un kas tagad būs? ...

— Vai zini, draudziņ, iztiksim bez histērijas, — Cubaks viņu norāja, — slikti ir. Ļoti slikti. Bet nevar būt, ka tas neatklāsies!

— Un iedomājies tikai — tur, brīvībā, neko nezina!

Surovcevs klusu noteica:

— Un bērni?

Tagad vairs nevarēja dzirdēt pat elpu. Katrs redzēja savējos, savus mīļos. Tos, kam jātic, kas nevar neticēt, bet.. . Ko viņi domā? Kā saprot? Un bērni... Kā izskaidros kaunu, kas piemeklējis tēvu? Par kādiem cilvēkiem izaugs, ja zinās, kā tēvs aizgājis bojā? Un, ja viņi noticēs, ka tēvs ir ienaidnieks, kā tad dzīvot pašam? ...

— Tā nevar būt, ka viņi nesaprot, — valdīdams asaras, runāja Zibins, sacīdams «viņi», bet domādams tikai par vienu sievieti, kas pirmajā oktobrī gaidīja viņu Kislovodskā — un nesagaidīja. — Viņi nevar noticēt, ka mēs esam nelieši, ienaidnieki!

— Vai tad tu neticēji, kad tas skāra citus? — Vasils Vasiļ-jevičs ar sašutumu pārtrauca, un izgaisa visa viņa inteliģentā cilvēka savaldība. — Labākajā gadījumā mierinājām sevi: kur malku cērt, tur skaidas lec. Tad nu mēs arī esam tās skaidas — skaidu kaudze izgāztuvē!

— Tšššš- tu ...

— Jods lai parauj!

— Un kā dzīve gājusi uz augšu! — pēkšņi klusiņām ieru-hājās Mjatļevs. — Ar katru gadu labāk! Kad sākām, nemācējām taču neko. Mani iecēla par direktoru, es no grāmatveža baidījos kā no nāves, tiklīdz inženieris ierunājās ar mani par tehniku, man metās aukstas kājas. Tomēr iemācījos saimniekot! Visu iemanījāmies saprast un sākām plaši izvērsties! Kaut vai mana rūpnīca. Divus jaunus korpusus cēlām. Automātiku . . . Kultūras pilij ielikām pamatus. Šim gadam plāns gandrīz divtik liels . ..

Viņš dziļi nopūtās un skumji čukstēja:

— Ticiet, draugi, skumstu pēc savas rūpnīcas kā pēc cilvēka. Naktīs vienā laidā redzu sapņos. Un arvien to pašu. It kā eju pa rūpnīcu ar kādu autoritatīvu komisiju un klāstu savus visslepenākos nodomus, par kuriem pagaidām neesmu ne pušplēsta vārda bildis. Viņi tikai pieraksta un saka: katrā ziņā, nekavējoties, rīt pat iesniedziet ziņojumu — apstiprināsim. Bet es priecājos un brīnos, un kaut kur apziņas dziļumos saprotu, ka tas ir sapnis, tveros pie tā, lai nepamostos.

Bija dzirdams, ka viņš rij asaras.

— Bez manis tur viss saies grīstē!

— Neļauj nerviem vaļu, mīļais, — Čubaks saspieda viņam plecu. — Kas tad mēs abi būtu par strādniekiem, ja bez mums viss aizietu postā? Manā vietā atnāca Teterins. Es viņu pazīstu. Pats viņu sūtīja uz CK rīkotajiem kursiem. Saprātīgs puisis.

Viņš runāja mierīgi, lietišķi. Bet sāpes iedzēla sirdī: kas tad man tur, ka viņš saprātīgs! Cilvēki iecēla mani, simtiem darbu esmu uzsācis es, «mūsu Čubaks» — tā viņi mani sauca, viņi mani mīlēja — arī es viņus mīlēju un audzināju, viņi man vajadzīgi — un es viņiem esmu vajadzīgs, vajadzīgs!

Čubakovs apvaldīja kliedzienu, kas dzīrās pasprukt, un piespiezdamies atgādināja:

— Mēs taču abi esam tik daudz ko pārvarējuši! Simtiem tūkstošu audzinājuši. Atceries, atceries, kādus cilvēkus gadu no gada uzņēmām partijā. Ļeņina iesaukums, trieciennieki, stahanovieši, strādnieku un zemnieku inteliģence, kauls no kaula ... Vai tad patiesi viņi nepazīs!

— Ir tāda militāra komanda, — Surovcevs piebilda, — sakļaut rindas!

— Sakļaus! — Gajevojs čukstēja un saka raudat. — Sakļaus! Un mūs pat neatcerēsies ...

— Nieki! Tiklab darbos, kā arī cilvēkos ir kaut kas no mums. Vārdi izdzisīs, bet padarītais paliks no katra.

— Un mēs te tikmēr izlaidīsim garu?

Uz to nebija ko atbildēt. Bet Surovcevs sacīja ar viņam raksturīgo askētismu:

— Mēs — tie esam tikai mēs. Bet cik vēl ilgi būs atelpa? Kara smaka jau jūtama ...

Iestājās stindzinošs klusums. Pierastā briesmu izjūta, kas viņus bija apņēmusi reizēm spēcīgāk, reizēm vājāk visu viņu apzinīgās dzīves laiku, šī izjūta tagad uzmācās neatlaidīgi — tuvu, draudīgi, viņiem atklājās briesmu nodevīgais sākums. Būdami sava laikmeta bērni, kopš mazām dienām iesaistīti revolucionārā frontē, viņi bija pieraduši pie domām, ka nekad kapK tālisms nenokāps no vēstures skatuves bez kaujas, ka tas no jauna var mēģināt sagraut sociālisma pirmo valsti. Katrs savā postenī viņi atradās kaujas gatavībā, labi zinādami, ko un kā darīt, kad sitīs liktenīgā stunda, — tāpēc neļāva sirdī iezagties bailēm. Tagad, atstumti no savas partijas un savas tautas, noņemti no kaujas posteņiem, viņi izjuta rūgtu nespēku...

Mjatļevs gluži bērnišķīgi nomurmināja:

— Vai tad karot mūs arī nelaidīs?

— Mēs taču esam «ienaidnieki», «bīstami» elementi! — ņir-: dzīgi atgādināja Gajevojs.

Viņu pārtrauca Surovceva skadrā balss:

— Tu nedusmojies. Varbūt tieši to arī cenšas panākt — samīt mūs, pārvērst par niknuma pilnu nulli, par nekam nederīgiem mēsliem.

— Ko?! — Čubaks iesaucās kā dzelts.

— Kluss-ssāk ...

Gajevojs pieslējās un sacīja ar negaidītu spēku:

— Mēsliem?! Nekā nebūs! Tiklīdz manīšu, ka kļūstu par nelieti — pats sevi!

Viņš sažņaudza sev kaklu, tad pārvilka ar plaukstām pār seju, kā nomazgādams iedomātos netīrumus.

— Kad sāksi palikt par nelieti, būs jau par veļu, — atskanēja Stadņika ironiskā balss.

Un tūdaļ atsaucās Surovcevs:

— Ar partijas biedra karti ir vieglāk but komunistam, bet proti tagad tāds palikt.

Pagāja ilgs laiks, iekams atskanēja Čubaka skaidri sadzirdami čuksti:

— Ticēt vajag, biedri. Ticēt partijai. Pārējais pagaidām nav mūsu varā. Bet kādi mēs iziesim no šejienes — atkritēji, morāli izdzimteņi vai boļševiki? Tas ir mūsu varā. Tas tagad galvenais partijas uzdevums mums katram.

Tā viņš pateica, un biedri tiecās pie viņa, kā cilvēki vienmēr bija tiekušies, tāpēc ka viņš joprojām dzīvoja un redzēja, kas jādara — pat pašreizējā pazemojuma un bezdarbības stāvoklī.

Tai pašā rītā, kad, gaismai skumji austot, septiņi nelaimes biedri, kas bija gandrīz visu nakti pavadījuši nomodā, atguvas, izdzirduši saucienu: «Cel-ties! Stāties!» — tai pašā rītā Svetovs pamodās viesnīcas «Maskava» istabā un, miegaini smaidīdams, pavērās logā.

Rītausmas staros sārtojās telegrāfa ēkas rūtis. Debesīs virs tās vizēja gluži tieviņš jaunā mēness sirpītis.

Paļka izstaipījās tā, ka nobrikšķēja kauli, un nolēma, ka gulēt šādā rītā ir muļķīgi, — tūlīt lēks augšā un izskries uz ielas, pāries pār Sarkano laukumu, pastāvēs pie Ļeņina mauzoleja, izies pie Maskavas upes un pastaigāsies pa krastmalu, bet varbūt nogriezīsies kādā nepazīstamā ieliņā un uzrunās pirmo meiču, kas gadīsies ceļā: «Labdien, cik lieliski, ka esam satikušies. Labrīt!» Viņa brīnīsies, iepletīs milzīgas acis, spožas kā Klašas Vesņonokas starojošās acis, — kas jūs tāds? Kāpēc?

Viņš pielēca kājās un izdarīja visgrūtākos vingrinājumus. Pagāja zem aukstas dušas. O, cik lieliski! Izmēģinājumu stacijā vajag iekārtot dušas visās mājās. Katrā ziņā! Kā jaunieši klaigāja, paši neticēdami tādai greznībai — ar vannām, ar balkoniem! Bet mēs ņemsim un iztaisīsim: balkonus, puķes, flīzes, vannas — nu kaut vai dušas.

Pastaigāsimies, tad paēdīsim brokastis un iesim uz Tautas komisariātu. Tagad, pēc panākumiem apspriedē, nebūs nekādu grūtību tikt galā ar visiem jautājumiem. Arī Burmins būs piekāpīgāks un piesardzīgais Klinskis drošāks. Labi! Atgriezīšos Doņeckā — eh, un kā sākšu ar pilnu jaudu!

Tāpēc ka viss veicās un pats viņš jutās laimīgs, domas par visu grūto un neskaidro, kas traucēja izjust pilnīgu laimi, sāka rosīties citādi, skaidri un skarbi. Viss, ko esmu pats savārījis, ir blēņas, nejēdzīgas blēņas! Nav ko staigāt kā dieva nepieņemtam, nav ko drebēt, ja dzird pieminam viņas uzvārdu, — kas man daļas par viņu! Ir Klaša. Man vajadzīga Klaša — ne uz

stundu, bet uz mūžu. Kāpēc jātēlo cēlsirdība, tā ir tikai liekulība, nevienam nevajadzīgs smalkums. Kas te Stjopam, ja Klaša mīl mani, domā par mani, bet viņa mīl un domā, un gaida, un Stjopam no manas cēlsirdības nekļūst vieglāk. Es tā arī pateikšu: neņem ļaunā, Sverčkov, tu taču pats redzi... Un apprecēšos. Tieši no vilciena aiziešu uz komjaunatnes pilsētas komiteju, visus izgrūdīšu laukā un pateikšu: te nu es esmu, Klašiņ, atnācu tev pakaļ! ... Un viņa sarks, sarks līdz ausu galiņiem, tas viņai tik mīļi iznāk .. .

Vilkdams mugurā mēteli, Paļka izgāja gaitenī.

Istabas durvis, kur dzīvoja Ļipatuška, stāvēja vaļā līdz galam.

— ... Uz tuvāko lidmašīnu! Ļoti steidzīgi! — kliedza Ali-movs.

Ļipatovs sēdēja gultā — basām kājām, krekls nevīžīgi sabāzts biksēs.

Saša stāvēja blakus Alimovam, skatījās viņam mutē un centās saprast, ko viņam atbild.

Pamanījis Paļku, ar acīm norādīja uz galdu, kur gulēja te-legrama:

Notikusi nelaime aizgājis bojā inženieris Goļs Sverčkovs

un Kuzmenko ievainoti brauciet nekavējoties A/r , „

Markusa.

9

Katrīna dežurēja pie Ņikitas un Stjopas Sverčkova gultas.

Ņikitas apdegušās rokas saliktas virs segas kā divas balti ievīstītas lelles, — tās smeldz dienu un nakti. Stjopu pat nevar redzēt, visa seja apsaitēta — sprādzienā viņam acis piebira pilnas ar ogļu putekļiem, apsvilināja liesma ... Nekad vairs neredzēs? Vai arī acis varēs glābt? Tas noskaidrosies vēlāk Odesā, pie slavenā Filatova.

Katrīna deva abiem dzert no tējkanniņas, ēdināja ar karotīti, stāstīja par Maskavu un lasīja grāmatas. Ņikitam bija vieglāk nekā Stjopam, bet Ņikita nemitīgi čīkstēja un lādējās. Tikai vakaros, kad uz slimnīcu nāca Ļoļka, viņš atplauka, maigi raudzījās viņas svešādajā, izplūdušajā sejā ar dzelteniem plankumiem, un abi čukstus apsprieda savas ģimenes darīšanas.

Vecie Kuzmenki mēģināja Ļoļku pierunāt, lai pamet darbu, kopj Ņikitu un nepārpūlas pirms dzemdībām, bet Ļoļka bija kļuvusi taupīga:

— Kā nu tā, zaudēt dekrēta atvaļinājumu? Zaudēt algu? Kad vēl Ņikita varēs atsākt darbu!

Brīnumaini gan bija iznācis ar Ļoļku. Cik ļoti vecie sākumā viņu nevarēja ciest, pat nelaida mājā iekšā, tā tagad iemīļojuši no visas sirds.

Arī Ļoļka pieķērusies Kuzmenku ģimenei: tiklīdz atbrauc no darba, tūlīt sāka mazgāt grīdas vai veļu, atnes ūdeni, iznes gružus, nokopj traukus. Tik to vien mājā dzird: «Kā jūs teiksiet, māmuk?», «Kā jums labāk, tētuk?».

Uz slimnīcu viņa steidzas tieši no darba, jau uz sliekšņa satraukti jautā: «Kā Ņikitam?» Atvelk elpu un ieiedama izskatās jautra, noglāsta, mierina, tomēr arī bar:

— Ko tu činksti? Visi locekļi veseli, bet sāpes pāries. Tu taču esi varonis, tad arī turies kā varonis!

Varonis? ... Katrīna bieži par to domā. Liktos, ka viņam viss vienaldzīgāks par vienaldzīgu, bijusi tikai peļņa, lai varētu dzīvot sev par prieku. Bet te, baismīgajā brīdī, kad nogalināja Fedju Goļu un ievainoja Sverčkovu, tieši Ņikita metās uz sprādziena vietu un, glābdams staciju, noslēdza gaisa pievadu. «Do-ņeckas pravdā» tā arī rakstīja: «Riskēdams ar savu dzīvību, jaunais urbējs Ņikita Kuzmenko varonīgi...»

Par Stjopu nerakstīja neko — Stjopa atbildēja par mēģinājumu, par drošības tehniku, Stjopa un Fedja Goļs. Bet Fedja aizgāja bojā. Ar sprādziena spēku viņu aizmeta prom no atveres, kāda metāla šķemba ietriecās tieši galvā . .. Stjopam apsvilināja un piebirdināja seju, bet Fedjam ne — viņš gulēja zārkā gluži kā dzīvs.

Fedjas māte, atbraukusi ar lidmašīnu no Maskavas, vēl jauna sieviete un ļoti līdzīga dēlam, sēdēja pie zārka un bez mitas bezcerīgi atkārtoja: «Manu puisīt, manu puisīt. . .»

Māti iekārtoja pie Kuzmenkiem. Kuzmiņišna rūpējās par viņu un kopā ar viņu raudāja. Tiklab Kuzmičiem, kā arī Katrīnai atkal pavērās apdzijusī rēta — reizē ar Fedju viņi no jauna apraudāja Vovu ...

Droši vien Katrīna nebūtu tā mocījusies, senās bēdas nebutu tik smagi nomākušas, ja līdzās atrastos Alimovs. Kāpēc viņš neatbrauca? Kāpēc tieši tagad viņa nav? . . .

Pēdējos mēnešos Katrīna bija atrāvusies no visa, ko agrak augsti vērtēja. Dzīvoja kā apskurbusi un neļāva sev atgūties. Alimovs aizveda viņu uz Krimu, pie jūras. Katrīna pirmo reizi mūžā redzēja jūru. Kā sapnī — māja apaugusi ar glicīnijām;

iemiegot dzird viļņu čalu. Dārzs ir rožu audzētava, veselas rožu plantācijas. To aromāts reibināja. Un līdzās Konstantīns. «Ļauj man tevi pielūgt...» Tad Maskava. Divas istabas, vannas istaba — tā saucamais pusluksa numurs. Katru vakaru vai nu uz teātri, vai pastaiga pa Maskavu. Atnāk nogurusi, Konstantīns nosēdina atzveltnes krēslā: «Ļauj, novilkšu tev kurpītes, kājiņas nomocījušās ...» Nekad Katrīna neko tamlīdzīgu nebija piedzīvojusi.

Bet tagad, šai laikā, bez viņa tik tuvu svešām bēdām Katrīna atguvās, atgriezās īstenībā. Dzimtais ciemats, pašu ļaudis, pierastās attiecības un rūpes .. . Bēdas atkal tuvināja Kuzmenkiem, Ņikita atkal bija brālis. Un Stjopa Sverčkovs — bērnības draugs, abi viena ciemata bērni — viņš tuvāks par tuvu radu .. .

Stjopam jāpacieš ellišķīgas mokas. Ik pēc katrām divām trim dienām viņu operē — ņem laukā no acīm ogļu drumslas. Ķirurgs apbrīno Sverčkova pacietību. Kad viņu apciemo, viņš vēl joko: «īsta paradīze, bāž mutē visādus gardumus, jāpūlas tik norīt!» Neko neredz, bet visu uztver.

— Māmiņ, kāpēc tu raudi? Es taču redzu.

— Ko nu minstinies, Pāvel, mani gaida nepatikšanas, vai ne?

Katrīna zina, ka nepatikšanas no Stjopas novērstas, Paļka^

būdams galvenais inženieris, uzņēmās vainu uz sevi. Stjopam to neteica, citādi viņš saceltu brēku.

Stjopa priecājās par apmeklētājiem, vismazāk gan par — Paļku. Katrīna nojauta, kāpēc. Arī tagad Klaša Vesņonoka katru dienu apmeklē Stjopu, bet pati raugās uz durvīm. Dīvaina sagadīšanās, bet meitene nāk tad, kad slimnīcā mēdz būt Svetovs. Un Stjopa visu saprot. Reiz Paļka neatnāca, Klaša visu laiku skuma un raudzījās uz durvīm. Stjopa to nevarēja redzēt, bet negaidot sacīja:

— Pāvels šodien nenāks, stacijā partijas sapulce. Ej, Klašiņ, man gribas pagulēt.

Gulēja vai ne? Kad Katrīna piegāja sakārtot segu, viņš ar rokas kustību lūdza pieliekties tuvāk un čukstēja:

— Viņa taču to mīl. Pasaki tam muļķim.

— Kur tu to rāvi, Stjopa!

— Ak, liecies mierā! Smieklīgi taču. Pasaki viņiem. Pasaki. Lai.

Nē, Katrīna nolēma, kam jābūt, no tā neizbēgs, bet viņa te palīgā neies.

Sēdēdama līdzās Stjopam, Katrīna domāja, domāja. Kā

bēdās atklājas cilvēka sirds bagātības! Bija Stjopa, ka jau Stjopa, — ne viņu pašu lāgā ņēma nopietni, ne viņa mīlestību. Bet, redz, kāds viņš ir! Un Markuša — tūlīt pēc sprādziena pārņēma stacijas vadītāja pienākumus un kopā ar Ļoņu īso strādā ja dienu un nakti, ne rēķinādami, kas kuram uzdots, ne baidīdamies no atbildības. Saša, Ļipatuška un Paļka pētī sprādziena iemeslus, saved kārtībā procesu — un tāpat nebaidās ne riska, ne atbildības. Kad no jauna pievadīja skābekli (tieši tas bija izraisījis sprādzienu), Paļka stāvēja viens tai pašā vietā, kur sprādziena brīdī bija stāvējuši Fedja un Sverčkovs. Un visi zināja — citādi nav iespējams.

Katrīna saprata brāli, saprata viņa biedrus — citādi viņiem nav iespējams. No visiem saviem tuvajiem cilvēkiem viņa nesaprata tikai vienu, to, kurš bija kļuvis vistuvākais, — Alimovu. Kas viņš īsti ir par cilvēku? Un kāpēc neatbrauca?

Tai rītā posās ceļam steigā, visi bija uztraukti. Alimovs negāja prom no telefona, centās dabūt biļetes uz lidmašīnu, nez ko aicināja pie aparāta, nez kam draudēja.

Katrīna bija pārliecināta, ka viņš lidos līdzi, tikai īsi pirms izbraukšanas uz lidostu noskaidrojās, ka — paliek. Cieši apkampis Katrīnu, viņš, balsij aizraujoties, piekodināja:

— Neskumsti un neaizmirsti, dzirdi? Patlaban tāds brīdis, kad viss var izšķirties! Viss.

Viņa nesaprata, kas īsti.

Lidmašīnā jautāja Sašam, kāpēc Alimovs nav braucis līdzi.

— Diplomātija — kurš kuru apēdīs, — Saša negaidīti rupji attrauca un novērsās.

Katrīna atcerējās visu, ko bija nejauši dzirdējusi no Ali-mova un no brāļa, atcerējās Alimova un Oļesova dīvaino saraušanos viesnīcā: bija ļoti agrs, apmēram septiņi no rīta, visi bija sanākuši Ļipatova istabā, atsteidzās arī Oļesovs, kuram bija paziņots par telegramu. Ļuba raudāja: Ņikita smagi ievainots, varbūt mirst. . . Katrīna mierināja Ļubu kā prazdama, kad pēkšņi izdzirda Alimova satraukto kliegšanu:

— Tad es arī nebraukšu! Jūs mani nepiekrāpsiet!

Oļesovs ļoti bāls cīnījās pēc elpas:

— To varēja sagaidīt.

— Liecieties mierā! — Ļipatovs iejaucās. — Konstantīn Pav-lovič, pusstunda pagājusi, zvaniet uz lidostu.

Ko nozīmēja Ogļu gazificēšanas uzņēmuma direktora un viņa

vietnieka saķeršanās? Kādā veidā Oļesovs dzirās «piekrāpt» Alimovu? Ko «varēja sagaidīt»?

No Alimova aprautajām piezīmēm Katrīna zināja, ka viņš necieš direktoru un grib, lai Oļesovu atceltu. Paļka arī ne vienreiz vien bija sacījis, ka Oļesovs esot tūļa, cenšoties izdabāt «kā mums, tā jums». Droši vien Konstantīns tīkoja pēc Ogļu gazificēšanas uzņēmuma direktora vietas. Katrīna saprata šo vēlēšanos: nav jau godkāre vien, viņš vēlas drosmīgāku darbību, izšķirīgāku cīņu par darbu paplašināšanu. Bet vai tas varētu būt, ka Alimovs grasītos izmantot nelaimi, lai panāktu savu? .. .

Visus pēdējos mēnešus Katrīna centās nedomāt. Negribēja domāt. Ļuba bija sacījusi: «Tu esi tāda kā apskurbusi.» Jā, viņa bija apskurbusi no Alimova mīlestības. Ja nebijusi tāda gadu starpība, droši vien viss nokārtotos vienkāršāk, dabiskāk, viņa nejustos Alimova tuvumā tik neveikli, it kā tas būtu svešs cilvēks. Ja viņš nebūtu tik nervozs un bieži tik nikns, viņi varētu būt draugi, atklāti visā dalīties ... Bet tieši par to Katrīna negribēja domāt, tāpat kā negribēja ielūkoties nākotnē.

Paļku uztrauca, ka Alimovam Maskavā ir ģimene. Katrīna nepievērsa arī tam uzmanību. Sen taču izšķīrušies, kas viņai par daļu? Dēlam viņš palīdz, un tas ir labi. Kad viņa pārnāks uz Maskavu, vajadzēs iepazīties ar dēlu. Ja pārnāks ...

Ne māte, ne Kuzmenki negribēja viņai atdot meitu. Kuzmi-ņišna tā tieši izgrūda: «Šim ķēmam līdz? Nelaidīšu!» Konstantīns veda bez sava gala rotaļlietas, bet pukojās, ja Katrīna, viņam viesojoties, noņēmās ar meitu. Braukt prom bez Svetlanas? Neparko!

Viņu tuvības pirmajās nedēļās Katrīnai šķita, ka Alimovs kļūst laipnāks, maigāks. Centās viņai izdabāt. Nelamājās, Katrīnai dzirdot.. . Beidzot tai nelāgajā vakarā Alimovs sakliedza arī uz viņu! Tiesa, viņš bija greizsirdīgs . ..

Savā greizsirdībā naivi centās izraisīt Katrīnā greizsirdību, lakstojās ap Kateņina meitu. Bet vēlāk, naktī, skūpstīja viņai kājas un murmināja kā drudzī: «Es tev nekad nedarīšu pāri, nekad, nekad!»

Tomēr arī Katrīnai viņš uzkliedza:

— Pietiks audzināt, apnicis!

Tātad arī pret viņu Alimovs var izturēties rupji? ...

Katrīna brīnījās pati par sevi — cik ātri bija ar mieru pamest darbu, vajadzēja tikai Alimovam palūgt! Protams, tā radās

iespēja aizbraukt uz Krimu, pēc tam uz Maskavu . . . Neko neteikusi Alimovam, Katrīna tomēr norunāja šahtā, ka aiziet uz laiku — kaut kur zemapziņā nojauta, ka dzīvē nekas nemainīsies, un viņa nenovirzījās no izvēlētā ceļa, tikai pavilcināja laiku, atvilkdama elpu. Šad tad nodevās šahtas komitejas darbiem un gatavojās eksāmeniem neklātienes institūtā. Taču agrākās aizrautības nebija.

Tagad pirmo reizi daudzu nedēļu laikā pārdomādama par sevi, Katrīna saprata: toreiz, kad Kuzmičs paziņoja par Čubaka arestu, viņā aizlūza kaut kas svarīgs. Bija zudusi paļāvība un skaidrība. Vajadzēja tikt galā ar mokošo un neizprotamo, bet viņa samiedza acis, atvairīja smagās domas, iegrima pāri galvai savos sievišķīgajos pārdzīvojumos ...

Un nu, pēc pusgada, atgriezusies pierastajā dzīvē, neatrada ne tajā, ne pati sevī nekā no tā, kas tik gaiši bija dedzis agrāk. Uzcītīgi, kā vainas apziņā noņemas ar meitu, dežurē pie Ņikitas un Stjopas gultas, kaļ politekonomiju, izskata iesniegumus par dzīvojamām telpām, par aizņēmumiem — un nezina, kas sagaida rīt, kas tas par cilvēku, kas ielauzies viņas dzīvē, vai uz labu vai ļaunu un kāpēc šā cilvēka nav patlaban līdzās un kā lai tiek no jauna pie skaidrības, bez kuras nespēj būt tā, kas viņa ir.

Tas ilga tikai dažus mirkļus. Paļka mežonīgi uzbrēca Ļipa-tovam, kurš grasījās nākt pie viņa, un palika viens pie atveres aizgriežņa. Uzlika plaukstas uz aizslēga rata, pēdējo reizi ar acs kaktiņu paskatījās uz biedriem, kas attālāk stāvēja bariņā, uz vadības pults logu, kur Sašas seja vīdēja kā balts plankums, bet pēc tam novērsa acis uz aparātiem un vēl brīdi pavilcinājās, apsvērdams, kuru aci pievērt, saglabāt gadījumā, ja ...

Tieši tagad Paļka pilnīgi skaidri saprata, kā tai reizē viss bija noticis. Protams, Fedja Goļs un Stjopa, apsvērdami, ka apspriedē notiek pārrunas par pasākuma perspektīvām, gribēja viņus atbalstīt ar ziņu, ka iespējams iegūt tehnoloģisku gāzi, kas metalurģijā varētu aizstāt koksu.

Mēģinājums bija paredzēts pēc apspriedes. Fedja Goļs un Sverčkovs nolēma negaidīt. Viss bija pārdomāts un, šķiet, aprēķināts. Paaugstināta skābekļa koncentrācija, iesūknēta augstāko temperatūru zonā, tas ir, gāzi izvadošā urbuma rajonā, izveidos procesu, kurā gāze būs piesātināta ar ūdeņradi un oglekļa oksīdu un gandrīz pavisam atbrīvota no metāna. Droši

vien Fedjam un Stjopam ienāca prātā sprādziena iespēja, bet gaisa pievadlšana ar mazāku skābekļa koncentrāciju bija notikusi daudzreiz, bija jau konstatēts, ka apakšzemes procesā no apakšzemes ūdeņu izgarošanas rodas tvaiki, bet tie padara gāzi mazāk eksplozīvu, — atskanēs blīkšķi, kas gadījās bieži, no tiem vairs nebaidījās . . .

Gluži tāpat kā patlaban viņš, Sverčkovs bija piegājis pie atveres aizgriežņa un saņēmis rokās aizslēga ratu. Līdzās stāvēja Fedja. Sarunādamies ar Fedju, Stjopa sāka griezt ratu pa kreisi. .. Varbūt viņš bija teicis: «Tad nu gan mūsējie priecāsies!» vai «Tūlīt pat nosūtīsim telegramu. . .».

Nupat kā izdarīja reversiju. Gāze sāka plūst pa citu atveri, bet šajā zem spiediena brāzās gaisa strāva, kas bija bagātināta ar skābekli. Astoņdesmit procentu skābekļa — tādu koncentrā ciju vēl nekad nebija mēģinājuši! Līdz pusotra tūkstoša grādiem sakaitētajā apakšzemes zonā skābekļa savienošanās process ar gāzes degošajiem komponentiem — oglekļa oksīdu, ūdeņradi un metānu notika kādā sekundes tūkstošdaļā . ..

Viss sprādziena spēks tika atveres aizgrieznim — zem zemes nav kur likties. Degošs gāzes fontāns, kas sajaukts ar vēl nesadegušiem ogļu gabaliņiem, pašāvās uz augšu, norāva un aizsvieda aizgriezni desmitiem metru tālu, plēšot metālu kā papīru . .. Iesvēla sejā Stjopam, aizmeta Fedju vairākus metrus sāņus . . . Un sāka mutuļot, šķiezdams ugunīgas šļakatas, sviezdams degošas ogles uz ēku jumtiem un pāri dzeloņstieplei, kas iežogoja mucas ar benzīnu un smēreļļu.

Paļka to visu skaidri saskatīja un pat fiziski izjuta no zemes apakšas pasprukušās strāvas spēku, neganto, svilinošo triecienu pa acīm, seju . ..

Pievēris vienu aci (vēlāk viņš vairs neatcerējās, kuru), sažņaudza rokās aizslēga ratu un sāka griezt pa kreisi.

Aizbīdnis pamazām atvērās, ielaizdams caurulē ūdens tvaikus. Varēja dzirdēt, kā tie šņāc un it kā čukst: «Atšķiru, nošķiru ...»

Paļka atvienoja tvaiku un ieslēdza skābekļa pievadu. Piesardzīgi. Vispirms parasto koncentrāciju — divdesmit piecus procentus, tad — ar katru minūti palielinot skābekļa saturu.

Ar vienu aci viņš nemitīgi skatījās aparāta rādītājos:

Sešdesmit pieci...

Septiņdesmit. ..

Septiņdesmit pieci.. .

Astoņdesmit!

Sašam taisnība — teorētiski sprādziens nav izslēgts, tāpēc ka pirosēra savienojumi varēja izveidoties uz cauruļu sienām, nokrist atveres apakšējā daļā, aizdegties gaisā ...

Galvenais, ar gāzi vajag apieties delikāti. Ne uz «tu», bet uz «jūs».

Ieklausījās — skanēja vienmērīga dūkšana.

— Kārtībā! — viņš iesaucās un gausi devās prom, nevilšus juzdams, ka, soļus sperot, kājas ļogās, bet piere un kakls vienos sviedros.

— Tur tātad bijusi kļūda, — viņš sacīja Ļipatovam. — Vajag vispirms izlaist cauri tvaiku un pēc tam pamazām ievadīt skābekli.

Viņi gāja pie Sašas uz vadības pulti un sāka nodarboties ar procesa rādītājiem, neuzskatīdami par vajadzīgu atgriezties pie pārdzīvotā.

— Bet Ņikita gan izturējies braši! — apspriedes vidū sacīja Paļka. Tagad viņš skaidri iztēlojās, kā no samulsušu cilvēku pulciņa izskrēja Ņikita, kā aiztraucās garām nogalinātajam Fed-jam Goļam, garām acu gaismu zaudējušajam Sverčkovam, pieliecis galvu zem uguns šļakatām. Kā ievilka plaušās iespējami vairāk gaisa, metās ugunī, satvēra kailām rokām sakarsušo stūri un sāka griezt pa labi, pa labi, pa labi, pārtraukdams skābekļa pievadu . ..

— Oho, tie gan ir rādītāji! — iesaucās Saša, neatraudams acu no pašreģistrētājiem.

Paļka pameta acis uz rādītājiem, pasmaidīja un pavilka sev tuvāk karafi.

Glāze bija kaut kur aiznesta, viņš sāka dzert no visa trauka. Ūdens tecēja gar zodu, karafes kakls nebija dzeršanai ērts. Taču Paļka izdzēra visu ūdeni, cik bija.

— Aiziešu pie puišiem, izstāstīšu, — viņš skaļā balsī nodomāja. — Sverčkovs priecāsies.

Slimnīca bija viņam vienmēr iedvesusi bailes, bet tagad — vēl vairāk nekā parasti. Redzot vienā no gultiņām viscaur baltos pārsējos ietīstītu galvu, Paļka šausmās un žēlumā nodrebēja.

Sverčkova savaldība, viņa možā balss bija neizprotama. Paļka nezināja, kā lai izturas, — izrādīt līdzjūtību vai izlikties, ka viss kārtībā.

Viņš instinktīvi izvēlējās labāko — ziņot par visu, kas notiek izmēģinājumu stacijā. Ņikitu tas neinteresēja. Stacija

strādā, tad jau labi, tikai netaisiet vairs sprādzienus. Turpretī Sverčkovam vajadzēja zināt visu. Paļka atskaitījās ka pārliecīgi akurātam priekšniekam — pēc visiem rādītājiem. Sverčkovam bija uz to tiesības. Un Paļka uzskatīja par savu pienākumu nākt katru dienu.

Te viņš satikās ar Klašu.

Izrādījās, ka lēmums, ko Paļka bija pieņēmisMaskavā agrā rītā, ir vieglprātīgs un neiespējams. Bet tieši tāpēc, ka tagad pat to atcerēties bija kauns, domas par Klašu nebija valdāmas, tās neatkāpās traucēdamas un mocīdamas, un vajadzēja daudz spēka, lai turētos, turētos, turētos . ..

Iegaumējis, kādā laikā nāk Klaša, viņš sāka nākt citā stundā, bet arī Klaša nāca tad — tā sagadījās, ka viņi sastapās pie Sverčkova gultas. Tādos brīžos Sverčkovs bija vēl jautrāks — tas iedvesa šausmas. Paļka steidzās ātrāk aiziet, pamest Klašu ar viņu divatā. Taču Sverčkovs sacīja trīcošā balsī:

— Kur tu steidzies? Es tagad esmu slikts kavalieris. Esi draugs, pavadi Klašu, metas jau tumšs!

Kā viņš zināja, ka tumst?

— Es vēl netaisos iet prom, Stjopa, — Klaša atrunājās, — ko tu mani steidzini!

— Tūlīt sāksies vakara procedūras, tevi izdzīs.

Viņi gāja prom abi reizē pa krēslainajām ielām krietna metra attālumā viens no otra. Runāja par Sverčkovu, apspriedās, vai Filatovs varēs palīdzēt.

Un reiz Klaša, galvu nodūrusi, sacīja:

— Ja viņš paliks akls, es viņu nepametīšu.

Pēc tam abi ilgi klusēja. Beidzot Paļka vaicāja tik vienaldzīgi, cik vien spēja:

— Vai jums jau viss bija norunāts?

— Nē, — Klaša ātri atbildēja. — Un nevarēja būt norunāts. Es teicu — ja paliks akls.

— Stjopa nav tas puisis, kurš pieņems upuri.

— Viņš nekad nemanīs upuri. Un ar viņu katra meitene ... Tik labs! . ..

— Jā, — Paļka apstiprināja.

Viņi piegāja pie Klašas mājas. Nedaudzie metri no mājas stūra līdz durvīm bija paši grūtākie. Paļka piespieda sevi nepalēnināt soļus, nemīdīties uz vietas, bet draudzīgi atvadīties un aiziet. Parasti tas izdevās, bet šodien, lai aizmirstu notikušo

sarunu, viņš sāka stāstīt par Maskavas draugiem un dzejnieka Tihonova dzejoļiem ...

— Es tos zinu, — Klaša sacīja. — «Un aizmirstu, ka dienas rit, ka nav vairs gadu divdesmit...»

Un tad Paļka teica:

— Bet mums taču ir divdesmit! Pastaigāsimies mazliet.

— Man vēl jāgatavojas semināram, — Klaša atbildēja — un pagāja garām mājai, atcerēdamās dažādus dzejoļus, un noskan-dēja divas jaukas rindas:

Un kā no jauna mostas vīrišķība,

Ja pārbaudījums uzbrūk negaidīts.

Gribētos izstāstīt, kā viņš nesen stāvēja viens pats līdzās atverei, uzlicis rokas uz aizslēga rata un zinādams, ka tur rokās dzīvību vai nāvi... Nē, iznāks lielīšanās.

Viņi vēl ilgi klaiņoja pa klusajām ielām, atklādami arvien jaunas vienādas domas un gaumes.

Atvadoties viņš jautāja:

— Kad tu rīt iesi?

— Kā vienmēr. Un tu?

— Es arī.

Bet nākamajā dienā viņš Klašu neredzēja. Sverčkovs kā starp citu pateica, ka viņa bijusi dienā un lasījusi priekšā.

Paļka aizgāja ar tukšuma izjūtu sirdī. Pagāja garām viņas mājai — logā nebija gaismas. Aizņemta vakarā? Nē, nav gribējusi. Stjopas dēļ. Bet tas taču nav iespējams! Pēc iepriekšējā vakara viņš noteikti zināja, ka tas nav iespējams.

Tuvodamies saviem vārtiņiem, viņš izdzirda dārziņā runājam divus bērnus — Kuzika lūstošo, steidzīgo balsi un otru — skaņu, aprautu.

— ... Un tas kā-ā noburkšķ! Kā-ā uzšaujas no zemes! Visu virsbūvi puskilometru tālu aizmeta!

— Un viņš? . . .

— Viņš metās tieši ugunī, saķēra sviru un — noslēdza gaisa pievadu. Roku tikpat kā nav, cauri izdegušas!

— Un citādi viss būtu uzsprādzis gaisā?

— Viss gan.

Skaņā balstiņa noteica ar ciešu pārliecību.

— Viņš ir visbrīnišķīgākais cilvēks, es jau toreiz redzēju.

Paļka pazina šo pārliecināto balstiņu. Bet kur viņa te radusies?

Divi augumiņi pacēlās viņam no sola pretī.

— Labdien, Pāvel Kirilovič, — labi audzinātas meitenes balsī sacīja Gaļina Rusakovska un izvilka no kabatas mazu smaržīgu aploksni. — Mamma atsūtīja.

— Neko nesaprotu. Kur jūs te gadījāties?

— Mēs te esam abi ar tēti. Uz aizstāvēšanu un konsultācijām.

— Tu arī uz aizstāvēšanu un konsultācijām? Tev, manuprāt, pienāktos iet skolā. — Paļka apskatīja aploksni un ieelpoja pazīstamās smaržas. — Uz ilgu laiku atbraucāt šurp?

— Uz piecām dienām. Mani paņēma līdz tāpēc, ka vecmāh miņa netiek ar mani galā.

— Varu iedomāties. Kuzik, pavadi nu jaunkundzi līdz tramr

vajam. >

Gaļina cienīgi atvadījās, kā pieklājas priekšzīmīgai meitenei, taču no dārza neizgāja vis pa vārtiņiem, bet pārkāpa tiem pāri. Spriežot pēc balsīm, kas attālinājās, abi diez ko uz tramvaju nesteidzās.

Pāvel Kirilovič! Man vajag Jūs satikt! Gaidīšu skvērā

pie teātra no astoņiem līdz pusdeviņiem. Ceru, ka mani

pazīsiet? T

Bija bez ceturkšņa astoņi. Ja pagūtu laikā uz tramvaju, tad līdz pusdeviņiem vēl varētu tikt.. . Bet kāpēc?

Atbraukusi uz piecām dienām, sameties garlaicīgi līdzās mācītajam vīram un sagudrojusi atjaunot veco flirtu? Nekā nebūs! Skvērā pie teātra mūs negaidiet. Varat dusmoties, cik patīk, bet mēs darīsim darbu. Kur mana vecā mācību grāmata par materiālu pretestību? ...

Šorīt Markuša ieteica likt uz atveru aizgriežņiem slēgplāk-snes. Kā sacīja profesors mācībā par materiālu pretestību: «Ja lieto spēku, plīst tur, kur plānāks?» Markuša prātoja: «Kas ir, izveidosim paši to «plāno»! Lai plīst tur, kur mums izdevīgi! Aizgriežņu virspusē uzliksim plānu slēgplāksni no mazāk izturīga materiāla, teiksim, no alumīnija vai dūralumīnija.»

Paļka sameklēja nobružāto mācību grāmatu, atrada materiālu pretestības tabulas. Alumīnijs ir ar daudz mazāku pretestību mehāniskai iedarbībai nekā dzelzs.

Viņš atcerējās, kā studiju laikā speciālā presē izdarīja mēģinājumus ar dažādiem materiāliem to mehāniskās pretestības

noteikšanai. Izciļņos iežņaugts metāla stienītis ir nekustīgs, bet bultiņa palecas arvien augstāk, augstāk un pēkšņi — krak!

Viņš domāja tieši par to, bet acu priekšā pēkšņi parādījās sieviete melnā, pieguļošā mētelī, mazā cepurītē, kas neapsedza visus cirtainos, rudos matus. Tāda, kāda tā bija reiz Maskavas ielā, — nevērīgi atvadījās un, iekāpusi tramvajā, pat neatskatījās. Bet tagad staigā, gaida.

— Pavļik, vakariņās!

Māte pabāza galvu pa durvīm, viņš attrauca:

— Tu taču redzi, ka es strādāju. Cik reižu esmu lūdzis netraucēt mani!

Pusdeviņi. Viņa staigā pa apļa celiņu, izlikdamās, ka nevienu negaida. Papēdīši, ik soli sperot, klaudz. Lai tik staigā un klaudzina.

Ērmoti, kā viss pārvēršas! Pirms gada būtu aizdrāzies kā vējš ...

Ceturksnis pāri deviņiem. Cik istabā tveicīgs!

Paļka izgāja uz palievenīša, aizsmēķēja, pavēroja, kā aiz raktuves torņa lien laukā sānis sagriezies mēness. Pavisam nesen Maskavā agrā rīta stundā virs telegrāfa ēkas cēlās plāniņš, bāls mēness sirpītis. Bet tagad, redz, kāds! Vēl pāris dienas, un apmetīsies gluži apaļš kā tai senajā naktī stepē . . .

Kad viņš atgriezās istabā, bija bez divdesmit trim minūtēm desmit. Pat ja skriešus skrietu uz tramvaju un no tramvaja, līdz skvēram varētu nokļūt tikai ap vienpadsmitiem. Viņa jau kur tas laiks, kā aizgājusi. Gatavo vīram vakariņas, aiz dusmām šķindina traukus.

Nakts ir salta, bet istabā trūkst gaisa.

Paļka piespieda sabriedušos loga rāmjus un atgrūda vaļā — tieši tumsā, ko caurstrāvoja mēness gaismas slīpie stari. Un šajā gaismā ieraudzīja viņu kā dzīvu — mēness staros zilgan-pelēcīga viņa stāv aiz vārtiņiem un smaida. Kas tik reizēm nespokojas!

Taču viņa ir nedomāja pazust. Sataustījusi aizšaujamo, atvēra vārtiņus un, sabāzusi rokas plata, gaiša mēteļa kabatās, pieliekusi galvu gaišā, ķiverei līdzīgā cepurītē, nāca šurp, šķērsodama mēness staru svītras.

— Kāpēc jūs neatnācāt? — viņa jautāja tā, it kā abi būtu nupat vakar vai šodien tikušies. — Es jūs gaidīju vairāk par stundu. Sniedziet taču roku! — Viņa gluži vienkārši ierausās

istabā pāri palodzei. — Jums ir tāda seja, it kā es būtu pa virves kāpnēm nolaidusies pie jums no mēness.

Viņa izskatījās ļoti lietišķa — ķiverei līdzīga cepure, rokas kabatās. Bet Paļka vēl nekad nebija tik bezcerīgi zaudējis runas spējas, nekad nebija juties tik neveikls.

Tatjana Nikolajevna pati pievēra logu, apsēdās pie galda, brīvi pārlikdama vienu kāju pār otru.

— Nu kāpēc tad jūs neatnācāt?

No visām iespējamām atbildēm viņš izvēlējās pašu muļķīgāko:

— Es tikpat laikam nebutu paspējis.

— Pieņemsim! Tad nu, mīļais, nevainojami pieklājīgais Paļka Svetov! Vai jums ir vai nav zināms, ka parīt pie jums no Tautas komisariāta ierodas komisija?

— N-nē.

— Jā, ierodas. Cik es saprotu, nejēdzīga pēc sastāva un uzdevuma. Oļegs Vladimirovičs arī ieskaitīts, pēc tam kad dabūjuši zināt, ka viņš būs Doņeckā.

Tas bija tik ļoti nopietni, ka Paļkas samulsums uzreiz izzuda.

— Vai jūs, Tatjana Nikolajevna, neesat dzirdējusi, kas tur vēl ietilpst?

— Dzirdēju un centos iegaumēt: bez Oļega Vladimiroviča tur ir profesors Vadeckis un Cilšteins, inženieris Kateņins — tas paņemts kā speciālists drošības tehnikā. Te viņiem piebiedrosies vietējie profesori. Ar jauno tautas komisāra vietnieku Klinski priekšgalā.

— Tā. Un kāds nolūks?

— Cik es sapratu, viņi grasās nomainīt stacijas vadību un nodot jūs tiesai sakarā ar to ... ar to nelaimi.

— Tiesāt jau arī vajag, — viņš skumji noteica. — Fedju Goļu vairs nekas neatgriezīs dzīvē. Un Sverčkovs ... ja viņš paliks akls — vai tad es pats sev piedošu?

Tatjana Nikolajevna piecēlās un noglāstīja viņam matus.

— Vai no tā varēja izvairīties?

— Nē. Tas ir .. . Tagad jau mēs zinām, ka vispirms vajag izpūst ar tvaiku. Nesen es atkārtoju to pašu operāciju, un viss izgāja labi.

— Atkārtojāt?

— Kas tad cits atlika? Kad notiek mēģinājums, citādi nav iespējams.

— Jūs ... pats?!

— Kā tad jūs domājat — sūtīt strādnieku un pašam paslēpties? Jaunas potes ārsti izmēģina pie sevis. Gadās arī, ka nomirst.

Viņa vēlreiz pārvilka ar roku pār Paļkas matiem, uztina uz pirksta un paraustīja šķipsnu, kas parasti krita uz deniņiem.

— Man laiks iet. Vai kāpsim laukā pa logu?

Rausdamās pāri palodzei, viņa neaizmirsa parādīt savas

skaistās kājas. Un devās viņam pa priekšu, rokas sabāzusi kabatās. Matos spīguļoja mēness.

Atkal viņa bija — «acuraugs». «Acuraugs», kas atnākusi pie viņa pati.

Paļka pieturēja vārtiņus.

— Sakiet... kāpēc jūs atnācāt? Es uzvedos kā pēdējais nelietis, jūs nogaidījāt stundu — un atnācāt. Kāpēc?

Viņas mēness apmirdzētajā sejā pavīdēja glāsta vai izsmiekla pazīstamā izteiksme.

— Es reizēm esmu vieglprātīga .. . bet neciešu zemiskumu. Nodomāju, ka pa vienu dienu jūs pagūsiet kaut cik sagatavoties. Un, ja vajadzētu, pabrīdināt Oļegu Vladimiroviču . ..

— Lai ir objektīvs un godīgs, tas arī viss brīdinājums!

— Godīgums viņam nav jāmāca. Bet gadās, ka jāuztver kādi viltīgi gājieni un nezināmi apstākļi. ..

Nē, viņš arī tagad negribēja būt pateicību parādā viņas vīram, lai arī kādi viltīgi gājieni draudētu.

Paļka pavēra vārtiņus — un viņa aši devās pa ielu uz priekšu. Viņam vienmēr bija patikusi tās vieglā, lidojošā gaita. Paļka atļāvās noskatīties viņai nopakaļ, tad panāca un paņēma zem rokas. Viņam radās vēlēšanās pateikt, ka viņa ir laba, labāka, nekā viņš domājis, bet paspruka izsmiekla pilns jautājums:

— Stāsta, ka jūs esat aizrāvusies ar alumīnija ražošanu?

— O-o, nemaz ar ne! Mani aizrauj kaut kas cits. Laikam manī iet zudumā kāds radošs gars ... gribētos zināt — kāds!

— Tad uzziniet, atrodiet, satveriet! Kāda velna pēc iet zudumā?!

— Tas nav tik vienkārši. — Viņa nogaidīja mirkli un tad šķelmīgi bezrūpīgā balsī, ko viņš tā nevarēja ciest, sacīja:

— Jums nav ne mazākās nojutas, cik burvīgi... un cik briesmīgi būt sievietei!

— Nekā tamlīdzīga! Vajag tikai...

Bet viņa nevēlējās zināt, ko vajag, un sāka runāt par Alek-sandrovu un Truņinu, nodeva no viņiem sveicienus.

— Vai 2eņa ... izlīga ar jūsu vīru? Aizgāja uz rūpnīcu?

— Ai, nē! Strīdas, salabst un strīdas atkal.

— Kāda joda pēc aizturēt cilvēku, ja viņu velk turp?

Viņa atrada par vajadzīgu aizstāvēt vīru:

— Viņš domā, ka Žeņam ir talants. Un ļoti mīl viņu.

— Vai tiem, kurus Oļegs Vladimirovičs mīl, jāatsakās no savas paša dzīves?

— O-o-o!

— Nu kas tad, patiesi! Kaut vai, piemēram, jūs ...

Viņa spēji parāvās nost. Mēness virmojošā gaismā nevarēja saprast pēc sejas izteiksmes — vai tās dusmas? Vai rūgtums? Varbūt aizvainojums?

— Ko jūs zināt par dzīvi? Turklāt vēl sievietes! — viņa iesaucās un gāja tālāk, laiku pa laikam izmezdama pa aprautam teikumam. — Kad mēs esam ļoti jauni, tad vēlamies visu, visu! . .. Un tad pēkšņi liekas, šis viss, viss ir vienā cilvēkā. Paši atsakāmies no pārējā! ... Labprātīgi, — tātad arī noteiktāk! ... Un ja nu šī dzīve vēl ir viegla un laimīga! .. . Un tomēr viss, viss tur nav atrodams! . .. Nemaz ne! Protams, viegli spriest divdesmit gadu vecumā un ja nav ne ar ko sais-stīts! ... — Viņa pēkšņi aprāvās un norūpējusies paskatījās, vai gala punktā pienācis tramvajs, tad sāka steigties. — Būtu mani pieturējis pie elkoņa, man papēži nav piemēroti šādiem ceļiem. — Viņa vēl kaut ko tērgāja un jokoja, bet Paļku agrākā, maldinošā balss vairs nespēja piekrāpt.

Pie viesnīcas Paļka pievilka sev klāt viņas roku:

— Ļaujiet, noskūpstīšu. Jūs esat šodien to pelnījusi.

Viņa klusēja, tikai raudzījās plati ieplestām acīm.

Tai brīdī, kad Paļka pacēla viņas roku pie lūpām, viņš ieraudzīja Klašu.

Klaša nāca komjauniešu pulciņā, iežmiegusi padusē mācību grāmatas. Laikam no semināra. Viņa ievēroja abus stāvus uz viesnīcas platajām kāpnēm, — kā nu ne, pilns apgaismojums, kā izstādē! — sastomījās un sastapās ar Paļkas acīm. Paļka palaida vaļā Tatjanas Nikolajevnas roku, to nenoskūpstījis. Klaša novērsās un aši pagāja garām dažu soļu atstatumā no nelaimīgajām kāpnēm.

— Uz redzēšanos! Paldies!

Paļka aizdrāzās, vēl iekams Tatjana Nikolajevna paguva

atbildēt. Izskrēja pa visu ielu, cerēdams panākt Klašu, bet meitene bija jau kur nozudusi. Meklēt? Aizskriet līdz viņas mājai? Bet kā lai viņai paskaidro un vai viņa ļaus skaidrot? Klašai dažkārt sejā parādās noslēgta izteiksme, un viņas autoritatīvā balstiņa saka: «Mani nemaz neinteresē, kam un kāpēc tu skūpsti rokas, tā — tava darīšana.»

Jaunā ziņa par komisiju ir nesalīdzināmi svarīgāka un steidzamāka nekā visi paskaidrojumi, kam skūpstīja, kāpēc skūpstīja . . . Vai nu tas tagad prātā!

Paļka aizskrēja līdz teātrim, tur reizēm izdevās notvert kādu mašīnu, kas meklēja izdevību piepelnīt. Kā par spīti, nevienas. Ljflz izmēģinājumu stacijai — deviņi kilometri. Pa stundu var aizkulties.

Viņš nopirka kioskā divas sakaltušas maizītes un pa ceļam, remdinādams lielo izsalkumu, jo bija palicis bez vakariņām, attīstīja maksimālo kājāmgājēja ātrumu.

Vsevolodam Sergejevičam Kateņinam ļoti negribējās braukt uz Doņecku. Steigā un neatlaidībā, ar kādu tika izveidota tik liela un barga komisija, bija kaut kas apkaunojošs. Kolokoļņi-kovs izsauca Mordvinovu uz Maskavu, nebrīdinājis, ka viņš ceļā izmainīsies ar komisiju! Alimovs, visiem par pārsteigumu, devās ar lidmašīnu uz Kuzbasu, kur kādas šahtas inženieri paši izdarīja apakšzemes gazifikācijas mēģinājumu. Acīm redzot, «cekulaino» dienas skaitītas. Būtu labi pēdējā cēlienā nepiedalīties . ..

Vilcienā, kur viņš reizē ar profesoriem iekļuva starptautiskajā vagonā, Vsevolods Sergej evičs uzreiz nomierinājās. Izrādījās, ka Klinskis ir kulturāls, smalkjūtīgs cilvēks, viņu galvenokārt satrauca stacijas Nr. 3 jauno vadītāju «nāvīgā ne-piesardzība». Vadeckis atzina jauniešus, bet uzskatīja, ka pašreizējā stadijā vadībā jābūt kvalificētākiem, vairāk pieredzējušiem darbiniekiem. Oļesovs viņam piekrita. Arons... Arons pēdējā gada laikā bija novecojis, sakrities un iegrimis savās pārdomās.

Vakarā, aizvērdams kupeju, Arons pēkšņi sacīja:

— Stāsta, ka esot tūkstošiem iespēju būt nelietim un tikai viena iespēja būt godīgam.

Galda lampas oranžā gaisma izcēla viņa novecojušo seju un atspoguļojās lielajās, blāvajās acīs.

— Aron ... vai tu domā?

— Es nerunāju par to. Te uzdevums skaidrs — izmeklēsim un lemsim pēc taisnības. Es runāju par sevi.

— Vai tev kaut kas nav tār kā vajag?

Stacijā Aronu bija atnākusi pavadīt sieva, viņi atvadījās Joti sirsnīgi. Vsevolods Sergejevičs vēl nopriecājās — paldies dievam!

— Man tieši viss jr tā, kā vajag, cik vien iespējams, godīgi un tā, kā vajag, — Arons aizsmēķēja, ko agrāk, liekas, nedarīja. — Tu, Vsevolod, mani nosodīji. Es arī pats sevi nosodīju.. . Bet es ... es viņu mīlēju. Kopā ar viņu es izjutu dzīvi. Dzīves pulsu. Vai pazīsti tādu stāvokli, kad viss saspringst un viss — brīnum jauks? Varbūt to grūti iedomāties, esmu vecāks par astoņpadsmit gadiem, bet viņa arī... mīlēja. Mīlēja un tāpēc samierinājās ar mokošajām slepenajām attiecībām.

— Tad . . . kāpēc gan?

— Tā viena dēļ!

Viņš apklusa uz ilgāku laiku, tad sāka runāt apslāpētā balsī, vilciena troksnī Kateņins tikko dzirdēja:

— Viņa bija mana aspirante, tur tas trakums. Vari būt drošs, es izturējos tikpat prasīgi. Bet redzēju, ka baumas klīst un klīst ap viņu. Cieš arvien sieviete, un starpība vecumā ... Tā nu iznāca, ka viņa aiz savtīguma, tāpēc ka es esmu profesors. Ja es būtu varējis visam pārkāpt pāri un apprecēties ar viņu ... Bet to es nevarēju . ..

Un tad — trīsdesmit septītais gads. Es tev neesmu teicis, bet ilgu laiku biju izmisumā ... Visu vandīja augšā — arī par viņu. Izvirtība. Ļaunprātīga sava stāvokļa izmantošana ... pretīgi atkārtot. Biogrāfiju izrakņāja no vienas vietas. Pat to, ka es biju pierakstīts pie tava tēva par sulaini, arī tas bija grēks — sulainis! ... Gaidīju apcietināšanu. Līdz šim brīdim nevaru saprast, kā esmu izsprucis.

Un tad reiz naktī neganti zvana pie ārdurvīm. Jāsaka, sieva visu saprata. Mēs nekad par to nerunājām, bet es bieži devu padomus ... Bez paskaidrojumiem — gribētu, lai zēni sāktu strādāt un mācītos vakara skolā; bibliotēkā man ir svarīgas vienīgi speciālās grāmatas — un tā joprojām. Viņa mēdza atbildēt — labi. Un te nu, kad sāka pie durvīm zvanīt vienā zvanīšanā .. . Viņa apkampa mani un sacīja: «Aron, es vienmēr gaidīšu, un tu nebēdājies, zēni izaugs, kā vajag.» Es nesen kā biju saņēmis lielu prēmiju un noguldījis krājkasē uz viņas vārda. Agrāk mēs pastāvīgi visu iztērējām, bet tad . . . Un nu, šīs trauksmainās

zvanīšanas vidū, viņa pēkšņi saka: «Aron, ja kādam vajadzīga palīdzība, pasaki, es palīdzēšu.» Saproti?!

Viņš atbalstīja elkoņus pret galdiņu un aizklāja seju.

— Kas tad tas bija par zvanu?

— A-ā ... muļķīga telegrama: «Šinīs dienās izbraucu vilcienu ziņošu atsevišķi tēvocis Osja.» Ja man tobrīd tēvocis Osja būtu gadījies pa tvērienam, es viņu nožņaugtu. Bet kopš tās nakts . .. Vispār saproti, draugs, visam mūžam — tas ir draugs visam mūžam. Un mocīt cilvēku, kurš ... Tā es arī pār-cirtu saites.

Kateņins piesardzīgi vaicāja:

— Un nemaz nesatiekaties?

— Nē. Viņa aizstāvēja disertāciju un aizbrauca. Bija ļoti smagi. Jauna. Es taču viņai arī dzīvi esmu izpostījis.

Cenzdamies draugu nomierināt, Kateņins sacīja, ka jaunībā šādas rētas aizdzīst ātri, dzīve prasa savu.

Arons salēcās, kā saņēmis sitienu.

— No tā jau es tieši baidos. Tiklīdz iedomājos ...

Un izmetās gaitenī.

Komisijas izšķirošā sēde katram iespiedās atmiņā citādi. Ļi-patovs atcerējās, ka aizstāvējies pret uzbrukumiem kā «lauva» un veikli «iegriezis» Vadeckim, ar iznīcinošu sarkasmu paziņodams:

— Zinātniskais tituls — tā ir cienījama būšana, bet gadās taču arī tā, ka jauniem darbs izdodas, bet slaveniem profesoriem — čiks.

Pāvels Svetovs visvairāk atcerējās iekšējo sasprindzinājumu, kas viņu bija pārņēmis, pūloties izturēties saprātīgi, kā tīri zinātniskā apspriedē. Sašas nebija — vajadzēja aizstāt Sašu. Bārstīja formulas. Nostādīja pretī teorētiskām nelaimes gadījumu iespējām apakšzemes gazifikācijā tādas pašas avāriju un upuru iespējas šahtās. Un nemitējās pierādīt savu, kaut arī saprata, ka viss jau iepriekš izlemts un Klinskis vada apspriedi viena secinājuma virzienā — lai jaunieši izstrādā tālākās problēmas Zinātniskās pētniecības institūtā, bet stacijā vajadzīgi citi vadītāji. Staciju nolēmuši atņemt...

Staciju — atņemt! . . .

Tad tāpēc Vadeckis tik dedzīgi cildina izmēģinājumu darbu perspektīvas, tik jūsmīgi runā par Minerālmēslojumu rūpnīcas apgādi ar apakšzemes gāzi! Tieši tagad, kad stacija pārvēršas par eksperimentāli rūpniecisku un perspektīvas paplašinās, — tieši tagad nolēmuši izmantot nelaimes gadījumu un atņemt staciju tās autoriem!

Paļka nojauta, kas paredzēti par vadītājiem. Ne jau velti tik goddevīgi izturas pret Kateņinu, uzsverot viņa inženiera pieredzi un ilgstošo darba stāžu drošības tehnikas nozarē. Ne jau velti Kitajevs atvedis līdz uz stacijas apskati Ļoņu Garmašu un vienā laidā viņu slavē.

Izrādās, ka arī Rusakovskis ir ļoti labās domās par jaunizcepto aspirantu, kurš par savas disertācijas tēmu izvēlējies apakšzemes gazifikācijas problēmu.

— Vai tad viņš nav viens no jūsu līdzautoriem? — Rusakovskis piebilda.

Paļka ar īgnumu atcerējās Tatjanas Nikolajevnas priekšlikumu — pabrīdināt. Ja viņš būtu brīdinājis un pateicis par šo nelieti! . ..

Un pēkšņi Rusakovskis bezrūpīgi apjautājās:

— Es nevaru saprast, kāpēc tik liels tracis vienas avārijas dēļ? Lūdzu stacijas direktoru atbildēt: vai te bijusi noziedzīga paviršība, vai arī — eksperimentālajos darbos pilnīgi pieļaujama kļūdīšanās? Vai šo mēģinājumu atkārtoja? Un, ja atkārtoja, tad kurš tieši izdarīja bīstamo eksperimentu? Kurš stāvēja pie aizslēga rata?

Paļka pietvīka.

Ļipatovs, valdīdams uzvaras prieku, atbildēja. Kad viņš minēja uzvārdu — Svetovs, visi paskatījās uz Svētovu ar cienību, bet profesors Cilšteins sacīja:

— Vai redzat! Tas ir patiesa zinātnes darbinieka cienīgi!

Viņš piecēlās un paspieda Svetovam roku.

Rusakovskis atcerējās tieši šo jaunekļa triumfu. Viņš jautāja

tāpēc, ka Tatjana vakar bija teikusi: stāsta, ka Svetovs, riskēdams ar dzīvību, pats atkārtojis mēģinājumu; dabū, lūdzu, zināt, vai tā ir. Un tas palika prātā, jo pēc dažām nenosakāmām pazīmēm viņš bija nopratis, ka Svetovs pats to stāstījis sievai un viņa šo tikšanos noslēpusi.

Izbaudīdams rūgtu apmierinājumu, ka pacēlies pāri greizsirdībai, Rusakovskis zaudēja interesi par apspriedi un klusiņām aizgāja. Pie pusdienu galda viņš līksmi sacīja sievai:

— Šķiet, ka es šodien izpalīdzēju tavam pielūdzējam.

Viņa jokodamās izlaboja: «Bijušajam!» — sāka iztaujāt, kā

viss noticis, un nožēloja, ka viņš nav nogaidījis lēmumu.

— Tevi tas tik ļoti interese?

— Ļoti! Tie taču ir puiši, kas nodevušies radošam darbam, bet pret viņiem uzstādījuši veselu bateriju profesoru.

Viņai bija taisnība — veselai baterijai profesoru vajadzēja ar savu autoritāti atņemt viņiem staciju Nr. 3. Iepriekšējās sarunās profesors Kitajevs nopūzdamies atzinās, ka Svetovs vienmēr bijis neapvaldīts un ļoti neuzmanīgs, viņam viss sprādzis un plīsis. Protams, viņam vajag dot darbu Ogļu gazificē-šanas uzņēmumā, bet viņa vietā ar tik pieredzējušu direktoru kā Vsevolods Sergejevičs būtu īsti piemērots viens no projekta līdzautoriem — nopietnais un saprātīgais Garmašs.

Kitajevam glaimoja tas, ka viņš piedalās komisijā, ko vada Tautas komisāra vietnieks. Kitajevs bija sajūsmināts, ka viņa kolēģim Troickim uznākusi lumbago lēkme un tāpēc tas sēdē nevarēs ierasties. Vēl labāk bija, ka Vadeckis uzņemas galvenā apsūdzētāja lomu — atliek vienīgi piebalsot.

Taču sagadījās tā, ka sēde iespiedās Kitajevam atmiņā trača dēļ, kas norisinājās uz beigām. Vārdu deva Kateņinam, kurš jau zināja par paredzamo iecelšanu. Visi gaidīja, ka viņš uzstāsies autoritatīvi, bet Kateņins tūļīgi murkšķēja, ļoti bieži pārteicās un visumā neatrada avārijā nozieguma pazīmes. Klinskis sāka viņu mulsināt ar krasiem jautājumiem. Tobrīd istabā, klaudzinādams ar spieķi, ietrausās profesors Troickis.

— Lūdzu atvainot, — viņš sacīja, nomezdams ziemas mēteli un palikdams adītā vamzī, virs kura bija aptītas divas šalles, kas saņemtas ar saspraužamām adatām. — Lūdzu atvainot par nokavēšanos un ērmoto izskatu, padzirdēju, ka šinī jezgā varbūt jācieš nevainīgiem cilvēkiem, tāpēc arī atvilkos. Šejienes vadītājus pazīstu un augsti vērtēju, sprādziena apstākļus esmu izpētījis. Esmu gatavs iepazīstināt ar savu secinājumu, ja godājamā komisija uzskatītu par vajadzīgu uzklausīt.

Pēc tam profesoram uzbruka sāpju lēkme. Bet, iekams Troickis brauca prom, viņš pieprasīja, lai viņa domas ieprotokolētu.

— Kategoriski! — viņš diktēja, spiezdams rokas pie krustiem. — Protestēju! Pret atcelšanu! Vērtīgu darbinieku! Pierādījuši! Savu prasmi! Nu un . . . viss, kas no tā izriet.

Stāvēdams durvīs, viņš iznīcinoši noskatījās uz Kitajevu:

— Bet jums, Ivan Ivanovič, vajadzētu kaunēties! Jūsu vecumā būtu laiks padomāt par savu dvēseli. Un ja nu tomēr ir elle? Jūs taču cepinās uz karstas pannas!

Sāka smieties reizē ar visiem, iekliedzās aiz sāpēm un aizbrauca.

Kitajevs smējās sīkus smieklus — jokupēteris! Bet tieši Troicka joks iespiedās viņam atmiņā — gan tāpēc, ka tas no-slādīja viņu smieklīgā stāvoklī, gan arī tāpēc, ka viņš nepavisam nebija pārliecināts ateists un sirds dziļumos kaut kas skrubināja — un ja nu? ...

Šis pats notikums palika atmiņā Klinskim — ne tikai ar savu dīvainību, kas izjauca sēdes pierasto gaitu, bet viņam pēkšņi radās aizdomas, ka patstāvīgais lēmums, ko viņš izvirzīja autoritatīvajai komisijai tikai formas pēc, — ka šis lēmums nemaz nav tik patstāvīgs. Viņš atcerējās, kā dažādi cilvēki — Vadec-kis, Kolokoļņikovs, Oļesovs — pamazām virzījuši viņu uz šī lēmuma pieņemšanu ... Klinskis sajuta sevi kā rotaļlietu svešās un, iespējams, savtīgās rokās un — sadusmojās.

— Es labprāt gribētu zināt, kas te notiek? — viņš nikni jautāja. — Biedri Oļesov, vai jūs varat paskaidrot?

Oļesovs plātīja muti, meklēja piemērotus vārdus. Viņu pašu bija pārliecinājuši, ka tā būs labāk, un viņš arī bija ļāvis sevi pārliecināt, tāpēc ka inženiera Goļa nāve viņu nobiedēja. Taču drošs viņš nejutās, un viss notiekošais viņam lāgā nepatika.

—- Atļaujiet, es paskaidrošu, — atskanēja Cilšteina balss.

Ārons bez steigas piecēlās un neviļus paskatījās uz Kateņinu. Divas dienas viņi kopā bija pētījuši stāvokli stacijā, avārijas iemeslu un sekojošo izdevušos mēģinājumu, kurā bija iegūta tehnoloģiskā gāze. Divas dienas viņi arvien domīgāk uzlūkoja viens otru. Reizēm Kateņins atdzīvojās — te vajag darīt citādi, šeit es būtu panācis to un to ... Arons saprata, ka Vsevolodam negribas iet par vietnieku vienam no jaunajiem, ka viņu aizrauj gaidāmo darbu plašais vēriens un viņš cer ienest kaut ko savu, jaunu — ir taču zināšanas un pieredze! Tomēr nevar apstrīdēt arī to, ka šejienes puiši ir braši jaunieši un atbīdīt tos no pašu pasākuma būtu netaisni.

Gatavodamies uzstāties, Ārons centās pats sev iegalvot, ka organizatoriska rakstura lēmumi ir Oļesova un Klinska darīšana, turpretī zinātnieku pienākums formulēt jautājuma zinātniski tehnisko pusi. Bet, jo vairāk viņš klausījās runātājos, jo skaidrāk saprata, ka nevienu te nesatrauc zinātniski tehniskā puse, viss atduras pret organizatorisko jautājumu: kas vadīs tālāk šo perspektīvo pasākumu.

— Man šķiet, ka norisinās diezgan neglīta spēle, — Arons sacīja, aiz satraukuma izskatīdamies jaunāks, atkal kļuvis agrākais, trauksmainais Ārons. — Slēpdamies aiz runām par avāriju, viens otrs cenšas atņemt staciju tiem, kas to izveidojuši. Nobīdīt autorus ēnā. Es esmu pret. Es nevēlos aptraipīt savu vārdu, piedaloties šāda veida darījumā. Esmu par to, lai pateiktu godīgi: viņu metode bijusi pareiza, bet mūsu iebildumi — nepamatoti.

Dažas stundas vēlāk viņi atkal sēdēja divatā starptautiskā vagona kupejā. Galda lampa meta oranžu gaismu Arona sejā, kas bija kļuvusi jaunāka, un drūmajā, saīgušajā Kateņina sejā. Padzēra tēju. Iedzēra vīnu. Sarunas lāgā neraisījās. Aronam nebija vēlēšanās skaidroties. Kāpēc palīdzējis izgāzt iepriekš sagatavoto lēmumu, — liktos, ka būtu vainīgs, bet viņš apzinājās, ka rīkojies pareizi, un jutās laimīgs, ka draudzības dēļ nav atkāpies. Un vai tad arī draugs ko iegūtu, izmantodams citu nekrietnību?

Kateņins tikmēr atkal un atkal pārdzīvoja šīsdienas sēdi, it īpaši trīs momentus tajā: brīdi, kad noskaidrojās, ka Svetovs atkārtojis bīstamo mēģinājumu, _un Arons paspieda viņam roku; profesora Troicka ierašanos; Arona runu. Tagad Kateņins apzinājās to, ko jau sen bija nojautis, — jaunie uzvarējuši, viņam atliek vai nu palīdzēt tiem, vai aiziet. Bet, ja tā, tad viņam vajadzēja piecelties un paspiest Svetovam roku — viņam pašam! Otras — neveiksmīgās metodes autoram. Vecs inženieris, kas nodzīvojis mūžu godīgi un nevainojami.

— Vai iedzersim vēl pa glāzītei? — Arons jautāja.

— Iedzersim.

— Kas tev ... tu dusmojies?

— Nē, kāpēc.

Vajadzēja atbildēt tieši, kā ir. Izteikt visu, kas nomoka. Tas taču Arons. Vecs draugs. Muļķīgi, bet šodien viņu vidū kaut kas ieplaisājis. Radusies tikko manāma skrambiņa. Pateiksi visu — un tā izzudīs. Dusmas jau vienīgi pašam uz sevi. . .

Klusuma brīdis ievilkās. Arons cieši uzlūkoja sakumpušo, drūmo cilvēku, kas sēdēja viņam pretī, un nepatikā sarauca pieri.

— Nu, ko tad citu. Kārtosimies uz gulēšanu.

— Gandrīz būtu laiks.

Arons uzvilkās rokās un smagi pārmeta pilnīgo augumu uz augšējā dīvāna. Atņēma elpu, pārvarēdams aizdusu. Pagrozījās iekārtodamies un nodzēsa augšējo lampiņu.

Igors pirmo reizi mūžā sēdās lidmašīnā. Tā bija tikai pasta lidmašīniņa vai arī, kā to celtniecībā mēdza dēvēt, — «auklu» konstrukcijas lidmašīna: ļaunas mēles apgalvoja, ka spārni tai esot piesieti ar aukliņām. Tā piegādāja celtniecībā pastu, deficīta detaļas un dažādus priekšniekus — tos, kuri uzdrīkstējās uzticēt dzīvību vecajai lidmašīnai un jaunajam lidotājam. Lu-ganovs pats izmantoja to gan ceļā uz apgabala centru, gan mezgla staciju, ja tur bija uzkrājusies krava, bet saviem darbiniekiem tikai retos gadījumos atļāva lidot — skopojās. Igors pirmo reizi bija ieguvis šo privilēģiju un izbaudīja to pilnā mērā.

Vaļējo kabīni aizņēma aparatūra, tāpēc Igors tupēja augšā, izslējies kā radiomasts, un uztvēra ar krūtīm vēja brāzmas. Pirksti krampjaini ķērās malās, it īpaši krasajās virāžās, — bet lidotājs, Svetlostrojā slavenais divdesmit gadus vecais Vasjka, ai patiku veica krasās virāžas, pļaujošus lidojumus un dažādus trikus, kam vajadzēja pasvītrot viņa meistarību un drosmi. Viņš dievināja Ckalovu un Molokovu, bēdājās, ka nav ticis ne pie čeļuskiniešu glābšanas, ne lidojumos uz Ziemeļpolu, ne Spāniju. Lidošana ar Vasjku bija bīstama un sagādāja vēl lielāku baudījumu nekā brauciens ar motorlaivu.

Igors un Vasjka paveica romantikas apdvestu lidojumu, — lidodami pa nepazīstamu maršrutu pēc kartes, viņi meklēja taigā ģeologu ekspedīciju un, gandrīz apmezdami kūleni, nosēdās uz tikko izveidota ceļa. Sakarā ar Centrālās pārvaldes reorganizāciju šo ekspedīciju nodeva vietējā Ģeoloģijas institūta pārziņā. Protams, ekspedīcijas darbinieki uztraucās, kāda būs alga, kāds darbu apjoms, vai visus varēs izvietot. Igors to nejauši dabūja zināt, izklāstīja savu plānu Luganovam un devās ar lidmašīnu pārvilināt strādniekus uz Svetlostroju un tūlīt arī, ja veiktos, pievākt kādu iekārtu. Luganovs neliedza savu svētību: paraksti jebkuras garantijas un solījumus, gan jau tad tiksim galā — un izsniedza no personīgā fonda kasti ar konjaku. Konjaks un daiļrunīgie stāsti par Svetlostroju palīdzēja Igoram iedzīvoties divos gluži jaunos potenciometros un pēdējā izlaiduma Ceisa nivelierī pret neiedomājamu kvīti, kur bija teikts: «Lietošanai uz laiku sakarā ar Svetlostrojā darbnīcās nepieciešamo remontu.» Potenciometrus viņš dabūja reizē ar jaunu izdarīgu ģeofiziķi, nivelieri — kopā ar pieredzējušu topogrāfu.

Tiem piebiedrojās četri tehniķi un divi urbšanas darbu meistari. Aparāti gulēja, novietoti kabīnes dibenā, cilvēki atradās ceļā.

Igors jutās kā drosmīgs Džeka Londona stāstu varonis, kurš nekādos apstākļos neiet bojā. Bija līksmi apzināties, ka caur taigu zirgos steidzas cilvēki, pilni cerību un uzticības viņam, viņa nākamie padotie. Bet Igors, paveicis savu, traucas ar lidmašīnu, kā jau tāds, kam nav laika vilkties pa zemi, viņa temps — aviācija! Lido — un zina, ka pavēle par iecelšanu pētījumu daļas vadītāja amatā atrodas Svetlostroja priekšnieka seifā, šo pavēli Igors jau redzējis, Luganovs parādīja un iesmiedamies paskaidroja:

— Pagaidām neparakstīšu, ja nu Vasjka tevi pēkšņi aizrauj uz viņpasauli. Atgriezīsies ar panākumiem — vari uzskatīt sevi par dižvīru visas celtniecības mērogā.

Un nu Igors atgriežas ar panākumiem, pierazdams pie tā, ka ir dižs vīrs visas celtniecības mērogā.

No augšas skatoties, stipri manāmas pavasara iezīmes. Kalnos daudz sniega, bet klajumos ievijas brūnas zemes strēles, visās gravās, visos grāvjos laistās, saulē vizuļo sniega ūdens, upītes pārplūdušas. MTS pagalmos traktori, ap tiem rosās cilvēki — drīz sāksies sējas laiks. Ceļi ir viens vienīgs slapju mālu jūklis, šur tur var redzēt, ka iestigusi smagā mašīna, zem buksējošiem riteņiem tiek mestas žoga kārtis, zari un veseli kociņi . ..

Vasjka blēņojas — nolaižas zemē un pārbrāžas virs paša ceļa, pār galvu vientuļam gājējam. Atskatīdamies Igors redz, ka gājējs draud ar dūri. Labi! Vējš svilina seju, pirksti sastinguši, kaut arī rokās divi pāri cimdu, reizēm pat bail metas, — toties ātrums, ātrums un pārgalvīgā riska dievišķīgā bauda!

Vasja izvadīja lidmašīnu pie Svetlajas upes. Cik augstu pacēlies ūdens! Tur bāzes mājele — nesen tā vēl atradās augstu krastā, vajadzēja rāpties augšā pie tās, bet tagad ūdens skalojas gar pašu slieksni. Udensmērītājs Kaļistratovs atsien laivu, dodas pie saviem mērījumiem .. . Igors pamāj ar roku. Vai Kaļistratovs pazina?... «Oho,» viņš nodomās, ja būs pazinis, «kāds gods mūsu Igoram Matvejičam!» Vai cilvēki priecāsies par manu iecelšanu? Protams! Redz jau, kas strādā.

Virs aizas lidmašīnu sasvārstīja, un tad pavērās Svetlostroja panorāma. Lidojumā Igora satraukto dvēseli dziļi skāra tās neaptveramais skaistums. No augšas cilvēki un mašīnas izskatās pavisam maziņas, bet viss, ko viņi paveikuši, liekas milzīgs, satriecošs. Kalnu un mežu vidū izaugusi vesela pilsēta, abu krastu iežņaugta, upe nosprostota, saspiesta plūst pa gluži šauru gultni, dusmojas, sprauslo, bet padodas. Un virs tās — kā tad, protams! — virs tās pa melnajām trošu stīgām gāzelēdamies slīd kubli ar betonu. Gaisa ceļš stājies ierindā!

Igoram aiz lepnuma un vēja trūka elpas, viņš vēroja savu celtni. Kaut arī viņa pūles pagaidām nav taustāmi saskatāmas, teiksim, ūdenskrātuves gludajā ūdens virsmā, — vienalga, tā ir viņa celtne, viņa sirds un viņa liktenis — Svetlostrojs, gais-smas un dzīvības dzimtene. Jā, mēs radām gaismu, tātad arī jaunu dzīvi, mēs, cita kaluma cilvēki, drosmīgu centienu cilvēki, mēs esam valsts nākotnes pirmsākums ...

Tā domāja Igors, kamēr Vasjka riņķoja virs būvbedres, baidīdams betonētājas ar motora rūkoņu. Betonētājas kaut ko sauca — laikam lamāja Vasjku. Šoferi, izbāzuši galvas, lūkojās no savām kabīnēm, ekskavatora vadītāji no savām, bērni, piebāzuši degunus pie rūtīm, skatījās pa skolas logiem. Droši vien arī Luganovs pameta acis pa kabineta logu — aha, klāt gan brašais puisis!

Lūk, arī Tosjka savā laivelē. Tehniķis ielaidis ūdenī grozīkli, bet Tosjka valda laivu straumē. Aizsegusi ar plaukstu acis pret sauli, skatās — atbraucis mīļotais. Nogaidījusies?

Tosjka bija nogaidījusies. Un Igors tikai pret vakaru atkūlās mājā. Tosjka metās viņam ap kaklu un sāka raudāt.

— Kas tev, dumīķīt?

— Nomocījos . .. Mīļais, tu mans, circenīti manu! ...

Raudāja, skūpstīja viņu un smējās.

— Es jau nodomāju, ka Vasjka, nolādētais vēj pistole, būs tevi aizlaidis uz viņpasauli!

Visu viņa bija sagatavojusi — vakariņas un šo to stiprāku, arī sīcošu patvāri. Un viss palika uz galda — aizmirsts.

Bet nākamajā dienā sākās kaut kas neizprotams.

Pavēle bija izlikta jau no rīta. Daudzi apsveica Igoru, bet izskatījās tādi kā apmulsuši. Jautāja: kur tad tagad paliks Nikolajs Ivanovičs? Igors raustīja plecus: kas man par daļu! Viņš svinēja uzvaru. Nikolajs Ivanovičs viens pats bija iebildis pret viņa braucienu — pārmērīgs smalkums! «Tā nav valstiska pieeja. Pārvilināt darbiniekus, — tas tikpat kā pārlikt no vienas kabatas otrā.» Tā sprieda Nikolajs Ivanovičs. Vakar, ieraudzījis potenciometrus, Nikolajs Ivanovičs apbrīnoja tos, bet tad sacīja:

— Jūsu laime, ka Luganovam patīk šāda veida metodes, citādi es jums būtu, kā likts, ierakstījis rājienu. Ar brīdinājumu.

Redzēsim, ko viņš šodien teiks!

Nikolajs Ivanovičs atbrīvoja galda atvilktnes no nevajadzīgiem papīriem. Rokas trīsēja, seja te nobāla, te piesarka. Izskatījās neiedomājami apstulbis, samulsis. Kas nu tik traki ko uztraukties? Pieredzējušu inženieri bez darba neatstās, vēl plēsīsies viņa dēļ!

— Nikolaj Ivanovič, man ļoti nepatīkami, ja .. .

— Nerunāsim par to, Igor Matvejevič. Es gribētu šodien pat nodot visu.

Nodošana norisinājās ļoti delikāti, bet gaužām apnicīgi. Igoru mazliet aizskāra tas, ka Nikolajs Ivanovičs rūpīgi ierakstīja aktā, kādi darbi un kādos termiņos tika paveikti viņa laikā. Iznāca iespaidīgi — tikpat kā prēmija jāpiešķir! Vai viņš negrasās ar šī akta palīdzību sūdzēties par atlaišanu?

Nikolajs Ivanovičs, acīm redzot, uzminēja Igora domas un pasmīnēja:

— Nebaidieties, es negrasos karot. — Viņš neskatījās uz Igoru: — Pastrādāsiet, redzēsiet, ka celtniecībā mēdz būt divi etapi. Sākuma, kad viss veidojas, čīkst un nevedas — te lielus tempus nevar gūt. Tad viss ieiet sliedēs — un sākas izvēršanās. Jums veicās. Jūs ieradāties otra etapa laikā, pirmais pagāja secen. — Viņš pačāpstināja lūpas. — Jā, nu, pārskaitīsim kubikmetrus ...

Noņēmās abi līdz vakaram. Tosjka vairākkārt nesa viņiem tēju, sevišķi laipni pacienāja Nikolaju Ivanoviču. Kad Igors atbrīvojās, Tosjka jau gulēja, aizkars bija rūpīgi aizvilkts. Igors nelauzīja galvu, kāpēc Tosjka dusmojas, nogūlās savā saliekamajā gultiņā un tūdaļ aizmiga.

Tikai gaismai austot pamodies no durvju aizciršanās (Tosjka bija aizgājusi izdarīt rīta mērījumus), Igors saprata, ka no vakardienas palicis kāds nepatīkams rūgtums. Kaut kas nelāgs, traucējošs veidojās ap viņu. Cilvēki, kurus viņš uzskatīja par draudzīgiem, nez kāpēc rauca pieres. Pētnieki pārlieku pasvītroja savas simpātijas pret atcelto priekšnieku. Ar ko viņš tos dabūjis savā pusē? Nevar neko teikt, strādāja pieklājīgi — celtniecības sākuma etapa apstākļos. Taču iniciatīvas, radošas enerģijas nepārprotami pietrūka. Vai tad cilvēki neredz, ka Mitro-fanovs ienesis darbā dedzīgumu un izdomu, ka viņš veicis viņu labā to, ko Perčikovs nebija pratis izdarīt!

Nu, nekas. Aizbrauks Nikolajs Ivanovičs — viss nokārtosies.

Lai gaidot velti nenīktu, Igors devās ar savu motorlaivu uz visām bāzēm. Trīs dienas, pavadītas braucienos un tikšanās ar cilvēkiem, lika aizmirst nepatīkamos iespaidus. Tālajās darba vietās Igoru cienīja, viņa iecelšanu uztvēra kā pelnītu, bet arī te ar bažām vaicāja: un ko tad Nikolajs Ivanovičs? Kurp viņš brauc? Kā tad ar ģimeni? Un visiem gribējās pavadīt bijušo priekšnieku.

Pārvarēdams īgnumu, Igors paņēma līdz — pavadīt — tikai divus tehniķus, kas bija strādājuši kopā ar Nikolaju Ivanoviču jau Dņeprostrojā.

Ļaudams tiem, kas vēlas, stiept čemodānus, Igors ieradās stacijā piecpadsmit minūtes pirms vilciena atiešanas. Pie vienīgā pasažieru vagona, kas bija piekabināts veselam sastāvam platformu, pulcējās liels bars cilvēku. Bez pētniekiem te bija arī Luganova vietnieki un dažādu nodaļu un iecirkņu priekšnieki, un nezin kāpēc — daudz betonētāju. Kāpēc gan tā? Ārpus ierastajiem darba apstākļiem kaujinieciskās meičas izskatījās rāmas un uz Igoru nelūkojās — vai nu tās nebija ar Igoru koķetē j ušas!

Izspraucies cauri pūlim, Igors pamanīja Nikolaju Ivanoviču — noskrējušos, nosvīdušu seju un viņam līdzās divus mazus zēnus matrožu cepurītēs, un tuklu sievieti, kas sēdēja saliekamā krēslā. Sieva, vai? Tad nu gan!

— Patiesi nezinu, — runāja Nikolajs Ivanovičs. — Pagaidām aizvedīšu viņus pie mātes, uz Kalugu, tur tomēr ir kāds, kas var parūpēties ... — Viņš ieraudzīja Igoru un nepabeidzis lepni izslējās. Visi klusēja, ar drūmu interesi šad tad pavērdamies Igorā.

— Nu, ko tad, laiks iekāpt, — sacīja Nikolajs Ivanovičs.

Tas, kas tagad norisinājās, uz mūžu iespiedās Igoram atmiņā. Tuklā sieviete, kas sēdēja krēslā, uzlika rokas kādam uz pleciem, viņu pacēla un sāka lēnām, piesardzīgi nest vagonā. Kad viņu kaut kā bija uzcēluši kāpņu laukumiņā, viņa atvadoties smaidīdama atskatījās. Igors pirmo reizi redzēja viņas seju — neveselīgi bālu, saspringtu, bezgala skumju un — jauku, mīļu seju.

— Ardievu, meitenes! — viņa uzsauca un pamāja vienīgi ar pirkstiem, jo rokas balstījās uz kāda pleca.

— Uz redzēšanos, Vera Semjonovna! Laimīgu ceļu, Vera

Semjonovna! Rakstiet! Neaizmirstiet! — sauca betonētājas, rīdamas asaras.

Igoram apkārt satraukti runāja:

— Kā tad pārsēšanās vietās?

— Divi pavadoņi brauc līdz, pārcels. Nu un tālāk . ..

— Līdz Kalugai trīs reizes jāpārsēžas ...

— Vajadzēs nesējus.

— Kas to būtu domājis! Cik daudz cilvēki paveikuši, un pēkšņi — lūdzu, lasies!

— Iegrieza viņam.

Kādas sievietes balss pikti izmeta:

— Cilvēki bez sirdsapziņas! Ko viņš tagad iesāks ar šādu kravu?

Nikolajs Ivanovičs steidzīgi visiem bez izšķirības sniedza roku — neko neredzēdams, nogrimis savās rūpēs. Kāds palīdzēja iekāpt bērniem. Virs galvām aizlīgoja saliekamais krēsls.

Stacijas dežurants deva zīmi, ka var braukt.

Nikolajs Ivanovičs stāvēja uz kāpņu laukumiņa un gurdeni māja ar roku.

Cilvēku vidū, kas gāja līdzās vagonam, Igors pamanīja Tosjku — saraudātas acis, skumji savilkta mute.

Pamazām atpalikdams, viņš nepiebiedrojās pūlim, kas gāja pa taciņu pāri sliežu ceļam, pāri izdedžu kalniem, bet gausi devās uz pasažieru izeju, kuru neviens nemēdza lietot, jo aiz tās atradās neapbūvēts laukums.

Virs galvas nomirgoja žilbinošs uzraksts — «Svetlograda».

No laukuma pavērās skats uz sociālistiskās pilsētas kvartāliem un topošās Kultūras pils sastatnēm. Upe nav redzama, tikai otra krasta klinšainā nogāze ar ceļu vijumu švīkām. Tur, kur jābūt upei, gaisā slīd kubli: daži pilni ar betonu, kustas gausi — trose ieliecas, citi viegli tek atpakaļ. Bet gar krastu šur tur balto stabiņi — nākamās ūdenskrātuves apvārsnis. Svetlostrojs! Mana dzīve, mans gaišais liktenis — Svetlostrojs! Kas tad noticis? Kā tas gadījies?!

Kantorī neviena nebija. Neviens cilvēks nebija iegriezies, nākdams no pavadīšanas.

Tosjka savā istabā mazgāja grīdu. Pa kuru laiku paguvusi? Viss izstumts no vietām, krēsli sakrauti ar kājām gaisā uz galda un gultām. Ne apsēsties, ne atgulties. Augstu uzspraudusi svārkus un ar basajām kājām kāpdamās atpakaļ pa slapjo grīdu, Tosjka cītīgi skrāpēja dēļus ar žagaru slotu.

— U, kas par traku pošanos! — Igors labsirdīgi noteica.

Tosj ka sāka strādāt vēl uzcītīgāk.

— Tosja, kas viņai ir ... Nikolaja Ivanoviča sievai?

Tosjka kādu brīdi vilcinājās. Tad ar apslēptu niknumu atbildēja — gluži kā sniegdama oficiālu izziņu:

— Vera Semjonovna bija betona tehniķe. Jau Dņeprostrojā. Un šeit kopš pirmās dienas. Palu laikā betonēja — kurš ātrāk, ūdens vai betons. Kāja paslīdēja, nokrita. Un tā nu kājas. Kājas palika bez dzīvības. Jau otrais gads.

Citā gaismā uzpeldēja atmiņā kādreiz kaitinošie skati: Nikolajs Ivanovičs pastaigājas ar diviem bērneļiem ... Nikolajs Ivanovičs nāk no veikala ar iepirkumu pilnu tīkliņu. . .

— Es nezināju.

— Visi zināja, tikai tu viens nezināji! — Tosjka izšļāca no spaiņa Igoram pie kājām ūdeni.

— Ko tu dusmojies? Es taču neesmu vainīgs, ja Luganovs nolēmis ...

Tosjka izgrieza lupatu tik cieši, ka tā locījumu vietās metās balta. Iztaisnoja notirpušo muguru. Apskatīja Igoru, kā pirmo reizi redzēdama, un pēkšņi sāka kliegt:

— Neizliecies, es jau nu zinu, kā tu luncinājies! Esmui šāds, esmu tāds, man ir plāni, spēka atliku likām! Bet Luga-novam, begemotam, patīk svilastes!

Cenzdamies Tosjku nomierināt, Igors smējās:

— Un tev nepatīk?

Tosjka dusmās nometa lupatu. Saliekusi roku, atglauda no pieres matu šķipsnas. Nikni čukstot, izdvesa:

— Patika tāpēc, ka esmu muļķe. Vai tad es domāju? .. . Postā iegrūdi, velna piesta! Tādu cilvēku! Vai tev bija par maz? Viņa algas iekārojās? Amata, goda ievajadzējās? Bet vai tu iedomāji, kur viņš tagad liksies ar gaudenu sievu un maziem bērniem? Vai aizmirsis esi, kā viņš tevi mācīja, ņēmās, kad tu šurp atkūlies kā no olas izšķīlies nejēga? Es atceros! Aiz durvīm dzirdēju — tad nu, domāju, laba sirds! Ar šādu priekšnieku kurš katrs studentiņš viens divi tiks par cilvēku. Bet tu viņu vēl ņem un izēd!

— Zini, var jau melst, bet ar mēru. Izēdu! Traka esi palikusi, vai? Kā es varēju zināt, ka viņam ar sievu tāda nelaime? Vai tu man teici?

— Un tu vaicāji?

Igoram gribējās aizcirst durvis, aiziet reizi par visām

reizēm. Muļķe! Bet kaut kas neļāva. Ja jau Tosjka tā doma ... Nēr tas vienkārši briesmīgi, ka pat Tosjka . . .

Bet Tosjka vairs nebija valdāma. Iepletusi kājas un cieši balstīdamās ar basajām pēdām pret slapjo grīdu, iespriedusi rokas sānos, acīm zvērojot, viņa tik bēra vienā laidā:

— Vai tu cilvēkus vispār redzi? Par cilvēkiem interesejies? Tu ar mani guli, bet ko tu par mani zini? Manu uzvārdu — arī to nez vai esi dzirdējis! Jautra un piekāpīga, līdi apkampt —pa rokām nesadeva, vēl pati pieglaudās. Bet kāda man bijusi dzīve — vai esi vaicājis? Kas to saminis, kas izlīdzinājis? Tas tevi neinteresē. Paēdis, sasildīts, apmīļots — un gana. Vai mana sirdī esi ieskatījies kaut reizi, kāda ir tā sirds manā miesa? Miesa tīkama, bet sirds varbūt rūgtāka par vērmelēm? Ko? Kam tev tā? Simtniekus pamet, nešķīstais runcis, un atkal tīrs!

Arī to atgādināja. Gadījās reiz — Tosjka saslima, tikko kustējās, Igoru nelaida ne tuvumā. Viņš uztraucās:

— Kas tad tev, Tosja? Varbūt — vajag ārstu?

— Kas tad lai būtu! — Tosjka nosmējās. — It kā nezinātu, brunču medniek, kas sievišķiem gadās, kad ar tādiem sapinas!

Tad vēl arī tā jokoja:

— Velti es tev šādā reizē neiežmiedzu asti. Nebūtu slikts bērniņš no tevis, sprogains, gudrs.

Viņš toreiz mocījās un nevarēja izgudrot, kā iedot naudu: aborts taču kaut ko maksāja un nemaksāja maz, aborti aizliegti ...

— Ek, tu, tīriņais! — Tosjka iesaucās, sapratusi viņa mājienu. — Gribēji atpirkties no grēka? Es taču esmu brīvs sievišķis, ar striķi mani gultā neievilksi, pati izvēlos, ko gribu, pati arī tieku galā. Būtu labāk puķes saplūcis, kad klaiņo pa tam savām bāzēm, vai atnesis šampanieti «demiseks» — kāds nez tas ir, neesmu garšojusi. Sestdien atnes, dzirdi? «Demi-seku»! Sestdien Tosjka līksmosies, beidzies lielais gavēnis!

Tai sestdienā viņi jauki pavadīja laiku. Tosjka ne ar vienu vārdu viņam nepārmeta. Arī naudu neņēma. Bet tagad atgādināja: simtniekus pamet... nešķīstais runcis... Ir nu gan mēlīte!

— Diezgan! — viņš aizsvilies uzkliedza. — Samelsi, sabrēci. Pabeidz grīdu mazgāt un atbrīvo gultu!

— Atbrīvošu! — noburkšķēja Tosjka un pacēla lupatu. — Šodien atbrīvošu, bet vispār . . . pameklējiet sev dzīvokli! Priekšnieks taču tagad! Ko tad nu — gultas vietā! . . .

Kā lai to saprot — vai esmu izsviests?

Aizcirzdams durvis, viņš izmetās no mājas.

Visapkārt cilvēki: cits pastaigājas, cits sēž uz lievenlša, cits kaut kur steidzas. Cilvēku daudz, bet redzēt negribas nevienu.

Pie krasta čīkstēja un šūpojās laivele ar piekabināmo motoru, viņa uzticamā draudzene.

Atslēdza, nosvieda ķēdi laivas pakaļgalā, atgrūdās ...

Laiva, motoram pukšķinot, rāmi slīdēja pa krēslaino upi. Ūdens pelēcīgi mirgoja, uzsūkdams rieta debesu nespodrās krāsas. Pašķirdamies laivas priekšgalā, viļņi meta platu loku, šņācot un šļakstot sitās pret krastiem. Priekšā biedinoši melnēja aiza. Aizmugurē drūmi blāvoja galvenās būves betona milzenis, ceļamkrānu melnās bultas draudīgiem pīķiem atdūrās debesīs. Svetlostrojs ... Cita kaluma cilvēki. .. Kas tad noticis, kā varēja tik nelāgi iziet?

Pēkšņi atmiņā sveloši uzplaiksnījās paziņas stāsts: operatīvajās pārrunās Nikolajs Ivanovičs bija ziņojis par pētījumu gaitu. Luganovs pārtraucis:

— Jūsu vietnieks mani iepazīstināja ar darbu pārveidošanas projektu. Teicami. Atbalstīšu.

Nikolajs Ivanovičs sastomījies, jo nezinājis, par ko tiek runāts.

— Vai esat spējīgs visu to paveikt? — Luganovs uzstājies. — Tad darbojieties enerģiskāk.

Nikolajs Ivanovičs klusējis.

— Pamostieties taču! — Luganovs iekliedzies. — Ir nu gan, dievs sodi, zivs asinis!

Kad Igors atgriezās no Maskavas, Nikolajs Ivanovičs sausi aizrādīja, ka nevajagot rīkoties savam priekšniekam aiz muguras.

Igors sacīja:

— Tā bija privāta saruna pie ugunskura.

Bet tā bija — nelietība. Grozi kā grozīdams, — nelietība.

Upe metās tumša, sagriezdama ūdens strūklas vērpetēs. Debesis zemu nolīkušas. Laivele ar piekabināmo motoru šaudījās pa upi bez mērķa. Un simtiem rūgtu domu, saraustītu atmiņu nomāca sirdi. Taisni vai jāraud, jākliedz. Asaru nebija, arī kliedziens neatskanēja, vārds paspruka no lūpām tikko dzirdami, žēli: tēt!

Vēlreiz atkārtoja klusiņām — tēt!

Viņus šķir tūkstošiem verstu. Atsvešināšanās. Un nevar aiz-traukties, lai pieglaustos pie mīļās rokas, bet vēstulē nekas neiznāks. Vajadzēs — pašam.

11

Kā gan atnāk vīra briedums?

Šķiet, ka būtu jau izaudzis, pleci kļuvuši platāki, — balss rupjāka, esi kaut ko iemācījies, ar tevi jau nopietni rēķinās kā ar darba darītāju, bet vēl jābrīnās, ka pieaugušie izrāda cieņu, un liekas jocīgi, ka tevi godā vārdā un tēva vārdā. Vēl joprojām reizēm ļaunu joku izspēlē patmīlība un bezrūpība, vēl neproti ne apsvērt, ne pats sevi kontrolēt un neviens nenojauš, cik bieži iznāk paklupt un cik sāpīgu pļauku mēdz iedot dzīve. Par labākām cilvēka īpašībām tu uzskatīji vīrišķību un nesavtīgu cēlsirdību. Kā tas varēja gadīties, ka pēkšņi atguvies atklāji, ka cēlsirdība pievīlusi, bet vīrišķība bijusi vienkārša poza? ... Vēl un vēlreiz tu pārbaudi sevi, arvien trauksmaināk, arvien mulsāk. Cik daudz nejēdzīgu izdarību, mazisku dzenuļu! Ir tikai divas iespējas: vai nu skatīties caur pirkstiem uz to, kas atklāts, un dzīvot, kā pagadās, kā noteiks vēlēšanās un dziņas, — vai arī saņemt sevi aiz apkakles un tiesāt bargāk, nekā mēdzi tiesāt citus.

Tu izvēlies otro iespēju. Mācies vadīt — nē, ne cilvēkus, pats sevi; tas ir grūtāk. Pārvarēt kārdinājumus un aizraušanās, ieklausīties saprāta un sirdsapziņas balsī. Nekad tev nav trūcis ideju un principu, bet tie reizēm pastāvēja paši par sevi, tu rīkojies tā, kā kuru brīdi iegribējās: un nu tiektin tiecies panākt saskaņotību starp idejām un to īstenošanu, principiem un rīcību ...

Divdesmit seši gadi. Vēl gandrīz vai zēns un jau gluži vīrietis. Visi spēki atraisījušies, un nekas nav apsūbējis. Pasaule vēl jauna un valdzinoša, bet tev jau sava vieta tajā.

Vai tas ir brieduma laiks?

Igors stāvēja pie vagona loga un ar mazliet pārspīlētu svarīgumu pārdomāja dzīvi un pats savu rīcību. Tas palīdzēja apvaldīt nepacietību — viņš tuvojās Maskavai.

Cik jauki Igoram likās Piemaskavas apaļīgie pakalni, zaļos krastos bez steigas plūstošās upītes ar domīgiem vītoliem gar malu, sādžas — tās iegrimušas zaļumos, tā ka mājas gandrīz nav redzamas, tikai krūmāji, ābeļu zari ar dzeltējošiem augļiem un jumti, kas ceļ debesīs antenu spieķus. Lauki plaši — dažos dzeltē rugāji, citi nupat kā uzarti, un pat iztālēm var just, cik zeme auglīga.

Nav nekā svētlaimīgāka par atgriešanos mājās. Droši vien pēc divām nedēļām, tuvojoties Svetlogradai, arī būs prieks, jo vieta, kur strādāts, kā nākas, kļūst tuva un pārņem kvēla vēlēšanās piedalīties visā, kas tur notiek. Ja tagad piedāvātu izvēlēties — Svetlograda vai Maskava, viņš atbildētu bez apdoma: Svetlograda! Un tomēr nav nekā mīļāka par Maskavas nelīdzenajām ielām un ieliņām, trauksmainajiem tramvajiem un krāšņajām metro zālēm, raibo Maskavas pūli, kur maskaviešu dziedošā izruna jaucas ar simtiem izrunu un valodu. Nav nekā mīļāka par namu līkumotajā šķērsielā, kur, atskanot laika plūsmā aizsmakušajam zvanam, izskries māmiņa, kur ar grāmatām pieblīvētā kabineta durvīs parādīsies tēva sakumpušais augums mājas svārkos . . .

Tie likās nemainīgi — šķērsiela, nams ar apdrupušo apmetumu un tabakas smarža, kas plūst no tēva kabineta, un, protams, nemainīgi ir māte un tēvs. Bet Igors gan ir pārvērties. Vai viņi manīs šo pārmaiņu? Vai tēvs — manīs?

Tēvs sacīs: klāj vaļā, stāsti. Par pētniecības darbiem tēvs sapratīs no pusvārda. Šo to paslavēs, šo to nosodīs vai par šo to brīdinās. Bet par galveno ... «Tēt, esmu iepazinis vienkāršu patiesību, ka ikviens darba darītājs ir cilvēks ar savu dzīvi.» Skan naivi — ko neteiksi, kas par atklājumu! Tēvs par to runāja bieži. Arī Annuška Ļipatova. Tomēr tas jau ir galvenais, ka zināt vien par maz, vajag iekšēji izjust. Es neizjutu. Mācība nenāca viegli. Tad atklājās, ka tas nemaz nav tik grūti, pašam patīkamāk. «Tēt, es Kaļistratovu iekārtoju no tālākās vietas darbā uz Svetlogradu, tāpēc ka viņa sievai kuru katru brīdi var būt dzemdības, viņa ir jauna un baidās.» Nē, par to nav vērts, tēvs sacīs — pareizi, bet kas te ko lielīties? «Tēt, trīs puišus, kas gatavojas iestāties tehnikumā, es pārcēlu no atsevišķām urbšanas vietām uz vienu, lai visi trīs varētu kopā mācīties.» Arī nekas sevišķs. Ar Kaļistratovu bija daži sarežģījumi, bet te vienkārša pārcelšana. Tomēr ne jau tas ir galvenais. Galvenais — es pats uzzināju, ka jaunā sieva nervozē, ka puiši mācās. Agrāk mani cienīja, man pakļāvās, bet par savu personīgo dzīvi nestāstīja. Pat Tosjka ...

Par Tosjku noteikti nedrīkst runāt — ne ar māmiņu, ne tēti. Māmiņai visas sievietes, kas ieradās dēla dzīvē, — ir «tādas

sievietes», kas spējīgas sagrozīt galvu vai arī aplipināt ar slimībām, kuras viņa nicīgi nosauc latīņu vārdos. Māmiņas runas par šo tematu ir viena vienīga profilaktika. Ar tēti. . . nē, ar tēti vēl vienmēr jūties kā puika, kuram jāizliekas, it kā nesmēķētu, nedzertu un bēgtu no sievietēm pa gabalu. Tētis pats maigi raudzījās Ļoļkā Naumovā, tas jau nu gan. Bet stāstīt viņam par Upju Tosjku? . ..

Trīs nedēļas Igors gulēja saliekamajā gultiņā kantorī. Tosjka atnāca pie viņa pirmā. Ne ko piedevusi, ne prasīdama nožēlot, — atnāca, pameta ar roku. Viņš dzīrās izskaidroties, Tosjka tikai gurdeni pasmaidīja.

— Nevajag. Ļauns jau neesi, dumjš vēl. Es taču saprotu,

Viņu atjaunotās tuvības laikā bija dienas, kad viņš nolēma,

ka godīgums prasa, lai apprecētos. Ieminējās par to Tosjkai. Viņa jutās aizkustināta, tad teica:

— Muļķības vien, Igoriņ! Muļķības! Ne es tev sieva, ne tu man vīrs.

Varbūt viņa gaidīja, ka viņš strīdēsies pretī, lūgs? Liekas, ne, negaidīja.

Gadījās, ka viņš saaukstējās, saslima. Tosjka stundām ilgi sēdēja pie viņa gultas. Un reiz naktī, kad viņš gulēja novārdzis, rāms, sāka stāstīt par sevi:

— Vai zini, kā jaunas un stulbas iemīlas? Tā arī es. Tik vien prieka dzīvē kā Frols! Glīts jau bija. Nu, es arī nekas. Kurš tik paskatās — skaists pārītis! Apprecējāmies, man šķita, ka nav vairs cilvēkam lielākas laimes. Viņš tik mani vien redz, es viņu. Zvejojām — kopā, mājās — kopā. Te ieņēmos savā muļķa prātā, ka jāmācās viņam par inženieri zvejas darbos. Bija atbraucis pie mums viens tāds. Interesanti visu skaidroja. Iepatikās. Sākām par to sapņot. Viņš saka — mācīsimies abi. Te taisni dēliņš piedzima. Kur ar bērnu lai brauc? Pierunāju viņu — dzīve gara, gan mēs savu panāksim, mācies tikai! Aizbrauca. Tālu aizbrauca, uz Astrahaņu. Pirmo gadu rakstīja, arī es rakstīju, naudu sūtīju, gaidīju brīvdienās. Un pēkšņi raksta — esot vasaras praksē Kaspijas jūrā, uz mājām nelaižot. Vai tā varēja būt, kā tu domā?

Brīdi klusēja, tad pati sev atbildēja:

— Būtu gribējis — atrastu laiku. Bet vai nu es toreiz sapratu! Un otrajā gadā, oktobrī, saslima dēliņš. Ar difteriju. Viņu — maziņo tā sagrāba slimība . .. Ne mums ārsta, ne feldšera. Bet mans Froluks smok nost, smok nost, man redzot. Paķēru es viņu,

satinu — un laivā . .. tikpat glābiņa nav — vai nu tikt līdz pilsētai, vai tepat apbedīt. Visu nakti airēju. Paskatos, vai dzīvs, un atkal airēju. Reiz paskatījos — nupat izdziest. ..

Tosjka stāstīja, kā sākusi kliegt, kā palaidusi laivu pa straumi, lai triec pret akmeņiem, noslīcina, tak vieglāk nekā palikt dzīvai. Tomēr nenoslīcināja! Bet lielais Frols neatgriezās. Gaidīja, gaidīja, tad aizrakstīja uz viņa institūtu, saņēma atbildi: izbraucis darbā Azovas jūras rajonā . ..

Stāstīja visus sīkumus, satraukti elpodama, no jauna pārdzīvodama aizvainojumu. Un beidza pasmīnēdama:

— Tad es sapratu, cik tādi kā jūs esat vērts. Bez jums — garlaicīgi, taču mīlestības neviens neesat cienīgi. Tikai tāpat sava prieka pēc .. .

Arī jūtas, kas Igoram pēdējā laikā radušās, likās neparastas — viņam bija žēl Tosjas. Uzsver, ka abi brīvi, noņēmusi viņam jebkuru atbildību, bet viņš to jūt. ..

Pajautātu tēvam, kāds būtu viņa spriedums. Bet kā lai jautā?

Šķērsielā bija nojauktas divas koka mājas, cēla daudzstāvu mūra namu. Māja, kurā viņš dzimis un audzis, no jauna apmesta. Kāpnes tās pašas vecās, nolaistās. Zvans bija tikpat aizsmacis kā senāk. Durvis atvēra māmiņa.

Viņa iekliedzās un apkampa dēlu tieši tā, kā viņš bija iztēlojies, bet tad apjautājās savā lietišķajā «deputātes» balsī:

— Komandējumā? Uz ilgu laiku? Žēl, ka neatsūtīji tele-gramu, es izziņoju uz vakaru sēdi, kuru būtu varējusi atlikt.

Pēc tam viņa konstatēja, ka esot laika divas stundas ar ceturtdaļu, un no jauna pārvērtās par māmiņu vien — piespieda nomazgāties zem dušas, sāka rosīties virtuvē. Protams, mājā nekā nebija, tikai cīsiņi un kūkas, — tāda jau viņa esot saimniece. Taču cīsiņi bija Maskavas, māmiņas apcepti, arī kūkas Maskavas, un iepretī sēdēja māmiņa tumšā, ērtā kleitā, savā ārstes kleitā, ko viņa mēdza vilkt zem virsvalka.

— Tu esi pārvērties, vai ne?

Tā vaicāja māmiņa.

— Ļoti.

— Ceru, ka uz labu?

— Domāju, ka jā.

— Pamazām noskaidrosim.

Un vairāk nekā. Māmiņas zelta vērtā īpašība — neuzmākties ar jautājumiem.

— Vai zini, māmiņ, mūsu Luganovam, tāpat kā tev, patīk sacīt «noskaidrosim». Mēs abi pavasarī nocēlām vienai ekspedīcijai vairākus darbiniekus, nivelieri un divus potenciometrus. Luganovs teica: noskaidrosim. Un līdz šim laikam skaidrojam.

Māmiņa deputāte apvaldīti pasmaidīja un vaicāja: kā?

— Dažādi izlocījāmies, atrunājāmies, bet nesen paziņojām, ka aparāti bojāti, atsūtiet rēķinu — samaksāsim, bet vairāk ne uz ko neceriet.

Māmiņas acis smējās, bet tad saslējās vecā komuniste Mit-rofanova, kas uzskatīja, ka vajag cīnīties par godīgu rīcību un tādu kārtību, kad ... Un abas māmiņas, samiegušas tuvredzīgās acis, jautāja:

— Vai tā ir tava pārmaiņa uz labu?

— Nē, es vispirms nocēlu un tad sāku pārvērsties. Un zini, kāpēc? Izrādījās, ka nolaupītais ģeofiziķis ir galīgs draņķis.

— To tev arī vajadzēja! Vai viņš neaizmuks atkal kaut kur ar tiem ... potenciogrāfiem?

— Potenciometriem. Var gadīties, ka aizmūk.

Bija tik jauki, māmiņa nevaidēja un neuztraucās, bet runāja kā ar līdzīgu. Un tik jauki vērties viņas apaļajā, sārtajā sejā ar sīkajām grumbiņām pie acīm, īsi apgrieztajos, sirmajos matos — sirmums nevērta viņu vecāku, bet rotāja.

— Vai tētis drīz atbrauks?

— Nē.

Pēc atbildes īsuma skaidrs, ka māmiņā ar kaut ko neapmierināta.

— Ko viņš dara? Strādā?

— Strādā, bet ne valsts darbā, — māmiņa precīzi atbildēja. — Skaitās rezervē. Viņam piedāvāja ekspedīciju uz ziemeļiem — atteicās. Lūdza, lai sūta uz Turgajas rajona augstieni, — nesūtīja.

— Vai nepatikšanas ... beigušās?

— Tu taču pazīsti tēti — klusēja, klusēja... — Māmiņa ļoti dzīvi atdarināja ietiepīgi klusējošo tēti. — Un tad eksplodēja — un kā sāka mest acīs patiesību! Stāsta, esot miltos samalis to Sorokinu. Nu, nezinu ...

— Un ko tad viņš dara?

— Arvien to pašu. — Māmiņa cieši ieskatījās Igoram acīs un uzsvērti sacīja: — Viss ir vajadzīgs, dēliņ. Tiklab tava trakulīgā steiga, mans «elpojiet — neelpojiet» un viņa lielie nodomi. Man nepatika tavs šaurais viedoklis.

Noteica un sīkāk vairs neskaidroja. Sapratīgam cilvēkam tas nav vajadzīgs.

— Kur tad tomēr tētis patlaban ir?

Māmiņa palūkojās savā pulkstenī un sacīja, ka patlaban tētis lasot referātu ģeogrāfijas fakultātes studentiem.

— Kādā sakarā?

— Personīgā iniciatīva, — māmiņa paskaidroja. — Neskaitāmi referāti visdažādākās auditorijās. Zini, Markss ir teicis — ideja, kas pārņēmusi masas, kļūst par reālu spēku. Viņš patlaban ir enerģijas pārpilns.

— Tā-ā ... Un uz kurieni pēc tam?

Māmiņa nicīgi savieba muti un paziņoja, ka šodien esot tās . . . Tatjanas Nikolajevnas dzimšanas diena un tētis iešot uz to «trādirīdi».

— Cik tad viņai gadu?

— Nezinu. Saka, trīsdesmit pieci.

— Un tev vēl arvien viņa nepatīk, un tu pie viņiem neej?

— Man patīk Rusakovskis, kad viņš ir viens. Bet iet vajag tikai tur, kur gribas iet. Citādi žēl velti nosistā laika.

To sacīja vecā komuniste. Viņa dusmojās un laikam ļoti pārspīlēti iedomājās Rusakovskas «trādirīdi», taču taisnības labad tūdaļ piebilda:

• — Viņš šaubījās, iet vai neiet. Es pati aizsūtīju. Vēl jo vai

rāk tāpēc, ka man ir sēde. Viņam ļoti noderīgi izklaidēties, — paskaidroja ārste Mitrofanova. — Viņš pārāk nogrimis darbā. Cik es saprotu, tiklīdz aiziešu, tu skriesi turp, — zobgalīgi secināja māmiņa.

— Tā ir ideja! Bet vispirms es tevi pavadīšu uz sēdi.

Pēc Svetlogradas čigānu nometnei līdzīgās dzīves — pēc darba no agra rīta līdz vēlai naktij un Upju Tosjkas sabiedrības bija sevišķi patīkami iekļūt inteliģentā, spožā un jautrā sabiedrībā, redzēt grezni ģērbušās sievietes — pareizāk, vienu sievieti, tāpēc ka te, kā vienmēr, neierobežoti valdīja Tatjana Nikolajevna, divas gados vecākas radinieces netika rēķinātas.

Tatjana Nikolajevna bija sajūsmināta par Igora ierašanos,— acīm redzot, trūka jauniešu. 2eņa Truņins tomēr bija aizbraucis uz Alumīnija kombinātu.

— Un Iļka Aleksandrovs?

Tatjana Nikolajevna ar liekuļotu jautrību paskaidroja, ka

Iļjuša pavisam vairs neklausot, cauriem vakariem spēlējot te-nisu — viņam jauna aizraušanās! Atbraukšot mazliet vēlāk.

Igoru vairs neinteresēja, vai Iļka būs, — pavērtajās durvīs viņš pamanīja tēvu — tēvs kaut ko aizrautīgi runāja un likās jaunāks, možāks, tādu Igors viņu sen nebija redzējis.

Satikšanās iznāca vēl labāka, nekā Igors bija iedomājies. Tēvs nekautrēdamies viņu apskāva un noskūpstīja, palielīdamies viesiem:

— Redz, kur dēls izaudzis! Svetlogradas HES celtnieks!

Un vairs neatkāpās no Igora.

Par godu dzimšanas dienai galds bija klāts kā svētkos un ēdamistaba vienos ziedos — ziedi grozos, puķu podos, vāzēs. Tatjanu Nikolajevnu nosēdināja uz rozēm izpušķota paaugstinājuma, — viņa starp rozēm izskatījās ļoti skaista, bet apgalvoja, ka vīrs esot to tīšuprāt izgudrojis, jo, tiklīdz viņa pakustoties, visur uzglūnot ērkšķi. Rusakovskis izskatījās ļoti iemīlējies. Vairums viesu — tāpat.

Un tikai divi cilvēki bija aizņemti viens ar otru — tēvs un dēls. Abi apsēdās galda galā un pie katra tosta saskandināja, uzdzerdami kaut kam abiem vien zināmam. Nekāda izskaidrošanās nenotika, izskaidrošanās nebija vajadzīga. Kā tēvs bija dabūjis zināt, ka dēls daudz pārdzīvojis un pārdomājis? Kā izpratis to, par ko dēls nebija ne ieminējies? Tikai teica:

— Nu, tagad varam iedzert uz tēva un dēla veselību. — Saskandināja un šķelmīgi jautāja: — Un svētais gars nav parādījies?

— Svētais — nē, — Igors atbildēja.

Tēvs aizrijās aiz smiekliem un, atdarinādams māmiņas runas veidu, sacīja:

— Noskaidrosim!

Gaļina Rusakovska — mežģiņu kleitiņā, ar milzīgu sarkanu lentas pušķi matos — sēdēja pretī Matvejam Denisovičam un uzcītīgi abus cienāja.

— Iedzersim uz Gaļinkas veselību, tēt? Uz to, lai hidro-tehniķe Rusakovska pagriež uz dienvidiem tās upes, kuras nepagūsi pagriezt tu!

Izteicis tostu, Igors satrūkās no vārda «nepagūsi», taču Matvejs Denisovičs uztvēra šai tostā kaut ko citu — nesalīdzināmi nozīmīgāku, izdzēra glāzi tukšu, tad sataustīja zem galda dēla roku un cieši to paspieda.

Zvans vēstīja par kāda vēla ciemiņa ierašanos.

— Tas ir Iļja! — iesaucās Tatjana Nikolajevna, priecādamās, ka svīta nu būs sakomplektēta.

Tiešām, aiz durvīm pavīdēja Iļka Aleksandrovs, taču sev pa priekšu viņš palaida slaiku, tieviņu meiču, kas bija ģērbusies sportiski piemīlīgi.

— Lūdzu uzmanību! — Iļka skaļi iepazīstināja — Vitja Sa-ričeva. Fizikas zinātņu kandidāte. Pirmās klases tenisiste. Atvedu tāpēc, ka, atšķirts no viņas, es vairs neesmu cilvēks.

Pirmais, ko Igors ievēroja, bija aša pārmaiņa Tatjanas Ni-kolajevnas sejā — pēkšņs naida uzliesmojums, acumirklīgs apmulsums, bet tad valdzinošs smaids. Otrs iespaids, kāds Igoram radās, bija tāds, ka meiča, bez kuras Iļka Aleksandrovs nav vairs cilvēks, ir neglīta, turklāt pārāk gara un kalsna. Meiča un Iļka četrrocīgi pasniedza Tatjanai nelielu, mazliet apbružātu grāmatu.

— O, bibliogrāfisks retums! — iesaucās Rusakovskis.

— Tūlīt mēs jūs nosēdināsim, — Tatjana Nikolajevna skatījās, kur novietot vēl vienu šķīvi.

Visi sarosījās, sabīdīdami ciešāk krēslus. Iļka kopā ar savu Vitju apsēdās līdzās Igoram. Iļka raudzījās uz meiteni ar tik jūsmīgu padevību, ka Igoram tenisiste un zinātņu kandidāte nelikās vairs tik neglīta kā sākumā. Zēniskais matu sasukājums labi piedien meitenes šaurajai sejai. Acīs un smaidā jaušams dziļš prāts. Sportiskais stils izvēlēts trāpīgi. Nē, meitenei nav nekādas vainas.

Matvejs Denisovičs apjautājās, kāds temats bijis kandidāta disertācijai, kuru aizstāvējis tik jauns meitēns. Pie galda iestājās klusums, visus interesēja tas pats. Vitja Saričeva saprotoši pazībsnīja ar acīm, bet atbildēja izvairīgi:

— Temats speciāls, tīri teorētisks.

— O-o! — Tatjana Nikolajevna novilka. — Jūs baidāties, ka mēs nesapratīsim?

— Nē, — meitene aši atsaucās un pameta uz viņas pusi šķēpa cirtienam līdzīgu skatienu. — Man tikai ienāca prātā, kā pēc aizstāvēšanas man pienāca klāt kāds cienījams profesors, apsveica un vaicāja: «Un tagad atzīstieties, mīļais bērns, vai tiešām jūs esat to visu pati uzrakstījusi?»

Nogaidījusi, lai visapkārt apklust smiekli, Tatjana Nikolajevna ar mīļu smaidu sacīja, ka jautājums esot pat glaimojošs, tāpēc ka ikvienai meitenei jaunības valdzinājums visumā esot vērtīgāks nekā atzinība par lieliem sasniegumiem zinātnē, —

ne jau velti mūsu viešņa līdzās teorētiskajam pētniecības darbam nododoties daiļam sportam. Dzelonītis bija maigā ietērpā rūpīgi apslēpts, tomēr tas bija dzelonītis.

— Jaunības valdzinājums reizēm atkāpjas brieduma gadu pieredzes priekšā, — bez kavēšanās atteica Vitja Saričeva. — Turklāt es nodarbojos ar atomiem, bet tie ir tik maziņi, ka pavisam ērti atrod savu vietu līdzās visam citam.

— Divi — nulle jūsu labā! — Igors iesaucās.

Tagad viņam meitene likās valdzinoša. Smalka, savdabīga seja. Un asa mēlīte — pirkstu mutē neliec! Pat metās bailes sarunā ar viņu izgāzties. Laikam to sajuta arī Tatjana Nikola-jevna. Igors redzēja, ka viņa ir saniknota un zaudējusi paļāvību uz sevi. Bet nē, nepadevās. Izdarīja labāko, kas bija iespējams:

— Lūdzu tostu! Šai mājā sen cienī Iļjušu Aleksandrovu. Šodien mēs uzņemam mājā un sirdī viņa draugu. Tātad uzdzersim talantam, jaunībai, laimei!

— Gudra gan! — Matvejs Denisovičs pačukstēja dēlam.

— Un skaista! — piebilda Igors, kuru bija satraukusi divu sieviešu straujā divkauja un vīriešu skaudības izraisītās dzē-lības; viņš pat neatcerējās Upju Tosjku, tikai domāja par to, ka, skat, arī Iļka atradis sev draugu, bet viņš ir viens un nav nevienas sievietes, kuru varētu parādīt draugiem, par kuru priecāties, ar kuru lepoties.

Jābrīnās, cik ļoti tēvs viņu šodien saprata!

— Ja ir jaunība, talants noslīpējas darbā, bet laime. . . laime atnāk pati un parasti ne no tās puses, no kuras to gaida. — Viņš uzsmaidīja Iļkam un Vitjai Saričevai, bet domāts tas bija Igoram. — Cilvēks nododas sportam sporta dēļ, bet pēkšņi laime, paslēpusies aiz raketes, pabāž galvu.

Igors maigā sirsnībā vēroja tēvu. Kas gan viņu — pusmūža cilvēku, kam nepatikšanu bez gala, vērta tik laimīgu? Un kas ir laime? Iļkam tā patlaban liekas sinonīms mīlestībai. Taču laime ir plašāka un daudzveidīgāka par mīlestību. Pāries sākuma burvība, un izrādīsies, ka mīlestības par maz. Kur tad tā slēpjas? Vai saskaņā pašam ar sevi? Pilnīgā apmierinājumā ar to, ko paveic? Ne sasniegtajā rezultātā — vienam mērķim tūlīt seko nākamais . .. Šķiet, ka laime rodama pašā darbībā, pilnīgi atdodot savus garīgos un dvēseles spēkus tā labā, kas tuvs? Bet tādā gadījumā es esmu laimīgs, kaut arī nekad par to nedomāju?

Vēlāk, atgriezdamies mājās kājām, lai izvēdinātos, Igors vaicāja:

— Tēt, kad tu esi bijis vislaimīgākais?

Tēvs pēc īsa pārdomu brīža atbildēja:

— Daudzreiz. Un katrreiz citādi.

— Bet pati lielākā laime — kad tā bija?

Tēvs ilgi neatbildēja, gāja lēnām, viegli atmetis galvu. Meklē atmiņā? Vai arī vaicā zvaigznēm, ar kurām šodien skaidrās debesis kā piebārstītas?

— Tev liksies savādi, ka cilvēks piecdesmit gadu vecumā ... — Viņš pagrieza pret Igoru enerģiski saspringto seju. — Bet man nez kādēļ šķiet, ka pati lielākā laime vēl tikai būs.

12

Viss sākās ar to, ka centrālajos laikrakstos cits pēc cita parādījās raksti par ogļu apakšzemes gazifikācijas panākumiem.

Kam būtu ienācis prātā, ka šie raksti piesauks nelaimi? Par tiem priecājās, ar tiem lepojās. Ļipatovs jau bija pieradis sarunāties ar žurnālistiem un fotogrāfiem, viņš nesamulsa arī tad, kad ieradās uzņemt kinohroniku, — uzvilka tīru kreklu, apsēja kaklasaiti un gluži ticami runājās ar Vaņu Sidorčuku pie atveres aizgriežņa, nepievērsdams uzmanību prožektoru gaismai un kinoaparātu dūkoņai.

Pasākums attīstījās. Jau bija ielikti pamati izmēģinājumu stacijai Kuzbasā, kur bija radušies savi apakšzemes gazifikācijas entuziasti. Sākās stacijas celtniecība Piemaskavā — tur, kur vēl nesen izdarīja mēģinājumus pēc Vadecka un Kolokoļ-ņikova metodes. Projektēja jaunas stacijas. Dedzīgāki entuziasti apgalvoja, ka paies gadi pieci, ļaunākajā gadījumā — desmit un jaunas šahtas vairs netiks ierīkotas.

Ticība panākumiem pārvērta cilvēkus. Oļesovs, par kuru Ļipatovs sacīja, ka tas trīcot un drebot un drīzāk pakāršoties, nekā pats kaut ko izlemšot, — Oļesovs vai «no ādas līda laukā» — viņa gādīgo roku izjuta visi darbinieki. Viņš vairs negaidīja, muti iepletis, ko teiks Vadeckis, un uzdrīkstējās uzkliegt Kolokoļņikovam, ja tas vilka garumā steidzamus lēmumus.

Starp citu, arī Kolokoļņikovs bija pārvērties. Mazāk manīja viņa kundziski vēso izturēšanos, arvien vairāk varēja jūst interesi par tehnikas problēmām, kādas radās praksē. Tagad arī viņš atļāvās aiz muguras nolamāt Vadecki par «dusmu pūķi» un «vienas dienas draugu».

Alimovs bija vēl uzstājīgāks un skaļāks nekā agrāk: mazās actiņas zem krunkainajiem plakstiņiem dzalkstīja, nāsis bija ieplestas. Viņš pilnu krūti elpoja veiksmes un laimīgu nojautu gaisu. Doņeckā Alimovs tagad ieradās retāk, un viņa attiecībās ar Katrīnu iezagās valdonīga pieskaņa. Katrīna to, šķiet, nemaz nemanīja vai arī viņai tas patika — kas lai zina! Kad atbrauca Alimovs, Katrīna pameta meitu vai arī jebkuru iesāktu darbu, — šķita, ka viņa aizgūtnēm steidzās izbaudīt laimi.

— Nekad nav tā kā citiem ļaudīm, — māte nopūtās, — vai viņš tev ir vīrs vai nav?

Katrīna augstprātīgi atbildēja:

— Un ko jums tas dod?

Reiz viņa domīgi sacīja brālim:

— Ja tu pāriesi uz Piemaskavu, varbūt arī man braukt līdz? Es varētu strādāt pie kompresora.

Paļku tas tik ļoti pārsteidza, ka viņš palika atbildi parādā. Katrīna gan atbildi arī negaidīja.

Trūka pieredzējušu darbinieku, vienam no stacijas Nr. 3 vadītājiem piedāvāja pāriet uz Piemaskavu. Paļka uzskatīja, ka jābrauc Ļipatovam — tur norisinās celtniecība, bet Ļipatovam šai ziņā lielāka pieredze.

Ļipatovs pukojās: «Atraduši muļķi.» Un paziņoja: «Ja man piedāvātu iet uz Kremli — arī tad nebrauktu!» Viņš kliedza: «Pēc tik daudziem gadiem pirmo reizi ģimene kopā, lai nu es atkal mētājos viens kā dieva nepieņemts?!»

Jā, pirmo reizi pēc daudziem gadiem Annuška bija līdzās. Viņas tumši iedegusī seja ar gaišajām acīm un augumiņš izbālējušā virsvalkā pastāvīgi zibēja stacijā Nr. 3, tajās vietās, kur tiķa urbtas jaunas atveres, un urbšanas darbu kantoris tagad pastāvīgi izlaida labus urbjamstieņus.

Ļipatovs tagad ar labpatiku mēdza teikt: «Man laiks iet mājās, mani gaida sieva ...»

Īstenībā viss nemaz negāja tik gludi, kā viņš centās parādīt. Annuška darīja, ko varēja, un tomēr neprata ievadīt pareizās sliedēs ģimenes dzīvi. «Atradinājusies esmu, vai?» viņa vainīgi nopūtās un ar īgnumu ievēroja, ka saimniecība nepakļaujas viņas nepieredzējušajām rokām, ka, centies kā cenzdamās, visus mājas darbus nav iespējams padarīt, ka meita neklausa un mājā labprāt nedzīvo. Rudenī Irēnīte bija sarīkojusi veselu dumpi, atteikdamās pāriet uz citu skolu, — bija gan asaras, gan kliegšanas, gan lūgšanās, un beidzās viss ar to, ka Irēnīte palika

ciemata skolā, turp brauca ar tramvaju un, nākot no skolas, pastāvīgi iegriezās pie Kuzmenkiem, kur manījās palikt pa nakti. Ļipatovs dusmojās, Annuška skuma un bieži vien vakaros steidzās uz Cejuškiniešu ciematu pakaļ meitai.

Visu nedēļu gāja kā pa celmiem, toties sestdienās sākās ģimenes lielā talka. Ļipatovs nodarbojās ar saimniecisko sagādi, Annuška, apsējusi priekšautu, ar uzsvērtu rūpību gatavoja dažādus ēdienus un cepa pīrāgus — to tad pietiks līdz trešdienai. Irēnīte, ātri aptvērusi, ka par priekšzīmīgu uzvedību sestdienā un svētdienā tiks piedoti visi citās nedēļas dienās izdarītie grēki, nāca mājās tūlīt no skolas, apkopa istabas un braši mazgāja grīdu, visās kustībās atdarinādama Ļoļku. Viņa prata pieglaimoties tēvam un izdabūt sev dažādus labumus. No rīta modināja tēvu, vilkdama ar silto delnu pār viņa aso bārdu:

— Ežukam vajag noskūties!

Ļipatovs svētlaimē vai kusa un padevīgi dzina bardu, kamēr meita atnesa siltu ūdeni un noslaucīja bārdas nazi, pa starpām nodrošinādama naudu kinobiļetei — sev un Kuzikam vai reizēm vēl kādam no ciemata draugiem.

Sākot ar pirmdienu, viss atkal gāja pa galvu pa kaklu, taču līdz nedēļas vidum Ļipatovam pietika sestdienas un svētdienas izjūtu. Viņam šķita, ka nupat, nupat viss nokārtosies. Skriet kaut kur uz jaunu vietu? Nieki! Lai brauc Paļka, kas tad viņam! — saliek čemodānu un ir gatavs.

Paļka neteica ne «jā», ne «nē». Viņš saprata, cik interesanti un svarīgi izmēģināt metodi Piemaskavas baseina brūnoglēs, bet bija žēl aiziet no Doņeckas stacijas — tagad, kad tā sākusi ražot rūpniecisku gāzi, kad notiek pētījumi, kas virza uz priekšu visu apakšzemes gazifikācijas problēmu. Jaunajā stacijā vajadzēs nodarboties ar celtniecību un iekārtošanu, tas ir, zināmā mērā ar paveiktā atkārtošanu.

— Es varu braukt viņus konsultēt, — viņš sacīja Oļesovam, bet pašam bija brīnums: vai redz, cik lepni, esmu ar mieru konsultēt!

Un tomēr reizēm gribējās visu pamest un aizbraukt kaut kur, tāpēc ka šeit, Doņeckā, grūti satikties un vēl grūtāk — nesatikties ar Klašu Vesņonoku.

Pirms tam, kad Stjopu aizveda uz Odesu, viņš pats sāka runāt par Klašu un pateica to pašu, ko domāja Paļka, — nav jēgas apslāpēt mīlestību, lai arī kāda iemesla dēļ.

Ja Paļka būtu varējis godīgi ieskatīties acīs biedram, saruna

noritētu citādi. Taču te gulēja cilvēks ar saiti uz acīm, ar bālām, mokoši sakniebtām lūpām. Ar šo cilvēku, kuram varbūt lemts dzīvot mūžīgā tumsā, Paļka nespēja runāt atklātu valodu.

— Negudro, draudziņ, — viņš sacīja, — tu nepareizi saproti mūsu attiecības. Mēs ar Klašu esam labi draugi — tas arī ir viss. Tā ka brauc mierīgi un veseļojies ātrāk.

Vai Stjopa noticēja? Varbūt arī noticēja.

Ziņas, kas pienāca no Odesas, bija neskaidras. Sverčkova māte bija neizglītots cilvēks un viegli padevās panikai. Vispār viņa ziņoja, ka Filatovs cerot atdot Stjopam redzi, bet neko nesolot un operācijas esot mokošas ... Reizēm pienāca īsi rakstu galiņi no Stjopas paša. No ķeburainā, uz labu laimi savilktā raksta vajadzēja secināt, ka viss norit lieliski; Odesa ir brīnum jauka pilsēta, bet Stjopam bez apakšzemes gazifikācijas garlaicīgi. Vēstules beigās viņš sūtīja sveicienus visiem draugiem — arī Klašai. Viņai Stjopa nerakstīja nemaz. Tātad tomēr nav noticējis? .. . Klaša joprojām rakstīja viņam katru nedēļu garas vēstules lieliem burtiem, lai māte varētu salasīt.

No Paļkas Svetova viņa vairījās.

Ilgu laiku Paļka uzskatīja, ka pie visa vainīga satikšanās pie viesnīcas, švaukstīgā rokas skūpstīšana! Protams, Klaša negribēja ne dzirdēt, kad viņš mēģināja to izskaidrot.

— Mani tas pilnīgi neinteresē.

Starp visām citām Klašai absolūti noteikti zināmām patiesībām bija arī tā, ka roku skūpstīšana ir buržuāzijas, pat feodālisma palieka. Paļka arī uzskatīja, ka tā ir kapitālisma palieka, un nedrīkstēja pieļaut, lai Klaša toreizējo nelaimīgo skūpstu iztulko viņam tik apkaunojoši.

— Ļipatuška, esi nu draugs, atrodi iespēju izskaidrot Klašai, ko mūsu labā darījusi Rusakovska, — tā viņš bija nolēmis tikt laukā no sarežģītās situācijas.

Ļipatovs piekrita nelabprāt. Kā visi, tā arī viņš uzskatīja, ka meitene saistīta ar Stjopu, tātad nav ko mest acis uz citiem. Viņš tomēr pastāstīja Klašai, kā viss bijis. Izrādījās, ka viņu tas interesē. Paļka tūlīt manīja, ka meitene vairs nepukojas uz viņu. Tomēr no satikšanās vairījās vēl arvien.

Reizēm viņi ilgāku laiku nemaz neredzēja viens otru. Lai vakarā negadītos pie Klašas mājas, Paļka palika pa nakti izmēģinājumu stacijā. Tā izdevās novilcināt dienas septiņas, desmit, kādreiz pat divas nedēļas. Tad pienāca vakars, un kājas pašas aizveda turp.

— Klaša, labdien! — viņš iesaucās, sagaidījis meiteni.

— Kur tu te gadījies? — piesarkdama brīnījās Klaša.

Viņi pagāja garām Klašas mājai un klaiņoja uz priekšu un atpakaļ, izvēlēdamies klusas ieliņas. Abi tik ilgi bija gaidījuši satikšanos, ka tagad runāja par visu, lai tikai iespējami ilgāk paliktu kopā. Paļka ikreiz atklāja meitenē kaut ko jaunu — un pat Klašas trūkumi likās brīnum jauki. Noskaidrojās, ka viņa ir neiecietīga un reizēm netaisna pret netīkamiem cilvēkiem — vienu no tiem, jautru puisi, Koļu Burcevu, viņa uzskatīja par visu netikumu iemiesojumu; Paļka pazina šo puisi un saprata, ka meitene pārspīlē, tomēr klausījās ar patiku — viņas neiecietībā bija tik daudz aizrautības un vēlēšanās redzēt cilvēkus skaistus! Un atkal ienāca prātā viņai piemērotais vārds «uzticīgā». Uzticīga — ne uz stundu, bet uz visu mūžu...

Atklājās, ka meitenei ir raksturs kā krams. Reiz, strīdēdamies ar Klašu un pats ar sevi, Paļka izteica domas, ka rēķināties ar apkārtējo cilvēku aizspriedumiem un to dēļ sevi apspiest viņš uzskata par sevis necienīgu. Klaša padomāja un cieši noteica:

— Es nekad nerēķinos ar aplamām domām.

Tātad vispārējā pārliecība, ka viņu un Stjopu saista mīlestība, ir pareiza? Paļka sadrūma. Klaša saprata un nosarkusi ātri piebilda:

— Bet ar sirdsapziņu ir nepieciešams rēķināties.

Kādu citu reizi viņi sāka runāt par fašismu un iespējamo karu — kara draudi, te tuvodamies, te attālinādamies, nemitīgi savilkās pār valsti. Mazliet māksloti Paļka vaicāja, vai viņa uztraukšoties, ja viņš aiziešot karā.

— Es jau pati būšu karā, — Klaša atteica.

Kad vēlāk viņa noskandēja Svetlova rindas:

Šineļos un gaitā staltā Meitenes ar dziesmu gāja,

Kāpjot sārtā acīm saltām,

Nāves ceļā droši stāja, —

Paļka iztēlē redzēja tieši viņu .. .

Retajās tikšanās reizēs labākie brīži bija saistīti ar dzeju. Visu, ko viņi neuzdrīkstējās viens otram pateikt, atklāja dzeja. Varētu likties, ka dzejnieki kā sarunājušies rakstīja tikai viņiem abiem vien.

Vai dzirdi, kamanas ka trauc, ka trauc, vai dzirdi?

Cik labi divatā just vēju un līdzās siltu sirdi! —

deklamēja Klaša, un tie bija viņi, kas traucās trijjūgā, kaut gan nekad nebija trijjūgu redzējuši, un viņš pieturēja meiteni šaurajās kamanās, un abi pazuda sniegotajā laukā — pazuda pilnīgi, no visiem .. .

Ja nazis salauzts, darbam neder tas,

Bet ar šo melno nazi, salauzto,

Ir nemirstīgas lapas puses atgrieztas.

Arī tas bija par viņiem, par pašaizliedzīgo paaudzi, pie kuras abi piederēja ar visām savām domām, svēti ticēdami, ka nākamās laimīgās paaudzes pieņems no viņu sastrādātajām rokām visu, ko tās radījušas.

Vai robežu var jaust,

Kur liesma deg, kur dūmi vijas?

Vai robežu var jaust,

Kur draudzība ar mīlestību mijas? ...

Šīs rindas nepārprotami rakstītas par viņiem — par Klašu. Meitenei šķita, ka nevis viņa, bet Paļka teicis šos vārdus — viņai kā pārmetumu, un nepabeidza dzejoli, tāpēc ka tālāk sekoja rindas, kas prasīja: nostājies līdzās mīļotajam un nešķiries! Tiesa, tai dzejolī bija runa par kara vētru, bet Klaša nodomāja: ja sistu tāda stunda, viņus nekas nespētu šķirt, tikai nāve. Patlaban viss ir tik sarežģīti.

— Kāpēc tu apklusi?

— Aizmirsu ... Nē, nav taisnība. Domāju.

— Ko tu domā?

— Gadās, ka robeža tomēr ir un to nevar pārkāpt.

Paļka nebija bailīgs, bet Klašas tuvumā jutās bikls. Bikls sarežģīto attiecību un sirdsapziņas pienākuma dēļ. Tomēr tagad ir pienācis brīdis, kad varēja ieminēties par to, par ko viņi tik ilgi bija klusējuši:

— Vai nu tev patīk, vai nepatīk, bet nekādas robežas nav. Tā ir — mīlestība.

Kādu brīdi, pavisam īsu mirkli, viņi jutās ļoti laimīgi, tad Klaša uzlika roku Paļkam uz piedurknes un tikko dzirdami sacīja:

— Es jau sen gribu tev teikt. Tu esi vesels, un tev veicas, visur veicas. Un man — visumā man arī viss ir labi. Bet viņam slikti. Un viņš cerēja ... esmu pati vainīga, ka viņš cerēja, mēs bijām tik draudzīgi, es nemaz nezināju, kāda ir mīlestība. Bet tagad nevaru viņam sagādāt vēl vairāk sāpju. Nenāc vairs, Pavļik. Nenāc. Saproti — nav labi.

Lai viņš savā sirdī pretotos kā pretodamies viņas prasībai, lai arī kā pārliecinātu sevi, ka viņu šķiršanās nesniegs Stjopam ne mīlestību, ne atvieglojumu, — viņš pats nespēja sagādāt Stjopam jaunas sāpes.

— Aizbraukt! — Paļka izlēma. — Dzīvot citos apstākļos, apkrauties ar jaunām rūpēm!

Viņš vēl nebija devis piekrišanu aizbraukšanai, kad uzbruka nelaime.

Nu jau divus mēnešus Ļipatovs ar šahtas priekšnieku nemitīgi ķīvējās — ogļu iegūšana arvien vairāk tuvojās stacijai, iesniedzoties iecirkņa robežās, kurš bija nodots apakšzemes ga-zifikācijai. Ļipatovs pieprasīja, lai šahta pārtrauc izciršanu. Šahtas vadītāji ietiepās, tāpēc ka tieši šai virzienā ogļu ieguve pieauga ar katru dienu ... Ļipatovam bija grūti ar viņiem strīdēties. Visi labi paziņas, draugi. Iecirknis, kas iesniedzās aizliegtajā zonā, ir viņa bijušais iecirknis, kur arī vēl patlaban strādā Kuzma Ivanovičs.

Ļipatovs mēģināja pierunāt Kuzmu Ivanoviču, lai iet prom ar labu.

— Nu ko tu, Mihailič? — vecais vīrs atcirta. — Vai esi aizmirsis, kas ir plāns? Sagrābuši tik varenu ogļu slāni un neceļ ne ausu!

— Bīstami taču, Kuzmič!

— Tu paskaties, kur esam mēs un kur jūsu prīmusi — vairāk par simt asīm. Iežu slāņi tur stingri, cauri nelaidīs.

Kaunēdamies par nebiedrisku rīcību, Ļipatovs tomēr piezvanīja uz ogļu trestu un panāca, ka trests aizliedza šahtai iesniegties norobežotajā teritorijā. Šahtas priekšnieks tai pašā diena izlamāja Ļipatovu pa telefonu:

— Esi gan tu sūdzībnieks! Gribi mūs iegāzt?

Pavēle tāpēc ir pavēle, lai to izpildītu. Vaņa Sidorčuks, kurš draudzējās ar šahtas ģeodēzistiem, dabūja zināt un pateica Ļipatovam, ka šahta joprojām cērt ogles aizliegtajā zonā un līdz kvartāla beigām, tas ir, vēl divas nedēļas, negrasās tur darbus beigt.

— Ek, vajadzētu paziņot uz trestu . . .

— Vispār jau vajadzētu gan ...

Abi strādājuši šahtā, abi saprata, ka viņu paziņošana var izjaukt cerības par plāna pārsniegšanu un prēmiju iegūšanu.

— Jādomā, ka divi nedēļās diez cik tuvu nepienāks?

— Iesniegšu viņiem pamatīgu brīdinājuma rakstu, tad — lai dara, kā grib, — Ļipatovs izlēma.

Viņš sacerēja formas pēc solīdu «protesta rakstu» un nodeva sekretārei: sak, aizvediet! Par sekretāri strādāja Zigismunda Antipoviča — bijušā žongliera sieva. Zigismunds Antipovičs tomēr bija varējis pierādīt, ka sen atpakaļ, vēl pirms darba cirkā, pabeidzis grāmatvedības kursus. Viņa bijusī partnere rakstīja slikti, un darbs viņai neveicās, bet dzīvoja izmēģinājumu stacijā un apmierinājās ar nelielu atalgojumu, turklāt vēl veda uz pilsētu dažādus rakstus, jo mēdza labprāt paklaiņot arī pa veikaliem.

— Man botes cauras, — viņa uzticīgi pačukstēja Ļipatovam un paskatījās pa logu — kopš agra rīta bija lijis. — Es braukšu rīt, labi?

Pēc dienām trim no Maskavas piezvanīja Oļesovs un noslēpumainā balsī paziņoja, ka «daži pilnvarotie pārstāvji» ieinteresējušies par padomju darbu ogļu apakšzemes gazifikācijā un pats — dzirdi, Ivan Mihailovič! — pats biedrs Staļins apsolījis, ka viņi varēšot apmeklēt Doņeckas izmēģinājumu staciju! Vajag laikus sagatavoties cienījamo viesu uzņemšanai un paskatīties, vai iespējams Doņeckā sagādāt «diplomātiem komfortu».

Nesen starp PSRS un Vāciju bija noslēgts savstarpējais neuzbrukšanas līgums. Ļipatovs ar lielu nepatiku domāja par šo līgumu — vismīļāk viņš sadotu Hitleram pēc nopelniem.

— Vai rietumu kaimiņi? — viņš drūmi apjautājās.

— Acīm redzot.

— Kā tad būs, vai visu viņiem stāstīsim un rādīsim?

— Ar mēru, Ivan Mihailovič, ar mēru!

— To es varu: šis nepagūs ne piecus vārdus pateikt, kad es jau desmit. Lai tik brauc! ... Tātad pats par mums zina?!

— Kā redzi! — Oļesova balss aiz satraukuma vibrēja. — Pacenties gan, Ivan Mihailovič! Ja viss izies labi, mūs tā atbalstīs, tā uzslavēs! ...

— Tas jau nu kā likts, — Ļipatovs klusībā apsvēra, kādus labumus varētu gūt, ja Staļins būtu apmierināts...

— Un kad viņi atbrauks?

— Tas ir atkarīgs no mums. Man uzdots paziņot, kad būsim

sagatavojušies. Tā ka tu, Ivan Mihailovič, dieva dēļ, rīkojies ātri!

Ļipatovs nebija lāgā paguvis nokārt klausuli, kad no jauna atskanēja zvans. Doņeckas ogļu pārvaldes galvenais inženieris kliedza pārvērstā balsī:

— Jūsu gāze iekļuvusi šahtā! Iecirknī, kas robežojas ar jūsējo! Deviņi cilvēki saindējušies! Atvienojiet savus urbumus, vai kas jums tur ir! Nejēdzība! Atbildēsiet tiesā!

Šādā brīdī strīdēties nebija nozīmes. Nobālis Ļipatovs lika sameklēt Svetovu, Ļoņu īso un Markušu. Viņš nevarēja izšķirt viens, kaut arī lēmums bija skaidrs — jāpārtrauc process un jāpiepilda robežurbumi ar šķidriem māliem, lai aizsprostotu visas plaisas. Citas izejas nebija, bet tas nozīmēja — uz nenoteiktu laiku slēgt staciju un pārtraukt gāzes pievadīšanu Minerālmēslojumu rūpnīcai.

Stacijas vadītāji sēdēja četratā un domāja, saprazdami, ka neko citu izdomāt nespēs ...

Vismierīgāk no visiem izturējās Svetovs, kurš parasti aiz-svilās visātrāk un lāgā neprata savaldīties. Vēl iekams Ļipatovs bija izklāstījis vienīgo iespējamo izeju, viņš jau domās pieņēma to pašu lēmumu un kopš tā brīža gluži kā sastinga. Tas, kas viņam visdārgākais, tika iznīcināts. Vēl atlika vienīgi formalitātes.

— Es brīdināšu Minerālmēslojumu rūpnīcu, viņiem jāsagatavojas, — viņš sāka zvanīt uz rūpnīcu.

Trīs pārējie klausījās, kā viņš monotonā balsī, bez jebkādas izteiksmes ziņoja rūpnīcas direktoram par notikušo. Trīs pārējie klausījās, kā direktors lamājās un draudēja sūdzēties.

— Tad nu tā, — Paļka uzkāra klausuli.

Ļoņa īsais novērsies jautāja, kur ņemt sūkni, mālus un visu, kas nepieciešams urbumu piepildīšanai.

Visi salēcās, izdzirduši atkal zvanām telefonu: kas vēl?!

Zvanīja šahtas priekšnieks.

— Ivan Mihailovič, vai tu ko dari? Gāze izplatās pa štre-ķiem. Izvedām laukā visu maiņu. Gauži lūdzu tevi. . .

Ļipatovs ļāva vaļu dusmām un izlamājās, tad jautāja, kas cietis un kādā stāvoklī cietušie.

— Divi, nenākot pie samaņas, miruši. Septiņiem cilvēkiem ļoti slikti, arī Kuzmam Ivanovičam.

— Kuzmenko? — Ļipatovs ievaidējās.

— Kuzmenko. Lūdzu tevi, Mihailič, darbojies!

— Darbojies! — Ļipatovs sacīja, neskatīdamies uz biedriem. — Bet es piezvanīšu uz Maskavu . . . Ak, mans dievs! — Viņš atcerējās neseno sarimu ar Oļesovu, kas bija pilnīgi izgaisusi no atmiņas. — Tad nu gan ievārīsies putra!

Maskavu nevarēja ilgi dabūt. Ļipatovs pieteica steidzamu, tad ļoti steidzamu sarunu, bet arī tās kavējās.

Iedrāzās Vaņa Sidorčuks — viņa parasti sārtā seja bija bāla.

— Ivan Mihailovič, kas tad tas? Taisām ciet?

Ļipatovs tikai atmeta ar roku: vācies tu ar savām bēdām, — jau tā nezinu, kur likties!

Neaizgājis prom no telefona, Ļipatovs ieklausījās pieaugošajā klusumā — atvienoja gaisa pievadu . .. apklusa kompresors ... ar šņākoņu izlauzās tvaiki. . .

Līdzās ieskanējās telefons.

— Savienoju ar Maskavu!

Oļesovs možā basa balstiņā jūsmīgi iesaucās:

— Ivan Mihailovič! Jau tik ātri?! Braši!

Ļipatovs sāka ziņot. Vai nu viņu nevarēja lāgā dzirdēt, vai jauno ziņu bija grūti aptvert, — Oļesovs nesaprata, prasīja atkārtot, tad iesaucās:

— Slēgt! Tas taču! . . . Vai tu saproti?!

Un pēkšņi aparātā viss apklusa.

— Hallo! Hallo! — Ļipatovs sauca, cik spēka, nikni pūzdams klausulē.

— Nekliedziet, abonents aizgājis no aparāta, — pikti iejaucās telefoniste un pati sāka saukt: «Hallo!»

— Pie aparāta Lidija Osipovna, — pēkšņi ietriecās ausī Maskavas sekretāres balss. — Dieva dēļ, kas noticis? Dmitrijam Stepanovičam slikti.

— Lai pienāk tūlīt pie aparāta, velns lai parauj! — Ļipatovs iebrēcās. — Tūlīt!

— Viņam sirds lēkme, izsauca ātro palīdzību, — klusi, tāpēc ļoti pārliecinoši sacīja Lidija Osipovna, — varu pasaukt Ali-movu vai Mordvinovu.

— Sauciet Mordvinovu!

Saša noklausījās ziņojumu un kādu mirkli neatbildēja. Abi domāja vienu un to pašu: ne tikai tas, ka uz vairākām nedēļām vai mēnešiem stacija tiks slēgta! — Staļins bija apsolījis parādīt staciju ārzemju diplomātiem, bet tagad vajadzēs paziņot, ka nav ko rādīt. . . Liela veiksme var pārvērsties katastrofā.

— Un tomēr jasledz, — Saša sacīja. — Vai esi jau devis rīkojumu? Atvienoja?

— Jā.

— Piepilda ar māliem?

— Jā.

— Kur taisīsiet jaunos urbumus?

— Jādomā, ziemeļrietumos, tur nav kaimiņu.

— Labi. Pavēli par procesa pārtraukšanu atsūtīšu rakstiski, lai vēlāk jūs negānītu.

— Vai Oļesovs . .. parakstīs?

Saša uz mirkli sastomījās.

— Parakstīt vajadzēs man. Viņu ved prom uz slimnīcu.

— Tā-ā.

— Nekas. Atbildēsim. Mums taču taisnība? Un sirdis arī mums stiprākas.

— Sašeņka, pasaki Ļubai. . . cietis viņas tēvs.

Saša atkal uz mirkli sastomījās.

— Nopietni?

— Saindēšanās ar gāzi.

— Saprotu .. . Vai viņai vajag braukt?

— Domāju, ka jā.

Stundu vēlāk, kad viņi, zobus sakoduši, vēroja, kā sūknis spiež apakšzemes ģeneratora urbumā šķidros mālus, atskrēja sekretāre — Maskava zvana!

Skriešus metās pie telefona. Ļipatovs satvēra klausuli, Paļka piebāza ausi no otras puses un tūlīt atlēca nost, satrūcies no Alimova dārdošās balss.

— Jūs esat prātu zaudējuši! — Alimovs kliedza. — Par stacijas slēgšanu nevar būt ne runas! Šahta vainīga, nevis mēs! Ejiet uz pilsētas komiteju, uz Doņeckas ogļu pārvaldi, centieties dabūt atļauju tālākai darbībai! Pašnāvnieki esat, vai?!

Aiz dusmām drebēdams, Ļipatovs klusi sacīja:

— Es, piemēram, neesmu pašnāvnieks, bet komunists. Un ogļracis. Riskēt ar simtiem ogļraču dzīvību . ..

— Vai tu arī saproti, ar ko patlaban riskē? Te jau galvas ripos, ir tava, ir mana. Vai esi skaidrībā par to, kas ieinteresēts?!

Turēdams klausuli nostāk, Ļipatovs un Paļka divatā klausījās, kā Alimovs lamājās arvien niknāk. Jādomā, ka arī telefoniste klausījās, sievietes balss īgni iejaucās:

— Atvienoju. Rupji izteicieni pa telefonu aizliegti.

Ļipatovs nokāra klausuli un nokliedza vairākus aizliegtus

izteicienus. Tad viņi atkal devās skatīties, kā ugunsdzēsēju sūknis vienaldzīgi un raiti sūknē urbumā mālus.

Urbumam līdzās stāvēja Vaņa Sidorčuks un raudāja. Nekaunēdamies, asaras nenoslaucīdams.

— Pavļik, būtu aizbraucis uz slimnīcu, — sacīja Ļipatovs.

Paļka pagriezās un gāja. Mašīnas nebija, viņš devās taisnā

ceļā caur stepi uz Doņecku. Pašnāvnieki? ... Alimovs baidās no nepatikšanām, bet pašnāvība — tā ir te, šajā sūknī, kas sūknē, sūknē, sūknē šķidros mālus .. .

Pie slimnīcas stāvēja ļaužu pūlis. Radi, biedri. Paļka izgāja pūlim cauri, neko nejautādams. Pār seju plūda sviedri — lielām lāsēm, kā asaras: viņš bija skrējis visu ceļu.

Pie izziņu lodziņa drūzmējās cilvēki. Paļka izspraucās uz kāpnēm un notvēra pazīstamu ārstu.

— Slikti, — ārsts sacīja, — kas te gan varētu būt labs!

— Pie jums atveda meistaru Kuzmenko, Kuzmu Ivano-viču ...

— Es pazīstu Kuzmu Ivanoviču, — ārsts rauca pieri. — Viņa dēls gulēja ar apdegumiem. Un tagad .. . Nu, ko tad es varu tā uzreiz pateikt! — viņš pēkšņi uzkliedza Paļkam un cilvēkiem, kas jau bija saskrējuši no lejas un ielenca viņus ciešā aplī. — Smaga saindēšanās. Dzīvība briesmās. Tuvākais laiks rādīs. Un nestāviet visi te! Nedrīkst!

Ārsts steigšus devās augšup, bet Paļka pagriezās, lai ietu prom, un sastapās aci pret aci ar desmitiem satrauktu un naida pārņemtu cilvēku.

— Arī viens no tiem! Svetovs! — noelsās veca sieviete, izspūrušiem matiem, kas spraucās laukā no lakata. — Indētājs! — viņa nikni čukstēja. — Cik ļaužu neesi nomaitājis, bet vēl nāk mūsu asarās skatīties?!

— Nav sirdsapziņas! — iekliedzās otra — jauna, iedama Paļkam tuvāk. — Sasolīja, lielījās, bet ko paši?!

Aiz kauna un satraukuma zaudējis valodu, Paļka stāvēja saniknoto cilvēku apļa vidū. Vai paskaidrot, ka tā nav viņa vaina? Ka vainīgi tie paši ogļrači, tas pats meistars Kuzmenko? ... Bet viņi guļ uz nāves gultas ...

Vecā parāva Paļku aiz piedurknes:

— Taisies, kā tiec, kamēr neesi dabūjis!

Tā arī neko nepateicis, Paļka izspraucās no apļa, izskrēja ļaužu pilnā pagalmā, nolieca galvu un izgāja cauri pūlim, gaidīdams, ka arī te sāksies tās pašas šausmas.

6G0

Viņu nebija pazinuši.

Viņš ielēca tramvajā un nostājās uz platformas ar muguru pret cilvēkiem, ar seju pret salto rudens vēju.

Aiz muguras runāja par to pašu ...

Paļka izlēca no tramvaja un soļoja mājup, arvien vēl tāpat noliecis galvu, lai viņu nepazītu. Apstājās — te tā ir, dzimtā māja, kur var paslēpties no visiem. Bet ieslīpi pretī — Kuz-menko māja, kur jaunas skaudras bēdas. ..

Viņš nogriezās pie Kuzmenkiem, sastapa Ļoļku, jautāja: vai mājā?

— Nupat atnāca, — Ļoļka nobijusies sacīja.

Paļka iegāja mājā un ieraudzīja bālo un šķietami mierīgo Kuzmiņišnu — viņa, stāvēdama pie drēbju pakaramā, raisīja nost silto lakatu. Viņš palīdzēja noņemt lakatu un mēteli, palīdzēja atsēsties un tikai tad, noslīdzis uz grīdas, uzlicis galvu viņai uz ceļiem, sāka skaļi raudāt kā mazs zēns.

13

Tālākie notikumi risinājās ļoti strauji.

Izmēģinājumu stacija Nr. 3 gandrīz reizē ieradās kalnrak-tuvju uzraudzības inspektors un izmeklētājs no prokuratūras.

Ieradās partijas pilsētas komitejas komisija.

Kļuva zināms, ka nomiris vēl viens no cietušajiem.

No Tautas komisariāta pienāca Burmina parakstīta barga pavēle — nekavējoties atsūtīt «sīku dokumentāciju par brīdinājumiem sakarā ar draudošo saskari...».

No partijas apgabala komitejas Ļipatovam un šahtas priekšniekam pieprasīja kopiju ar apstiprinātiem robežu sadalījumiem un izziņas par ogļu karjeru faktisko stāvokli — no vienas puses, un apakšzemes gāzģeneratoru urbumiem — no otras...

Kļuva zināms, ka slimnīcā Kuzmu Ivanoviču «izrāvuši no nāves ķetnām», bet plaušas un sirds viņam streikojot.

Klinskis telegramā pieprasīja, vai stacijas slēgšanu nevarot uz nedēļu atlikt, ņemot vērā sevišķus apstākļus . .. Ļipatovs atbildēja, ka nevar, process jau apturēts, — un tad pienāca no Klinska otra telegrama: nekavējoties ar visiem dokumentiem izbraukt uz Maskavu, lai sniegtu ziņojumu valdības komisijai.

Acīm redzot, gatavošanās ārzemju diplomātu vizītei jau bija sākta, un tagad visi baidījās ziņot «augstāk» par to, ka vizīte

nav iespējama, bet galvenais — meklēja vainīgos, lai būtu kam uzvelt vainu ...

Lai mērs būtu pilns, noskaidrojās, ka Ļipatova «protesta raksts» gluži mierīgi guļ sekretāres somiņā. Sekretāre raudādama paskaidroja, ka laiks bijis lietains, tāpēc viņa iebāzusi papīru somiņā, lai otrā dienā aizvestu, bet aizmirsusi un tad nodomājusi, ka vairs nav vajadzīgs . . . Visi iepriekšējie brīdinājumi bija notikuši mutvārdos, bet pašreizējos saspringtajos apstākļos bija maz gribētāju pieteikties par lieciniekiem.

Ļipatovs patlaban vāca materiālus ziņojumam, kad stacijā ieradās cilvēks civilā mētelī un švītīgos garos zābakos. Pārliecinājies, ka viņa sarunu biedrs ir Ivans Mihailovičs Ļipatovs, stacijas direktors, viņš nodeva pavēli: pulksten divdesmit divos ierasties pie valsts drošības dienesta majora Tukova.

Tādu pašu uzaicinājumu uz pulksten divdesmit diviem saņēma Pāvels Kirilovičs Svetovs, galvenais inženieris, un uz pulksten nulle trīsdesmit — Sergejs Petrovičs Markuša, galvenais mehāniķis.

Nelaime tuvina cilvēkus un liek aizmirst personīgās izjūtas. Šai laikā ne vien Alimovs, bet arī Kolokoļņikovs parādīja kūsājošu enerģiju. Visa uzpūtība šim kundziņam pazuda kā nebijusi. Viņš vairs nerēķināja, kā projekti te ir, kurš ir tas, kam apdraudēta slava, viņš zināja, ka jāatbild būs arī viņam kā tresta galvenajam inženierim, un nenogurstoši vāca pierādījumus, ka paveikts daudz un paveikts labi. Tagad viņš rosījās gandrīz vai enerģiskāk par Alimovu, — Alimovs bija pilnīgi apjucis, skraidīja bez kādas jēgas, stundām ilgi pazuda nezin kur un tad skaidroja, ka «meklē pieeju» cilvēkiem, kas vada izmeklēšanu. Saša uzskatīja, ka «pieeja» nelīdzēs, bet arī nestrīdējās ar viņu — katrs dara, ko var. Šai laikā viņš sevišķi augstu novērtēja Račko: cilvēks netaisa traci, bet savācis un sistematizējis materiālus, tiem pievienojis zīmīti ar īsu un izsmeļošu paskaidrojumu, lai katrs, kurš paskatītos, saprastu.

Sākumā Saša nervozēja mazāk par visiem — nav grūti pierādīt, ka Doņeckas izmēģinājumu stacijas vadītāji nav vainīgi notikušajā un tam sekojošā stacijas slēgšana bijusi nepieciešama. Bet tad viņš saprata, ka īstenībā nevienu neinteresē avārijas iemesli, — visi domāja par to, kā «augšā» uzņems nepieciešamību atteikt diplomātu vizīti un kas var draudēt tiem, kas tiks atzīti par vainīgiem. Protams, tagad ārzemēs sāksies tracis — sak, plātījāties ar apakšzemes gazifikāciju, bet izrādījās, ka blefs vien ir!

Varēja just, ka izmeklēšana no Tautas komisariāta darbības sfēras pārgājusi citās rokās, pieņēmusi mazāk tehnisku, vairāk politisku nokrāsu. Runāja, ka sastādīta komisija pēc paša Staļina norādījuma, bet komisijas locekļi netika izziņoti un trestā nerādījās. Toties Klinskis un Burmins pa trim reizēm dienā satrauktās balsīs pieprasīja dažādas izziņas. Ogļu gazificēšanas uzņēmuma darbiniekus pēc kārtas aicināja uz Tautas komisariātu, kur viņus piekasīgi pratināja sveši cilvēki, kādi agrāk Tautas komisariātā nebija redzēti. Pēc viņu jautājumiem Saša noprata, ka tiek gatavota apsūdzība pret apakšzemes gazifikā-cijas darbiniekiem visumā — no jauna bija atcerējušies pagājušā gada eksploziju un vēl senākus Svetova un Markušas «nodarījumus», kā garām ejot noskaidroja Stadņika un Čubakova attieksmi pret Ogļu gazificēšanas uzņēmumu .. .

— Jums kāds ļaunprātīgi visu jauc kopā, — Saša aizrādīja. — Es protestēju pret to, ka te velk klāt vecus, sen noskaidrotus gadījumus.

Viņam atbildēja pieklājīgi un vēsi: mēs izmeklējam visu, pārbaudām visus faktus, bet jūsu uzdevums — atbildēt uz jautājumiem.

Šai smagajā laikā Sašam piezvanīja profesors Grābs:

— Aleksandr Vasiļjevič, mums te radušies daži interesanti apsvērumi, lūdzu, atbrauciet uz institūtu.

Vienā no viņa laboratorijām tika izstrādāta atsevišķa zinātniska problēma, kas Sašu diez ko neinteresēja pat parastajā laikā, bet tagad jau pavisam ne. Saša mēģināja atteikties.

— Nē, papūlieties nu gan atbraukt, — Grābs neatlaidās. — Darbu uzņēma plānā pēc jūsu pieprasījuma, mums ir saistības un termiņi. Jūs esat mums vajadzīgs šodien pat.

Nu, ko lai dara, Saša domāja pa ceļam uz institūtu, dzīve iet uz priekšu. Nevar jau viss apstāties tāpēc, ka mūsu stacija slēgta un mums klājas grūti. Pētījumi notiek un attīstīsies pat tad, ja mūs atlaidīs un notiesās. Un tas ir galvenais, ko esam panākuši. Apakšzemes gazifikāciju vairs nevar iznīcināt. Nē, tā nav iznīcināma!

Pirmšķirīgi iekārtotajā laboratorijā Saša sajuta iemīļoto, visos sīkumos pazīstamo zinātniska darba ikdienas atmosfēru. Nav iespējams atšķirt, kurš te pētī nozīmīgu problēmu, kas varbūt paver jaunas iespējas pasaules zinātnei, un kurš noslīpē sen zināmu patiesību; šeit doma detalizēta un pats svarīgākais atklājums parādās aparāta darbībā — vai rādītājs pa-lēksies vai sašūposies, dzīvsudraba stabiņš termometrā pacelsies augšup vai noslīdēs uz leju, kolbā šķidrums saduļķosies vai iekrāsosies citāds ... Te sevišķi var izjust, ka zinātne ir arī vienkāršs darbs, ka bez darba zinātnē nekas nav sasniedzams.

Laboratorijās Sašu pastāvīgi pārņēma vēlēšanās strādāt pašam, tāpat kā strādā šie vecākie un jaunākie zinātniskie līdzstrādnieki, — koncentrēti, nenovēršot uzmanību no darba, neko nezinot par administratīvām rūpēm un nepatikšanām. Radās vēlēšanās pieiet pie katra nepazīstama aparāta, aizskart, izpētīt sistēmu, izmēģināt darbībā tā vienkāršo un sarežģīto mehānismu ...

— Profesors jūs gaida.

Saša gāja cauri zālei, ziņkāri raudzīdamies apkārt. Šodien te bija daudz cilvēku. Pie katra galda, pie katra aparāta noliekušies divi trīs. Studenti? Nu protams, atvesti pirmā kursa studenti iepazīties ar laboratoriju. Viesim aiz muguras sačukstas, un Sašu uzjautrina doma, ka viņš tiem ir ievērojama persona, pasūtītājs, Ogļu gazificēšanas uzņēmuma Zinātniskās pētniecības institūta — šī noslēpumainā noslēpumainu problēmu institūta vadītājs. Viņi, protams, nevar iedomāties, cik tas pagaidām nabadzīgs institūts un cik patlaban smagi šai «personai»!

Kabinetā aiz stikla starpsienas savā krēslā sēdēja profesors Grābs, vēl atturīgāks un vienaldzīgāks nekā parasti.

— Dima, palieciet, — viņš teica jauneklim, kurš bija atvedis Sašu. Un bez liekas runas pārgāja pie galvenā: — Es jūs aicināju, Aleksandr Vasiļjevič, tāpēc, ka mums likās interesanti. ..

Viņš īsi, bet uzskatāmi aprakstīja izdarītā mēģinājuma gaitu.

— Dima, atnesiet ierakstu lentas.

Jauneklis izgāja, un Grābs runāja tādā pašā garā tālāk, bez kādas pārejas:

— Vakar mani izsauca uz Lubjanku. Tehniskā ekspertīze. Es jūs neaizstāvēju un nenomelnoju, varat ticēt manam godīgumam. Taču jautājumu un ierakstu jēga skaidra... Nē jau, Dima, tās nav tās. Pirmās lentas, atcerieties, ar temperatūru svārstībām? — Jauneklis atkal izgāja laukā. — Jums grasās inkriminēt kaitniecību. Cik sapratu, par to interesējas pats Berija. Bez manis izaicināja turp arī Vadecki, bet viņš var .. . Nu tagad ir tas, kas vajadzīgs! — viņš iesaucās, saņemdams no līdzstrādnieka lentas ar pašreģistrētāja rādītājiem. — Skatieties! ...

Apspriede nevilkās ilgi. Saša pateicās par problēmas interesanto izstrādi, Dima bijīgi klausījās. Kad jaunais cilvēks dzīrās iet laukā, Grābs viņu aizkavēja:

— Jūs pavadīsiet mūsu viesi, Dima!

Profesors gan arī pats pavadīja Sašu cauri laboratorijai un pie durvīm atvadoties iepina oficiāli pieklājīgu teikumu:

— Es jums neko neesmu teicis.

Saša aizgāja satriekts — ne tā dēļ, ko uzticēja Grābs, to viņš bija nojautis pats. Viņu satrieca «glazētā grama» celsirdiba. Saša vēl šorīt nebūtu neparko ticējis, ka Grābs spējīgs uz šādu soli! Tātad es slikti pazīstu cilvēkus? Tātad, ja es būtu vērīgāks un vairāk uzticētos, tad prastu daudz labāk iesaistīt Ogļu gazi-ficēšanas uzņēmumā to pašu Grabu?

Un tūdaļ paplaiksnījās rūgta doma: varbūt nevajadzēs nevienu vairs iesaistīt.. .

Ļuba divas reizes zvanīja no Doņeckas. Pēc balss varēja nojaust, ka tēvam ļoti slikti, bet Ļuba runāja apvaldīti, cenzdamās nomierināt Sašu.

— Tētis piedāvā sniegt rakstisku liecību. Apstiprinātu. Ka Ļipatovs brīdinājis no briesmām. Saša, vai darīt to? Varbūt tam ir nozīme?

Tam ne vien bija nozīme, šāda liecība varētu glābt viņus visus! Saša piespiedās atbildēt:

— Patlaban galvenais — viņa veselība. Ja viņš spēj un tas nenodarītu ļaunu... Kā māmuļa?

Ļuba kaut ko sacīja. Saša nesadzirdēja, pārjautajā, Ļuba asaru pilnā balsī atkārtoja:

— Kā sastingusi. Saproti? Kā bez dzīvības. Sašiņ, tev ļoti grūti vienam?

— Lūdzu, nedomā par mani. Paliec mājās tik ilgi, cik vajadzīgs. Mums viss kārtībā.

— Jā?! Vai tiešām?

Divas dienas vēlāk atbrauca Ļipatovs un reizē ar viņu negaidot atgriezās Ļuba.

— Vai tētim — labāk?

— Nezinu ... Nē .. . Viņš uzrakstīja liecību. Te ir. Apstiprināta. Viņš pats teica, lai es braucot.. .

Viņa pieglaudās Sašam, acis bija pilnas asaru.

— Ļubiņ, tu esi iedomājusies nez kādas briesmas?

— Nekā tamlīdzīga! — Viņa notrausa asaras, pasmaidīja ... — Gluži otrādi, esmu pārliecināta, ka viss beigsies labi.

Kad Ļuba aizgāja, viņš metās virsū Ļipatovam — iebiedējāt viņu? Izpļāpājāt?

— Vienīgi mēmie par mums nepļāpā, — Ļipatovs sacīja.

— Nekas viņai nenotiks, ja dabūs mazliet uztraukties. Labi, ja nebūs jāraud.

Viņš pastāstīja: Tukovs aicinot pie sevis katru dienu, vadot izmeklēšanu neobjektīvi, urķējot laukā visu, kas varot viņus «iegāzt». Paļka uz viņu sakliedzis: «Jūs esat iecelts mani aizstāvēt, aizsargāt mūsu darbu, bet ko jūs darāt?» Tukovs atcirtis: «Var gadīties, ka ne jūs, bet no jums!» Kad Ļipatovs paziņojis, ka izbraucot uz Maskavu, Tukovs izmetis: «Nu jā, nu jā!» — ar tādu izskatu, it kā gribētu teikt: papriecājies ar vēl uz beigām.

— īsts kapracis! Vai tu vari iedomāties, viņš pat cenšas izmantot gadījumu ar apmainīto ogļu slāni! Pieķēries pat Zigis-munda Antipoviča dēļ — kāpēc esot pieņēmis kumēdiņu rādītāju, un kāds iemesls bijis viņa madāmai aizturēt rakstu ar brīdinājumu.

Alimovam par sašutumu, Ļipatovs smīkņāja, bet, kad Ali-movs histēriski aizrādīja, ka nekā smieklīga neesot, kura katra apsūdzība, lai arī cik nepamatota, padarot viņu stāvokli ļaunāku, Ļipatovs paraustīja plecus:

— Kad slīkst, nav svarīgi, cik metru ūdens virsū — seši vai trīs.

— Mēģināsim izpeldēt, — Saša sacīja.

Viņi lika lielas cerības uz ziņojumu Tautas komisariātā, taču ziņojumu uzņēma formāli, varēja just, ka viņu liktenis netiek izlemts šeit.

Pēc ziņojuma Burmins piesauca sev klāt Sašu un Ļipatovu.

— Šodien pat joz atpakaļ, — viņš piekodināja Ļipatovam.

— Sukā vaļā, cik vien žigli vari, ar jauniem urbumiem. Saproti? Un tu ... — Viņš laipni un žēli paskatījās uz Sašu: — Tu, dēliņ, gatavojies, brāziens būs kā likts ... — Tad izlamājās, lai atvieglotu sirdi, un parastā parupjā manierē nobeidza:

— Kāds velns tevi trieca parakstīt pavēli par stacijas slēgšanu? Pirmais vietnieks Alimovs, lai tad šis būtu rakstījis. Nē, tev-vajag lēkt priekšā!

No rīta kļuva zināms, ka saslimis Kolokoļņikovs, apsāpēju-šās aknas, un viņš iegājis klīnikā uz izmeklēšanu.

Alimovu gandrīz vai ķēra trieka.

— Gļēvulis! Simulants! Žurka!

Izkliedzies viņš kaut kur pazuda un ieradās tikai uz pašām darba laika beigām. Kā starp citu, greizi smaidīdams, izmeta, ka viņu aicinot uz polāro apgabalu, uz ļoti interesantu jaunceltni.

— Nodrošina sev atkāpšanos uz iepriekš sagatavotām pozīcijām, — Račko pačukstēja un nospļāvās.

Un te piezvanīja Burmins:

— Rīt visu dienu palieciet uz vietas, tu un Alimovs. Nekur ne uz mirkli. Var izsaukt.

No tā, kā viņš to pateica, Saša saprata, pie kā viņus var izsaukt, un pār muguru aiz bailēm un saviļņojuma pārskrēja drebuļi.

Saša nekad nebija redzējis Staļinu, bet, tāpat kā citi, bija pieradis uzskatīt, ka viss, kas valstī notiek, notiek ar Staļina ziņu, viņš nosaka, viņš vada. No klašu un auditoriju sienām, no plakātiem un vitrīnām uz Sašu nenovērsdamies, vērīgām acīm raudzījās cilvēks karavīra svārkos. Šis oficiāli skaistais, tūkstoš kopijās atkārtotais tēls sekoja viņam visur un reizēm viņu kaitināja, tāpēc ka, jo nemākulīgāks bija kopētājs, jo pieglaustāks un rožaināks bija šis tēls un jo mazāk atbilda tam, kāds bija radies Sašas iztēlē. Neskaitāmas reizes Saša bija dzirdējis Staļinam veltītus tostus un slavinājumus, jūsmīgi tiem aplaudējis, bet reizēm arī viebies, jo nicināja melus: Kitajevs katru reizi beidza savu ievada lekciju ar vārdiem par to, ka padomju ķīmijas attīstības pamatā ir biedra Staļina norādījumi, bet Saša zināja, ka tādu norādījumu nav bijis, citādi ķīmiķi tos zinātu no galvas. Viņš to pateica Kitajevam, Ivans Ivanovičs ātri nobēra atbildi: «Ne jau es esmu to ieviesis, ne man tas jāgroza, un tauki jau putru nemaitā.»

Studēdams marksismu un partijas vēsturi, Saša ne vienreiz viēn nogrima pārdomās un apsvēra marksistisko viedokli par personības lomu vēsturē. Viņš uzmanīgi izlasīja nesen iznākušo Partijas vēstures īso kursu, kuru it kā esot rakstījis vai, mazākais, rediģējis Staļins. Arī tur bija teikts, ka nevis varoņi rada vēsturi, bet vēsture rada varoņus, ka nevis no varoņiem rodas tauta, bet varoņi rodas tautā un tauta virza vēsturi uz priekšu .. . Kāpēc tad mēs pierakstām kā nopelnu visu, ko devusi tauta un partija, vienam cilvēkam? Viņam tas nav vajadzīgs, viņš tāpat ir liels, un, audzinot atbildības jūtas par kopīgo mērķi, tas ir kaitīgi.

Tā reizēm Saša prātoja vienatnē. Šie prātojumi nemazināja viņa jūsmu par Staļinu, bet izraisīja īgnumu par pārāk aizrautīgiem cildinātājiem. Sašam bija savs paša — dziļi apslēpts priekšstats par šo cilvēku, šis priekšstats bija radies no personīgām izjūtām, lasot loģiski izstrādātās Staļina runas, no tā, ko bija stāstījuši ogļrači, kuri bija piedalījušies stahanoviešu apspriedē Kremlī, no atsevišķām rakstura iezīmēm un vārdiem, kas bija skāruši Sašas sirdi. Viņam bija radies taisna, stingra un strādīga cilvēka priekšstats, cilvēka, kurš pastāvīgi meklē jauno, nekad neapstājas pie sasniegtā un prot raudzīties uz priekšu, ar mīlestību audzina ierindas cilvēkus — traktoristus, posminiekus, ogļračus un kalējus, lidotājus un polārpētnie-kus ... Šā cilvēka labs, uzmundrinošs vārds viņam likās visaugstākais no iespējamiem apbalvojumiem...

Un nu viņš brauc uz Kremli pie Staļina.

Brauca un ievēroja, kā trīc Burmina lielās, brūnās rokas, cik Alimovs pārsteidzoši bāls. Un sāpīgā neizpratnē apjauta, ka arī pašu stindzina bailes, it kā būtu kaut ko nodarījis un gaidītu spriedumu.

No rīta viņš brīdināja Ļubu, ka, iespējams, aizkavēsies, bet vairāk neko neteica, lai viņu neuztrauktu. Tagad viņš centās iegaumēt visu, ko redzēja Kremlī, — ieeju, kur tik rūpīgi pārbauda dokumentus un ielūkojas sejā, salīdzina ar fotogrāfiju, Kremļa pagalmu ar slaveno milzu lielgabalu un čuguna lodi līdzās, šauro sānieliņu, pa kuru viņi gāja, — Burmins klusi, gandrīz čukstus sacīja, ka te dzīvojis Ļeņins ... To visu Saša apskatīja un centās iegaumēt, lai pastāstītu Ļubai, un pēkšņi pazibēja neprātīgas domas, ka varbūt viņu vairs neredzēs . ..

Kas par murgiem! Muļķīgi murgi, nejēdzīga gļēvulība! To visu radījuši satraucošie apstākļi, izmeklēšana un Burmina laipnie vārdi — «Tu, dēliņ, gatavojies, brāziens būs kā likts», Ko-lokoļņikova aiziešana uz slimnīcu un Alimova histēriskais sasprindzinājums — viņš visu dienu rakstīja Katrīnai nebeidzamu vēstuli un runāja ar visiem tādā noskaņā, it kā izteiktu pirmsnāves novēlējumu. Un vēl — profesora Graba brīdinājums. Arī tas, ka visas pēdējās dienas Klinskis atteicās pieņemt un pat runāt pa telefonu. Un — klusums Ogļu gazificēšanas uzņēmumā. Dīvains klusums tāpēc, ka neviens nenāk un nezvana, bet darbinieki sarunājas pusbalsī, kā mirēja istabā.

Dzīvība vai nāve? Katrā ziņā izšķirsies pasākuma un mūsu pašu liktenis. «Būt vai nebūt?»

Aiz satraukuma viņš neredzēja — un vēlāk nevarēja atcerēties, — kā viņi iegāja apspriežu istabā un kāda tā bija, šī istaba. Pie gara galda sēdēja cilvēki, kā parasti mēdz sēdēt apspriedēs, sarunādamies vai šķirstīdami papīrus. Staļina nebija.

Kāds sacīja: «Sēdieties!» — un Saša apsēdās. Nezin kāpēc viņš ievēroja un paturēja atmiņā krokoto balto loga aizkaru, kas viegli šūpojās, un zilgano tabakas dūmu strūkliņu, kura virmoja gaisā ...

— Sāciet. Piecas minūtes, — sacīja tā pati balss. Un Klin-skis — viņš sēdēja ieslīpi pretī Sašam, — iztapīgi paslēja augšup galvu uz tievā kakliņa (Saša agrāk nebija ievērojis, ka viņam tik tievs kakliņš) un sāka ziņot.

Un pēkšņi Saša ieraudzīja Staļinu.

Viņš stāvēja nomaļus, ēnā, starp diviem logiem, un aizsmēķēdams uzrāva sērkociņu. Tad paspēra dažus īsus soļus un apstājās pie galda.

Klinskis joprojām runāja, un Saša miglaini noprata, ka tas ar neizprotamu uzcītību sagroza visus faktus, tomēr koncentrēt uzmanību un klausīties Saša nespēja: patlaban Sašam eksistēja vienīgi Staļins.

Viņš bija augumā mazāks, nekā viņu mēdza attēlot fotogrāfijās un gleznās. Tumšas bronzas krāsas^ ādā iespiedušās bakurētas, melnajos matos manāms sirmums. Ūsas bez sirmuma, kuplas, nosedz lūpas. Arī uzacis melnas, valdonīgi izliektas. No acu kaktiņiem augšup uz deniņiem virmojas krunciņas, kādas mēdz būt cilvēkiem, kas bieži samiedz acis. Viņš arī patlaban, pakšķinādams pīpi, miedza acis.

Staļins Sašam šķita ļoti tuvs, tāpēc ka viņš bija vienkāršāks un ikdienišķāks, nekā viņu mēdza attēlot. Bet tobrīd Staļins īgni paskatījās uz Sašu un nikni, ar stipri manāmu akcentu, sacīja:

— Kā tad jūs tā? Jums uzticēja tik lielu darbu, bet jūs . .. to izcūkojāt.

Ap muti viņam iezīmējās asi vaibsti.

Pilnīgā klusumā Saša dzirdēja savas sirds dārdošos pukstus, Uz mirkli Staļins un visa apkārtne saplūda miglā, tad no miglas iznira baltais krokotais aizkars, pēc tam viņš ieraudzīja sejas — visas kā viens pievērstas Staļinam, atkal ieraudzīja Staļina sakumpušo augumu un aiz viņa elkoņa — caur pensneja stiklu Sašam pievērstu skadru skatienu.

Klinskis joprojām ziņoja, vēl vairāk izstiepis kaklu. Tagad viņš vairs nebaidījās būt skarbs. Bezcerīgi. Ekonomiski neattaisnojas. Dārgi, apšaubāmi mēģinājumi. Avantūrisms. Jāsaka tieši — piekrāpis partijas un valdības uzticību. . .

Asie vaibsti arvien dziļāk iezīmējās Staļina sejā. Nupat viņš paņēma kādu papīra lapu — laikam lēmuma projektu . ..

Viņam aizmugurē sēdošais cilvēks ar skadro skatienu pabīdīja uz priekšu mazo, kailo galvu ar kopto seju un paklusām sacīja:

— Arī kadri viņiem dīvaini salasīti, Josif Visarionovič. Te...

Tagad Saša viņu pazina — Berija.

Berija atvēra vākus un sāka aši pāršķirstīt lapiņas:

— Svētovs — bijis izslēgts par viltojumu. Markuša — bijis izslēgts kā trockists. Ļipatovs — divas reizes prokuratūra un Partijas kontroles komisija saukusi pie atbildības. Mordvinovs — patvaļīgi pametis aspirantūru, aizstāvējis trockistu. Ko domājuši Tautas komisariāta darbinieki, komplektēdami Ogļu gazifi-cēšanas uzņēmuma kadrus?

Tumši piesarcis, Burmins aizraudamies skaidroja, ka šie biedri ir projekta autori, tāpēc vajadzēja ...

Staļins no jauna pameta uz Sašu asu, nesaudzīgu skatienu un nicīgi noteica:

— Projekti ir, iestāde ir, ziņojumus biedram Staļinam sūtījāt, tikai gazifikācijas vien nav.

Līdz šim brīdim Saša sēdēja dīvaini sastindzis un bērnišķīgi pārliecināts, ka viss pavērsīsies citādi, ka Staļins pats visu sapratīs un vērsīs par labu. Bet, ieraudzījis šo nesaudzīgo skatienu un izdzirdis nicīgos vārdus, Saša saprata: tās ir beigas. Un tāpēc, ka tās bija beigas un ļaunāks par to, kas noticis, vairs nekas nevarēja notikt, sastingums izzuda un bailes izgaisa. Piecēlies Saša augstā, stiprā balsī apņēmīgi sacīja:

— Biedri Staļin, jūs tiekat maldināts! Viss ir gluži citādi!

Un palika stāvot, raudzīdamies ar savām pārdrošajam un

bezbailīgajām acīm tieši Staļinam sejā.

— Pat gluži citādi? — Staļins zobgalīgi pārjautāja un noplātīja rokas: — Nu tad paklausīsimies, kā ir īstenība. Runājiet, biedri... — Viņam čukstus pateica priekšā, un viņš atkārtoja: — Runājiet, biedri Mordvinov.

Tas bija Sašas dzīvē viens no kulminācijas brīžiem. Ir tādi brīži, kad visi spēki saspringti, domas darbojas skaidri, rodas īstie vārdi un visa enerģija koncentrēta vienam mērķim.

Viņš atspēkoja Klinska secinājumu — punktu pa punktam, tie, izrādās, bija iespiedušies atmiņā visi bez izņēmuma. Saša runāja koncentrēti un, kā viņam likās, ļoti pārliecinoši. Taču Staļins viņu pārtrauca, vēl vairāk samiedzis acis:

— Tātad jūs noraidāt visus aizrādījumus? Neatzīstat nekādu kritiku?

Abu skatieni sastapās. Spēki nebija vienlīdzīgi. Vajadzēja Staļinam pateikt tikai vienu vārdu, lai viss sagrūtu. Un šķiet, ka viņš dzīrās šo vārdu teikt. Bet ko varēja Saša? Taču viņš ticēja taisnības uzvarai un galīgā nervu sasprindzinājumā, bez sagatavošanās pēkšņi pateica to, ko jau sen juta, bet ne reizes nebija formulējis pat ne pats sev:

— Kritiku es atzīstu, biedri Staļin, taču ir tāda kritika, lai palīdzētu un virzītu darbu uz priekšu, un ir tāda, lai visu sagrautu. Bet šo pasākumu sagraut nedrīkst!

Klusums! Ai, cik dziļš klusums iestājās! . ..

Staļins bija ietinies biezā dūmu mākonī, tad, ar delnu it kā pāršķeldams dūmus, lēni noteica:

— Jā, pasākumu sagraut nedrīkst. Bet jūs taču to esat sagrāvuši, tāpēc jau mēs esam spiesti šodien ar jums nodarboties.

Atkal iestājās dziļš klusums, un šajā klusumā Saša kaut kur no tālienes ar šausmām izdzirda savu paša pārdrošo balsi:

— Avārija nenotika mūsu vainas dēļ. Lai mūs netraucē — pēc viena vai pusotra mēneša mēs atvērsim jaunus urbumus un atkal dosim gāzi.

— Pēc viena vai pusotra mēneša? — Staļins krasi pavērsās pret Klinski: — Vai tā ir? Vai pastāv tāda iespēja — īsā laika sprīdī atjaunot stacijas darbu?

Klinskim raustījās lūpas. Saša drīzāk uzminēja nekā dzirdēja atbildi:

— Pacentīsimies ... Ja jūs atzīsiet par mērķtiecīgu ...

— Kāpēc tad jūs neziņojāt mums par tādu iespēju? Visu uzmanību koncentrējāt uz trūkumiem? ...

Klinskis nevarīgi murmināja:

— Bet jūs taču. .. man bija tiešs norādījums .. .

— Vai gribat slēpties aiz biedra Staļina norādījuma? — ēr-cīgi pārtrauca Staļins, ar roku atvēcinādams tabakas dūmus un reizē arī aiz bailēm pamirušo Klinski, un pēkšņi vērsās pie Sašas ar citādu, labvēlīgi jautru intonāciju:

39*

6.U

— Acīm redzot, ziņojums jāpieskaita pie graujošās kritikas. Tad varbūt jūs pats derīgas kritikas veidā ziņosiet mums, kas jums tomēr ir slikts un kas nav atrisināts?

Šķiet, ka vēl nekad Saša nebija tik skaidri izklāstījis to, kas jau sasniegts, un to, kas nav atrisināts, nekad nebija tik loģiski atklājis iekšējās grūtības, kas pārvaramas tikai ar mēģinājumiem un pētījumiem, un ārējās grūtības, kuras vajag novākt no viņu ceļa. Saša runāja — un redzēja, kā Staļina sejā atmaigst asie vaibsti, juta, kā pārvēršas visa sēdes gaita, kā izzūd aizspriedumainība.

Staļins klausījās, sūkdams izdzisušo pīpi, tad piegāja pie kartes ar ogļu atradņu vietām un pamāja, lai Saša pienāk:

— Parādiet, kur jūs iesakāt uzcelt jaunas izmēģinājumu stacijas.

Saša piegāja klāt mierīgi, kā pie jebkura ieinteresēta sarunu biedra, un ar zīmuli atzīmēja vairākus punktus kartē; un tūdaļ paskaidroja, cik daudz neizpētīta viņus gaida dažādās oglēs un dažādos slāņos un cik svarīgi veikt mēģinājumus atšķirīgos apstākļos. Atcerējies Klinska apgalvojumu, ka apakšzemes gāze dārga un tāpēc apakšzemes gazifikācija ekonomiski neattaisnojas, Saša sāka pierādīt, ka gāzes izmaksa mazā izmēģinājumu stacijā ... Līdz galam nenoklausījies, Staļins pagriezās pret sēdes dalībniekiem:

— Tā vispār nevar spriest. Apakšzemes gazifikācijai ir ne vien ekonomiska, bet arī liela sociāla nozīme. Ar to ir iespējams likvidēt smago apakšzemes darbu.

Slaikā vēcienā paceļot roku ar tajā iežmiegto pīpi, Staļins it kā izaicināja apklusušo ziņotāju:

— Par kādu ekonomiku jūs runājat, biedri Klinski? Ir pārtikas preču bodītes ekonomika un ir valsts ekonomika. Es aizstāvu valsts ekonomiku. Mums vajag skatīties uz priekšu un domāt par kadru problēmu šahtām. Amerikas Savienotajās Valstīs ir miljoniem bezdarbnieku, tur kadru jautājumu atrisina viegli. Bet pie mums tautas labklājība aug un augs ar katru gadu vairāk. Bezdarba pie mums sen vairs nav, bet darba roku trūkums arvien jūtamāks. Šo ogļu rūpniecības kadru jautājumu mums vajag paredzēt, izlemjot apakšzemes gazifikācijas jautājumus. Pagaidām gāze izmaksā dārgi? Lai biedri mums pierāda, ka pasākums reāls, iespējams, gan tad mēs pratīsim izveidot jaunu rūpniecības nozari un padarīt gāzi lētāku. Tā tas ir ar ekonomiku. Nav taisnība biedram, kas to nesaprot, nesaprot uzdevuma sociālo nozīmi.

Saša, uzmetis acis, pamanīja, ka Klinskis pavisam ierāvis galvu plecos, tieviņā kakla vairs nebija, nebija nekāda kakla.

Staļins piegāja pie galda un ar vienu pirkstu nicīgi aizstūma papīru, kuru pirms brīža bija lasījis. Kāda pakalpīga roka to aizvāca pavisam prom.

— Atlaist, apcietināt gribēja, — norūca Staļins. — Bet izrādās, ka vajag palīdzēt. Lietderīgi palīdzēt jaunam pasākumam. — Viņš uzšvīkstināja sērkociņu un aizsmēķēja pīpi.

— Vēl kāds grib kaut ko teikt?

Burmins nedroši pacēla roku — it kā prasītu vārdu, it kā neprasītu.

— Tagad jau nu klusē, vajadzēja agrāk, — Staļins sacīja, un Burmina lielā, brūnā roka kaunīgi paslēpās zem galda.

— Tad lemsim, biedri? Acīm redzot, vajag triju dienu laikā sagatavot dokumentu, kā un ar ko palīdzēt Ogļu gazificēšanas uzņēmumam ...

Saša vēl arvien stāvēja pie kartes. Pūlēdamies netrokšņot, viņš uz pirkstgaliem aizgāja savā vietā, apsēdās — un jutās noguris līdz nāvei, bez spēka, it kā īsajā brīdī būtu izšķiedis sevi visu. Kā pa sapņiem viņš dzirdēja lietpratīgas balsis:

— Nodrošināt finansēšanu .. .

— Ļoti svarīgi izmēģināt Piemaskavas baseina brūnoglēs ...

— Organizēt augstākajās mācību iestādēs kadru sagatavošanu . ..

— ... Bet galvenais — dažādi pasteidzināt darbus.

Šai lietpratīgajā saskaņā ietriecās skaļa, dedzīga balss:

— Ar tādu direktoru kā Oļesovs nekāda pasteidzināšana neiznāk!

Saša pacēla galvu un ieraudzīja Alimova bālo seju, kas bija saspringta iedvesmā un cerībā.

— Direktoru jau var nomainīt, — Staļins jautri atteica,

— Ogļu gazificēšanas uzņēmumā, acīm redzot, enerģisku, uzstājīgu cilvēku diezgan!

Un uzsmaidīja Alimovam.

Ārā izgāja visi četri reizē: Burmins, Klinskis, Alimovs un Saša.

— Tu esi dzimis zem laimīgas zvaigznes! — elsdams izdvesa Burmins. — Iepatikies!

— Fenomenāla veiksme! — nervozi raustīdamies, piebalsoja Klinskis. — Kas to būtu domājis, ka tā izvērtīsies? Norādījumi taču bija tieši pretēji! ... Tieši pretēji! ...

— Ko viņi tur runā! — Saša brīnījās. Kā viņi var — par to — šādiem vārdiem? Iepatikies ... veiksme .. . izvērties .. . Vai tad varēja citādi izlemt? ...

Un pēkšņi no lielā iespaidu daudzuma atmiņa atšķīra baismīgos, ikdienišķi izskanējušos vārdus: «Atlaist, apcietināt gribēja ...» Tātad tas mums tiešām draudēja! Tad tādi bijuši tie «tieši pretējie norādījumi»! Un viss bija tam sagatavots? Lēmuma projekts jau gulēja uz galda, izziņas par katru no viņiem aktu vākos Berijam. Staļins jau bija izteicis savus nicīgi piktos vārdus. Un ja izmisuma drosme nebūtu dzinusi viņu, Sašu, uz strīdu ... ja būtu nobijies un klusējis kā Alimovs un Burmins . . .

— Jā-ā, tā tik ir uzvara! — līdzās runāja Burmins, smagi vilkdams elpu, tāpēc ka viņam bija grūti nest savu masīvo augumu. — Tagad varat rēķināties ar ļoti plašu palīdzību. Tagad .. .

Rūgtās domas tūdaļ izgaisa, — nē, Saša tās atbīdīja: vēlāk izdomāšu līdz galam, vēlāk ... Uzvara taču! Lai vai kā — uzvara! Viss pēdējo nedēļu smagums pārvarēts. Uzvara!

Un vairs negribējās klausīties ne Burmina spriedelējumus, ne Klinska nožēlojamo taisnošanos, ne Alimovu, kas aizgūda-mies atcerējās tikai Staļina pēdējos vārdus un smaidu, kuram piešķīra sevišķu nozīmi.

Skurbinoši viegli elpot. Liekas, nekad vēl savā mūžā Saša nebija elpojis tik dziļi, pilnu krūti un gaiss vēl nekad nav bijis tik svaigs un tīrs.

Acu priekšā pletās Manēžas laukuma gaišais klajums, ko apgaismoja divas uguņu rindas — katrs lukturis divkāršojās, atspoguļodamies miklajā asfaltā. Desmitiem mašīnu laidās lejā pa caurbrauktuves slīpnēm un traucās pa Gorkija ielu, desmitiem mašīnu šķērsoja tām ceļu, te dodamās uz priekšu, te paliekot stāvam pie ielu krustojuma, un visas to neskaitāmās uguntiņas atspoguļodamās dubultojās, bet miklajās virsās laistījās kustīgi atspulgi.

Izrādās, ka sijāja lietutiņš. Uz katras mēteļa plūksniņas spīguļoja sīksīka lāsīte.

Cik labi! Un tu nemaz neredzi, Ļubucīt, cik labi šodien! Es tevi izvilkšu laukā uz ielas un parādīšu, cik jauki viss mirdz, mēs abi sen neesam neko tādu ievērojuši. ..

— Līdz rītdienai, biedri! — viņš uzsauca un skriešus metās pakaļ trolejbusam.

Visu ceļu viņš domās stāstīja Ļubai, kas šodien bija noticis. Bet iznāca tā, ka viņš nepaguva ne piezvanīt, kad durvis atsprāga vaļā un Ļuba izdvesa: «Kā ir?» Saša steigšus apliecināja: «Viss lieliski!» — un Ļuba tepat iebāza seju viņa mitrajā mētelī un sāka tā raudāt, ka viņš ilgi mierināja, deva ūdeni dzert, zobojās par viņas bailēm, atkal mierināja un domāja: kā viņa zināja? Es taču viņai neko neteicu, bet viņa zināja . ..

14

Tai pašā laikā, kad Maskavā gaidīja lēmumu — būt vai nebūt, Doņeckas izmēģinājumu stacijā klājās arvien ļaunāk. Darbu uzņēmēju organizācijas, iebiedētas ar draudiem par stacijas pilnīgu slēgšanu, ar dažādiem ieganstiem izbeidza darbus un atsauca savus cilvēkus. Urbšanas darbu kantoris, neņemot vērā Annuškas Ļipatovas iebildumus, atteicās izdarīt jaunus urbumus, kamēr nebūs saņēmis pilnīgu apmaksu par iepriekšējiem darbiem. Tiklab izmeklēšana uz vietas, kā arī izsaukumi pie izmeklētājiem mulsināja vadītājus un radīja nervozu noskaņojumu visos stacijas darbiniekos. Lai mērs būtu pilns, banka slēdza kontu.

Pavadījis Ļipatovu uz Maskavu, uz sanāksmi, kas nesolīja neko iepriecinošu, Paļka atgriezās izmēģinājumu stacijā — un te viņam uzbruka visas nepatikšanas reizē.

Paļka vēl nebija nonācis galā, kad viņu notvēra urbšanas darbu meistars Karpenko:

— Pāvel Kirilovič, kā tad būs ar devīto un vienpadsmito urbumu? Jēgas ne tik, cik melns aiz naga — izurbts līdz četrdesmit metriem, un pēkšņi — še tev piga?! Jums vajadzētu parunāt ar priekšniecību, vai viņiem ir galvā smadzenes vai nav?

Markuša izskrēja pretī uz barakas palievenīša:

— Sūkņi pienākuši! Vajag nekavējoties izkraut un vest prom, citādi būs jāmaksā sods!

No laboratorijas izbāza galvu Ļoņa īsais:

— Zvanīja no Centrālās laboratorijas — laiks iemaksāt kārtējo avansu.

Pēdējā laikā atbildības jūtu pārpilnā sekretāre atvēra piezīmju grāmatiņu ar pierakstiem, «kas jāatceras»:

— Pirmais: rīt, pulksten deviņos jūs aicina pie sevis majors Tukovs . . . Oi, Pāvel Kirilovič, man ceļgali dreb . . . Otrais: zvanīja no slimnīcas, lūdza, lai jūs aizejot pie Kuzmenko, Kuzmas Ivanoviča. Sacīja — katrā ziņā, slimnieks nervozējot.

Zigismunds Antipovičs sāniski iespraucās pa durvīm un draudīgā balsī čukstēja:

— Finansēšana mums pārtraukta. Es nemaz nerunāju par citām vajadzībām, bet pirmajā nevarēsim izmaksāt algas. . . Nedomājiet, Pāvel Kirilovič, — es un mana sieva, mēs jūs nepametīsim . . . bet ko lai dara ar ļaudīm?

Ļipatuška prata izgrozīties. Paļka neprata. Un kur lai grābj naudu, kaut vai ilgi gaidītajiem sūkņiem? Un algām? Kas tagad palīdzēs, kad .. . Un vēl Tukova izsaukums! ...

Paļka aizbēga no visiem un nokāpa jaunajā šahtas stobrā pie izcirtējiem, pie tēvoča Aļošas — tēvocis Aļoša bija izmēģinājumu stacijas partijas organizācijas sekretārs.

— Ir ko turēt, Pavļik? — viņš jautāja. — Pamūc, draudziņ, ka netrāpa!

Paļkam garām uz augšu cēlās pusmuca ar oglēm — cirta laukā ogles no kanāla, kas savienoja jaunos urbumus.

— Tēvoci Aļoša, sapulciniet komunistus. Man jāpaskaidro stāvoklis.

— To var. Nu ka, sargās!

Tukšā pusmuca šūpodamās lidoja atpakaļ.

Komunisti sapulcējās pēc pusstundas. To nebija daudz — deviņi cilvēki. Paļka desmitais. Viņš, neko neslēpdams, pastāstīja, cik stacijai grūts stāvoklis. Kādu padomu varēja dot šie deviņi cilvēki? Atskaitot Markušu un Ļoņu īso, visi ierindas strādnieki: izcirtēji, kompresora mašīnists, montieris, atslēdznieki montētāji... Kā lai viņi palīdz, ja priekšniecība bezspēcīga, ja viss izšķiras Maskavā?

Viņi arī padomus nedeva. Tikai pieņēma lēmumu — palikt, izturēt!

— Degunus nenokārsim, — Vaņa Sidorčuks apgalvoja. — Izeju vajag atrast un, ja vajag, tad arī atradīsim, vai nav tā, biedri?

— Tu, Pāvel Kirilovič, brauc vien, ja Kuzma Ivanoyičs sauc, — sacīja tēvocis Aļoša. — Un rīt... arī rīt nezaudē dūšu, tu jau neesi vainīgs. Par staciju esi bez bēdu — neļausim to postā grūst.

— Jā, bet sūkņi... — Markuša nopūtās.

— Ha! Paši izkrausim, liela muiža! — mašīnists sprieda. — Un smagās mašīnas ... vajag pagudrot, varbūt arī ar smagajām mašīnām kas sanāk, pazīst taču mūs, vai tad nu neuzticēsies?

Tas bija naivi — kurš uzticēs uz parādu uzņēmumam, kur notiek izmeklēšana un slēgts bankas konts? Tomēr Paļka aizgāja bagātāks, nekā atnācis, — viņš nebija viens, viņu atbalstīja deviņi cilvēki, gan vārdos skopi, bet bez iebildumiem, nē, tas bija ne tikai deviņu cilvēku, bet — organizācijas atbalsts.

Tikai pie slimnīcas, kur viņš nebija bijis kopš tās nelaimīgās dienas, Paļka saprata, cik mokoši atkal ieiet šai namā — gandrīz vai mokošāk par rītdienas sarunu ar Tukovu. Tur, pie Tu-kova, viņš strīdējās, atvairījās, apzinājās, ka taisnība ir viņa pusē. Šeit, pie gāzes saindētajiem cilvēkiem, viņu sievām un radiem, Paļka nevilšus jutās vainīgs.

Toreizējo sieviešu nebija. Ārsts, kas tai dienā bija viņam uzkliedzis, tagad saņēma laipni:

— Vecais vīrs jūs ļoti gaida. Bet brīdinu: tikai piecas minūtes, un nejaujiet viņam daudz runāt.

Pēc tam ārsts paskaidroja, ka slimnieka stāvoklis smags, sākusies pneimonija (Paļka nezināja, kas tas ir, un šausmās sastinga), bez tam ir silikozes pazīmes (par šo ogļraču slimību Paļka zināja kopš bērnības un klusībā ievaidējās), turklāt, ko jūs gribat, tādā vecumā . . .

Kuzma Ivanovičs gulēja augsti paceltos spilvenos un sākumā šķita vesels, gandrīz vai možāks nekā parasti, tikai vēlāk Paļka aptvēra, ka spožo mirdzumu acīs un košo sārtumu iekritušajos vaigos izraisījusi augstā temperatūra.

— A-ā, Pavļik! Redzi nu, kā esmu sabeidzies, — viņš ierunājās svešādā, vārgā balsī. — Un nav ko vainot. Vai tu Ļubu satiki? Es uzrakstīju liecību, visu, kā bija, apstiprināja ar visiem zīmogiem. Viņa aizveda uz Maskavu. Vai tev sacīja?

— Sacīja. Paldies jums, Kuzma Ivanovič.

— Par ko tad? Ka savu vainu neesmu jums uzgrūdis? — Viņš cieši paskatījās uz Paļku un steidzās pateikt visu, ko sadomājis. — Strostē jūs? Nu redzi. Neaizstāvi. Nav vietas cēlsir-dībai, saprati? Es esmu vainīgs. Es! Šahtas priekšnieks pavēlēja robežjoslu neaiztikt, arī Ļipatovs lūdza ... Mana vaina! Vienīgais vainīgais esmu es!

Viņš runāja satraukti, pat līksmi — un Paļka pēkšņi saprata, ka viņš jūt savu tuvo galu un tāpēc uzņemas visu vainu un priecājas par šo vienkāršo atrisinājumu.

— Kas tad šahtā ir pats galvenais? — Kuzmenko runāja.

— Neiekarsti! Neaizmirsti, kur esi tu un kur viņa. To man, kad vēl puika biju, kad .. . Harlampijs mācīja: «Neaizmirsti šo, tad arī šī tev pāri nedarīs.» Bet es aizmirsu. Tad šī arī sodīja.

Paļka visu laiku atcerējās: piecas minūtes, un neļaujiet viņam runāt. . . Bet kā lai neļauj? Un ko lai saka?

— No Ļubiņas atvadījos, neredzēšu vairs, — Kuzma Ivanovičs nomurmināja, pievērdams aizmiglojušās acis. — Un Vova nāk .. . Arī Kateņka ... Tu viņu neatceries, Kateņku. Jauks meitenītis. Visi bērni mums pagaišiem matiem, tikai viņa tumša . . . Bet galvenais — Ksiņja! Lai Ļoļa paliek pie viņas. Ļoļa .. . pratīs.

Vai murgo? Jeb galvā jau viss jaucas? Paļka, rīdams asaras, saspieda karsto, sauso roku, kurā pulsēja tumšas vēnas.

— Nemokiet sevi, Kuzma Ivanovič. Dakteris saka, jūs atlabšot, būšot vēl spēkavīrs.

— Pat spēkavīrs? — Kuzma Ivanovičs pasmīnēja un, pavēris vienu aci, noskatījās uz Paļku. — Ko tad nu. Ja jau dakteris teicis ... Tu izbeidz to! — viņš pēkšņi neapmierināts uzsauca.

— Izbeidz! Un klausi, ko es teikšu.

Acs atkal aizvērās.

Kuzma Ivanovičs joprojām kustināja lūpas, — varbūt domāja, ka runā skaļi? Paļka pielieca galvu viņam pie pašām lūpām, bet neko citu nedzirdēja kā vien no iekaisušajām, ogļu putekļiem piedzītajām plaušām sēcošajai elpai līdzi plūstošos gārdzienus.

— Nevajag atkāpties! — skarbi piekodināja Kuzma Ivanovičs un atvēra no jauna iemirdzējušās acis. — Nevajag atkāpties, vai dzirdi? Jūsu rokās svēts darbs .. . cilvēku labā . . . Svēts! Nevajag atkāpties! Esmu visu uzrakstījis.. . Zīmogus uzspieda . . . Vajag pierādīt. . .

— Jūs vēl arvien tepat! — Līdzās nostājās cilvēks baltā virsvalkā. — Jums taču teica: ne ilgāk par piecām minūtēm.

— Jau viss, — Kuzma Ivanovičs mazliet pacēla nespēcīgo roku. — Ej, dēliņ, Ksiņju . . . Ksiņju neaizmirsti.

No slimnīcas Paļka paklausīgi devās pie Kuzmiņišnas. Tramvajā bija grūti valdīties — kaut kas kāpa kaklā un žņaudza, žņaudza. Viņš izlēca pirmajā pieturā un devās uz priekšu kājām. Ievēroja, kāds jau vēls, skumjš rudens — pie melnajiem, miklajiem zariem šūpojās vientuļas blāvas lapiņas, zemē — vesels klājiens sacietējušu, samīdītu lapu, kas vairs nečaukst, bet žļarkst zem kājām. Klajumi brūngani. Kailajā parkā — tukšs. Un pat šeit, brīvībā, kaut kas smacē un spiež. .. A-ā, miklums velk pie zemes slāpekļa rudo asti. Cik pretīgi! Jāatrod līdzeklis, kā atbrīvoties no šīs lapsas astes . . . Atrast līdzekli? Neesmu vēl atradis līdzekli, kā tikt ar savām likstām galā. Sūkņi. Algas. Un tad deviņos — Tukovs . . .

Tilts. Obelisks.

Kaut kur, tur, zemes melnajās dzīlēs, aprakts Kirils Svetovs. Tēvs...

Paļka tēvu nemaz neatceras. Katrīna mazliet atceras, kaut arī viņas bērnu dienu atmiņas sen sajaukušās ar to, ko viņai vēlāk stāstīja par tēvu, bet tēvu atcerējās daudzi: Kirilu Svetovu bija pazinuši visi. Paļka no mazām dienām zināja, ka visiem puikām tēvi, kā jau tēvi, bet viņam — varonis, apglabāts zem obeliska, un Paļka lepojās ar to. Bet nu pirmo reizi sirds iesmeldzās ilgās pēc dzīvā, nepazīstamā... Kāds viņš bija? Stāsta, ka liela auguma, vienmēr jautrs, draisks un trokšņains . . . Bet ko viņš domāja vienatnē, kad bija viens? Kas bija viņa dzīve? Pēc kā viņš tiecās? Toreiz dziedāja: «.. . Un visi cīņā kritīsim kā viens par to!» Viņš gribēja, lai visa zemeslode piederētu tiem, kas strādā. Un nomira par to. Arī es varētu. Kaujā. Bet tā, dzīvē, — ja viņš būtu manā vietā, ko šodien teiktu Kuzmičam? Klusētu tāpat kā es vai uzkliegtu: melo, nenomelno sevi! Un tām saniknotajām sievietēm uz slimnīcas kāpnēm — ko viņš būtu atbildējis? Būtu atradis kādus vajadzīgus, ietekmīgus vārdus? Un ar Tukovu ... Kā viņš rīt sarunātos ar Tukovu? Varbūt satvertu aiz krūtīm un krietni sakratītu — neduļķo ūdeni, nelieti, pats taču netici, bet zīd no pirksta! ...

Labi, arī es pateikšu Tukovam to pašu. Neduļķo ūdeni! ...

Bet Kuzmiņišnai... Ko lai es saku tagad Kuzmiņišnai?

Viņš neko neteica. Nevajadzēja neko teikt.

Kuzmiņišna sēdēja pie galda un ar karotīti baroja jaunāko mazdēlu. Matveika blēņojās un griezās prom no karotītes. Līdzās Svetlana, kā jau vecākā un saprātīgākā mazmeita, locīja iekšā tādu pašu putru.

Pa atvērtajām durvīm redzama Ļoļka — stāv pie galda agrākajā Ļubas istabā un gludina veļu, bet veļas viņai līdzās vesela grēda. Laikam atkal pa vakariem ņem mazgāt un gludināt svešiem. Kopš piedzimis Matveika, viņa ķeras pie jebkura darba, lai nopelnītu. Un jo vairāk tagad, kad saslimis Kuzma Ivanovičs.

— Vai jūs no izmēģinājumu stacijas, Pāvel Kirilovič? — Ļoļka izskrēja viņam pretī ar gludekli rokās. — Vai Ņikitu redzējāt?

Izrādās, ka pēc darba Ļoļka steigusies mājās — veļa izkaltīs pārāk sausa, bet Ņikita palicis uz sapulci. Un nu viņa kā nav, tā nav.

— Kas par sapulci? Nav mums nekādas sapulces.

— Varbūt viņš kaut kur citur aizgājis? — Kuzmiņišna steidzās paglābt dēlu. — Viņš dzīrās aprunāties par jumta skārdu . ..

— Zinām viņa rūpes! — dusmīgi pazibsnījusi ar acīm, Ļoļka izmeta, atgriezās pie veļas un jau no turienes, gludinādama nākamo gabalu, līksmi uzsauca Paļkam: — Aiz saitītes vien nelaimīgo klaidoni vajag vadāt! Un šis resgalis tāds pats auša, pilnīgi tēvā atsities!

Matveika tiešām bija viscaur tēvā atsities — pat zīdaiņa smaidā bija jaušams kaut kas no Kuzmenkiem.

Pazīstama balss aiz durvīm mierināja:

— Atnāks tavs Ņikita, nekur nepaliks.

Paļka izbrīnījies ielūkojās tai istabā — Katrīna sēdēja gultā, cieši ietinusies adītā lakatā, salikusi rokas. Sadrūmusi.

— Ko tu te dari?

— Neko.

— Ko tad tu — tāda dīvaina?

— Par ko tad lai es priecātos?

Tais dienās, kad uzbruka nelaime, Katrīna bija vismierīgākā un izdarīgākā. Viņa nekavējoties atgriezās darbā pie kompresora, bet Svetlanu aizveda pie «Kuzmenku vecmāmiņas», bargi uzsaukdama savai mātei, kad tā sāka iebilst.

— Jums tikai vaidēt un gausties, — viņa aizrādīja. — Kuz-miņišnai darbs nepieciešams, lai rokas būtu aizņemtas .. .

Paļka apsēdās māsai līdzās un klusiņām, lai Kuzmiņišna nedzirdētu, izstāstīja par Kuzmu Ivanoviču. Katrīna klausījās izklaidīgi. Un pēkšņi drebošā balsī jautāja:

— Kāpēc nav nekādu ziņu?

Paļka saprata, ka viņa visu laiku domājusi par Alimovu.

— Nav viņam tagad laika rakstīt. Nokārtosies viss . ..

— Liela vajadzība man, lai viņš rakstītu! — Katrīna dedzīgi iesaucās. — Neko tu nesaproti. Viņš taču traks! Traks! Saša ir saprātīgs, apvaldīts, bet Kost ja skries ar galvu mūrī, viņš sevi nežēlos, sarunās kaut ko tādu, ka ...

Paļka pirmo reizi dzirdēja, ka māsa tik mīļi sauc Alimovu — par Kostju. Un tikai šai mirklī noticēja, ka Alimova un Katrīnas attiecības, kas viņu kaitināja, īstenībā ir dziļākas, nekā viņš domājis, jo māsa mīl.

Viņi ilgi sēdēja tai vakarā pie Kuzmenkiem. Jau bērni bija apguldīti. Vakariņas paēstas, tēja padzerta. Kuzmiņišna snauda ar adīkli rokās, ik brīdi satrūkdamās un ieklausīdamās, vai neatgriežas dēls, kurš tik ilgi ir prom. Ļoļka šaudījās pa māju kā viesulis — nomazgāja traukus, nolika nost; pabeidza gludināt, salocīja un sasēja veļu paunā; uzklāja gultas, salika Nikitam vakariņas ... Pa starpām viņa purpināja un lādējās, draudēdama izrēķināties ar Ņikitu tā, kā viņš to iedomāties nespējot, — un tomēr varēja just, ka viņa šai mājā ir pats laimīgākais, vienīgais laimīgais cilvēks.

Pusnaktī iezvēlās Ņikita — netīrs, notriepies, vai nu iedzēris, vai tāpat līksms. Vainīgi pašķielēja uz māti, apslāpēja smaidu, taču možums ar varu lauzās uz āru.

— Ekur skaistulis! — priecīgi iesaucās Ļoļka. — Vai ielu ar ģīmi slaucīji, vai? Rokas tev nenomina, kamēr nāci mājās?

— Klusē tu, muļķadesa, vēl pamodināsi bērnus! Noliec, kur nomazgāties. Mēs strādājām.

— Strā-dā-'jāt?

Ņikita pamatīgi nomazgājās un pārmainīja kreklu, iekams ienāca istabā.

— Tev, Pāvel, vajadzētu paskatīties, kas stacijā notiek! —> Viņš kāri metās pie galda. — Apgaismots kā svētkos. Vezumi, ores, ķerras. Un Zigismunds ar lietussargu! — Viņš sāka skaļi smieties un atkal vainīgi pašķielēja uz māti. — Sasildi patvāri, Ļoļa, gribas karstu.

— Nē, pagaidi, — Paļka uzlika roku uz patvāra, it kā patvāris būtu viņam nepieciešams, lai saprastu. — Kādi vezumi? Kas tur notiek?

— Notiek īsta talka! — Ņikita apmierināts skaidroja. — Ceļ ogles laukā. Zigismunds ar savu vingrotāju tās pārdod iedzīvotājiem. Par skaidru naudu. Bet mēs ar Markušu lādējām laukā sūkņus.

Pēc tam kad Paļka bija aizbraucis uz slimnīcu, komunisti vēl kādu brīdi pakavējās un tad Vaņa Sidorčuks apstaigāja visus izmēģinājumu stacijas iecirkņus un aprunājās ar cilvēkiem. Runāja arī citi, taču Vaņam bija tā priekšrocība, ka viņš nekad par sevi nestāstīja, bet, ja jau ko teica, tad skaidrs, ka cilvēkam sirds pilna, ka vajag uzklausīt.

Viņš gāja un stāstīja, kā dienējis armijā, kā uzdūries Vladimira Iļjiča Ļeņina rakstam un kā jātnieku pulka kareivji aizsūtījuši pieprasījumu — kas darīts saskaņā ar šo rakstu? Stāstīja, cik ļoti viņš priecājies, kad, atgriezies mājās, dzirdējis par apakšzemes gazifikācijas staciju Donbasā, sācis strādāt pie Ka-teņina, bet tur nekas nav iznācis ... Runāja par to, cik daudz uzbrukumu atsituši jaunie Doņeckas ķīmiķi, kā cīnījušies par savu projektu, kā viņiem tomēr izdevies gāzi dabūt un tagad viss draudot sabrukt tikai tāpēc vien, ka bankā slēgts konts un nav naudas, bet ja strādnieki mazliet pagaidītu naudu un pastrādātu tāpat. . .

Kad sāka aicināt uz sapulci, visi jau bija sagatavoti smagajam lēmumam — strādāt bez algas.

— Pārcietīsim! — pirmais iesaucās tas jaunais zemes racējs, kurš bija kādreiz par vari gribējis tikt uz Spāniju. — Savilksim ciešāk jostas, ja vajadzīgs! Iesim ciemos!

— Pie sievasmātes uz pankūkām! — atsaucās otrs. — Pie radiem, draugiem!

— Ģimenes cilvēkiem vajadzēs palīdzēt, — sacīja viens no izcirtējiem. — Ko tad citādi, netaisīs taču ciet. Gan viss nokārtosies. Vajag nokārtoties.

Lēmumu viņi pieņēma bez strīdiem, it kā tas nesagādātu nevienam nekādu grūtību. Tikpat vienkārši izšķīrās, ka spēcīgākajiem puišiem jābrauc izlādēt sūkņus. Bet kur ņemt naudu? . .. Gudroja, prātoja. Tāpēc, ka ne Ļipatova, ne Svētova te nebija un visi zināja, ka priekšniekiem patlaban klājas grūti, šai īsajā sapulcē, sak, mēs paši! Paši esam sapulcējušies un vēlamies palīdzēt.

Zigismunda Antipoviča priekšlikums sagādāja visiem pārsteigumu — ar veco cirka darboni neviens nopietni nerēķinājās, par viņu, kā arī viņa koķeto laulāto draudzeni mēdza smīnēt. Ar smiekliem uzņēma arī viņa pirmos vārdus:

— Bet es, biedri, iesaku pārdot ogles.

Smiekli sakaitināja Zigismundu Antipoviču.

— Kas te ko smieties?! — balsij aizraujoties, viņš uzkliedza. — Kāpēc pie mums te bez vajadzības mētājas ogles? Tikai aizņem vietu un bojā skatu! — Cilvēki ieklausījās — vēl neuzticīgi smīnēdami, tomēr ieklausījās, un Zigismunds Antipovičs runāja tālāk: — Pirms revolūcijas mums gadījās reiz bankrotēt. Šapito cirkam. Braukājām no vienas vietas uz otru, daudz ko bijām piedzīvojuši, bet te — bankrotējām. Pilnīgi. Jums to grūti saprast, bezdarbu nepazīstat. . . bet kur mēs toreiz varējām izklīst? Kam mēs bijām vajadzīgi — katrs par sevi? Un mums trupā dresēti dzīvnieki — sunīši, jūras cūciņas, divas baltas žurkas...

Kādam no jauniešiem paspruka smiekli, viņu apklusināja.

— Tos vajadzēja barot. Bet naudas ne tik, cik melns aiz naga. Tad mēs sākām staigāt pa pagalmiem, tirgiem — uzstājāmies ar visādiem trikiem .. . Akrobāti. . . Klauns tieši tirgū uzstājās... Arī mēs ar sievu — augu dienu izpildījām savu labāko numuru ar pudelēm .. .

Atkal kāds no jauniešiem nedroši iesmējās — un apklusa.

— Kāpēc tad tagad nevarētu palīdzēt savai sociālistiskajai stacijai? — Zigismunds Antipovičs iesaucās ar negaidītu patosu. — Izziņot pa kaimiņu ciematiem, ka pārdod ogļu pārpalikumu. Par lētu naudu. No pircējiem nevarēs ne atkauties! Un kam mums tās ogles? Arī teritorija pie reizes būs tīra. Un dabūsim mājās sūkņus.

— Biedri, tas taču prātīgs vārds!

— Braši, Zigismund!

— Tas jau nav vairs nekāds Zigismunds, bet Antipovičs! Attapīgs vīrs!

— Vajadzētu vēl oglītes dabūt klāt! Kurš vēlas izcirtējiem palīdzēt? Pierakstieties!

— Biedri! Biedri! Kurš ies ziņot pa ciematiem? Kam tur paziņas?

— Visiem vakarā jāstrādā! Tēvoci Aļoša, izziņo talku!

Tā radās šī neparastā talka. Mašīnisti un zemes racēji nolaidās šahtas stobrā palīgā izcirtējiem, bet līdzās ogļu kaudzei, paglābušies no lietus zem lietussarga, sēdēja Zigismunds Antipovičs ar sievu; viņa turēja lietussargu, viņš rūpīgi atzīmēja sarakstā pārdoto ogļu daudzumu, pārskaitīja rubļus un desmit-

niekus, kārtīgi salikdams tos skārda kastē. Bet pa vārtiem rindām brauca rati un ķerras pēc lētajām oglēm — lētākām nekā noliktavā ...

Ļipatovs atgriezās no Maskavas ar padrūmu formulējumu — «vēl diezgan dabūsim spirināties kā mušas uz mušpapīra», —t taču nebija vēl paguvis draugiem pavēstīt par drūmajiem Maskavas iespaidiem, kad piezvanīja Saša un jūsmīgi, bet ne visai saprotami paziņoja, ka uzvara ir pilnīga, pašā galvenajā punktā! Tad piezvanīja Račko un pastāstīja visus sīkumus, kādus varēja pa telefonu pateikt, un apsolīja plašu palīdzību.

Ļipatovs sāka zvanīt uz banku un darbu uzņēmēju organizācijām, bet Paļka steidzās pastāstīt par uzvaru tiem, kas nebija zaudējuši galvu nelaimes dienās. Viņš gāja no viena iecirkņa uz otru, apsveica, pieņēma apsveikumus un steidzās tālāk.

Beidzot stacijā nebija vairs neviena cilvēka, kurš nezinātu laimīgo vēsti.

Atriebības priekā smaidīdams, Paļka piezvanīja Tukovam.

Tukovs mirkli klusēja, tad aši teica:

— Priecājos, ka jums tā izgāja. Vai dokuments ir?

— Ja jums vajadzīgs dokuments, pieprasiet paši! — Paļka sacīja un neatvadījies atzvanīja.

Kam vēl paziņot?

Viņš satvēra klausuli — un palaida vaļā.

— Es aizbraukšu pie Kuzmiča, labi, Ļipatuška? Tikpat strādāt . . . nu, es nespēju šodien strādāt!

Pa ceļam uz slimnīcu viņš pagriezās uz nama pusi, kur atradās komjaunatnes pilsētas komiteja. Tik vienkārši būtu uzkāpt otrajā stāvā, atvērt ceturtās durvis pa labi un ieraudzīt.. .

Pastāvēja — un devās uz slimnīcu. «Nevajag» — tā viņa bija teikusi. «Nevajag» — viņa par to ir pārliecināta.

Pie Kuzmas Ivanoviča negribēja laist:

— Viņam ļoti slikti.

— Viņam kļūs labāk, goda vārds!

Paļka bija sagatavojies ieraudzīt kaut ko briesmīgu, bet Kuzma Ivanovičs izskatījās gandrīz tāpat kā pagājušā reizē, elpoja pat vēl mierīgāk un vieglāk. Taču, kad slimnieks pacēla se'ju uz cilvēku, kas bija pienācis pie gultas, Paļku iztrūcināja tālums, ko pauda šīs acis.

— Atnāci? Sēdies, — sacīja vārga balss.

Cenzdamies tikt pāri biedējošam tālumam, Paļka sāka stāstīt. Vai vecais vīrs klausījās vai ne? Arvien tas pats neko neredzošais, svešādais skatiens, kas raugās kaut kur Paļkam garām. Bet nu acīs kaut kas paplaiksnījās un noraustījās seja.

— Atkārto, — vērās lūpas.

Paļka atkārtoja vēl līksmākā intonācijā.

— Žēl... — Kuzma Ivanovičs tikko dzirdami izdvesa. — Žēl...

Nesenā tāluma vietā acīs radās mokoša neizpratne. It ka viņš nespētu aptvert, ka upuris vairs nav vajadzīgs, bet dzīvot — nav spēka.

— Ej, Pavļik ... — Viņš mazliet pamāja ar pirkstiem. — Ej.

Viņš negribēja nevienu liecinieku tai iekšējai cīņai, kas

bija sākusies.

Slimnīcas vestibilā Paļka piegāja pie automāta. Ja kabatā atradīsies desmit kapeikas, piezvanīšu. Naudas gabals atradās.

— Vesņonoka klausās.

Tā ir viņas autoritatīvi apzinīgā balstiņa! Paļka jau dažu labu reizi bija zvanījis tikai tāpēc, lai to dzirdētu un tad, ne vārda nepateicis, nokārtu klausuli.

— Klaša, te Pāvels. Man tev jāpastāsta jaunas ziņas.

Viņa nevar atteikties no satikšanās, ja viņam ir pārsteidzošas jaunas ziņas!

— Pavļik? — viņa iesaucās. — Apsveicu, Pavļik! Es jau visu zinu, man zvanīja Ļoņa. Lieliski!

Ja šis Ļoņa patlaban gadītos pa tvērienam, būtu derīgi viņam iekraut ar klausuli pa pauri.

— Tātad tu esi priecīga? — viņš vājā balsī vaicāja.

— Kā nu ne! Es vienmēr biju pārliecināta, ka beigsies labi.

— Es arī.

— Jā.

— Ko tu patlaban dari?

Viņa neatbildēja. Šķiet, ka varēja dzirdēt viņas saspringto elpu.

— Vai tev nav laiks darbu beigt?

Viņa joprojām vēl vilcinājās. Tad cieši noteica:

— Darbu esmu pabeigusi. Rakstu vēstuli Stjopam. Vajag taču viņam pastāstīt šādas jaunas ziņas.

Tagad klusēja Paļka.

— Ko viņam pateikt?

— Nodod sveicienu. Un apsveikumu. Nu, uz redzēšanos!

— Uz redzēšanos!

Tāda bija saruna . . .

Katrīna sēdēja mājās. Sēdēja viena pati un lasīja neiedomā^ jami garu vēstuli.

— Uzvara? — viņa iesaucās pirmā, vēl iekams viņš bija paguvis pavērt muti, varēja redzēt, ka arī pēc toreizējās sarunas sejā saglabājies kaut kas no pierastā lepnuma.

— ...Tu saproti, viss jau bija pagalam, visi nomākti, klusē ... Un pēkšņi pieceļas Saša un saka: nav tiesa, tā nav, jums ir samelots!

— Saša? — Katrīna nobālēdama pārjautāja.

Tad viņa novērsās, iebāza garo vēstuli atpakaļ aploksnē un iemeta aploksni kumodes atvilktnē.

— Protams, Saša! — Viņš pēkšņi saprata, ātri sevi pārlaboja: — Nav jau svarīgi, kurš, galvenais, ka mūs atbalstīja, ka tagad var ...

— Jā, protams, — Katrīna piebalsoja.

Pēc šīs dienas pagāja vēl piecas. Gaviles nomainīja gaidīšana. Tā kā pārāk ilgi nebija taustāmu uzvaras rezultātu, pat finansēšanu vēl neatjaunoja, radās bažas, vai tik nav gadījusies kāda kļūme.

Sestajā dienā pienāca telegrama:

Finansēšana atjaunota Dariet visu lai pilnīgi izvērstu

darbus Ļipatovs vai Svetovs izbrauc uz Maskavu apspriest

perspektīvas un vajadzības Ogļu gazificēšanas uzņēmuma

direktors Alimovs.

— Alimovs — direktors?

Interesanti, kas tur noticis ar Oļesovu? Un kādas izmaiņas pārvaldē? Vai Kolokoļņikovs paliek? Ko tas nozīmē — apspriest perspektīvas un vajadzības? Vai tas būtu plašās palīdzības sākums? ...

Paļka bija sajūsmā, ka Ļipatovs nevar braukt, jo nepieciešams visu «dabūt uz strīpas», kas te ielaists un palicis nedarīts.

Katrīna atsaucās uz jauno ziņu dīvaini — gan tā kā priecājās, gan arī izturējās dzēlīgi.

— Brauksim, māšel, reizē! Posies, ja? Sagādāsim jaunajam direktoram patīkamu pārsteigumu.

— Vai tad jaunais direktors mani aicina?

— Nu, šai gadījumā direktors, liekas, esi tu!

Katrīna vēsi pasmaidīja:

— Šķiet gan. Tikai es taču strādāju.

Sniegs sniga un kusa. Sniga un kusa. Pār Doņecas zemi brāzmoja vējš, te salts kā ledus griezīgi koda kaulā, te silts un mikls ložņāja tā, ka vajadzēja drebināties.

Katrīna pa dēļu laipām nesa ķieģeļus uz jaunās kompresora ēkas augošo mūri. Pie tik smaga darba viņa ķērās aiz dusmām pati uz sevi un visu pasauli: septiņus mēnešus noblandījās, un viņas vietā pieņemts cits mašīnists, tagad Katrīnu mētāja no maiņas uz maiņu — te kāda saslimuša vietā, te atkal nomainīt kādu, kas aizgājis atvaļinājumā vai aizņemts sabiedriskā darbā. Katrīnas tagadējā noskaņā noteikts, precīzs darbs nomierinātu, katrs juceklis likās neciešams.

Kadru daļā viņai sacīja:

— Pastrādā kompresoru ēkas būvē, tad noliksim tevi pie kaut kura jaunā kompresora, pati varēsi izvēlēties.

Pirmajās dienās — kur nu dienās! — nedēļās mugura tā sāpēja, ka no rīta nevarēja ne atliekt.

Kustības vienkāršas un vienmuļas — nolaiž nestuves, uzkrauj no grēdas ķieģeļus, reizē paceļ nestuves, sasverot ērtāk plaukstās, un nes — saskaņoti, vienmērīgā solī. Kājas pierasti satausta laipu spraislīšus. Ejot ar kravu, dēļi ieliecas, skrienot bez nastas atpakaļ, tikko jaušami šūpojas.

— Ko nu steidzies kā negudra? — burkšķ pāriniece. — Pārstaipīsies vēl.

Jāsteidzas nav, bet patīkami just, kā saspringst, svilst, vējā elpo jaunais, veselais augums. Nolaidusi nestuves līdzās mūrniekiem, viņa pagūst atliekt muguru un pamest acis uz pazīstamo šahtas pagalmu un savu veco kompresora ēku, kur bija tik viegli ap sirdi, uz ģērbtuvi, kur pastāvīgi nāk un iet paziņas un kur viņa kādreiz satika Vovu ... Raktuves tornis, divi pie pamatiem saauguši terikoni, šahtas pārvaldes māja, pie kuras apstājas smagās mašīnas, gaidot norīkojumus, reizēm apstājas arī no pilsētas atbraukušās vieglās mašīnas. Katrīna pagūst ieraudzīt, kā pa viena terikona nogāzi rāpjas vagonete — rāpjas, uzrāpusies noliecas uz priekšu un izgāž nogāzes virsotnē kūpošos iežus . . . Kāpēc šeit, laukā, starp pazīstamā darbā pierastajām ainām, viņa jūt sevī trauksmainu spēku un dzīves prieku — kaut arī ar savu kauna un rūgtuma piedevu, tomēr — cerību, cerību, par spīti visiem un visam?!

Un tad ari īstais mirklis tvert nestuves, skriet lejā un nest pēc iespējas smagāku kravu, izlietot, izlietot nevaldāmo, nevajadzīgo enerģiju...

Mūrnieku brigadieris, trīsdesmit gadus vecs precējies spēkavīrs, Katrīnai pienākot, mulst un stomās. Jaunāki puiši pēc neveiksmīgiem mēģinājumiem palakstoties blenž uz Katrīnu un dēvē viņu par smalku princesi. Kaut viņi visi izputētu! Bija viens vienīgs — tas nekad nedarītu pāri un arī citiem neļautu. Otra tāda nav. Kam es, muļķe, uzticējos? Ja jau Igoru biju aizdzinusi ... Bet Igors droši vien nav labāks par citiem. Versmainais sproggalvis! Nē, neviena man nevajag.

Vecajā kompresora ēkā viņu pazina visi, tur viņa bija pašu cilvēks. Šeit, būvē, strādā atnācēji, Katrīna tiem sveša, un viņa arī netiecas tuvoties, vieglāk, ja par viņu neko nezina un nevar tērgāt.

Mājās ir ļaunāk.

Jau ceļā uz mājām, ieejot Čeļuskiniešu ciematā, viņai rodas vēlēšanās noliekt galvu, nodurt acis, tikt garām neviena nepamanītai. Nē, Katrīna neatļaujas neko tamlīdzīgu, viņa iet pa ielas vidu, raugās cilvēkiem acīs, apstājas pārmīt kādu vārdu, ērcina ar jokiem visnegantākās tenku vāceles. Katrīna nealojas, jo zina, ka tās neatlaidīgi trin mēlītes: «Uz ko tad viņa cerēja?», «Galvaspilsētā ir arī labākas!», «Nav ko degunu sliet gaisā!», «Tas garais sklanda neliekas par viņu vairs ne zinis . . .».

Pats pretīgākais, ka tas viss ir taisnība.

Mājās — māte ar savu neciešamo līdzjūtības izteiksmi. Katrīna centās slēpt patiesību, atrunājās ar to, ka Alimovs ļoti aizņemts, direktors taču tagad! Bet iznāca tā, ka vajadzēja pateikt.

Tas notika drīz pēc pēdējās vēstules. Vēstule pienāca pusdienu laikā, Katrīna atplēsa un sāka lasīt, šķīvī dzisa borščs, bet Katrīna lasīja: «... Es mocījos, centos kļūt Jūsu cienīgs...», «. . . Un sapratu, ka mums jāšķiras, iekams neesat saistījusi savu dzīvi ar manējo ...», «... Es nolādu sevi tāpēc, ka nespēju Jums sniegt visu, ko esat pelnījusi. ..».

— Kas jauns? — Paļka vaicāja, pasniegdams savu šķīvi, lai saņemtu zupu otrreiz.

Katrīna ielēja viņam un izēda savu šķīvi, izņēma un sadalīja gaļu. Liekas, ēda arī gaļu, tad iznesa traukus virtuvē. Pēc tam no «Kuzmenku vecmāmiņas» atskrēja Svetlana. Katrīna bija apsolījusi viņai bilžu grāmatu, to vajadzēja palasīt. Vienīgais, ko Katrīna atļāvās, — paturēja Svetlanu mājās un paņēma pie sevis gultā, pieglaudās pie mazā, miegpilnā cilvēciņa un tā arī aizmiga — dziļi, bez sapņiem.

Un pēc dažām dienām, pārnākot no darba, sastapa Svetlanu pagalmā. Bija slapjš un dubļains. Svetlana, iekāpusi Alimova milzīgajos zābakos, skaļi smiedamās, čāpoja pa peļķēm — līksms runcis zābakos no pasaku grāmatas. Marja Fedotovna arī tepat, priecājās par mazmeitu.

— Ko tas nozīmē? — Katrīna dusmīgi jautāja.

— Tēta zābaki! — Svetlana uzvaroši iekliedzās. — Es esmu tētis!

Marja Fedotovna tumši piesarka. Tā bija viņa, kas paklusām iemācīja mazmeitai saukt Alimovu par tēti.

Katrīna pameta uz māti iznīcinošu skatienu, raušus izrāva meiteni no milzīgajiem zābakiem, iesita pa dibenu un ienesa mājā. Svetlana sāka brēkt, māte metās vilkt no peļķes laukā zābakus.

— Kāda nejēdzība! — Katrīnas sašutums kūsāt kūsāja, kad meitene bija aizvesta pie Kuzmenkiem. — Kas jūs lūdza jaukties citu darīšanās? Viens vienīgs tēvs viņai bijis un būs!

— Viņa pati... — māte nobijusies murmināja. — Saproti, meitenei gribas ... Viņš ved rotaļlietas ...

Katrīna pierima. Rotaļlietas! Kā tad — rotaļlietas. To viņš prot. Visus nopircis ar paijām. Mani — pašu pirmo. Kāpēc tad es kliedzu uz māti?

— Nedusmojiet, — Katrīna savaldījās, — tikai pacentieties, māt, lai bērns uz visiem laikiem aizmirst šo tēvoci ar paijām. Un aizmirstiet pati. Mēs esam izšķīrušies.

Katrīna gribēja bez žēlastības piebilst — viņš mani pameta, bet, pamanījusi mātes nelaimīgo seju, žēlodama noteica:

— Neraudiet, māt, tā labāk mums visiem.

Māte, protams, sarunu atstāstīja Paļkam. Brālis jau tā rauca pieri, izvairīdamies pieminēt Alimovu, — it īpaši pēc nesenā brauciena uz Maskavu. Sākumā Katrīna nodomāja, ka Alimovs, kļuvis direktors, vēlēdamies parādīt savu varu, pārspīlējis. Tagad viņa izdzirda Paļkas īgno atbildi:

— Paldies dievam. Es nekad neesmu tam visam . . . ticējis.

Brāļa teiktais Katrīnu sāpīgi aizskāra. Viņš nav ticējis. Droši

vien arī Saša, Ļipatuška, tāpat Ļuba nav ticējuši. . . kam? Ka viņa mīlestība ir nopietna? Ka viņa nolūki nopietni? Un es . . . ticēju? Es vairījos domāt par to, kas būs tālāk, bet kā varēja neticēt viņa mīlestībai? Un kā lai aizmirst to tagad, ja atmiņā, kā par spīti, ataust viss labākais, kas satrauca un saviļņoja? . . . Istaba jūras krastā ar plaši atvērtu logu, lai varētu redzēt ūdeni vizam mēness staros, lai ieplūstu aļģu un ziedu smarža, viņa rokas, balss, kas viņam tik neparasta, — nav taču iespējams liekuļot tādu maigumu, kaisli un padevību!

Kur tas viss palicis? Kas tas par cilvēku, ja viss tik ātri iedegās un — izdega? . ..

Katrīna vienatnē atkal un atkal no jauna centās viņu izprast, daudzas reizes pārlasīja arvien tās pašas divas vēstules — pēdējo un priekšpēdējo, kas uzrakstīta, gaidot aicinājumu ierasties Kremlī. Tai dienā viņš sīkā, neskaidrā rokrakstā pierakstīja sešas lappuses. Gara, juceklīga, izmisīga vēstule: «Kā redzams, liktenis lēmis meklēt citu darba lauku . . .», «Mūs saveda kopā uzvara, kā gan Tu raudzīsies tagad uz mani, kad esmu sakauts? .. .», «Skaļi tikšķ un tikšķ pulkstenis, varbūt skaitīdams manus pēdējos dzīves brīžus . ..».

Cik savādi! Es domāju, ka viņš metīsies cīņā ar pilnu krūti, sevi nežēlodams, bet metās Saša. Vai Sašu arī tai dienā bija pārņēmis tāds izmisums? Vai viņš padevās? . . . Nē, viņš nevarēja padoties panikai. Un nevarēja domāt vienīgi par sevi — «meklēt citu darba lauku . . .».

Katrīna, salīdzinājusi abas vēstules, ļauni iesmējās.

Pirmajā — izmisīgajā bija rakstīts: «Vai dosies man līdz nezināmā nākotnē, varbūt sūrā darbā un trūkumā?»

Otrajā — atvadu vēstulē: «... Nolādu sevi par to, ka nespēju Jums sniegt visu, ko esat pelnījusi.» Skat, kā! Tieši tagad — nespēj ...

Kas gan ar viņu noticis šai vienā mēnesī, kas pagājis starp abām vēstulēm?

Nomākusi lepnumu, Katrīna vaicāja brālim:

— Kas tam Alimovam lēcies?

Paļka brīdi klusēja, tad apvilka ar pirkstu ap galvu:

— Galva apreibusi no panākumiem. Administratīva sajūsma!

— Un vēl?

— Ko tad vēl? Pietiks ar to pašu.

Viņš paspēra soli viņai tuvāk un uzlika roku uz nepakļāvīgā pleca:

— Velc svītru pāri, māšel. Pie velna!

— Es jau sen . . . pie velna!

Nē, nekam vēl nebija pārvilkta svītra. Var nomākt sevi, cik grib, smagā darbā, — no patiesības nav iespējams ne paslēpties, ne arī to var nomākt. Parotaļājās un aizmeta kā apnikušu paiju.

Paļka vairākkārt dzīrās un tomēr nespēja pastāstīt Katrīnai, kas bija noticis Maskavā.

Lai kā viņu kaitināja māsas un Alimova attiecības, kuru ne-satricināmībai viņš neticēja, Alimovs tomēr bija viņu piekritējs un līdzgaitnieks, Alimova iecelšanu par direktoru Paļka uztvēra tāpat kā Ļipatovs: «Uzvara mūsu! Labāk pašu Alimovs nekā sazin kas.»

Ogļu gazificēšanas uzņēmumā, gaidot pārmaiņas, valdīja nervoza atmosfēra. Lidija Osipovna sēdēja savā vietā ar neizdibināmu sejas izteiksmi, bet katrreiz, kad no kabineta atskanēja zvans, sarāvās kā dzelta.

Račko saveda kārtībā visu, kas attiecās uz viņa darbu. Uz Svetova visu aptverošo jautājumu: «Nu, kā jums te iet?» — viņš nodziedāja: «Šodien jūras viļņi šūpo!» — un tad klusiņām piebilda, ka, acīm redzot, Ogļu gazificēšanas uzņēmumā viņam pienākušas pēdējās dienas.

— Kāpēc, Grigorij Tarasovič! Kā tas var būt, ja jus ...

— Nē jau, Pāvel, tu nesaproti! — Račko ironiski viņu pārtrauca. — Partijas sekretārus nemēdz padzīt no darba; ja vēlas no tiem atbrīvoties, tad ... tos izvirza. Iz-vir-za! Kā vērtīgus darbiniekus — uz patstāvīgāku darbu . . . kaut kur tālāk.

— Bet kāpēc? ... Jūs taču?!

Račko palūkojās ciešāk uz Svetovu — vai tiešām puisis nezina ne par sarunu naktī ar Mordvinovu, ne par to pļauku? Jā, nezina. Labi vien ir. Pamatīgi, Saša, tu neesi pļāpa.

— Ej pie Alimova, viņš tevi gaida, — Račko apvaldīti sacīja. — Centies panākt visu, kas stacijai vajadzīgs. Palīdzība nāk dāsna — mums atļauti līdzekļi darbu paplašināšanai, nolemts projektēt lielu eksperimentāli rūpniecisku staciju Sibīrijā, mūsu Zinātniskās pētniecības institūtam beidzot ierādītas telpas un piešķirti pieklājīgi zinātnisko līdzstrādnieku štati, ir cerība dabūt jaunus aparātus . . .

— Tas taču pamatīgi!

— Kā tad, ka pamatīgi, — Račko piekrita, — bet arī tas pamatīgi, ka cilvēks pamanās no viena smaida un joka pēc izmesta vārda sev izdabūt direktora posteni!

Sākumā, saticies ar Alimovu, Paļka nodomāja, ka Grigorijs Tarasovičs nav pratis sastrādāt ar jauno direktoru un paļāvies naidīgām jūtām. Alimovs bija pacilāti satrauktā garastāvoklī, viņa kūsājošā enerģija, liekas, nezināja šķēršļus, viņa balss dārdi atskanēja līdz vistālākām Ogļu gazificēšanas uzņēmuma istabām. Viņš tūlīt uzklupa Svetovam — ar ko jums palīdzēt? Visu izdarīšu! Ar zobiem izplēsīšu! Prasi ar uzviju, nekautrējies, patlaban tāda situācija! ...

Paļkam tikai to vien vajadzēja. Viņš iestiga rūpēs, visu laiku juzdams Alimova sparīgo atbalstu. Aparāti. . . Cauruļu pasūtījumi... Štati. .. situācija tiešām izdevīga.

Sašu iznāca satikt reti — institūts pārvācās uz jaunām telpām. Saša bija domīgs un sevī noslēgts, apspriest Alimova iecelšanu nevēlējās, tikai sacīja:

— Mums viņa trūkumi un labās īpašības zināmas, — tātad jācenšas atturēt no pārsteidzīgas rīcības un novirzīt viņa enerģiju tā, lai tā nāktu par labu darbam.

Ļuba, vaicādama par Katrīnu, starp citu izmeta:

— Viņi nesader kopā ... Vai tad tiešām Katrīna to nesaprot!

Paļka arī pats tā domāja, tomēr draugu attiecībās pret Ali-

movu varēja manīt nesaprotamu aizspriedumainību. Paļka tieši noprasīja — kas īsti ir?

— Pavēro, — Saša strupi ieteica.

Paļka sāka vērot. īstenībā nekāda sevišķa atjautība nebija vajadzīga, Alimovam viss lauzās uz āru. Negaidītais karjeras pavērsiens iekveldināja viņa godkāri — viņš tiecās, cik ^j/ien iespējams, izmantot laimīgo situāciju, gūt popularitāti un slavinājumus, atsaukdamies uz Ogļu gazificēšanas uzņēmuma perspektīvām, neatlaidīgi centās panākt, lai viņu apstiprina Tautas komisariāta kolēģijas locekļa amatā, dabūja personīgā lietošanā mašīnu un kuru katru brīdi cerēja saņemt dzīvokli, izgādāja vadošajiem darbiniekiem algu paaugstinājumu, un tas viss ne tāpēc, lai gūtu savu labumu, bet prestiža dēļ: viņa ikdienas prasības nebija lielas, dzīves ērtības viņu nevilināja. Paļkam gadījās kopā ar viņu braukt jaunajā mašīnā, Alimovs nevērīgi atlaidās sēdeklī, kas bija pārklāts ar tepiķi, un Paļka redzēja, kādā uzvaras lepnumā ieplešas viņa nāsis un spīd acis, ar kādu svētlaimīgu pašapziņu viņš brauc savā mašīnā citu priekšnieku mašīnu plūsmā un tad pie ieejas Tautas komisariātā izmet šoferim: «Gaidi šeit. ..»

Velns ar viņu, lai priecājas, domāja Paļka. Tas jau nav nekas briesmīgs. Ļaunāks ir kaut kas cits ...

Vai Alimovs būtu noticējis, ka viņš izvirzījies savu īpašību, nevis gadījuma pēc? Katrā ziņā viņš ar katru dienu valdonīgāk komandēja, arvien mazāk apspriedās ar citiem, iejaucās gluži tehnisku jautājumu izlemšanā un tāpēc bieži muļķīgi izgāzās. Projektēšanas un tehniskās daļas jaunie inženieri, smieklus valdīdami, stāstīja anekdotes par viņa muļķību.

Paļka piedalījās vairākās sēdēs, un katrā Alimovs uzstājās ar «vadošām» runām, kategoriskā veidā klāstīdams savus uzskatus. Kad viņam gadījās izteikt aplamības, Kolokoļņikovs smalkjūtīgi izlaboja, piebilzdams, ka tagad, kad vadība atrodas stingrās rokās ... pašreiz, kad darbs tiek darīts ar tādu enerģiju un prasmi...

Liktos, ka Alimovs vispirms centīsies atbrīvoties no Kolo-koļņikova — šis cilvēks pietiekami bija bāzis viņiem sprunguļus riteņos. Taču nē, Kolokoļņikovs noturējās, tagad viņš bija strādīgs, atturīgs, centās būt nepieciešams jaunajam direktoram.

Baumas par gaidāmām pārmaiņām nerimās, tas satrauca visus darbiniekus. Paļka pārāk lielu vērību tam nepiegrieza — tādos gadījumos parasti mēdz tērgāt! Tomēr baumas kļuva pārāk noteiktas — it kā pavēle jau sagatavota un saskaņota instancēs: Račko — uz Kuzbasu, Mordvinovu par direktoru Pie-maskavas izmēģinājumu stacijā, bet viņa vietā Zinātniskās pētniecības institūtā — Kateņinu. To pārrunājot, jaunieši zīmīgi saskatījās. Paļka neko nesaprata, bet aizsvilies metās pie Sašas — vai esi dzirdējis?

— Dzirdēju, — Saša atbildēja, — tikai tas nenotiks. Brauksim pie Alimova, tu būsi liecinieks. Vienīgi, lūdzu, sarunā nejaucies.

Alimovs saņēma viņus uzsvērti laipni un pirmais ieminējās par gaidāmām pārmaiņām: «Es tieši grasījos noskaidrot jūsu uzskatus šai ziņā», «Esmu pārliecināts, ka jūs sapratīsiet manus nodomus». Liktos, ka šīs pārmaiņas ir gandrīz vai labvēlība, sevišķas uzticības pierādījums — «visas noteicošās pozīcijas būs jūsu rokās», «pats par sevi saprotams, Aleksandr Vasiļjevič, ka jūs joprojām skaitīsieties par vienu no maniem vietniekiem, gan pēc amata, gan algas ziņā» ...

Saša klausījās, viņu nepārtraukdams. Paļka cietās, atcerēdamies drauga piekodinājumu un cenzdamies saprast, ko

Alimovs grib panākt. Parādīt savu varu? Aizvākt tālāk cilvēku, kurš zina vairāk, ir gudrāks, tātad iespējamo konkurentu? . ..

Kad Alimovs bija beidzis, Saša paklusu un ļoti mierīgi paskaidroja:

— Jūs gribat aizsūtīt Grigoriju Tarasoviču uz Kuzbasu. Taču tur veidojas pašiem savs gluži labs kolektīvs. Bet jums bez Račko būs grūti, Konstantīn Pavlovič. Viņš te ir kopš pirmās dienas, zina visu, viņam rokās visi pavedieni...

— Iztikšu! — acīm nozibsnot, Alimovs nogranda. — Bet pavedieni atradīsies še! Še! — Un viņš sažņaudza lielo, kaulaino dūri.

— Ja jūs mēģināsiet pārveidot darbinieku aparātu un visu pats uzņemties, jūs izgāzīsieties, — Saša tai pašā draudzīgajā noskaņā iebilda, — bet izgāzties jums nav tiesību.

Alimovs pavēra muti — un neteica nekā.

— Jūs, piemēram, esat nodomājis nomainīt Zinātniskās pētniecības institūta vadītāju. Kā labad?

— Ko jūs runājat, Aleksandr Vasiļjevič! — Alimovs iesaucās. — Es domāju pastiprināt Piemaskavas staciju! Un ar institūtu beigu beigās tiks galā arī Kateņins, ja viņam norādīs ...

— Kurš viņam norādīs? — Paļka nenoturējās.

— Es! — Alimovs atkal nogranda. — Es! Kolokoļņikovs tāpat. . .

— Nu, Kolokoļņikovu mēs taču pazīstam!

Saša uzmanīgi pavilka Paļku aiz piedurknes.

— Jūs esat enerģisks organizators, Konstantīn Pavlovič, taču, lai vadītu zinātniskās pētniecības darbu, jums trūkst zināšanu, — viņš skarbi noteica, — bet patlaban galvenais ir nopamatot un teorētiski izstrādāt gazifikācijas procesus. Pietiekama teorijas nenovērtēšana mums izmaksās pārāk dārgi. Es ar to nesamierināšos un cīnīšos tam pretī... — viņš cieši ieskatījās Alimovam acīs, — ... visiem man pieejamiem līdzekļiem.

Alimovs pielēca kājās un sāka skraidīt pa istabu, aizķerdamies aiz paklāja biezajām malām.

Arī Saša kļuva bāls un piecēlās.

— Jūs taču zināt, Konstantīn Pavlovič, ka es no cīniņa nebaidos.

Alimovs pēkšņi palika stāvot. Seja viņam sāka raustīties, acīs pazibēja neprātīgas dusmas.

Paļka sastinga, jo manīja, ka šajā divu raksturu sadursmē jaušams kaut kas, ko viņš nesaprot vai arī nezina.

Te pēkšņi Alimova seja pārvērtās, viņš sasita rokas un sāka dārdoši smieties — kas tad nu, gandrīz vai sastrīdējāmies! — pavilka abus draugus uz dīvāna pusi, apsēdināja un pats apsēdās vidū:

— Norunāsim tā, mīļie, — lai būtu bez aplinkiem! Dodiet padomus, ieteiciet, ja esat ar kaut ko neapmierināti, — lamājiet, ka lai velns par stenderi paliek! Mēs taču esam galvenie karotāji! Kā tad mēs varam strīdēties!

Tālākajā atklātajā sarunā Alimovs brīžiem aizsvilās, brīžiem valdījās, te dusmojās, te, skaļi smejoties, atzinās: esmu vainīgs, ir tāds nodarījums! — un pēkšņi nozīmīgi izmeta:

— Nedomā, Pāvel Kirilovič, ka esmu muļķis un neredzēju, kas tev nepatīk. Tad nu teikšu, ka vairāk mums nekāda iegansta ķildām nebūs.

Kā lai to saprot? Paļka juta, ka nupat dzirdējis kaut ko svarīgu — un tas bija svarīgs ne jau viņam, bet māsai. Taču kāpēc Alimovs, vērsdamies pie viņa, skatās uz Sašu, saka it kā Sašam? ...

Alimovs pēkšņi saķēra galvu abām rokām un sāka šūpoties kā lēkmē.

— Jā, jā, jā, kas tad es esmu? — viņš murmināja. — Pavecs, rupjš, nenosvērts ...

Šķita, ka viņš ir atklāts un nelaimīgs, Paļkam pat sametās žēl, bet Saša bez kādas līdzjūtības norādīja:

— Tad jau labi. Tagad, Konstantīn Pavlovič, aprunāsimies par zinātnisko un eksperimentālo darbu koordināciju . . .

Nākamajās dienās Alimovs bija saprotošs un vienkāršs kā agrāk. Sarunu par pārmaiņām vairs nebija.

Paļka jau grasījās braukt prom, te kļuva zināms, ka Alimovs nolēmis izmantot gadījumu, kad Maskavā atrodas izmēģinājumu stacijas vadītāji, un sarīkot draudzīgu banketu: nosvinēt uzvaru un gūtās sekmes, tāds bija motivējums.

Dienu pirms banketa Lidija Osipovna čukstus palūdza iemaksāt banketam piecdesmit rubļu. Paļka lādējās, bet iemaksāja.

— Ivanu Mihailoviču izsauca ar telegramu, — Lidija Osipovna pačukstēja un devās tālāk vākt naudu.

Izsauca — uz banketu? Un tomēr bija patīkami, ka Ļipatuška nav aizmirsts.

Bankets notika speciālā viesnīcas zālē. Viesmīļi šaudījās ap galdiem, uz kuriem stāvēja uzkožamie un pudeles: savos melnajos uzvalkos ar tauriņveida kaklasaitēm viņi izskatījās ļoti svinīgi — kā grāfi prastu viesu vidū. Viesmīļu izskatam pielāgojusies varbūt bija vienīgi Ļuda Kateņina: līdz pat papēžiem garā, čaukstošā zīda kleitā ar lielu izgriezumu — viņa likās izaicinoša un satraukta. Ļuda sēdēja līdzās Alimovam un izturējās kā banketa saimniece. Kad viņa saskandināja ar Alimovu, savdabīgi uzsmaidīdama, bet viņš savukārt šķielēja uz Ļudas atsegtajiem pleciem un krūtīm, Paļkam metās karsts un kļuva kauns.

— Ko tas varētu nozīmēt? — jautāja ātri apskurbušais Ļipatovs.

— Nezinu. — Paļka ar sāpēm atcerējās, kā par Alimovu bija uztraukusies Katrīna: «Viņš taču traks, par sevi nedomās!» — nn kā pirmo reizi, runājot par Alimovu, bija teikusi: Kostja .. .

— Manuprāt, stāstīt par to nav vērts.

— Nav vērts, — Paļka nepārliecināti piekrita.

Tika uzsaukts daudz tostu — par uzvaru un par tiem, kas šo uzvaru izkarojuši. Par apakšzemes gazifikācijas attīstību. Par entuziastiem. Par jauno direktoru. Šo tostu uzsauca Kolokoļ-ņikovs, pieglaimīgi uzsmaidīdams Alimovam un Ļudai Kateņi-nai, bet Ļuda, paslējusies kājās, ielūkojās Alimovam acīs un kaut ko teica. Alimovs laimīgi pietvīka un, apsēdinādams Ļudu, aplika rokas ap viņas kailajiem pleciem.

Vadeckis smīkņādams stāstīja galda kaimiņiem, ka reiz pirms pasaules kara «savdabīgu apstākļu sagadīšanās» dēļ iekļuvis šai pašā zālē uz tirgotāju banketu un kā tirgotāji līksmojuši, — liktos, ka viņš neko sevišķu nedomāja, bet klausītāji, šķielēdami uz Alimovu, skaļi smējās.

— Draugi, man šķiet, vajadzētu klusiņām pazust? — Saša garlaikoti ieminējās.

Tobrīd Alimovs pacēla glāzi par gazifikācijas metodes autoriem, pateica par katru kaut ko sirsnīgu un devās pie viņiem saskandināt un skūpstīties.

Paļka piecēlās gan, bet apsēsties vairs nespēja, kājas aiznesa kaut kur sānis. Noreibums sagrāba uzreiz. Vēlāk viņš neskaidri atcerējās, ka staigājis apkārt pa zāli, nez ar ko skūpstījies, strīdējies, gribējis apliet ar šampanieti palmu un prašņājis viesmīļiem, vai tā uzdzīvojuši tirgoņi...

Pēdējais, ko viņš redzēja, iekams tika aizvests mājās, bija dīvains skats pie drēbju pakaramā. Kateņins rāva meitai no rokām ārā kažociņu un klusinātā balsī sauca:

— Es tevi lūdzu, Ļuda, es tevi lūgšus lūdzu!

Kateņina sieva savukārt centās satvert viņa rokas un čukstēja:

— Vsevolod, šeit ne, Vsevolod, uz tevi skatās ...

Tomēr viņš joprojām neatlaida kažociņu un izkliedza savu

lūgumu.

Ļudas piemīlīgā sejiņa bija niknumā saviebta. Tad tā izgaisa, izgaisa arī kažociņš, bet drēbju pakaramam līdzās vientuļi stāvēja Kateņins un šņukstēja, spiezdams pie mutes svītrainu šalli.

Nakts atlikušo daļu Kateņins nosēdēja savā priekšnamā.

— Liec mani mierā, Katja, — viņš noraidīja sievu, kad tā, ciešāk apņemdama rīta kleitu, nāca pie viņa. — Ja vari gulēt, guli.

Viņa likās gultā un cēlās atkal augšā — tas nebija paciešams: sēž, kā atnācis, mētelis mugurā, šalle nokarājas uz grīdas, cepure rokās.

— Seva, nav taču nekādas jēgas — gaidīt. Vai tad tu domā, ka viņa nakts vidū nāks mājās? Lai arī kur viņa būtu bijusi.. .

— Liec mani mierā, Katja.

Viņa nopūzdamās likās gultā, iesnaudās un atkal lēca kājas.

— Vsevolod, jau metas gaišs.

Jā, metās jau gaišs.

No ielas dobji atbalsojās mostošās kustības skaņas.

Kaut kur aizcirtās durvis, noklaudzēja papēdīši... Ļuda? Nē. Kāds, dipinādams ar papēžiem, skrien lejā pa kāpnēm.

Viņš vairs Ļudu negaidīja. Īstenībā jau no paša sakuma nebija gaidījis. Sēdēja truls aiz bēdām, domāja par meitu un sevi, par to, ka sabrūk visas viņa cerības... Kateņinam kļuva nelabi, atceroties, kā Alimovs noreibis bija čukstējis viņam ausī:

— Turieties pie manis, Vsevolod Sergejevič, es jums palīdzēšu tālu tikt!

Arī tad viņš negribēja uzticēties šim cilvēkam, kuram savā laikā tik akli pakļāvās . . .

Kateņins daudz dzēra tai muļķīgajā banketā, bet skurbums bija sen izgaisis. Nekad vēl viņš nebija spriedis tik skaidri ka šodien un nekad nebija tik labi sapratis savu meitu ...

Viņi bija atbraukuši negaidot — Ļuda un viņas vīrs. Anatolija Viktoroviča pulku pārcēla no Harkovas apkārtnes uz pierobežas apgabalu, majors atveda Ļudu paciemoties pie vecākiem, kamēr pats visu iekārtos jaunajā dzīves vietā.

— Kad mēs ar māmiņu braucām uz Donbasu, — Kateņins stāstīja, — mēs pat nezinājām, kur varēsim palikt. Kopā aizbraucām, kopā arī visu nokārtojām.

— Tas bija tik jautri! — Jekaterina Pavlovna piebalsoja.

— Atceries to večuku, kurš tik ļoti baidījās, ka no manas spirta lampiņas aizdegsies māja? ...

Abi smaidīja, pieminēdami jaunības jaukās atmiņas, bet Ļu-das seja pārklājās sarkaniem plankumiem:

— Jūs aizmirstat, ka es esmu pianiste! Vai tas nebiji tu, tēt, kurš prasīja, lai ne uz vienu dienu nepārtraucu nodarbības?!

— Protams, par instrumentu uzreiz nevar zināt, kā būs, — Anatolijs Viktorovičs vainīgi paskaidroja, — bet man apgalvoja, ka klubam atvedīšot pianīno . . .

— Pia-nī-no?! Man nepieciešams koncertflīģelis, nevis pianīno, neesmu jūsu kluba klavierspēlētāja!

Kateņins nekad nebija redzējis meitu tik sapīkušu, viņš centās šo skarbumu mīkstināt un izlīdzināt, viņam bija kauns no majora. Toreiz viņš vēl krāpa pats sevi: mūzika meitai pats galvenais. Drīz vien radās izdevība noskaidrot, ka viņa jau sen vairs nestrādā, kā nākas.

Dienu pirms Anatolija Viktoroviča aizbraukšanas izraisījās saruna par kara draudiem, kas pastiprinājās arvien vairāk.

— Vai jūs uzskatāt par iespējamu, ka, par spīti līgumam, vajadzēs karot?

Majors bija nopietns un domīgs:

— Grūti pateikt. Bet, tā kā Hitlers atklāti paziņo, ka viņa mērķis ir komunisma iznīcināšana . . . domāju, ka vajadzēs karot. Līgums ir tikai tāpēc, lai novilcinātu.

— Nu redzi, Toļa, kas var notikt, — atskanēja Ļudas balss,

— un tu gribi mani vest pie pašas robežas! Es vienkārši baidos! .. .

— Ļuda, ko tu runā!

To uzsauca māte. Katja, kas vienmēr bija gatava sekot vīram visur, kur vien liktenis viņu aizvestu.

Anatolijs Viktorovičs vērīgi skatījās uz Ļudu.

Ne vainas apziņas, ne bikluma viņā vairs nevarēja manīt. Tomēr balss skanēja tāpat kā iepriekš, maigi:

— Zini, bērns, ja sāksies karš, visi parastie priekšstati izzudīs un dzīvot vajadzēs pēc citas mērauklas. Bet karš ir baismīgs visiem — arī karavīriem.

— Nu, tā jau ir jūsu profesija, — Ļuda nepiekāpās.

Anatolijs Viktorovičs skumji pasmaidīja:

— Profesija? Diezin vai šādā karā iztiks ar profesionāliem karavīriem. Apdraudēts būs viss. Viss. Un tas skars visus.

— Būs taču aizmugure? — Ļuda iebilda.

Kateņins cietās, kamēr Anatolijs Viktorovičs aizbrauca. Dusmas uzvirda nākamajā dienā, kad Ļuda sāka apņēmīgi iekārtoties vecāku dzīvoklī.

— Papucīt, es uzzināju, ka flīģeli var dabūt īrēt.

— Nav vērts, — Vsevolods Sergejevičs stingri noteica, — tu jau drīz brauksi prom.

— Vai tu domā, ka es sevi aprakšu pie tās robežas?

— Domāju, ka tu brauksi pie vīra.

Ļuda raudāja un kliedza ar neslēptu niknumu:

— Kāpēc? Kāpēc man sevi jāupurē? Dzīvot kaut kādā nomaļā garnizonā. Es neesmu pieradusi, man nav ērti! Ja viņš grib ar mani dzīvot kopā, lai gatavojas akadēmijai, pārnāk uz Maskavu! Man ir sava dzīve! .. .

— Tu brauksi! — Kateņins uzbrēca tā, kā nekad nebija pat pratis. — Tu brauksi, citādi neesi vairs mana meita!

Ļudas dusmas bija spējīgas vienā mirklī pārvērsties smaida:

— Tētuk, tu esi gluži vienkārši iemīlējies manā Anatolijā! Vīriešu solidaritāte! Un vēl pukojies, kad es precējos! Protams, ka es braukšu, bet kaut drusku Maskavā izklaidēties taču var? ...

Viņš bija naivs un neattapīgs, nekā nesaprata pat tad, kad Ļuda aizskrēja apsveikt Alimovu ar paaugstinājumu darbā. Ali-movs jutās glaimots un pavadīja Ļudu mājās. Kateņinam tāda uzmanība bija patīkama. Viņš priecājās, kad Alimovs ierunājās par iespējamo iecelšanu direktora amatā Zinātniskās pētniecības institūtā . ..

Reiz vakarā Ļuda smiedamās stāstīja:

— Iedomājieties, es šodien uzstājos kā autoritatīva padom-dēvēja, izvēloties jaunu dzīvokli! Alimovs lūdza mani palīdzēt, viņam bija iedotas četras adreses pēc izvēles. Tas bija tik amizanti. Viņš neko nesaprot no visa tā un sacīja man, lai izvēloties tā, kā to darītu sev. Nu tad arī es izvērsos! — Viņa attēloja, kā bija tur izvērsusies: — Konstantīn Pavlovič, te nav nekāds skats no logiem, dūmeņi vien! Šeit lieliski, šai nišā var novietot gultu, te nolikt flīģeli...

— Kam viņam flīģelis?

— Protams, nav vajadzīgs, kaut arī viņš dievina muziķu. Bet es taču izvēlējos it kā sev. Tā bija ļoti jautra spēle!

Citu reizi viņa bija «aizvilkusi» Alimovu uz koncertu. Viņi bija četratā. Jekaterina Pavlovna pirmā ievēroja, ka Ļuda neganti koķetē ar Alimovu un dažādi viņam glaimo . ..

— Kā tad citādi! — smiedamās atzinās Ļuda. — Man patīk jaukt galvu! Un viņš ir pašmīlis un godkārs, gluži vai ņurrā, kad par viņu jūsmo. Bet zini, māmiņ, viņš ir īsts vīrietis un tālu tiks!

Naktī vecāki nolēma paātrināt meitas aizbraukšanu pie vīra. Kad viņi par to ieminējās, Ļuda noslēpumaini pasmaidīja:

— Mans dzīves biedrs nav man vēl sagatavojis pili. Ar klavierēm pagaidām nekas neiznāk. Vai tiešām jūs gribat mani izdzīt ātrāk, nekā mani aicinās dzīves biedrs?

Viņa pūlējās izdabāt tēvam. Kateņins vai kusa, kad Ļuda viņam sagatavoja sviestmaizes un pasniedza rīta kurpes. Bet viņa tikai vilcināja laiku, lai panāktu savu.

Un nu viņa bija spērusi izšķirīgu, labi aprēķinātu soli.

Rīta gaisma iespraucās priekšnamā. Katja jau gatavoja brokastis, dzīvoklī izplatījās kafijas smarža.

Kateņins nometa mēteli un šalli, iegāja vannas istabā, ilgi atsvaidzinājās ar aukstu ūdeni, tad apstājās uz virtuves sliekšņa.

— Katja, tam nelietim ir sieva un dēls. Bez tam pie viņa no Doņeckas brauca cita ... sieva. Es viņu redzēju. Pavisam jauna. Es tūlīt iešu un pateikšu, ka viņš ir nelietis.

— Padzer kafiju, — Katja nocēla no pavarda kafijas kannu. — Es necentīšos tevi aizkavēt, Seva . .. tikai vīrieši reti kad spēj atturēties, ja sieviete pati. ..

— Karas kaklā? — Kateņins rupji pabeidza. — Bet viņai divdesmit un šim četrdesmit, jābūt neģēlim ...

— Pasaki viņam, ja uzskati, ka tas vajadzīgs. Bet tu zini, kas tev var draudēt?

— Zinu.

— Varbūt labāk iet man? Esmu māte ...

— Es neslēpšos ne aiz viena muguras, ja runa ir par manas meitas godu!

Viņš steigšus devās uz Ogļu gazificēšanas uzņēmumu, visu ceļu uzkurinādams sevi ar pierādījumiem un pārmetumiem.

Pie ieejas stāvēja gara melna mašīna. Jaunā direktora mašīna. Uzlikusi elkonīti uz nolaistās rūts, mašīnā sēdēja Ļuda, bezrūpīgi raudzīdamās no kažociņa pūkainās apkakles.

— Papucīt! — viņa uzsauca Kateņinam. — Labrīt!

Viņas acis smējās un brīdināja tā tas arī būs, neiedomājies iejaukties.

Ko tu te dari? Kateņins drūmi jautāja, pukodamies, ka šoferis sēž tepat.

— Gaidu Konstantīnu Pavloviču, viņš bija tik mīļš, ka atbrauca man pakaļ un lūdza palīdzēt izvēlēties mēbeles.

Aizbraucis viņai pakaļ — uz kurieni? Vai arī tas teikts šofera dēļ?

— A-ā, Vsevolod Sergejevič! Labrīt, mīļais!

Alimovs viņu apsveica, it kā nekas nebūtu noticis.

— Labi gan, ka es jūs satiku. Ceru, ka jūs neuztraucāties? Es pavadīju Ludmilu Vsevolodovnu . . .

— Viņš aizveda mani pie draudzenes, — Ļuda pārtrauca, nekaunīgi raudzīdamās uz tēvu smejošām acīm.

Alimovs satvēra durtiņu rokturi.

— Labi gan, ka es jūs satiku, — viņš atkārtoja. — Ieejiet tūlīt pat pie Kolokoļņikova, mēs jums dodam ļoti steidzamu, ļoti atbildīgu uzdevumu.

Tā bija priekšnieka pavēle, uz kuru pieklājās atbildēt: klausos. Kateņins nekā neatbildēja, ar mokām pūlēdamies saņemties, lai kaut cik cienīgi pārtrauktu apkaunojošo sarunu.

— Es rēķinos ar jums, nezaudējiet laiku, — Alimovs pieliecās, kāpdams mašīnā.

Mašīna slaidi sakustējās un aiztraucās.

— Kā gulējāt, Vsevolod Sergejevič? — Kolokoļņikovs sveicināja. — Galva nesāp pēc vakardienas?

— Alimovs man sacīja . . .

— Ak jūs jau viņu satikāt? — Kolokoļņikovs nevilšus pameta acis uz logu, pa kuru varēja redzēt šķērsielu, kur nupat bija stāvējusi garā mašīna. Droši vien viņš ar patiku būs vērojis visu notikumu. — Tad nu, mīļais Vsevolod Sergejevič, jums šodien pat jāizbrauc uz Sibīriju. Vajag ar pieredzējušu aci apskatīt vietu, kas nodomāta rūpnieciskajai stacijai, un visu norunāt. Biļete jums jau pasūtīta, grāmatvedībā sagatavota nauda. Pats galvenais, kam jāpievērš uzmanība . . .

Kolokoļņikovs runāja bez atelpas, ļaudams Kateņinam atgūties. Varētu domā , ka viņš jūt līdz. . .

Kateņina smadzenes nemitīgi atkārtoja tikai vienu teikumu: «Nekur nebraukšu, iekams nebūšu noskaidrojis! . . .» Tomēr ne pateica to. Juzdamies dziļi nelaimīgs, pierakstīja pašu galveno, kas veicams, un noklausījās Kolokoļņikova laimīga ceļa vēlējumos . ..

Tad saņēma no Lidijas Osipovnas komandējuma dokumentus, bet grāmatvedībā — naudu un biļeti mīkstajā vagonā. Pat ievēroja ar tādu kā patiku — mīkstais. Oļesova laikā viņam maksāja tikai par cieto.

Visi izturējās tik uzmanīgi kā vēl nekad. Vai zina jau? 2ēlo? Bet viens otrs varbūt pat apskauž? . ..

— Laimīgu ceļu, Vsevolod Sergej evič!

Labu veiksmi, Vsevolod Sergejevič!

Nicinādams pats sevi, viņš spieda kādam roku, kādam pateicās, kādam uzsmaidīja — un steidzās prom, lai nebūtu neviens jāredz un lai viņu neviens neredzētu.

Katrīna stikloja logus — milzum augstus un milzum platus, gluži neaptverami platus nākamā kompresora ēkas logus. Katrīnai patika stikla smalkā šķindoņa, ķites pakļāvīgais mīkstums, un viņa patika pati sev, kad stāvēja uz sastatņu kāpnēm — veikla un izdarīga, darba tērpā, kas piegūla slaidajam, atkal meitenīgajam augumam.

Katrīnai patika viņas nākamais cehs — caurspīdīgs, gaismas piestrāvots, ielīksmoja iekārta — tā pienāk ik dienas un gaida zem brezenta savu stundu. Drīz sāksies montāža, Katrīna pāries montētāju brigādē un pati piedalīsies sava jaunā, daudz pilnīgākā kompresora uzstādīšanā un noregulēšanā, un vakaros mācīsies kursos: šīm mašīnām taču daudz jaunas automātikas...

Naktī smeldza pleci un rokas, tāpēc ka visu dienu iznāca strādāt ar izstieptām vai paceltām rokām, bet gulēja viņa cieši. Vai nu tāpēc, ka jau smaržoja pēc pavasara, vai arī tāpēc, ka laiks darīja savu un dzīvei pavērās perspektīva, — drūmas domas radās reti un ilgi nekavējās, bet, strādājot uz sastatņu kāp nēm, gribējās dziedāt. Kad Katrīna dziedāja, visi, kas atradās tuvumā, klausījās un skatījās uz viņu — un tas uzjautrināja.

Reiz visu rīta cēlienu nestrādāja: nebija stikla. Kad smagā mašīna beidzot atbrauca, visa brigāde izskrēja kraut laukā.

Piesardzīgi saņemdama smago kasti ar stiklu, Katrīna pamanīja, ka pie pārvaldes aptur pazīstamā emka, ar kuru bija braukājis Alimovs, kad ieradās Doņeckā. No mašīnas izkāpa šahtas priekšnieks un aiz viņa ... — Katrīnai gandrīz izkrita no rokām kaste — Alimovs! . ..

Turēdama kasti, Katrīna stāvēja un skatījās uz Alimovu. Kustības kļuvušas tādas kā nosvērtākas, solīdi izslējās, solīdi pārlika portfeli no vienas rokas otrā, pārlaida skatienu pār strādniekiem, kas izkrāva kastes, un, nepamanījis Katrīnu, devās šahtas priekšniekam pa priekšu uz pārvaldi.

— Ko gaidi? Ejam!

Piesardzīgi sperdama soļus, Katrīna ienesa kasti cehā un atgriezās pēc nākamās. Emka joprojām stāvēja turpat, bet mašīnai līdzās pastaigājās sieviete pūkainā kažociņā un tādā pašā cepurītē. Viņa ziņkārīgi skatījās apkārt un, pieliekusies pie lodziņa, kaut ko vaicāja šoferim.

Un pēkšņi Katrīna viņu pazina.

Nolaidusi rokas un aizmirsdama saņemt pretī kasti, Katrīna stāvēja un skatījās uz Ļudu Kateņinu ... Vai tas var būt? . . . Vai tik neesmu pārskatījusies? ... Vai — tā pati? ...

— Katrīn, nesapņo! Ķeries klāt, ņem nu!

Kaste aiz kastes.

Kaste aiz kastes.

Emka joprojām stāvēja. Un sieviete kažociņā pastaigājās uz priekšu un atpakaļ, piesardzīgi likdama spožajās botēs ieautās kājas uz mālainās zemes.

— Viss. Varam uzvilkt dūmu!

Katrīna nesēdās atpūsties, viņa uzrausās uz sastatņu kāpnēm, izlikdamās, ka sagatavo visu darbam.

Viņa redzēja, kā iznāca Alimovs — šahtas priekšnieks pavadīja Maskavas viesi līdz mašīnai.

Alimovs, pieturēdams sievieti kažociņā aiz elkoņa, palīdzēja iekāpt, tad, saliecies kūkumā, ielīda mašīnā arī pats.

Tai pašā mašīnā, kur bija kādreiz murminājis: liktenis, likteņa lēmums, jums jābūt ar mani kopā šodien un mūžīgi mūžos ... Jūs esat mani pārvērtusi, Katrīn, es būšu tāds, kādu jūs gribat mani redzēt. . .

Un tad: pietiks audzināt, apnicis.

Un tad: pārlaida acis un nepazina.

Ko viņš čukstēja tai, kažociņā?

Katrīna kaut kā nostrādāja līdz maiņas beigām. Lamāja sevi, tomēr asaras smacēja. Gāja mājās pa ciemata ieliņām un ikviena pretimnācēja skatienā lasīja: tavējais — garais atbraucis ar jaunu sirdspuķīti, tu šim neesi vairs ne prātā!

Pie mājas vārtiņiem stāvā ja ta pati emka.

Viņš?!

Pie kaimiņu žogiem un vārtiņiem snaikstīja kaklus ziņkārīgie.

Augstu pacēlusi galvu, Katrīna bez steigas piegāja pie em-kas un sasveicinājās ar šoferi — ar to pašu. . .

— Atsūtīja pēc zābakiem, — šoferis ziņkārīgi skatījās uz Katrīnu. — Pie jūsu mātes.

Ar lielu piepūli Katrīna piespieda sevi atbildēt:

— Sen bija laiks, tūlīt sameklēšu, tur ir vēl citas mantas arī.

Palika žēl zābaku un atsūtīja tiem pakaļ šoferi.. . Cik vienkārši!

Māte trīsošām rokām vāca kopā Alimova mantas.

Svetlana grozījās tepat, — te paķēra ziepju trauciņu, te bārdas nazi.

— Neaiztiec, Svetočka, sagriezīsi roku, — Katrīna rūpīgi salika kopā un sasaiņoja Alimova mantas. Mirkli padomāja, tad iebāza pakā brošu, ko viņš bija Maskavā iedāvinājis.

Pabīdījusi māti sānis, pati izgāja pie vārtiņiem:

— Te būs, nododiet Konstantīnam Pavlovičam.

Šoferim, kā redzams, par vari gribējās kaut ko dabūt zināt.

— Vai tad jūs neparunāsiet?

— Kāpēc? — Katrīna pasmaidīja. — Mēs tagad istabu vairs neizīrējam, paši esam saspiesti. Un arī Konstantīnam Pavlovičam viesnīcā ērtāk.

Viņa pagriezās uz mājas pusi un, juzdama mugurā ziņkārīgus skatienus, neatļāva sev ne pasteigties, ne nodurt galvu.

16

Pavasara sākumā atbrauca Stjopa Sverčkovs.

Paļkas sirds sažņaudzās, kad viņš ieraudzīja, kā Stjopa iet pāri pagalmam, drošības labad balstīdamies uz spieķa, kad ieraudzīja Stjopas seju — vienās sīkās rētās un sārtos apdeguma plankumos. Paļka jau zināja, ka Stjopam palikuši desmit procenti no redzes, ka ir cerība uz iespējamu uzlabošanos, kaut arī var gadīties sarežģījumi. Viņš ar bailēm ielūkojās šais acīs, bet tās bija tās pašas agrākās, jautrās un labās Stjopas acis, kas mazliet sadrūma un saspringa, ieraugot Pāvelu Svetovu, — bet tā jau nebija slimības vaina.

Klaša ieradās izmēģinājumu stacijā uz darba dienas beigām. Paļka neizgāja laukā pie viņas, viņš noraudzījās pa logu, kā abi aiziet zem rokas un kā Stjopa draiskodamies aiz labsajūtas virpina un sviež gaisā savu zaraino spieķi.

Paļka piezvanīja uz Maskavu un beidzot piekrita, ka pāries darbā uz Piemaskavas izmēģinājumu staciju, un ieteica savā vietā pieņemt Sverčkovu.

Nākamajā dienā viņš sāka nodot darbus, pareizāk, iepazīstināt Stjopu ar jauninājumiem, kas bija radušies, viņam prom esot, kā arī ar mēģinājumu rezultātiem. Šī kopējā darba laikā žēluma jūtas pārgāja — Stjopa bija pārliecīgi akurāts un alkaini tiecās darīt darbu, kā jau cilvēks, kurš ilgus mēnešus garlaikojies slimnīcās.

— Es tur būtu aiz skumjām nobeidzies, ja nebijusi jūra, — Stjopa atzinās. — Zini, Pāvel, ja sirdi kaut kas nomāc, vajadzīga jūra. Pie tās viss iegūst skaidrību... Es vēl nevarēju skatīties, tikai klausījos, klausījos . . . Jūra — tā ir liels filozofs! — viņš aušodamies nobeidza un atgriezās pie darba.

Klaša brauca šurp vai katru dienu.

Sarunājās draudzīgi, vienkārši un laipni, liekas, ar visu sirdi pievērsusies Stjopam, ne uz vienu citu pat nepaskatās, uz Paļku — vismazāk: sveiks, ardievu — tas arī viss. Turpretī Stjopa izturējās pret meiteni neiecietīgi, reizēm pat asi. Paļkam metās nelabi, kad viņš dzirdēja, cik Stjopa rupji atbild Klašai. Kāpēc viņa to pieļauj? ... Ja Klaša gribētu izšķirties, tad Stjopa tam dod pietiekamu iemeslu. Tātad negrib? . ..

Sverčkovi bija uzsākuši savā mājiņā remontu, no jauna iztapsējuši labāko istabu un nopirkuši pilsētas universālveikalā drēbju skapi ar spoguļdurvīm. Kad skapis izlīgoja smagajā mašīnā cauri ciemata ielām, pa visiem logiem, pa visiem vārtiņiem tam noraudzījās pakaļ.

— Rādās, ka Sverčkovi apprecina dēlu.

— Meiča no pilsētas, bet, liekas, tā nekas.

— Lai dievs dod, tas zēns ir zelta cilvēks.

— Pie tāda, lai izietu kura iziedama, katra būs laimīga.

Arī Paļkas ausis aizsniedza šīs runas un āmura klaudzināšana

Sverčkovu mājā, pat varēja just smaržojam eļļas krāsu, ar kuru Sverčkova māte krāsoja durvis un logus, — viņu māja bija trešā no Svetoviem.

Vienīgi izmēģinājumu stacijā biedri vairījās runāt par iespējamām kāzām, un Stjopa pats nebilda par to ne vārda. Kad iepriekšējais un tagadējais galvenais inženieris strādāja, viens nododams, otrs pārņemdams darbu, biedri gāja garām bailīgi, it kā līdzās stāvētu nevis seni draugi un darba biedri, bet divi smagi slimnieki.

Runāja vienīgi par darbu, taču reizēm Paļka uztvēra ļoti vērīgu skatienu. Varbūt tāpēc, ka redze kļuvusi vājāka, acis raugās tik cieši? Tagad Paļka redzēja, ka tās nemaz nav senākās, neveras pretī atklāti, bet kaut ko sevī slēpj vai nogaida. Arī pats Stjopa nebija vairs agrākais, labsirdīgi saticīgais puisis. Ko viņš tur bija sapratis, ieklausīdamies jūrā, — kas to lai zina! Lai vai kā, līdzās Stjopam žēlums likās nevajadzīgs . . . bet bez žēluma pret Stjopu Paļkam pašam zuda pamats.

Gadījums ar Ļoņu Garmašu atklāja viņam Stjopā jaunu, līdz šim nepazītu rakstura vilcienu.

Pie Ļipatova tieši bija sapulcējušies izmēģinājumu stacijas inženieri, kad piezvanīja Soņins. Jau pēc pirmajiem vārdiem Ļipatovs draiskodamies ieplēta acis un ar zīmēm norādīja biedriem, ka notiek kaut kas ļoti interesants. Soņina balss dārdināja klausulē pēc iespējas pārliecinoši.

— Tātad institūts mums rekomendē biedru Garmašu? — Ļipatovs tīšuprāt atkārtoja un pamirkšķināja. — Kāpēc Garmašs nenāk pats pieteikties?

Visi klausījās, kā Soņina balss no jauna dārdināja, varēja sadzirdēt atsevišķus teikumus: «viņš taču ir viens no projekta autoriem...», «laiks līgt mieru...», «specializējas, pētī jūsu problēmas . . .».

— Valerij Semjonovič, tas jau viss pareizi, tikai kāpēc viņš nenāk pats līgt mieru? Vai arī jūs paklājat apakšā salmiņus, lai bērniņš nesadauzās?

Atkal nodārdināja Soņina balss.

— Pat par galveno inženieri? Tā uzreiz? Un tomēr, Valerij Semjonovič, lai atbrauc pats. Man tāds paradums — kad pieņemu darbinieku, gribas viņam paskatīties acīs.

— Zīmīgs simptoms! — Paļka nicīgi izmeta. — Saoduši panākumus, bēgļi atgriežas!

Ļipatovs sāka skaļi smieties:

— Smalki gan! Savārīja ziepes un tagad smilkst un luncinās. Kas ir, draugi, pabaidīsim prom, vai?

Ļoņa īsais uzskatīja, ka nepieciešams «visu pateikt un sūtīt pie velna». Acīm redzot, viņam nebija bijusi viegla izšķiršanās ar labāko draugu. Paļka nicīgi vaibstījās: Garmašam nav ko stacijā darīt, vajadzēja tūlīt pateikt, ka galvenais inženieris jau pieņemts!

Un tad ierunājās Sverčkovs:

— Es gan domāju, ka mēs neesam privāts artelis, bet jauna rūpniecības nozare. Ja darbinieks piemērots ar savām spējām, — bet Garmašs ir talantīgs cilvēks, — kāda nozīme tam, kas jums patīk vai nepatīk! Runāsim ar viņu, bet darbā, kolektīvā. Tā kā mana vieta atbrīvojas, es būtu viņu paņēmis par vadītāju zinātniskās pētniecības daļā.

— Stjopa, tu esi īsts Spinoza! — Ļipatovs iesaucās.

Bet Paļka nodomāja: tā būtu izlēmis arī Saša. Es nezināju, ka Stjopa var tāds būt. . . Un tūdaļ viņam iešāvās prātā: bet Klaša zināja. Klaša zina, ka viņš ir tāds — gudrs, labsirdīgs, ar plašu domu gaitu. Un prot to novērtēt. Un — mīl?

— Ļaujiet man ar viņu parunāt, — Stjopa lūdza, — Zinātniskās pētniecības institūts ir mana kompetence.

Ļipatovs pameta uz viņu šķelmīgu skatienu:

— Ja jau kompetence, tad — lai top!

Kad atbrauca Garmašs, visi bija sapulcējušies vienkopus. Valdot pilnīgam klusumam, Ļoņa atzinās, ka nobijies un atkāpies, ilgi mocījies, bet tagad gribētu to izlabot... ka sen jau sapratis, cik daudz viņam nozīmē apakšzemes gazifikācija . . .

Pēdējos gados Ļoņečka Garais bija kļuvis vīrišķīgāks un nopietnāks. Piemīlīgā sejiņa arvien vēl tāpat meitenīgi piesarka, bet neuzticīgās acis mulsi šaudījās.

— Ņemsim visu vērā, — Ļipatovs krasi nobeidza. — Darbinieki mums vajadzīgi, uzņēmums aug! Tas, ko mēs varam jums piedāvāt, ir galvenā inženiera kompetencē, tā ka es tur nejaukšos. Stepan Dmitrijevič, lūdzu!

Paļka ievēroja, ka Ļoņam sarāvās un piesarka seja, un viņš, lai netraucētu Stjopu, iegrima papīru kārtošanā.

Stjopa sarunu sāka ļoti skarbi:

— Iedams no mums prom, tu dedzināji aiz sevis visus tiltus. Sadedzināji?

— Sadedzināju . . .

— Tad uzcel tos!

Ļoņa murmināja:

— Es jau tāpēc atnācu. Bet — kā?

— Tā, kā ceļ. Balstu pēc balsta, posmu pēc posma. Ar darbu. — Stjopa mazliet pagaidīja un tad sacīja ikdienišķi: — Tad nu tavās funkcijās ietilpst. ..

Pēc tam kad Ļoņa Garmašs bija izpildījis anketu un uzrakstījis iesniegumu, viņu pavadīja pasvītroti draudzīgi: ja jau uzņemts kolektīvā, tad pagājušo nav ko pieminēt.

Visi jau posās mājā, kad Paļka pamanīja pa logu Klašu — meitene stāvēja pagalmā un sarunājās ar komjauniešiem. Arī Stjopa viņu ieraudzīja. Abi palika nekustīgi pie drēbju pakaramā, kautrēdamies aizsteigties viens otram priekšā.

— Vai, kā aizmirsu! Es taču gribēju piezvanīt uz Maskavu! — un Paļka apsēdās pie telefona ar muguru pret logu.

Stjopa kādu brīdi pamīņājās, tad apģērbās un ātri izgāja laukā.

Paļka noņēma roku no klausules.

Ļipatovs tik smagi nopūtās, ka tas izklausījās pēc vaida:

— Būtu nu, Pavļik, ātrāk braucis prom, ja jau tā . ..

— Jā. Jābrauc ... Pasūti man biļeti uz rītdienas nakts vilcienu . .'.

— To mēs tūlīt nokārtosim! Citādi, nudien, arī man jau sāk nervi streikot.

No rīta viņš iedeva Paļkam biļeti. Uz Maskavas ātrvilcienu, kas atiet no Doņeckas pulksten deviņpadsmitos trīsdesmit piecās minūtēs. Vēl agrāk, nekā Paļka bija domājis, — parasti viņi brauca ar nakts vilcienu — nulle piecdesmit minūtēs. Tad vēl atliktu stundas piecpadsmit, tagad — mazāk par desmit.. .

Un pēkšņi visa apkārtne un pats gaiss šķita pilns ar Klašu. Mašīnas mehāniskajā darbnīcā šķindināja: «Ves-ņo-noka! Ves-ņo-noka!» — bet tvaiks katla mājā klusiņām čukstēja: «Klaša, Klaša . . .» Visas pagalmā iemītās pēdas likās viņas mazo kāju atstātas. Smagās mašīnas, kas iebrauca pagalmā, glabāja aiz logu stikliem meitenes gaistošo tēlu. Uz tālruņa zvaniem atsaucās vienīgi viņas balss.

Sākot ar šo mirkli — pirmo no atlikušajām minūtēm ... jā, no atlikušajām piecsimt trīsdesmit minūtēm, Paļka sāka viņu zaudēt, zaudēt, zaudēt. Nenovēršami zaudēt.

— Tad nu, Pavļik, sāksim parakstīt nodošanas aktu.

Paļka sarāvās, izdzirdis šo saudzīgi laipno Stjopas balsi, un

saprata, ka šādā saudzīgi laipnā balsī Klaša mēdza runāt ar Stjopu, tieši tāpēc Stjopa kļuva pikts un rupjš.

Abi piegāja pie galda, uz kura gulēja akts. Dienesta formalitātei te nebija nekādas nozīmes — ne viņu draudzīgajās darba attiecībās, kur melu nevarēja būt, ne personīgajā saskarē, kur nekas nebija līdz galam izteikts un kur vairs nekas nevarēja līdzēt kā vien Maskavas ātrvilciens, kas atiet pulksten deviņpadsmitos trīsdesmit piecās minūtēs.

Stjopa neskatīdamies parakstīja aktu.

Arī Paļka parakstīja un, pirmo reizi atklāti ieskatījies Stjo-pam acīs, ieraudzīja tajās atspoguļojamies savas sāpes vai arī kādas citas, vēl rūgtākas.

Viņš uzlika plaukstu uz Stjopas rokas un piespieda to pie galda.

— Vēlu tev panākumus, Stjopa. Tagad mēs satiksimies tikai Maskavā, ja būs kāda apspriede .. .

— Kā, vai tad tu arī mājās neatbrauksi?

— Tagad mana māja netālu no Maskavas.

— Tomēr te tava māte. Māsa. Un . .. viss.

Paļka paskatījās viņam cieši acīs:

— Nē. Neatbraukšu.

Stjopa pēkšņi pielēca kājās. Viņš bija bāls kā nāve.

— Uz kurieni?

Stjopa paskatījās pulkstenī, pielikdams to pie pašām acīm, un Paļku no jauna sagrāba žēlums, viņš vēlreiz sev atkārtoja: es rīkojos pareizi! Pareizi!

— Man divpadsmitos jābūt pie acu ārsta, — Stjopa piegāja pie drēbju pakaramā. Viņš ļoti ilgi vilka mugurā mēteli. Ļoti ilgi kārtoja žokejcepuri.

— Redzi tā, — viņš sacīja, turēdams rokā durvju kliņķi. — Par draudzību paldies, bet upuri man nav vajadzīgi. Tas, ko jūs ... tas ir muļķīgi!

Viņš brīdi pastāvēja, vārstīdams durvis.

— Jūs arvien vēl nesaprotat. Ja cilvēks ielūkojies tādā tumsā . .. mūžīgajā tumsā. Tad rodas . .. iekšējā redze. Tādu cilvēku vairs nevar piekrāpt. Un nav vajadzības.

Paļka piecēlās. Viņš bija gatavs pateikt: jā, nav vajadzības! Es viņu mīlu, un viņa . . . Bet tobrīd Stjopa atcerējās savu spieķi un pasniedzās pēc tā, taču nepaņēma vis vienkārši, bet meklēja taustīdamies. Un vārdi, kas Paļkam grasījās pasprukt, palika neizteikti.

— Tātad ņem to vērā ... — Stjopa piebilda, iziedams pa durvīm.

w

Tur viņš iet pāri pagalmam pa smago mašīnu izdangātām ceļa grambām — gausi, ar spieķi pārbaudīdams ceļu . . .

Līdz vilciena atiešanai četri simti divdesmit minūtes. Bet tās nav vairs vajadzīgas. Viss pareizi. Tagad jāizskrien pa cehiem, no visiem jāatvadās ... jāaizbrauc mājās un jāsagrūž čemodānā viss pirmajam laikam nepieciešamākais . .. jāatvadās no Katrīnas un mātes, no Kuzmenkiem . . .

Vai Klaša zina, ka es braucu prom?

Kā lai viņa to zina.

Varbūt piezvanīt un atvadīties? «Uz redzēšanos, Klaša.» Nē. «Ardievu, Klaša, es vairāk nebraukšu šurp un gribu tev pateikt, ka . . .» Ko es varu viņai pateikt? Nedrīkst. Nevajag. Aizbraukšu — dabūs zināt. Paskums — un apprecēsies ar Stjopu.

Viņa tā nolēmusi — tātad vēlas to. Klaša jau kopš bērnības viņu mīlējusi. Viņš ir brīnišķīgs puisis. Neļauj sevi žēlot. Ar viņu nav iespējams nebūt laimīgai, brīnišķīgs puisis. Zelta cilvēks . . .

Stacijā bija sanākuši visi izmēģinājumu stacijas darbinieki, izņemot vakara maiņu. Pēdējais atskrēja Ļoņa īsais, kaut arī viņš bija dežurējošais inženieris: izrādās, atnācis Sverčkovs un palaidis viņu. Bet pats — nevēlējās pavadīt? Nekas. Viņš ir mans draugs, esmu viņa draugs, tā tas arī būs, pavadījis vai ne, nav svarīgi.

Pienāca vilciens — tas stāvēja te divpadsmit minūtes. Sāka atvadīties.

Marja Fedotovna, kautrīgi novērsusi seju, slaucīja acis.

Ļipatuška vienā laidā trieca jokus.

Katrīna, apskāvusi brāli, pačukstēja:

— Tu tomēr reizēm atraksti.

Māsas sejā pavīdēja nožēlojama, nevarīga izteiksme. Māšele paliek viena! Viņš aizkustināts noskūpstīja Katrīnu un — pāri viņas plecam ieraudzīja Klašu.

Klaša skrēja gar vagoniem, traukdamās cauri pavadītāju bariņiem. Lakatiņš bija noslīdējis no galvas, mati plīvoja . . .

Viņa skrēja, cik jaudas, un apstājās pie Paļkas, ātri un skaļi vilkdama elpu. Skrēja, bet sejā — ne asins lāsītes.

— Es nupat dabūju zināt! — Viņa neredzēja nevienu, tikai cilvēku, kurš pēc īsa mirkļa brauks prom. — Es nedomāju, ka jau šodien. Tramvaja, kā par spīti, nebija. Mani paķēra Koksa ķīmiskās rūpnīcas smagā mašīna . . .

Kā pērkona dārdi nogranda stacijas zvans.

Lokomotīve, izpūzdama tvaiku, nošņācās.

Visi bija kaut kur pagaisuši, uz platformas stāvēja vienīgi viņa, Klaša.

— Es visu dienu domāju zvanīt, bet tad nolēmu, ka . .

Vēl divas reizes nogranda zvans — tieši sirdī.

— Pilsoņi pasažieri, ieņemiet vietas!

Abi stāvēja kā sastinguši.

— Viņš tev rakstīs, Klaša, — Ļipatovs sacīja, ievilkdams •elpu. — Rakstīs! Rakstīs!

Paļkam aiz muguras grūdieniem sakustējās riteņi. Iečīkstējās uz sliedēm un sāka bez steigas griezties.

— Kāp iekšā, Pavļik, kāp iekšā! — sauca mātes balss.

Klaša paspēra soli uz Paļkas pusi un tikko dzirdami sacīja

Ardievu, Pavļik. Es . . .

Riteņi sāka griezties ātrāk. Aizmugurē slīdēja garām logi un kāpņu laukumiņi, pilni ar cilvēkiem, kas kaut ko sauca, māja . . .

— Viņa tev rakstīs! Rakstīs! — pie pašas auss kliedza Ļipatovs. Vilciena galā pašķīrās gaisma — gāja garām priekšpēdējais vagons .. . Pēdējais .. .

Paļka tā arī nepateica ne vārda. Ļipatovs viņu pastūma, viņš uzlēca uz bremžu laukumiņa un, neievērodams dzelzceļnieku ar karodziņu rokā, kurš neganti rājās, palika karājoties pie rokturiem un skatoties uz krēslā gaistošo Klašu.

Māj daudzas rokas, bet viņas rokas nolaistas.

Nu vairs redzams tikai viņas sejas baltais plankums un šīs •divas nolaistās rokas.

— Līgava, vai? — dzelzceļnieks, kam bija apnicis bārties, jautāja, saritinādams karodziņu.

Lī-ga-va, lī-ga-va, ci-ta lī-ga-va! — truli klandīja riteņi, kņmēr viņš cauri visam sastāvam gāja uz savu vagonu.

Viņa tev rakstīs! Rakstīs! Rakstīs! — čukstus mala riteņi, kad Paļka bija atgūlies uz plaukta ar seju pret sienu, lai viņu neuzrunātu citi braucēji.

Rakstīs - ko tad?

Paļka domās rakstīja visu vakaru. Ar braucēju mugurām nopulētie dzeltenie dēļi zibēja viņam gar pašām acīm; uz viena no tiem zem krāsas bija redzama zara griezuma vieta ar izkur-tušu serdi. Vārdi radās paši un viegli saistījās, saistījās pārliecinoši, maigi, neapstrīdami.

65 i

Naktī, kad ceļa biedri bija aprimuši, Paļka mēģināja pierakstīt kaut daļu no tā, kas veidojās visu vakaru. Rakstīja, saplēsa, rakstīja atkal . . .

Harkova.

Pelēks rīts, pelēka, garlaicīga stacija. Un tieši pretī vagona logam uz blāvas sienas sidrabaini spārni. Gaisa satiksme. «Izmantojiet civilās gaisa satiksmes lidmašīnas!»

Mazliet iesānis uzraksts: «Pasts. Telegrāfs. Telefons.»

Paļka paķēra čemodānu un izlēca uz perona.

— Savienojiet ar lidostu!

Jā, lidmašīna uz Doņecku būs. Septiņpadsmitos nulle nulle Biļete maksā . . .

Viņš saskaitīja naudu — atvaļinājuma, pārcelšanās, alga vajag pietikt visam.

— Meitenīt, savienojiet, lūdzu, ar Doņecku. Pilsētas komitejas komutators trīsdesmit četri.

Divu stundu laikā, pilsoni. Vai gaidīsiet?

Divas stundas?!

— Ņemiet steidzamu. Parastā saruna divi rubļi astoņdesmit kapeikas, steidzamā — četrpadsmit rubļu par minūti.

Paļka maksāja:

Steidzamu! Divas minūtes! Pilsētas komitejas komutatoru, trīsdesmit četri. Biedri Vesņonoku!

Kā?

Ves-ņo-no-ka . . . — Jābūt pilnīgi stulbai, lai nespeiu uztvert tik brīnum jauku vārdu! — Vesņonoka!

Kamēr telefoniste izsauca starpstacijas, Paļka paķēra tele-gramas blanku un, daudz negudrodams, rakstīja Ļipatovam telegramu:

Izlidoju atpakaļ pasuti divas biļetes uz Maskavu ar na košo vilcienu palīdzi Klašai esi lidostā

— Jaunais cilvēk! Doņecka atbild! Otrā kabīne.

Paļka iesteidzās smacīgajā kabīnē un melnajā klausulē izdzirdēja, ieraudzīja, sajuta Klašu. Mīļā balss bija skaidra, it kā viņi būtu par visu jau sen sen norunājuši. Viņas pirksti ar īsajiem, apaļajiem nadziņiem turēja sažņaugtu klausuli. Seja satriecoši gaiša, tādu viņš bija redzējis tikai vienreiz, — kad viņa skandēja dzejoli par kādu robežu, bet viņš pateica — gribi vai negribi, nekādas robežas nav, tā ir mīlestība ...

— Klaša, es izlidoju tev pakaļ septiņpadsmitos nulle nulle. Ar lidmašīnu. Ļipatovs nopirks biļetes, bet tu ņem ātrāk aprēķinu un sagatavojies. Mēs šodien pat aizbrauksim kopā!

— Labi, — Klaša sacīja.

— Divas minūtes beidzas, — telefoniste brīdināja.

— Sameklē Ļipatovu, viņš tev palīdzēs! — Paļka iekliedza starppilsētu klajumu dobjajā tukšumā.

Klašai nebija vajadzīga nekāda palīdzība. Komjaunatnes pilsētas komitejas sekretārs ne vien necentās Klašu atrunāt, bet pateica: «Paldies dievam!» Un pats devās līdz uz grāmatvedību, lai dabūtu viņai naudu, tad piekodināja: «Skaties, lai tu būtu vislaimīgākā pasaulē!» Kaimiņiene iedeva čemodānu, un mantas tajā sagāja ne pārāk brīvi, ne saspiesti. Ļipatovs notvēra Klašu pa telefonu tieši brīdī, kad viņa grasījās skriet laukā no pilsētas komitejas; viņš paskaidroja, ka šodien dabūjamas vienīgi divas vietas sānos cietajā vagonā — ņemt vai neņemt, un viņa atbildēja: «Kas tad tur par starpību, protams, ņemt.»

Lidostā Klaša dabūja zināt, ka lidmašīna pienāks sešos trīsdesmit, ja nenokavēs. Lidmašīna nenokavēja nevienu minūti.

Ļipatovs gaidīja ar mašīnu pie izejas, negāja pretī uz lidlauku: reizēm viņš bija ļoti atjautīgs, šis Ļipatuška!

Paļka pirmais parādījās lidmašīnā un pāris lēcienos nobrāzās pa kāpnītēm, vēl iekams tās bija kārtīgi pieliktas. Pieskrēja pie Klašas un cieši piespieda viņas galvu sev pie krūtīm, * tā viņi, ne vārda nerunājot, palika stāvam. Stāvēja tieši ceļā, tomēr pasažieri un sagaidītāji gāja apkārt divās delikātās straumēs.

— Jaunais cilvēk, vai jūsu čemodāns nav palicis lidmašīnā?

Tas bija Paļkas čemodāns. Abi pieķērās pie nodriskātā roktura un nesa.

— Vilciens aties pēc stundas, — Ļipatovs flegmatiski paziņoja. — Kur paliksim?

— Stacijā!

Viņi klusēja visu ceļu, sēdēdami līdzās aizmugures sēdeklī un raudzīdamies Ļipatova pārmetumu pilnajā pakausī.

— Uz rītdienu varēja dabūt mīkstajā, — Ļipatovs runāja, jo viņu nomāca klusums aiz muguras. — Es piekrītu jebkuram trakumam, ja tas vajadzīgs, tomēr pusdienas jāpaēd. Tu droši vien kopš vakardienas neesi nekā ēdis. Un tu, Klaša, esi ēdusi?

Klaša teica, ka laikam esot ēdusi.

Annuška aicināja, lai iebraucot paēst pusdienas, ja pagūšot. Un kā nekā tādās reizēs pieņemts arī apslacināt.

— Mēs vēl apslacināsim, draudziņ! — Paļka solīja.

Viņi negribēja nekur braukt: baidījās nokavēt vilcienu.

Stacijā atbrauca tikai Katrīna — pagaidām bija nolēmuši

mātei nekā neteikt, lai izvairītos no vaimanām un gaušanās.

— Katrīniņ, paskaidrojiet visiem... — Klaša lūdza, un gaisma viņas sejā uz brīdi satumsa.

— Es jau visiem pateicu, — Katrīna enerģiski nomierināja. — Ļoņa un Stjopa jūs apsveic, atzīst, ka pareizi darāt.

— Jā?!

— Ja, — Katrīna apstiprināja, — pareizi.

Zvans līksmi steidzināja — dziņ-ņ!

Tad vēl līksmāk — dziņņ! dziņņ!

Viņi stāvēja līdzās kāpņu laukumiņā un izklaidīgi māja ar roku, skatīdamies viens otrā.

Vietas vagonā bija sānos, guļamsoli iekārtojami gar logu, viens virs otra. Vilciens nāca no dienvidiem, gultas veļas nebija. Paļkam izdevās pieglaimoties un dabūt no vagona pavadones matracīti Klašai.

Vagona troksnī, sēdēdami viens otram pretī pie paceļamā galdiņa, abi, nespēdami attapties, klusēja. Viņiem garām uz priekšu un atpakaļ nemitīgi staigāja pasažieri. Nodalījumā, kas atradās pretī, trīs puiši, nolikuši vidū plakaniski čemodānu, spēlēja kārtis, bet ceturtais pasažieris, sirmiem matiem, ar kaut ko neapmierināts, gulēja virsējā plauktā un nosodoši raudzījās uz pārīti, kas klusēja pie loga, it kā sen būtu viens otram apnikuši.

Viņi klusēja, jo vēl arvien nespēja attapties pēc visa notikušā.

— Tu neesi kopš vakardienas ēdis, — Klaša pēkšņi nočukstēja. — Mums ir pīrādziņi.

Vīstoklis, ko Ļipatovs bija steigā iedevis ceļam, izskatījās pamatīgs. Tur atradās daži desmiti diezgan sakaltušu pīrādziņu ar kāpostiem — atliekas no Annuškas sestdienas lielās vārīšanas un cepšanas.

Abi notiesāja pīrādziņu pēc pīrādziņa, uztverdami saujā dru-pačas, un smējās, ka, izrādās, ir ļoti izsalkuši, bet pīrādziņi tomēr garšīgi un viņi brauc, brauc, brauc ...

Runāt sāka tikai naktī, kad Klaša bija apgūlusies uz apakšējā sola un apsegusies ar viņa segu, bet Paļka augšā, uz cietā plaukta, uzmetis virsū mēteli. Vagons kratījās, apkārt bija dzirdama krākšana, garām gāja dzelzceļnieki ar lukturiem; no sveces galiņa, kas dega lukturī virs durvīm, pa sienām un plauktiem šaudījās dīvaini atspulgi.

Neērti sašķiebtiem pleciem, atspiedies ar deniņu pret loga rūti, Paļka paraudzījās spraugā gar logu un plauktu.

— Klaša! Vai tu guli?

— Nē.

— Es tevi mazliet redzu. Vaigu un deniņu. Pavirzies pie sienas, lai varu tevi labāk redzēt.

Klaša pavirzījās. Meitenes seja izskatījās dīvaina šajos kustīgajos atspulgos — svešāda un ļoti tuva.

— Izbāz te roku.

Viņa paslējās un pabāza pirkstus, Paļka paturēja tos un noskūpstīja. Izrādās, ka tā nav nekāda kapitālisma palieka, ja roka ir Klašas.

— Vai patiešām tu esi te?

— Patiešām. Un vai patiešām tu esi te? Un tas ir tavs deguns, kas te rēgojas spraugā?

— Mans. Vai deguns ir simpātisks?

— Lielībniek! Ļoti simpātisks.

— Klaša, es tevi mīlu.

— Es arī.

— Nē, tu pasaki pašu vārdu.

Neapmierinātais cilvēks augšējā plauktā sagrozījās un kaut ko norūca. Viņi brīdi klusēja, gaidīdami, lai tas aizmieg.

— Pavļik!

— Es skatos uz tevi.

— Zini, vakar stacijā ... nē, nu jau aizvakar ... es atskrēju un pēkšņi nodomāju: ja viņš teiks — lec vilcienā un brauksim, es lēktu. Vai tu to saproti?

— Nē, es domāju, ka tu... Nē, es neko nedomāju. Es tevi zaudēju, saproti? Zaudēju un zaudēju. . . Toties visu pārējo mūža daļu es tevi nelaidīšu nevienu soli prom.

— Labi. Un kur mēs Maskavā paliksim?

— Nevaru iedomāties.

— Tad nu gan Saša un Ļuba brīnīsies!

Neapmierinātais cilvēks paslējās augšā un norūca:

— Vai beigsiet reiz čukstēties? Jau pāri vienam!

Klaša klusiņām iesmējās. Šaudīgajā gaismas atspulgā spīguļoja viņas acis un tikko manāmi balsnīja zobi.

— Klaša!

— Jā?

— Nekas. Gribējās dzirdēt tavu balsi. Pamatīgi gan, ka tevi aizvedu! Un sagatavojies: tagad tā būs vienmēr — uz kurieni es, tur arī tu. Nesmaidi, es runāju nopietni.

— Es arī nopietni. Un kā tad, vai jūsu Piemaskavas stacijā arī vairāk nekā nav kā tikai lauks?

— Laikam. Nezinu. Bet kaut ko jau man būs sagatavojuši, esmu taču kā nekā galvenais inženieris un autoritatīva persona. Tikai tu mani pietiekami nenovērtē.

— Es novērtēju. Stipri!

— Nu, pielūko!

— Bet ko es tur darīšu, tai jūsu stacijā?

— Klausies, es teikšu pavisam klusi: mani mīlēsi.

Paļka runāja pavisam klusi, bet īgnais kaimiņš tieši tobrīd eksplodēja un ieteica braukt atsevišķā kupejā starptautiskā vagonā.

— Ņemsim vērā, — Paļka apsolīja.

— Būtu sēdējuši mājās un mīlinājušies, ja nevarat nociesties, — kaimiņš nerimās.

Laikam dzīve viņam ļoti nodarījusi pāri un viņš sen nevienam nav bijis mīļš, varbūt pat nekad.

— Mēs jau arī braucam mājā, — Klaša paskaidroja.

Viņas atbildē nebija ne izsmiekla, ne vēlēšanās strīdēties,

vienīgi laime. Tik pilnīga laime, ka pat īgno kaimiņu apdvesa tās nomierinošā elpa.

— Nu tad paguliet pagaidām. Ātrāk aizbrauksiet.

Viņš sagrozījās, novaidējās un šoreiz pats sev noteica:

— Bet es nevaru aizmigt. Smacīgs!

Klaša palēcās kā uz atsperēm:

— Biedri, paklausieties, biedri! Tur, jums virs galvas, ir ventilators. Paraujiet aukliņu, tas atvērsies.

īgnais kaimiņš parāva. Izstiepis dzīslaino kaklu, ievilka auksto gaisu, kas viegli plivināja viņa sirmos matus. Noliecis galvu, pavēroja Klašu un vaicāja:

— Vai tas jūsu vīrs?

Un te notika pats brīnišķīgākais, burvīgākais, neiedomājamais. Klaša uzsmaidīja īgnajam kaimiņam un, ne mirkli nešaubīdamās, atbildēja:

— Jā, vīrs.

DIENA, VAKARS UN NAKTS

Diena bija parasta, — ta ne ar ko neatšķiras no daudzām citām tai līdzīgām; cilvēki to piepildīja ar visu, kas raksturoja viņu ikdienu, un, ja vēlāk tā iespiedās atmiņā savdabīgāk, un visi tās dienas notikumi, domas, rīcība un jūtas ieguva sevišķu nozīmi, tad tikai tāpēc, ka šī diena uz ilgu laiku kļuva par viņu mierīgās dzīves pēdējo dienu. Taču tai saulainajā dienā, tai siltajā vakarā nedēļas beigās viņi to nezināja un pat nevarēja iedomāties, ka aiztek pierastās dzīves pēdējās stundas, ka, sākot ar austošo rītu, vajadzēs ilgā asiņainā cīņā aizstāvēt savas tiesības dzīvot tā, kā viņiem patīk un kā viņi grib dzīvot, ka šai cīņā vieni atradīs nāvi, citi zaudēs mīļotos, ka nebūs viņu vidū neviena, kas nenestu smagus upurus, ka viņu sirdis izies cauri necilvēcīgu pārbaudījumu ugunīm . . .

Tai dienā pie debesīm nebija neviena mākonīša.

. . . Jau kopš rīta izmēģināja jaunu urbšanas veidu. Pāvels bija satraucies un sakarsis saules tveicē. Tikko paguva izpeldēties ūdens krātuvē un paēst pusdienas, kad dežurējošā telefoniste paziņoja: zvanījuši no Tulas, ka nākot ciemiņi.

— Kādi ciemiņi?

— Lūdza pateikt — nezināmi.

Klaša nobijusies pārlaida acis pār savu vienkāršo saimniecību un jautāja: varbūt kaut ko izcept? Ēdienus gatavot viņa lāgā neprata un pati izskatījās kā eksāmenā, turklāt eksaminē-tājs bija Pāvels. Viņa raudzījās Pāvelā bailīgām, spožām acīm, un balss aiz prieka mazliet aizrāvās, it kā Pāvels tikai vakar viņu būtu šurp atvedis. Viņam turpretī šķita, ka abi vienmēr bijuši kopā . ..

— Nekādas ņemšanās ar ēdienu! — viņš nolēma. — Iesim pretī, lai kas tur nāktu.

Minēdami, kas tie par savādniekiem, kuri velkas kājām, ja ir autobuss, abi bez steigas gāja pa zāli — koši zaļu un sulīgu, izraibinātu baltiem pīpeņu un ziliem rudzupuķu ziedu plankumiņiem. Klaša nemitīgi noliecās, plūkdama puķes, bet Pāvels ar nerimtīgu lepnumu aplūkoja visu, kas apkārt, tāpēc ka tehnikas sausajā valodā šo vietu sauca par apakšzemes ģeneratoru.

Plašo pļavu, kas nesen bija piederējusi kaimiņu kolhozam, masīvu cauruļu līnijas sadalīja platās strēmelēs: vienas pievadīja gaisu, citas aizvadīja gāzi. No šīm maģistrālajām caurulēm, saskaldot strēmeli kvadrātos, nošķīrās tievākas caurules — uz urbumiem. Urbumu atveru vietas rādīja rinda melnu atgriežņu ar kontrolaparātiem un rokas aizslēga ratu, — kādreiz pie tāda aizslēga rata Pāvels bija pārdzīvojis milzīgas pacilātības, baiļu un triumfa mirkļus . . . Tie stāvēja rindā kā parādē, bet dziļumā zem tiem, līdz 1500° sakaitētā slānī, norisa process, oglei pārvēršoties gāzē. Tas jau bija pierasts — un tomēr pie tā nevarēja pierast.. .

— Ai Pavļik, atkal govis iemanījušās!

Jā, kolhoza govis nesatricināmā mierā plūca zāli pie pašām caurulēm, atvēcinādamas ar asti vieglo dūkoņu, ko laikam noturēja par nezināmu kukaiņu sīkšanu.

— Lai. . . Vai zini, Klaša, paies gadi, ogles būs atdevušas visu gāzi, mēs pāriesim uz citiem iecirkņiem, bet šo zemi kolhozs saņems atpakaļ, un drīz vien neviens neticēs, ka te atradies uzņēmums, kam bijis sakars ar oglēm. Kāpēc gan šo pasākuma pusi neņem vērā visvisādi Vadecki? .. .

— Tāpēc, ka negrib ņemt vērā, — stingrā balstiņā noteica Klaša, uzkāpa uz caurules un sāka pa to iet, izlikdamās, ka lūkojas, vai nenāk ciemiņi, — īstenībā viņa baidījās no govīm.

Pāvels vēroja, cik veikli Klaša iet pa cauruli ar savām mazajām kājiņām īsajās zeķītēs un sandalēs, un domās strīdējās tālāk ar pretiniekiem. Labi, neņemsim vērā galveno — ka te nav bīstamā un smagā apakšzemes darba. Uzskatīsim, ka tas nav nekas. Bet, kad šahta ir izmantota, viss, kas iebūvēts tajā, iet zudumā, kapitālieguldījums tiek norakstīts. Mums turpretī deviņdesmit pieci procenti kapitālieguldījuma ir virs zemes, visu viegli pārcelt uz jauniem iecirkņiem. Un mēs pametam neaizskartu, ziedošu zemi, kur nav ogļu putekļu un nederīgo iežu neglīto melno atmetumu. Tiešām, negrib ņemt vērā! . . .

Viņš pasmaidīja, apsvēris, ka tiklab Vadeckis, kā arī citi skeptiķi nav bijuši izmēģinājumu stacijās — ne Doņeckā, ne šeit. Lahtins, piemēram, neticēja uz vārda, atbrauca. Apskatīja laboratorijā gāzes analīzes, pačamstināja ar lūpām un vaicāja: «Kur jums te ir urbums?» Viņam saka: tas ir tālu, un tur nevar piebraukt klāt. «Vediet!» Aizveda, pieturot zem rokām. Aizgāja. «Atgrieziet!» Paostīja, izvilka no kabatiņas pats savu pipeti, paņēma paraugu. «Tagad uz laboratoriju!» Pastūma laboranti nost, pats iztaisīja analīzi. «Hm ... patiesi. Jā, tagad — ticu!» Un viņam taču astoņdesmit septiņi!

— Pavļik! Paskaties — kas tie ir?

Divi cilvēki — vīrietis un sieviete — gāja pa lauku, saķērušies rokās un šūpodami tās soļu taktī. Apstājās . .. viņš pavilka viņu uz savu pusi. . . noskūpstīja! . . . Sieviete, skatīdamās apkārt, atstūma viņu.

— Iļka Aleksandrovs! Vit ja!

Pāvels priecīgs metās pretī — abi jau sen bija apsolījuši ierasties, šis aušīgais jaunais pāris, un visu laiku nebrauca.

— Jums par zināšanu, jūs skūpstāties tieši virs uguns cirtnes.

Vit ja izbrīnījusies paskatījās uz zemi:

— Cik savādi, ka zem tādas lauku pļavas trako liesmas!

— Ho-ho! Ja tās trakotu, mēs iegūtu vienīgi dūmus. Tas nozīmētu, ka neprotam pārvaldīt procesu. Bet nu jau gads, kopš mēs bez pārtraukuma dodam gāzi divām rūpnīcām.

Vit ja pasmaidīja:

— Rādiet to savu brīnumu, tikai neaģitējiet, mēs jau tāpat esam gatavi jūsmot. Mēs esam šodien laimīgi un vieglprātīgi. Klaša, vai jūs kāpsiet lejā vai mums vajadzēs rāpties uz caurules?

Klaša, spiezdama sev klāt veselu klēpi puķu, nolēca.

— Tas ir simboliski! — Iļka iesaucās. — Sieviete un ziedi virs uguns cirtnes!

— Es te ieviesīšu vēl labāku simboliku, — Klaša sacīja,

— šīs caurules augu ziemu karstas, pat sala laikā zem tām aug zālīte. Lai priekšnieki runā, ko grib, bet es uzlikšu lecektis un audzēšu dārzeņus un rozes! Man jau ir entuziasti!

— Jūs abi piederat pie apsēstajiem, — Aleksandrovs sacīja,

— ne velti viena ... viens cilvēks teica par Pāvelu, ka viņš esot laimīgs puisis: ticot, sapņojot un īstenojot.

Viņš sastomījās, nodomādams, ka varbūt, Klašai dzirdot, nevajag to cilvēku pieminēt, taču Pāvels pats iejautājās:

— Rusakovska? Ko tur lai saka, viņai taisnība. Manuprāt, citādi nemaz nav vērts dzīvot.

Iļka domīgi pacēla acis, bet neteica nekā.

Viņš labprāt iepazinās ar staciju un reizēm aizrāvās: dabūjis zināt, ka tiek celts cehs, kurā no gāzes izstrādās sēru un hipo-sulfīdu, viņš sāka pierādīt, ka vajag uzcelt savu skābekļa staciju un tajā ražot argonu un ksenonu. Tad atkal nogrima domas un vairs nedzirdēja neko.

— Iļja, vai tu gudro kaut ko jaunu?

— Šis tas ir, — Iļka izklaidīgi smaidīja, — kaut kas līdzīgs nelielam apvērsumam pasaules mērogā.

Pāvelam negribējās izvaicāt: tādos gadījumos cilvēks pats izlemj, kad un kam stāstīt.

— Tā biju es, kas viņam sagrozīja galvu, — Vitja jautri atzinās, — bet es pati pametu šo tēmu nepabeigtu. Vasara paliek vasara!

— Mēs abi esam klaiņotāji! — Iļka piebalsoja un apskava Vitju. — Līdz rudenim klaiņosim — bez maršruta, kur deguns rādīs. Un neko nedomāsim.

Tā viņš runāja, tā arī gribētu darīt, bet domās atgriežas laboratorijā, kur pēdējās nedēļās noņēmās ar argona izdalīšanu no dažādiem iežiem, novilcinādams darbu līdz atvaļinājuma laikam, tāpēc ka ķerties pie kaut kā jauna nebija nozīmes.

Process bija vienmuļš un apnicīgs. Simto reizi darīdams vienu un to pašu, Iļka nogrima domās: kā noris dabiskais argona veidošanās process zemes dzīlēs? Tas velkas miljoniem — nē! — miljardiem gadu.

Viņš apskatīja elementu izplatības diagramu. Argonam atbilstošais punkts krasi izslējies uz augšu. Stāva smaile. Kāpēc?

Vajadzēja tikai uzdot sev šo jautājumu, un jau viss parejais izzuda, kā nebijis. Kāpēc? Kā varēja rasties šāda stāva smaile?

Iļka mēģināja sev attēlot ilgstošo darbību, kas norisinās zemes dzīlēs. Argons galvenokārt veidojas, sadaloties kālijam-40. Jo ilgstošāks kālija sadalīšanās process kādā iezī, jo lielāks bija argona saturs. Bet tad jau?! ...

Minējums pārsteidza ar savu vienkāršību. Tad tas nozīmē, ka pēc kālija un argona satura var noskaidrot ieža vecumu!

Līdz šim mēs to noteicām tikai ģeoloģiski — pēc saguluma veida, pēc faunas paliekām, kas raksturīgi zināmam Zemes vēstures periodam. Metode tikai aptuvena, ļoti seniem iežiem vispār nederīga . .. Turpretī te iespējams gluži precīzi noteikt jeb-66 i

kura ieža vecumu — gan paša senākā, gan jaunākā. Cik argona atbilst kālija-40 vienībai? — lūk, tas būs jāuzzina, lai noteiktu Zemes vecumu un pat meteorītu vecumu — noslēpumaino kosmosa sūtņu vecumu . . . Bet tas vēl nav viss! Ja zināma vecuma veidojumos atrasta nafta vai ogles, var uzskatīt, ka arī citās vietās tā paša vecuma iežos tie varētu būt... Velns lai parauj, liekas, esmu ticis uz pēdām kaut kam vērtīgam! .. .

Cik ļoti viņam pietrūka «vecā»! Kaut vai arī Žeņkas Tru-ņina! Protams, tas savu panācis un izdara apvērsumu alumīnija ražošanā . . . lieliski! Būtu viņš te, pedantiskais un ārkārtīgi disciplinētais 2eņa Truņins, mēs abi uzsāktu eksperimentālu pārbaudi un pēc tam kopā sacerētu rakstu. Vienam — slinkums. Arī karsts. Un tepat Vitja . . .

— ... Vai arī, teiksim, atveru urbšanas metodē! — viņš sadzirdēja Svetova balsi. — Darba vēl bez sava gala! Bez gala!

Protams, līdzīgā situācijā šis disciplinētais puisis būtu atteicies no visiem kārdinājumiem, kādi vien pasaulē ir, un bez kavēšanās būtu ķēries pie darba! . . . Bet es neķēros. Mugursoma plecos, Vitja pie rokas — un prom! Divu mēnešu laikā pasaulē neapgriezīsies otrādi bez argona metodes! ...

— Paklausieties, draugi! Kā būtu, ja mēs aizietu tur, uz to birzīti, uzkurinātu ugunskuru, stāstītu baismīgus notikumus, deklamētu dzejoļus un ceptu pelnos kartupeļus? Klaša, vai jūsu mērķtiecīgi iekārtotajā saimniecībā kartupeļi atradīsies? Un vai esat abi spējīgi uz veselu vakaru vai arī veselu nakti aizmirst, ka pastāv gazifikācija, atveru urbšana un viss pārējais?

— Esam spējīgi!

Tā viņi arī pavadīja šo vakaru un visu kluso, silto nakti līdz rītausmai.. .

Piecas minūtes pirms Maskavas-Soču ātrvilciena atiešanas noskaidrojās, ka Irēnītes nav. Visu laiku bija tepat, sēdēja uz čemodāniem un pēkšņi pazudusi.

Būdams uztraukts pēc cīniņa pie biļešu kases, Ļipatovs sāka kliegt, ka zaudēs prātu, ka bērns izlaists un vispār — tā nav ģimene! Annuška, tikko valdīdama asaras, skraidīja pa peronu un jautāja visiem pēc kārtas, vai nav redzēta meitenīte sarkanā jaciņā?... «

— Redz, kur ir jūsu sarkanā jaciņa, — norādīja gara auguma tēvocis, kas ar tibeteiku galvā un vingrošanas kurpēm kājās pastaigājās gar vilcienu.

Irēnīte stāvēja pie pēdējā vagona un skatījās, kā ar troksni un kņadu vagonā kāpa iekšā bars jauniešu, kā redzams, alpīnisti vai tūristi. Annuška satraukumā krietni sadeva mazajai un aiz rokas aizvilka uz viņu vagonu. Tikko paguva ieiet kupejā, kad vilciens sāka kustēties.

— Daudzsološs sākums, — Ļipatovs novērsās no meitas domīgās sejas, kas it nemaz neizskatījās vainīga. — Ja viņa vēlreiz izstrādās kaut ko tamlīdzīgu . ..

Kad Ļipatovs skaitās, viņš runāja par Irēnīti trešajā personā un visu atbildību uzkrāva Annuškai.

Tēvocis ar tibeteiku, izrādās, bija kupejas kaimiņš, Irēnīte viņu vērīgi apskatīja un jautāja:

— Kāpēc jums galvā tibeteika? Lai apslēptu pliku pakausi?

Garais tēvocis sāka skaļi smieties, kaut arī pietvīka. Ļipatovs nošņāca Annuškai pie auss, — redz, kur ir tie audzināšanas augļi, bērnam nav ne mazākās saprašanas . . .

— Vai zini, Vaņa, — Annuška rāmi atteica, — tu brauc atpūsties, un es arī braucu atpūsties, tāpēc mēģināsim bez nervu satraukumiem.

Un Vaņa apklusa.

Bet Irēnīte, sēdēdama iepretī garajam tēvocim, vaicāja:

— Vai tie ir telegrāfa vadi? Kam vajadzīgi vadi, ja var pārraidīt pa radio?

— Bet kāpēc, ja gribas dzert, var pasūkāt akmentiņu, un slāpes pāriet?

— Kā jums liekas, — ja alpīnists nokrīt un nositas, vai viņš ir varonis vai nav nekas sevišķs?

Ļipatovs reizēm aizrādīja no sava augšējā plaukta:

— Neuzbāzies tēvocim ar saviem muļķīgajiem jautājumiem.

— Es neuzbāžos, — Irēnīte atsaucās, — mēs sarunājamies.

Tēvocis ar tibeteiku galvā atbildēja labprāt, tad vairs ne tik

labprāt un vēlāk pavisam aprauti: — Nezinu. Varbūt. Es domāju, ka jā. — Beidzot viņš nolēma pagulēt, laikam tāpēc, lai tiktu vaļā no Irēnītes.

Ļipatovs jau vieglītēm krāca. Irēnīte raudzījās pa logu, atbalstījusi galvu uz dūrītēm. Annuška bija noāvusi kurpes un atlaidusies uz sola, bet negulēja, domāja. «Kaut kas man neiznāk tā, kā vajag, kaut ko esmu palaidusi neievērotu ... Darbā ar visu tieku galā, bet mājās — ne. Neesmu arī nekāda laba māte . . . Bezgalīgie jautājumi rodas tāpēc, ka prāts ir zināšanu kārs, bet mēs maz nodarbojamies ar bērnu. . . Tagad būs laika veselu mēnesi, es nodarbošos ar viņu ... nodarbošos ...»

Annuška nebija aizmigusi, tikai mazliet, mazliet iesnaudusies, bet, kad atvēra acis, — Irēnītes nebija. Sastingusi aiz bailēm, viņa pielēca kājās .. .

Visi skraidīja kā apsviluši, bet Irēnīte atradās vagonā, kur brauca alpīnisti. Alpīnisti viņai stāstīja par ledus cirvjiem, par lavīnām, par noteikumiem, kāpjot augšā pa virvi. Kad iebrāzās saniknotais Ļipatovs, viņi aizstāvēja meiteni un paziņoja, ka viņa lūdzas līdzi kalnos.

Klausīdamās garās un bargās pamācības, Irēnīte skatījās uz tēvu, acis nemirkšķinādama, un pēkšņi sacīja:

— Ja es esmu tik slikta, lai tad es arī braucu viņiem līdz.

Tēvocis, iebāzis degunu spilvenā, iespurcās, tad sāka pārliecināt Ļipatovu, ka neviens šādā vecumā nav bijis diezin cik paklausīgs, ka viņa vēl maziņa.

— Mazs cinītis gāž lielu vezumu, — Ļipatovs noburkšķēja.

— Vezumu? Jā-ā ... Vai jūs atceraties stāstu par neglīto pīlēnu?

Irēnīte bija jau aizmigusi, svešais tēvocis arī gulēja, bet Ļipatovs un Annuška nemitīgi raudzījās uz savu mierīgi guļošo pīlēnu un katrs savādāk, ar vecāku bailēm pārdomāja, kas īsti viņā slēpjas, šai mazajā nemiera garā, un vai varētu būt, ka viņiem, tādiem neciliem, aug mazs gulbis?

Ļipatovs nodomāja: kas tad tur, viss var būt! — tad vēl jo vairāk Annuškai laiks pamest darbu un nodoties meitas audzināšanai. Annuška savukārt sev apgalvoja: nieki, nejauša līdzbraucēja nejauši izmesti vārdi! Parasta, mazliet savā vaļā augusi meitene ... bet arī snaudā viņai rādījās divi spēcīgi, balti spārni.

Šai dienā pie Mitrofanoviem gaidīja atbraucam Igoru un posa ceļam Matveju Denisoviču — rīt viņš beidzot brauca prom uz Turgajas rajonu.

Četrus gadus ilgi viņš bija palicis pie sava — neatkāpdamies, neļaudams sevi samulsināt ar zobgalībām. Uzstājās visur, kur tik vien izteica vēlēšanos viņu uzklausīt, sacerēja rakstus un ietiepīgi staigāja no redakcijas uz redakciju, kamēr atrada tādu, kas bija ar mieru viņa rakstu iespiest. Pēc tam kad divi viņa raksti parādījās jaunatnes žurnālos, viņam pienāca ļoti daudz vēstuļu — un viņš atbildēja uz katru, vai nu tā bija īgna skeptiķa vai jūsmīga puikas rakstīta, — tā Matvejs Denisovičs vervēja piekritējus. Ārzemēs viņu bija paguvuši izsludināt par traku, bet viņa projektu par — «komunistiskās projektu mānijas kalngalu». Viņu izaicināja uz Tautas komisariātu un neapmierināti jautāja:

— Kas jums atļāvis nākt klajā ar neapstiprinātiem projektiem?

— Diemžēl es uzstājos kā privāta persona, — Matvejs Deni-sovičs paskaidroja un tūdaļ pārgāja uzbrukumā: — Bet vai jūs zināt, ka patlaban tiek veikti priekšdarbi dzelzceļa būvei tieši tur, kur pēc mana projekta paredzēta apūdeņošanas zona? Uzbūvēs dzelzceļu, bet pēc tam vajadzēs to pārcelt uz citu vietu. Kā tad es varu klusēt?!

— Esat gan jūs ietiepīgs! — viņam sacīja Tautas komisariātā.

Viņš joprojām rakstīja, ziņoja, pieprasīja ... Bet ar katru dienu arvien skaidrāk juta, ka cilvēks neko nevar viens, neko nedrīkst uzsākt viens. Un tāpēc, ka tomēr vajadzēja darboties vienam, reizēm pārņēma nogurums, lika sevi manīt gadu nasta . . .

Un pēkšņi viss brīnišķīgi pārvērtās. Vissavienības partijas konference pieņēma lēmumu par celtniecības perspektīvā plāna izstrādi piecpadsmit gadiem. Un gandrīz tūlīt pat Matveju Deni-soviču aicināja pie sevis Jurasovs.

Vēl nekad viņš nebija redzējis Jurasovu tādu kā šai reizē — rosīgu, darbīgu, laimīgu un vaļsirdīgu ...

— Pienākusi kārta arī mūsu tālajam ieskatam nākotnē! Dibinām speciālu projektētāju grupu! Protams, piecpadsmit gadu mums abiem būs par maz, vai ne tā? Mēs esam atvēzējušies uz gadu simtiem! Bet... — viņš brīdi apklusa: — Uzaicinu jūs šai grupā par vecāko projektētāju problēmai, kuru mēs nosacīti nosauksim . .. nu, teiksim, par Obas-Jeņisejas-Kaspijas problēmu. Pagaidām došu jums tikai divus līdzstrādniekus un ļoti maz naudas, bet izlikšos neredzam, ka jūsu pētījumi sniegsies tālu pāri tuvākajiem piecpadsmit gadiem .. .

Atvadoties viņš pēkšņi uzlika Matvejam Denisovičam roku uz pleca.

— Būtu nu zinātne izdomājusi kādu dzīves pagarinājumu vēl mūsu mūža laikā. Mēs neatteiktos vis? . ..

Kopš šīs dienas Matvejs Denisovičs nejuta ne noguruma, ne gadu nastas. Viņš nav vairs viens, viņa idejas vajadzīgas! Līdzekļu patstāvīgām ekspedīcijām nepietiek, bet var piebiedroties citām. Un nu viņš uzņemts Zinātņu akadēmijas kompleksās ekspedīcijas sastāvā. Ekspedīcija dodas uz plašo Turgajas augstieni — uz šo mazizpētīto milzu bagātību zemi.. . šajā tuksnesīgajā zemē, kuru nav iespējams pat apgūt, kamēr nebūs grandiozi, ar plašu vērienu atrisināta ūdens problēma . ..

Vai nu Matvejs Denisovičs jau bija atradis no klejotāju dzīves, vai arī pārāk uztraucās, bet pošanās iznāca juceklīga — te kaut ko aizmirsa, te kaut ko nevarēja atrast. Zinaidai Grigorjev-nai savukārt šķita, ka viņa nav ielikusi pašu vajadzīgāko, bez kā Matvejam nebūs ērti.. . Vai arī abi jau kļūstam veci? Nē, nē, vienkārši esam atradinājušies!

Bet atbrauca Igors, un viņa aiz pārsteiguma novaidējās un mazliet izbijās: nekā jauneklīga vairs dēlā nebija — īsts vīrietis! Pieaudzis, skarbāks, vēju aprauts, pleci platāki, basa balss ... Tā nu viņš arī izaudzis, Igoriņš! Un mēs viņam blakus — veci, gadi jau secen nepaiet. . .

— Man acu priekšā skalojas ūdenskrātuve, — basa balss saviļņoti sacīja, — skalojas un skalojas. Tu sapratīsi, tēt, — gatavoju, cēlu un nu . .. Palu ūdeņi šopavasar neganti, ūdens kā sāka nākt virsū! Applūdināja ceļu, pa kuru mēs vēl vakar vedām laukā izjauktās mājas, tad pamati pazuda ūdenī, gruži vien vērpās virs viļņiem . . . Stāvu, un gribas raudāt. Visu nakti stāvēju uz aizsprosta, nespēju atrauties. Ko tu smaidi?

— Esmu priecīgs, — tēvs īsi atbildēja.

Kad pēc pusdienas dēls iekārtojās pie telefona, vecāki saprata — tas ir viss. Savu tiesu viņi saņēmuši ar uzviju. Tūlīt piezvanīs kādam, aizskries un atgriezīsies pret rītu.

Igors nolika sev tuvumā piezīmju grāmatiņu un sāka zvanīt visiem draugiem pēc kārtas, Zinaida Grigorjevna to mēdza saukt par «visu draugu sabungošanu». Viņam tomēr lāgā nevedās. Aleksandrova mājā atbildēja, ka «izbraukuši ārpus pilsētas», — viņi? Tātad Iļka apprecējies? Truņins Volhovā. Rusakovski Se-vastopolē. Institūta draugi kur nu kurais, viens nejauši aizķēries Maskavā, bet. . . «man satikšanās, Igoriņ! Sazvanīsimies rīt!» Mordvinova nav mājās, Ļuba pati nezina, kur viņš palicis .. .

— Pirmā tūre nobeigta, — māmiņa, garām iedama, pabuži-nāja viņam cirtas, — pienākusi «lāga dvēseļu» kārta?

— Nē, — Igors atteica, bet no telefona prom negāja.

Piezīmju grāmatiņa joprojām gulēja acu priekšā. Māte redzēja, ka Igors ieskatījās tajā, dzīrās satvert klausuli... un apņēmīgi nolaida roku.

— Un kā būtu, ja godājamie vecāki un godājamais dēls pavadītu vakaru trijatā, nekur neizklīzdami?

Tā sacīja Igors, likdams nost piezīmju grāmatiņu.

— Zinočka, kur mūsu «cienasta tiesa»? — Matvejs Deniso-vičs iesaucās gavilējošā balsī un pats izvilka no grāmatu skapja pudeli.

Pēc tam viņi sēdēja trijatā un tēvs ar dēlu runājās par upēm un ūdenskrātuvēm, par palu ūdeņiem un hidrostacijām — divi vīrieši, divi vienas profesijas biedri. Zinaida Grigorjevna savukārt priecājās, ka abi ir šeit un draudzīgi saprotas, bet mazliet arī bažījās: vai tik Igors nav iemīlējies? Kam viņš dzīrās zvanīt — un nepiezvanīja?

— Vai precēties vēl neesi sadomājis? — viņa jautaja, sagaidījusi izdevīgu brīdi.

— Es?!

— Tu, — māte šķelmīgi smaidīja, — vai arī joprojām vel esi.. . «līksmo maldu gūstā»?

Tā viņa sauca dēla aizraušanās.

— Liekas, ne, — Igors nopietni atbildēja.

Viņš nesaprata pats, kāpēc viņu tā aizskāra pēdējā satikšanās ar Upju Tosjku. Dabūjis istabu jaunā mājā, viņš ciemojās pie Tosjkas arvien retāk, viņu attiecības pamazām, bez drāmām pārtrūka. Tad sākās pārsteidzīgs romāns ar kādu daiļavu, kas bija atbraukusi apciemot savu vīru, bet drīz vien deva priekšroku Igoram. Vīrs dabūja zināt, notika nepatīkama izskaidrošanās, daiļava pasteidzās aizbraukt, bet slepus paguva nosūtīt Igoram savu Maskavas telefona numuru.

Igors bija ļoti aizņemts, tuvojās nobeigumam pēdējie darbi, attīrot ūdenskrātuves dibenu. Cirta kokus, nojauca zvejnieku mājiņas, piestātnes, noliktavas .. . Un te viņš ieraudzīja Tosjku un savu tehniķi Mileškinu — abi draudzīgi iekrāva nomelnējušos baļķus un dēļus baržā: Tosjka pārvietoja savu māju uz Mi-leškina ūdens mērīšanas posteni.

Aiz sievišķīgas šķelmības viņa pienāca atvadīties:

— Nu tad lai jums labi klājas, Igor Matvejevič.

Viņu padarīja vai traku doma, ka Tosjkas attiecības ar šo lutausi būs tādas pašas, kādas bija ar viņu. Tomēr novēlēja laimes.

— Kā tad citādi! — Tosjka draudzīgi pačukstēja: — Iekārtošu saimniecību, man būs vesels bars bērnu! Nav liela gudrība postīt svešas ligzdas. Pamēģināšu novīt pati savu.

Un aizgāja, gurnus šūpodama, apmierināta, ka viņai pieder pēdējais vārds.

Toreiz viņš centās aizmirst viņas vārdus. Ceļā dzīrās piezvanīt pa tālruni daiļavai, domāja piedzīvojumu turpināt. Nepiezvanīja. Nebija vēlēšanās.

— ... Mēs arī nemaz nesteidzamies kļūt par vectētiņu un vecmāmiņu, — māmiņa apdomīgi runāja, — tikai gribētos redzēt, kā izveidosies dēla dzīve. Tā ir gluži dabiska vēlēšanās ...

Kas tad tas — māmiņa pierunā precēties? Vai arī izdara izlūkgājienu?

— Mammucīt, nav ar ko precēties! — Igors sacīja pa pusei nopietni, pa pusei jokodamies. — Visā savā mūžā es vienu pašu reizi iedomājos par precēšanos . . . bet, vai vari saprast, dabūju kurvīti. Nebaidies, tas bija sen, viņa apprecējusies . . . bet — nevienai citai nav izdevies mani pamudināt uz tik pārsteidzīgu soli.

Māmiņa samulsusi klusēja — nesaprata, kas tā par meiteni, kas varējusi dot priekšroku kādam citam.

Tēvs iekāsējās, nokrekšķinājās un iegāja savā istabā. Atgriezās ar apbružātu aploksni rokā:

— Te Ļipatovas vēstule. Varbūt tevi interesē.

Vēstule bija sen rakstīta, jaunumi novecojuši... Kādēļ tēvs to meklēja rokā?

«... Katrīna tagad strādā celtniecībā. Kas viņiem gadījies ar Alimovu, es nezinu, bet viņi izšķīrās, par ko es ļoti priecājos, tāpēc ka viņš nav labs cilvēks. Katrīna to smagi pārdzīvo, noslēgusies sevī, bet gan jau laiks visu dziedēs ...»

Pārlasīdams šīs rindiņas, Igors centās atcerēties Katrīnas seju, noslēgto, lepno seju, un viņas skatienu — kā no tāla tāla krasta. Seja gandrīz aizmirsusies. Bet sirds pēkšņi sāka trauksmaini dauzīties, trauksmaini un līksmi dauzījās sirds, it kā nebūtu bijis ne toreizējā aizvainojuma, ne prāta slēdzienu, ne četru gadu tāluma prom no viņas.

Igors attapās, pamanījis divus pārus saspringtu acu. Māmiņa izskatās gluži satriekta, tad nu gan esmu! Un tētis .. . izrādās, visu zinājis?

— Nav nekā interesanta, — Igors nevērīgi izmeta, atdodams vēstuli. — Vienīgais, ko man gribētos redzēt, ir tas, kā izskatās mūsu upīte jaunā gultnē. Varbūt iegriezīšos tur pa ceļam uz Krimu .. .

Tēvs pretēji savām tieksmēm nomurmināja, ka upīte paliekot upīte, neesot ko skatīties, bet māmiņa pameta uz tēvu piktu skatienu — ko nu tu savārīji!

Katrīna atgriezās no Rostovas un devās uz nakts maiņu. Viņa jutās nogurusi no saspringtās mācīšanās un satraukumiem eksāmenos, bet vēl vairāk tāpēc, ka Svetlaniņa tālu un skaidrības nav nekur...

Darba biedri no abām maiņām visi bez izņēmuma nāca apjautāties, kā viņa nolikusi eksāmenus, vaicāja: tātad vēl pusgads — un sveiki, laimīgu ceļu, biedre skolotāja?

— Nezinu, — Katrīna atbildēja. — Gan jau tad redzēs.

Kad ar visiem bija parunāts, viņa palika viena pie sava skaistuļa kompresora, lieliskā, varenā Ļeņingradas kompresora, ar kuru viņa lepojās tā, it kā pati būtu to projektējusi un izgatavojusi. Jaunajā kompresora telpā bija spodrs, kluss un ļoti gaišs. Aiz milzīgajiem logiem, kurus viņa bija kādreiz stiklojusi, melnēja nakts, kuru šķēla ugunis: divas rindas iezīmēja ogļu aizvešanas ceļu, viena, kas slējās augšup, — celtņa celiņu uz terikonu. Nakts uguņu nespodrajā gaismā varēja redzēt, kā rāpo uz augšu celtņa ratiņi — rāpo, rāpo, uzrāpušies saslej pakaļgalu gaisā un izgāž terikona virsotnē savu nevajadzīgo kravu.

Vērodama aparātus un ieklausīdamās kompresora vienmērīgajā, liegajā dūkoņā, Katrīna bez steigas pārdomāja visu, kas veidoja viņas dzīvi, visu, kas vēl nepavisam nebija izlemts. Cik daudz piepūles prasīja neklātienes institūts! Daudzi kursa biedri nespēja izturēt un pameta mācības. Katrīna nemācījās vienu gadu — toreiz, kad Alimovs ... — tomēr nepadevās. Prakses stundas izdevās labi, viņu uzslavēja un arī pati juta, ka «izdodas» . ..

Bet tagad viņa ienāk šai zālē, ko pati cēlusi, nostājas līdzās kompresoram — un jūt, ka nekur negribas iet, ka šeit ir viņas māja, uz ko var paļauties, kur viņa nekad nepazudīs un nepaliks viena . ..

Šeit viss skaidrs. Centrālā kompresoru stacija ir divu lielu šahtu, visas ogļu ieguves nervs. Vajag tikai apklust Centrālajai kompresoru stacijai, un tūdaļ apklusīs pneimatiskie veseri un ogļu kombaini, apstāsies pusotra tūkstoša cilvēku darbs.. . Centrālā kompresoru stacija nevar apklust, viss ir pārdomāts un izveidots tā, ka traucējumi izslēgti, viens kompresors nodrošina otru, bet simtiem precīzu aparātu pārbauda, aizsargā, brīdina, regulē ... Tūkstošiem cilvēku izdomājuši un izstrādājuši visu šo mašīnu, cauruļu, aparātu sarežģīto sistēmu. To darbs ir konkrēts: pastrādāji — un tavu roku darbs redzams. Kāpēc es negāju uz tehnisko augstskolu? Es redzētu sava darba augļus, kā redzu patlaban, — stāvu kā sargs nepārtraukta darba sardzē, pievadu saspiesto gaisu veseriem un kombainiem, un plūst ogles — manas ogles. Vienkārša, skaidra, taustāma darbība manā juceklīgajā dzīvē.

Un pedagoga darbs? Gadu no gada mācīt visādiem resgaļiem aritmētiku, algebru un ģeometriju, bet viņi manīsies apšmaukt, paglūnēt špikerī, — mēs arī tā darījām! Nāks un ies, sabeigdami skolotājam nervus ar savu blēņošanos un viltībām ... Kā lai saredz sava darba augļus? Ko viņi būs no manis guvuši? .. .

— Es taču baidos!

Katrīna to pateica skaļi, jo neviens nevarēja dzirdēt. Bailes! Iegribējās kaut ko vieglāku, vienkāršāku? Bez riska? . ..

Vai tad mans uzdevums tikai iemācīt bērniem aritmētiku, algebrh un ģeometriju? Pieaugušu cilvēku grūti pārveidot. Niknu, īgnu, egoistisku padarīt labsirdīgu, atsaucīgu, saprotošu ... es jau nu zinu, cik tas grūti! Un varbūt pat neiespējami? Cilvēks veidojas kopš bērnības! Un nav cildenākas profesijas, nav grūtākas. Patlaban pārāk daudz ikdienišķu pienākumu. Tiek celts pats nams. Bet kas tanī dzīvos? Kādi cilvēki? Paies gadi, un skolotājs būs viscienījamākais darbinieks. Tas, kurš liek pamatus zināšanām, raksturam, sadzīvei ar cilvēkiem, attiecībām pret darbu, pret nākotni . . .

Un es — nobijos? Nobijos tāpēc, ka biju neapdomīga, apsvilinājos . .. Un tagad tveros pie pierastā, uz ko var paļauties? .. . Tā Katrīna domāja, un tas nekavēja viņu uzmanīgi sekot mašīnas darbam un jaust — tieši jaust ar visu savu būtību katru mazāko izmaiņu skaņā, bultas svārstības, signāllampiņas uzliesmošanu . . .

... Tikai divas nedēļas viņa bija prom, bet, kā atbrauca, tā viss redzams spilgtāk. Atvēra vārtiņus, ieraudzīja pretim skrejošo Svetlanu un sastinga aiz pārsteiguma — pretī skrien liela, garkājaina meitene ar Vovas seju . . . Katrīna taču zināja, ka līdzīga, bet tikai tagad ievēroja — Vovas seja, ar to pašu mīļo skatienu no pievērto plakstiņu apakšas, ar to pašu Vovas neatdarināmo lūpu kustību .. .

Un, kad atskrēja Stjopa Sverčkovs, — tieši vai acīs dūrās gan viņa priecīgais samulsums, gan mātes vērojošās acis un kaimiņu vēlīgās sejas ... Visās lasāms, — nu, paldies dievam! Tas tāpēc, ka visi zina — šiem diviem dzīves iedragātas, tad nu viņus liktenis savedis kopā, kopā vieglāk nodzīvot...

Un es? Vai tad es pati reizēm nedomāju — vieglāk?

Vēroju, kā viņš noņemas ar Svetlanu, kā kļuvis par pašu cilvēku mājā, un domāju — kas zina ... varbūt. ..

Jā, mūs saveda kopā bēdas. Kad man bija grūti, viņam bija vēl ļaunāk. Un es viņu sapratu — citādi nekā visi šie žēlotāji! Pati esmu daudz pārcietusi, sapratu, ka slimībā un tumsā pavadītajos mēnešos viņš atradis spēku pārvarēt sāpes, un pēc tam, kad viņam atgriezās saules gaisma, iemācījās priecāties par to, kas ir. Bet viņu tīstīja vatē, viņam meloja — Paļka un Klaša vairāk par visiem . ..

Tai dienā, kad tie abi aizbrauca, man vajadzēja pie viņa aiziet — un es aizgāju. Un pateicu viņam pirmos un pēdējos melus: Stjopa, man ir grūtāk nekā tev, iesim pastaigāsimies un parunāsimies, es nespēju viena ...

Kurš kuru mierināja? Nevar zināt. Taču abiem kļuva vieglāk,. Un tad jau tā bija pasākts. Mīļais Stjopa Sverčkovs, bērnības draugs, kopā ganījām kazas, kopā uzaugām un kopā pārspriežam .. . Bet mīlestības nav. Viņš par mani stāv un krīt, es par viņu stāvu un krītu, bet mīlestības nav . . .

Kāpēc es neievēroju, ka visi ap mums, pat vecie Kuzmenki, virza, virza mūs uz pašu nejēdzīgāko — precieties, bēdu brāļi, kopā vieglāk mūžu nodzīvot.

Bet es negribu!

Negribu — mūžu nodzīvot.

Gribu dzīvot. Gribu būt laimīga.

Visu no sākuma. Riskējot kļūdīties, lauzt kaklu, vēl sāpīgāk apdedzināties.

Māte gatavoja vasaras virtuvē ēdienu. Matveika un Taņa dzīvojās pagalmā, tēvs ar veco Sverčkovu spēlēja zem ābeles šahu — kopš viņš aizgājis pensijā, tā ir viņa galvenā nodarbošanās.

Viss bija kā parasti, tikai Kuzika stāvoklis ģimenē jūtami mainījies. Tā bija viņa — darba cilvēka pirmā sestdiena, un viņš tēva lēnīgajā balsī noteica:

— Būs jāaiziet uz pirti. Māt, sameklē veļu.

Māte uzmeta viņam šķelmīgu skatienu, tomēr veļu sameklēja. Ļoļka savukārt sameklēja veļu Ņikitam. Un divi darba cilvēki kopā aizgāja uz pirti, berza viens otram muguru, krakšķēja aiz labpatikas — Kuziks krekšķēja gluži tāpat kā Ņikita, apbrīnoja Ņikitas spēcīgo, samērīgo augumu un iedomājās sevi tādu pašu.

Atgriezies Kuziks, gaidot pusdienas, cienīgi apsēdās pie vecajiem, un Dmitrijs Vasiļjevičs goddevīgi apjautājās, cik saņem laborants un kādas laboratorijā ir perspektīvas. Kuziks bija cieši apņēmies pastrādāt dažādos izmēģinājumu stacijas iecirkņos, bet rudenī iestāties institūta vakara nodaļā, tomēr tērgāt par to nebija jēgas; viņš saprātīgi pastāstīja par saviem pienākumiem un peļņu, bet par perspektīvām pieticīgi paskaidroja, ka tās atkarīgas no cilvēka paša.

Ģimene sēdās pie galda ēst pusdienas, un Kuziks juta, ka tagad viņam arī pie galda cita cieņa: gan borščs biezāks, gan gaļas kumosiņš prāvāks, arī piedāvā vēl, negaidot, lai viņš sniegtu šķīvi.

Pēc pusdienām Ņikita un Ļoļka sāka posties uz izlaiduma vakaru — Ņikita bija beidzis tehnikumu. Ļoļka ar matu cirtojamām šķērēm veidoja sprogas, dipināja pa māju ar augstajiem papēžiem, zīda kleita vīlēs čirkstēja, jo pēc Taņas piedzimšanas Ļoļka bija kļuvusi stipri apaļa.

— Kā tad nu šodien būs, Ļoļa, vai jums dos par abiem vienu vai katram savu diplomu? — jautāja Kuzma Ivanovičs un aiz smiekliem sāka kāsēt. — Es gan ... khe, khe ... ja man būtu teikšana ... vispirms tev dotu, tad tikai Ņikitam!

Kas tiesa, tas tiesa: visus šos gadus Ļoļa bija nemitīgi uzstājusi, lai Ņikita mācās. Kuziks aiz sienas dzirdēja, kā viņa neatlaidīgi prasīja, lai Ņikita atsaka visu uzdoto. Ņikita pukojās: tu taču nekā nesaproti, — kas tā par pārbaudi, es varu samuldēt, ko tik gribu! Ļoļka sacīja: sirdsapziņa tev neļaus, bet, ja ļaus, es ātri vien uzodīšu, ka melo. Pēdējo gadu pirms sesijas Ļoļka piespieda viņu paņemt bezalgas atvaļinājumu, pati strādāja virsstundas, ņēma mājās mazgāt veļu, gāja apkopt kādu kantori, bet Ņikitu izvilka. Cita lielītos vai pārmestu vīram, bet Ļoļka tikai smaidīja un apskāva viņu.

Kuziks vēroja — tā tik ir mīlestība! Noskatīja Ņikitu ar viņas — sievietes acīm: redz, kur stāv pie spoguļa, zilā uzvalkā, baltā kreklā, zila, svītraina kaklasaite, stāv un sukā ar miklu suku matu cekulu, lai būtu viļņots. Un pamet Ļoļkai šķelmīgi ar aci. Visā ciematā nav brašāka puiša par Ņikitu.

Kad viņi bija aizgājuši, arī Kuziks sāka posties, — uz kurieni, viņš pats lāgā nezināja, bet nevar taču sestdienas vakarā sēdēt mājās. Uzvalka viņam nebija, kaklasaites arī ne, bet māte bija viņam apgriezusi uz otru pusi tēva svārkus un izšuvusi kreklu — arī tā gluži labi. Viņš apģērbās, saslapināja suku un piegāja pie spoguļa. Gribējās redzēt sevi kaut drusku līdzīgu Ņikitam, bet ieraudzīja kalsnu, pārāk izstīdzējušu puišeli ar baltiem matiem, kas nepakļaujas nekādai sukai un nekrīt vilnī. Pamēģināja šķelmīgi pamirkšķināt — neiznāca.

Un tomēr ...

Kādas atmiņas neizgaisa un urdīja. Vēl bija eksāmenu laiks, viņš sēdēja un cītīgi mācījās, kad pēkšņi aiz loga atskanēja pazīstamais svilpiens. Uz ceļa, balstīdamās pret velosipēdu, stāvēja Gaļina Rusakovska. Kad viņš pabāza galvu pa logu, meitene uzsauca: «Sveiks! Braucam uz aizsprostu peldēties!» Gada laikā, kamēr abi nebija tikušies, meitene izaugusi un pārvērtusies — ne vairs skuķis, bet jauniete arī vēl ne, taču izturēšanās agrākā, puiciskā. Kuziks izvairījās no meitenēm un nicināja tās, tomēr Gaļina bija citāda. Viņš izlēca pa logu, nostājās līdzās, un nu bija redzams, ka viņš ir galvas tiesu garāks, pēkšņi samulsa, arī meitene piesarka, to varēja manīt, kaut arī viņa bija iedegusi brūna. Abi aizbrauca uz aizsprostu, un Kuziks mācīja viņu peldēt zem ūdens. Brašs meitēns, vizinājās ar vīriešu velosipēdu, lēca no steķiem ūdenī. Taču šai reizē kaut kas traucēja, senāko draudzīgo attiecību nebija. Un atvadoties viņa atkal piesarka ... Kāpēc piesarka? ...

Viņš pastaigāja pa ciema ielām, gar tehnikumu, ielūkodamies logos, — tur cītīgi dejoja, pazibēja arī Ņikita ar kādu melnīgsnēju meiču. Kuziks aizbrauca uz «Piecgadi» — pazīstami puikas drūzmējās pie deju laukuma, apskauzdami dejotājus un neuzdrīkstēdamies aicināt meitenes uz deju. Stāvēja bariņā, uzmundrinādami sevi ar jokiem un pārāk skaļiem smiekliem. Ku-zikam gribējās gulēt; nepieradis viņš darbā bija noguris, taču atgriezties mājās tik agri kaunējās un tāpēc pārnāca, kā jau pieaugušam puisim klājas, stipri pēc pusnakts.

Tikko viņš bija apsēdies, ieradās isTikita ar Ļoļku. Staigāja uz pirkstgaliem un šņāca viens uz otru: viņa šņāca pikti, viņš vainīgi. Uzkāpa savā istabā, bet arī no turienes atskanēja Ļoļas dusmīgie čuksti. Tad pēkšņi skaidri noskanēja divi sparīgi cirsti pliķi. Un viss apklusa.

Sastrīdējās? Tās melnīgsnējās dēj?

Kuzikam bija taisnība — melnīgsnējās dēļ. Bet vai viņš gan būtu varējis iedomāties, cik neatkarīgi visu bezgala garo vakaru turējās Ļoļa, gluži it kā neredzētu, kā melnīgsnējā liptin līp Ņikitam klāt un kā tie abi pazūd gan ārā, gan uz sētas puses kāpnēm! Ļoļa gāja prom viena, paiedama garām dažu soļu attālumā no šī pārīša, kas stāvēja puķu dārziņā. Ņikita panāca Ļoļku jau uz prospekta, pie tramvaja. Viņa visu ceļu klusēja, it kā Ņikitas te nemaz nebūtu.

— Ļoļa! Nu ko tu? — bubināja Ņikita, soļodams līdzās.

— Es eju mājās.

— Ko tad es tādu esmu izdarījis? Neko sevišķu taču . . .

— Ja jau neko, tad negaudo.

— Ļoļa! .. . Klau, nedusmo taču, Ļoļa! .. .

Tāpat viņš bubināja arī mājās, neatkāpdamies no viņas ne soli. Ļoļa norāva pārāk šauro kleitu, aizspēra kurpes uz neciešami augstajiem papēžiem un basām kājām nostājās pie balkona durvīm, lai tikai nebūtu jāgulstas viņam līdzās.

Ņikita piegāja, pakutināja viņai pakausi. Ļoļka ietiepīgi sarāva plecu. Viņš pamēģināja Ļoļku apskaut. Tad Ļoļka apsviedās apkārt un, ātri ātri bērdama vārdus, izteica viņam visu. Visu, kas garajā vakarā bija sakrājies. Atcerējās arī pērnā gada stulbeni Musjku un aizpērnā gada ķēmu Frosjku, visus vakarus, kurus bija viņu gaidījusi, kamēr viņš nez kur blandījies. Viņai pietiekot! Paņemšot bērnus un aizbraukšot, lai vedot mājās kaut vai šo pašu čigānieti, tad nu gan visi priecāšoties!

— Nu gan, Ļoļik, sarunāji aplamības, — Ņikita, paslepen smaidīdams, novilka. — Visu uzskaitīji, ir to, kas bijis, ir to, kā nav bijis. Kam man tā čigāniete? Tik vien kā maķenīt šo paņurcīju . . .

— Ak paņurcīji? — Ļoļka iekliedzās un no visa spēka iekrāva viņam pa vaigiem — pa vienu, pa otru, nežēlodama plaukstas.

— Tad nu gan! — Ņikita zobgalīgi samiedzās. — Būs gana? Vai dabūšu vēl?

Un tad Ļoļa metās viņam ap kaklu, sāpīgi paraustīja aiz cekula, ieknieba siltajā, stingrajā plecā.

— Gana! — viņa noteica. — Aizmirsts!

Un abi apgūlās līdzās, apkampās un tiešām visu aizmirsa.

Kateņins sen nebija ar Aronu ticies tāpat vienkārši, draudzīgi — kaut kas viņu attiecībās bija ieplaisājis, mulsināja Ārona caururbjošais, ironiskais skatiens, kas it kā vaicāja: ko tad tu klusē? Viņam jau viegli nosodīt, Kateņins domāja, stāv nomaļus, neiejaucas, bet es — ko es varu?

Taču šai dienā, tiklīdz izplatījās satraucošā jaunā ziņa, ka Alimovs atcelts no amata, atcelts uz zinātnieku pieprasījumu, ziņkārība ņēma virsroku un Vsevolods Sergejevičs steigšus devās pie Ārona.

— Man nupat kā pateica par Alimovu ... Vai tu jau zini?

— Vai es zinot? — Arons pasmīnēja. — Velc nost meteli, nāc iekšā, apsēdies. Kāpēc jāapspriežas, kājās stāvot, ja var apspriesties sēžot?

Arons izskatījās ļoti apmierināts. Un, protams, atklajas, ka viņš rosīgi darbojies līdzi, lai panāktu Alimova atcelšanu.

— Mēs izvirzījām priekšgalā varenu spēku — akadēmiķi! — Ārons stāstīja. — Tu vari iedomāties, vecais aizbrauca uz Centrālo Komiteju un paziņoja, ka pēc viņa novērojumiem partijai esot pietiekami daudz kvalificētu cilvēku, tāpēc neesot nekāda vajadzība jaunas tehnikas nozares priekšgalā turēt nejēgu. Un, kad viņam jautājuši, kādus trūkumus vēl viņš esot novērojis Alimova raksturā, viņš sacījis . . . paklausies tikai! — sacījis tā: vai tas trūkums vai arī viņa nelaime, tikai viņš labprat pārāk skaļi runā par to, ko pietiekami labi nepārzina. Un, jo sliktāk zina, jo skaļāk runā!

Kateņinam par pārsteigumu, arī profesors Grābs šoreiz nebija atrāvies, bet uzrakstījis Tautas komisariātam, ka nevēloties paciest Alimova rupjības un tāpēc atsakoties piedalīties Alimova vadītajās sēdēs. Arī Arons pats griezies Tautas komisariātā un gājis uz Centrālo Komiteju.

— Es ilgu laiku domāju, ka viņa enerģijas dēļ var daudz ko piedot. Taču gadījums ar gāzes turbīnu ... viņš jau ir uguņošanas lielmeistars! Viņu neinteresē darbs, tikai paša panākumi!

Kateņins sēdēja nokārtu galvu. Jā, šis neciešamais bļauris arī no tik sarežģīta eksperimenta centās gūt ātru slavu, visus dzenāja, trenkāja, nelika mierā, tikai kaitējot darbam — kaut vien ātrāk varētu raportēt un bazūnēt laikrakstos! .. . Bet varbūt arī aizbāzt mutes neapmierinātajiem, kuru radās ar katru dienu vairāk? ... Tā tas ir. Taču gadījums ar gāzes turbīnu skāra arī pašu Kateņinu: Harkovas profesors, kas konstruējis turbīnu darbam ar apakšzemes gāzi, bija viņam pazīstams un ar viņa starpniecību saistījies ar Ogļu gazificēšanas uzņēmumu. Kāpēc tad viņš, Kateņins, atrāvās no mēģinājumiem, neuzskatīja tos par pietiekami nozīmīgiem? Liktos, ķeries klāt, palīdzi, pieliec roku ... Nē! Kad mazo gāzes turbīnu — pirmo jpadomju gāzes turbīnu — atveda uz Doņecku, turp aiztraucās Arons un Mordvinovs, tie bija viņu teiktie vārdi — apakšzemes gazifikā-cijas enerģētikas virziens; viņi saprata, ka saistīt apakšzemes ģeneratoru tieši ar elektrostaciju, uz vietas pārstrādāt gāzi elektroenerģijā ir ērti un izdevīgi. Kāpēc tad es nesaskatīju šī pasākuma nākotnes iespējas? Kāpēc es — jau kuro reizi! — palieku stāvam malā? ...

Un tagad — ar Alimovu. Kurš vairāk par mani neieredzēja šo cilvēku? Ne kāda cita — manu paša meitu tur pie sevis kā paiju, izpriecas pēc, pats nešķiras no pirmās sievas un arī viņu nesteidzina šķirties, — tāpēc ka viņam nav vēl pēdējā! ... Kuram gan citam, ja ne man vajadzēja pateikt viņam acīs, ka viņš nelietis? .. . Klīst baumas, ka Mordvinovs reiz iecirtis Alimo-vam pliķi — par Katrīnu Svetovu. Katrīna Mordvinovam sveša. Bet man — vienīgā meita! . ..

— Ko tu saki par Mordvinova iecelšanu? — viņš jautāja, nojauzdams atbildi, un ar rūgtumu saprata, ka arī pats nebūtu atradis piemērotāku vadītāju.

— Esmu pilnīgi — par! — iesaucās Ārons. — Starp citu, viņa kandidatūru ieteica Lahtins. Sacīja: viens no diviem — vai nu celiet viņu par priekšnieku, vai atdodiet man atpakaļ.

Zvanīja tālrunis.

— Tev zvana, Vsevolod. Liekas, meita.

Ļudas balss skanēja apslāpēti:

— Beidzot sameklēju! Tēt, kas noticis, un kā lai to saprot?

— Tā, kā tas ir, — Kateņins atbildēja, dusmodamies tāpēc, ka Ļuda mēnešiem ilgi viņu neatcerējās, bet bēdās iedomājās uzreiz. — Viens atcelts no amata, otrs iecelts. Vairāk nekas.

— Ai papuc, nevajag dusmoties, man jau tā uzbrukusi nelaime! — Viņa sāka vēl apslāpētāk runāt, ar grūtībām varēja saprast vārdus. — Kostja ņemas kā neprātīgs — sienas dreb. Raksta sūdzības, lādās, raksta atkal... Man vairs nav jaudas! Tikko izdevās pierunāt, lai nomierināšanās pēc ieiet vannā. Patlaban sēž vannā. Saki taisnību, tēt, — vai viņš kaut ko sliktu izdarījis? Par ko viņam tā?

Kateņins mēģināja izskaidrot. Ļuda iešņukstējās:

— Kas tev nekait! Bet man! Nu jau četras stundas kliedz kā bez prāta . . . Vai taisnība, ka Mordvinovs viņu izēdis? Ka dabūjuši nost no ceļa tāpēc, ka viņš nav gribējis dancot pēc viņu stabules?

Kateņins nevarēja ciest, ka Ļuda raud, viņš skaidri redzeja, kā viņa noraudājusies aizklāj ar roku klausuli un bailēs klausās, vai Alimovs nelēks ārā no vannas. Bet, mans dievs, kādas nelietīgas aizdomas viņa atkārto?!

— Muļķības! — viņš uzsauca. — Ja vēlies zināt, mums visiem jau bija līdz kaklam! Bet Mordvinovs, kā stāsta, vēl pažēlojis viņu un piedāvājis, lai brauc uz lielu jaunceltni Sibīrijā.

— Sibīrijā?!

— Ak jā, es pavisam aizmirsu, ka tu negribi braukt prom! — Kateņins jau gluži īgni piebilda.

Ļuda pēkšņi novaidējās, aizvilkdamās iešņukstējās un steigšus atvienoja. Laikam Alimovs tomēr bija izlēcis no vannas ...

— Atradis īsto brīdi, kad dusmoties, — Arons sacīja. — Agrāk vajadzēja, bet tagad meitēnam jau tāpat smagi.

Saša Mordvinovs ar grūtībām iespraucās trolejbusā. Tas bija ļoti jautrs trolejbuss, — acīm redzot, te visi brauca ārpus pilsētas, gan dažādu izpriecu gaidās, gan arī gatavojās tām: saspiesti tā, ka ne pakustēties, cilvēki cēla virs galvām čemodāniņus, volejbola bumbas, tenisa raketes, somas ar šķindošam pudelēm ... Šāda neērta brauciena laikā katrā ziņā sākas ķildas vai arī jautrība; šai trolejbusā smiekli šalkoja no viena gala uz otru.

Līksmo cilvēku vidū Saša jutās visnopietnākais, bet arī visapmierinātākais. Viņš ilgu laiku bija darījis mazāk, nekā varētu, un bieži viņam neļāva darīt to, kas nepieciešams. Un nu — plašums un brīvība! Viss manās rokās! Tā ir milzu atbildība. Un ļoti smags darbs. Šis darbs prasīs vairāk talanta un prasmes, nekā man ir. Bet vai nu vadītājiem prasme šūpulī ielikta? Vajag vēlēties — mācīties un apspriesties ar citiem. Mums ir lieliski cilvēki. Patlaban viss mūsu pašu rokās! ...

Tikai kāpnēs viņš atcerējās — Ļuba! Es viņai nepiezvanīju . ..

Saša iebrāzās dzīvoklī, ieraudzīja_ sev pievērstu viņas priecīgo seju — un pēkšņi kā zēns nostājās pamatstaja:

— Atzīsties absolūti godīgi — vai es izskatos pēc atbildīga darbinieka?

Ļuba smaidīdama apskatīja viņu un pakratīja galvu:

— Nē, neizskaties vis.

Viņa uzreiz nenoticēja, ka patiesi viņš iecelts Alimova vietā. Bet, kad noticēja, — nobijās.

— Tad nu gan tagad tu pavisam mani aizmirsīsi. Jau šodien aizmirsi piezvanīt... un biji prom līdz pašam vakaram . . .

Sašam sametās kauns — viņas stāvoklī, kad kuru katru brīdi var sākties ...

— Ļubucīt, es zvanīšu ik pēc divām stundām, es tev apsolu! Tu nerūpējies, es pats .. .

— Pats! Pats! Man viss gatavs, tikai jāuzsilda.

jau nekas ārkārtējs .. . Bet cik viņa bāla!

— Ļubucīt, vai tu esi vesela? Šodien izskaties tik bāla.

— Man vajadzētu iziet svaigā gaisā. Iesim?

Tā tas bija ieviesies — katru vakaru pastaigāties. Bija arī izstrādāts maršruts — pa klusām ieliņām un bulvāriem, turp un atpakaļ — divas stundas. Viņi gāja gausi, roku rokā un runāja

Ļuba piesardzīgā solī staigāja uz virtuvi un atpakaļ. Pēdējās dienās viņa bija kļuvusi gausāka, ne vairs tik kustīga kā visu grūtniecības laiku. Saša viņu pašreiz ļoti mīlēja un ļoti baiļojās viņas dēļ, bet nevarēja saprast, kā viņa, parasti tik bailīga, nebīstas no dzemdībām. Ļuba sacīja: tas ir dabiski, nav

par visu, kas viņus interesēja. Ļuba nojauta, kad viņam nepieciešams noskaidrot pašam sev kādu jaunu domu un atrast precīzu izteiksmi, un tādos gadījumos klausījās klusēdama. Šīs divas pastaigas stundas abiem nozīmēja daudz.

Šodien Saša skaļi sprieda:

— ... Gāzes turbīna jau dod trīs tūkstošus divus simtus apgriezienu minūtē. Jāpalielina līdz trim tūkstošiem pieciem simtiem. Gāzes enerģija ogļu vietā — lūk, perspektīva! Ne dūmu, ne kvēpu, ne apakšzemes darba. Ja to pieveiksim — tad tā jau būs komunisma tehnika! . ..

— ... Pienācis laiks maksāt parādus. Ne mazums spēka un līdzekļu patērēts — gan mēģinājumiem, gan zinātnei. Tas ir pareizi. Tomēr pienācis laiks, kad jāsāk nopietni domāt par devumu tautas saimniecībai. Jaunā Sibīrijas stacija — rau, kur mums paveras iespējas! Pēc projekta tā ir četrdesmit reizes lielāka par Piemaskavas staciju. Vajadzēs krietni pacīnīties, lai to apstiprinātu. Citādi rodas apburtais loks: baidāmies no lieliem pasākumiem tāpēc, ka pagaidām nav izdevīgas ekonomi-

kas, bet izdevīgas ekonomikas nav tāpēc, ka mazā pasākumā tās nevar būt...

Ļuba lūdza — pasēdēsim.

— Vai nejūties labi?

— Mazliet noguru. Runā vien, runā. Man interesanti.

Bulvāris bija tumšs un gandrīz tukšs. Cauri biezajai lapotnei

ielas luktura gaisma krita sīkos plankumiņos, kas nekustīgi gulēja alejā, uz sola, Ļubai uz ceļiem. Viņas seja bija ēnā, tomēr arī ēnā varēja manīt, cik viņa bāla.

— Varbūt labāk griezīsimies atpakaļ uz mājām? Ļubucīt, nevajag pārspīlēt.

— Nē, nē, man jau ir labi. Runā vien. — Ļuba ieskatījās viņam acīs. — Tu esi ļoti apmierināts, ja?

— Jā, esmu apmierināts. Smaga bija šodien vienīgi saruna ar Alimovu. Ja tu būtu redzējusi! Rokas raustās, acis kā naža asmeņi. . .

— Es saprotu, kāpēc viņš pameta Katrīnu, — Ļuba sacīja.

Saša, tāpat kā visi, domāja, ka Alimovs ar Katrīnu pārāk

ilgi dzīvojuši šķirti, bet Kateņina meita bija uzstājīga.

— Nē, tas nav galvenais. Viņš taču mīlēja Katrīnu. Cik nu tāds egoists spējīgs mīlēt. Bet Katrīnas acīs viņš kopš pašas pirmās dienas centās pacelties uz pirkstgaliem.

— Pacelties uz pirkstgaliem?

— Gribēja izlikties labāks, nekā bija. Visu laiku izlikās labāks, nekā bija. Cik tad ilgi var izlikties.

— Ļubucīt, esi gan tu man gudra.

— Iesim pastaigāsimies.

Nezin kāpēc Ļuba nogriezās no pierastā maršruta — dažādības pēc, viņa paskaidroja. Veda Sašu pa sānieliņām, kur viņš nekad nebija staigājis.

— Runā, Saša, runā!

— Galvenais, lai cilvēkus velti neraustītu. Tehnikā ir tāds jēdziens — lietderības koeficients. Tad nu vajadzētu rūpēties, lai arī cilvēkiem būtu maksimālais lietderības koeficients, lai veltīgi nešķiestu spēkus. Alimova laikā visi nervozēja, bet strādāt vajag labā garastāvoklī. Mums jau tā ir pietiekami cīņu un šķēršļu. Es centīšos uzņemties, cik vien iespējams, uz saviem pleciem, lai pārējie varētu mierīgi nodoties darbam.

— Visas nepatikšanas uzņemsies tu?

— Zini, Ļubucīt, ir tāds daikts — zibeņnovedējs. Labam vadītājam jābūt laikam arī zibeņnovedējam. Kas tev?

Ļuba, smagi balstīdamās uz viņa rokas, apstājās.

— Nekas. Sajutu, ka esmu zibeņnovedēja sieva.

— Muļķīte, ko tu esi iedomājusies? Tagad būs daudz vieglāk, kaut vai tāpēc, ka netraucēs Alimova histērijas. Bet ciņa ir bijusi un būs. Bez tās nekāds progress nav sasniedzams. Kur doma, tur arī dažādu uzskatu sadursme. Tā tas būs arī komunismā, komunisms taču nav paradīze, kur viss nekustīgs, viss sasniegts. Komunisms — tā ir kustība, attīstība. Varbūt tad tikai sāksies īstais radošās cīņas vēriens. Bez sārņiem, bez traucējumiem . . . Kas tev notika, Ļubucīt?

— Pasēdēsim ... te ...

Viņa noslīga uz šaura soliņa pie svešiem vārtiem.

Piere norasoja, sviedru lāses spīguļoja gaismā.

— Ļubucīt.. . vai sākas?

Viņa klusēja, smagi balstīdamās Sašam uz pleca.

— Taures ... taures ...

— Kas ir, Ļubucīt? . . .

— To es dzirdēju pa radio ... jau sen .. . muziķu .. . Tādas taures — ta-ta-ta-tam! Ta-ta-ta-tam! .. . Kad tu runā, es dzirdu šīs taures .. . Man jau kopš rīta ... tikai reti, bet tagad bieži. Es pārāk satraucos, kad tu ilgi nenāci.. .

— Ļubucīt, brauksim uz slimnīcu. Es aizskriešu pēc mašīnas . . .

— Kādas mašīnas? Slimnīca tepat ap stūri. Es mazliet pasēdēšu, un iesim.

— Ļuba! Tu zināji. .. gāji uz slimnīcu ... un slēpi? Bet es nezin ko muldēju! ...

— Es domāju, ka tas vēl nav tas .. . Ai Sašiņ! Ai! Man bail, bail. Neej prom. Man bail!

Kad Saša viņu aizveda un nodeva dežurējošajam ārstam, viņš pats bija nobijies daudz vairāk par Ļubu: slimnīcā viņa tūdaļ nomierinājās.

Tad viņš staigāja uz priekšu un atpakaļ gar briesmīgo ieeju.

Sāka aust gaisma, Saša pamēģināja iekļūt slimnīcā; kāda veca sieviete baltā aubītē iežēlojās par viņu un piezvanīja uz dzemdību zāli, tad pateica: viss labi. Kas ir labi? Tik ilgi. ..

Saša sēdēja uz kāpnēm, aiz bailēm pamiris. Pēkšņi vecā sieviete pati pasauca:

— Vai tu vēl esi te, puis? Apsveicu ar dēlu! Deviņas mārciņas!

Viņš lāgā nesaprata. Jau tik ātri? Kādas deviņas mārciņas?

— Deviņas mārciņas sver tavs dēliņš. Viss labi. Ej gulēt, nenīksti te.

Saša negāja gulēt. Viņš klaiņoja pa tukšajām ielām un bulvāriem, kur abi ar Ļubu ik dienas bija staigājuši. Noticis brīnums. Dēls! Nebija, nebija — un pēkšņi piedzimis cilvēks. Viņa dēls, Vova ...

Jau bija pavisam gaišs, kad viņš no jauna atnaca uz slimnīcu. Pieņemšanas istabā mazgāja grīdu, oda pēc hlora. Vecā sieviete dzēra tēju. Viņš uzrakstīja zīmīti un lūdza nodot, lai Ļuba, tiklīdz pamostos, tūlīt izlasītu.

Pēc tam nezin kā aizkūlās mājās un pa atvērto logu ieraudzīja pilsētu, ko rotāja uzlecošās saules siltā gaisma. Sākās pirmā diena viņa dēla mūžā. Saša piegāja pie kalendāra un, vēl nekā nezinādams, apvilka ar sarkanu zīmuli aplīti — divdesmit otrais jūnijs.

Bija jau nakts, un nāca miegs, bet aiz sienas čaloja un smējās viesi, un Galočka nemitīgi ieklausījās, uztverdama starp citām skanīgo un līksmo tēta balsi; Galočka pārdomāja, ka vasara ir laba, tētis izturas pret viņu kā pret pieaugušu, abi peld tālu prom no krasta un tur atpūšas, gulēdami uz muguras^ — pagājušajā gadā viņa baidījās peldēt, bet tagad nebaidās nemaz, kaut gan dziļumi te pavisam neiedomājami. Ja Kuziks redzētu, kā viņa iemācījusies peldēt zem ūdens — dažreiz kopā ar tēti, dažreiz viena. Kuziks no aizsprosta dibena cēla ārā spožu sprādzi, Galočka toreiz vēl neprata un apskauda viņu, bet vakar iemeta ūdenī desmit baltas pogas un savāca visas, tikai viena palika ... Un ātrumu arī prot attīstīt ne sliktāk par puikam. Ja varētu izlūgties tētim viņa hronometru! . . . Rīt no rīta, kad iesim peldēties, — nez dos vai nedos? Laikam jau dos. Tad nu gan būtu labi! ...

Spožais pulkstenis ar atpakaļ atlecošo rādītāju pavīdēja acu priekšā ... tēta skaņā, līksmā balss sauca komandas vārdus ... Galočka samiedza acis, sagatavojusies lēcienam, un, izjuzdama spraigumu, līksmi un veselīgu spēku, atgrūdās ... un iekrita ciešā, svētlaimīgā miegā.

Miegs izgaisa vienā mirklī.

Galočka salēcās gultā sēdus, neapzināti vilkdama palagu uz siltajiem, pēkšņa aukstuma skartajiem pleciem. Rīts vēl neausa, bet istabā neizprotami plaiksnījās saraustīta, šaudīga gaisma, skaļa, arī saraustīta dārdoņa piepildīja telpu, debesis aiz loga

un visu pasauli. Izmisīgs cilvēka kliedziens nesabiedēja, bet drīzāk iepriecēja Galočku ar savu neskaidrību - kaut kur līdzās atradās cilvēks, un tam arī ir bail. Meitenei gribējās saukt, lai cilvēks dzirdētu, bet balss neklausīja.

Galočka nesaprata, ka tas ir karš, bet apjauta, ka viss, kas bija piepildījis viņas dzīvi, spēji ir pārvērties un kaut kur atkāpies. Un, it kā to apstiprinot, šķērsām pāri tam debesu stūrim, kas bija redzams pa logu, uguns zibšņu apņemta, aiztraucās lielas lidmašīnas melnā ēna. Pēc tam kaut kas nogranda tik spēcīgi, ka sagrīļojās gulta un sāka šķindēt un drebēt loga rūtis, it kā no ārpuses kāds raustītu rāmi.

— Mām! — Galočka neskanīgi iekliedzās, uzraudama palagu līdz zodam.

Māmiņa ienāca, tai bija neparasta, skarba seja, bet tās pašas mīļās, stiprās un drošās rokas.

— Nekas, — viņa svešādā balsī sacīja. — Nekas, nekas.

Un Galočka ar visu augumu piekļāvās mātei, joprojām skatīdamās dārdošajās debesīs, kur no vienas vietas šaudījās baismīgā gaisma.

SATURS

Pēc dažiem gadiem......

Pirmā daļa. Sākums.....

Otrā daļa. Svarīgi lēmumi . . .

Trešā daļa. Priekšvakarā .... Diena, vakars un nakts ....

Вера Кетлинская ИНАЧЕ ЖИТЬ НЕ СТОИТ

Роман

Советский писатель Ленинград 1961

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

Tehn. redaktore V. Dārziņa. Korektore T. Vilsone. Nodota salikšanai 1964. g. 28. janvārī. Parakstīta iespiešanai 1964. g. 30. martā. Papīra formāts 60X84/16. 42,75 fiz. iespiedi.; 42,75 uzsk. iespiedi.; 42,83 izdevn. 1. Metiens 30 000 eks. Maksa 1 rbl. 43 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 17700 D-2186. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 2. tipogrāfijā «Sovetskaja Latvija» Rīgā, Dzirnavu ielā 57. Pasūt. Nr. 287. K2

1

Голь — skrandainis, plikadīda.

Content

Ketlinska Vera Citādi dzīvot nav vērts

PĒC DAŽIEM GADIEM

Pirmā daļa SĀKUMS

Otra daļa SVARĪGI LĒMUMI

Trešā daļa. PRIEKŠVAKARĀ

DIENA, VAKARS UN NAKTS

SATURS

1