Koptjajeva Antoņina

Drosme

Antoņina Koptjajeva

Drosme

Romāns

PIRMĀ DAĻA

1.

Agrs rīts sārtojās pār Maskavu.

Vēl bālganie saules stari ieslīpi apspīdēja tikko saplaukušos kokus, nesen būvētās milzu celtnes un senatnīgās, drūmās mājas un mājeles, kas bija cieši cita pie citas saspiedušās Maskavas nostūros.

Reaktīvās lidmašīnas it kā sidraboti bultu uzgaļi šķēla rīta debess zilgmi, aizsteidzoties priekšā sava

lidojuma skaņām. Raug, vēl viena iznira pretim saulei un sāka strauji uzņemt augstumu, izzīmējot plašu, baltu ovālu.

Un sētnieki, kas apšļāca ietves ar ūdens strūklām no gumijas šļūtenēm, lūkojoties uz to, līksmi sasaucās, it kā apsveikdami lidotāju, kam sirds jauna kā rīts, kā tērauda putns, ar kuru viņš veica savu brīnišķo virāžu. Mierīgajos gaisa plašumos šis draudīgais putns iztālēm šķita līdzīgs baltai dūjai.

Saule arī strauji cēlās augšup, kaisot brūnganu zeltījumu uz ielām, kurām putekļus un netīrumus jau bija noskalojušas ielu laistāmās mašīnas. Atvērās metro durvis. Tika atdarīti balkoni, iznāca samiegojušās meitenes, uz ātru roku sasukājot ilgviļņus, no margām noņēma pa nakti izžuvušo veļu, no kuras dvesmoja viegla dūmu un vēja smarža, un ar grāmatām rokās nosēdās saulē mazliet iedegt: bija iestājies pavasara eksāmenu laiks Skvēros un bulvāros putnu vīterošanai pa vidu jaucās skanīgas bērnu čalas. Mātes un tēvi steidzās uz tirgu, uz bērnudārziem, uz darbu. Sākās nemierīgā pilsētas darbdiena.

Tikai pašā pilsētas centrā, baltakmens un sarkanak mens Kremlī, starp gadsimtos nosirmojušiem torņiem, palātās, kur vēl ilgi pēc pusnakts bija starojušas modrās logu acis, šai agrajā rīta stundā valdīja svinīgs klusums. Vienīgi vējš un saule rotājās uz bruģētā pagalma plāksnēm, apglāstīja akmens greznojumu mežģines un senkrievu katedrāļu zeltītos jumolus. Katedrāles snauda ari dienu, grimušas atmiņu krēslā, līdzīgas pagājušajiem gadsimtiem veltītiem kapa pieminekļiem.

Toties galvaspilsētas fabriku un rūpnīcu korpusos nerimtīgi klaudzēja, dunēja un švīkstēja neskaitāmi tūkstoši darbmašīnu. Dienu un nakti strādāja mašīnu būvētāji, tekstilnieki, grāmatiespiedēji — varenā armija, kas apgādāja valsti ar visu — no kniepadatas līdz spēcīgai lidmašīnai. Šī darba Maskava nekad negulēja, lai dzīve kūsātu it visur: šahtās un zinātniskajās iestādēs, kolhozu laukos un jaunceltņu būvdarbos.

Raidot zilganpelēkus dūmus agrā rīta rožainajā tālē, mūžam jaunā krievu pilsēta elpoja, dzīvoja un strādāja,

izpletusies paugurainā līdzenumā, senu ceļu krustojumā. Nevis pilsēta liekēde, nevis no virspeļņas aptaukojusies pilsēta mietpilsone, bet visas savas zemes darba rūķis — un ne tikai savas zemes vien!

Bet rīts soļoja pa Maskavu. Soļoja un klauvēja pie logiem.

Ivans Ivanovičs, pamodies kādā Ļeņingradas šosejas namā, tūdaļ sāka domāt, kas šodien darāms. Darba domas aizvien pārņēma viņu jau pirms atmošanās. Varbūt tieši šī pastāvīgā degsme arī neļāva ķirurgam aptaukoties, kā tas mēdz notikt ar ļaudīm viņa vecumā. Viņš taču vairs nav jauns . . . Jā, jā, jā! Nav vecs, bet nav arī jauns. Laiks skrien kā spārniem. Aizritējuši jau vienpadsmit gadi kopš tā laika, kad fašistu lidmašīnas nometa uz padomju zemi pirmās lugasa bumbas.

Ivans Ivanovičs vairākas reizes sažņaudza lielās rokas dūrēs un atvēra tās, strauji izstiepjot pirkstus. Tas bija rosmes vingrinājums. Domājoša cilvēka sasprindzinātā izteiksme parādījās viņa sejā. Jā, bija gaidāma ne visai viegla diena. Taču Ivans Ivanovičs neatcerējās, kad viņam būtu klājies viegli, un savu dzīvi nespēja iedomāties citādu.

Viņš piecēlās pussēdus un paskatījās visapkārt istabas pustumsā. Vai jas nav. Mišutka guļ gultiņā... Uz rakstāmgalda grāmatu kaudzītes, balto atvērta mape ar papīriem. Klusums. Tātad Varja mācās virtuvē. Saprotams: ir valsts eksāmenu laiks. Droši vien Varja sēž pie galda, uztraususies ar visām kājām uz platā ķeblīša, un lasa, atbalstījusi melnmataino galvu rokās. Ivans Ivanovičs spilgti iztēlojās šo ainu un silti pasmaidīja: viņš kopā ar Varju pārdzīvoja viņas augšanas grūtības. Tomēr viņu attiecībās ne viss veidojas gludi. . . Varja ir labs biedrs. Skarbi atklāta, neprātīgi drosmīga, pedantiski prasīga. Daudzi nemīl tādus cilvēkus: viņi ienes dzīvē nemieru. Taču uz jauko un sirsnīgo Varju dusmoties grūti. Ivans Ivanovičs arī nedusmojas.

Raug, viņa ienāca istabā un atvilka no bieza gobelēna darināto loga aizkaru . . .

— Laiks celties, — Varja skaļi teica, vērsdamās pie savas mazās ģimenes, bet pati vēl pakavējās pie loga,

pārlaižot skatienu plašajam pagalmam, ko ietvēra daudzstāvu mūra nama sienas. Lielisks pagalms: caurbrauk-tuve un celiņi asfaltēti, vidū strūklakas baseins, kurā mirdz ūdens, un smilšu kaste pašu mazāko mājas iemītnieku rotaļām, Aržanovu dzīvoklis atradās otrajā stāvā, un karstā jūnija saule pār jumtiem jau ieslīpi raudzījās logā... *

— Celieties, pilsoņi! Redziet: pat saulīte smejas par miegamicēm! — to teikdama, Varja piegāja pie bērna gultiņas un palūkojās tanī, noliecoties tik zemu, ka viņas bizes, kas pēc kara atkal bija ataugušas, pārkārās pār gultas tīkliņu. — Mihail Ivanovič, jāceļas!

— Lai paguļ vēl mazliet, — ģērbjoties un arī pametot skatienu pa logu uz saulaino debess zilgmi, Ivans Ivanovičs aizstāvēja dēlu.

— Bet vēlāk činkstēs visu ceļu. Nē, viņam «darbā» jāierodas vislabākajā omā. — Varja paplikšķināja mazuļa sārto vaigu, pieskārās miegā pastieptajai sarkanajai lūpiņai. — Mihail Ivanovič! — istabā atkal noskanēja viņas smejošā balss.

Nepievēršot vairs uzmanību savam pirmdzimtajam, Varja sāka klāt gultu, aizmetās uz virtuvi, uzlika galdā brokastis, tāpat rosoties paguva pārģērbties un savīt mezglā bizes un tikai tad izņēma no gultiņas spēcīgu puisēnu, gadus trīs, ar apaļu, melnīgsnēji sārtu sejiņu un lielām, melnām, mazliet ieslīpām actiņām. Viņa mati, arī zilganmelni, bija īsi nogriezti un tikai virs augstās pieres atstāts mazs cekuliņš. Viena šķipsna nošķīrusies sānis un sagriezusies tievā gredzentiņā. Pirms iemigšanas Mišutka parasti tina to ap pirkstu, ko ģimenes sadzīvē dēvēja par «dzirnaviņu griešanu» un kas bija bērna miegainības pazīme.

— Dod man viņu! — Ivans Ivanovičs prasīja un, paņēmis dēlu, sāka draiskuļoties, metot viņu gaisā.

— Vajag ģērbties! — Varja teica, savākdama no krēsla mazās zeķītes, zeķturi ar gumijām, biksītes un zābaciņus — visu, kas piederas tādam jaunam cilvēkam.

Taču «jaunais cilvēks» nejutās slikti arī īsajā nakts-krekliņā. Miegs jau bija pārgājis, un viņš tagad skaļi

smējās, visiem spēkiem ķerdamies pie tēva. Abiem bija ļoti jautri.

— Beidziet jel draiskoties! — Varja sacīja, no tiesas-sākdama dusmoties. — Es taču nokavēšos, un man šodien valsts eksāmens.

— Vai dzirdi, Mišutka, — māmiņai valsts eksāmens. Vai saproti?

— Mammai ektāmen.

— Kā tad! Ektāmen . . . Bet vai tu zini, kā tas garšo?

— Nu, kā? — un Mišutka plati atvēra iegarenās acis ar tādām pašām taisnām skropstām kā mātei.

— Ak kā garšo? — Ivans Ivanovičs iesmējās. — Garšo pēc žagariem. Are, kā. Ja māmiņa izgāzīsies, viņa dabūs žagarus.

Te nu Varja vairs neizturēja . . . Gluži pietvīkusi, viņa pacēlās uz pirkstgaliem, saķēra dēlu klēpī un veicīgi sāka viņu apģērbt.

— Kul tu itklitīti? — satrauktais Mišutka taujāja, pūlēdamies pagriezt viņas seju pret sevi.

— Netraucē mani. Tētis pajokoja, — Varja teica; atbīdīdama dēla paplatās plaukstas.

— Nē, paskaties jel, kas viņam par varenām rokām! — Ivans Ivanovičs atkal metās starpā, vēl neno rimis no trača un smiekliem. — Gluži kā man.

— Vaņa! Vai tu pats arī saproti vai ne? Goda vārds,, tu neesi labāks par mazo.

— Nē, labākt, — puisēns sāka protestēt, palūkodamies laukā pa krekla apkakli. — Bet et etu labākt pal vītiem. — Viņš neizrunāja daudzas skaņas, visus šņāceņus un svelpeņus atvietodams ar enerģisku «t», un svešam cilvēkam ne visai viegli bija saprast viņa jocīgo runu.

— Ko tu neteiksi! — Ivans Tvanovičs atkal sāka smieties. — Nes tēju, Varjuša, bet mēs te apģērbsimies.

— Zinu jau, zinu, kā jūs apģērbsieties! Ej vien pats uz virtuvi!

— Bet vai zini, kam viņš līdzīgs? — Ivans Ivanovičs negaidot vaicāja, pat nedomādams kustēties no vietas. — Sofjai Venjaminovnai, mūsu frontes ārstei. Nudien, līdzīgs!

— Ko vēl neizdomāsi! — Var ja skeptiski noteica, ar plecu aizsegdama puisēnu no jauniem tēva uzbrukumiem. — Ko tad dzird par Sofju Venjaminovnu?

— Es saņēmu no viņas vēstuli. Viņu laikam pārcels pie mums par neiropatologu.

— Jā?

— Jā. Es tev jau stāstīju par viņas pirmo vēstuli. Viņa taujāja par brīvu vietu. Viena vieta tieši atbrīvojusies, un tā nu viņa brauc šurpu pie mums.

- Bet Larisa? — Varja pēkšņi ievaicājās, piekļaujot pie krūtīm dēlu, kas jau bija apģērbts un traucās paskraidīt.

— Larisa? — Ivans Ivanovičs smaidīgs un izbrīnījies pamirkšķināja acis, taču viņa seja tūlīt kļuva nopietna. — Kāds te sakars ar Larisu?

«Varjeņka vēl arvien ir greizsirdīga!» viņš nodomāja.

«Taču bez pamata! Kas bijis, tas pagājis. Un nav arī nekas bijis.» Tomēr uzreiz viņam tēlojās Larisa Firsova, talantīgā ķirurģe un daiļā sieviete, ar kuru viņš tik dedzīgi bija aizrāvies kara laikā. Neievirzījās, nepiepildījās. Kālab gan pieminēt viņu?

— Sakars tāds, ka viņas ir draudzenes un droši vien gribēs strādāt kopā! — Varja paskaidroja, atbildot uz vīra izsaucienu. Viņas balss iedrebējās un rokas automātiski gludināja pie gumijām piepogātās bērna zeķītes.

— Diez vai! Bet par Sofju Venjaminovnu es tev tiku jau stāstījis, un tu toreiz neko neiebildi.

— Tātad man nav bijis laika par to domāt. -- Varja nogrima atmiņās, atceroties pavasara dienas: mācības, prakse klīnikā, mājas darbi. ..

— Tas ir tik saprotami, ka Sofja Venjaminovna grib pārcelties uz šejieni, — Ivans Ivanovičs nopietni runāja tālāk. — Rešetovs un Zlobins taču jau atbraukuši... Zlobins gan arī pirms kara dzīvojis Maskavā. . . Frontes draugi, gribas strādāt kopā, turklāt šeit tik lielas iespējas. Jā, — Ivans Ivanovičs apķērās, atceroties kaut ko, kas ļoti svarīgs viņiem abiem, — streptomicīnu Jeļenai Denisovnai es šodien sadabūšu, un vajadzēs steidzīgi nosūtīt ar aviopastu. Tur iet slikti, spriežot pēc slimības vēstures izraksta: Boriss ilgi necietīs. . . Saprotams, māte

nezaude cerības, bet diez vai streptomicīns viņam palīdzēs!

— Jaunas bēdas viņai! — Varja sacīja. — Un viņa jau tā ir savārgusi pēc Denisa Antonoviča nāves. Žēlojas par sirdi, arī reimatisms sāk mocīt. Senāk šķita, ka viņas spēki nekad neizsīks.

— Redzams, viņai nav viegli! Kopš pirmās kara dienas viņa palika viena ar trim bērniem un nekad nežēlojās, bet tagad laikam grūtsirdība sagrauž. — Un Ivans Ivanovičs ar skumjām atcerējās Hižņaku, Jeļenas De-nisovnas vīru, kas krita Staļingradā. Bija uzticams draugs un lielisks feldšeris. Kad viņam vajadzēja kļūt par kareivi, arī karalaukā viņš bija ne tikai cīnītājs, bet varonis, kas aizsargāja veselu simtu ievainotu sarkanarmiešu.

— Vai zini ko, — Varja dedzīgi iesaucās. — Aizrakstīsim Jeļenai Denisovnai: lai brauc šurp pie mums uz Maskavu. Viņas puisēni ir izauguši, strādā pavisam citos novados, jau nodibinājuši ģimenes... Un viņu sievas negrib dzīvot kopā ar vīramāti. Bet viņai vēl ir meitiņa. Mums taču Jeļena Denisovna un Nataška ir kā tuvinieces . .. Un vajag viņas apmīļot un pažēlot.

— Labi, lai brauc pie mums, — pēc neilgām pārdomām noteica Ivans Ivanovičs, kam vienmēr bija žēl Nataškas — mazās, baltmatainās meitenītes.

Varja atplauka.

— Es šodien pat aizrakstīšu! Diezgan viņas dzīvojušas Čažmā: Nataška taču pēc gadiem trim iestāsies institūtā.

Nataška? Institūtā? — Ivans Ivanovičs neizpratnē uzrāva kuplās uzacis un sāka smieties. — Jā, jā, jā! Viņa taču ir izaugusi pa šo laiku!

2.

Varja aizveda dēlu uz bērnudārzu un tūdaļ steidzās uz Kalugas ielu. Kalugas ielā klīniskajā slimnīcā strādāja Ivans Ivanovičs, turpat un blakus klīnikās bija mācību bāze medicīnas institūtam, kurā mācījās Varja.

«Institūtu nu esmu beigusi. Tagad tikai labi jānokārto valsts eksāmeni!» Varja domāja, steidzīgi ejot pa ietvi un pārlaižot ašu skatienu savai zaļajai ielai. Ļeņingra-das šoseja! Vai tas ir lietains vasaras vakars, kad laternu gaisma kā spogulī atspulgo slapjajā asfaltā, ko ietver bulvāru kuplās alejas, vai salta ziemas diena baltā sarmas mežģiņu rotā, — brīnišķīgs izskatās šis platais prospekts, kas aiztrauc bezgalīgā tālē. Aiz dzīvžogiem un liepu alejām nepārtrauktā automašīnu straume ar riepām zuzo pa asfaltu: uz Baltkrievijas staciju, uz Maskavas centru, Varjas pusē — uz «Dinamo» stadionu, uz Peščaniju ielu jauno rajonu, uz bijušo Sokola ciematu, uz Ļeņingradu . . . Jūnija diena zilgmo pār pilsētu. Viena no tām retajām dienām, kad gaiss pār Maskavu it kā izmazgāts, nez kur pazudusi migla, ko maigi dēvē par «rūpniecības dūmaku», un dzidri skaidras ir visas kontūras, sākot no māju apveidiem līdz vistālāko elektrolīniju tīkliem. Šā dzidruma dēļ Varjas iela izskatās vēl skaistāka, ar savu staltumu priecējot skatienu. Taču šodien Varjai nav prātā skaistums. Eksāmeni terapijā sākušies deviņos no rīta, arī rīt un parīt tie notiks, kamēr viss kurss būs tos nokārtojis. Viens otrs jau nokārtojis, teicami. Viens otrs izgāzies. Saltas trīsas pārskrien pār Varjas pleciem. Nē, nē! Ķirurģiju viņa nokārtoja pagājušajā nedēļā uz piecnieku. Pēc dienām astoņām — dzemdniecība un ginekoloģija. Tas, kas jau nokārtots, tagad šķiet viegls, tas, kas vēl priekšā, tēlojas neskaidri: viss koncentrēts uz šās dienas pārbaudījumu. Jā, medicīna nav viegla zinātne! Taču ne reizes visā mācību laikā Varja nav nožēlojusi savu izvēli. Varjai šķita, ka viņa kopš bērnības sapņojusi kļūt par ārsti.

Soļojot pa ietvi, jaunā sieviete vēlreiz pārlaida skatienu ielai: mājas kā kalni un vēl arvien jaunas izaug laukumiņos, kas atbrīvoti no vecajām koka ēkām. Milzīga pilsēta ir Maskava! Varjai nebija ne sapnī rādījusies tāda pilsēta, kad viņa bija dzīvojusi sniegainajos Ziemeļos. Sniega arī šeit mēdz būt daudz. Skaidrajās pavasara dienās piesnigušās kupenas skvēros šķiet saulē gluži siltas. Un kādreiz Varja gandrīz mierīgi uzņēma to, ka Mišutka nosvieda dūrainīti, iedams pagrāba no

koka žoga piku jaunā sniega un steidzīgi iebāza to sārtajā mutītē, kur vizēja zobi. Varja viņam teica, taču ne visai stingri — viņai pašai gribējās nogaršot šo silto sniedziņu:

— Nedrīkst ēst sniegu, tas ir netīrs.

— Tas nav netīrs. Tas ir balts, — Mišutka iebilda, un Varja, nākamā ārste, viņam nekā neatbildēja. Nevar taču tādam knēvelim stāstīt par mikrobiem . . . No savas pieredzes viņa zināja — jo mazāk sevi saudzēsi, jo spēcīgāks jutīsies. Varjai pat šķita, ka katram cilvēkam vajag būt saviem «pieradinātiem» mikrobiem, kas viņam palīdz cīnīties pret īstu infekciju. Arī Mišutku nav ko sterilizēt! Citādi jebkura slimība viņu — tādu izlutinātu — pievārēs, nesaņemot nekādu pretsparu.

Zināms, valsts eksāmenā terapijā Varja ne vārda neteiks par «mikrobu pieradināšanu»: dzīve ir dzīve, bet zinātne ir zinātne. Baktērija ir cilvēka ienaidnieks, tātad to vajag iznīcināt. Vārīšana. Sterilizācija ar šķīdumiem. Slimniekam zāles . .. Nē, Varja nekā nav palaidusi garām no mācību programas. Viņa ir izlasījusi vairāk, nekā tiek prasīts, un eksāmens jānokārto uz piecnieku.

«Nu, kā tas garšo?» Varjai iekrita prātā Mišutkas jautājums, un viņa silti pasmaidīja.

Piecu gadu laikā institūtā nebija gadījuma, kad Varja būtu eksāmenā izkritusi. Bet uztraucās vienmēr. Satraukta arī pašreiz. Vajag taču ne tikai atbildēt uz biļetes jautājumiem, bet eksaminētāju klātbūtnē pašai izmeklēt slimnieku un uzrakstīt viņa slimības vēsturi. Labi, ka bijusi prakse vasaras brīvlaikos un pēdējā --sestajā kursā. Tomēr eksāmenā var tikt uzdoti visdažādākie papildu jautājumi, kuros tik viegli izgāzties. Vismaz būtu jel pagadījies parasts slimnieks! Kaut tikai nepatrāpītos āķīgs gadījums, ar kuru var krist kaunā arī pieredzējis ārsts . . .

— Tad tava māmiņa izgāzīsies! — Varja sacīja, domās uzrunādama Mišutku.

Šūpodamies traucas mirdzošie metropolitēna vagoni apakšzemes tunelī. Kas par bagātību visapkārt Varjai! Mīksti, ar ādu pārvilkti dīvāni, mirdzoši niķeļa rokturi, pieturās dažādu krāsu marmors, lustru bronza, sarkan-

koks slīdošo kāpņu — eskalatoru paneļos ... Uzsākot dzīvi Maskavā, pirmajās dienās Varja nespēja bez smaida ieiet metro. Bet pašreiz viņas seja norūpējusies un galvā tā vien urbjas visdažādāko slimību nosaukumi: kuņģa jēlumi, pleirīti, plaušu karsoņi, sirds slimības... Te Varjas domas novirzījās uz Ivana Ivanoviča darbu, un viņa sadrūma. «Nevajag par to pašreiz domāt!» viņa sev pavēlēja.

Jā, Varju mulsināja Ivana Ivanoviča jaunā aizraušanās ar sirds ķirurģiju. Tā lika Aržanovam nokāpt no pjedestāla, uz kura viņš Varjas iztēlē bija stāvējis Ziemeļos. Tur viņš bija visuvarens, turpretī šeit, Maskavā, viņš sāka visu no jauna. Un, lai gan Ivans Ivanovičs jau bija ieguvis medicīnas zinātņu doktora grādu un kļuvis par profesoru, taču viņam bija jāpārvar tik daudz uzbrukumu no ievērojamu ārstu puses, tik daudz grūtību, ka Varja, viru žēlodama, neviļus nostājās pret viņa jauno darbu. Varja tāpēc cieta, tomēr pārliecināt Ivanu Ivanoviču bija neiespējami.. . Kam tad pašreiz veltīgi satraukties!

Jau pārsēdusies trolejbusā, kas gāja uz Kalugas ielu no Sverdlova laukuma, ko ietvēra padomju zemes labākie teātri, Varja atcerējās:

«Atbrauks Sofja Venjaminovna! Viņa droši vien vispirms steigsies nevis uz Mazo vai Dailes teātri, bet uz operu Lielajā teātrī vai arī uz koncertu Kolonu zālē, vai uz konservatoriju.» Varja atcerējās, cik kvēli Sofja mīl muziķu. . . Tik daudz teātru, taču apmeklēt tos izdodas reti. Ne vienreiz vien šajos gados Varja bija smiedamās atgādinājusi Ivanam Ivanovičam viņu sapņus par teātri, sēžot pie frontes krāsniņas. Dažreiz Varja baidījās, ka Ivans Ivanovičs pastāvīgās darba slodzes dēļ mitēsies viņu mīlēt: ikdienas darba drudža šķirti, viņi tik maz bija kopā. Viņa baidījās, ka tāpēc arī augošais Mišutka īsti nepieķersies viņiem. Varju mulsināja arī Ivana Ivanoviča pārlieku mierīgā attieksme pret viņu. Viņš ne reizes nebija kļuvis greizsirdīgs viņas dēļ. Viņu neuztrauca Varjas ilgstošā prombūtne. Vienīgais, kas Ivanam Ivanovičam darīja rūpes, — kaut viņa nepakļūtu zem mašīnas . . .

— Viņš dzīvo smiedamies aiz Gridņeva platās muguras! — teica kāds no profesoriem, kuri pulciņā gāja garām, kad Varja bija piemetusies pie loga gaitenī, lai vēlreiz ieskatītos savos konspektos.

— Viņam jau divas reizes draudējusi izmeklēšana, bijis pieprasījums no prokuratūras.

— Jā, riskē, riskē ļoti godājamais kolēģis! Bet šī drosme — tas nav tipiskais. Uz kā rēķina, jājautā? Pašreiz viņam atkal divi nāves gadījumi, — skaļi noteica slavenais urologs Lanskojs, ar platā virsvalka stūriem uzvēdīdams Varjai vēsmu. — Stāsta, ka bērneļi jau sākot no viņa slēpties. Kolīdz apstaiga — tā visi kur kurais. Uz operāciju velkot no pagultes laukā.

Auksti drebuļi kā adatiņas pārskrēja Varjai pār mu guru, kad studentu elks profesors Medvedjevs brīdinoši, noteica:

— Ts-s! Katrām baumām jau nevar ticēt!

Varja drūmi palūkojās caur pieri, sastapās ar Med-vedjeva gaiši tēraudainajām acīm un notvīkusi atkal iedziļinājās burtnīcā.

— Sieva! — no kabineta līdz Varjai atskanēja jau attāluma klusinātā Lanskoja balss. — Profesors nav vis vairs tik jauns! . . .

«Kā viņam nav kauna: melš gluži kā veca bāba!» Varja nodomāja, šai mirklī nīstot sirmo, bet vēl arvien sārto Lanskoju ar tā parašu allaž glaudīt pīles knābim līdzīgo degunu. «Zināms, Ivanam Ivanovičam bijuši nāves gadījumi, bet viņš taču arī operē sirdis vairāk par visiem! «Bērneļi zem gultas slēpjoties!» Un Varjai kļuva tik sāpīgi un rūgti, ka viņas acu priekšā sāka griezties loki. «Vajadzēja arī uzkulties uz tādu sarunu pirms eksāmena kārtošanas! Un viņi pat nekautrējas no studen tiem! Ak manu dārgo Ivan Ivanovič, kad, lūk, tā runā par tevi, es ar sirdi un dvēseli esmu tavā pusē, esmu briesmīgi sašutusi! Bet, kad pārdomāju vienatnē, man kļūst baigi!»

Auditorijā, kur notika eksāmeni, bija svinīgi, neraugoties uz vispārējo sasprindzinājumu. Krēsli iznesti.

Sienu un galdu baltumu izceļ spožā saules gaisma, kas lītin līst pa lielajiem logiem. Un milzums puķu . .. Lu-pinas, ceriņi, oranžās Kaukāza magones krāšņi mirdz vāzēs uz garā komisijas galda, uz mazajiem, atsevišķi noliktajiem galdiņiem, pie kuriem studenti gatavo atbildes. Šeit nav ko domāt par priekšā teikšanu un špikeriem.

Pa kreisi sešas gultas, tanīs slimnieki. Garām ejot, Varja iesānis paskatījās uz viņiem — kurš tad gadīsies viņai?! Studenti, kas eksaminējas, darbojas arī pie gultām: izklausa, izklauvē, iztausta savus «pacientus», izskata temperatūras lapas un rentgena uzņēmumus . . . Satraukti ir visi, taču vieni ārēji izskatās mierīgi, bet citiem dzidri sārti lāsumi uz vaigiem un kakla, acis drudžaini mirdz, ausis sasarkušas. Slimnieki pacietīgi atbild nākamajiem ārstiem: viņi jūt līdzi jaunatnei. Tomēr pagadās arī skeptiķi un nervozi ļaudis . . .

Varja piegāja pie komisijas galda, sirdij strauji pukstot, paņēma biļeti un nosauca savu uzvārdu:

— Gromova.

Jā, Varja aiz pašai neskaidriem iemesliem laulībā bija paturējusi savu uzvārdu. Varbūt aiz lepnuma. Bet Mišutkam bija tēva uzvārds: šeit Ivans Ivanovičs nepiekāpās Varjai.

Komisijas priekšsēdētājs profesors Medvedjevs pazīst Gromovu, taču formas pēc vaicā:

— Kura grupa?

Viņa nosauc studentu grupu. Varja vēl arvien atrodas nejauši noklausītās sarunas iespaidā, un viņai ir neveikli lūkoties Medvedjevam acīs.

— Uz kurieni jūs saņēmāt norīkojumu?

Nākamo ārstu sadale bija notikusi martā un aprīlī Veselības aizsardzības ministrijas speckomisijā. Varja nebija gribējusi palikt aspirantūrā pie katedras. Viņa tiecās vispirms iegūt labu praksi, un viņu norīkoja uz Pirmā Maskavas hospitāļa acu slimību nodaļu.

Medvedjevs, katedras vadītājs, nosauc tā slimnieka uzvārdu, kurš Varjai tūlīt jāizmeklē. Viņa paklausīgi noliec galvu un, ejot ielūkodamās biļetē, dodas uz istabas attālāko stūri pie gultām. Biļetē ir četri jautājumi:

«1. Akūtā aknu distrofija. 2. Plaušu abscess. 3. Neatliekamā terapija miokarda infarkta gadījumā.» Ceturtais jautājums visās biļetēs bija veltīts terapijai kaialauka hospitāļos. Taču pašreiz Varja vispirms koncentrējusi uzmanību uz slimnieku ...

Polozova — frēzētāja no rūpnīcas, sieviete gadu trīsdesmit, ne visai spēcīgu miesas uzbūvi. Pat ļoti nestipru uzbūvi: viņai ir uzpūsts vēders, smaili pleci, bet rokas tievas. Drudžaini mirdzošās acis iekritušas, sejā tumši zilgans sārtums . . . Viņai, acīm redzot, ir paaugstināta temperatūra... Taču šķiet, ka arī jaunajai ārstei ir augsta temperatūra: tikpat drudžaini mirdz acis, bet vaigi tvīktin tvīkst.

Ar pūlēm apspiedusi satraukumu, Varja saņem slimnieces roku un satausta pulsu. Jā, ātrs, nevienmērīgs.

«Jeb vai man pašai tā dauzās sirds?» Varja pagriežas pret galdu. Glābējs termometrs! Viņa dod to pacientei, un, kamēr slimniece sēž viņas priekšā, sāniski sakumpusi, ar uzrautu plecu, Varja atgūst mieru. Viņa ievēro slimnieces smago aizdusu un vaicā profesionāļa balsī:

— Par ko sūdzaties?

— Vājums. Trūkst elpas. Kājas satūkušas, biedre ārste, — slimniece saka, acīm redzot, ironizēdama par studenti, un smaida.

Vārdu pa vārdam Varja noskaidro saslimšanas vēsturi, tad izmeklē slimnieci.. . Paaugstinātā temperatūra vēl sarežģījusi slimības norisi. Šeit acīm redzama rei-matiska sirdskaite .. . Atkal Varja atceras — šoreiz ar pateicību — pārrunas ar Ivanu Ivanoviču . .. Interesanti, kāpēc viņai devuši tieši šo slimnieci . . .

— Gromova! Vai esat sagatavojusies?

— Jā! — Varja teica, vēlreiz ielūkojoties biļetē, taču viņas pirksti, kas tvēra pašas sastādīto slimības vēsturi, nodrebēja.

Arī profesoriem svinīgs izskats . .. Viņi, zināms, jūt līdzi jaunatnei, tomēr atlaidi nav ko gaidīt.

Lūkodamās uz savu eksaminētāju Medvedjevu, eleganto, pat trauslo medicīnas zinātņu doktoru ar šauru seju, Varja neviļus ievēro, ka viņš uzposies šai dienai,, kurā izšķiras viņa klausītāju liktenis. Viņam zem

žilbinoši baltā virsvalka ir čičunča uzvalks, virs baltā krekla pelēka kaklasaite ar baltām svītriņām, pat sandales — arī tās baltas. Turot rokā brilles, viņš gaiši pelēkajām acīm no nepamanāmo uzacu apakšas pētījoši raugās uz Varju. Viņai pat salti kļūst no šā ciešā skatiena.

•— Kāda diagnoze?

Varja stāsta par frēzētājas slimību un saviem slēdzieniem.

— Kā ārstēt?

Izklāstījusi pašas sastādīto ārstēšanas plānu, Varja jau eksaminētāja klātbūtnē izmeklē Polozovu. Katedras vadītājs vēro, vēl arvien turot brilles rokās, taču viņa skatiens kļuvis manāmi siltāks: viņš atceras Gromovu kā spējīgu studenti un, acīm redzot, vēlē viņai sekmes. Varbūt tāpēc viņa jautājumi kļūst arvien sarežģītāki un negaidītāki? Bet Varja atbild, sirds dziļumos neviļus saniknodamās uz doktoru kā uz ļaunāko ienaidnieku.

«Tu gribi mani iegāzt, bet es nepadošos!» viņa it kā saka, sakopodama šinī divkaujā visas savas zināšanas un visu gribu.

Reimatiskas sirdskaites ārstēšana var būt konservatīva, taču labāk ķerties pie operācijas. Atkal iztēlojusies acu priekšā Ivanu Ivanoviču, Varja stāsta par pazīmēm, kas liecina par labu operācijai. Medvedjevs klausās ar saltu izteiksmi: viņš nepiekrīt, ka iejaucas ar operāciju. Varja to zina: kad Ivans Ivanovičs aizstāvēja savu doktora disertāciju, Medvedjevs taču ļoti asi iebilda viņam. Savu nepiekrišanu Aržanova zinātniskajiem darbiem viņš atklāti izteica arī sarunās ar studentiem. Varjai jau ne vienreiz vien bijis jāsarkst visu cienījamā profesora asuma dēļ. Taču pašreiz, riskējot izraisīt pret sevi viņa neapmierinātību, saniknota par Lanskoja ļaunprātīgajām tenkām, Varja izvirza visus viņai zināmos argumentus par labu aktīvai ārstēšanai. Slimniece izrāda interesi, un Varja pat aizraujas, stāstot visos sīkumos ārstēšanas gaitu, kas viņai zināma no vīra prakses. Vai gan var iebilst pret sirds ķirurģiju kā medicīnas nozari?! Varju satrauc tikai viens apstāklis: vai tad tieši viņas Ivanam Ivanovičam ir jāstrādā šinī nozarē?

— Labi, — profesors saka. — Tagad atbildiet pēc biļetes. Vai esat sagatavojusies?

— Jā, — Varja atbild gandrīz izaicinoši, dodamās viņam nopakaļ pie galda.

Ar tādu pašu kaujiniecisku organizētību Varja atbild ari uz visiem komisijas locekļu krustuguns jautājumiem. Sevišķi viņai bija ko turēt biļetes pirmajā punktā — par aknu distrofiju. Taču las ir eksaminē-tāju varā, viņi var uzēsties jebkurā jautājumā. Varja stāsta, kā noris draudīgā saslimšana, kā tā izpaužas, kā jāēdina slimnieks, kādi olbaltumi, kādas infūzijas.

— Izrakstiet recepti glikozes ievadīšanai vēnā.

Varja izraksta recepti.

Militārās sagatavošanas katedras pulkvedis ir tieši sajūsmināts par viņas atbildēm ceturtajā jautājumā.

— Teicami? — viņš jautā apstiprinošā balsī, ar skatienu pavadīdams bijušo frontes medmāsu.

Medvedjevs gaiši smaida un pamāj ar galvu:

— Lieliski atbildēja. Viņa ir cilvēks ar gaišu galvu. Ne likai ar kalšanu iekaļ. — Un profesors apmierināts ierakstīja žurnālā jaunu atzīmi.

4.

Bet Varja pēc pārtraukuma un atzīmju grāmatiņas izsniegšanas kā spārniem izlidoja no klīnikas. Tagad viņa bija gatava visus noskūpstīt: gan savu neseno pretinieku Medvedjevu, gan kara katedras pasniedzēju, gan ikvienu no kursa biedriem. Lanskojam gan viņa nespēja piedot arī tagad. Pēc pārdzīvotā satraukuma sārtums bija nozudis no Varjas vaigiem, krasāk iezīmējās tikko jaušamās grumbiņas starp uzacīm un ap acīm. Jā, viņa bija vecāka par daudziem saviem biedriem studentiem, bet kas par to? Un, par spīti visām šaubām un bažām, viņa nekā negribēja mainīt savā dzīvē. Varbūt tikai vienu: kaut par trim četrām stundām pagarināt

dienu; tomēr arī šis papildu laiks droši vien būtu aizņemts nevis ar izpriecām, bet ar darbu.

— Apsveicu, sievukiņ! Tu šodien esi pat novājējusi,. — Ivans Ivanovičs sacīja Varjai, kad viņa tieši pēc eksāmena ieradās vīra kabinetā turpat kaimiņos klīniskajā slimnīcā Kalugas ielā.

Slimnīca nepavisam nebija līdzīga tai, kurā Ivans Ivanovičs strādāja Ziemeļos. Tur, mīļajā, tālajā Kame-nuškā, kur ziemu logi līdz augšai pārklājās ar baltu sarmu, kur elpa aizrāvās no sala, kad dažkārt izskrēja pa durvīm līdz ar baltu tvaika mutuli, — tur Varjai ne sapnī nebija rādījies šāds lielisks nams, kam pie galvenās ieejas tik augstas kolonas kā simtgadējās skujmetes. Un kas par gaiteņiem ar baltu flīžu sienām, ar mirdzošu grīdu! Un ķirurģiskās nodaļas plašās palātas, gaismas un gaisa pilnas! Bet šeit ir mazāk puķu. Cik daudz pūļu un rūpju māsām un sanitārēm ziemu Ka-menuškā bija sagādājuši viņu zaļie lolojumi! Puķes vajadzēja pārnest uz vissiltākajām istabām, sargāt un vīstīt.. . Ak Ziemeļi! Atceroties sirds sāk smelgt un ilgoties. Kailieņu kalni ar pelēkiem klinšu nobrukumiem nogāzēs, klāti ar ciedru priežu krūmāju melnajiem kažokiem, un, kurp vien raugies, zilo varenā taiga kā jūras viļņi ar zilpelēkām krēpēm, kas aizplūst bezgalīgā, zilgā tālē. Un ziemā zvaigžņu šķinda salti dzidrajos debesu dziļumos, zempūša šņākšana un svilpoņa pa ledū kalto upju baltajām ielejām un briežu nagu knikšķi, kas atskan, briežiem iejūgus strauji aizraujot saltā dūmakā . . .

— Kas tev? — Ivans Ivanovičs vaicāja, maigi saņemdams sievu ap pleciem un ielūkodamies viņas pēkšņi it kā sastingušajās acīs.

— Šeit maz ziedu, un es atcerējos Kamenušku . ..

Tur nu gan bija ziedi! — viņš atteica labsirdīgā

zobgalībā.

— Slimnīcā! — atgādināja Varja, vēl arvien uzplūdušo atmiņu pārņemta.

— Es tevi apsveicu, bet tu par ziediem ...

Varja iesmējās:

— Varbūt es neesmu nokārtojusi...

— Tas ir pilnīgi neiespējami.

— Jāsaka, tev taisnība: man tas būtu bijis neiedomājams sarūgtinājums. Un tu patiešām vari mani apsveikt.

— Es jau tā domāju. — Ivans Ivanovičs vēl tuvāk pieliecās pie viņas, taču nenoskūpstīja — tomēr dienesta kabinets, bet, nenoņemot plaukstas no sievas pleciem un vieglītiņām viņu spiezdams, nosēdināja atzveltnes krēslā.

Saprotot vīra atturību un šo mīlas pilno pieskārienu, Varja paskatījās uz viņu ar mirdzošām acīm un nodomāja: «Pats dārgākais ir mūsu mīla! Un tā jāsaudzē. Un arī viņš jāsaudzē ... Viņam taču jāpārvar tik daudz grūtību! Un laikam gan pats grūtākais ir pārvarēt dažu kolēģu nelabvēlību!»

— Es pat nopirku biļetes uz teātri, — Ivans Ivanovičs teica.

— Un Mišutka?

— Mēs atstāsim viņu pie Rešetoviem.

— Nē, es negribu, ka viņš tādā dienā būtu kur citur, šķirts no mums.

— Kad tu nokārtosi pēdējo, tad svinēsim mājās visi kopā, bet šodien tev jāatpūšas.

— Labi, — ne visai labprāt piekrita Varja.

«Tas taču tīrais brīnums, ka viņš pats nopircis biļetes, kad es neesmu pat lūgusi,» viņa pēkšņi nodomāja. «Brīnums, ka viņš atcerējies mani visu dienu. Tomēr pats galvenais brīnums ir tas, ka es ne vien esmu iemācījusies iebilst viņam, bet spēju vairs neievērot viņa rūpes un uzmanību. Vai tiešām tā esmu es?» Un jaunās sievietes skatiens kavējās pie viņai tik dārgajām rokām, kas izvilka rūpīgi salocītas teātra biļetes no grāmatu apakšas, kuras sakrautas kaudzē uz galda. Tad Varja palūkojās Ivana Ivanoviča sejā un viņas sirds priecīgi iepukstējās.

— Vai kas noticis? — Ivans Ivanovičs atkal ievaicājās, ievērojis, ka viņas acis te kvēli uzliesmo, te it kā apdziest. — Ja jau tev negribas . . .

— Gluži otrādi! Man ļoti ļoti gribas iet ar tevi — vienalga, kurp! Bet uz teātri... tas .. . mans mūžīgais sapnis. — Un Varja viegli nopūtās, pārliekot ērtāk uz

ceļiem palielo portfelīti ar burtnīcām un mācību grāmatām.

— Nu redzi nu! «Mans mūžīgais sapnis!» — jautri pazobojās Ivans Ivanovičs.

5.

Bērnudārzā arī bija beigusies darba diena, un Mišu Aržanovs kopā ar citiem mazuļiem devās pa platajiem un zemajiem kāpieniem lejup uz ģērbtuvi, kur vakaros vienmēr bija pārpildīts: tēvi, mātes, vecmāmiņas, krustmātes un māsas saņēma savus bērnus, lai vestu mājās. Miša, turēdams rokas īso biksīšu kabatās, gāja pa kāpnēm nesteidzoties, nevis palēkdamies kā citi puisēni un meitenītes. Viņš nepaātrināja soli arī tad, kad vispārējā burzmā ieraudzīja savu slaido tēvu un viņam līdzās māti, kas smaidīdama lūkojās uz dēlu un jau sniedza pretim mazo mētelīti, lai tūlīt varētu vilkt mugurā. Mišas baltā panamas cepurīte viņai bija padusē, ar elkoni piespiesta pie cieši piebāztā portfelīša, un kopā ar to slīdēja lejup, mātei nepacietīgi paraujoties uz priekšu. Un katrā ziņā nokristu uz grīdas, ja tēvs nepagūtu to satvert. Viņš vienmēr un visu paguva ievērot. Mišutka ar patiku raudzījās uz saviem vecākiem, taču nez kāpēc nesteidzās viņiem pretī. Gluži otrādi, viņš sāka iet vēl lēnāk.

— Nāc taču ātrāk! — Varja viņu skubināja. — Palūk, kāds modes jaunums — rokas kabatās! — Un viņa notupās, apņemot dēlam mētelīti. — Dod šurp roku, nu, velc mugurā! Tagad otru . . .

Bet te notika negaidīta aizkavēšanās: puisēns negribēja bāzt otru roku piedurknē, stāvēja, galvu nodūris, un sēca, lūpas izstiepis un vēderiņu izriezis.

— Kas vēl nebūs! — Varja izvilka dēla roku no biksīšu sānu izgriezuma — kabatas tur nebija — un apmulsa: no mazās, cieši sažņaugtās dūres izspraukušās laukā baltas zaķa austiņas. Jā! Melnīgsnēja bērna dūrīte un maziņa rotaļu zaķīša baltās austiņas.

— Tad ta joks! — Ivans Ivanovičs ieskatījās dēlēna

sejā, pabužināja un noglāstīja viņa melno cekuliņu ar allaž sagriezto matu šķipsniņu, zem savas platās plaukstas uz mirkli sajūtot nodurtās bērna galviņas vāro siltumu. — Ai, ai! — viņš nopietni piebilda, neizpratnē nezinādams, kā rīkoties tālāk.

Bet Varja jau bija atbrīvojusi rotaļlietu no bērna ciešajiem pirkstiem un no apakšas uz augšu pavērās pienākušajā audzinātājā.

— Tik tikko neaiznesām jūsu zaķīti! — viņa sacīja,, smaidīdama samulsušu mātes smaidu, ko ievēroja vienīgi audzinātāja. — Pārlieku tas mums iepaticies. — Stingrāk, vēršoties pie Mišutkas, viņa piebilda: — Vai tad tā var? Ja visi aiznesīsiet pa rotaļlietai, ar ko tad rīt rotaļāsieties? — Un pirms aizpogāšanas pacēla vieglā mētelīša maliņu un spēcīgi iesita dēlam pa to vietu,, kur mugura beidzas.

Ivans Ivanovičs mazdūšīgi novērsās, kad viņā lūdzoši lūkojās divas tumšas acis, kurās pēkšņi bija sanesušās asaras: viņš baidījās tanīs lasīt nevis sūdzēšanos par sāpēm, bet nožēlu par zaudēto trofeju.

— Rīt es tev nopirkšu, redz, šitik lielu, — Ivans Iva-novičs pasolīja vēlāk Rešetovu dzīvokli, kad «kaislības» jau bija norimušas un viss izvērties par joku.

— Ko tad? — Mišutka kā dadzis pieķērās tēvam, uzreiz nojautis tajā domu biedru: viņš vēl arvien sajuta saujā zaķīti. — To? — puisēns vaicāja un aizkustināts ielūkojās tēvam acīs.

— To! Lie-ielu!

— Nevajag lielu! Lai ir mazs. Re, šitāds. — Un Mišutka parādīja mazo pirkstiņu.

— - Ak tā, labi. Nopirksim šitādu... Un lielo arī paņemsim.

— Ko jūs tur čukstaties? — Varja iejaucās starpā. — Viņu vajag ielikt kaktā, nevis lutināt! — Taču dziļās laimes izteiksme mātes sejā tā kontrastēja ar viņas stingrajiem vārdiem, ka Rešetova jau pavecā sieva neviļus pasmaidīja.

Pasmaidīja arī Grigorijs Gerasimovičs un tūdaļ smagi nopūtās: Rešetovu ligzda pēc kara bija kļuvusi tukša. Vecāko dēlu, inženieri metalurgu, fašisti bija Dņepro-

petrovskā nošāvuši, bet viņa sieva un divi bērni — Re-šetovu mazbērni — bija gājuši bojā garajos ceļos evakuācijas laikā. Meita ar jaunāko mazdēliņu bija gājusi bojā uz Volgas pārceltuves. Znots bija pazudis bez vēsts: vai nu noslīcis, vai sadedzis Staļingradas pirmās bombardēšanas laikā. Jaunākais dēls sešpadsmit gadus vecs bija brīvprātīgi aizgājis armijā un arī kritis. Var ātri uzskaitīt šos zaudējumus, bet kā gan ir, ja tas viss jāpārdzīvo? Tik daudz bija gan prieka, gan rūpju, gan cerību, un tik daudz bezmiega nakšu izciests par mazuļiem, un viss zudis: tagad no draudzīgā ciltskoka atlikuši tikai divi vientuļi cilvēki, kas iet pretim vecumam . . .

«Vajadzētu mums paņemt pārīti bērnu no bērnu nama, lai nebūtu tik vientulīgi sirdī,» Grigorijs Gerasi-movičs nodomāja, vērodams, kā pusdienu galdu klāja viņa Gaļa, kas it kā nemaz nebija mainījusies vairāk nekā trīsdesmit gadu ilgajā ģimenes dzīvē. Bet tas tikai tā šķita Rešetovam, kas līdz pat šim laikam iemīlējies savā sievā. Viņa ir ļoti mainījusies — Galuška, Galočka, Gaļina Ostapovna. Tās pašas platās, melnās uzacis, gandrīz tās pašas acis, mazliet piemiegtas, melnas, bet deniņos kā vēdeklis izpletušās grumbiņas, un no uzrauktā deguna līdz mutes kaktiņiem iegriezušās dziļas rievas, un lūpas kļuvušas bālas un vaigi bez sārtuma, nodzeltējuši: pārāk daudz asaru ritējis pār tiem. Viņi ir bēdās dalījušies. Sirdssāpes saliekušas arī Rešetovu. Toties viņam tagad vēl mīļākas sievas krunkainās, dzīsliņām klātās rokas, mājas rūķa un ārstes tīri jo tīri mazgātās rokas, viņas paklusā balss un sirmums ogļmelna-jos matos, kas uz melnīgsnējā, vēl spēcīgā kakla savīti mezglā.

— Es tev palīdzēšu! — Viņš piecēlās, slaids, mazliet salīcis, un gāja pie galda, taču Varja aizsteidzās priekšā.

— Ejiet pie vīriešiem! — viņa jautri teica. — Tikai,, lūdzu, nelutiniet Mišu.

Un Varja veikli izņēma no bufetes kaudzīti ne visai dārgu porcelāna šķīvju: visa Rešetovu mantība bija gājusi bojā Staļingradas ugunīs, un dzīves biedri tagad iiq jauna iekārtoja saimniecību.

— Atbraucām šurp, bet vilktin velk atpakaļ, — Ga-ļina Ostapovna pasūrojās, apstājusies blakus Varjai, ģērbusies ķiršsarkanā, izšūdinātā zīda tērpā, kas apņēma viņas nelielo augumu. — Tiklīdz atminos Volgu, zilās debesis, silto stepes vēju, arbūzus laukos ... tā vien trauktu atpakaļ! Pirms braukšanas šurp pāris nedēļas tur nodzīvojām. Aizbraucām, palūkojāmies uz drupām un sākām abi raudāt. Viss kails, akmeņu šķembām apbērts, viss izmīdīts, izdedzināts. Un, ziniet, gandrīz palikām turpat. Griša jau sāka rūpēties, lai atceļ darba norīkojumu uz Maskavu, bet man uznāca sirds lēkmes. Kurp vien raugos — viens vienīgs sabrukums. Tā arī aizbraucām . . . Bet tagad velk uz mājām. Un tiešām nelāgi: pilsēta tiek atjaunota, kinofilmās redzam — veseli kvartāli māju jau uzcelts, bet mēs, dzimtie staļin-gradieši, esam it kā aizbēguši no grūtībām. Pat kauns!

Sarunājoties Gaļina Ostapovna atrāvās no darba un stāvēja tāpat, rokas sānos iespiedusi, vai arī — kā pašreiz — skumīgi, pa sieviešu parašai atspiedusi vaigu pret roku . . .

— Jūs, Ostapovna, metiet to pie malas. Nemulsiniet galvu Grigorijam Gerasimovičam, — ar vieglu pārmetumu teica Ivans Ivanovičs. — Viņam pašreiz liels darbs. Viņš ievieš praksē ciskas kaula kakliņa lūzumu aktīvās ārstēšanas metodi, aparātu nodos ražošanā, tad arī varēsiet braukt uz Volgu.

— Un es arī? — Mišutka ieskriedamies iekārās tēvam kājā.

— Arī tu, bet šodien tu paliksi pie krustmātes Gaļas. Mēs atnāksim tev vēlāk pakaļ.

— Bet kopā?

— Kopā mūs teātrī nelaidīs iekšā.

— La-aidīs, — Mišutka pārliecināts teica. — Laidīs, — viņš atkārtoja jau ar mazāku pārliecību, atceroties savu neseno pārkāpumu. — Es vairs tā nedarīšu. Es taču esmu paklausīgs, māmiņ? — Māte, nepavēršo-ties pret viņu, joprojām šķindināja traukus uz galda, un tad Mišutka ķērās pie pēdējā, ne vienmēr iedarbīgā., taču iespaidīgā līdzekļa: sārtā sejiņa raudulīgi savilkās, atskanēja šņuksti.

— Manu nabaga bērniņ! Neraudi, tu taču esi mazais Bodisatva — budistu dieviņš, kas ļaudīm atnes laimi. — Rešetovs veikli paķēra puisēnu uz rokām, taču no viņa līdzjūtības Mišutka sāka jau nevaldāmi raudāt. — Nebēdājies, lai viņi iet uz teātri, lai mazdrusciņ atpūšas, bet es tev iedošu tādas rotaļlietiņas — zināms, tikai tepat parotaļāties, — kādas tev ne sapnī nav rādījušās.

— Ko tu man dosi? — uzreiz mitējies raudāt, Mišutka lietišķi apvaicājās.

— Gan jau es atradīšu, ar ko tevi uzjautrināt. Un krustmātei Gaļai ir konfektes . . .

— Konfektes! — Mišutkam acis tā vien iemirdzējās.

— Ak tu badīgais! — Varja pārmetoši noteica.

6.

— Man tomēr ir neērti, ka mēs Rešetoviem sagādājām liekas rūpes. Viņi abi augu dienu ir darbā, bet mēs viņiem vēl Mišu uzkrāvām kaklā, — Varja teica, ejot līdzās Ivanam Ivanovičam uz savu dzīvokli otrajā stāvā, lai pārģērbtos.

— Es domāju, viņiem nebūs pāri darīts. Viņi taču tieši atplaukst, kad ierodas Mišutka.

Ivans Ivanovičs vēl vēra ciet ieejas durvis, bet Varja jau bija pie drēbju skapja un, aiz piedurknes turot no pleca noslīdējušo vasaras lietus mēteli, aplūkoja sakarinātos tērpus, apdomājot, kuru ģērbt.

To bija nedaudz pat tādai vienmēr darbā aizņemtai jaunai sievietei: melna, šaura smalkvilnas kleita, izrotāta ar melnām, spīdīgām aukliņām, pelēki svārki, divas blūzītes — balta un pelēki rūtaina — un tumšzila faja kleita ar sīkiem plisējumiem. Tas arī bija viss, neieskaitot zīda rītasvārkus un vēl satīna rītasvārkus, kuros tik ērti bija saimniekot pa virtuvi un it īpaši mazgāt Mišutku. Varja ilgi nedomāja un noņēma no pakaramā melno tērpu.

Ivans Ivanovičs neviļus sāka lūkoties uz viņu. Varja stāvēja pie spoguļa caurspīdīgās zeķēs un spožās kur-

pos, veļas zīda apkļauta, un, sagriežot grīstē, sakartoja smagos matus pēc jaunākās modes.

— Tu esi skaista, Varja! — viņš domīgi noteica.

— Tiešām? Es tev patīku? Pateicos, dārgo dagor! — viņa draiskodamās atbildēja un uzmanīgi, lai neizjauktu matu sakārtojumu, vilka mugurā tērpu.

— Tu esi kļuvusi pilnīgāka, — Ivans Ivanovičs teica, vērojot viņas piepūli. — Tu tagad esi divreiz resnāka nekā Kamenuškā.

Jā? Kāda tad es toreiz biju? Smieklīgi iedomāties! — Varja ar plaukstām noglaudīja sānus, atliekusies paskatījās uz sevi no muguras puses: tieviņa melnajā ģērbā ar pusgarajām piedurknēm, mazs pulkstenītis ar šauru važiņu. Gluži kā meitene, tomēr kleita kļuvusi par šauru, pat mazliet spiež padusēs. Tātad tiešām kļuvusi pilnīgāka.

— Ko tu tur pētī sev uz muguras? -— Ivans Ivanovičs jautri vaicāja. — Un kāpēc gan jūs, sievietes, pie spoguļa tā grozāties?

- Tu esi kļuvis ļoti acīgs! Vai tad tu bieži redzi sievietes pie spoguļa? — Varja iesmaržoja sev rokas un kaklu un novilka ar plaukstu pa Ivana Ivanoviča smakru. — Kur tu esi guvis tādus novērojumus?

— Es divreiz dienā redzu pie spoguļa tevi. Tas ir pietiekami . . .

— Nē, nav pietiekami. Agrāk es nebiju tāda egoiste, bet tagad vēlos tevi biežāk redzēt. Man šķiet, mēs dzīvojam pārāk vienpusīgi. Vienmēr darbā, vienmēr aizņemti. . . Varbūt esmu nogurusi: gan mācības, gan saimniekošana, man pat neatliek laika, ko ziedot Mi-šutkam, — dzīves sīkumi mani nomoka!

— Es domāju — tu augsti vērtē to, ka es daudzējādā ziņā esmu pakļāvis savu dzīvi taviem centieniem, — Ivanu Ivanoviču gandrīz vai aizskāra Varjas vārdi, kas viņam atgādināja pirmās sievas pārmetumus.

Nu labi, toreiz viņš zināmā mērā bija vainīgs, bet tagad? Vai tad viņš nerūpējas par Varju, nepalīdz viņai mācībās, nedala ar viņu rūpes bērna audzināšanā, vai gan viņš pats nenogurst? Viņš lepojās ar Varjas sekmēm, taču neviļus bija iznācis tā, ka viņa sākusi nevē-

rīgāk izturēties pret vira darbu. Ivanu Ivanoviču tas bija sarūgtinājis, taču viņš to bija izskaidrojis ar nevaļu, bet pašreiz viņas izsaucienā: «Dzīves sīkumi mani nomoka!» — izskanēja arī zināma iedomība. Ko tad, ja, nobeigusi institūtu un pa īstam nostājusies uz kājām* Varja izturēsies pret viņu ar necieņu?

Tīri tā rādās!

— Tu man pārmet? — savukārt aizsvilās Varja. — Iznāk, ka esmu sabojājusi tavu dzīvi!

— Es to neesmu teicis. Bet saproti, arī es taču daudz laika ziedoju dzīves sīkumiem, kuri «nomoka» ne tikai tevi vien. Nevar taču tik nekautrīgi izturēties pret mani!

— Tu nesaprati... Es nebūt negrasos uzkraut taviem pleciem šos «sīkumus», kas dažkārt ir nepanesami smagi. Jo vairāk tāpēc, ka drīzumā mums kļūs vieglāk. Bet vienmēr esmu baidījusies, ka mūžīgās nevaļas dēļ mēs atsvešināsimies viens no otra. Mēs taču tik maz redzamies, mums pat nav laika pasēdēt un parunāties.

Ivans Ivanovičs skumīgi pasmīnēja.

— Varbūt tā arī ir labāk. Redzi nu: gadījās brīvs vakars, un mēs gandrīz sastrīdējāmies. Atsvešināsimies? . . . Tukša iedoma. Tas nekad nenotiks! Es esmu vecāks, tad nu tu izmanto savu priekšrocību, — viņš piebilda.

— Ai, tikai ne tā! — Varja izsaucās. — Lūdzu, aizmirsti manus vārdus. Es nekad vairs tā nerunāšu.

— Jā, lūdzu! Esi tik laba! — Ivans Ivanovičs attrauca, tomēr juzdams, ka viss palicis pa vecam: Varja jau pieradusi izmantot viņa sirsnīgo labvēlību. Labi vēl, ka tas viņai nācis par svētibu. — Es nespēju iedomāties dzīvi bez jums — bez tevis un bez Mišutkas.

— Un arī es nespēju ...

— Miers?

— Jā, piedod, lūdzams!

Ivans Ivanovičs piekļāvušos Varju pacēla uz rokām un, panēsājis kā bērnu pa istabu, atsēdās ar viņu uz platās palodzes.

— Raugies, cik daudz uguņu visapkārt. Vai patīk?

— Ļoti.

Dāvinu tev to visu. Veselu pilsētu dodu par dāvanu un ugunis, kas atspīd baseinā, piedevām.

— Pateicos! — Varja teica, nenoņemot rokas no viņa kakla. — Cik labi, ka mēs dzīvojam šeit! Vai nav liesa? — Un viņa pārlaida skatienu savai vienīgajai, bet lielajai istabai: te ir gan guļamistaba, gan ēdamistaba, gan bērnistaba un Ivana Ivanoviča kabinets (Varja mācās virtuvē). — Gluži tāpat, kā bija pie Hižņakiem!

— Kas bija pie Hižņakiem, Varjuša?

— Viss vienā istabā . .. Nabaga Jeļena Denisovna! — Varja ar plaukstām satvēra vīra galvu un cieši noskūpstīja viņa lūpas, acis un atkal lūpas. — Es tā baidījos zaudēt tevi tur, frontē. Ai, kā baidījos! Tomēr es biju laimīgāka, Jeļenai Denisovnai viss zudis. Rīt es viņai aizrakstīšu: lai brauc pie mums. Tikai kur mēs viņu novietosim?

— Kamēr viņa saposīsies ceļam, mēs saņemsim citu dzīvokli jaunajā rietumu rajonā, Čerjomuškos. Šo istabu es atkarošu viņai.

— Ai, cik tas būtu labi! Darbs viņai Maskavā vienmēr atradīsies. Un istaba ir brīnišķa! Nataška mācīsies . . . Vai zini, cik viņai jau gadu?

— Gadu divpadsmit, jādomā . . .

— Nē, jau piecpadsmitais. Redz, cik daudz laika aizritējis kopš tām dienām, kad mēs šķīrāmies no viņiem. Cik gan veci mēs jau esam kļuvuši! Man drīz būs trīsdesmit pieci. Un es vēl kārtoju valsts eksāmenus! . ..

— Tevi gaida liela dzīve. Tā tikai jaunībā liekas, ka cilvēks ap četrdesmit gadiem jau vecs. Īstenībā šie gadi ir visu radošo spēku uzplaukums.

— Es arī gribu kļūt par radošu darbinieci. Par īstu acu ārsti. Es par to tiku sapņojusi jau toreiz Jakutijā. Cik daudzi pie mums bija no trahomas kļuvuši akli! Un vispār redze ir svarīgāka par visu. Mēdz teikt, ka acis esot dvēseles spogulis. Īstenībā tās ir veselas pasaules spogulis. Gribu drīzāk sākt strādāt, un kā es baidos slikti strādāt! Tuvākajās dienās es aiziešu uz pilsētas hospitāli, kur esmu norīkota. Vajag iepriekš iepazīties .. .

Viņi sēdēja uz palodzes un klusām sarunājās.

— Bet teātris? — Varja paskatījās pulkstenīti. — Pirmo cēlienu jau esam nokavējuši! Ko gan teiktu Gaļina Ostapovna!

— Un ko gan teiktu Mišutka? — atgādināja Ivans Ivanovičs. — Iesim ātrāk!

Viņi devās lejup, uz ielu, un bija ne pa jokam nobijušies, ejot garām Rešetovu dzīvokļa durvīm: patiešām, ko gan teiktu Mišutka!

7.

Nataškai tiešām ritēja jau piecpadsmitais gads.

— Drīz tu būsi par mani garāka! — Jeļena Deni-sovna teica, ar kniepadatiņu saspraužot iešuvi meitas ģērba ņieburā (pa kara laiku viņa bija iemācījusies šūt un tagad pat pieņēma pasūtījumus no raktuvju modes dāmām). — Tu gan būsi liela augumā, Nata!

— Es vairs garāka neaugšu, — Nataška solījās un smējās, mātes veiklo roku grozīta.

Viņas smiekli lika pasmaidīt arī Jeļenai Denisovnai.

Hižņaka senāk tik dzīvespriecīgā sieva tagad bija ļoti pārvērtusies. It kā būtu tā pati spēka pilnā sieviete, kuru nav salauzuši ne gadi, ne bēdas, tomēr dziļās rievas starp uzacīm, iekritušās acis un arvien skarbā seja bez vārdiem liecina par viņas sirds ciešanām.

— Sibīriete! īsts krams! — izteicās kaimiņienes, un šajos izteicienos izskanēja gan cieņa, gan nevilšs lepnums par viņu.

Un, raug, Nataška . . . Viņā vēl nebija rimusi pusaudzes trauksmainība, vēl nebija zudusi stūrainība, bet jaunības pievilcība jau saistīja katru, kura skatiens pakavējās pie viņas.

No šās meitenes ar slaidajām kājām, uzraukto degunu, palieliem lāpstiņu kauliem un zēniski sarkanām, vēja aprautām rokām nākamībā nekā daudz nevarētu gaidīt, ja viņai nebūtu bizēs sapīto cirtaino, gaišo matu, kurus apskauda citas viņas vecuma meitenes, ja nebūtu sārtuma, kas kvēloja apaļajā sejiņā. Nataša bija

daudz nopietnākā un atturīgāka, nekā mēdz but viņas

gados._

— Ābols no ābeles tālu nekrīt, — teica tie, kas nezināja, cik Jeļena Denisovna agrāk bijusi jautra.

Nataška smējās reti, toties, kad skanēja viņas smiekli, visi smaidīja. Bet māte skatījās un nopūtās: meitene pieaug, sāk uzziedēt. Redz, jau mazās krūtis manāmi iezīmējas zem ģērba. Viņa sāk kautrēties, pārģērbjoties mātes klātbūtnē. Meitene vēl nav izjutusi savas pievil-(ības spēku, taču viņā trauksmaini mostas sieviete. Zēni jau mēģina parādīt viņai uzmanību . . .

— Es vairs garāka neaugšu, māmiņ, — Nataška atkārtoja. Cenzdamās apskatīt sevi spogulī, viņa staipīja kaklu, pacēlās uz pirkstgaliem.

— Būs labi, — Jeļena Denisovna noteica.

Pirmais ģērbs no dārgas vilnas drēbes. Nevis skolas lorma no pusvilnas kašmira, bet izejamais ģērbs, vienkāršs, bez jebkādiem karuļiem, toties ļoti jauks. Nataška tanī izskatījās īsta skaistule. Viņai piestāv zila krāsa!

«Kaut tēvs redzētu!» Jeļena Denisovna nodomā. «Cik ļoti viņš mīlēja bērnus! . . . Arī tevi,» nežēlīgā atmiņa stāsta. «Jā, arī mani. Cik mīļš viņš bija pirms šķiršanās, it kā viņa sirds būtu nojautusi, ka mums nebūs lemts vairs satikties!»

Viņš aizgāja un palika uz mūžu Staļingradas zemē, lik tālā no ziemeļu Kamenuškas. Staļingrada — tas ir svēts vārds ikvienam padomju cilvēkam, un uzticīgajai dzīves biedrei svēta ir kritušā vīra staļingradieša piemiņa.

Par ko tu domā? — Nataška satraucās, apskaujot māti ar jaunavīgi spēcīgajām rokām. — Kāpēc tu nopūties?

Viņas maigumā starojošais skatiens pārslīd no mātes sejas uz iestikloto ģīmetni, kur uzņemts Hižņaks ar kuplu matu cekulu, redzams, nebēdīgs, daudzējādā ziņā līdzīgs Natašai. Blakus pie sienas, arī ietvariņā zem stikla, Tēvijas kara ordenis uz purpursārta samta, ģimenei izsniegtais goda raksts, ka bijušajam feldšerim Hižņakam pēc nāves piešķirts Padomju Savienības

Varoņa nosaukums, un divi izraksti par apbalvošanu ar Ļeņina ordeni.

Visslēptākās domās Nataška loloja sapni, ka kļūs tikpat drošsirdīga kā tēvs. Tāpat kā viņš kļūs par dzimtenes varoni Bet kā to sasniegt? Ko darīt? Un, kad nesen viņa bija pārnesusi mājās divnieku skolas burtnīcā, tad vairākas dienas nebija drīkstējusi paskatīties uz tēva ģīmetni.

— Zini, man ir tik žēl, — Nataška nočukstēja, ar sārto vaigu pieglaužoties pie mātes kuplajiem matiem. — Brāļi viņu atceras, ir runājuši ar viņu, bet es . . . Nu, ko es toreiz būtu varējusi runāt ar viņu? Zinu: viņš ir bijis visbrīnišķīgākais cilvēks, bet es nemaz neatceros, kāds viņš bija. Kad jūs viņu piemināt, man šķiet, it kā mani būtu nežēlīgā kārtā atstājuši tukšā, atņēmuši vislabāko. Māmiņ, mīļumiņ, nedusmojies! — Nataška afkal strauji apskāva māti, ieskrambāja viņu ar adatiņām, kas bija iedurtas ģērba vīlēs, un, nometusies uz ceļiem mātes priekšā, piespieda viņu apsēsties uz krēsla. — Tu esi laba, tu esi mīļa, bet, ja tu zinātu, cik ļoti es apskaudu tos bērnus, kuru tēvi atgriezās no frontes! Es arī gaidīju visu laiku. Neticēju, ka mūsu tētis neatgriezīsies. Taču, kad paaugos, sapratu, pati izlasīju visas vēstules, tad sajutu, it kā man nebūtu astoņi gadi, bet daudz vairāk. Atceries, es toreiz mitējos rotaļāties ar lellēm? . . . Nu, tu saproti: jāliek tās gulēt, jādzirdina ar tēju . .. Lai to darītu, vajag taču domāt, ka tas viss notiek īstenībā un patiešām . . . Bet man tas bija zudis. Es sapratu, cik mēs esam nelaimīgi! . . .

Jeļena Denisovna klausījās. Viņas sirds sāpīgi sažņaudzās, skatiens kļuva sauss un stings. Viņa bija darījusi visu, lai viņas bērni būtu laimīgi. Bet ko viņa spēja iesākt pret bēdām, kas ielauzās dzīvē? Un vai gan vienīgi viņas Nataška kļuvusi pieaugusi pirms laika?

Jeļena Denisovna atcerējās dienu, kad Nataška bija šķīrusies no savas leļļu saimniecības. Meitas asaras viņa bija izskaidrojusi tā, ka meitenei žēl citiem atdāvināto rotaļlietu, bet īstenībā tās bijušas lielas, ne vairs bērna bēdas. «Es sapratu, cik mēs esam nelaimīgi!...»

Jeļena Denisovna rūgti pasmaidīja, tikai ar lūpām.

— Tēvs krita par dzimteni. . .

— Tā nevajag ... Es pati zinu. Bet kāpēc tu bēdājies klusībā? Kāpēc man nekā nestāsti? Es taču tagad vairs neesmu maziņa!

Tas bija tiešs mēģinājums iekļūt mātes dvēseles dzīvē. Varbūt vajag vairāk iejūtības pret pašas bērnu? Taču nevēlēšanās uzplēst veco brūci, neprasme sūroties par savu likteni (turklāt vēl tādai mazai meitenei!) pārspēja mostošās šaubas.

— Tu esi muļķīte, Nataška! Lai gan, tiesa, vairs neesi maziņa. Nedrīkst velti vandīties tanī, kas cilvēkam visdārgākais. — Un jau gluži ikdienišķā balsī Jeļena Denisovna piebilda: — Celies augšā, citādi saburzīsi ģērbu!

8.

«Tādi viņi ir — tie pieaugušie cilvēki!» Nataška skumīgi nodomāja, sēžoties pie savām mācību,grāmatām. «Saburzīsi ģērbu.» Vienkārši, taču augstprātīgi. Ak mā-miņ! Nu, lai tu būtu gudra, bet es muļķīte. Esmu taču pasaulē mazāk dzīvojusi nekā tu, tāpēc arī mazāk zinu. Tomēr kālab tu atklātību pret mani uzskati par tukšu pļāpāšanu?»

Nataška atspiedās ar elkoņiem uz galda un nogrima domās, lūkojoties pa logu. Maijs . .. Kaut kur tālu — Kaukāzā, Krimā, Uzbekijā, Tadžikijā un citās «ijās» jau noziedējuši dārzi. Nataška nekad nav redzējusi, kā pie zara karājas ābols. Tikai kinoteātrī.. . Zied mandeles un nezkādas mimozas. Bet šeit, Kamenuškā, vēl arvien sniegi un sniegi. Re, kādas kupenas — ar smaili saputinātajām korēm sakāpušas līdz pašam jumtam. Tādas uzreiz vis neizkusīs!

Blakusistabiņā sāka skaļi kāsēt vecākais brālis Boriss. Viņš atgriezās no frontes, būdams trīs reizes ievainots, un nevar un nevar atlabt. Otrajam brālim Mišām jau divdesmit sestais gads; viņš ir precējies, dzīvo ar ģimeni Sahalīnā. Trešais brālis Pavļiks nobeidza kalnu tehnikumu, strādā Ohotskas piekrastē un drīz precēsies.

Viņam būs sieva ar sievasmāti. Tātad ne māte, ne Na-taška nevarēs dzīvot kopā ar viņiem. Jeļena Denisovna par to neļaunojas un Nataška vēl jo mazāk. Arī viņa taču reiz izies pie vīra un, zināms, ņems pie sevis māti. Un, ja būs piemērots dzīvoklis, tad varēs ņemt arī vīramāti. Kāpēc gan darīt pāri nākamajam vīram? Kas par skaudru, plosošu kāsu Borisam! Reiz atnāca Na-taškai nepazīstams, novājējis, slaids cilvēks karavīra šinelī. Atnāca bez kruķiem, bez pārsējiem, taču ļoti slims. Trīs ievainojumi frontē. Viens galvā, kā stāsta, galvas smadzeņu ievainojums (palikušas pēdas — bedrīte starp uzacīm), otrs — mugurā. Visnopietnākais bija trešais — krūtīs: no tā sākusies tuberkuloze. Sākumā Boriss vēl strādāja, gāja uz raktuvēm, taču slimība pamazām viņu pārvarēja. Daži ārsti deva viņam padomu izbraukt uz «kontinentu» (tā šeit tika dēvēta visa lielā padomju zeme, uz kurieni ceļš veda pa Ohotskas jūru), citi minēja piemērus, kad skarbais ziemeļu klimats izārstējis diloni. Māte svārstījās, bet Boriss paziņoja, ka viņš no šejienes nekur projām nebraukšot. Nataška zināja, kāpēc viņš tā nolēmis: kaimiņu raktuvēs par ģeologu strādāja jauna sieviete, kurā Boriss bija iemīlējies, vēl mācoties institūtā. Viņš bija iemīlējies, bet viņa apprecējās ar citu. Jājautā: ko gan labu še var gaidīt? Taču Boriss droši vien nekā arī negaidīja. Mīlēja, un tas ir viss. Bet tagad viņš pavisam nolicies slimības gultā . . .

Atkal klepus lēkme. Nataška atstūma grāmatu un ieklausījās. Māte viņai bija aizliegusi iet tanī istabā: dilonis ir lipīgs.

Taču tā kā tā vienā dzīvoklī! Kas par satriecošu klepu, it kā cilvēkam visas iekšas plēstu ārā! Nataška pieceļas, kājas pašas viņu nes pie aizliegtajām durvīm. Tur kādreiz bija dzīvojusi jakutu meitene Varja, ko Hižņaki uzņēmuši ģimenē kā savējo. Māte bieži piemin viņu. Abas sarakstās. Par Varjas vīru, doktoru Ivanu Ivanoviču, mājā vienmēr runā ar mīlestību. Viņu atceras daudzi ilggadējie ciemata iedzīvotāji. Tikai Nataška neatceras. Vēl vairāk: pati savu brāli nepazina, kad viņš atgriezās no armijas!

— Vai tev ko nevajaga? — viņa vaicā, atvērusi durvis.

Viņš neatbild, tikai, cīnīdamies pēc elpas, met ar roku: ej, sak, projām, liec mani mierā. Taču meitene stāv uz sliekšņa un cieši raugās uz viņa lāpstiņām, kas stipri izspiedušās un raustās zem sviedros mirkstošā krekla. Krampjaini sažņaudzot ar rokām krūtis, no kurienes lauztin laužas rejošās, baismīgās skaņas, brālis atlaižas uz spilvena un noguļas uz muguras.

— Ej projām! — viņš lūdz, grūti elpojot un gurdi mirkšķinot valgās, melnās acis.

Borisam jau trīsdesmit gadu, bet viņa bezspēcīgais, zem segas izstieptais ķermenis ir tieviņš kā puisēnam. Un seja pavisam jauneklīga, ar melnām uzacīm, ar kvēlu sārtumu iekritušajos vaigos. Stāsta, ka viņš esot līdzīgs mātes tēvam, kuru arī Nataška neatceras.

— Vai gribi, es tev atnesīšu tēju ar dzērveņu sulu? — Nataška pienāk klāt un, neraugoties uz brāļa protestu, pasniedz viņam sausu kreklu, apklāj ar segu līdz zodam un apsēžas uz tuvējā soliņa.

Nataška netic, ka viņa ar kaut ko varētu saslimt, un viņas galva nekādi nespēj aptvert domu par pašas nāvi. Ir taču sērīgi gulēt vienam pašam augu dienu? Nu, zināms, sērīgi.

— Tad parunāsimies.

— Runā.

— Vai zini: Uzbekijā jau beidz ziedēt dārzi. Goda vārds! Es pati dzirdēju pa radio.

Slimnieka plaši atvērtajās acīs parādās skumjas:

Es arī dzirdēju.

— Māmiņai sola, ka tevi iekārtošot Piejūras sanatorijā. Tur jau silts. Droši vien viss zied un zaļo . . . Varbūt arī mēs brauksim tev līdzi uz turieni. Tiklīdz atkusīs Glubokajas līcis, atbrauks tvaikoņi, dosimies ceļā. Es taču vēl nekur neesmu bijusi.

Brīdi klusums.

— Tev še sāp? — Nataška rāda sev uz krūtīm.

— Nē, nesāp. — Boriss ar uzticīgu atzinību raugās uz māsu. — Es pašreiz tāpat vien paguļos. Vakar mēģināju piecelties, izgāju laukā. Jūtos gandrīz labi. Man pat

gāzēšanu vairs neizdara, arī asins nav. — Viņš parādīja saburzītu, bet tīru mutautiņu. — Drīz sākšu jums palīdzēt saimniecībā: skaldīšu malku, pienesīšu ūdeni. Un varbūt aizbrauksim uz Kubaņu pie tēva radiem. Iestādīsim dārzu. Tēvs stāstīja, kādi tur augļi padodoties. Pat vīnogas .. . Arī mums būs savas vīnogas. Tad es pavisam atlabšu.

Natašku sagrāba auksti drebuļi: viņa taču bija dzirdējusi, ka brālim atlicis dzīvot pavisam neilgu laiku. Un gāzēšanu izbeiguši tāpēc, ka Borisam palikusi tikai viena plauša. Otru dilonis jau sagrauzis. Drīz viņam vairs nebūs ar ko elpot, un viņš nomirs. Klepojot nav asins! No kurienes tā lai rastos, ja krūtīs tukšums?

Nataška iztēlojās melnu tukšumu brāļa krūtīs un aiz skaudrām sāpēm un žēluma gandrīz nokrita no krēsla. Boriss aizsapņojies nepamanīja viņas satraukumu. Un labi. Lai nezina nekā. Tā viņam vieglāk. Māte nekad nekā neizrāda, šinī istabā viņas balss ir skaļa, jautra, bet naktīs viņa bieži klusi klusi raud spilvenā.

«Ir gan nelaime!» Nataška domā. «Boriss varētu dzīvot un dzīvot, strādātu raktuvēs. Atrastu sev sievu. Viņš taču bija skaists . . . Bija? Jā, tagad jau, zināms, tā — bija! Karš viņam visu izpostījis,» pirmoreiz ar tik satriecošu skaidrību viņa savā pusaudzes prātā apzinājās, ko nozīmē karš. Tēva nāve Natašai bija lielas bēdas, bet viņa nebija redzējusi tēvu mirušu un sirds dziļumos vēl arvien loloja neskaidru cerību: varbūt viņš atgriezīsies. Šeit viņas acu priekšā mira cilvēks, ko sadragājis karš. Nav nogalinājis tur, nobeidz šeit.. .

— Pastāsti, kāds tas karš ir?

— Karš? Lai jods to rauj! Pagājis — un pietiek.

— Tev negribējās karot? — Nataška klusiņām vaicāja, atcerējusies, ka Boriss neatveda nekādus citus apbalvojumus kā vienīgi lielu, baltu medaļu «Par drošsirdību». — Tāpēc tev arī nedeva ordeņus? Vai ne?

Brīdi Boriss klusēdams raudzījās uz viņu. Nesenais možums lēnām dzisa viņa sejā, un vai nu sašutums, vai neizpratne savilka uzacis nepārtrauktā, melnā svītrā.

— Muļķe tu esi, Nataša! — beidzot viņš noteica, nopūzdamies gluži kā māte. — Es taču aizgāju uz fronti

kā brīvprātīgais. Gandrīz vienā dienā ar tēti, lai gan nebijām norunājuši ar viņu. Jutām, ka vajag, un aizgājām ... Kā tu spried! ... Cīnījās taču ne vien ar ordeņiem apbalvotie, bet miljoniem cilvēku!

— Bet vai tad tev nebija varoņdarbu? — aiz neveiklības pietvīkusi gluži sārta, Nataška prašņāja.

— Varoņdarbi bija. Bet saproti jel: miljoniem cilvēku veica varoņdarbus, vai tad visus var apbalvot? Es turklāt vēl trīs reizes gulēju hospitāļos.

— Tad jo vairāk.

— Tu iznāc no hospitāļa, bet tavas karaspēka daļas jau vairs nav, — it kā nedzirdēdams Nataškas nedrošo repliku, skumji un kaismīgi mirdzot acīm, Boriss teica. — Tu sāc meklēt — kur? Noasiņojusi. Devusies pārformēties. Bet dažkārt arī pilnīgi iznīcināta. Tu saņem norīkojumu uz citu. Visa priekšniecība jauna, neviens tevi, jaunāko seržantu, neatceras. Un atkal kaujā . . . Gan ielenkumā nokļuvām, gan pārrāvumos piedalījāmies, gan aizklājos stāvējām līdz pēdējai patronai. Vai tad apbalvojumi ir svarīgākais, māsiņ? Pats galvenais, ka mēs uzvarējām, tas, ka mūsu bērni dzīvos brīvā zemē.

«Mūsu bērni! Viņš vēl domā par bērniem!» Asaras sāka aumaļām līt Nataškai no acīm.

— Piedod, lūdzu! — viņa iešņukstoties sacīja. — Es negribēju ... Es tikai domāju, ka varoņdarbi bez ordeņiem nemēdz būt.

9.

Vēstule no Aržanoviem un paciņa ar streptomicīnu pienāca, kad Borisam bija kļuvis pavisam slikti.

Izlasījusi vēstuli slimnīcā, Jeļena Denisovna ilgi sēdēja pie galda smagās pārdomās. Tas, ka Var ja nebija sūtījusi sveicienu Borisam, sāpīgi iedzēla nabaga mātei. Taču viņa nenosodīja ne Varju, ne Ivanu Ivanoviču: viņi no vēstulēm varēja iedomāties, kas te notiek. Un paciņu ar zālēm viņi atsūtījuši vienkārši tāpat, mātes bēdu atvieglošanai. Ko lai dara, no malas jau var visādi

spriest, tomēr mātes sirds nešķiras no cerības līdz pēdējam mirklim.

Aržanovu aicinājums uz Maskavu Jeļenu Denisovnu aizkustināja līdz asarām, bet arī satrauca: tādu vēstuli nekādā ziņā nedrīkstēja rādīt Borisam — tūlīt sapratīs, ka Maskavā viņu jau apbedījuši.

Un ko tad, ja nu patiešām ... Jā, grūti būs pēc tam šeit palikt. Jaunākie dēli paši savā dzīvē. Nataška . . . Jā, Nataška pēc trim gadiem nobeigs vidusskolu un ies uz institūtu. Sapņos jau redz sevi par studenti. Bet kā ir, kad jāšķiras no ierastas, dārgām atmiņām apdvestas vietas, no darba? Trīsdesmit gadu strādājot vietējā raktuvju slimnīcā, Jeļena Denisovna saņēmusi bērnus ne vienam vien tūkstotim dzemdētāju. Kurp vien ej, visur skraida «mazbērni». Visi Kamenuškas iedzīvotāji pazīst un cienī viņu. Pazīst arī taigas rajonos.

Pašaizliedzīga darba gadi . . . Gan pieredze, gan sirds siltums, gan laiks, stundas neskaitot, — viss atdots vecmātes darbam. Lūk, pirms dažām dienām atbrauca no taigas eveniete Motrja Abramova.

Jeļena Denisovna atcerējās vājo, melnīgsnējo eve-nietes seju ar brūnganu sārtumu uz stūrainajiem vaigu kauliem, melnās, ieslīpās acis, nākamās mātes lielo vēderu, kas bija pavilcis augšup kuplās ģērba krokas. Jeļena Denisovna viņai saņems piekto bērnu. Motrja arī agrāk ir dzemdējusi. . . No sešiem bērniem, kurus viņa radījusi zem čumas jumta taigā, dzīva palikusi tikai viena meitene. Bet tie bērni, ko slimnīcā saņēmusi Jeļena Denisovna, visi aug griezdamies. Kā gan citādi! Vecmāte Hižņaka daudz laika ziedo savām nedēļniecēm, māca viņas, kā kopt bērnus, kā pašām saudzēt veselību un kā vadīt mājas saimniecību.

«Esmu pieradusi. Aizbraukt nebūs viegli.» Tomēr atkal mostas doma par Natašku. «Vidusskolu katrā ziņā nobeigs ar medaļu. Jāmācās tālāk. Bet nevar taču meiteni sūtīt vienu pašu uz tālu pilsētu. Nevis par sevi, bet par meitu jādomā.»

Pie dežūristabas durvīm vieglītiņām pieklauvēja, un, nenogaidot atļauju, slimnieces drānās ģērbusies, ienāca Motrja Abramova, kuru Jeļena Denisovna tikko domās

bija pieminējusi. Uz evenietes rokām — Miša, ņiprs puišelis otrajā gadā; pie halāta stūra turas vēl divi: pe-kainīte meitenīte, tik sārta kā piens un asinis, un piecus gadus vecs zēns, kas bikli nolūkojās caur pieri.

— Pavej, kā apkārusies ar bērneļiem! — Jeļena De-nisovna tūlīt kļuva moža, tīksminoties par viņas sirdij tik mīļo ainu. — Ko tu viņu — tādu spēkavīru — nēsā uz rokām? — viņa nopukojās, uzmetusi skatienu Motrjas piebriedušajam augumam. — Uzsēdinājusi uz vēdera un stiepj. Vai tā drīkst?

— Paša negrib iet, — samierinoši smaidīdama, paskaidroja Motrja; smagi elšot, viņa nolaida bērnu uz grīdas un piesēdās uz krēsla. — Re, atnācu. Paskaties, vai man drīz vai ne? Uz mājām jābrauc. Vīrs tak gaida, bērni gaida.

— Nekas, pagūsi. Kādu nedēļu tā kā tā vēl nostaigāsi. Ko tad māsa, vai palīdz noņemties ar šitiern palaidņiem?

— Palīdz. Viņas vīrs tagad vecākais zirgkopis ielikts. Viņa — meitietis mājās. Mana virs nauda man deva bērņukiem ģērbs nopirkt. Are, gribu tevi lūgt, Jeļena ... Uzšūt vajag!

— Lai māsa atnāk pie manis mājās .. .

Motrja kaunīgi smaida un slauka nosvīdušo pieri ar murskulī saņurcītu mutautiņu.

— Es pats gribu. Šūt maz maz māku. Daudz šuva: bikses, kažoķelis, dūrainis. Kleitas pats šuva. Re . .. — Motrja ar lepnumu paraustīja savas puķainās kleitas augšdaļu. - - Vienkāršs prata. Mācīsies vajag fasons šūt.

Pavej, kā! —- piemirsusi savas nedienas, Jeļena Denisovna paķēra uz rokām Motrjas jaunāko bērnu. — Miškam pagaidām vajadzīgs tikai viens fasons: bikses ar griezumu, lai nesamirkst.

Eveniete klausās, sasprindzinājumā saraukusi pieri, bet acis un lūpas dzirkstīt dzirkstī smieklos.

— Misja prasās. Tu sacīji — es podiņu nopirku. Tagad māju dzīvojam, čumu pametām. Netīrs vēl ir: bērņuks daudz, es viena. Vīrs savs darbs ir.

— Nu skaidrs, viņiem vienmēr «savs darbs». It kā tas nebūtu viņu darbs. — Jeļena Denisovna burza puišeli,

rāda «zaķīti», priecādamās par viņa aizrautīgajiem smiekliem. — Labs darbs, nav ko teikt!

— Labs. Šurpu nāca, sasaposos, — Motrja jautri piekrīt, neizpratusi savas vecmātes vārdus.

«Redz nu, kā lai es no viņiem aizbraucu?» Jeļenai Denisovnai galvā pazib doma. «Būtu labāk Var ja un Ivans Ivanovičs atbraukuši uz šejieni. Varjeņka prot jakutu valodu un pati ir šejieniete. Pabeigusi institūtu, nu — un varēja braukt šurp. Ivanam Ivanovičam ari vietējie apstākļi ir pazīstami.»

Taču domas par institūtu atkal modina rūpes par Na-tašku. Nupat jau pabeidza septiņgadīgo skolu. Pēc trim gadiem būs jādomā par augstāko izglītību.

— Gribu, Motrja, braukt projām no šejienes!

Motrjai acīs izbailes.

— Pavisam?

— Pavisam.

— Tu nelāgi runā, Denisovna. Kā var braukt: dēls tai: gauži slims!

— Izārstēsim, — Jeļena Denisovna atteica drebošā balsī. — Redzi, doktors Ivans Ivanovičs atsūtījis zāles — streptomicīnu.

Motrja, šķiet, tam nenoticēja: maģiskais vārds «strep-tomicīns» nenonāca līdz viņas apziņai. Par doktoru lvanu viņa taigā bija dzirdējusi ne vienreiz vien. Bet viņš taču ārstējis tos, kas atnākuši pie viņa uz slimnīcu, vai arī pats izbraucis uz taigu ārstēt slimniekus. Kā tad viņš izārstēs Denisovnas dēlu, kuru nav ne acīs redzējis?

Motrja uzmeta skatienu savam perējumam, un viņas seja kļuva skumja un stingra.

«Maziņš nomirst — žēl, bet kā ir, kad pieaudzis jāapglabā!»

— Mēs tevi pazīstam. Ir cieņa, — Motrja teica, brīdi klusējusi. — Palūk: mana bērņuks — tava bērņuks. Visi tevi mīlam. Mans vecākais meitiņa Ukamčana brauks mācīties, tad atpakaļ: še tuvinieki. Bet tavs tuvinieki kur? Uz kurieni tu brauksi?

— Uz Maskavu, domāju. Negribas pamest pierasto vietu, bet laikam gan būs jābrauc, Motrja. Smagi man šeit būs, ja dēls nomirs .. *

Motrja tikai nopūtās: ko lai saka mātei, kuras sirds ievainota? Vārdi ir tukšas skaņas. Taču uz Maskavu arī Motrja labprāt aizbrauktu ...

10.

Streptomiclns nepalīdzēja. Borisam kļuva vēl ļaunāk. Lika sevi just galvaskausa trauma: kļuva vājāka redze. Ārsti nāca tikai tālab, lai atzīmētu kārtējo veselības pasliktināšanos. Tomēr Jeļena Denisovna nemitējās cerēt. Tuberkulozes slimniekiem ļoti svarīgs ir labs uzturs, un viņa dažreiz nosēdēja augas naktis, šujot par maksu, lai nopelnītu liekus simt rubļus. Sviests. Medus. Cūkas speķis. Šokolāde. Boriss dārgo pārtiku ēda pateicīgā apmulsumā: viņš zināja, cik mātei bija grūti. Lūk, nupat viņa uzšuvusi Nataškai skaistu tērpu. Tas bija īsts varoņdarbs no vientuļās sievietes puses: viņa nevēlējās lūgt palīdzību no jaunākajiem dēliem, kas paši tik tikko bija nostājušies uz kājām. Par sevi Jeļena Denisovna nerūpējās, un viņu glāba tikai stiprā veselība. Žēlodams māti, Boriss nespēja atteikties no viņas dāvanām: viņš taču vēl stiprāk nekā māte ticēja, ka izveseļosies.

Un Boriss ēda sviestu, medu, gaļu. Dzēra šokolādi ar cūku taukiem. Taču iznāca tā, it kā ēdiens sagrauztu viņu pašu.

Negribēdams mātei sagādāt lieku nemieru, Boriss stingri jo stingri bija Nataškai aizliedzis nākt pie viņa. Viņš zināja, cik bīstama tuberkuloze pusaudžiem, taču nekādi nespēja atzīt, ka arī pats ir bīstams Nataškai. Nez kāpēc Boriss tam neticēja, un viņam bija ļoti grūti raidīt projām māšeli ar viņas bērnišķīgo gādību.

Pat slimības pilnīgi pievārēts, Boriss savu vājumu izskaidroja tikai ar slimības īslaicīgu pastiprināšanos un vairāk cieta no tā, ka tik ilgi nav attaisnojis matēs un māsas cerības.

Taču Jeļena Denisovna sāka jau krist izmisumā. Viņa pati diezgan labi izprata medicīnu, bija redzējusi ari ārstu slēdzienus un rentgena uzņēmumus. No viņas

neslēpa patiesību: viena plauša sairusi, sairst otra, un apturēt procesu jau neiespējami. Cilvēkam nav ar ko elpot. Izveseļošanās tagad būtu tieši brīnums.

Šai laikā Jeļenai Denisovnai arī radās sapnis par brīnumu, kas varētu glābt viņas lielo, slimo bērnu. Viss sākās ar sarunu «no visas sirds».

Drūmā, pelēkā dienā Jeļena Denisovna stāvēja uz savas mājas lievenīša. Pat līdz šejienei, cauri sienām, kas celtas no resnām, simtgadīgām skujmetēm, atskanēja Borisa skaudrais klepus,

«Ar ko viņš vēl klepo, ir taču gluži izdilis!» Jeļena Denisovna nodomāja, pirmoreiz bīdamās atvērt durvis un ieiet mājā: pārāk sāpīgi viņai bija klausīties šo klepu.

— Drīz tu paliksi viena, — teica klusītiņām pie lieveņa pienākušais kantora sargs Pāvels. Skumīgās pārdomās grimusi, Jeļena Denisovna nebija dzirdējusi, kā klaudz viņa koka kāja (otrajā bija uzauts rūpīgi apšūts veltenis). Noliecis kalsnējo, grumbu izvagoto, bet patīkamo seju ar spēcīgi iezīmētiem vaibstiem un iesirmu ķīļbārdiņu, Pāvels arī ieklausījās, kā savā istabā kāsēja Boriss.

— Meita paaugsies, nepagūsi ne apskatīties — un pie vīra prom. Skumīgi būs tev vienai. ..

— Vai tikai negrasies mani bildināt?

Pāvels manāmi piesarka.

— Ar labu vien, kā brālis pie māsas atnācu, bet tu zobojies! Esmu jau pieradis dzīvot vecpuisī. Par ģimenes dzīvi domāt esmu aizmirsis, bet arī par vientuli sevi neuzskatu. Ir bēdās gaišs remdinājums.

— Kas tas par remdinājumu? Iemešana, vai? — Jeļena Denisovna sadrūmusi vaicāja, kaut gan nekad nebija redzējusi Pāvelu piedzērušu.

— Nu gan pateici! No iemešanas tikai grēmas, vairāk nekā nav. Es par ko citu. — Pāvels pienāca tuvāk, krekšķēdams piesēdās uz spodri noslaucītā pakāpiena un izstiepa koka kāju no puskažociņa apakšas. — Es par ticību dievam. Jā, jā, nesmīni vis! Tagadiņ visi lepni kļuvuši: mēs, eče, kolektīvā. Kolektīvs, tā teikt, aLspaids ikvienam. Tiesa, jau vecos laikos ļaudis mēdza teikt:

viena pagale laukā nedeg . . . Kolektīvā gan dzīvot, gan strādāt priecīgāk. Tomēr tikai veselam cilvēkam ir priecīgi dzīvot un strādāt, bet kā tad slimajam, par savu kaiti skumstošajam? Kam tā vajadzīga, šī mana kaite? Nu, vienreiz pagaudīšos — mani uzklausīsies, varbūt pat jutīs man līdzi. Tad apniks un mani vairs neuzklausīsies, vēl pasūtīs pie joda. Bet dievam es ik. mīļu dieniņu, ik stundiņu varu pažēloties, viņš mani neatmetīs kā vecu krāmu.

— Taču arī nepalīdzēs.

— Lai nepalīdz. Ne jau visas mūsu lūgšanas jāizpilda! Varbūt es nemaz neesmu dieva žēlastības cienīgs.

— Neesi izpelnījies!

- Jā, neesmu izpelnījies. Taču uz mani pacietīgi raugās lēnprātīgais vaigs un it kā noliecas, un čukst: tici, tici, un tava ticība tevi glābs.

— No kā tad glābs?

— Nu, kaut vai no skumības. Ir kāda būtne, ar kuru es jebkurā laikā varu parunāties. Viņš mani cauri redz, un viņa priekšā es neliekuļošu.

— Redzams, ļaudis mānīdams, esi nokusis, — Jeļena Denisovna norūca, pretrunu pārņemta.

Nevienu es nemānu, vienīgi ar dievu to tēvu sarunājos no sirds, par manu niecību viņš mani nepiemeklēs, viņam pašam sava prāta gana.

— Mēs visi tātad esam muļķi. Ak tu-u, niecīgais! Nebūtu tu ar vienu kāju — tūlīt norībētu pa kāpnēm lejup!

— Reče nu, nelāgāk pateicu — tu tūliņ noskaities. Bet ar dievu es, dumjais cilvēks, par it visu sarunājos sirds vientiesībā. Es no viņa nebaidos, bet mīlu viņu. Tas ir liels mierinājums, ja mīli dievu un tici, ka viņš vienmēr ir ar tevi.

— Āmen.

— Kam nu tā, Denisovna: arī tu tagad esi vientuļa. Ir taču reizēm grūti ap sirdi! Re, būtu tujtad griezusies pie dieva. Par dēlu būtu jel aizlūgusi. Ārsti nepalīdz, tātad nespēj; bet viņš visu spēj. Nu, vai tev grūti viņu palūgt, vai? Slīkonis ķeras pie salmiņa, bet tu garīgo žēlsirdību atstum.

— Diezgan jau esam no šitās žēlsirdības cietuši! — Jeļena Denisovna dusmīgi atcirta, atceroties, kā viņa bija mēģinājusi lūgties mātes vietā.

Māte arī neticēja dievam. Viņa, pārceļotāja no Vla-dimiras zemniekiem, bija kājām nogājusi pa Sibīriju ne vienu vien tūkstoti verstu, ejot nopakaļ tēva un pamātes pajūgam. Nespēdama saprasties ar pamāti, viņa bija aizgājusi no tēva jaunzemes, bija kalpojusi pie vietējiem budžiem, kamēr sastapusies ar spēcīgu puisi sibīrieti, kas nodarbojās ar medniecību. Sākumā jaunajam pārim bija klājies ne visai viegli, taču viņi nenokāruši galvu. Radusies sava mājiņa, dzimuši bērni. Tad pēkšņi sācies karš. Jeļena Denisovna labi atcerējās tēvu. Viņš krita sešpadsmitajā gadā pie Luckas, tad pat gāja bojā divi viņas vecākie brāļi. Māte vairs neapprecējās, lai gan nekad nepieminēja kritušo. Tikai reiz, izšķirdama strīdiņā jaunākos dēlus, viņa skarbi noteica:

— Ek tu sūrais mūžs bez tēva!

Kad nomaļajā Sibīrijas pilsētiņā pops svētkos apstaigāja mājas, māte iedeva Jeļenai pieckapeiku un pati izgāja laukā. Jeļena ieveda popu istabā, iegrūda dja-konam naudas gabalu un noslēpās aiz ziņkārīgi blenzošo brāļu mugurām. Jaunā meitene neprata lūgties un nejuta nekādu vajadzību to darīt.

Pilsoņu kara laikā apdzērušies kazaki uz ielas sakapāja abus viņas brāļus pusaudžus.

No bēdām prātu zaudējušai mātei kaimiņienes sacīja:

— Dievs tevi soda par grēkiem. Vajag lūgties.

Un Jeļenai Denisovnai uz visu mūžu palicis prātā, kā viņas māte mēģināja lūgties.

Grūti nopūšoties, sibīriete nometās ceļos svētbildes priekšā, pa vīriešu parašai plaši meta krustus, pieplakusi ar galvu pie grīdas, taču vārdus teica pavisam nepiemērotus.

— Par ko tu viņus sodīji? — viņa nikni taujāja, it kā acu priekšā redzēdama savu pēdējo dēlu bezjēdzīgās un drausmīgās nāves mokas. — Ko viņi tev bija nodarījuši? Sodi mani, nevis viņus.

Parasti mātes saruna ar dievu beidzās tā, ka viņa piecēlās un, pavērsusi pret svētbildi seju, teica:

— Ja tu tāds esi, kālab tad tavā priekšā zemoties?! Redz, meitiņa palikusi. Varbūt ari viņu pievāksi? Tikai tad es tevi, glābēj, skalos saplēsīšu. Ar ko tu mani vēl spēsi nosodīt? Grēciniekam ellē ir vieglāk nekā mātei,, kas pieredzējusi savu bērnu nāves mokas!

Un nekad vairs Jejenai Denisovnai nebija ienācis prātā atsākt šīs lūgšanas. Taču vecā invalīda pārliecība viņu neviļus bija aizkustinājusi. Viņš iegriezās vēl, un Jeļena Denisovna jau vērīgāk ieklausījās viņa valodās. Tā dzima sapnis par brīnumu, sapnis, ko bija radījusi karsta vēlēšanās glābt dēlu. Ja nu viņai pēkšņi atklājas tas, kas bija slēpts mātes nocietinātajai dvēselei?

— Kādēļ viņš pie mums tik bieži iegriežas? — greizsirdīgi prašņāja Nataška, kuru satrauca Pāvela apciemojumi. — Ko viņam te vajag? Varbūt tu viņu precēsi? — viņa citreiz noprasīja.

— Pipari tev uz mēles, Nataška, ko tu mels. Met tādas domas no galvas ārā! Pāvelu vajag pažēlot: viņš taču ir invalīds, cietis no sprādziena šahtā.

— Vienalga, viņam nav ko nākt uz šejieni. «Mana māsa!» — Nataška mēdīja. — Svētulis, redz, kas viņš ir.

- Tā nav tava daļa, meitiņ. Kāpēc gan kāds cilvēks nedrīkstētu ienākt pie manis?

«Kāpēc» — to Nataška nespēja atbildēt. Gluži vienkārši viņai bija nepatīkami, ka pie galda sēdēja šis svešais cilvēks, kaut arī invalīds, un nezin par ko noslēpumaini sačukstējās ar māti.

Un, lūk, reiz naktī slepus, lai neizdzirdētu meita pioniere, Jeļena Denisovna piecēlās no gultas un nometās ceļos, satraukuma un kauna pārņemta. Kā iesākt? Viņa neprata nevienas lūgšanas.

— Dievs tēvs, taču ne sevis, bet Borjeņkas dēļ! — viņai neviļus izlauzās pār lūpām. Un tas izskanēja kā visdabīgākais ievadījums lūgumam pēc brīnuma. — Dievs kungs, palīdzi mums viņu glābt! — sieviete nočukstēja ar visu kaismes spēku. — Es taču vairs nekur miera nerodu, ak kungs! Glāb manu dēlu, ja spēji. Tev tas ir viegli, bet man tagad visa dzīve ir mani bērni.

Pirms pašām darba dienas beigām, izpildot mātes norādījumu, Nataška iegriezās slimnīcā. Sprigana kā jauns briedēns, viņa vingri nosoļoja pa garo gaiteni, pabāza degunu pa tukšā dežūras kabineta durvīm, pakavējās pie nedēļnieču palātas, jo te viņu savaldzināja aina, kā mātes ēdina bērnus. Nu gaužām jocīgi šmaukstina zīdai-nlši.. .

— Ko tu šeit dari? — mātes balss, kas atskanēja pie pašas auss, lika Nataškai nodrebēt.

— Tāpat vien — skatos. Cik viņi jocīgi!

— Te nekā jocīga nav! — Jeļena Denisovna stingri noteica, aizvadot meitu projām no durvīm.

Viņas vaigs bija saguris, skumīgs.

-— Vai Borjam slikti? Jā?

Jeļena Denisovna pamāja ar galvu. Boriss jau otro dienu gulēja slimnīcā.

— Iesim apraudzīt viņu.

Jau sen Boriss bija stipri novājējis, šķila, ka vairāk novājēt nemaz nav iespējams, taču pašreiz, viņu redzot, Nataškai sāpīgi iesmeldzās krūtīs. Meiteni pārsteidza ne tik daudz Borisa vājums, cik baiļu pilnais un pat vainīgais skatiens, kādu viņš uzmeta klāt pienākušajai mātei un māsai. Kāpēc Borisa plato, melno acu skatienā izpaudās vainas apziņa? Kāpēc viņš izbijās? Viņam nebija spēka piecelties . . . Vai tad Boriss tiešām domā, ka viņas nopietni noticējušas viņa solījumam skaldīt malku un nest ūdeni? Nataškai sāka sūrstēt degunā un aiz žēluma asaras sariesās acīs. Taču mātes balss, apbrīnojami mierīgā balss lika viņai atgūt pašsavaldīšanos. Vajadzēja saņemt sevi rokās un nekā neizrādīt.

— Es tev atnesu augļu kompotu ... — Jeļena Denisovna teica, noliekot atvērto burciņu uz galdiņa.

Boriss, smagi elpodams, cieta klusu.

— Ieēd! — Nataška lūdzās un ielika vīnogu viņa pusatvērtajā mutē. Boriss pakustināja lūpas, un odziņa izkrita uz gludi noskūtā zoda (kāds bija paguvis viņu noskūt).

— Viņš pašreiz nevar ... — sausi nošvīkstēja matēs balss.

— Vai tev ko vajag? — Nataška vaicaja, noliekdamās pie Borisa vaiga. — Vai atnest kaut ko? — viņa prašņāja, .kaismi vēlēdamās atvieglot brāļa ciešanas.

Izklaidīgi tālais Borisa skatiens, apstādamies pie viņas sejas, kļuva mazliet mundrāks.

— Stik-le-nes, — viņš ar pūlēm nočukstēja.

— Māmiņ, viņš lūdza stiklenes! — Nataška iepriecināta pavēstīja.

Jeļenai Dcnisovnai notrīsēja lūpas, un viņa nekā neatbildēja.

— Vai mums nav stikleņu?

Māte atkal nekā neatbildēja, piecēlās, sakārtoja matus uz dēla pieres un viņu noskūpstīja. Nataškai piepeši noreiba galva. Vai tiešām tas ir gals? Vai tiešām Borja tūlīt mirs? Sirdij vai stājoties aiz satraukuma, viņa arī noskūpstīja Borju uz vēsā vaiga. Viņš izturējās pret māsas skūpstu vienaldzīgi.

Nataškā uzliesmoja dzi]š sašutums. Kas gan bija izdomājis šādu nežēlību: cilvēks dzīvo mūža pēdējās dienas, taču pat klāt pieiet pie viņa neatļāva! Vajag skūpstīt nevis tagad, kad viņam jau viss vienaldzīgs, vajadzēja viņu apmīļot agrāk, kad viņš vēl ticēja dzīvei, grasījās dēstīt dārzu .. . Lipīga slimība? Jāpanāk, lai nebūtu lipīgu slimību. Ievainot prot, bet ārstēt neprot! . . .

Kaut jel kā spētu palīdzēt!

— Iešu un sadabūšu stiklenes. Viņš taču lūdza!

Kā viesulis izbrāzusies no slimnīcas, Nataška metās uz veikalu. Par lielu izbrīnu, stikleņu tur nebija. Viss bija: gan «lācītis ziemeļos», gan «vēžu kakliņi», gan «ogu karameles» — tikai stikleņu nebija. Tad Nataška skrēja uz citu veikalu, pēc tam uz ēdnīcas bufeti, uz kiosku pie šahtas . . . Viņa pabija arī zelta uzpirkšanas punktā, cerēdama uz to zeltraču apzinību, kuriem ir bo-nas. «Apzinīgi» zeltrači atradās, bet arī šeit, uzpirkšanas punktā, konfekšu krājumā nebija tās, kuras tik neatlaidīgi meklēja meitene. Nokāpjot no zeltraču veikala lie-venīša, Nataška līdz sāpēm sažņaudza dūres un padraudēja lēnprātīgajām jūnija debesīm. Ne jau dievam viņa

draudēja, tam viņa neticēja. Viņa draudēja tiem, kas nonāvējuši viņas brāli. Nekad vēl viņa nebija izjutusi tādu niknumu un tādas bēdas.

— Kas tev nodarījis pāri, meitiņ? Kālab tu raudi? -virs viņas nokārtās galvas atskanēja pērkondimdc balss.

Vai tad viņa raud? Nataška no lejas uz augšu pab kojās uz milzīga auguma tēvaini, kas ģērbies ar sarkanu jostu cieši sajoztos svārkos. Lejā bija piepūtušās platas bikses, augšā rēgojās ruda bārda, no kuras nāca degvīm smaka. Skaidrs: zeltracis.

— Neraudi. Es tevi pacienāšu ar konfektēm, — viņš iebāza roku kabatā un izvilka jaunu paciņu. — Še. Nebīsties, mēs pāri darīt neļaujam.

Negaidīta brīnuma nojausmā Nataška paraudzījās paciņā, taču tur nebija vis caurspīdīgās, daudzkrāsainās stiklenes, bet svītrotie spilventiņi.

Varbūt spilventiņi noderēs tā vietā, ko bija lūdzis Boriss? Boriss taču nebūs pajokojies ar viņu kā ar sku-ķēnu. Kas še var būt par jokiem?

— Paldies, tēvocīt. Paldies, biedri! — Nataška pateicās un strauji devās projām.

Tomēr viņa bija nokavējusies. Boriss gulēja gultā pāri pār galvu apklāts ar palagu, bet līdzās sēdēja māte un tik nevaldāmi raudāja, ka gaužas asaras sāka plūst ne vien Nataškai, bet arī izolatorā ienākušajai sanitārei.

12.

— Nu mēs, Nataša, esam palikušas vienas, — Jeļena Denisovna teica pēc bērēm. — Varbūt patiešām brauksim uz Maskavu pie Aržanoviem? Es strādāšu tāpat kā še slimnīcā, tu sāksi mācīties.

Aizbraukt! Nataška ļoti mīlēja savu ziemeļu taigu. Viņa nespēja iedomāties dzīvi ārpus zelta raktuvēm. Bet tieši tāpēc viņai arī gribējās izkļūt no šejienes un paskatīties, kā dzīvo padomju ļaudis lielajā zemē. Viņa pat sapņoja pabūt ārzemēs, redzēt tālas pilsētas un jūras.

Tagad Nataškas seja bija skumja: nomiris tuvs, dārgs cilvēks. Ieradās sanitāri, izdarīja dezinfekciju Borisa istabā, un tur jau bija apmeties uz dzīvi skaļš, jauns pā--ns: zelta raktuvju kantora rēķinvede — visa vienās ilg-viļpu sprodziņās — un kalnu tehniķis, nobarojies, lielām acīm un lutausīgs kā telēns. Māte dod jaunajai iemītniecei padomus, aizdevusi viņai traukus. Tikai Nataška izturas vīzdegunīgi un pat augstprātīgi. Nu, vai tiešām viņi nevarēja vienu otru dienu paciesties! Še ļaudīm aēdas, bet viņi steidzas apprecēties. Skūpstās uz katra soļa, pat pretīgi skatīties.

Aizbraukt!

Pat ļoti labi. Aizbraukt tālu tālu... Un nevis tikai tālu, bet uz Maskavu. Vai tiešām tas ir iespējams — dzīvot Maskavā? Neticami. Vilinoši. Brīnum jauki! .. .

Bet šeit? Rīt arī šai lielajā istabā un mātes guļamis-tabiņā būs apmetušies jauni iemītnieki. Zelta raktuvēs ļaužu daudz. Nu, lai jau apmetas! Ievāksies vēl kāds jaunais pāris, un šeit būs ļoti jautri.

Nataškai kļūst žēl mātes, kura nekad nav pazinusi atpūtas.

«Brālīši arī ir labie!» viņa nodomā. «Būtu kaut Borisa uzturam ko sūtījuši.. . Māte atteicās aiz lepnuma, bet viņiem to vien vajag: visu tikai savām sieviņām!»

Meitene apsēžas pie mātes un strauji apskauj viņu.

— Brauksim uz Maskavu! Es sākšu mācīties institūtā, pēc tam iestāšos darbā. Es tevi saudzēšu. Nekad neprecēšos.

Jeļena Denisovna skumji pasmaida.

— Ak, nesolies, meitiņ! Pavļiks arī solījās, bet tagad tikai pa augstiem svētkiem atceras māti. Un paldies par to pašu! — viņa piebilst, apvaldot uzliesmojušo mātes greizsirdību.

Nataška iziet ārā, jau pilnīgi noskaņota uz prombraukšanu. Tiešām, ir taču jāredz, kas notiek plašajā pasaulē! Zināms, Maskavā jau nav tikai institūti vien, ir gan teātri, gan muzeji, gan daudz cita kā interesanta. Meitene sevi iztēlojās vilciena vagonā ... gluži kā kinoteātrī.

Noskrējusi no lievenīša (rokā sažņaugta nauda mai-

zei), Nataška apstājās. Jūnijs. Ziema uzreiz pāriet vasarā. Nolijis lietus un nokausējis sniegu. Trauksmaini aizbrāzušies strauti. Vēsās ziemeju naktis kļuvušas pavisam gaišas, un jaunais zaļums izspraucies it visur. Ir skumji, neapjausts nemiers sažņaudz sirdi, un reizē mostas neskaidra cerība uz ko labāku. Varbūt tas ir no saules, kas stāv augstu kā vasarā, bet varbūt klinšaino kalnu ainava uz zilās debess fona rada neskaidro traukšanos uz kādu prieka pilnu tāli. Kalnu virsotnes ir kailas, redzami tikai akmeņi, kas apauguši ar rudu sūnu un zaļiem ķērpjiem; nogāzes ari kailas, bet stāsta, ka nesen, vēl pirms kara, piekalnēs audzis biezs mežs. Pat Nataška atceras; nesen tur melnoja daudz celmu. Tad pamazām izrāva arī celmus. Un tagad nav vairs nekā. Taču kalni visapkārt raktuvēm tomēr ir skaisti, skaisti savā nelokāmajā trauksmē uz augšu. Cik reižu Nataška ar skolas biedrenēm ir kāpusi kalnos, gājusi uz briežu audzētāju un mednieku nometnēm! Un kāds prieks ir vākt riekstus no ziemeļu krūmveida ciedru priedes! Meitenes pārnesa mājās pilnus maisus čiekuru, kas dvesmoja sveķu smaržu ... Un kur tad brūklenēs un zilenēs iešana! .. . Un savvaļas sarkano jāņogu brikšņi Čažmas krastos, un dzeltenās lāceņogas purvainajos pauguros kā pa ciņiem izkaisīts zelts! Un īstu zelta tīrradņu meklēšana atklātajos karjeros! Reiz Nataškai palaimējās, kā mēdz teikt zeltrači: pēc spēcīga lietus līdzās bedrei, kas bija izkalta klintī un nosaukta par «laimes katlu», viņa atrada mazu, plakanu tīrradni. Viņas priekšā starp skanīgajām akmens šķembām dzirkstot uzzibsnīja priecīgais zelta graudiņš. Gluži kā mazītiņa eglīte un pat uz kājiņas. Nataškai līdz asarām žēl bija nodot savu eglīti zelta uzpirkšanas punktā, taču māte uz visstingrāko pavēlēja nodot. Līdz pat šim laikam meitene nespēj mierīgi paiet garām «laimes katlam»; neliela bedrīte, nesniegsies viņai pat līdz viduklim, bet zeltrači tur ieguvuši vairāk nekā astoņus kilogramus zelta. Arī Nataškai atstājuši skaistu zelta graudiņu. Un kur tad ālantu un foreļu makšķerēšana Kamenuškas krāčainajos klajumos ... Ir ļoti interesanti stāvēt krastā uz akmens, kas valgs no šļakatām, un spē-

clgajā straumē nolaist āķīti ar dzīvu taurenīti vai dunduru. Pēkšņs šļakstiens, uzreiz rāviens —- un, skat, pie izliekušās auklas kā sidraba nazis pazib zivs. Bet pērnvasar Nataškai iznāca skriet kādu kilometru lejup pa upītes straumi: taureni bija saķērusi liela forele. Auklu tā, zināms, pārrāva, tomēr vairāk reižu ūdenī pazibēja tās smagais, zilganais, drebošais ķermenis.

Nē, noteikti negribas aizbraukt no Kamenuškas!

Taču, kamēr Nataška stāvēja rindā pēc maizes, viņas domas atkal guva jaunu virzienu.

Vai nu mūžīgi varēs skraidīt ar draudzenēm. Jāgatavojas nopietnai dzīvei. Tēvs un māte visu mūžu strādājuši slimnīcā, un Nataša arī iestāsies medicīnas institūtā. Māte grib, lai viņa kļūtu par bērnu ārsti. Tomēr Nataša pati sapņo kļūt par arhitekti. Droši vien tāpēc, ka ne reizes nav redzējusi mūra māju. Patiešām, būtu taču brīnišķīgi, ja taigas ciematus apbūvētu ar skaistiem pilsētas namiem! Un tos celtu arhitekte Nataļja Hižņaka. Bet varbūt viņa būs ķirurģe, tāda kā Ivans Iva-novičs, par kuru viņa bērnībā tik daudz dzirdējusi? Nataška, tāpat kā Jeļena Denisovna, ticēja: ja šeit būtu bijis Ivans Ivanovičs, viņš būtu spējis izārstēt Borisu. Un atkal asās sāpes par zaudējumu. Kā tad tā: Boriss teica, ka viņam nesāp, un pēkšņi nomira. Sanitāres stāstīja: «It kā iemiga .. .» Drausmīga doma skaudri iedūra Nataškai: brālis nav nomiris, bet iemidzis.

«Mēdz taču būt tāds letarģiskais miegs . . . Borja gulēja, nekā nejuzdams, bet mēs aiznesām viņu uz kapsētu un aprakām. Ko nu, ja viņš tagad ir pamodies?! Tumšs. Auksts. Visapkārt koka dēļi — zārks. Arā netiek. Kliegt? Bet kas gan sadzirdēs?»

Nataška iegriezās pirmajā šķērsielā un skrēja uz kapsētas pusi. Kailajā paugurā pūta spēcīgs vējš, svilpodams pār kapu kopiņām. Cik gan drūma ir raktuvju kapsēta! Klāt brāļa kaps... Svaigas pēdas izcilātajā zemē. Ciedru priežu zariņu un spilgtu papīra puķu vainagi. Kādam nokritis kabatas lakatiņš ... Piespiedusi baltmaizes klaipiņu pie krūtīm, Nataška nokrita ceļos pie kapa kopiņas un piekļāva mazo ausi pie tās.

Ja Boriss pamodīsies, tad tūlīt sāks kāsēt. Meitene,

elpu aizturējusi, klausās. Un pēkšņi viņa izdzirda dobju kāsu. Viņa tik tikko neiekliedzās, bet tūliņ pat sadzirdēja soļus un ieraudzīja ... Pāvelu. Iet, koka kāju čīkstinādams, un kāsē.

Nataška pieceļas. Viņas sejā apmulsums. Vai tad drīkst vēlēties, lai cilvēku dzīvu apraktu? Droši vien viņš sajuktu prātā, ja pamostos. Bet varbūt jau ir bijis pamodies un kāsējis, un saucis ...

— Jūs pie Borjas? — viņa izbrīnījusies vaicāja pienākušajam Pāvelam.

Pāvels apstājas, nevarēdams izšķirties: viņš sen jau bija izjutis Nataškas nepatiku. Jā, viņš bija nācis šurp, lai lūgtu dievu. Bet vai to var pateikt, kad meitene uz tevi skatās tik izaicinoši.. . Izsmies. Aizvainos.

— Ko jūs šeit darīsiet?

— Pasēdēšu maķenīt. Sērīgi, eče, brālītim jaunajā vietā! Denisovnai dežūra... — it kā atvairot varbūtējās aizdomas, Pāvels piebilst, neveikli pasmīnēdams.

— Jūs droši vien arī esat dzirdējis, ka dažreiz cilvēki iemieg letarģiskā miegā? — Nataška, kļuvusi laipnāka, vaicāja.

— Esmu dzirdējis.

— Kā jūs domājat: vai Borja arī nevarēja tā iemigt?

•— Diēzi, — Pāvels kļuva manāmi mundrāks un piegāja tuvāk.

Viņa grumbainā seja ir pelēcīga aiz bāluma, vienu vaigu šķeļ zilgana rēta.

«Tas viņam no sprādziena šahtā ...» Nataška ievēroja, bērnišķīgi nekautrīgi aplūkojot invalīdu. «Viņš šahtā strādājis. Toreiz droši vien nav bijis tāds svētulis.»

— Kāpēc diezin vai? Viņš klusi klusi nomiris, it kā iemidzis.

— No diloņa izdzisa. Viņam laikam gan ij pakustēties bija liels grūtums.

«Zināms, tev viss vienalga. Mātei gribi pielabināties, tāpēc arī atnāci uz šejieni,» Nataška atkal ar nepatiku nodomāja un novērsās.

— Es paklausīšos, — Pāvels teica, nojaušot viņas nemieru. — Dzīvē visādi notiek. Te naktis trīs pavāķēt vajadzētu. Viņš tak dievam neticēja . . .

— Nu, to nu lieciet mierā! Jūs visu laiku par dvēseli, bet dvēsele ir aizspriedums.

— Tātad jūs esat bez dvēseles? Ai, ai manu dros-taliņ! ...

— Es neesmu jūsu drostaliņa, un mani nav ko aģitēt! — Nataša viņu pārtrauca un, gandrīz vai raudot aiz dusmām, — atradusi, kam uzticēties! — metās projām. Viņai tomēr nebija pieticis tik daudz apņēmības, lai aizdzītu Pāvelu no dārgā kapa: ja nu viņš patiešām var ko sadzirdēt!

13.

— Māmiņ, vai varu šodien iet pārgulēt nakti pie Lizas? — Nataška vaicāja pēc vakariņām.

— Kas par pārgulēšanu? Vai tev mājās vietas trūkst?

— Mēs mācīsimies. Lizai ir pēceksāmens angļu valodā. Es apsolījos viņai palīdzēt.

«Uzmini, ko es protu angļu mēlē,» Jeļena Denisovna atcerējās Nataškas vārdus tai laikā, kad viņai ritēja ceturtais gadiņš. Kā viņa toreiz visus sasmīdināja! Un Deniss Antonovičs atbildes vēstulē no Staļingradas lika īpaši noskūpstīt meitiņu.

— Nu, māmiņ, mīļā, atļauj iet! — Nataška pieglauzdamās lūdzās. — Lizas māte guļ slimnīcā, tēvs aizbraucis, un viņa ir viena pati ar brālīšiem.

— Redzi nu: ari mātes nav mājās! Jūs tur blēņas vien darīsiet...

— Mēs tak nedarīsim blēņas! Noliksim bērņukus gulēt un pasēdēsim, pamācīsimies.

— Ja nu tā . . .

— Zināms, ka tā. Goda vārds, mēs pavisam nopietni.

— Nu labi. Ej, — Jeļena Denisovna nopūzdamās teica, iedomājoties Nataškas draudzenītes svaigo sejiņu, kā arī viņas mātes nemieru.

Pavadījusi meitu, Jeļena Denisovna ilgi stāv pie sliekšņa, ieklausoties spēcīgā vēja brāzmās. Viņai jau žēl, ka atlaidusi Natašku.

«Nav vis joki, tāda vētra un laiks vēls, bet meitene aizskrēja uz raktuvju tālīnu stūri! Apmaldīties grūti:

naktis pagaidām vēl gaišas kā diena, taču var kāds nodarīt pāri. Vai nu mazums piedzērušu blandās pa ielām.»

Jeļena Denisovna uzliek šujmašīnu uz lielā galda istabā, kas tagad ir kopējā virtuve, taču šuveklis krīt viņai no rokām ārā: nevajadzēja atlaist Natašku!

«It kā tukšs bez viņas! Un tomēr drīz arī viņa aizlidos no mājām. Nodibinās savu ģimeni. Kas gan tā par nežēlīgu kārtību dzīvē: bērni izaug, atšķiras, bet māte lai paliek viena!»

Aiz loga brāzmo vējš, bet dzīvoklī klusums. Jaunais pāris nav pārnācis no darba: vai nu uz klubu aizgājuši, vai viesos. Būtu Deniss Antonovičs atgriezies no kara, mājās būtu priecīgi. Viņš neprata skumt un arī citiem neļāva.

Jeļena Denisovna atcerējās jaukās dienas pirms kara. Kā viņi ar vīru gāja sēnēs, kā spēlēja kārtis, bet Deniss Antonovičs un Ivans Ivanovičs viņu izveda no pacietības ar savu blēdīšanos. Citreiz abi kopā vārīja pelmeņus, pārbaudīja, kā puikas gatavo mācības . .. Varbūt tā ir vienkārša dzīve, bet Jeļenai Denisovnai citas nevajag, un viņas Deniss arī bija apmierināts. Dažu vakaru nolika bērnus gulēt un paši sēdēja savā nodabā pie galda. Jeļena Denisovna, atpūšoties pēc darba dienas, kaut ko šuj — dažādus mīļus sīkumus bērniņiem — vai arī lāpa; Deniss Antonovičs gatavojas eksāmeniem. Sēž, švīkstina lapas, pusbalsī murmina sev zem deguna vai arī atstumj grāmatu un ar zilajām acīm silti paveras sievā.

Jeļenai Denisovnai aizžņaudzās kakls — trūka elpas.

«Kur tu tagad guli, mīļais? Neļāva mums kopā nodzīvot līdz vecumam un papriecāties par mazbērniem! Nu nomira arī dēls Borja. Labāk būtu viņš atgriezies bez kājas vai bez rokas.»

Jeļena Denisovna pavisam aizmirst šujamo. Asaras sariešas viņai acīs. Skopas, rūgtas, dzeldīgas asaras. Viņa sēž, vaigu atspiedusi delnā, un, acis nemirkšķinot, raugās un raugās vienā punktā. Asara, noritējusi no skropstām, smagi krīt uz vaskadrānu, un šī tuvējā skaņa,

ko neapslāpē vēja auri, pie kuriem auss pieradusi, liek sievietei nodrebēt.

Taču kā viņas acis uzreiz kļūtu sausas, kādas izbailes pazibētu tanīs, ja viņa uzzinātu, ka Nataška nav vēl aizgājusi līdz mājai, kur dzīvo viņas draudzene, bet pa no-kalni dodas uz kapsētu! Ko viņa, muļķīte, tur meklē starp kapu kopām? Ko vjņa gaida, sēžot lietus šaltīs, kas sāk gāzt aumaļām? Raug, nogūlās un neceļ galvu augšā. Vai nav saslimusi? Ja māte to zinātu, viņa paķertu lakatu un vatēto bezroci — un ātrāk uz kapsētu. Taču viņa nekā nezina, tikai sirds sāp un sāp. Mīļotais cilvēks gājis bojā, un cita viņa vietā nekad nebūs. Un cik daudz gadu vēl Jeļenai Dcnisovnai būs jāpavada vienai!

«Daži teiks: «Ko nu, ir jau veca, savu mūžu nodzīvojusi.» Bet tā ir aplamība, ka jau veca, ka mūžu nodzīvojusi! Ja paskatās, dažs piecdesmit gadu vecs atraitnis dzenas skuķēniem pakaļ. Ne sava vecuma sievu ņem, bet grasās kādam sagandēt jaunību. Deniss bija man pāris.»

Jeļena Denisovna pieceļas, negribīgi iet uz savu gu-ļamistabiņu. Kaut uzreiz varētu iemigt! Taču gulta viņai šķiet kā zārks.

«Nogulšos un skatīšos tumšajos griestos.» Lūgties viņa tā arī nav iemācījusies, atrast mierinājumu lūgšanās nav spējusi: viņai nebija ticības dievam. Ja arī būtu šis dievs, tad kā gan viņš, tik tāls un bezmiesīgs, spētu saprast viņas skaudrās sāpes par mīļajiem?

— Par visu labo dzīvē esmu pateicīga padomju varai, — Jeļena Denisovna bija teikusi Pāvelam viņu pēdējā sarunā. — Tai arī lūgšu palīdzību vajadzības gadījumā. Tas būs pareizāk.

Pacēlusies pirkstgalos, Jeļena Denisovna paņem no plauktiņa virs gultas lādīti ar vēstulēm. Viņa tās reti lasa, baidoties uzplēst senās rētas, taču pašreiz bez Na-taškas istabā ir tik vientulīgi.

Un atkal viņa dzird pazīstamo balsi. Deniss izvaicā par bērniem, joko. Bet šī ir vēl pirmskara vēstule, kad mīļais students neklātnieks bija ceļā uz Piejūras institūtu, lai kārtotu eksāmenus. Moža vēstule, pilna cerību

un prieka. Raug, raksta par agrākajām nodarbībām propagandistu kursos: «Biju kārtojis ari es . .. Arī par racionālo kodolu tiku stāstījis, kā tad! Paņēmis, sak, Markss racionālo kodolu no Hēgeļa... Bet tikai tagad, pēc piecpadsmit gadiem, esmu izpratis, kas tas ir — šis kodols!»

«Es gan līdz šim laikam to neesmu izpratusi!» Jeļena Denisovna rūpīgi saloka locījumos nodzeltējušo vēstuli. «Jā, man ir smagi, kālab gan es nekādi netieku ar sevi galā?! Kā būtu, ja patiešām pārmainītu dzīves apstākļus? Brauksim ar Natašku uz Maskavu pie Varjeņkas un Ivana Ivanoviča. Viņiem tagad aug dēliņš.» Jeļena Denisovna izņēma no lādītes Varjas vēstuli ar Mišutkas fotouzņēmumu un ilgi lūkojās veselīgajā puisītī, kam, redzams, ir tumšas un mazliet ieslīpas actiņas. «Varjai līdzīgs! Re, kur mazdēliņš! Ak tu mīļais! Redzams, ne velti mēdz teikt: pirmais bērns — pēdējā lelle, bet pirmais mazbērniņš — pēdējais bērns. Vai patiešām mēs varēsim pārcelties uz Maskavu?»

14.

Ivans Ivanovičs uzmanīgi pārskatīja savu zondu komplektu — tievās un lokanās plastmasas caurulītes ap metru garumā. Lūk, liekas, piemērotā! Ķirurgs atlika sānis pašu tievāko, ne resnāku par pusotra milimetra, un tikpat uzmanīgi sāka izraudzīties olīvu — mazai lodītei līdzīgu nerūsējoša tērauda uzgali ar tukšu vidu. Olīva palīdz ar rentgena stariem izsekot zondes kustību, kad zondi ievada sirdī, lai precīzi noteiktu sirdskaites raksturu un vietu.

Izraudzījies olīvu, Ivans Ivanovičs to cieši piestiprināja zondes galā ar stieplīti, kas izbāzta caur caurulīti visā tās garumā.

Kamēr māsa vārīja viņa izraudzīto zondi, Ivans Ivanovičs paraudzījās, kā uz galda noguldīja slimo Lidu Rubļovu, sīciņu meitenīti ar gluži zilu sejiņu. Pēc izskata viņai nekādā ziņā nevarēja dot vairāk par diviem gadiem. Īstenībā Lidai Rubļovai jau bija pilni pieci gadi,

bet iedzimtā sirdskaite bija aizkavējusi viņas augšanu un attīstību. Visādi novēršot bērna uzmanību, ķirurgi nozieda ar jodu operācijas lauku — kreiso apakšdelmu un plecu — un izstiepto rociņu novietoja uz speciāli pieliktā galdiņa.

Sirds zondēšana, kas pašreiz norisa klīnikas rentgena kabinetā, ir jauna metode ķirurģijā. Par šās metodes izstrādāšanu Ivans Ivanovičs pirms diviem gadiem bija ieguvis profesora nosaukumu, neraugoties uz ievērojamu terapeitu iebildumiem, kuri tik dziļu ielaušanos sirds apvidū uzskatīja par barbarismu.

Kamēr viens asistents rosījās, pie slimnieces ķermeņa pievienojot sirds un plaušu darbību kontrolējošu sarežģītu un jutīgu elektroaparātu vadus, otrs izdarīja griezumu virs bērna rokas elkoņa locītavas un ķērās pie vēnas izcelšanas. Pa šo vēnu vajadzēja ievadīt zondi.

Ivans Ivanovičs paņēma cauruli, kas vārot bija sasildīta, izlocīja to un paturēja tā, kamēr caurule atdzisa, saglabājot formu, kāda vajadzīga ievadīšanai sirdī.

Sekojot caurules piestiprināšanai pie trīsgājienu krāna, kas zondi savieno ar sistēmu, no kurienes vēnā ieplūst fizioloģiskais šķīdums un heparīna šķīdums, ko lieto, lai novērstu asins sarecēšanu, un ar šļirci, kas ievada rentgena uzņēmumam vajadzīgo kontrasta vielu, Ivans Ivanovičs ar grūtu sirdi atcerējās jaunās tenkas, kuras viņam bija atstāstījusi Varja. Zināms, tie ir meli, ka apstaigas laikā bērni no viņa slēpjoties. Taču gadījums ar puisēnu, kas noslēpās pirms operācijas, patiešām bija, lai gan bērns noslēpās nevis zem gultas, bet aiz atzveltnes krēsla gaitenī. Kas te sevišķs? Ja no operāciju zāles bīstas pieauguši cilvēki, tad kāpēc gan uz to lai tiektos septiņus gadus vecs puisēns? Tagad, pēc operācijas, viņam ir kauns atcerēties savu rīcību. Ļaunāk, daudz ļaunāk ir tas, ka Varja pati nav pārliecināta ne par ko.

Domstarpības starp viņu un Ivanu Ivanoviču sākās kopš tā laika, kad viņš stājās pie sirds ķirurģijas.

— Es biju pārliecināta, ka tu doktora disertācijai izvēlēsies tēmu neiroķirurģijā, — Varja reiz bija teikusi, tomēr ne visai pārsteigta: pieredze krūšu dobuma ķirur-

ģijā Ivanam Ivanovičam bija liela, un sirdis viņš operējis ne mazums. — Profesors Medvedjevs saka, ka zinātnei vajadzīgi cilvēki, kas mīl tikai vienu tās nozari, citādi neesot iespējams tā īsti atrisināt nosprausto uzdevumu: mūža nepietikšot.

— Tu arī tā domā? Kāpēc tu atsaucies uz Medved-jevu? Vai tiešām nesaproti, cik man tas ir nepatīkami?

Varja bija mazliet apjukusi: viņa nepavisam nebija gribējusi stādīt viņam pretī savu jauno skolotāju. Tomēr . ..

— Medvedjevs lieliski pasniedz un ir pa īstam iemīlējies zinātnē.

— Jā, viņš patiešām pārzina priekšmetu un prot pie tā saistīt jaunatnes uzmanību. Taču aiz mīlestības pret savu darbu nedrīkst noniecināt citu meklējumu nozīmi. Tāda izturēšanās līdzinās konservatīvismam.

— Mēs to nemanām. Viņš mūs iedvesmo, — neapzinātā kaismē bija teikusi Varja. — Es, piemēram, esmu galīgi nolēmusi nodoties tikai acu slimību pētīšanai.

«Tagad Medvedjevs viņu iedvesmo, nevis es.. .» Ivans Ivanovičs bija ar rūgtumu nodomājis..

— Ja es nodošos tikai acu slimībām, — Varja bija aizrautīgi runājusi tālāk, — arī tad diezin vai man pietiks viena mūža, lai apgūtu visu, kas saistīts ar šo problēmu.

— Un tāpēc tu esi nolēmusi, nodarbojoties ar acu problēmu, palikt akla attiecībā uz citām medicīnas nozarēm? — Ivans Ivanovičs bija vaicājis, samulsis, ka Varja, būdama tikai trešā kursa studente, jau cenšas nostiprināt savus uzskatus strīdā ar viņu, ar cilvēku, kas medicīnai veltījis krietnu pusi mūža. — Tas labi, ja ir savs viedoklis, — viņš bija piebildis, —• taču diskusijā jābūt ne tikai pārliecībai par savu taisnību, bet arī redzesloka plašumam.

— Tu mani uzskati par aprobežotu? — apmulsusi un tomēr iecirtīgi bija vaicājusi Varja.

— Ja tu paliksi pie saviem uzskatiem par manu darbu, tad jā.

— Es palieku, — Varja tika atcirtusi ar to pašu mulso neatlaidību. — Mani pārsteidza Medvedjeva definē-

jums. Viņš teica: speciālists — tas ir cilvēks, kas arvien mazākā un mazākā izzina arvien lielāku un lielāku. Bet tu .. . Agrāk tu biji vispārējs ķirurgs, tad pārgāji uz neiroķirurgiju, bet tagad gribi nodarboties ar sirds ārstēšanu.

— Nu, un kas par to?

— Vai tas nenozīmē izsvaidīt savus spēkus? Kādus augstumus tu būtu varējis sasniegt, ja nodotos tikai vienai problēmai!

Dažus mirkļus Ivans Ivanovičs bija klusēdams raudzījies uz sievu. Viņa pavisam nesen bija dzemdējusi bērnu, tomēr joprojām mācījās, atgūdama visu, ko izgājis kurss viņas dekrēta atvaļinājuma laikā. Jautras dzirkstītes bija uzliesmojušas ķirurga acīs: no Varjas tādu neatlaidību varēja gaidīt, tā taču ir viena no viņas rakstura galvenajām iezīmēm.

— Lai būtu neatlaidība, bet ne ietiepība, — neviļus viņam bija skaļi pasprucis.

— Es ne aiz ietiepības, — Varja uzreiz bija sapratusi. — Taču saproti arī to: es tā sapņoju par mūsu nākamo kopējo darbu! Cik tas būtu bijis interesanti! Tev gan tas varbūt nekā nedotu, bet man . . .

— Es spēšu tev palīdzēt, lai ko arī pats strādātu.

— Tas nav tas.

Tad Ivans Ivanovičs bija saskaities:

— Kāpēc gan man savs darbs jāpakļauj tavām interesēm? Kādus augstumus tu gaidi no manis neiroķirur-ģijā? Lai es vadītu neiroķirurģisko nodaļu vai institūtu? Šim uzdevumam mums jau ir pietiekami daudz izcilu neiroķirurgu. Bet sirds ārstēšanā tiek izstrādātas jaunas metodes, un es nevaru palaist garām iespēju piedalīties šai darbā.

— Pēc tam vēl kaut kas uzradīsies, — Varja bija noteikusi klusā, lāmā balsī.

— Zini ko, — tikpat klusu bija atbildējis Ivans Ivanovičs, — tā ir tīri sievišķa spītība!

— Nu un lai. Ja nebūtu šās spītības, es līdz šim laikam sēdētu jurtā.

— Atradusi, ar ko lielīties! Zināms, labi, ka esi neatlaidīga. Bet nevar taču visu piedēvēt tikai sava rakstura

spēkam. Vai gan tev nepalīdzēja apstākļi, kurus Ziemeļos ir radījusi padomju vara? Vai itin nekā nenozīmēja atbalsts un palīdzība, ko es tev ik dienas sniedzu mācībās? Pagaidām taču es palīdzu tev . . . Bet tu, vēl nekā neiemācījusies, māci mani!

Varja bija nobālējusi.

— Vai tiešām tā ir nekaunība no manas puses — cerēt kļūt par tavu draugu un palīgu darbā?. . . Taču tagad jūtu: tev līdzi es nekad netikšu!

— Kur nu! Diletants. Nekonsekvents cilvēks. Interesanti, kādus vēl secinājumus tu izdarīsi no Medved-jeva pamācībām?

15.

Viņi abi ar Varju šai sakarībā vairāk nekā nebija runājuši. Viņš nodevās sirds diagnostikas metodikas izstrādāšanai, izdarīdams mēģinājumus ar suņiem; viņa joprojām mācījās. Arēji viss bija palicis pa vecam, un viņu vistuvākie paziņas, Rešetovi, nebija pamanījuši pirmās ļoti nopietnās dzīves biedru nesaskaņas. Reše-tovs, kas strādāja traumatoloģijas nodaļā tai pašā klīnikā, tieši otrādi — dedzīgi atbalstīja Aržanovu.

— Tas ir dižens darbs! — viņš teica sajūsmā. — Sirds ķirurģija — tas ir patiešām nākotnes jautājums.

Kad, disertāciju aizstāvot, divi ievērojamākie profesori terapeiti — Medvedjevs un viņa bijušais šefs — uzbruka Ivanam Ivanovičam ar iebildumiem pret «mehānisku, rupju ielaušanos sirdī», Rešetovs uztraucās vēl vairāk par pašu disertantu.

Pirmais mēģinājums, ko Aržanovs bija izdarījis oponentu klātbūtnē, nebija izdevies: atklājās, ka sunim ir tievas vēnas; bez tam radās asinsvadu spazmas, un zonde negāja iekšā. Vairāk par visiem iebildumiem,, vairāk par neveiksmi ar zondi Ivanu Ivanoviču bija satricinājusi viņa pretinieku pašapmierinātība, kad viņi gāja ārā no rentgena kabineta.

— Viņi priecājas par neveiksmi! — viņš ārkārtīgi uztraukts izsaucās, kad bija palicis tuvāko draugu pul-

ciņā. — Bet tā taču nav vienīgi mana personiskā neveiksme! Nedrīkst taču uzskatu cīņu pārvērst par sīkumainu, ļaunu prieku!

Bet Var ja bija klusējusi. Bija klusējusi institūtā, kur noritēja disertācijas aizstāvēšana, pēc kuras Iva-nam Ivanovičam tika piešķirts medicīnas zinātņu dok-toia grāds, bija klusējusi arī rentgena kabinetā un mājās.

— Kas tad tev? — nenocieties bija ievaicājies Ivans Ivanovičs.

— Man bija ļoti sāpīgi klausīties profesoru iebildumus. Viņi taču ir tik cienījami cilvēki, — Varja bija atturīgi atbildējusi.

— Bet man vēl sāpīgāk klausīties tevī! Tātad tu esi uz vienu roku ar viņiem!

— Tā gluži nav. Taču man bija smagi. Man šķiet, ka šos eksperimentus Gridņeva klīnikā varētu izdarīt cits ķirurgs, kurš tad arī nodotos vienīgi šim darbam.

— Tu tā domā? Tieši kā sieviete — pat par ļaunu mums abiem — tu būtu apmierināta, ja izrādītos, ka neesi velti mani brīdinājusi!

— Lūdzu, nedusmojies. Es taču nespēju izlikties. Kā lai noklausās, kad tev pārmet nekonsekvenci!

— Kas man var pārmest? Kādēļ tu aizstāvi muļķības, balstoties uz Medvedjeva autoritāti? Par īstu neiroķirurgu kļūst tas, kas spīdoši pārzina vispārējo ķirurģiju. Pazīstot neiroķirurģiju, daudz vieglāk ķerties pie sirds ārstēšanas problēmas. — Te Ivans Ivanovičs bija atcerējies pirmo smago sarunu ar Varju, un viņam bija zudusi jebkura patika pārrunāt ar sievu šo jautājumu, kas pašam tik tuvs.

Vēlāk ģimenes dzīves gaitā sadursmes asums bija atkal nogludinājies. Taču dziļi sirdī rūgtums bija palicis.

«Viņa arī tagad pastāv pie saviem uzskatiem,» Ivans Ivanovičs domāja pašreiz, kamēr norisa sagatavošanās mazās slimnieces sirds izmeklēšanai. «Kālab gan citādi viņai vajadzētu man atstāstīt dažādas tenkas? Visas šīs tukšās runas Varju sevišķi mulsina, jo viņai nav pašai pārliecības par manu taisnību.»

Ivans Ivanovičs ar tievu šļirci paņēma asinis gāzes analizei un, ar šķērēm izdarījis iegriezumu vēnas sieniņā, stājās pie zondes ievadīšanas.

Bērns kļuva nemierīgs. Meitenīte nejuta sāpes, taču neparastie apstākļi viņu biedēja. Visu laiku bija jāseko, lai operācijas lauks paliktu pilnīgā kārtībā, pieturot slimnieces mazās rociņas. Zonde rentgena kontrolē virzījās bez šķēršļiem. Zondes galā piestiprinātais uzgalis, līdzīgs melnai lodei, norādīja zondes drausmīgi sarežģīto un tai pašā laikā vienkāršo ceļu: ja zondes vietā asinsvada gultnē iekļūtu parastā adata, arī tā bez jebkādas piepalīdzības no ārienes dotos uz sirdi. Bet adatas virzīšanās uz turieni būtu katastrofa: atgriezties atpakaļ tā vairs nespētu . . .

īsā pārtraukuma laikā, kad ieslēdza gaismu, Ivans Ivanovičs piesardzīgi ienākušo studentu pulciņā ieraudzīja savu Varjeņku, uzreiz pazīdams, lai gan viņas seja, tāpat kā visiem, bija aizsegta ar masku.

«Te vilku piemin, te vilks klāt!» viņš nodomāja un sāka skaidrot, ne brīdi neatraujoties no darba:

— Zondes ceļš ir nosprausts uz sirds labo priekškambari, no tā uz labo kambari, bet tad plaušu artērijas ieejā. Jānoskaidro, kāpēc bērnam ir traucēta asinsriņķošana. Ja sirds šķērssienā ir plaisa, tad zonde, ko es lēnām grozu, nokļūs no labā priekškambara kreisajā, kas normāli nedrīkst būt, vai arī no labā kambara kreisajā, kas arī nedrīkst būt. Ja nekas tāds negadīsies un zonde apstāsies plaušu artērijas ieejā, tas nozīmēs, ka vainojama artērija, jo tā ir sašaurināta. Tad šeit nepieciešama operācija, lai radītu jaunu asins pieplūdumu plaušās. Tieši kāda operācija, to mēs tūlīt noskaidrosim. Bez tās bērns ir lemts bojā ejai aiz skābekļa bada. Tādi bērni nodzīvo, visilgākais, līdz gadiem piecpadsmit sešpadsmit.

— Vai zonde var nomaldīties un nenokļūt sirdī? — kāds klusītiņām vaicāja tumsā.

— Nē. Neatkarīgi no tā, kurā rokā zonde ievadīta, tā, vadoties no vēnu izliekumiem, sasniegs labo priekškambari. Dažreiz mēs ar tādu pašu aprēķinu ievadām to sirdī caur augšstilba virsējo vēnu.

Ivans Ivanovičs pieliecās vēl vairāk, ielūkojoties attēlā uz gaišā ekrāna.

— Nu,, lūk, zonde jau savā vietā. Apstājās plaušu artērijas ieejā. Jā, neiet cauri!... Ievadiet kontrasta vielu rentgena uzņēmumiem!

Pēc vīra balss un pēc viņa sejas, kad iedegās gaisma, Varja uzreiz noprata: viņš atviegloti uzelpo, tātad bijis satraukts. Jā, še ne par ko nevar būt drošs.

— Tūlīt mēs mazliet paklauvēsim, Lidočka, — Ivans Ivanovičs teica, paraudzīdamies aiz palaga uz bērnu.

— Nebīsties. Vai mēs drīkstam paklauvēt? Nu, paldies! Kas par jauku meitenīti!

Varja stāvēja un skatījās. Viņa jau bija laboratorijā redzējusi zondes ievadīšanas eksperimentus, taču šeit gulēja cilvēks. Tik trausla būtne. Viņai ievadījuši sirdī plastmasas stiebru ar metālā uzgali, bet viņa guļ, it kā nekas nebūtu noticis, un vājā, smalkā balstiņā nez par ko strīdas ar māsu. Jā, lūdz vairs neaizskart rociņu ...

Varjai tēlojās, ka šās meitenītes vietā guļ Mišutka. Viņai kļuva drausmi. Taču padomājusi viņa sev teica: ja Mišutka tāpat slimotu un ar kaut ko varētu paildzināt viņa dzīvi, viņa piekristu jebkurai operācijai. Tikai kāpēc tieši viņas vīram uz saviem pleciem jāuzņemas viss šā jaunā ķirurģijas paņēmiena smagums?!

«Man žēl tā slavenā un arī ne visai vieglā ceļa, pa kuru viņš jau agrāk gājis.»

Operācijas sirdskaišu gadījumos! Pavisam nesen ķirurgi vēl nemaz neiedrošinājās ķerties pie tām: kļūmes diagnozē noveda pie nāves. Tā bija gadījies arī Ivanam Ivanovičam. Sirds izmeklēšanas metodikas nebija. Bet slimnieki nevarēja gaidīt. .. Tad Ivans Ivanovičs bija devies pēc padoma pie profesora Gridņeva, kas bija pazīstams ar savām operācijām krūšu dobumā. Noskaidrojās, ka ari Gridņevs bija cietis neveiksmi diagnozes neprecizitātes dēļ. Ķirurgi bija lieliski sapratuši viens otru. Drīzumā Ivans Ivanovičs bija pārnācis uz Gridņeva klīniku, izvēloties doktora disertācijai tēmu «Sirds zon-dēšana un kontrastējošā izmeklēšana». Izstrādājis šādas izmeklēšanas metodiku, viņš bija aizstāvējis disertāciju, konkursā ieguvis medicīnas institūta profesora nosau-

kurnu un kļuvis par Gridņeva vietnieku klīnika un viņa vadītajā katedrā.

Ar kādu prieku viņš bija Varjai pasniedzis savu iespiesto zinātnisko darbu! Bet Varja bija saņēmusi grāmatu no viņa rokām ar nepārvarētu šaubu smago apziņu. Gandrīz zēniska uzvaras prieka pārņemts, Ivans Ivanovičs nebija pamanījis viņas noskaņojumu, un Varjai bija kļuvis skaidrs, ka viņu ceļi medicīnā šķīrušies.

Varjai nebija viegli atzīt Medvedjeva pamatojumus un zaudēt bērnišķi skaidro ticību Ivana Ivanoviča taisnībai. Taču ticība bija sašķobījusies, un, ar vienu ausi klausoties mīļotā cilvēka vārdos, ar otru Varja neviļus tvēra iebildumus pret viņu. Tomēr ļoti rupja taču ir šī mehāniskā ielaušanās! Un arī pašas operācijas ... Asins plūsmu uz plaušām novada nevis normālā ceļā, bet pievienojot, piemēram, plaušu artēriju pie aortas, līdz ar to radot jaunu kaiti.

«Nē, es neļautu tā operēt savu bērnu!» Varja nodomāja.

Vissliktākais bija tas, ka pēc Ivana Ivanoviča skarbajiem uzsaucieniem viņai jau vairs negribējās strīdēties ar viņu un velti mocīties.

16.

— Tūlīt tu noskatīsies operāciju, bet pēc tam es tev parādīšu mūsu bērniņus, kas izveseļojas, — pēc dažām dienām Ivans Ivanovičs teica Varjai, kas atkal bija iegriezusies slimnīcā.

Ivans Ivanovičs bija mierīgs. Dziļa pārliecība izskanēja viņa vārdos: izveseļojas taču! Šodien viņš izdara tādu iedzimtas sirdskaites operāciju, kas tikai uz kādu laiku atvieglina slimnieka stāvokli, bet rit viņš operēs radikāli.

— Tie ir Lidočkas vecāki, — iedams ar Varju pa gaiteni, Ivans Ivanovičs ar acīm norādīja uz diviem cilvēkiem, kas sēdēja uz dīvāna.

— Es jau esmu viņus redzējusi. Viņi ir ļoti satraukti. Lida ir viņu vienīgais bērns. Vecākais dēls ... — Varja bridi klusēja un negribīgi izrunāja līdz galam, it kā neapmierināta ar sevi, — nesen gājis bojā — pakļuvis zem automašīnas.

Operāciju zāle, kas bija apgādāta ar vissarežģītākajiem aparātiem slimnieka stāvokļa noteikšanai operācijas laikā, izskatījās neparasta. Vesels vadu tīkls stiepās pa telpu uz operāciju galdu. Visa šī sarežģītā aparatūra jau prasa inženiera klātbūtni, kurš palīdz ķirurgiem novērst vissīkākos traucējumus.

Un te arī slimniece. Viņu ienesa palātas māsa. .. Meitenītes vārgais ķermenītis gluži zilgans, lūpas gandrīz melnas.

— Neraudi, skat, kādu tīru gultiņu tev sagatavojuši, — māsa saka, pūlēdamās atbrīvoties no neatlaidīgajām rociņām, kas cieši apķērušās viņai ap pleciem.

— Es negribu! Gribu pie māmiņas! — ar asarām acīs mazā žēli lūdzas.

«Re, arī par viņu var sacīt: ar varu atvilkuši uz operāciju zāli,» gandrīz reizē nodomāja kā Varja, tā Ivans Ivanovičs.

Taču Ivans Ivanovičs skaidri apzinājās, ka citādi nav iespējams, bet Varja nodomāja:

«Ja es jau būtu pārdzīvojusi tādu nelaimi kā Lidoč-kas vecāki, es nespētu riskēt ar otru, pēdējo bērnu.»

— Nebaidies! — Māsa nosēdināja meitenīti uz galda., novilka viņai kreklu. — Gulsties uz labajiem sāniņiem. Paraug, kādu gredzentiņu uzmauksim uz rokas, uz abām kājiņām.

Aparāts narkozes došanai jau pieslēgts. Asistents pielāgoja masku pats sev un tad pielika to bērnam pie sejas.

— Nu, elpo, Lidočka, elpo! Tad tev nesāpēs, — māsa skubina.

Ivans Ivanovičs, ģērbies virsvalkā un virs zābakiem uzvilcis audekla zeķes, nostājies mazliet sānis, vēro gatavošanos operācijai.

Asistents, kas dod narkozi, pūlas ielikt intubācijas cauruli slimnieces kaklā, bet viņas zobi cieši sakosti.

— Par agru. Ļaujiet vēl paelpot, — Ivans Ivanovičs pienāk klāt, mazliet nogaidījis, pats ievada trahejā gumijas cauruli, ko pieslēdz pie skābekļa aparāta, un dodas mazgāt rokas.

Tagad bērns guļ, cieši samiedzis tumšās skropstiņas, kas zilganpelēkajā sejā tikko pamanāmas.

Otrs asistents izdara iegriezumu bērna sīciņajā labajā kājiņā pie iekšējās potītes, sagatavojot vēnu un artēriju iešļircinājumiem. Vēl divus aparātus vienu pēc otra pievieno pie sīkā ķermenīša.

Varja raugās uz vīru, kas pienāk jau pilnā ķirurga ietērpā. Cik viņš šeit valdonīgs!

Operāciju galdu noliec uz sāniem, slimnieces kreiso roku pakar mīkstā lencē, noziež ar jodu, noziež arī muguru un krūtis. Ir pat dīvaini nolūkoties uz operāciju galdu: tas šķiet tukšs — tik maz vietas aizņem steriliem palagiem pārklātā slimniece.

Bet Ivans Ivanovičs Varjai liekas neparasti liels starp mazā auguma māsām un ārstiem, un jauneklīgi slaidajiem studentiem, kas it kā aplipuši ap tuvāk pievirzītajiem trīspakāpienu soliem.

Palūk, Ivans Ivanovičs ar knaiblēm izkniebj slimniecei ribu, tieviņu kā trusītim, palūk, pārgriež plaušu plēvi un iekļūst krūšu dobumā.

17.

Milzīgā bezēnu spuldze, kas nokarājas no griestiem, ar savu gaismu it kā caurstrāvo visu, kas atrodas starp to un operācijas lauku — ķirurga un viņa asistentu rokas, asiņainos āķus, šķēres, kas šai mirklī pieliktas pie brūces.

Ķirurga lielajām rokām nebūt nav neērti bērna krūšu dobumā: tik veikli tās darbojas. Tiek pāršķelts sirds apvalks — perikardijs, pie plaušu artērijas pievadīta gumijas caurule.

— Sirdsdarbība strauji krītas! — no elektrokardio-grafa ziņo ārsts, kas vēro, kā zilā dzirkstelīte uz ekrāna zīmē nevienādu, lauztu sirdsdarbības līniju.

— Dodiet glikozi ar strofantlnu!

— Un kā jums klājas? — Ivans Ivanovičs jautā ārstam, kas kontrolē gāzu apmaiņu, un, bridi klusējis, paskaidro studentiem: — Ja veselam cilvēkam asinis piesātinātas ar skābekli par simt procentiem, tad šādam slimniekam skābekļa piesātinājums dažkārt nokrīt līdz trīsdesmit.

«Kas ar viņu ir? Vai patiešām jūtas mierīgs?» Varja domā. «Slimniecei atkal slikti. Jā, viņa visu laiku atrodas uz nāves sliekšņa . . . Nē, nevajag šo drausmīgo sasprindzinājumu diendienā, nevajag! Vai meitenīti noņems dzīvu no galda? Un rīt taču atkal tāda pati operācija, turklāt ne jau viena vien. Un arī parīt. Un tā tagad visu mūžu! Pareizāk sakot, nekādas dzīves tagad vairs nebūs — tikai viens vienīgs drudzis!»

Bērnam ir slikti, taču viss nepieciešamais darīts, un operācija rit tālāk.

— Lūk, galvenais ceļš, pa kuru divdesmit četrās stundās pieaugušam cilvēkam no kreisās sirds puses tiek pārsūknēts ap desmit tonnu asiņu. No šejienes mēs ari mazliet aizņemsimies plaušu apslacīšanai, — Ivans Ivanovičs sacīja, ar zīda diegu — turekli saņēmis aortu — baltu asinsvadu pirksta resnumā. Tad viņš izvēra zem aortas gumiju, lai to saspiestu un pārtrauktu asins plūšanu, kad aortai pievienos plaušu artērijas atvērumu un tā asins plūsmai radīs kopēju ceļu. — Ap desmit tonnu asiņu sirds pārsūknē diennaktī! No tā var spriest, cik spēcīgs šis motors.

«Es patlaban būtu mēma kā zivs,» Varja nodomāja, neviļus pārsteigta par vīra izturību. «Nav taču iespējams «pierast» pie šādas bīstamības, kas atkārtojas diendienā.»

— Sirdsdarbība atkal krītas, — satraukti atskan operāciju zālē. — Nav pukstu.

— Es redzu, — ķirurgs manāmi nobāl. — Izdaru sirds masāžu.

— Vai tie ir patstāvīgi puksti? — vaicā ārsts kardiologs, nepārtraukti vērodams zilās dzirksteles vizēšanu uz ekrāna.

Ivans Ivanovičs drūmi raugās uz sirdi un tad pasmaida, atviegloti uzelpojot:

— Pati sāka pukstēt! Jā, jā, strādā!

— Sūknējiet gaisu ar balonu, cik iespējams, vieglāk, — Ivans Ivanovičs saka ārstam, kas dod narkozi un vada elpināšanu. — Citādi plaušās var pārplīst sīkās bronhas. — To teicis, viņš ar smalka instrumenta palīdzību izdarīja iegriezumu saspiestās aortas sieniņā — asins nav. Viņš pārgrieza arī pie aortas pievilkto vārgo plaušu artēriju . ..

Visu aizmirsusi, Varja stāvēja uz soliņa, kaklu izstiepusi. Tas patiešām ir juveliera darbs, kā Ivans Ivanovičs ar smalku adatiņu uzliek šuves, sašujot divu asinsvadu sieniņas, lai starp tām izveidotu kopēju asins plūsmas ceļu, ne šaurāku par vienu centimetru. Lēni tuvinot, viņš sašuj pakaļējās sieniņas, tad priekšējās. Divas viņa iegrieztās mazās mutītes saplūda ar lūpām kopā.

«Jā, tas ir lieliski!» Varja nodomāja, pilnīgi operācijas savaldzināta. «Tas ir brīnums, un viņš pareizi darījis, ka ķēries pie šāda dižena darba.» Viņa atcerējās klīnikā redzētos atspirgušos bērnus. «Viņi taču palikuši dzīvi! Un kā gan es varēju strīdēties, celt iebildumus un pat sāpināt viņu! ...»

Ivans Ivanovičs uzlika pēdējās šuves un uzmanīgi noņēma žņaugu no plaušu artērijas. Labi. Noņemts žņaugs no aortas. Tā sāka pulsēt, daļu asins iedzina artērijā, un uzreiz sāka šļākt un plūst. Ik brīdi lūkodamies uz ekrānu, kur zilā dzirkstelīte tik tikko dreb, Ivans Ivanovičs uzliek papildu šuvīti un ar salveti izsusina krūšu dobumu. Asins plūšana no vadu savienošanas vietas mazinās . .. Pārstāj pavisam. Ķirurgs noņem zīda turekļus . . .

Taču dzirkstelīte uz ekrāna atkal dziest: sirds apstājusies. Nekavējoties masāža. Mazais kamoliņš uz ķirurga platās plaukstas ir nekustīgs. Ivans Ivanovičs mirkli paskatās uz to un atkal vieglītiņām saspiež ar pirkstiem. No katras tādas kustības zilganā dzirkstelīte uz ekrāna uzliesmo, palecas, krīt un atkal palecas, taču šī lauztā līnija veidojas mākslīgi.

— Patstāvīgu pukstu nav?

— Nav.

— Turpinu masēt. Dodiet vēl adrenalīnu.

Varjai pat ausīs dūc: tā dauzās viņas pašas sirds. Nē! Nē! Viņas acu priekšā ķirurgi bija paveikuši neiespējamo: viņi mazo cilvēciņu jau bija cēluši augšā no mirušiem. Ķirurgi uzcels viņu no jauna! Operācija paveikta spīdoši — piesieties Ivanam Ivanovičam nav iespējams. Un Varja pašreiz kaismi vēlas tikai vienu — lai bērns uzelpotu pats Vai tiešām nekā nenozīmē šāda dedzīga vēlēšanās?!

Un kā gan jūtas Ivans Ivanovičs? Kādas domas satrauc viņu? Redzams tikai, ka viņš bez apjukuma turpina cīņu par bērna dzīvību.

Sīkā dzirkstelīte atkal sāk mirdzēt uz ekrāna: rodas puksti. Ķirurgs novēršas no operācijas brūces un raugās uz ekrānu, dzirkstelīte joprojām švirkstina.

— Patstāvīgi! Jā, jā, jā! Un labi puksti, man jāsaka. Dodiet vēl šuvi aortai, no masāžas sasprindzinājuma tā sākusi mazliet asiņot. — Uzlikdams šuvīti, Ivans Ivano-vičs vaicā, galvu nepaceļot: — Ir?

— Turpinās. Deviņdesmit reizes minūtē.

Pār Ivana Ivanoviča seju pārslīd priecīgs smaids: sirsniņa strādā. Bet Varja? Viņa šai mirklī ir samierinājusies ar visu un pat vēl vairāk — uzvarēta un pateicīga. Vārdu sakot, laimīga.

— Šūsim ciet vai pagaidīsim?

— Pamasējiet vēl! — asistents lūdz. — Kopējais plūsmas ceļš darbojas ļoti labi: artērija bija vārga, gurda, bet tagad piepildījusies un pulsē pilnā spēkā.

— Cik?

— Simt divdesmit pieci puksti minūtē.

Varja skatās, ka bērns uz galda it kā būtu apmainīts pret citu. Nesenajā spriegajā satraukumā nebija laika vērot, bet tagad duras acīs pārsteidzošā pārmaiņa. Mei-tēniņš gulēja uz galda tāds pats trausls, taču brīnum jauks. Lūpiņas sārtas, no pieres un vaigiem nozudis pelēcīgais zilganums, pirkstiņi kļuvuši balti. Manāmi elpo krūts: bērns ir dzīvs. Varjas sirds pildās ar sajūsmu un pateicības pilnu cieņu pret vīru: viņš taču panācis savu! Spējis... Pat asaras sariešas viņas acīs.

Bet Ivans Ivanovičs pa to laiku sašuj operācijās brūci.

— Neticami! Tas ir apbrīnojami! — Varjai blakus murmina ķirurgs pusmūža gados, kas atbraucis no perifērijas, un, apslaucījis pensneju un uzspraudis to uz gaļīgās virsdegunes, atkal ar acīm vai ēstin apēd Arža-nova rokas. — Velnišķīga tehnika! Un aparāti! Nu, kur nu mums!

Dzirkstelīte zīmē uz ekrāna kardiogramas līniju.

— Tikai diezin vai ir izturējusi smadzeņu garoza, — asistents čukst. — Nu mitējieties darboties ar balonu.

Ivans Ivanovičs pārbauda pulsu, ar pirkstu galiem aizskar bērna nekustīgās krūtis.

— Patstāvīgas elpošanas nav, — viņš satraukts saka.

Viņi brīdi nogaidīja, pavisam pārtraucot mākslīgo

elpināšanu (ēteris jau sen bija izslēgts, viņi deva ieelpot tikai skābekli). Jā, patstāvīgas elpas nav.

Ivans Ivanovičs noliecies atglauž no Lidas pieres gaišos matiņus un, pavilcis vaļā plakstu ar melnajām un tagad uz sārtās sejas spilgti iezīmētajām skropstiņām, raugās plaši izplūdušajā redzoklī. Zilganmelnā acs ar tumšbrūno maliņu ir stinga. . . Nav nekādu dzīvības pazīmju: smadzeņu garoza gājusi bojā. Dzīvnieks šādos apstākļos būtu palicis dzīvs, bet cilvēks ar augsti attīstītajām smadzenēm miris.

Pirmoreiz operācijas laikā Ivans Ivanovičs paskatās uz Varju. Viņa skatienā Varja uztver slēptas sāpes .. .

— Pievadiet atkal skābekli! — Ivans Ivanovičs apvaldīti saka.

— Varbūt lobelīnu?

— Nē, vairāk neko nedrīkst: elpošanas centrs aizies pilnīgi bojā, — Ivans Ivanovičs atbild, vērodams, kā uz bērna kakla pulsē dzīsliņa.

Viņa atmiņā ataust Semjona Ņečajeva nāve pazemes hospitālī Staļingradā . . . Tagad ir precīzi noskaidrots: sirds var izturēt ilgāku operatīvu iejaukšanos, bet galvas smadzeņu garoza iet bojā, ja apmēram minūtes sešas nav asins un līdz ar to arī skābekļa pieplūduma. Garozas nervu šūniņās rodas neizlabojamas pārmaiņas. Tā bija sirdī ievainotajam matrozim Semjonam Ņeča-

jevam: viņš nomira pēc operācijas, nenācis pie samaņas. Operācija bija izdevusies, taču cilvēks aizgāja bojā. Var atjaunot sirdsdarbību, elpošanu, bet smadzeņu garozu ne. Un tagad tas pats ...

Negribas ticēt, ka šis bērns, kas kļuvis tik daiļš, ir jau miris, bet Ivans Ivanovičs nespēj sevi maldināt. Ārsti rosās, cenšas radīt kaut jel kādas elpošanas pazīmes . .. Aizrit vēl minūtes desmit, piecpadsmit. .. Katastrofa smadzeņu garozā jau bija notikusi, tomēr sirsniņa vēl arvien pukstēja, dzenādama pa ekrānu gaišo dzijrkstelīti.

Arēji Ivans Ivanovičs šķita mierīgs, lai gan sirds dziļumos viņš bija galīgi satriekts, un tikai sieva, arī ļoti satraukta, ar savu vērīgo skatienu pamanīja gan vaigu pelēcīgo bālumu, gan it kā sastingušo acu smago nekustīgumu. Arī viņš bija pamiris nāves priekšā, kura viņu uzvarējusi šinī nežēlīgajā cīņā.

Varjai kļuva drausmi: it kā šai brīdī patiesi mirtu viņas bezgalīgi mīļotais cilvēks,, viņas bērna tēvs.

«Tas nav pa jokam — viņa gados pārciest šādu triecienu,» Varja nodomāja, atkal no jauna iedegdamās niknumā pret to smagumu, ko viņš labprātīgi uzvēlis saviem pleciem. «Tā taču ir pašnāvība! Vēl pāris šādu triecienu, un es varu viņu zaudēt uz mūžu. Viņš ir darījis visu, pat neiespējamo. Bērna sirds vēl pukstēs ilgi, bet elpošanas centrs smadzenēs ir paralizēts, un tātad visam jau beigas.»

18.

Pagāja vēl pāris stundas, iekams Ivans Ivanovičs piespieda sevi atiet nost no operāciju galda. Kamēr vēl bija kaut cerības ēna, bērnu pūlējās atdzīvināt: izdarīja elpināšanu un asins pārliešanu, ieslēdza defibrilatoru, kas ar elektrisko impulsu iedarbojas uz sirds muskulī, izdarīja iešļircinājumus, lēni ievadot glikozi ar stro-fantīnu . . .

Caur meitenītes plāno ādu vīdēja sārtums, vāri sārtojās lūpas, tomēr neviens viņu nespēja atmodināt.

Ritēja stundas. Pulss kļuva aizvien retāks, un beidzot sirds apstājās pavisam.

«Redz, te nu ir sakāve!» Varja nodomāja, izmocīta un satriekta no šīs cīņas ar nāvi.

Studenti jau bija izgājuši no operāciju zāles, bet pavecais ārsts no perifērijas, tāpat kā Varja, arvien vēl stāvēja pie galda un par kaut ko klusi sačukstējās ar vienu no asistentiem.

Ne vārda nepārmijot, izgājuši gaitenī, Ivans Ivanovičs un Varja ieraudzīja slimnieku baru, kā arī māsas un sanitārus, kas šaudījās pa vidu.

— Kas še par sapulci? — Ivans Ivanovičs paklusu vaicāja. — Ejiet uz savām vietām, biedri. Nu, žigli!

Kabinetā viņš sacīja māsai:

— Pasauciet vecākus! — drebošiem pirkstiem izvilka portsigāru, tomēr neaizsmēķēja, bet drūmi palūkojās uz ienākušajiem.

Sievietes seja bija saraudāta. Viņas tumšbrūnās, nekustīgās, ieplestās acis izmisušas vērās ķirurgā. Dīvaini pazīstamas viņam šīs acis!

«Kur... ak jā, uz operāciju galda . .. Mazās meitenes acis. Saprotams! Tā taču ir viņas māte. Māte! Cik grūti skatīties mātes jautājošās acīs! Nelaimīgā sieviete! Raudājusi. Tātad viņai pateikuši, tomēr viņa vēl netic.»

— Mēs darījām visu iespējamo ... — Ivans Ivanovičs saka. Jā, ja viņš būtu spējis pusi savas dzīvības iedvest bērna lūpās, kas jau bija sākušas sārtoties, viņš, ne brīdi nešaubīdamies, arī to darītu!

Ne ķirurga vārdi, bet viņa sejas izteiksme un balss skaņa nokļūst līdz mātes apziņai. Viņa noliec galvu. Viņai vārda pilnā nozīmē smok elpa aiz raudām. Un tikai tagad Ivans Ivanovičs ierauga vīrieša seju. Arī tēvam acīs asaras.

— Palīdziet viņai, — ķirurgs pavēloši saka un, paņēmis viņu zem rokas, pieved pie sievas. Viņi iziet reizē, pēkšņi kļuvuši vecāki.

Ivans Ivanovičs strauji pagriezās un sastapās ar Var-jas skatienu. Viņa gan saprata! Ai, kā Varja saprata visu, kas norisa viņa sirdī.

Ivans Ivanovičs klusēja, nogaidoši raugoties Varjā. Viņš tā ir nebija aizsmēķējis. Viņa arī klusēja. Tad viņš lēnām piegāja sievai klāt.

— Nu, redzi nu! — tik vien Varja pateica, lūkodamās viņam tieši acīs.

Šinī skatienā bija viss: gan mīlestība, gan sarūgtinājums, gan žēlums, tikai nebija paša galvenā — draudzīgas līdzjūtības. Apslēpts pārmetums acīs un atklāts nosodījums vārdos — to viņam dzīves biedre sniedza grūtā brīdī, nevis kvēlu ticību darbam, kuram viņš bija pilnīgi nodevies.

— Varja! — Ivans Ivanovičs klusi iesaucās, un viņa balsī izskanēja brīdinājums ...

Un tomēr, nespējot apvaldīt to, kas pašā bija sasāpējis, Varja viņam iecirta pa sūrstošo rētu.

— Tu saproti, — viņa klusi ierunājās aiz satraukuma drebošā balsī, — tas taču ir tik briesmīgi grūti.. . Nē, ne tas, ko es gribu teikt, lai gan man ari ir grūti. Bet tavs darbs... Piedod man, taču, goda vārds, tā ir pašnāvība. Kad šodien ... pēc neveiksmes es paskatījos uz tevi, man sažņaudzās sirds. Tev bija tādas acis . ..

— Kāds sakars še ar manām acīm?

— Tāds, ka tu drīz pārpūlēsies aiz pārliecīgā sasprindzinājuma. Nevajadzēja tev iesaistīties šinī darbā!

Ivans Ivanovičs pat pakāpās soli atpakaļ.

— Ek Varja! — viņš izmeta un, gandrīz nekā neredzot, devās uz durvīm.

Un pēkšņi viņu aplēja it kā ar aukstu ūdeni: viņš atcerējās vārdus, ko pats reiz teica pirmajai sievai Olgai. Olga raudāja pēc pirmajām neveiksmēm avīzē, un viņš tai tēvišķīgi teica:

— Nevajadzēja tev iesaistīties šinī darbā.

Un Olga aizvainota aizgāja no viņa. Jā, viņa aizgāja. Bet kāpēc viņš to atcerējās? Viņš taču mīl savu ģimeni un nekad neaizies no tās, kaut arī viņu ir aizvainojuši. Un kas gan? Uzticīgā, mazā Varja. Ar Olgu, zināms, viņš varēja runāt, apzinoties savu pārākumu. Bet kas ir Varja? Taisnīga, šausmīgi stūrgalvīga būtne, taču pagaidām tas arī viss! Nu, beidz institūtu... Cilvēks ar augstāko izglītību. Un tomēr vēl zaļš, pārāk zaļš šis

biedrs, lai uzdrošinātos ta runāt ar cilvēku, kas medi-cīņā kaut ko saprot.

«Tā taču nevar! Pašnāvība! Tu pārpūlēsies! Kā viņai gribas attaisnot savu viedokli!» Ivans Ivanovičs klusībā nikni izsaucās, ejot pa plašo gaiteni. «Pārpūlēties var jebkurā darbā! Un galu galā kāda vērtība manai dzīvei bez mana darba? Ek Varja! Kā viņa drīkst nesaprast! Runā tādas nejēdzības un turklāt droši vien vēl lepojas ar sevi: principiāla, atklāta!»

Darba laiks bija sen beidzies, taču satrauktais Ivans Ivanovičs nesteidzās iet projām no klīnikas. Viņš aizgāja uz pēcoperāciju palātu, apraudzīja gulētājus — sirds slimniekus — un parunājās ar viņiem. Maza, rātna meitenīte ar melnu lentu gaišajos matos, kura puszvi-Jus sēdēja speciāli iekārtotā gultā ar paceļamu, augstu pagalvi, viņam skaudri atgādināja nomirušo Lidočku.

— Nu, kā jūties, bērniņ?

— Labi.

— Kas tad tev iesējis tādu melnu lentu?

— Māmiņa.

— Kādēļ gan melnu? Tev labāk piestāv sārta.

— Es māmiņai pateikšu, — meitenīte klusā balsliņā nopietni apsolīja.

Vēl nesen zilganums klāja meitenītes ādu līdz pašām matu saknēm, bet lūpas zilnēja gandrīz melnas. Varbūt tieši tāpēc ķirurgam nepatika, ka pēc operācijas atplaukušo bērna sejiņu apēno sēru leņta.

— Kāpēc jūs šodien esat tāds bēdīgs? — meitenīte norūpējusies vaicāja, un viņam atkal iesmeldzās sirds: cik gan jūtīgi ir tie bērni, ar kuriem daba izspēlē savus ļaunos jokus!

— Gadījās nepatikšanas, Irinka, — Ivans Ivanovičs pārbaudīja viņai pulsu, sakārtoja spilvenu uz augstā pagalvja un atgriezās kabinetā, vēl arvien domādams par šāsdienas katastrofu un sadursmi ar Varju.

Un atkal Ivans Ivanovičs atcerējās jūrnieka Semjona Nečajeva nāvi Staļingradā. Bija krietns puisis, bet aizgāja bojā. Nomira pēc tik veiksmīgas operācijas: viņam izņēma šķembu no kreisā sirds priekškambara sieniņas.

Un no galda viņu noņēma siltu, viegli elpojošu, ar jauneklīgu sārtumu lūpās, un sirds viņam pukstēja ritmiski ... Visi bija pārliecināti — glābts. Tomēr viņš neatmodās ...

Un ķirurga atmiņā atausa vēl citi gadījumi no frontes prakses. .. Kas un kā pārcieta operāciju? Kādi bija ievainojumi? Ziemas sals un vasaras karstums bendēja ievainotos. Karstumā ievainojumiem metās virsū gaļas mušas, dējot tārpus, bet sals radīja šoku. Un cik daudz apsalušu bija ziemā! Sals negrieza ceļu ne savējiem, ne ienaidniekiem. Tiesa, mūsējie bija siltāk apģērbti, bet vai tad puskažociņš glābj ievainoto, kas noasiņo uz sniega? Cilvēks, kas salst nost, salā nejūt ciešanas. Viņam gribas gulēt, un viņš iemieg, taču šis miegs ir nāves sākums.

Ivans Ivanovičs uzreiz aizmirsa visu: Varju, Mišutku, aizmirsa, ka jāiet mājās. Viņš iedomājās dzīvnieku ziemas miegu . . . Šai laikā dzīvnieki atrodas anabiozes stāvoklī, kad mazinās smadzeņu šūniņu prasība pēc skābekļa, palēninās sirdsdarbība. Redz, kad ir īstais laiks operēt! Krievu ārsts Bahmetjevs jau sen mēģinājis novest dzīvniekus anabiozes stāvoklī. Ja ar aukstuma palīdzību uz laiku pazeminātu smadzeņu šūniņu prasību pēc skābekļa, tad sirds apstāšanās operācijas laikā nenovestu pie katastrofas. Tā ir hipotermija — mākslīga atdzisināšana.

Hipotermija. Atkal un atkal Ivanam Ivanovičam nāca prātā lolotais vārdiņš, kas pēdējā laikā medicīnā tika pieminēts bieži vien. Tam gan laikam būs taisnība, kas pirmais izteicis vārdu «hipotermija»! Tomēr — līdz kādai pakāpei ir jāatdzisina cilvēka ķermenis? Aukstums taču pats par sevi rada sirdsdarbības traucējumus, tas var slimo nogalināt. Vai nebūtu labāk, ja pamēģinātu citādi — pazeminot asinsspiedienu ar ārstniecības preparātiem, bet varbūt radīt kompleksu atdzisināšanu, pielietojot vispārējo narkozi, un neatdzesēt uzreiz, bet pakāpeniski, dienu, divas dienas pirms operācijas, ar miegu palēninot slimnieka organisma norises? . . .

Tālruņa zvans uzreiz nenokļuva līdz Ivana Ivanoviča apziņai. Tad viņš satrūkās un paņēma klausuli.

— Jā. Varjeņka? — viņš jautāja tādā balsī, it kā starp viņiem nekas nebūtu noticis. Pa šo laiku viņš bija nesaskaņas aizmirsis. — Nu zināms! Tūlīt iešu. Steidzos! — Viņš nolika klausuli, piepeši atcerējās visu un sadrūma.

Un Ivans Ivanovičs nesteidzās mājup, bet vēl vismaz stundu nosēdēja pie rakstāmgalda, sagumis un nepierastā bezdarbībā pārkāris delnas pār atzveltnes krēsla elkoņbalstiem. Taču viņa domas darbojās spraigi.

19.

— Vai zini, Grigorij Gerasimovič, hipotermija vien man šķiet nepietiekams līdzeklis: krasa atdzisināšana organismam dažkārt nav pa spēkam, — Ivans Ivanovičs sacīja Rešetovam dienu pēc Lidas Rubļovas nāves. — Vakar es novēroju operāciju pie kaimiņiem. Sirds muskuļu fibrilācija slimniekam iestājās trīs reizes.

— Vai laimīgi beidzās? — ļoti ieinteresēts, vaicāja Rešetovs.

Ivans Ivanovičs atmeta ar roku, atceroties, kā slimnieka sirds piepeši sāka neritmiski drebēt uz ķirurga plaukstas. Sirds muskulis pulsēja nevis vienoti un saskaņoti, bet ikviena muskuļa šķiedra sarāvās pati par sevi gan gareniski, gan šķērsām, gan šķībi un greizi, un sirds šinī mirkli izskatījās kā vesels ņudzošu tārpu kamols. Defibrilatora aparāta elektriskais impulss pārtrauca šo nāvi vēstošo raustīšanos, un sirds sāka pukstēt vienmērīgi, taču pēc dažiem mirkļiem atkal raustījās neritmiski.

— Aukstums, krasi pazeminot ķermeņa temperatūru, bieži vien rada fibrilāciju. — Ivans Ivanovičs piecēlās no galda un sāka lēnām staigāt pa kabinetu. — Vajadzēs izdarīt virkni kompleksās atdzisināšanas eksperimentu. Man šķiet, slimnieku vajag pakāpeniski sagatavot hipo termijai un arī pēc operācijas nedrīkst tūlīt pielietot sildītājus .. .

Rešetovs klausījās, ar rudi brūnajām acīm labvēlīgi vērodams draugu. Ivans Ivanovičs pēdējo gadu laikā nebija apvēlies, bet tikai piebriedis plecos un krūtīs un baltajā, labi pašūtajā virsvalkā izskatījās kā īsts spēka-

virs. Staigādams viņš automātiski virpināja zīda diega galu: sēja mezglus gan ar kreiso, gan ar labo roku. So vingrināšanos viņš nekad neatmeta.

«Rokas ar gadiem kļūst raupjākas, bet ķirurgs, kas zaudējis pirkstu lokanību un veiklību, pa pusei zaudē savas spējas,» viņš mēdza teikt ārstiem un studentiem.

— Šodien ilgi apspriedāmies ar šefu: cik plaši un kā veikt eksperimentus. — Ivans Ivanovičs piepeši pasmaidīja. Viņš ļoti silti izturējās pret klīnikas vadītāju Grid-ņevu, kas viņam radīja iespēju izdarīt sirds operācijas un visādi viņu atbalstīja šai grūtajā darbā. — Strādāsim arī Zinātņu akadēmijas laboratorijā. Tur ir liels vivārijs, un sunīšus mums izraudzīsies piemērotus.

Rešetovs domīgi pamāja ar galvu, arī viņš bija pateicīgs Gridņevam. Lūzumu ārstēšanas «metāliskā» virziena popularizācijai taču bija uzradies tik daudz pretinieku, ka bez Gridņeva dzēlības un ietekmīguma Gri-gorijam Gerasimovičam būtu klājies plāni. Ne jau Rešetovs bija izgudrojis šo metodi. Sen pirms viņa bija strādājusi ķirurgu zinātkārā doma. Un nu ar kopējiem spēkiem bija radīta laba metode, taču praksē to vajadzēja ieviest, salaužot dažu labu šķērsli.

— Labi, ka mēs te iederējāmies, — Rešetovs izteica un kā jokojot nospļāvās. — Tpī, tpī, lai piepildās, bet esam sastrādājušies.^Jn arī pārējie ļaudis ir apmierināti, jo patiešām neviens nav apspiests.

— Bet kālab jūs to «tpī, tpī»? Baidāties noskaust?

— Nu kā lai to pasaka ... Es neesmu māņticīgs, nē, bet aizdomīguma man pietiek. — Rešetovs sēdēja dziļā atzveltnes krēslā, tanī pašā, kurā nesen pēc eksāmena bija sēdējusi Varja. Tikai viņš bija nosēdies kā mājastēvs, ērti novietojis savu lielo, spēcīgo augumu, ģērbies darba uzvalkā un sniegbaltā virsvalkā.

— Jā, mūsu stāvoklis ir delikāts! — Ivans Ivanovičs atkal attrauca nopietni. — Bet es jau esmu ievērojis: šeit galvaspilsētā strīdi nenoris pašās klīnikās un institūtos. Polemikas dedzība tiek šķiesta galvenokārt strīdos starp atsevišķām zinātniskajām iestādēm. Darbiniekiem laikam gan tā ir labāk . ..

— Labāk tai gadījumā, ja šefam ir ne vien spēcīgas rokas, bet arī gaiša galva un ja viņš rada iespēju augt visam kolektīvam. Taču daži šefi savā tuvumā necieš domājošus cilvēkus ...

— Nu, tie jau nav vadītāji, bet zinātnes uzurpatori . . .

Ķirurgi tikko bija beiguši darba dienu un gatavojās

stāties pie zinātniskā darba: klīnikai bija lieliska bibliotēka, studentu auditorija un konferenču zāle, kur vakara stundās nodarbojās disertanti, kuriem mājās nebija piemērotu apstākļu. Ivans Ivanovičs nepacietīgi gaidīja, kad būs galā laboratorijas iekārtošana klīnikas pagrabstāvā. Līdz šim laikam darbu bija kavējusi vivārija ierīkošana, kurā vajadzēja atrasties izmēģinājuma suņiem. Taču ar Gridņeva, bet jo sevišķi ar slimnīcas galvenā ārsta vietnieka saimniecības lietās Prohora Froloviča Skorija pūlēm arī šīs grūtības bija pārvarētas.

— Gridņevs apsolīja pieņemt vēl vienu zinātnisko līdzstrādnieku hipotermijas eksperimentiem, — Ivans Ivanovičs paziņoja. — Viņš teica: «Steidzīgi ķerieties pie darba, pagaidām Belova un Zinātņu akadēmijas laboratorijā, pēc tam sāksim arī savās mājās.» Un pēkšņi ieprasījās: «Vai ar bisīti neblēņojaties?» Viņam ir vasarnīca pie Savelovas ceļa, tur tuvumā lieli meži un rubeņu riesta vietas. «Vai jūs,» es saku, «blēņojaties?» — «Nē,» viņš saka, «es tikai kūdu savus viesus. Ja labi tiksiet galā ar uzdevumu, es jūs uzcienāšu ar tādu riesta vietu, kādu jils pat Sibīrijā neesat redzējis.»

— Un es, jāatzīstas grēkā, domāju, ka jūs pēc kara strādāsiet neiroķirurģijā ... — negaidot sacīja Rešetovs.

— Gatavojos gan. Bet, kā redzat, iznāca citādi. — Ivana Ivanoviča acīs pamirdzēja šķelmīgi jautras dzirkstis un tūlīt apdzisa: «Ak Varja, Varja!» — Ko lai dara, dārgais Grigorij Gerasimovič! — viņš ierunājās gluži citādā noskaņā. — Mūsu laikmets ir tik trauksmains, un arī es pats neesmu radis dzīvot mierā. Līdz pat šim laikam nespēju samierināties ar Semjona ISIečajeva nāvi. Smadzeņu garoza... Jā, jā, jā! Varētu pabrīnīties, ja es būtu pārgājis uz ortopēdiju vai uroloģiju. Bet es ņēmu to, kas man tuvāks. Tagad, kad mēs esam iemācījušies sašūt asinsvadus, sirds ķirurģija kļūst par pirm-

šķirīgi svarīgu lietu. Galu galā mēs taču panāksim, ka būs iespējams izdarīt sirds kapitālremontu, ieskaitot pat šā nolietotā motora apmaiņu . ..

— Tad jūs ieliksiet jaunu man un manai večukiņai, un mēs atsāksim savu ceļojumu no gala.

— Ar prieku pakalpošu, — Ivans Ivanovičs nopietni atbildēja, lai gan skumīgi nodomāja: «Cik daudz smagu neveiksmju vēl sagaida ķirurgus ceļā uz šo mērķi!»

— Vai zināt, ko es vakar satiku? — Rešetovs vaicāja. — Larisu Petrovnu Firsovu, vai atceraties viņu?

— Nu, kā nu ne! — Ivans Ivanovičs automātiski sasēja vēl divus mezglus un nometa diegu. — Sveika un vesela? Kur tad viņa tagad ir?

— Strādā sejas un žokļu kaulu operāciju hospitālī. Arvien vēl tāda pati skaistule, gandrīz nemaz nav pārvērtusies, — Rešetovs vientiesīgi pavēstīja, nekā nezinādams par biedra agrāko aizraušanos. — Izturīga daba! Ne tik vien kā meitiņu un māti Staļingradā zaudēja, vēl arī vīrs kritis. Viņš kalpoja tanku karaspēka daļās.

— Redz, kā! — Ivans Ivanovičs izsaucās. «Bet vai viņa atkal apprecējusies?» — viņam gandrīz vai paspruka, taču, iedomājoties, cik nepatīkams šis jautājums būtu Varjai, viņš vaicāja gluži ko citu:

— Un kā puisēns . . . Aļoša?

— Puisēnam drīz būs pilni piecpadsmit gadi. Jau pārgājis uz astoto klasi. Mācās Gņesinu institūta desmitga-digajā mūzikas skolā.

— Jā, viņš taču jau toreiz spēlēja . . . Vai atceraties septīto novembri Staļingradā?

Un ķirurgiem atausa atmiņā 1942. gada grūtais rudens. Volgas krauja. Blindāžu alas. Aizmugurē bangainā Volga, virs krasta kraujas mirušās pilsētas drupās — ienaidnieks.

— Larisa Petrovna jau aizstāvējusi kandidāta disertāciju, — Rešetovs pavēstīja. — Radījusi pavisam jaunu deguna plastikas metodi. Vai varat iedomāties? Cilvēki ir ar mieru, lai viņiem izdara desmitiem operāciju, kaut tikai izveidotu kaut ko degunam līdzīgu. Uzdevums, zināms, nav no vieglajiem. Lipina ielāpu uz ielāpa no ādas strēmelēm, bet tad, skaties, sastrutojums, un

visam beigas. Firsova ieteikusi ko citu: veido degunu no Filatova ādas stiebra uzreiz, ar vienreizēju operāciju. Viena rētiņa kaut kur virsdegunē ... Ko teiksiet?

— Jā, patiešām, gudriniece! — Ivans Ivanovičs sacīja, priecādamies par Firsovas panākumiem.

«Viņa savā darbā ir guvusi lielākus panākumus nekā es,» labas skaudības pārņemts, viņš nodomāja. «Viņč ir sasniegusi, bet es neesmu sasniedzis.» ŠI doma neviļus satrauca ķirurgu, atmodinot viņā iesnaudušās jūtas pret Larisu. «Cik skarbi viņa toreiz mani atstūma!»

It kā cenzdamies spēji apslāpēt šis mokošās jūtas, Ivans Ivanovičs saviļņots ierunājās:

— Karš daudziem sakropļojis dzīvi. Kā tas, nolādētais, izsit cilvēkus no ierastām sliedēm! Iedomājies, Gri-gorij Gerasimovič: guļ tagad uz ielas beigts cilvēks. Tūlīt taču salasīsies pūlis. Kas par šausmām: cilvēks uz kaut kurieni gājis, steidzies, un piepeši viņa vairs nav. Bet toreiz ... Es atceros: ar katliņu rokās sēž kareivis uz sasaluša hitlerieša līķa un strebj zupu .. . Ne aiz lielības, bet tāpat vien apmeties. Un nekad es neaizmirsīšu ceļa zīmes, ko fašisti bēgšanas dienās bija atstājuši ste~ pes ceļos pie Staļingradas. Nakts. Putenis. Kaila stepe bet aizputinātā ceļa malās ceļa zīmju vietā kā melnas vārnas kupenās rēgojas sastinguši līķi.. . Nu, kā lai to saskaņo ar mūsu divdesmito gadsimtu?! — Un Ivaņs Ivanovičs pat trieca dūri uz galda.

Viņš pats neapzinājās, kāds sakars ir šim sašutuma uzliesmojumam ar vēsti par Larisu Firsovu. Tomēr visu vakaru Ivanu Ivanoviču nepameta doma: Larisa guvusi jaunrades panākumus, bet viņš nav guvis.

Novērodams iemidzinātā izmēģinājuma suņa atdzišanu profesora Belova operāciju laboratorijā, Ivans Ivanovičs pēkšņi nodomāja: «Varbūt patiešām tā arī vajag — visu mūžu mīlēt tikai vienu darba nozari. Tiesa, kā Pavlovs, tā Pirogovs ir strādājuši pie dažādām problēmām, taču viņi bija ģēniji. Bet es esmu ierindas ķirurgs. Nu, daudz ko esmu apguvis. Tomēr ja es nebūtu izsvaidījis savus spēkus ...»

No šīs domas Ivanam Ivanovičam sāka krūtīs smelgt, un viņš izbrīnījies nodomāja par sevi:

«Redz, ko nozīmē sirds! Smadzenes kaļ un kaļ: viņa ir sasniegusi, bet es neesmu sasniedzis. Man neveicas ar operācijām un droši vien vēl ilgi neveiksies. Trauksmes signāli smadzeņu garozā, un sirds tūlīt atsaucās — sāka sāpēt.» Ivans Ivanovičs mirkli kavējās, turot rokā kociņu ar vates tamponu, kas bija brūns no joda {sunsri atdzisināts līdz 27 grādiem, jau gulēja ar ledu pildītā vannā), un vēroja savas sajūtas. «Patiesi, sirds sāp! Visīstākās fiziskās sāpes. Taču tēs ir sāpes aiz sava vājuma apziņas. Vai vājuma? Vājajam ir piedodams: viņš nespēj. Bet grēks tam, kas velti izšķiež savus spēkus!»

20.

— Kas tad ir hipolermija? — Varja nopietni vaicāja.

— Hipotermija? — Ivans Ivanovičs atlika sānis kāda aizrobežu autora jaunu darbu par sirds operācijām un paraudzījās Varjā: kālab viņa jautā? Vai tikai netaisās viņu atkal pārsteigt ar kādu Medvedjeva domugraudu?

Varja stāvēja pie galda zili svītrotā satīna rītasvār-ciņā ar baltiem atlokiem, apsējusi baltu lakatiņu un priekšautu, piedurknes uzrotītas: viņa tikko kā bija nomazgājusi, paēdinājusi un nolikusi gulēt Mišutku. Stāvēja līdzās tik mīļa, taču viņas acīs Iyans Ivanovičs ’asīja jau pazīstamo piesardzību.

— Tevi tas ieinteresējis?

— Kā nu ne: tik daudz runu visapkārt. Mūsu studenti interesējas, izvaicā mani.

Viņš ātri piecēlās, paņēma no plauktiņa grāmatu, virs kuras virsraksta bija iespiests: «I. I. Aržanovs.»

— Vispirms palasi par sirds ārstēšanu, kaut pārlapo, paskaties.

— Es «nepārlapošu», bet izlasīšu. — It kā nemanījusi pārmetumu, Varja ar mazajām, stingrajām rokām droši paņēma grāmatu un palūkojās uz virsrakstu — «Iedzimtās sirds slimības». — Ja tu reiz esi spraudis sev jaunu uzdevumu, man jāiegūst par to pilnīgs priekšstats. Nokārtošu pēdējo eksāmenu un tad sēdīšos klāt. Kad būšu apguvusi acu ārsta specialitāti, varbūt man arī radīsies «blakus» problēmas? Taču tas viss tā kā tā būs

saistīts ar acīm. Es pašreiz par vissvarīgāko uzskatu cilvēka redzi. Nē, ne tikai pašreiz, — Varja dedzīgi piebilda un aizrāvusies piespieda saņemto grāmatu pie krūtīm kā bērnu. — Jau bērnībā es ulusā esmu diezgan redzējusi aklus cilvēkus. . . Kas tā par nelaimi! Tu jau zini, cik daudz trahomas slimnieku bija Jakutijā.

— Jā, jā, jā. Ikviens darbs, pie kura ķeramies, jāuz-skala par pašu svarīgāko, — Ivans Ivanovičs nopietni teica, nodomādams: «Tas ir labi, ka viņa tā koncentrējas savā darbā. Lai gan . . . jau aizmirsusi par hipotermiju.»

— Man taču patiešām ir svarīgs darbs, — Varja sacīja.

— Zināms. Bet kā tev patika nākamā darba vieta?

— Ļoti. Šis žokju un sejas slimību hospitālis apkalpo ne tikai bijušos frontiniekus, tur daudz arī civilo.

— Saprotams. Pagaidi, pagaidi. Kā tu teici: žokļa un sejas slimību hospitālis?

Ivans Ivanovičs sarauca uzacis, atceroties:

«Jā, Rešetovs teica, Larisa Petrovna tur strādājot. .. Tātad sastapsies! Nu, un lai. Varjai ir ko pamācīties no Larisas.»

— Ko tu tā domā? — Varja neizpratnē palūkojās uz viņu. — Es tev jau otrreiz vaicāju: vai tu zini šo hospitāli?

— Nē. Es tur nekad neesmu bijis. Man nav ne jēgas.

— Kas tad tev ir? Kāpēc tu nosarki?

Tagad jau vairs nekādā ziņā nevarēja stāstīt par Larisu, un Ivans Ivanovičs pirmoreiz sameloja:

— Visādā ziņā tev kas jāizdomā! Kāpēc lai es sarktu?

— Kāpēc, tas tev pašam labāk jāzina. Tagad es arī šo to zinu par sirdi. — Varja bezrūpīgi iesmējās. — Ja vainīgs — cilvēks sarkst. Ja uztraucas, priecājas vai dusmojas — arī sarkst: asins pieplūst smadzenēs, elpo šana padziļinās. Bet izbailes vai bēdas sažņaudz sirds muskuli. Rodas galvas asinsvadu spazma, un, lai gan sirds spēcīgi pukst, seja nobāl. Vai tiesa?

— Gandrīz . . .

— Tātad tauta tomēr pareizi ir izvēlējusies sirdi par visu garīgo pārdzīvojumu simbolu? «Sirds smeldz», «sirds paredz», «sirds sāp».

— Sirds patiešām var sāpēt, — Ivans Ivanovičs saskaities atcirta. — Tas nav tikai motors, kas mehāniski pārsūknē vairākas tonnas asiņu diennaktī. Zināms, cilvēks mīl, cieš un nīst ne ar sirdi — tie visi ir priekšstati, ko radījušas viņa smadzenes. Bet katrs signāls, ko uztver smadzeņu garoza, atbalsojas sirdī. Un še nav par ko smieties.

— Es nesmejos. Es tikai vaicāju, kāpēc tu nosarki. Tu atbildēji dusmīgi. Man radās «zinātniski pamatots» slēdziens: es kaut kā esmu tevi sāpīgi aizskārusi, un tu nosarki. Nav pamata smiekliem, taču nav arī par ko dusmoties I

«Smiekliem tiešām nebija iemesla,» ar šo domu Ivans Ivanovičs otrā dienā izkāpa no mašīnas pie Zinātņu akadēmijas laboratorijas ieejas. Aizvēris aiz sevis smagās durvis, viņš uzreiz it kā nogrieza nost visus dzīves traucēkļus, kas viņu kaitināja. Tie palika tur, ārpus šās celtnes sienām. Cik daudz cilvēku šeit strādā! Cik daudz izvirzītu, bet vēl neatrisinātu problēmu! Nemitīga cīņa par faktiem. Zinātnieks nevar savas idejas balstīt uz minējumiem.

Vestibilā pie sienas liels portrets. Dziļi iegrimušas, vērīgas acis caur brillēm stingri noraugās ķirurgā Arža-novā. Kas gan mūsu zemē nepazīst šo raksturīgo galvu, kuru apņem sniegbaltu matu šķipsnas? Plata, grumbām izvagota piere, zem kuplajām, baltajām ūsām cieši sakniebtas lūpas, enerģiski pacelta dzīslaina roka. Fiziologs Pavlovs. Šis cilvēks nebija žēlojis laiku un pūles, dažreiz pa drusciņām vākdams zinātniskus faktus saviem lielajiem atklājumiem. Viņš bija pratis saistīt laboratorijas eksperimentu ar klīnisko praksi. Pētīdams gremošanas fizioloģiju, nosacījumu refleksus un miega nozīmi lielo smadzeņu pusložu darbības palēnināšanā, viņš bija atradis sirds nervu esamību. Pavlova pētījumu daudzveidību apvienoja viengabalaina ideja nevis par atsevišķu orgānu, bet visa organisma fizioloģisko pētīšanu. Jā, jā, jā! Viņš, zināms, neizsvaidīja spēkus: visa viņa diženā dzive bija veltīta vienai zinātnes idejai.

«Zemu noliecos tavā priekšā, Ivan Petrovič! Gribu pielietot tevis atrasto miega dziedniecisko iedarbību.

Novēli man panākumus!» ķirurgs domās uzrunāja savu slaveno vārdabrāli. Viņš arī pāls kaismi vēlēja sev panākumus. Ceļa grūtības vēl vairāk iekvēlināja viņā alkas traukties uz priekšu. Tomēr smagi viņam bija ap sirdi. Ķirurga ceļš nav ziediem kaisīts. Tiesa, operāciju laikā un pēc operācijām viņam mira mazāk slimnieku nekā citās klīnikās; šai nozarē strādājošos ķirurgus varēja uz pirkstiem saskaitīt. Un tomēr mirstība bija liela.

«Bet vēl tikai pirms gadsimta ceturkšņa apendicīta operācijās mira apmēram puse slimnieku,» viņam atgādināja pakalpīgā atmiņa, «taču tagad visā Savienībā, ieskaitot visnomaļākos nostūrus, mirstība no apendicīta ir trīs desmitdaļas procenta.»

«Tas ir slikts attaisnojums,» ārsta sirdsapziņas balss iebilda pret šādu pašapmierinātības mēģinājumu. «Ir vajadzīgs, lai visi slimnieki izveseļotos. Un viņiem jādzīvo, lai tas maksā ko maksādams.»

21.

Uz kāpnēm Ivans Ivanovičs gandrīz saskrējās ar sievieti, kas nesteidzīgi kāpa lejup viņam pretim. Sākumā viņš sievieti nepazina. Ne viņas roka, kas nevērīgi slīdēja pār margām, ne krāšņie mati, lielā mezglā savīti pakausī (viņa gāja, atmetusi galvu, it kā novēršoties no Aržanova, bet īstenībā, garām ejot, raudzījās nodzeltējušā gravīrā pie sienas), — nekas nesaistīja ķirurga uzmanību. Viņš tikai iesānis paskatījās uz gravīru, taču pirms garām paiešanas vienaldzīgi palūkojās arī uz sievieti.

Mazliet no augšas viņā pavērās mirdzošas, pelēkas acis, kaut kas ārkārtīgi pazīstams pavīdēja lūpu izliekumā un nopietnajās vaigu bedrītēs.

Pirms viņš paguva atskārst, kas ir šī sieviete, viņa, sastingstot uz vietas, ar roku ieķērās margās un teica:

— Ivan Ivanovič!

Larisa Firsova! Apmulsis viņš vēl nebija paguvis atbildēt uz sveicienu, bet sirds jau izjuta ko labu un siltu, un viņš pasmaidīja sirsnīgi jo sirsnīgi. Taču viņu pār-

ņēma arī saviļņojums. Lai gan Rešetova stāsts viņu jau bija sagatavojis, Ivans Ivanovičs tomēr nebija spējis iedomāties, ka tikšanās ar Larisu viņu tik spēcīgi satrauks. Vienā mirkli atdzima agrākās jūtas! ... Tā ziemeļu ciedru priedes krūms, visu ziemu snaudis zem sniega kupenām, pēkšņi atkusnī pieceļas no baltās segas apakšas un, pavasara vējā nošalcot, izpleš zaļās, mitrās skujas. Tā akmens, ko spēcīga roka iemetusi mierīgā līcī, saviļņo spoguļgludo līmeni, un ilgi un tālu, arvien paplašinoties, aizslid šļakstiena saceltie loki... Tā ari Aržanova dveselē viss sabangojās. Viņš raudzījās Fir-sovā un jutās jauneklīgi laimīgs.

— Esiet sveicināta, Larisa Petrovna! — Ivans Ivanovičs teica, pārvarot uzplūdušo saviļņojumu, un saudzīgi saspieda plaukstās viņas roku.

— Nu redz, sastapāmies gan! — Larisa Petrovna ierunājās, strauji ieelpojot ar pusatvērtu muti, it kā viņai trūktu elpas. — Ko jūs šeit darāt?

— Nāku sunīšus mocīt. Un jus?

— Es tāpat. . .

— Bet jūs taču žokļu un sejas . . .

— Un kas par to? Ak jūs domājat: sunīšiem plastiskas operācijas nav iespējamas! — Larisa tik tikko pasmīnēja ar lūpu kaktiņiem. Viņas skatiens joprojām bija sasprindzināts, tāpēc sejā atspoguļojās apvaldīts īgnums, kas lvanam Ivanovičam pašreiz palika neizprotams. — Mums ir savas problēmas, kas prasa eksperimentālu pārbaudi.

Satikšanās ārēji iznāca pavēsa: ne viņš, ne viņa nebilda ne vārda par personisko dzīvi; Ivans Ivanovičs to neuzdrošinājās, bīdamies atmodināt viņā sāpes par zaudēto, bet Larisa aiz patmīlības nepavaicāja, kā viņš dzīvo ar citu sievieti.

«Jā, tātad Larisa Petrovna joprojām turpina savus meklējumus,» Ivans Ivanovičs nodomāja, ieejot operāciju telpā, kas šinīs stundās bija nodota Gridņeva klīnikas ķirurgu rīcībā. «Ļoti priecājos par tevi, dārgais biedri! Vēlu panākumus. Un sev arī,» jau nomierinoties, viņš draiski nobeidza, sākdams gatavoties kārtējam eksperimentam. Ja viņam būtu bijis laiks izanalizēt sa-

vas jūtas, viņš droši vien ar skumjām nodomātu par tuvojošos vecumu: uguntiņa uzliesmoja un nodzisa, it kā sauja sausas zāles izdega, uz mirkli visu apgaismojot ar gaišo liesmu. Vai tā vien liesmo jaunas, spēcīgas, spirgtas jūtas? Jeb vai viņš pārmērīgi nogura ik dienas un bieži vien, tik tikko izturējis līdz vakaram, kā nopļauts iekrita gultā un acumirklī iemiga smagā miegā, Taču ari miegā viņš joprojām operēja, drebēja par dziestošo dzīvības dzirkstīti, vaidēja, grieza zobus un brīžiem pat raudāja. Un, tāpat kā citkārt, kad viņam sapnī bija rādījušās sakropļotas sejas un asiņaini galvaskausi, tā tagad allaž rēgojās ar viņa nazi iešķeltas brūces un drebošas sirdis, un miruši cilvēki zem steriliem palagiem.

Dažreiz viņš trūkās augšā no gultas, biedējot Varju. Mazas, siltas rokas ciešā gredzenā tvēra viņa kaklu un noturēja, jau atjēgušos glāstot noguldīja uz spilvena.

— Kurp tu?

— Piedod. Es atkal sapņoju: cilvēks mirst, un vajadzīga steidzama palīdzība.

— Apmierinies! Tev vajadzētu uz kūrortu!

— Atpūtīsimies viņā saulē, Varjuša.

— Jā, tā laikam arī būs.

22.

Zootehniķe Marina, vivārija pārzine, viņa bija arī savas skaļās dzīvnieku audzētavas barotāja un dzirdītāja, neliela augumiņa sieviete, kas vieglajā jakā un ar laiviņcepuri galvā atgādināja brašu kazaciņu, atveda pie saites lielu sētas kranci. Šeit sugas suņi nav cieņā: tie sliktāk pārcieš operācijas, un eksperimenti tapec neizdodas.

— Vislabāko izmeklēju! — ar manāmu žēlumu viņa saka laboratorijas māsai Ritočkai.

Ritočka, meitene skaistule švītā virsvalkā, kas cieši apjozts ap tievo vidukli, un koķeti apsietu lakatiņu ap galvu, kritiski aplūko kranci. Suns tiešām labs. Tam

jau ievadītas miega zāles, taču tas vēl mundrs, agresīvi noskaņots un, ne domāt nedomādams jokot, rāda vilka ilkņus apkārt sastājušajām māsām un laborantēm.

— Paskat, kāds! — Ritočka izmet. Melnaces meitenes spirgtā seja aiz dusmām pietvīkst košā sārtumā, un viņa nedroši apstājas suņa priekšā ar marles saiti rokā. — Vajadzēja tam dot vairāk miega zāļu.

— Sunim jābūt normālā stāvoklī! — Marina atgādina. — Dod, es pati. — Paņēmusi no māsas tievajiem pirkstiem saiti, viņa droši pieiet pie suņa, noglauda to un uzmet uz purna marles cilpu.

Meičas sakrīt virsū no visām pusēm, un, kamēr brašā Marina tur suni aiz ausīm, saspiežot to ar ceļgaliem, viņas apsien saites galus ap suņa kaklu. Tad viņas velk kranci un, noguldījušas to uz koka statīva, pie kura ar saitēm piesien visas suņa ķepas, uzceļ uz galda, lai noskūtu operācijas lauku un iedotu narkozi.

Ivans Ivanovičs, gatavojoties operācijai, ar vienu acs kaktiņu vēro sieviešu rosīšanos.

«Cik lieliskas šīs laborantes!» viņam galvā pazib doma. «Kā viņas mīl darbu, cik dedzīgi ieinteresētas! Un zootehniķe Marina — cik jauka, īstens mazs jēgers. Viņa suņus pēc operācijas kopj kā bērnus. Un Ritočka ...» Viņš labprāt piedod Ritočkai koķeto švītību: «Meitene jauna, turklāt skaista, grib patikt — tas viss dabiski. Toties viņai var daudz ko uzticēt eksperimenta gaitā. Izpreparēs vēnu vai artēriju ne sliktāk par ķirurgu un šuves uzliks tā, ka prieks skatīties. Katrā ziņā viņai jāstājas medicīnas institūtā . . .» Te Ivanam Ivanovičam uzreiz iešaujas prātā doma par Varju: «Arī viņa bija māsa — un, paskat, jau ārste. Kā viņa uztrauktos, uzzinot par manu tikšanos ar Larisu!»

Ivans Ivanovičs atcerējās, kā Larisa bija nākusi pa kāpnēm, atcerējās viņas možo seju, gudro acu atklāto skatienu.

«Interesanti, kā viņa izturas pret savu jauno vīru? Droši vien viņai taču ir kāds. Viņa strādā šeit. . . Kāpēc gan mēs līdz šim laikam nebijām sastapušies? Kaut gan — kas tur sevišķs — katrai klīnikai savas noteiktas stundas eksperimentiem.»

Asistentes ieliek iemigušo suni vannā ar ledu. Gausi gausi rit mirkļi. Aparāts — pierakstītājs iezīmē divas līnijas uz veltņa, kas griežas, fiksējot elpošanu un sirdsdarbību. Pazeminās ķermeņa temperatūra: suņiem normālo trīsdesmit deviņu grādu vietā jau 34°, 31°, 30°. Retāks kļūst svītrinājums — rādīdama sirdsdarbības līkni, zemāk veidojas lauztā līnija — elpošana. Ivans Ivanovičs gaida un domā jau vienīgi par to, kas pašreiz norisinās suņa organismā. Pirms iemigšanas zem ētera maskas suns vēl arvien cilāja galvu ar plato pieri, skumīgi un vērīgi pārlaida ļaudīm gandrīz cilvēcisku skatienu un žēli smilkstēja kucēna balsī. Nākamajā eksperimentā suns vairs nerādīs laborantēm ilkņus. To atgādās uz šejieni jau pusmiegā.

Raug, jau divdesmit seši grādi. Var sākt. Tiek aizvākti pūšļi ar ledu. Aizmigušo suni izņem no vannas un, noguldītu uz koka paliktņa, atkal noliek uz operāciju galda. Tagad pie darba stājas Ivans Ivanovičs. Uzdevums — sažņaudzot uz dažām minūtēm galvenos asinsvadus, veikt operāciju «sausā sirdī». Kādu tad operāciju? Mākslīgi radīt atvērumu sirds šķērssieniņā. Mērķis — pārbaudīt, cik minūšu smadzenes pie pazeminātas temperatūras var iztikt bez asins pieplūduma. Bez tam mākslīgi radītā kaite dos iespēju izdarīt jaunu izmēģinājuma operāciju.

Visu operācijas telpā klātesošo uzmanība tagad koncentrēta pie abu pierakstītāju tievajiem knābjiem, kuri uz riņķojošā veltņa lentas zīmē suņa dzīvības pavedienu. Rakstāmā ierīce veidota vienkārši: ar gaisu piepildītā un uz suņa krūšukurvja uzmauktā manšetīte noraida pierakstītājam elpas grūdienus caur gumijas cauruli, kas pildīta ar ūdeni. Sirds pulsācija tiek reģistrēta vēl ar otras caurules palīdzību — šī caurule, arī pildīta ar ūdeni, pievienota pie augšstilba artērijas.

Uz aparāta lentu laiku pa laikam paraugās arī Ivans Ivanovičs. Izmēģinājuma dzīvnieka nāve ķirurgam ir liels sarūgtinājums. Nopietna eksperimenta neizdošanās ir visas laboratorijas neveiksme. Ķirurgs operē. Viņš jau uzlicis žņaugus uz vēnu ieejām, uz aortu. Stingrais sirds kamoliņš iztukšojies kļūst slābans.

Ivans Ivanovičs pāršķeļ to. Asiņošanas nav: sirds patiešām ir gandrīz sausa, tikai dibenā, kambarīšos, mazliet asinis. Neviļus atmiņā ataust nesen mirušās meitenes Lidas Rubļovas tēls. Lūk, no šejienes, acij visu laiku kontrolējot, vajadzēja ielauzties plaušu artērijas sašaurinātajā grīvā un ar instrumentu izkniebt sažņaugto šaurumu. Artērija tūlīt būtu piepildījusies un sāktu pulsēt, un tā nogādātu plaušās nevis sajauktas asinis, bet tikai venozās, kurām jāieplūst mazajā asinsriņķošanas lokā no labā sirds priekškambara. Ja šo operāciju izdarītu pie pazeminātas ķermeņa temperatūras, smadzenes dzīvotu ilgāk bez skābekļa piegādes. Cik ilgi suns jau «iztur»? Pagājušas piecas minūtes, kopš sirds iztukšojusies. . . Ivans Ivanovičs saņem drosmi un novilcina vēl trīs, pat četras minūtes. Pierakstītājs darbojas . . . Nesen profesors Belovs bija nomirdinājis savā laboratorijā, lūk, tāpat atdzisinātu suni, izlaižot visas tā asinis uz operāciju galda. Pusstundu sunim nebija ne elpošanas, ne pulsācijas. Tad izdarīja asins strūklveida pārliešanu artērijā un mākslīgu elpināšanu, un suns atdzīvojās. Medicīna vēl nekad nav pazinusi tādus brīnumus.

Eksperiments pabeigts. Suns ir dzīvs. Tas izcietis sirds atvienošanu deviņas minūtes. Suni aiznes uz «klīniku».

Ķirurgs mazgā rokas un atkal domā par bojā gājušo bērnu, par savām nākamajām operācijām. Vakar nodaļā tika uzņemta Tēvijas kara partizāne Polozova. Viņa varonīgi cīnījusies ienaidnieka aizmugurē. Bet tagad viņai ir reimatiska sirdskaite . ..

— Ilgāk vairs nevaru tā dzīvot. Ja jūs mani neoperēsiet, es padarīšu sev galu, — Polozova paziņoja Ivanam Ivanovičam. — Nožņaugšos vai izlēkšu pa logu no septītā stāva.

«Un izlēks arī. Pārdroša sieviete. Gandrīz uz nāves sliekšņa, bet smejas un jokojas, taču vārdu turēs: ja viņa nenomirs dabīgā nāvē gultā vai zem ķirurga rokas uz operāciju galda, atradīs iespēju aiziet no dzīves.»

Vajadzēja viņu uzmundrināt un nomierināt, bet operēt pagaidām nevar: konstatēts slapjais pleirīts ar

augstu temperatūru. Tātad vispirms jāārstē un jāārstē nopietni, tad būs vajadzīga atpūta pirms operācijas. Un cik daudz vēl tādu izmisušo, un vajag pēc iespējas ātrāk meklēt viņiem ceļu uz dzīvi.

23.

Daudz ūdens aiztecējis pa Volgu kopš tā laika, kad pār to dārdēja ienaidnieka šāviņu sprādzieni. Volga toreiz bija drausmīga, asinssārta no ugunsgrēku atblāz-mām, un ilgi tāda bija palikusi Larisas atmiņā. Tāpat kā Rešetovi, ari Larisa neatgriezās sagrautajā pilsētā — un ne vien tāpēc, ka ar to saistījās pārāk daudz smagu atmiņu.

1945. gads. Drupās gulēja pilsētas un ciemi. Cilvēku kauliem nosētie lauki aizauguši ar krūmiem . . . Miljoniem cilvēku neatgriezās pie savām ģimenēm un nekad neatgriezīsies. Kas tā bija par sērgu, kas pārvēlusies pāri zemei? Melnās bakas? Kolera? Mēris? Nē, šīs šausmas nogrima pagātnē, kad sākās ar diženajiem zinātnes atklājumiem bagātais divdesmitais gadsimts. Taču briesmīgo slimību vietā pasauli sāka postīt kari, kādi senatnē ne sapnī nebija rādījušies vientiesīgajiem mežoņiem, kuri apēda savu ienaidnieku līķus.

Vēl ilgi sāpēs pēdējā kara cirstās rētas! Tomēr padomju tauta jau uzelpoja brīvi: tā bija uzvarējusi un izdzinusi iebrucējus no savas zemes.

Drūmā rudens dienā kādā Maskavas stacijā no vagona uz slapjā perona izkāpa arī sadrūmusi, jauna sieviete šinelī ar čemodānu pie rokas, ar mugursomu plecos un puisēns, gadus astoņus, ģērbies no šineļu vadmalas šūtā mētelītī. Viņa zābaciņi arī bija pārtaisīti no karavīru ūdenszābakiem. Viņš cieši pieķērās pie čemodāna roktura, palīdzot mātei, viņa melnās acis, krasi iezīmējoties bāli melnīgsnējā sejā, dega možā ziņkārē: te nu ir Maskava!

Čalojošais pasažieru vilnis plūda uz ielu, bet šie divi devās uz stacijas ēku.

Tur bija daudz ļaužu. Saspiestajā gaisā oda pēc mahorkas un slapja apģērba — tās bezpajumtes dvesma, kas allaž lidinās pār ļaudīm, kas ar saiņiem, ceļasomām un maisiem iestrēguši krustceļos. Milzīgajā zālē bija nemājīgi, toties virs galvas jumts, ne no kurienes nepūš un nepil. Tā pēc kara Maskava sagaidīja mazo Aļošu Firsovu. Viņš jau gan sevi neuzskatīja par mazu, jo ar medicīniski sanitāro bataljonu, kurā strādāja viņa māte, bija nostaigājis pa kara ceļiem līdz pašai Berlīnei. Viņš bija pat saņēmis pateicību — goda rakstu ar pavēlniecības zīmogiem par dežūru hospitāļa palātās. Taču Aļoša bija palicis bērns, kā arī piederējās būt viņa gados, un tāpēc nemierīgi paskatījās uz māti, kad viņa, uzmeklējusi brīvu vietiņu, noņēma no pleciem mugursomu, sadabūja maizes riecienu un, pārlauzusi to uz pusēm, teica:

— Sēdi te un nekur neskrien projām. Es drīz atgriezīšos.

Par mantām viņa nekā nepieteica: vērtīgu lietu viņiem nebija. Aļoša, piesēdies uz čemodāniņa, pats nolika līdzās karavīra somu, bet darīja to automātiski: visas viņa domas bija pievērstas mātei. Pēkšņi viņa aizies un pazudīs milzīgajā pilsētā, kuru viņš pat nebija paguvis tā īsti apskatīt pa nosvīdušo vagona logu. Kur tad viņu lai meklē?

— Es aizbraukšu un uzzināšu, kā ar dzīvokli. Mums abiem vajadzētu pirmajā laikā kaut mazu kaktiņu ..,

Viņa aizgāja, bet Aļoša palika dzīvības pilnajā ļaužu pūlī gluži kā skudru pūznī. Uz perona skanēja zvani. Svilpa lokomotīves. Smagiem soļiem steidzīgi gāja garām demobilizēto kareivju pulciņi, virzījās pasažieri ar bērniem, lādītēm, saiņiem un ceļasomām, lai iekāptu vilcienā. Aļoša sēdēja, gaidīja māti un tā uztraucās par viņu, ka aizmirsa kabatā iebāzto maizes riecienu. Kāpēc neviens no viņas paziņām nebija atbildējis uz vēstulēm? Beidzot puisēns nogura gaidīdams un aizsnaudās. Viņš atmodās no viegla grūdiena. Taču viņu nebija vis iztraucējusi māte, bet jauns slimīga izskata kareivis, kas nosēdies līdzās ar savu vienkāršo mantību.

— Mani atbrīvoja pilnīgi: dilonis pēc ievaino

juma, — viņš teica Aļošam un ilgāku laiku kāsēja. — Re, atbraucu pie savējiem, bet, kā atrast, to nezinu.

— Mēs ari atbraucām, bet, kur dzīvosim, nezinām,— AJoša labprāt pavēstīja.

Pienāca vēl kāds kareivis ar kruķi, nometa uz grīdas mantu maisiņu, apsēdās līdzās un pēkšņi sāka raudāt.

— Kas tad tev? — pirmais vaicāja, vēl elpu neatguvis.

— Biju aizgājis pie saviem tuviniekiem, bet neatradu. Aizbraukuši. Nu, kur lai es tagad eju?

Pirmā kareivja sejā pavīdēja izbailes: ja nu pēkšņi arī viņa radi pazuduši? Karš bija arī Maskavā, varēja sabombardēt. . . Abi kareivji vēl pavisam jauni: viņiem augstākais gadu deviņpadsmit. Abi divi, tāpat kā Aļoša, baidās vientulības. Redz, viņi pat raud! . . . Taču tie ir īsti kareivji, bijuši kaujās, ievainoti, un puisēns ar visu būtni sašuta par viņu jauno nelaimi: viņi uzvarējuši fašistus, atgriezušies mājās, bet neviens nesagaida!

— Es biju domājis: tiklīdz pārnākšu, palūgšu māti, lai izvāra makaronus. Kad es gāju projām uz armiju., viņa vārīja makaronus ... — mitējies raudāt, aizsmacis ierunājās kareivis bez kājas. — Neviens pat nezina, uz kurieni aizbraukuši!

— Es arī nezinu, kur meklēt, — pirmais teica. — Piegāju pie tālruņa, gribēju pavaicāt telefonistei dzīvokļa numuru . . . brālis strādā par galveno grāmatvedi . .. Bet te ir tālruņi automāti. Jāzina numurs.

«Re, arī māmiņa tagad droši vien tā staigā . . .» Aļoša nodomāja, bet saruna par makaroniem viņam atgādināja ko citu: viņš iebāza roku kabatā, izvilka maizi un pārdalīja riecienu trijās daļās.

— Ņemiet! — puisēns sirsnīgi teica. — Mēs ar māmiņu ceļā saņēmām uz kartītēm.

— Pie visa vainīgs karš! — nikni noteica kareivis bez kājas, bet maizi paņēma un sāka ēst, valgajām acīm bērnišķīgi mirdzot. — Visu mūsu dzīvi sadragājis...

Larisa ieradās, kad Aļoša jau bija sācis zaudēt cerību uz viņas atgriešanos.

— Nu, kā ir? Neatradi? — viņš vaicāja, mīļi un priecīgi vērdamies mātes izmocītajā sejā.

— Nē, atradu. Bet tur piemesties nav iespējams: savu ļaužu daudz. Braucu uz otru adresi — arī tur pilns. Vajadzēs mums, draudziņ, pagaidām padzīvot tepat.

24.

Viņi nakšņoja stacijā kādu nedēļu. Pa šo laiku Larisa sāka strādāt Centrālajā traumatoloģijas institūtā, un piepeši viņiem piešķīra istabu milzīga nama sestajā stāvā. Nams atradās ielas galā, kuras asfaltētie plašumi vakarā pēc lietus Aļošam šķita kā plata upe ar peldošām, daudzkrāsainām uguntiņām. To sauca par Kalu-gas ielu.

— Vai tā nosaukta zivs kalugas vārdā? — Aļoša vaicāja, kad viņi devās augšup pa kāpnēm. (Lifts mājā nestrādāja. «Visu kara laiku nostāvēja remontā,» sētniece bija Larisai paskaidrojusi.)

— Laikam no šejienes ir virziens uz Kalugas pilsētu, — Larisa jautri atbildēja uz dēla jautājumu.

Viņa uzreiz bija kļuvusi mundrāka: viss nokārtojās uz to labāko.

— Tagad mēs šeit dzīvosim vienmēr? — Aļoša apstaigāja gandrīz kvadrātveidīgo istabu, ar delnām noglāstot sienas, kas aiz kvēpiem bija kļuvušas netīri zilganas. — Vai mums to pavisam atdeva?

— Jā. — Larisa nolika čemodānu uz grīdas, mugursomu un šineli uz vienīgā, bet ļoti lielā loga palodzes — nekādu mēbeļu istabā nebija — un aizmirsās skatoties: aptumšošana sen jau atcelta, un visapkārt staroja vesela uguņu jūra.

— Liela gan ir Maskava! — Aļoša teica, arī pieejot pie loga. — Pali galvenākā pilsēta pasaulē? Jā?

— Jā, — Larisa atbildēja bez vilcināšanās. — Tikai apsoli man, Aļoša, ka tu nekāpsi uz palodzes un nelieksies ār_ā pa logu.

— Arā es neliekšos, bet kā lai nekāpj uz palodzes? Es taču nekad vēl neesmu dzīvojis tik augstu virs

zemes, — prātīgi iebilda puisēns un atkal apskatīja istabu. — Cik jauka! Vai nav tiesa? Un ja vēl atgrieztos tētis! Atnāktu, bet mēs jau šeit. . . Un visi būtu kopā...

— Aļoša! — Larisa apskāva viņa stūrainos pleciņus. — Es taču tev teicu .. . Tētis neatgriezīsies. Mēs dzīvosim divatā. Tu tagad iestāsies mūzikas skolā. Mācīsies, kļūsi par muziķi ... — Viņa saņēma dēla roku, uzlika to uz savas plaukstas un izstiepa taisni. — Tu jau esi atradis no instrumenta: pirksti kļuvuši raupji, pavisam ne tādi vairs kā pirms trim gadiem. Bet nekas, tas vēl labojams.

— Es centīšos. Izmācīšos un tad. .. tad nopirkšu galdu un tērpus tev, un traukus, un gultas mēs nopirksim, un . . . klavieres. Vai ne? Es kļūšu par diriģentu un pats sacerēšu muziķu. Kā tu domā, vai es varēšu sacerēt muziķu?

— Ja tu tūlīt mācīsies pa īstam. — Larisa pavērās visapkārt, mazliet apjukusi: ar ko lai iesāk jaunajā vietā? Vispirms jāizbalsina griesti un jānokrāso sienas . . . Pagaidām vēl nebija ne gultu, ne trauku, bet klavieres šķita nepiepildāms sapnis.

— Tās še arī nav kur novietot, — viņa aizmirsusies teica.

— Mēs ņemsim pianīno, — Aļoša atsaucās, sapratis, par ko viņa bēdājas.

Gņesinu institūta mūzikas skolā Larisa viņu atveda pēc dažām dienām. Direktore, pusmūža sieviete ar sudrabaini baltu un mirdzošu, cirtainu matu vainagu, ilgi un uzmanīgi lūkojās puisēnā. Rokas viņam patiešām bija jau kļuvušas zēniski raupjas, pirkstu nevainojamais lokanums zudis. Turklāt Aļoša bija uztraucies un tālab gluži kā sapīts. Ievērojamā pianiste saprata viņa satraukumu, tomēr viņai šķita, ka puisēns nav muzikāli apdāvināts.

Konkurss bija ļoti stingrs, un Aļošu neuzņēma.

Apģērbjoties vestibilā, Larisa, pati satraukta, pamanīja, ka dēlēna acis sanesušās asaras.

— Un tomēr es šeit mācīšos! Es viņai vēl iepatik-šos, — Aļoša klusu sacīja.

Divus gadus viņš mācījās reizē kā vispārizglītojošā vidusskolā, tā arī rajona mūzikas skolā, un viņu patiešām uzņēma Gņesinu skolā.

«Tikpat neatlaidīgs kā tēvs,» Larisa nodomāja, lai gan arī uztraucās, redzot, ka puisēns ļoti novājējis un izstīdzējis pa šo laiku.

Istabā uzradās pianīno no Mūzikas instrumentu iznomāšanas kantora, galds, labas kvalitātes krēsli, gulta, dīvāns, uz kura gulēja Aļoša. Reiz veikala strādnieki iestiepa drēbju skapi ar lielu spoguli vienā no durtiņām. Istabas tukšums piepildījās, un tāpat pamazām piepildījās un kļuva ar jaunām interesēm bagātāka daudz cietušās sievietes dvēsele un atsaucīgā bērna dvēsele.

Maskava viņiem kļuva īstās mājas.

Un reiz puisēns ieraudzīja savu māti patiesi priecīgu un skaisti ģērbušos.

— Šodien mēs iesim uz baletu «Gulbju ezers».

Viņi reti apmeklēja teātrus. Koncertu apmeklēšana ietilpa mūzikas skolas mācību programā, tomēr skolēniem ne visai bieži izdevās dabūt biļetes uz Lielo teātri. Un Larisai arī nebija laika stāvēt rindās pie teātru kasēm: skatītāju pieplūdums pēc kara bija ļoti liels.

Uzveduma pasakainais burvīgums pārsteidza Aļošu. No radiopārraidēm viņš jau pazina šo brīnumaino muziķu, atsevišķus baleta fragmentus bija spēlējis apdarē klavierēm. Bet cik vareni, cik valdzinoši skanēja mūzika orķestrī, mūzika, kas uz skatuves iemiesota redzamos tēlos! Un kas tie bija par tēliem! Baltās gulbju jaunavas, kuru deja un ikviena brīnišķa skaistuma pilnā kustība dziļu jūtu apgarota. Viņas visas alkst atbrīvošanu no ļaunās burvības, un atbrīvošana arī nāk — skaistā jaunekļa Zigfrīda uzticīgā mīla. Un līdz ar viņu atkal atšalc mūzika, kas dzied par mīlu, un ne tikai uz Odetu, bet uz visiem cilvēkiem. Mūzika it kā apvēdīja pusaudzi un pacēla viņu uz saviem spēcīgajiem gulbju spārniem. Iesānis paskatījusies uz dēlu, Larisa ieraudzīja viņa sejā gandrīz ciešanas — pati viņa neapzināti atdevās sajūsmai.

— Tev nepatīk?

Aļoša spēji papurināja galvu, protestējot pret ielaušanos pasaulē, kas viņam atvērusies. Viņš bija tā aizgrābts, ka pašreiz nespēja par savām izjūtām runāt pat ar māti, kuru viņš dievināja. Viņš pats vēl nebija iejuties šinī jaunajā pasaulē. Bet kāpēc šeit Zigfrīds? Tas taču ir vācu vārds. Cik daudz šausmu cēlies fašistu vainas dēļ, bet viņi taču ieradās no zemes, kas cilvēcei dāvinājusi Bahu un Bēthovenu ... Kas vainīgs, ka tanī zemē dzimuši arī slepkavas?

Larisa atkal palūkojās uz dēlu un pamanīja asaras ritam pa viņa seju. Viņai blakus nebija tas puisēns, kas bezpalīdzīgi bija stāvējis sirmās pianistes priekšā, pirmoreiz ierodoties mūzikas skolā, ne arī tas centīgais skolēns, kurš nenolaida acu no pasniedzēja, steigšus noņemot rokas no taustiņiem pēc katra nospēlēta skaņdarba.

Viņā nebija nekā bērnišķīga pašlaik, kad viņš ar pārakmeņojušos seju un nekustēdamies raudāja tā, it kā baidītos pievērst sev blakussēdētāju uzmanību. Neteikusi ne vārda, Larisa pievērsās skatuvei . ..

— Man tā kā sažņaudza sirdi, — mulsi smaidot, Aļoša viņai paskaidroja pārtraukumā: viņš juta, ka māte manījusi viņa saviļņojumu. — Varen pamatīgi tas iznāk: mūzika un viss cits . . .

Tad viņš kļuva jautrs, pietvīka, it kā apreiba no iespaidu pārpilnības un pēkšņi teica:

— Kā visi noskatās uz tevi, māmiņ! Pat neērti staigāt ar tevi...

— Kāpēc tad neērti? — Larisa paņēma dēlu zem rokas — Aļošam jau bija pilni divpadsmit gadi, un viņa tumšmatainā galva pacēlās pāri viņas plecam. — Vai tad tu gribētu, lai es ļaudīm nepatiktu?

— Zināms, ka negribētu! Mūsu skolā mācās kāds zēns — tu esi ārstējusi viņa brāli. Viņš taisni iemīlējies tevī.

— Iemīlējies? Ko tu saproti no mīlestības?

Visu. Vēl ne reizes mūžā neesmu iemīlējies, tomēr saprotu.

— Ai, kā tu šodien esi iekarsis! — Larisa jautri pakaitināja viņu.

— Nē, patiešām, ko viņi uz tevi tā skatās? Šeit taču ir tik daudz skaistu sieviešu!

Aļoša atvirzījās no mātes, uzmeta viņai pētījošu skatienu — no atpakaļ atsukātajiem, kuplajiem matiem līdz mazo kurpīšu purngaliem.

«Droši vien uz māmiņu tāpat skatās, kā es izrādē skatījos uz Odetu: viņa ir par visām skaistāka.»

— Būtu tu jel nopirkusi sev rokassprādzi vai krelles, vai vismaz kādu gredzentiņu, — Aļoša teica, vientiesīgi un bērnišķi norūpējies par viņas labklājību. — Tu visu tikai man un saimniecībai iztērē, bet kad tad sev?

— Man arī tāpat labi.

Pirmoreiz Aļoša sajutās līdztiesīgs ar māti. Viņš gāja pa foajē, veda māti zem rokas, un abi sarunājās kā draugi. Tomēr viņi pārāk maz mēdz būt kopā. Aļoša atcerējās daudzus kareivjus, kuriem jāpateicas viņai par veselību un pašu dzīvību. Dažkārt pat dīvaini bija pie ievainotā gultas izteikt maigo vārdu «māmiņa». It kā ne viņam, bet šim ievainotajam kareivim viņa būtu māte. Pašlaik viņa arī strādā hospitālī: ārstē cilvēkus, kas ievainoti sejā kara laikā, vai arī kas nesen cietuši nelaimes gadījumos. Desmitiem operāciju viņa izdara šādiem ievainotajiem. Un, lūk, viņš ved māti pa zālēm, kas mirdz neskaitāmās ugunīs, un viņam nav neērtības sajūtas kā dažiem puišeļiem, kas baidās iegūt memmes dēliņu slavu: viņš ir laimīgs un lepns par savu māti.

— Es arī pamēģināšu sacerēt muziķu, — Aļoša paziņoja, pēc izrādes kopā ar māti iznākot no skatītāju zāles.

Pār zēnu plūda brīnišķīgu skaņu viļņi. Viss skanēja viņā un ap viņu. Viņa mazās, atkārušās ausis kopš bērna gadiem bija kāri tvērušas skaņas, taču pašreiz — skaņu pārpilns — Aļoša jutās tā, it kā viņam pēkšņi būtu radusies jauna dzirde. Viņš lēni gāja uz ģērbtuvi, un Larisa dēlu nesteidzināja, saprazdama, kas viņā norisinās. Arī uz ielas viņš nesteidzās, ieklausīdamies naksnīgajā Maskavā: meiteņu smieklos, steidzīgajā papēžu dipoņā, auto riepu sausajā švīkstoņā, «Atrās palīdzības» brīdinošajā,

trauksmīgajā sirēnas kaucienā un glāstoši maigaja vēja šalkā koku lapotnē teātra skvērā.

— Es katrā ziņā sacerēšu muziķu! — zēns atkārtoja, gandrīz vai pagurdams no versmainā skaņu viesuļa viņā un ap viņu. — Taču vispirms es nerakstīšu vis par to, kas notiek šodien, bet par karu. Karš man nedod mieru.

25.

— Tev ir atkal jauna piegrieztne? — Aļoša jautāja dažas dienas vēlāk.

Larisa sēdēja pie rakstāmgalda (Aļoša mācījās pie mazā — ēdamgalda) un no papīra kaut ko piegrieza. Te viņa raksta un lasa, te ar šķērēm graiza papīru. Ir tāds sakāmvārds: septiņas reizes nomēro, vienreiz nogriez . . . Larisa gandrīz ik dienas izdara žokļu un sejas operācijas. Tur vajag visu pārdomāt iepriekš: nedrīkst nepareizi griezt. Un tā nu viņa nodarbojas ar piegrieztnēm. Kādu tikai viņai to nav! Visas tādas nelielas. Vai tad daudz vajag ielāpam uz sejas? Jaunā piegrieztne ir ievērojami lielāka, izskatās pēc trapeces, bet gar malām aizzīmēta ar zīmuli. Redz, vēl taisna strēmele ar robu un diviem pusrobiem vienā malā.

— Kas tas ir? — Aļoša jautā, apsēzdamies blakus.

Viņš ģērbies labi pašūtā velvetona uzvalciņā, zābakos

un zeķēs, kuras zem ceļiem cieši aptver bikšu atloki. Mati pakausī īsi apgriezti, priekšā cekuliņš. Aug brašs zēns.

Paraudzījusies viņā, Larisa nopietni atbild:

— Tas ir vesela deguna modelis. Saproti: ne atsevišķs ielāps, bet viss uzreiz — gan nāšu spārni, gan deguna starpsiena.

Brīdi viņa cieš klusu, izmērījot savu zīmējumu ar diviem maziem koka lineāliem, pēc tam salīdzina ar ievainotā fotouzņēmumu, ar šķērēm vēl apgriež un tad ar burvju mākslinieka veiklību no divkārt salocītās papīra strēmeles izveido cilvēka degunu. Vidējais robs pieguļ uz virsdegunes.

— Redzi, kas iznāk? Es tagad slimnieku nemocīšu ar desmitiem operāciju, bet izveidošu viņam degunu vienā mirklī.

— Bet no kā tu to izveidosi īstenībā?

— Īstenībā, zināms, ne jau no papīra, bet no Filatova ādas stiebra. Vispirms uz slimnieka krūtīm vai vēdera atgriež gabalu ādas un sašuj apaļa ceļasomas roktura veidā. Kad viss sadzijis, mēs liekam šim stiebram virzīties uz defekta vietu. Atgriežam vienu galu un piešujam to augstāk, tad pārvietojam otru galu vai pieaudzējam to pie slimnieka rokas, tad pie sejas un beidzot izklājam un piegriežam no tā visu, kas vajadzīgs. Frontē mēs ar to nenodarbojāmies — nebija laika: plastika ir darbs, kas prasa daudz pūļu un pacietības. Bet tagad mēs operējam, taču izvirzījies ļoti nopietns uzdevums: jāizsargājas no sarežģījumiem pēc operācijām.

— Kā tad no tām izsargāties? — Aļoša vaicāja, drūmi apskatīdams uzņēmumu, kurā redzams ievainojuma izkropļots cilvēks bez deguna.

— Domājam. Meklējam. Vairāk jātrenē stiebrs, lai tas būtu spēcīgs. Bet, kad stiebrs izklāts kā ādas strēmele, tad operējot jānoņem tauki, kuri ļoti traucē pie-audzēšanu. No tāda attaukota ielāpa arī jāveido uzreiz visas deguna daļas. Vai redzēji, kā iznāca no papīra: viens, divi, trīs — un viss savā vietā. Tā būs manas disertācijas tēma, puisīt. Ja man viss izdosies, es būšu laimīga.

— Vai pašlaik tu neesi laimīga? — negaidītā skaudrā satraukumā vaicāja Aļoša.

— Un kā tu domā? — viņa savukārt vaicāja skumīgā zobgalībā.

Puisēns nosarka un, nezinādams, ko atbildēt, paraustīja plecus.

— Tētis? Jā? — Viņš pavērās mātei acīs, kas uzreiz aizmiglojās. — Un Taņečka, jā? Es arī bieži bieži domāju par viņiem. Un par vecmāmiņu. Arī sapnī redzu .. . Nesen redzēju, it kā tētis atnāktu un atnestu man tanku, ne rotaļu, bet tādu kā īstu tanketi. Es sēžos iekšā, bet tankete salecas! Sāk ripot un lēkā un

7*

99

lēkā... — Ar pusizdzisušu smaidu Aļoša atcerējās: — Un kas par jocīgu meiteni bija Vitusja! Tagad viņai jau septiņi gadi! Droši vien skolā iet. Bet Vovka jau pieaudzis. Viņš bija brašs zēns. Tiesa, Vovka bija drosmīgs? Un noņēmās ar Vitusju. Es dažreiz prasu: vai viņa tur galviņu augšā? Viņš saka: tura gan, tāds drošsirdīgs skuķēns.

Un pēkšņi Aļoša, nezin kādēļ klusinot balsi, ievaicājās:

— Diez kur tagad Ivans Ivanovičs?

Larisa nodrebēja.

— Nezinu. Laikam arī Maskavā . . .

Pavisam nesen kāds no Maskavas ķirurgu biedrības locekļiem viņai bija stāstījis, ka Gridņeva klīnikas ķirurgs Aržanovs ķēries pie sirds zondēšanas metodikas izstrādāšanas. Larisa tūlīt noprata, ka runa ir par Sta-ļingradas Aržanovu, un nolēma neiet uz sapulcēm, kuras viņš apmeklēja, jo vairāk tāpēc, ka žokļu un sejas ķirurgiem bija sava ķirurgu biedrība.

— Viņš bija jauks, vai ne? — Aļoša runāja tālāk, nepamanot mātes saviļņojumu. — Es viņu mīlēju. Toreiz viņam nebija ne sievas, ne bērnu, vai ne?

— Viņš apprecēja medicīnisko māsu Varju Gro-movu. —Larisa automātiski sniedzās atkal pēc šķērēm.

Kas viņai par skaistām rokām! Tās ir teicama ķirurga rokas. Aļoša satver tās un cieši skūpsta. Šīs rokas prot visu, taču tās nedrīkst mizot kartupeļus — varbūt vienīgi gumijas cimdos — un nedrīkst mazgāt grīdu. Aļoša to zina un labprāt mizo kartupeļus un mazgā grīdu, ja kaut kāda iemesla dēļ nav atnākusi mājstrādniece Nadja. Grīda ir no parketa, to vajadzētu ievaskot, bet visi kaimiņi mazgā parketu. Mazgā arī Firsovi. Pusdienas viņi ēd vai nu mājās, vai ēdnīcā. Pat grūti pateikt, kas prasa vairāk laika, — gaidīšana ēdnīcā un braukāšana uz turieni vai arī pusdienu gatavošana mājās. Mājās laikam gan ērtāk .. . Aļoša arī kopj savas rokas, iegriezums vai skramba viņam neko nekait, bet viņš nemitīgi izkopj pirkstu veiklību: pianistam tas nepieciešams.

Liktos, ka viņš ir labs dēls, patiešām labs, tomēr māmiņa ir nelaimīga. Tas tagad ir skaidrs. Cik skumīgi viņa pasmaidīja uz viņa jautājumu!

— Koļkam māte nesen apprecējās, — ne gluži vietā viņš pastāsta, atcerējies skolas biedra sūdzēšanos.

Larisas vaigi un pat kakls tumši piesarkst.

— Nu, un tad? Vai tev būs labāk, ja es apprecēšos?

— Ja tev labāk, tātad arī man labāk, — uzticīgā padevībā atbild Aļoša. — Lūk, ar tādu kā Ivans Ivano-vičs, — brīdi klusējis, viņš saka.

Larisa neatbild: viņa rūpīgi piegriež kaut ko. Viņas sejā jau vairs nav sārtuma. Tā ir bālāka nekā papīrs, kas viņai rokās. Bet varbūt tas ir tikai papīra loksnes atspulgs?

26.

Ivans Ivanovičs? Pēc Staļingradas viņu iecēla par speciālā hospitāļa galveno ķirurgu Dienvidrietumu frontē, un viņš pilnīgi izzuda no Larisas apvāršņa. Izzuda, tomēr viņa atceras.. . Ap viņu mēģināja lakstoties citi vīrieši. Atklāja mīlestību. Pat bildināja . . . Bet. . . «Lūk, ar tādu kā Ivans Ivanovičs.» Ak tu Aļoška! Ja būtu bijis Ivans Ivanovičs, tad, zināms, cita lieta! Bet tā vienam «līgavainim» sieva un divi bērnuļi, otrs jau iepriekš greizsirdīgs un kašķīgs līdz riebumam. Ko lai iesāk ar nelāga raksturu? Pāraudzināt? Nē, Larisa jau pietiekami nogurusi dzīvē, lai noņemtos ar pieauguša cilvēka pāraudzināšanu. Un kam viņai laulība bez mīlestības, bez sirds siltuma? Rau, arī Sofja Šēfere .. . Nesen bija iebraukusi no Minskas, ziedoša, skaļa.

— Nu, kā tev klājas? — Larisa bija vaicājusi.

— Joprojām viena un tāda droši vien arī palikšu.

— Kāpēc?

— Neviens neņem, — naivā atklātībā bija sacījusi Sofja. — Tagad, pēc kara, vīrieši ir zelta vērtībā, La-risočka!

Viņa arī bija ierunājusies par Aržanovu. Kur nu ierunājusies vien! Tā ij pateica:

— Muļķe gan tu esi, Larisa, palaidi garām tik vērtīgu cilvēku!

Bet kālab tagad, pēc tik daudz gadiem, nožēlot? Un, ja arī viss atkārtotos no jauna, Larisa atkal rīkotos tāpat. Viņa nebija varējusi apprecēties toreiz, kad vēl tik nesen bija lijušas viņas tuvinieku asinis.. . Arī Alekseja, Aļošas tēva, asinis! Larisai tad būtu zudusi cieņa pašai pret sevi.

Larisa guļ jaunavīgi tīrajā, šaurajā gultā — istabā maz telpas, un to nevar pārblīvēt ar mēbelēm — guļ un domā, un skumst. Pat ne par Aržanovu viņa tagad skumst (gadiem ejot, jūtu skaudrums notrulinājies), tikai gribas glāsta, mīļa, spēcīga cilvēka tuvības. Aļoša nepiepilda visu sirds tukšumu, kas radies pēc ģimenes zaudējuma. Klau, Aļoša tumsā elpo; izstiepjot roku,, var pieskarties dīvānam, uz kura viņš guļ. Guļ puišelis un nez ko murmina. Miegs viņam nemierīgs, reizēm zēns iekliedzas: tās ir frontes pārdzīvojumu sekas. Ko tikai viņš tur nav pieredzējis! Kaut nekad vairs bērnu acis neredzētu šīs šausmas! Taču drausmīgais četrus gadus ilgais karš tik tikko beidzies — un, lūk, jau atkal mūsu zemei virsū mācas melns padebesis. Vai tiešām Aļoškam būs jākaro?! Larisas sirds sažņaudzas tādās sāpēs, ka domas par sevi izgaist. Jaunība pagājusi. Ir jāsamierinās: ne visiem lemts būt laimīgiem.

... Pēc gada Larisa spīdoši aizstāvēja kandidāta disertāciju, kas pēc tam tika publicēta un kļuva par rokasgrāmatu ķirurgiem, kuri strādāja pie žokļu un sejas operācijām. Tas bija liels notikums Larisas dzīvē. Aizstāvēšanā bija klāt arī Aļoša un Sofja Šēfere, kas atkal bija apmeklējusi savu draudzeni. Vēlāk viņas sapirkās da žādus uzkožamos, vīnu un augļus, uzlūdza Larisas darba biedrus ārstus, un pirmoreiz Firsovu istabā notika mazas svinības.

Tā ritēja laiks, dziedēdams sirds rētas.

Un pēkšņi kas dīvains ielauzās Larisas dzīvē. Viņai bija šķitis, ka ar gadiem cilvēku jūtām jākļūst dziļākām, gudrākām un skaidrākām. Sevišķi to cilvēku jūtām, kuri pārcietuši daudz bēdu. Tātad arī viņas pašas jūtām. Taču nolika negaidīts dvēseles izmežģījums, kā Larisa

nosauca to, kas norisinājās ar viņu. Bet norisa kaut kas visai nopietns ...

Beidzot tad nu arī viņa bija saposusies uz kūrortu, kaut gan līdz pēdējam brīdim neticēja, ka brauks. Klau, pēdējais zvans. Svilpiens. Sāka klaudzēt vilciena riteņi. Aiz vagona loga nozuda Aļošas seja, viņa draiski pa celtā roka un sasprindzināti jautrās acis. Žēl atstāt viņu vienu un turklāt arī bīstami: sākas pārejas gadi, kad pusaudži ir nenosvērti. Velti viņa bija paklausījusi draugu un ārstu padomiem: pārpūlēšanās nav nāvīga slimība. Sirds pagaidām vēl iztur. Neiroze? Arī nav nekas briesmīgs.

Domās nogrimusi, skaudri nožēlodama savu nopietno kļūdu (vajadzēja atlikt atvaļinājumu uz vasaru un kopā ar Aļošu braukt uz atpūtas namu), Larisa iegāja kupejā. Viņa brauca uz Kislovodsku. Patiešām, labāk būtu bijis ņemt ceļazīmi uz Krimas piekrasti. Larisa pirms kara bija braukusi uz turieni kopā ar vīru un meitiņu Taņu. Aļoša nekad nav redzējis jūru.

«Nelādzīgi es izdarīju.»

Aiz loga jau zibēja Piemaskavas vasarnīcas: logu un durvju rotājumi, balkoni, verandas, kokgriezumiem greznoti tornīši, smailes, lapenes, sašķiebušies žogi, nez kādi šķūnīši.

Cik gan noplukusi pa kara gadiem vasarnīcu saimniecība! Nav remontēts. Nav krāsots. Tikko kā nokusis sniegs ... Vienīgi netīri plāceņi — ziemas kupenu paliekas vēl gulēja ēnā pie lievenīšiem un žogmalēs. Caurredzamajos dārzos un koku puduros slējās stāvus gaisā kailie zari, brāzmaini traucās uzplūdušie strauti. Visur nekārtība, taču ne tāda drūma kā rudenī: viss pārliets ar spožu saules gaismu, un pa valgo, drazām piemētāto zemi, spīdīgi melnās spalvas mirdzinādami, klaiņo krauķi, ņipri šaudās raibie strazdulēni. Drīz pavasaris izrotās, atmodināto zemi. Ziema — tā slēpa drazas, bet atnāca pavasaris un drosmīgi norāva baltos pārklājus, un iesmējās ar katru peļķīti: tad nu ir gan vecene sakrājusi netīrumus! Bet nekas, noskalosim ar lietutiņu, aizvāksim ar noteku grāvjiem, iemetīsim upītē un tad visu izrotāsim ar lapām, zāli un puķēm,

dārzus ietīsim sudrabainā dūmakā, sienas un žogus ap-zeltīsim ar saules stariem, un būs jauki zemes virsū.

Raudzīdamās pa logu, Larisa pamazām nomierinās: Aļoša ir nopietns, attīstītāks, nekā mēdz būt viņa gados, un Nadja viņu pieskatīs. Tomēr citreiz jāatpūšas kopā. Un atkal bažas sagrābj Larisu: atradusi laiku, kad braukt uz kūrortu, — zēns taču sāk gatavoties eksāmeniem!

— Vai tēju vēlaties? — no gaiteņa jautāja vīrieša balss.

— Nē.

Vilciena pavadonis. Viņš nez ko sakopa kaktā un aizgāja. Savās domās iegrimusi, Larisa paņēma Balzaka «Zaudētās ilūzijas» — kupejas kaimiņi vēl stāvēja gaitenī pie logiem — un sāka lasīt.

— Jūs uz apakšējā plaukta? Varbūt dot jums gultas piederumus? — no durvju puses atskanēja tā pati balss.

Larisa atguvās: drīz ieradīsies kaimiņi, ieņems savas vietas.

— Jā, lūdzu! — un viņa izgāja gaitenī.

Vilciens traucas, aicinoši svilpj, šad tad nodārdina riteņiem; vagons kratās, šūpojas. Pretī klājas pavasara kailumā tukšie lauki, steidz pretim sādžas, birzis, garām pazib dzelzceļa pieturas. Palūkojusies pa logu, Larisa lasa tālāk.

— Piedodiet! — tas ir vagona pavadonis, kas, garām iedams, aizķēris viņu ar abās rokās saņemtajiem gultas piederumiem.

Pāršķirdama lappusi, Larisa iemeta izklaidīgu skatienu kupejā un ieraudzīja, kā vīrieša rokas gādīgi sakārtoja segu pār viņas guļamvietu un rūpīgi nolika spilvenu pagalvī... Tā kādreiz viņai bija gultu klājis militāri brašais un akurātais Aleksejs. Viņš reizēm palīdzēja viņai saimniecībā: abi taču strādāja, un auga divi bērni. Tomēr jau divpadsmit gadu pagājis kopš tā laika, un ne reizes neviens nav pieskāries viņas gultai. Bet te vīrieša rokas ar tādu centību, gandrīz vai ar mīlestību iekārto viņai guļvietu, izgludina tanī katru kroku. Un pēkšņi Larisai kļuva baismīgi vientulīgi, apzinoties, ka viņai nekad vairs nebūs stipru, mīļu vīra roku atbalsta un ne paguruma, ne prieka brīdī nav neviena, kam pieglaus-

ties. Dīvaini, taču Larisa neielūkojās kupejā, lai redzētu cilvēku, kam tik labas rokas. Nē, viņa novērsās, pēc tam pavisam aizgāja uz gaiteņa otru galu, atkal iedūra degunu grāmatā, tomēr vairs nelasīja: pašas personiskā dzīve tagad slīdēja garām viņas acu priekšā, aizsedzot literatūras varoņu dzīvi. Oma bija sagandēta. Kāpēc tieši viņai lemts tāds mūžs? Darbs, darbs. Sabiedriskie pienākumi. Rūpes par dēlu, un atkal darbs un darbs. Bet viņa taču vēl ir jauna, viņa ir skaista. Tik daudz cilvēku viņai to saka gan vārdiem, gan skatieniem! Daiļa un vientule. Un tieši tāpēc viņai jo biežāk atgādina: tu esi skaista, tu esi iekārojama. Bet vai gan tālab viņa radīta, lai apmierinātu kāda cita vēlēšanos? Viņai ir savējās. Un tās ir milzīgas un ar mokoši lielām prasībām — nebūt nav tik vienkārši tās piepildīt! Nepavisam nav tik vienkārši!

Naktī Larisa nespēja iemigt: atkal un atkal viņai tēlojās spēcīgās, jaunās vīrieša rokas, kas klāja šo guļvietu. Kas tā par apmātību! Gluži kā pavasara strauti asinis brāzmo visā ķermenī. Degošās asinis, tās pulsē, pulsē — aicina. Ko? .. .

Mati, pirms gulētiešanas nesapīti bizēs, gūzmā izjukuši uz spilvena ... Uz spilvena, ko Larisai nolikušas vīrieša rokas. Cik mīksti mati, un no tiem vēsmo tīra un smalka meža vijolīšu smarža, un vieglais naktskrekla kruzulītis pie pašas sejas, un svelmaini gludā roka īsā piedurknītē . . . Nenāk miegs! Gribas, lai pienāktu tuvs, mīļš cilvēks, lai apskautu. Ļaudis teiktu — kauns par to domāt! ... Taču to teiks vienīgi tas, kas nav izbaudījis visas sirds vientulības mokas, kas pat iedomāties nespēj, ko tas nozīmē, ja diendienā, gads gadā pazīsti tikai darbu un rūpes, rūpes un darbu. Bet gadi skrien, jaunība paiet bez mīļotā, bez glāsta, bez laimes... Zināms, var nodzīvot mūžu arī bez personiskās laimes, tomēr tā ir dzīvē nepieciešama kā sāls — ne tikai ka vienkārša garšviela barībai. .. Viegli ir tam, kam asinis mierīgi plūst dzīslās, bet ja tās sadumpojas? Ko tad? Un, viscaur kaisdama, Larisa redz: ienāk tas, kas viņai klāja šo guļvietu, — kādu skurbumu viņš še sacēlis! —■ tas, kas piedāvāja viņai tēju ...

Skaļi elpo kaimiņiene uz apakšējā plaukta. Augšā saldi iekrācas karavīrs. Virsnieks, tāds brašs. Ir gan iedoma — noguldīt gandrīz blakus svešus ļaudis! Taču kaimiņš Larisā nerada nekādu satraukumu. Vīrietis un tikai vīrietis, kaut arī viņš ir zelta vērtībā .. .

Viņai nāca prātā visas vientulīgās dzīves nedienas: pastāvīgais spraigais darbs, bailes no saslimšanas — viņai un Aļošam taču nav nekāda atbalsta, — reizēm vīriešu bezkaunīgā uzmākšanās, sievu greizsirdība un paslepen rūgtas asaras svinību dienās. Visiem prieks — ir svētki, bet frontinieka atraitnei svētku nav!

«Nu, guli jel, guli!» Larisa mēģina sevi pierunāt. Vilciens klaudz, dārd, svilpj, trauc tālē gan mierīgi guļošos, gan skumstošos. Tā traucas arī laiks. Drīz būs klāt vecums. Guli jel, guli!

Larisa klusītiņām pieceļas guļvietā sēdus un sniedzas pie aizkara: kas tur ir laukā? Itin nekas. Tumsa un joņojošā vilciena dima. Pazib uguntiņas, iekaucas svilpe, un atkal tumsa, un atkal nez kādu laternu gaisma. Larisa nopūzdamās atlaižas uz spilvena. Kas par apmātību!

No rīta, iedama mazgāties, Larisa tīšām paskatījās uz pavadoni. Gaišmatains, vidējos gados, ar dzintar-dzeltenām, piemiegtām ačelēm. Acīm redzot, zutis, manīgs vīrs. Ātri noslēpa maisiņu, jādomā, piebērtu ar putraimiem. Tātad braukā un spekulē. Bija smieklīgi, un sametās kauns, un reizē kļuva tā kā mazliet žēl nez kā. Varēja taču «viņš» būt arī citāds!

Tad Larisa atkal sēdēja kupejā un lasīja. Kaimiņiene augšā necēlās: viņa nejutās vesela. Viņas virs ar karavīru aizgāja uz cilu kupeju spēlēt preferansu.

— Vai vēlaties tēju?

Larisa strauji pagriezās un ieraudzīja pie viņas noliekušos vīrišķīgu seju, vēl gluži jauneklīgu, ar asi iezīmētu muti, skaistu, palielu degunu un brūnām acīm, kas raudzījās no tik biezu skropstu apakšas, ka to skatiens ieguva it kā divkāršu spēku. Mati melni, viļņoti un tik biezi, ka šķita kā Kasļas čuguna lējums.

— Tēju? Jā, lūdzu, — Larisa sausi atbildēja.

Bet, kad viņš atnesa tēju, Larisa īesānis palūkojās uz viņa rokām. Tās pašas! Tomēr dīvaini. ..

Pa Harkovas apgabalu pūta auksts vējš un lidoja putekļu mākuļi. Tas pats bija Donbasā, Kubaņā parādījās pirmais zaļums, vārs, kautrs, bet Kaukāza priekškalnēs kļuva pavisam silts un kokos spirgti iemirdzējās jau bieza lapotne.

Larisa sēdēja kupejā, lasīja un stacijās nosūtīja Aļo-šam atklātnītes.

Vilciens trauca pa ieleju garām ziliem, klinšainiem kalniem, un pa visu vagonu atskanēja: Zmejevaja, Ma-šuks, Ļermontova divkaujas vieta, Beštaus. Strauji pretim brāzmo putās sakultā Podkumoka.

Attrauca Pjatigorska, grimusi sniegbaltos dārzu padebešos: zied aprikozes, bet ābeles vēl ciešas, turēdamas gatavībā sārto pumpuru vaskainos pušķīšus. Vilciens ieripo Kislovodskā, noklaudzina, nodārdina sliežu salaidumos. Pakalnos balti māju blāķi, kas grimst gaišajā dārzu dūmakā. Piramidālpapeles. Tumšie dzīvības koki un cipreses.

Izejot uz perona, Larisa sastapās ar pazīstamo skatienu.

«Ka tevi jods!» viņa sevī pikti noteica un novērsusies nolēca no kāpnēm iepakaļ nesējam.

Kas par gaisu! Kas par pavasari! Kas par brīnišķu pilsētu! Sanatoriju baltās mūra pilis, krāšņu dārzu iekļautas. Nami un namiņi augļu koku biezokņos. .. Un visapkārt zilgmo kalni. Te pēkšņi Larisa atcerējās: arī še taču ir bijuši fašisti! Bijuši, pienākuši arī pie pašas pilsētas, Podkumokas krastā nošāvuši ap pieci tūkstoši medicīnas darbinieku ebreju.

Burvīgās Ļermontova dzīves vietas — un piepeši fašisti. ..

No rīta, piecēlusies līdz ar sauli, Larisa uzmanīgi, lai neuzmodinātu palātas kaimiņienes, izgāja uz balkona un tikko neiekliedzās aiz sajūsmas: pie zilā apvāršņa virs zilganpelēkās, vēl snaudā iegrimušo kalnu līnijas kristāldzidrajā gaisā majestātiski baltoja divgalvainais Elbruss. Tas arī bija atmodies: tā tālās virsotnes, kas redzamas simt kilometru tālu, atspulgoja sārtā gaismā, un gaisīgie mākonīši lēnītēm slīdēja tur gluži kā ēnas.

Būtu jel Aļoška to redzējis!

Larisa pagriezās un uz tuvējā kalna kailā izciļņa ieraudzīja vientuļu augumu. Pa līkloču celiņiem jau staigāja kūrviesi un kā sīciņi kukainīši lodāja tālāk un tālāk pa mežiem neapaugušajām, it kā no čuguna veidotajām kalnu atradzēm. Visur bija redzami ļaudis, taču vientuļais cilvēks dīvaini saistīja Larisas uzmanību. Un pēc tam gandrīz veselu mēnesi viņa aizvien diez ko nemierīgi gaidīja, aizvien satraucās kā skuķēns.

27.

Pirms Larisas aizbraukšanas no kūrorta viņi sastapās. Tas notika vasaras teātrī. Bija paziņots pārtraukums. Ļaudis cēlās kājās, gāja garām, sarunājās, smējās. Larisa raudzījās cilvēkos, izklaidīgi klausījās muziķu, bet domāja par drīzo atgriešanos Maskavā un par tikšanos ar dēlu. Pēkšņi Larisai šķita, it kā viņu kāds būtu pagrūdis. Viņa neviļus izslējās taisni. Larisai tuvojās vagona pavadonis, priecīgi smaidīdams:

— Vai atpūšaties? — Larisa alkaini ieklausījās viņa balsī, taču neatbildēja. — Jūs nepazināt mani?

Larisa klusēdama papurināja galvu, viņas uzacis saraucās.

— Kāpēc man jūs jāpazīst? — lēni izrunādama vārdus, Larisa vaicāja, un smaids viņa sejā apdzisa.

Nu, un lai! Kas viņiem abiem kopējs? Viņš gadus desmit jaunāks par viņu, viņa intereses Larisai tālas.

— Piedodiet, ka pienācu, — viņš teica, Larisas vēsās augstprātības nomākts.

Tad viņa gāja caur trokšņaini priecīgo pūli zem spulgu zvaigžņu nosētajām, tumšajām dienvidu debesīm un, sajūtot vēja vēdas, kas nesa noziedošo dārzu smaržas, bija tuvu asarām.

Un vajadzēja arī tā gadīties, ka, braucot atpakaļ uz Maskavu, viņa dabūja vietu tanī pašā vagonā. Un atkal Larisa naktīs negulēja. Gaitenī viņa gandrīz nemaz neizgāja un no pavadoņa pakalpojumiem atteicās.

— Lūk, paskatieties! — viņš reiz teica, pienākdams klāt, un viņas acu priekšā atvēra sažņaugto dūri.

Larisa klusu iekliedzas: pa viņa plaukstu rāpoja melnās maijvaboles.

— Vagonos noķēru. Salaidušās, — pavadonis paskaidroja, ar laimīgu un samulsušu smaidu vērdamies Larisā. — Nupat salaidušās, bet dienvidos vēl nebija. — Tad viņš pavisam klusu un nopietni teica: — Ziniet, es katrā' braucienā cerēju, ka jūs ieraudzīšu. Visu pilsētu izstaigāju krustām un šķērsām.

— Ai, kāds muļķis jūs esat! — Larisa ar pūlēm izteica. — Izmetiet savas vaboles pa logu un ari muļķības izmetiet no galvas.

— Nu, lūk, beidzot taču! — Larisa atviegloti noteica,, uz perona apskaujot Aļošu, un, skatienu atpakaļ nepamezdama, kopā ar viņu steidzīgi devās projām no vagona.

Ko nozīmēja šis viesulis, kas tik pēkšņi bija uzbrucis viņai? Katrā ziņā sievietē, kas dzīvo pilnskanīgu dzīvi, nekas tāds nebūtu pamodies. Lai nu kā tas bija, taču Larisa vēl ilgi skuma un nespēja nomierināties, un pat apraudājās par savu nelaimīgo mūžu, kaunēdamās, ka juteklisku alku dēļ tik tikko nebija izpostījusi savas dzīves saskaņu.

— Vai tu esi slima? — Aļoša taujāja, pētīdams mātes seju.

Larisa ar varēm pasmaidīja, atrunādamās ar nevaļu. Viņu patiešām gaidīja jauns, ārkārtīgi grūts uzdevums: kopā ar barības vada priekšējo sieniņu atrautas balsenes atjaunošana. Kas Larisu mudināja ķerties pie grūtiem meklējumiem? Vai nemierīgais raksturs, vai vēlēšanās aizpildīt tukšumu personiskajā dzīvē, vai arī cenšanās iegūt augstāko zinātnisko grādu? Larisa neprata runāt cildenus vārdus par savu aicinājumu, bet tikai strādāja, un tas bija viss. Taču pats darbs un vēlēšanās darīt cilvēkiem labu mudināja viņu meklēt jaunus ceļus.

— Kāpēc gan laupīt sev dzīves jaukumus? — dažas Larisas kolēģes sprieda. — Kālab priekšlaikus novecot, sirmot, iegūt grumbas un bojāt redzi? Var iztikt arī bez zinātniskajiem grādiem un nosaukumiem!

Jaunajām gribējās vairāk izpriecu, pavecākās darbinieces ilgojās pēc mierīgas dzīves. Bet cik daudz bija

mūžīgo mocekļu, tādu kā Larisa! Tās nedzinās ne pēc miera, ne pēc izpriecām.

Firsovas dzīve atkal sāka ritēt, kā ritējusi. Un Larisai šķita, ka ar sievišķīgajām vājībām viņa tikusi galā un nu var mierīgi sagaidīt četrdesmito mūža gadu.

Tomēr dzīve gatavoja viņai jaunu pārbaudījumu — sastapšanos ar Aržanovu.

28.

Pēc šīs sastapšanās Larisa atgriezās mājās klusa, it kā satriekta. Pakāra mēteli pie durvīm, ar ierastu kustību sakārtoja matus — vasarā viņa cepuri nenēsāja — un sastingušu seju devās pie sava galda.

Aļoša gribēja apskaut viņu ap pleciem, bet neziņā apstājās: mātes sagumušais augums pauda tādu bezcerīgumu, ka, likās, jebkurš pieskāriens radīs viņā sāpju uzliesmojumu. Aļošam drīz būs piecpadsmit gadu. Viņš kārtoja pēdējo eksāmenu septītajā klasē. Arī pašlaik viņš bija sēdējis, gatavojies, nepadodamies saulainā laika vilinājumam (viņš tīšām bija nosēdies ar muguru pret logu). Visa diena viņam aizņemta ar mācībām: vispārizglītojošie un mūzikas priekšmeti, nebeidzamie vingrinājumi uz klavierēm, komjaunatnes uzdevumi. Aļoša sapņoja par institūtu. Gan vispārizglītojošā skola, gan mūzikas skola, gan institūts — viss bija apvienots mācību kompleksā zem viena jumta Vorovska ielas lielajā namā. Un šis nams Aļošam ir kļuvis par visas viņa sabiedriskās dzīves un darbības centru. Kļūt par skolas lepnumu . .. Tas bija ļoti grūti, taču tā dēļ bija vērts saprindzināt visus spēkus. Savu darbu virpulī aizrāvies, Aļoša pēdējā laikā bija it kā attālinājies no mātes. Un nu viņa sēdēja Aļošas priekšā tik nelaimīga. Zināms, pirmais, kas viņam iešāvās prātā, bija doma par kāda slimnieka nāvi. Viņš reti bija redzējis savu māti raudam. Taisnību sakot, viņa neprata raudāt. Ja arī ieriesās kāda asariņa, viņa to kaunēdamās norausa. Gluži cita lieta, kad raud mājkalpotāja Nadja. Šodien viņai veikalā izvilkti sešdesmit rubļi, un viņa bija sēdējusi uz šā paša krēsla un raudājusi tik gaužas asaras, ka Aļošam bija pat jautri kļuvis klausoties. Taču Nadjas skaļās raudas traucējušas Aļošu gatavoties eksāmeniem, un viņš nolēmis tikt no tām vaļā. Vārdu sakot, viss beidzies ļoti vienkārši. Aļoša no skapja paņēmis kabatas portfeli, ko viņam iedāvinājusi Sofja Šēfere, un atdevis Nadjai sešdesmit rubļus no saviem ietaupījumiem. Viņš bija gribējis atvērt rēķinu krājkasē, lai pēc kāda laika nopirktu velosipēdu. Tomēr bija tā kā kauns iegādāties krājkases grāmatiņu mātes naudai: viņa taču deva Aļošam naudu izdevumiem.

Jā, Nadjas sarūgtinājumu viņš bija novērsis viegli, bet ko lai iesāk tagad?

— Māmiņ! — Aļoša teica, nosēzdamies uz grīdas un gluži kā nesenajā bērnībā nolika galvu mātei uz ceļiem. — Par ko tu tā, māmiņ?

Asara uzkrita Aļošam uz kakla, kas sniedzās ārā no atlokāmās apkaklītes.

«Nemaz nav iededzis: pat pastaigāties zēnam nav laika,» Larisa nodomāja. «Spējīgs, bet arī ļoti centīgs. Aržanovs arī lepotos ar tādu dēlu.» Viņa saņēma plaukstās Aļošas galvu un noskūpstīja viņa stāvo pieri ar sā,-nis nosukāto matu cekulu.

— Tev jau zem deguna sāk melnot, Aļoša! — pēkšņi uzsmaidīdama, viņa paķircināja dēlu. — Drīz sāks ūsas augt. Un sasukājums, kas tas par sasaukājumu! Vai atceries, kā sestajā klasē jūs sadumpojāties pret matu griešanu?

— Pārgāja? — Aļoša priecīgi vaicāja, lai gan nebija saņēmis atbildi uz savu jautājumu.

— Vēl ne, bet nekas, pāries.

— Vai zini ko! — Aļoša atplaucis sacīja. — Es sēžu no paša rīta. Jau durns esmu kļuvis. Brauksim uz Lauksaimniecības izstādi. Tā vēl nav atklāta, bet tur strādā kāds agronoms, mana biedra tēvs, viņš mūs ielaidīs.

— Nu?

— Nu, un paskatīsimies, ko tur gatavo uz atklāšanu.

Spriežot pēc tā, cik labprāt Larisa atsaucās uz viņa

priekšlikumu un kā sāka rosīties, klādama galdu pusdienām, Aļoša noprata, ka viņa nav satraukta darba dēļ.

Izejot uz ielas, Aļoša paņēma māti zem rokas. Viņš

Īli

jau bija nedaudz garāks par Larisu un, kad gāja blakus, vairāk izskatījās pēc viņas brāļa nekā pēc pašas dēla.

Kā viņam patika braukāt pa Maskavu tramvajā, trolejbusā un autobusā! Jauki ir metro vagonos, taču tur neredz pilsētu, turpretim te tu brauc un skaties, un u'/> katra soļa tā ir citāda — diženā Maskava. Ļeņingrada ir brīnum skaista . . . Aļoša tur ir bijis kopā ar māti, kad viņa brauca komandējumā. Bet Ļeņingrada ir celta pēc plāna. Divsimt gadu tā bijusi galvaspilsēta, un valsis ir greznojusi to, visu atraudama citām pilsētām un miestiņiem. Turpretim Maskava, senā, mīļā Maskava celta, kā pagadījies. Katra māja pati par sevi. Un Aļoša saņēmis mantojumā milzu pilsētu ar tādu plānojumu, kas pavisam neiedomājami sarežģīts. Milzums aklo ieliņu, sānielu, līku ieliņu. Un nami . . . Vai nu giganti ar visām sadzīves ērtībām: ar liftiem, gāzi, vannas istabām, vai arī aplupušas, senas savrupmājas un pat vienkāršas koka barakas. Taču norisa nemitīga pārbūvēšana un nevis uz citu pilsētu rēķina — tās arī pašas būvējās un kļuva skaistākas. Maskavā ik uz soļa bija jūtama celtniecības elpa, dzirdama celtniecības duna: tur, padebešos, kustējās ceļamkrānu smalkās strēles, te grozījās buldozeri. Rūsganos putekļos ietīts ekskavators ārdīja vecas savrupmājas sienu, grūstīja to ar kausu kā zilonis ar galvu, ar dzelzs ilkņiem izplēsa seguma sijas. Bija varen interesanti noskatīties, un Aļoša pilnīgi saprata pieaugušos un bērnus, kas drūzmējās pie iežogotās ietves. Rau, še strauji aug augstceltne, te slien sastatnes remontam, tur pārklāj ar asfaltu ielu, kurā nesen vēl ņirdza bruģakmeņi. Aļošam arī patika stāvēt pie kādas jaunceltnes, skatīties un klausīties. .. Viņu saviļņoja darba troksnis, strādājošo cilvēku bāršanās, sasaukšanās un dziesmas, varenām, sapratīgām būtnēm līdzīgo mašīnu dārdoņa, žvadzoņa un rūkoņa. Cik tas ir skaisti — celt!

— Ja varētu piedzimt pēc gadiem piecdesmit! — zēns domīgi noteica, jau sēdot autobusā, kas ripoja caur pilsētu Jaroslavas šosejas virzienā.

— Pēc piecdesmit gadiem tu tāpat pārāk vecs vēl nebūsi, — Larisa pasmaidīja. — Vari arī nepiedzimt par jaunu.

— Jāf varbūt, — jocīgā nopietnībā atbildēja Aļoša, kam piecdesmit gadi likās kā kosmiska mūžība. — Man loti gribētos redzēt, kā tad būs.

— Un redzēsi ari. «Ja nebūs kara,» — Larisa klusībā 4 iebilda, uzmetusi skatienu sarkanajam audeklam virs

ielas ar spilgti uzzīmēto vārdu «miers».

Visās malās tagad skandē šo vārdu. Bet, ja jau tik daudz runā par mieru, tas nozīmē, ka ož pēc kara . . .

Pirms fašistu iebrukuma Larisa ne vienreiz vien bija apmeklējusi Lauksaimniecības izstādi. Un jau toreiz viņu pārsteidza paviljonu skaistums, kuri ar savu greznumu atgādināja gaišas pilis; pārsteidza zaļā rotājuma bagātība un skaistums, puķu, zālāju, augļu koku, liepu, papeļu un ozolu aleju daudzums — viss, kas uz izstādi kā uz ziedošu parku vilināja tūkstošiem lielos ļaužu pulkus. Kad Larisa dzīvoja Maskavā, viņa mēdza atbraukt šurp ar vīru un bērniem uz visu dienu. Viņi pastaigājās, atpūtās un ēda pusdienas mājīgajās vasaras kafejnīcās. Aļoša bija aizmirsis šos braucienus. Taņečka, zināms, būtu atcerējusies . ..

Mīļo atmiņu radītais saviļņojums pārņēma Larisu, tiklīdz viņa sāka iet pa asfaltu, kas veda uz varenajām ieejas arkām. Enerģiskā, visā pasaulē pazīstamā Muhi-nas skulptūra, kas darināta no metālā, — strādnieks ar paceltu āmuru plecu pie pleca ar kolhoznieci, kas augstu rokā pacēlusi debesu zilgmē sirpi, — it kā nesa pretim apmeklētāju miljoniem Padomju Savienības ģerboni. Sirpis un āmurs — darba emblēma un darbaļaužu varenā trauksme mūžam uz priekšu, trauksme, kas noslauka no ceļa visus šķēršļus. Giganti, kuriem pretī brāžas vētra, kas planda sievietes ģērbu, neatturami soļo uz nākotni.

— Diženi, vai nav tiesa? — Aļoša, pavakares saulē acis piemiedzis, palūkojās augšup. — Daži saka — esot rupji. Viņiem tāds milzu solis. Taču diženi, vai ne?

— Jā, ļoti spēcīgi! Bet kā gan mēs iekļūsim izstādē?

— Te man ir tāda spraudziņa. Es tūlīt piezvanīšu . . .

Kopā ar strādnieku pulciņu viņi iekļuva izstādes teritorijā.

Gatavošanās atklāšanai ritēja pilnā sparā. Tika asfaltēti sānceliņi, stiepās zilganas dūmu strūkliņas, grīstēm pīdamās starp jau noziedējušām ābelēm, bumbierēm un plūmēm. Jauni mūra paviljoni — daži vēl sastatnēs — saskanīgi ietvēra centrālo prospektu, kas veda no galvenās ieejas. Larisa gāja pa asfaltu, dziļā domī-gumā nogrimusi atmiņās: raug, šeit, lēkādama pār aukliņu, skraidīja mundrā, sīciņā Tatjanka, un saule zelta dzirkstīm rotājās viņas gaišajos matos. Bet Aļoška bija resnītis, laisks staigātājs un gandrīz nemaz nenorausās no tēva rokām zemē.

Larisa uzmeta skatienu dēlam. Viņš gāja, smaidot nolūkodamies visapkārt, acīm redzot, izbaudīdams milzīgas celtniecības priecīgo jūkli.

«Katram savs,» Larisa samierinādamās skumīgi nodomāja.

Lūk, brīnišķa, krāsās zaigojoša parādība: milzīga strūklaka, veidota it kā no dārgakmeņiem. Pagaidām tā vēl nedzīva, to nav aLmodinājusi strūklu čaloņa, taču viss, kas tanī redzams, jau sola neparastu ainu. Te pēkšņi iešalcās tā, kas atrodas pie ieejas: augstu gaisā uzvijās stiklainas ūdens vārpas, tad salūza un krita atpakaļ, izkaisot dzidrus un skanīgus graudus . . .

— Izmēģina «Draudzības strūklaku»! — Aļoša pilnā kaklā iesaucās un drāzās turpu.

Vēja pūsmā slīpi viļņojoša un šalkojoša «lietus» plīvura apvēdīti, iedzirkstījās un atdzīvojās sieviešu augumi, kas zeltītos tautas tērpos stāvēja visapkārt ap strūklaku, sudrabaino strūklu šļakstos sāka mirgot viss ūdens baseina apdarinājums; uz tā rotājās sarkanas, zaļas un zilas ugunis.

29.

— Paskatīsimies, kā veic «Sibīrijas» paviljona apdari, — Aļoša ierosināja.

Sibīrija! . . . Tur pirms kara strādājis ķirurgs Arža-novs. Jā, Larisai ļoti gribētos paraudzīties uz to apvidu, kur viņš dzīvojis un strādājis.

Paviljona baltās zāles vēl nav apdarinātas, taču, tiklīdz Larisa ar dēlu tur iegāja, viņiem it kā uzdvesa varenā taigas un diženo upju elpa. Ar ko gan tikai nav slavena Sibīrijas zeme! Kažokādas un zelts, koki un zivis, akmeņogles un kvieši. .. Lūk, šeit būs parādītas Tālo Austrumu bagātības. Larisa iedomājās ceļus, ko izstaigājis ķirurgs Aržanovs. Cik tas ir tālu! Un kā gribētos tur pabūt!

Pulciņš jauniešu, laikam studenti, jautri sarunājoties, izgāja cauri nesakārtotajām zālēm; karavīri bija ielenkuši celtnieku krāsām notrieptā skotelē. Daudzi ar nepacietību gaidīja izstādes atklāšanu.

— Miljoniem cilvēku ieradīsies šeit un katrs saglabās spilgtu iespaidu visam mūžam, — pacilāti noskandēja sievietes balss Larisai aiz muguras. — Turklāt šis skaistums tiek radīts ne vien aplūkošanai, bet visas tautas radošās pieredzes apmaiņai.

Larisa atskatījās.

Kāds vīrietis turēja aiz rokas gadus sešus vecu puisēnu, tēvišķi maigi un lepni apskāvis viņa plecu ar otras rokas plaukstu. Puisēns paliesi bija jauks. Sieviete . . . Tikko paskatījusies uz viņu, liela auguma plecīgu gaišmati, Larisa tūlīt pazina, ka tā ir Olga.

— Labdien! — Larisa satraukta teica: viņas priekša it kā nostājās Aržanova pagātne.

Cik Olga kļuvusi liela, ar gadiem nobriestot. Nevis tapusi resna, bet tieši nobriedusi: viņā bija jaušams spēks un laimīga pašpaļāvība. Jā, zināms, viņa ir laimīga! Visu karu izstaigājusi vīram blakus — un, skat, atkal kopā, un viņiem ir dēls! Asa skaudība uz mirkli pārņēma Larisu un atkal apdzisa.

— Ai, kas par patīkamu pārsteigumu! — Olga neliekuļoti un priecīgi izsaucās, sasveicinoties ar Larisu. — Boris, vai tu pazīsti manu frontes ķirurgi? Sasveicinies! Un šis ir mūsu dēls Volodja.

— Un šis ir mans dēls Aļoša.

Viņi barā devās tālāk. Tuvojās vakars, debesis apmācās, un nolija lietus pār zaļo būvlaukumu, bet visa apkārtne, ko apmirdzēja ugunis, kuras atspulgojās slapjajā asfaltā, kļuva vēl skaistāka. Un dīko ļaužu skaits

pret vakaru pieauga. Ar taisnīgiem un netaisnīgiem līdzekļiem viņi atrod spraudziņas, lai palūkotos, ar ko izstāde pēc kara vēl gatavojas pārsteigt.

— Vai zināt, kā kolhoznieki to gaida? — Olga teica, mirdzot acīm, kas vakara apgaismojumā šķita gandrīz melnas. — Un apbrīnojami, ka jebkuras viņu gaidas attaisnojas. Tas mani sevišķi iepriecina. Jūs šeit redzējāt ciema kultūras namu, kolhoza valdes ēku, ciema padomi. Tas taču ir nākamības ciema atspulgs! Paraugs tam, kā vajag celt. Es staigāju un visu laiku vēroju. Es nevarēšu atbraukt šurpu atklāšanas dienā, taču uzrakstīt saviem taigas ļaudīm par izstādi tagad varu. Es strādāju apgabala laikrakstā.

— Un kur jūs esat iekārtojušies uz dzīvi? — Larisa vaicāja, atcerēdamās Staļingradu un ievainoto Olgu pazemes hospitālī.

«Tomēr mēs esam laimīgi, visi esam palikuši dzīvi un audzinām bērnus brīvā valstī!» Larisa nodomāja skumīgā, taču gaišā izjūtā.

— Sibīrijā, Krasnojarskas novadā. Mums tur ļoti patīk. Bet pēc dažiem gadiem mūsu novads būs kļuvis vēl skaistāks. Kādas hidrostacijas būs uzceltas uz Jeņi-sejas un Angāras! Vai esat redzējusi Angāru? Un Bai-kālu? Nē? Tad jūs dzīvē itin nekā neesat redzējusi!

Tavrovs draudzīgi un jautri uzsmaidīja Larisai.

— Atbrauciet pie mums uz Jeņisejas taigu, un Olga Pavlovna nomocīs jūs ar izbraukumiem.

— Jā, man ir bieži jādodas izbraukumos, — Olga apstiprināja. — Es pat esmu greizsirdīga uz Borisu An-drejeviču dēla dēļ. Puisēns biežāk redz tēvu, un es viņam esmu otrajā vietā. Ej taču, ej pie zēniem, bet mēs papļāpāsim, pačukstēsimies.

— Kā jums ar veselību? — Larisa vaicāja Olgai, lūkodamās uz Tavrovu, kurš paātrināja soli, lai panāktu zēnus. Larisa nebija viņu atcerējusies no īsās satikšanās Staļingradas hospitālī. Bet patlaban viņš tai iepatikās: deniņos agrīns sirmums, ap zilajām acīm krunciņas; redzams, arī viņam kara laikā ir bijis ko turēt. Vēl taču gluži jauns cilvēks: platiem pleciem, brašs, izvedīgs.

— Pirmajos gados pēc operācijas es saudzēju sevi, bet tagad it kā pat nebūtu bijis tā ievainojuma. — Olga mirkli klusēja. Viņas seja, kas starmeša spilgtajā gaismā izskatījās sevišķi melnīgsnēja, Larisai šķita samulsusi. — Kas par lielisku ķirurgu ir Aržanovs! — Olga ātri izmeta. — Un arī kā cilvēks jauks.

— Kāpēc tad jūs šķīrāties no viņa?

— Kāpēc? To grūti izskaidrot. Tagad man liekas, ka es vispār daudz esmu zaudējusi, nesastopot savu Borisu jau tolaik, kad iestājos institūtā. Viņš nu gan man nebūtu atļāvis pamest mācības trešajā kursā! īstens despots!

Olgas pēdējie vārdi un smaids Larisai izteica daudz ko, lai gan nesatricināja viņas pārliecību par Aržanova krietnumu. Sieviete bija sastapusi piemērotāku cilvēku, iemīlējusi un aizgājusi pie viņa. Nu, un kas par to, ar varu nevienu nevar piespiest precēties, tāpat kā nevar piespiest pamest mācības vai mācīties, ja nav vēlēšanās. Larisai lā bija neapstrīdama patiesība.

— Tātad jums nav žēl Aržanova? Viņš taču apprecēja Varju Gromovu ...

— Es zinu, — Olga jautri atbildēja. — Varja jau sen viņu mīl. Bet Aržanovs varēja viņu apprecēt tāpēc, ka viņam nebija laika meklēt piemērotāku dzīves biedri.

— Vai jūs uzskatāt, ka Varja nav viņam piemērota?

— Varja ir jauka, taču viņam vajadzīga pavisam citāda. Starp citu, kur viņi tagad ir?

— Šeit, Maskavā. Es Aržanovu satiku. Viņš strādā pilsētas slimnīcā Kalugas ielā.

«Jā, viņš man ir mīļš!» Larisa nodomāja. «Palūk, satiku, un uzreiz viss saviļņojās. Lai arī esmu viņu zaudējusi, tomēr jūtas ir dzīvas un tagad iedegās pat vēl spēcīgāk. Toreiz mums taču bija neizturami smagi.»

Larisa nekā vairs neievēroja sev visapkārt. Viņa staigāja pa izstādes teritoriju starp zaļajiem dzīvžogiem un alejām, pār kurām pacēlās gaišās paviljonu celtnes, turēja Olgu zem rokas, ar smaidu atbildēja uz viņas smiekliem, bet domāja tikai par Aržanovu un redzēja tikai viņu vienīgo. Taču, kad Olga atkal atsāka valodas par Aržanoviem, Larisa kļuva uzmanīga.

— Varjai ir pielūdzējs, inženieris Logunovs. Viņš pašreiz strādā kopā ar mums Jeņisejas taigā, vada raktuves. Es viņu dēvēju par elku pielūdzēju. Logunovam ir vienpadsmit māsas, māte un tēvs, un satiekoties viņi visi trīspadsmit balsīs cenšas viņu pārliecināt, lai precoties. Bet viņš nevar ciest sieviešu sabiedrību. — Olga jautri iesmējās. — Tad arī es nolēmu viņu ieprecināt un klubā savedu kopā ar glītu atraitnīti. Jums būtu vajadzējis redzēt, kā viņš sēdēja tai blakus un kādus skatienus raidīja man: acīm redzot, nolādēja manu sievišķa uzbāzību. Mēs tur dzīvojam draudzīgi. Mums ir vēl divi stalingradieši: Vaņa Korobovs un viņa sieva Nalaša. Jūs viņus pazīstat... Es jums, klau, ko palūgšu. Parunājiet Aržanovam par Natašu. Atgādiniet viņam: Nalaša Čistjakova no Staļingradas. Volgas kapteiņa meita. Viņai laikam izpaužas kontūzijas sekas. Nesen Natašai piedzima lieliski dvīņi. Bet jau grūtniecības laikā viņai sākās ģīboņi un vemšana, ar atmiņu nav lādzīgi. Es pati būtu parunājusi ar Ivanu Ivanoviču, taču man nav visai ērti.. .

«Bet man vēl ļaunāk nekā neērti!» Larisa nodomāja, tomēr nespēja atteikties no šā uzdevuma — arī viņai taču bija uz mūžu palikusi atmiņā Nataša Čistjakova — un apsolīja:

— Labi, es parunāšu ... Iesim uz manām mājām! — Larisa ierosināja. — Mums ir viena istaba, bet, ja jūs esat ar mieru pārgulēt uz grīdas, tad, nudien, būs labi.

— Pa frontes paradumam? — Tavrovs jautri noprasīja. — Lai notiek! Mēs ar Volodju esam ar mieru, bet kā tu, māmiņ?

— Arī es esmu ar mieru. Mēs esam apmetušies pie paziņām, taču arī pie viņiem ir saspiesti.

30.

Diploms. Plāna, atturīgi darināta grāmatiņa. Kad atver, tūdaļ acīs krīt ar sarkaniem burtiem iespiestais: «Ar izcilību.» Zemāk rakstīts: «Gromova Varvara Va-siļjevna.» Gandrīz neviens viņu tā nav uzrunājis. Gan

mājās, gan institūtā aizvien tikai Var ja un Varjuša, lai gan viņai jau trīsdesmit piektais gads un sen būtu laiks godāt arī tēva vārdā. Nu viņa stāsies darbā — un tad: acu ārste Varvara Vasiļjevna. Institūts pabeigts. Beidzot tomēr! Tagad arī Ņikita Burcevs būtu saņēmis diplomu. Mīļais novadnieks Ņikita Burcevs nenodzīvoja līdz Uzvaras dienai. Ja nebūtu bijis kara, viņš sen jau strādātu par ķirurgu dzimtās Jakutijas apmetnēs. Arī Var ja būtu agrāk devusies dzīvē. Taču diplomu saņemt nekad nav par vēlu. Gluži otrādi: jo vēlāk tas notiek, jo lielāks prieks sirdī.

Varja noraugās uz sava kursa meičām un uzsmaida: ak jūs laimīgie putnēni! Tikai čivināt un nezināt, kā jums dzīvē veiksies. Tikai nemainiet savu lielo laimi pret vilinošo mājas omulīgumu. Nav ko slēpt, pat Var-jai, partijas biedrei, bija gadījušies brīži, kad šķita, ka svarīgāk par visu ir iekārtot sev ģimenes ligzdiņu. Taču rūgtās pieredzes izmācītais Ivaps Ivanovičs nebūtu to pieļāvis. Un Varja jau pati arī nenosēdētu mājās.

Varja raugās uz diplomu, un viņas sirds līksmo:

«Tagad tu uz mūžu esi mans, mīļo Ivan Ivanovič! Arī dēls mums ir. Ai, cik labi! Bet kaut es varētu uzsākt darbu atkal kopā ar tevi!»

Palūk, arī vakars klāt. Pirmais vakars pēc Varjas izlaiduma . . . Ļeņingradas šosejas nama spoži apgaismotajā istabā klāts galds burta T veidā: ēdamgalds piebīdīts pie rakstāmgalda, un abi pārklāti ar baltiem galdautiem. Varja, Galina Ostapovna un Raječka — Leonīda Aleksejeviča Zlobina sieva rosās gan ap galdu, gan virtuvē.

Raječkai ir glīta, prasmīgi krāsota seja, kurā šur tur iemetušās sīkas krunciņas, plāns degups, šauras lūpas un ļoti balti, plēsonīgi zobiņi. Viņa ir maza auguma, kustas viegli un žigli, viņai ir tādi paši gaiši mati un melnas acis kā Leonīdam Aleksejevičam. Par savu skaisto un spēcīgo vīru viņa ir astoņus gadus vecāka un ļoti stingri tur viņu savās sīkajās rociņās. Tiklīdz ar Leonīdu uzsāk sarunu kāda sveša sieviete, Raječkai jau sejā sasprindzinājums, acīs ļaunas guntiņas, bet krāsotās lūpas tā sakniebjas, ka tās nav pat vairs redzamas.

Raječka nekur nestrādā- un to nenožēlo. Viņa allaž ģērbusies pēc modes, daudz lasa un labi prot vairākas valodas. Šķiet, ka uz šā pamata ari bija notikusi viņas un Zlobina tuvināšanās: viņa kaut ko tulkojusi viņam. Varja apskauž, ka viņa daudz lasījusi, bet Raječka palielās:

— Es mācos sevis dēļ. Man patīk iespaids, kādu uz cilvēkiem atstāj pretstats starp manu ārieni un iekšējo būtību. Palūkojas uz mani un nodomā: «Vējagrābsle,»— bet, kad sāk sarunāties, — visi pārsteigti.

— Būtu jūs sākusi strādāt par pasniedzēju, jā, tad tiešām būtu pretstats, — parupjā vaļsirdībā noteica Gaļina Ostapovna, ļoti cienīga jaunajā, zilajā krepsatīna tērpā ar baltu ielaidumu uz krūtīm.

Gaļina Ostapovna priecājas par Varjas panākumiem, un viņas brūnās acis mirdzēt mirdz zem melnajām uzacīm. Arī viņa taču reiz bija beigusi institūtu un tāpat gavilējusi un mulsusi uz jaunās dzīves sliekšņa.

— No jums iznāktu laba pasniedzēja, — viņa teica Raječkai, sākdama rīkoties ap gāzes plīti. — Tas nav pa jokam: angļu, vācu un grieķu valodas! Kas par kapitālu jums iet pazušanā!

Ne velti Zlobina sievu draugu pulciņā dēvē par Ra-ječku. Paskat, viņa gatavo vinegretu, priekšauta vietā ap šaurajiem gurniem apsējusi marles gabalu. Mazās kājiņas ieautas kurpēs ar varen augstiem papēžiem, zem greznā tērpa aprocēm vīd smailie, baltie elkonīši, zem blondās frizūras ar sprogām kā princesei redzams tievais kakliņš, ko apskauj īstu pērļu virkne, ausis arī blāvi spulgo divas garenas pērles. Viss ļoti dārgs un skaists: vecāki viņu vēl aizvien lutina.

— Pirmās šķilas egoiste un līdz pašam vecumam tēlos meiteni, — Varjai par Raječku bija teikusi Gaļina Ostapovna, kas, būdama partijas biedre no tūkstoš deviņi simti divdesmit ceturtā gada un turklāt ar trīsdesmit gadu darba stāžu, nespēja sevi iedomāties ārpus kolektīva.

Sadraudzēties ar Zlobina sievu viņām nenāca ne prātā. Pārlieku sveša viņām šī Raječka! Zināms, izglītība viņai ir spīdoša — augusi kā vienīgā meita inženiera ģimenē,

kurš pazīstams tālu aiz valsts robežām, pabeigusi vidusskolu, institūtu, mācījusies mūzikas skolā. Bet visa viņas būtne aizņemta ar rūpēm par sevi. Pēc viņas domām, Zlobins dzīvo un strādā tikai tālab, lai viņam būtu tāda neparasta sieva. Bērni — līdzeklis, lai stiprāk piesaistītu pie sevis vīru.

— Strādāt par pasniedzēju? — Raječka kā putniņš pavērsa skaisto galviņu uz Gaļinas Ostapovnas pusi.

— Es varētu to darīt, bet man taču nav diploma: neesmu nokārtojusi visus valsts eksāmenus. Tagad kārtot vienīgi diploma dēļ negribu. Es taču tā kā tā nestrādāšu. — Ar tievajiem pirkstiņiem, kas bija sarkani no biešu sulas, viņa uz sīki sagriezto dārzeņu kaudzītes izveidoja vēl vienu ziedu, izgreznoja to ar pētersīļu lapām un pati nopriecājās par savu roku darbu. — Man dažreiz patīk pasaimniekot, un es sevi uzskatu par pietiekami kvalificētu mājasmātes lomai, — viņa piebilda, atsaucot Varjai atmiņā jautro niekkalbi Pāvu Romanovnu.

— Taču man labāk patīk lasīt un studēt senos dzejniekus un filozofus.

— Bet kādēļ gan? — Varjai paspruka.

— Nu, kaut vai pašas prieka dēļ un vīra dēļ, lai viņš lepotos ar mani.

Sievietes rosījās lielā aizrautībā. Tika iesaistīta arī Dusja, istabas kaimiņa — rasētāja sieva. Aržanovi arī viņus bija ielūguši viesībās: ja priecājas, lai priecājas visi un lai neviens netiktu aizvainots.

Atskanēja zvans. Var ja aizsteidzās atslēgt durvis, un priekšnamā klupšus ieklupa Ivans Ivanovičs un Zlobins, nesdami pilnu grozu ar dzīvām puķēm. Kā tikai tur nebija: gan baltie ceriņi, gan rozes, gan ciklamenu košās lentītes! Varja pat apjuka, ieraugot tik daudz puķu. Gājienu noslēdza Rešetovs ar Mišutku uz rokām, kuru vīrieši šodien paši bija atnesuši no bērnudārza.

— Te jums būs vēl viens zieds! — Rešetovs teica, nododams bērnu Varjai,

— Et neetu diedt, bet puika, — Mišutka nopietni iebilda, melnīgsnējo mūlīti pieglauzdams pie matēs sejas.

— Apsveicam! Apsveicam! — it kā norunājuši, vienā balsī nosauca Zlobins un Jvans īvanovičs un, iegājuši istabā, novietoja grozu uz palodzes, aizsedzot logu.

— Nu, mana mīļā teicamniece, atļauj man tevi noskūpstīt.

Ivans īvanovičs pacēla uzreiz kā Varju, tā dēlēnu un, visu klātesošo vidū valdot rosmībai, noskūpstīja sievu.

— Un mani? — Mišulka apvainojās.

— Tevi es jau noskūpstīju bērnudārzā. Bet var vēlreiz. Šodien tu laikam nekā neesi atnesis līdzi no turienes. — Un Ivans īvanovičs smieklos dzirkstošām acīm pastāstīja Zlobinam, kā Mišutka gandrīz bija atstiepis uz mājām rotaļu zaķīti.

— Kur tad dāvana! — Rešetovs atgādināja.

— Ak jā! — Ivans īvanovičs pieķēra pie svārku kabatas. — Puķes — tās no mums visiem, bet, rau, no manis ... — Viņš izvilka no kabatas nelielu futrāli un ar komisku svinīgumu pasniedza to Varjai.

Viņa atvēra un piesarka no prieka: uz tumša samta laistījās zelta aproce.

— Ļauj, es pats aplikšu. — Ivans īvanovičs atsprādzēja mazītiņo slēdzi, aplika aproci Varjai ap gludo roku un sastiprināja to tik veikli kā dzimis juvelieris. — Vai patīk?

Varja klusēdama lūkojās uz vīru un smaidīja.

— Bet paskaties taču! — viņš uzstāja, gandrīz vai apvainojies. — Mēs trijatā apbraukājām vairākus veikalus un nekādi nevarējām izšķirties, ko ņemt. Šo es izmeklēju.

— Skaisti! — Varja pacēla roku un ar tīksmi noraudzījās uz rotu, kas mirdzēja viņai uz delma. «Tomēr tā ir ļoti dārga,» viņa nodomāja. «Droši vien visus ietaupījumus iztērējis.»

— Ļoti jauka! — piebilda Raječka, kas jau bija paspējusi nomazgāt savus pirkstiņus. — Tirkīza iekalums ir apburošs. Krievu tautai vienmēr ir paticis tirkīzs: zilā krāsa nozīmē uzticību.

— Dārga manta! — noteica arī Gaļina Ostapovna.

— To et tev nopilku! — Mišutka palielījās, glaimi ieskatīdamies mātei acīs.

— Nemels, puišeht! — Ivans Ivanovičs attrauca, un visi nosmējās.

«Ai, cik jauki! Cik priecīgi!» Varja nodomāja, atkal iziedama virtuvē. «Un cik tas ir skaisti!» Atkal un atkal viņa ar prieku noraudzījās dāvanā. «Tirkīzs. Zilā krāsa — uzticība. Jā, uzticība uz visu mūžu!»

31.

— Nu, uzdzersim par jauno acu ārsti! — Rešetovs teica, paceldams glāzi. — Es šodien nevaru dzert: pulksten deviņos man ir steidzama operācija, taču šāda svinīga gadījuma dēļ. . . Tagad turieties, Varja! Lai kauna sārtums nesitas sejā.

— AI kaunu neval tit, vajag al dūli! — Mišutka izlaboja, rādot tuklo dūrīti.

— Ak tu viens! — Varja piepogāja priekšautiņu dēlam uz krūtīm un arī pacēla glāzi.

— Uz kurieni jūs saņēmāt norīkojumu? — vaicāja Zlobins, kas rātni sēdēja blakus savai maziņajai sievai.

— Uz žokļu un sejas slimību hospitāli.

— Tātad jūs strādāsiet kopā ar Larisu Petrovnu! — Rešetovs teica.

— Ar kādu Larisu Petrovnu?

— $e tev nu bija! Tā nu nedrīkst aizmirst frontes draugus, vēl jo vairāk tādus kā Firsova!

— Firsova?! — Varja bija vairāk pārsteigta nekā iepriecināta.

— Vai tad Ivans Ivanovičs nav jums stāstījis? — Re-šetovs, kas nekā nenojauta, ar mierīgu prātu gremdēja draugu.

— Nē . . . — Varja samulsusi paskatījās uz vīru.

— Es biju gluži piemirsis ... — Ivans Ivanovičs nosarka kā skolēns. — Es viņu neesmu saticis, tikai Gri-gorijs Gerasimovičs man stāstīja, ka Larisa Pet-rovna esot tur, — viņš steidzīgi taisnojās, taču atcerējās savu satikšanos ar Firsovu un nosarka vēl vairāk.

«Kādēļ gan es noliedzu, ka esmu saticis Larisu, viņa var vēl pastāstīt Varjeņkai!»

— Ta, ta, ta! — novilka Raječka, izsmējīgi nolūkodamās laulātajā pāri. Mazā neveiklība pie galda sagādāja viņai prieku: kā Aržanovi, tā Rešetovi taču atklāti nosodīja viņas pašas greizsirdību.

— Larisai Petrovnai pašlaik ir liels jaunrades darbs, — Rešetovs sacīja.

«Patiešām, viņš varēja aizmirst. Viņi parunājuši par Firsovas darbu, un tas bijis viss. Kas tad viņa tagad vairs viņam ir?» Varja nodomāja, uzmeta skatienu aprocei, puķēm, Mišutkam un atplaukusi uzsmaidīja Iva-nam Ivanovičam. Viņš saprata, ka grēks viņam ir piedots, un noskūpstīja Varjai roku.

. — Tas ir labi! — nopriecājās Gaļina Ostapovna, kas

arī bija ievērojusi Varjas apjukumu un Aržanova samulsumu.

Pēc tam visi dziedāja — ja jau priecājas, tad priecājas, — un Ivans Ivanovičs smiedamies izsaucās:

— Ek, jupis parāvis, cik slikti mēs dziedam! — Un, lūkodamies uz viņu, smējās arī pārējie.

Tikai Mišutka, kam glāzē lēja boržomu (viņš to dzēra viebdamies un krekstēdams, gluži kā pieaugušie vīrieši), nesmējās, bet visu laiku taisījās dziedāt un nebija pierunājams likties gultiņā.

— Nu labi, tu mums nodziedāsi viens pats un tad iesi gulēt, — Varja noteica, paskatījusies uz viņa ce-kuliņu, kurā bija sagriezts tievs matu gredzentiņš

Un Mišutka sāka dziedāt skaļi un jūsmīgi:

Tautene, lai baiļu nava,

Ejam nāvēt kaujā mēt —

Dulklit mant un lode tava Ienaidnieku udvālēt!

— Kas tad tas, vai grieķiski? — Rešetovs labsirdīgi vaicāja Raječkai.

Viņa saīga, taču Mišutkas sārtā sejiņa bija tik komiska un dziedāšana skanēja tik jocīgi, ka dusmoties nepavisam nevarēja.

— Nē, tā ir vietējā izloksne, — Ivans Ivanovičs paskaidroja, arī ar labpatiku nolūkodamies dēlēnā. — Tas nozīmē: Šautene, lai baiļu nava, ejam nāves kaujā mēs — durklis mans un lode tava ienaidnieku uzvarēs!

Vai saprotams? Mēs taču neesam vainīgi, ka mums tāda bieza mēle!

Un Ivans Ivanovičs ar nožēlas pilnu skatienu pavadīja Mišutku, kas atkal bija gribējis dziedāt, bet Varja, viņu pārtraukusi, tagad dēlēnu stiepa gulēt uz kaimiņu istabu. Taču, arī iekāries mātes rokā, kas viņu bija apņēmusi ap vidu kā runci, Mišutka vēl nez ko sauca savā nesaprotamajā izloksnē un vicināja dūrītes.

Mazliet vēlāk aizsvilās Raječka, kļuvusi greizsirdīga uz Leonīdu Aleksejeviču Dusjas, Aržanovu kaimiņienes,, dēļ, un viesības būtu izjukušas, ja enerģiski neiejauktos Gaļina Ostapovna. Pierādījās, ka Rešetova sievai ir diplomāta dāvanas: viņa salabināja dzīves biedrus un nomierināja Dusju, uzvedinot Raječku uz domām, ka viņas aizsvilumu radījusi vienīgi slimīgi ātrā daba un ka vajag atvainoties. Taču atvainojusies Raječka nerimās, un Varja sadzirdēja, ka viņa, ielējusi vīram tēju un ar mazajiem pirkstiņiem ielaizdama glāzē citu pēc cita vairākus graudiņus cukura, klusiņām teica:

— Tu mani atkal novedīsi līdz ārprātam. Man gribētos šo glāzi iešļākt tavā purnā. Es tevi sapļaukāšu, nelieti, ja tu vēlreiz paskatīsies uz viņu!

Varja apstulbusi tikko neizmeta no rokām vāzi ar cepumiem. Viņa neticēja pati savām ausīm. Vai tiešām šādus vārdus teica šī smalkā sieviete, kas izlasījusi tik daudz grāmatu, interesējas par seno laiku dzeju un filozofiju un prot vairākas valodas? Tas nu patiešām ir pretstats! Spēkavīrs Zlobins sēdēja ļoti bāls un tikai nomākti pūta, acīm redzot, bīdamies, ka tik Raječkai nesprūk vaļā skaļas lamas. Tramīgais skatiens, ko viņš uzmeta draugiem, pauda tādu sarūgtinājumu, ka Varja, sastapusies ar to, novērsās.

«Vai tad tā var dzīvot!» Varja nodomāja. «Kāpēc gan viņš — spēcīgs, drosmīgs cilvēks, ievērojams ķirurgs — pacieš tādas rupjības? Vai viņš ļoti mīl Raječku, vai arī pacieš meitiņu dēļ? Ai, cik neglīti: «Iešļākt glāzi purnā.» Kā viņai nav kauna!»

Atgājusi no galda, Varja ar acīm norādīja Ivanam Ivanovičam uz laulāto pāri: sak, izpestī! Viņš saprata, kas darāms, un palūdza:

— Leonīd Aleksejevič! Pastāstiet mums, kas jauns jūsu klīnikā!

— Iztaisnojam bērniem un pusaudžiem izliektos mugurkaulus, — iepriecinātais Zlobins ņēmās mundri stāstīt. — Vai varat iedomāties, kas tas par lielu darbu —n novērst jaunam cilvēkam kupra izveidošanos.

— Kā nu ne! — Ivans Ivanovics saņēma Zlobinu aiz rokas un pavilcis nosēdināja viņu uz dīvāna starp sevi un Rešetovu.

«Vai redzi, cik veikli es viņu izpestīju no šās mazās, bet indīgās raganiņas nagiem?» Varjai stāstīja viņa jautri piemiegtās acis.

' 32.

— Un Grigorijs Gerasimovičs ari iet uz priekšu. īsteni izvērsies! — Ivans Ivanovics izsaucās, no visas sirds priecādamies par draugu panākumiem. — Bet dīvaini gan, jods parāvis! Cik daudz lieku šķēršļu reizēm jāpārvar!

— Konservatīvisms! — Zlobins īgni norūca.

— Ja tas vien būtu! Konservatīvisms — to var saprast, ja vēlaties, tas ir pat likumsakarīgi. Vecais bez cīņas nedod ceļa. Tas atmirst nīzdams un mocīdamies un, par spīti tam, ka rada kavēkļus, dažreiz modina pat cienību. Tā ir uzskatu cīņa. Taču mums bieži vien iznāk sadurties ar vienaldzību. Lūk, kas ir drausmīgāks par jebkuru konservatīvismu!

— Klāj vaļā! Klāj vaļā! — Zlobins skubināja, no jauna iedegdamies: Ivans Ivanovics bija viņu ļoti sāpīgi aizķēris. — Vai jūs cienījat konservatorus, biedri profesor?

— Jā, es viņus cienu kā pretiniekus, kā nopietnus un pārliecinātus pretiniekus. Turpretim stulbi vai egoistiski vienaldzīgus ļaudis es sistu tikai nost. Ar saknēm viņi ir turpat — pagātnē. Bet kāda ir būtība? Man ir ērti, mierīgi. Galvenais, mierīgi, bet jūs tur nez par ko rūpējaties, traucējat mani ar savu kņadu un grūžat mani

uz risku, ka varu zaudēt silto vietiņu. Un tā tikai personiskā miera labad šāds ierēdnltis izjauks ikvienu pasākumu, kas nepieciešams tautai. Taču visbriesmīgākais, ka šādi mierīgi un vienaldzīgi ļaudis ir jebkurā darbā.

— Konkrētāk, profesor!

— Konkrētāk? Lūdzu. Es izstrādāju sirds zondēšanas metodiku. Iebildumi ir nikni. Bet vai ir ko citu ieteikuši? Itin neko. Ārstēšanu ar mieru. Citiem vārdiem, nekādu ārstēšanu, lai tikai nevajadzētu riskēt. Redziet, Grigorijs Gerasimovičs plaši ievieš praksē ciskas kaula kakliņa lūzumaķirurģisku ārstēšanu. Iebildumi ir nikni. Bet ko ieteic? Ārstēšanu ar mieru. Tātad nekādu ārstēšanu. Cilvēkiem pa deviņi mēneši jāguļ nekusloties, lai gan mirstība pie tam ir milzīgi liela. Turpretim pie mums slimnieki ar tādiem lūzumiem ceļas augšā septītajā diena . ..

— Joki vien būs! Kaut gan šo to esmu dzirdējis.. . — domīgi noteica Zlobins, kas jau labi sen nebija ticies ar draugiem.

— Kas nu par jokiem! Un turklāt vēl mierīgo ierēd-nīšu vienaldzības dēļ mums ir kavēklis ar naglām. Naglas — tas, zināms, ir nosacīts nosaukums. Pareizāk — metālā bultas.

-— Kas par naglām? — ieinteresējās pat Raječka.

Rešetovs pasmīnēja un sabužināja cietos matus.

— Iedomājieties, rau, šādas pašas viesības un arī otrajā stāvā. Viņš un viņa. Viņš ir bezprātīgi iemīlējies, viņa koķetē. Un tad nu jaunais cilvēks, vīna iekveldēts, saka:

— Es mīlu tevi!

— Neticu.

— Dzīvību tevis dēļ nežēlošu!

— Izlec pa logu.

Šis, ilgi nedomādams, ieskrienas — žvikt! — un jau uz ietves, taču augšā neceļas. Abas kājas ceturtdaļu virs ceļgala lauztas. Turklāt kas par sarežģītiem lūzumiem radušies!

— Šausmas! — vienā balsī iekliedzās Dusja, Gaļina Ostapovna un Varja.

— Muļķīgi! — Raječka novilka. — Taču, nudien, mēs dzīvojam pārāk garlaicīgi. Ne vien pa logu izlēkt, bet pat darbu nokavēt nedrīkst mīļotas sievietes dēļ. Itin nekādas romantikas un nekādu kaislību. Senatnē bija citādi. Minēsim kaut vai Antoniju un Kleopatru .. .

— Jūsu Kleopatra droši vien uzreiz iedegās pret-mīlā? — vaicāja Zlobins, kļuvis pavisam drošs, līdzko Raječkas domas bija novirzījušās pie senatnes varoņiem.

— Viņa ne acu neparādīja slimnīcā, — Rešetovs ar smalku ironiju pavērās Raječkā. — Jūsmo nu vēl pēc tā visa par romantiku!

— Kas par riebekli! — Var ja sadusmojusies izsaucās. — Pamudinājusi cilvēku uz tādu neprātīgu rīcību un kaut jel būtu pažēlojusi!

— Uz cik dienām, jūsuprāt, šis biedrs bija izsists no ierindas? — Ivans Ivanovičs jautāja, pievilcis sev klāt Varju un piesēžoties ciešāk pie draugiem, lai dotu viņai vietu.

— Gan jau droši vien savus pāris mēnešus nogulēja ģipsī, — Zlobins izmeta.

— Nē, septītajā dienā viņš sāka staigāt pa palātu. Ar kruķiem, protams, bet staigāja.

— Pasakas maziem bērniem!

— Nopietni, Grigorijs Gerasimovičs viņam salauztajos kaulos ievadīja pa naglai, katru trīsdesmit piecu centimetru garumā, un tādā veidā tos sastiprināja. Tagad slimnieks mūsu naglas negrib atdot. Ar tām, viņš saka, es jūtos ļoti stiprs. Bet naglu ziņā mums ir deficīts. Veikalos medicīnas vajadzībām nekā tamlīdzīga nav. Ministrijā pat nesola. Saka, ka tādu naglu ražošanai vajadzīga īpaša rūpnīca. Vajadzēja ķerties pie tumša darījuma ar kādu rūpnīcu. Viņi pēc mūsu pasūtījuma gatavo no nerūsējošā tērauda šīs naglas, bet mēs ārpus kārtas apkalpojam viņu slimniekus. Ejam, kā redzat, nelikumīgus ceļus.

— Arī sasniegums! — Raječka noteica, it kā salstot pagrozīdama šauros pleciņus. — Tas tikai vēl trūka, ka visus cilvēkus jau priekšlaikus sastiprinātu ar dzelzs bultām! Tad būtu pilnīga drošība pret lūzumiem. Bet es

gan nebūtu ar mieru. Jūsu naglas taču droši vien kaulu smadzenes samaļ biezputrā ...

— Mīļā Raisa Sergej evna, jums gan par kaulu smadzenēm ir tikai gastronomisks priekšstats, — Ivans Iva-novičs ar nepatiku iebilda.

— Mūsu klīnikā dažiem ārstiem ir tādi paši uzskati, — Gaļina Ostapovna iejaucās viņas sirdij tik tuvajā sarunā. — Atradušies nikni pretinieki.

— Garo kaulu lūzumi — tā vēl nav problēma, bet, lūk, ciskas kaula kakliņa lūzums! Ko te sacīsiet? — Un Rešetovs pētījoši pavērās Zlobinā. — Tas, ka kaulu saaugšana notiek tikai retos gadījumos un ka mirstības procents milzīgs, ir zināms katram feldšerim. Ciskas kaula kakliņa lūzums taču parasti gadās vecākiem cilvēkiem, kuriem nogulēt ģipsī bez kustībām mēnešus sešus astoņus — bēdīga būšana.

— Es zinu. Arī pa gadam guļ. Tāpēc šo lūzumu ārstēšanu visbiežāk sarežģī plaušu karsonis. Par izgulēju-miem jau nav pat ko runāt. Bet kā tad jūs rīkojaties? Arī naglu?

— Jā, naglu. Un mūsu slimnieki jau sestajā dienā ceļas gultā sēdus. — Rešetovs atkal sabužināja matus. Viņš pēc pirmās glāzītes vairāk nedzēra un nebija iereibis. — Pašlaik es strādāju, lai uzlabotu aparātu, tiesa, ne visai sarežģītu, taču nepieciešamu šīm operācijām. Kad viss būs gatavs, mēs uzaicināsim jūs un jūs paskatīsieties.

— Es neiešu gaidīt, «kad viss būs gatavs», bet tuvākajās dienās iegriezīšos pie jums, — Zlobins sacīja.

— Lūdzu! Ja vēlaties, iesim tūlīt. Es operēšu kakliņa lūzumu.

— Leonīd!

— Kas ir, Raječka?

— Pietiks jums ar kupru ārstēšanu. Es tā vien skatos, ka šī nagla jau ielīdusi arī tavās smadzenēs!

— Darba mums diezgan, tomēr es tā kā tā tūlīt iešu līdzi Grigorijam Gerasimovičam!

«Viņa ir gatava uzlikt ķepu arī uz viņa darba,» Ivans Ivanovičs nodomāja. «Tāpat kā Varja . . . Ek, ir gan šīs

sievietes! Spriedelē par vienlīdzību, bet tā vien grasās izlietot savu augstāko varu!» Taču Ivanam Ivanovičam negribējās domāt sliktu par Varju, un viņš, pazīdams sievas viengabalaino raksturu, sevī noteica: «Dažreiz laba vēlējums izpaužas arī kā despotisms.»

Bet Var ja, noklususi un kā silts kaķēns pieglaudušies pie viņa sāniem, prātoja:

«Raug, es vēlējos kļūt Ivanam Ivanovičam ne vien-uz-ticīga sieva, bet arī derīgs darba biedrs. Taču viņš ņēma un aizrāvās ar sirds slimībām. Tagad man vajadzēs strādāt savrup. Un tas vēl nav viss: vajadzēs viennotaļ uzklausīt daždažādas runas par viņu. Drebēt par viņu. Vai nu maz jaunu operāciju ieviests praksē pēc kara, nevajag jau tūlīt ķerstīties pēc visādiem jauninājumiem! ... Vai man ir tiesības klusēt? Nē, es nevaru mierīgi skatīties acīs tā bērna mātei, kurš gājis bojā uz viņa operāciju galda, un nevaru mierīgi noskatīties, kā viņš šķiež savus spēkus. Tomēr viņš nevis nāk pie prāta, bet sāk interesēties par vēl drausmīgākiem jautājumiem — par slimnieka temperatūras pazemināšanu pirms operācijas.»

— Par ko tu sasapņojies? Tu biji it kā iemigusi ar vaļējām acīm, — Ivans Ivanovičs sacīja, viņu lēni sapurinādams.

— Es domāju par tevi.

— Ko tad tu domāji?

— Tāpat vien ... — Varja sasarka, neprazdama veikli izlocīties, un uzreiz sajuta, ka glāstošā roka, kas atradās uz viņas pleca, it kā sastinga.

— Vai jūs Ivans Ivanovičs nav pavedinājis uz sirds ķirurģiju? — Zlobins jautāja Rešetovam.

— Kā to teikt, — Rešetovs iesmējās, skatiens, ko viņš uzmeta Aržanovam, pauda gandrīz maigumu. — Katrā ziņā viņš mani ir iepazīstinājis ar šās nozares noslēpumiem. Vārdu sakot, asistenta uzdevumam esmu sagatavots. Un reizēm es palīdzu. Agrāk palīdzēju galvas smadzeņu operācijās. Slikti taču es jums neasistēju, Ivan Ivanovič, vai ne?

— Pat ļoti labi.

— Bet ar mūsu jaunajiem ķirurgiem jūs, liekas, esat apmierināts. Divus ordinatorus viņš ir pilnīgi paverdzinājis: sākumā viņi bija izvēlējušies neiroķirurģiju, bet tagad dod tikai viņiem šurp sirdi un citu neko! Es, zināms, jokoju. Viņi vēl neoperē, bet no galda neatiet ne soli, — Rešetovs stāstīja tālāk; viņš pat atplauka un kļuva jaunāks, kad valodas ievirzījās par operācijām. — Ivanam Ivanovičam ir dedzīgi domu biedri: Peka, mazulis baltgalvis, divdesmit četrus gadus vecs, un Na-zaričs, mēnešus piecus vecāks. Pekām, tas ir, Pjotram Petrovičam, bieži mēdz sāpēt galva, tad nu Nazaričam kādu laiku bija nopietnas aizdomas, ka Pekām esot audzējs «turku seglu» apvidū. Redz, ko nozīmē mānija! Jūs, zināms, esat dzirdējusi par tādiem segliem? — Rešetovs vaicāja Varjai.

— Kas par muļķībām! — Raječka šaubījās.

— Kāpēc tad muļķības? Ja gribat zināt, jums ir arī «zirga aste» un «suņu bedrītes». Bet turku segli — tā ir galvaskausā vieta, virs kuras krustojas redzes nervi, kas iet no acīm uz pakausi. Audzēji, kas tur rodas, ir ļoti grūti pieejami. Tiem piekļūst klāt, mazliet paceļot smadzeņu pieres daļu ...

Klausoties Rešetovā, Ivans īvanovičs pavērās Varjā, ieraudzīja viņas skumji spraigo seju un neviļus nopūtās. Tiesa, pašlaik viņš atstājis novārtā neiroķirurģiju, lai gan tāpat kā agrāk interesējas par tās problēmām. Pārāk sarežģīts darbs bija sirds operāciju apgūšana.

— Neiroķirurģiju es tomēr nepametīšu, — Ivans Iva-novičs domīgi noteica. — Savā laikā arī tā man nepadevās viegli. Dažkārt pārnācu mājās no darba, nolikos gulēt, bet acu priekšā saviebtas sejas un asiņaini galvaskausi. Iemigt nav iespējams — tik smagi bija. Nodomāju: jods to parāvis! Bet no rīta piecēlos un atkal stājos pie tā paša. Neiroķirurģija — tas ir dižens darbs! Ja Bēthovens būtu ticis neiroķirurgu rokās, viņš nebūtu kļuvis kurls: viņam bija smadzeņu tūska. Ievērojamais matemātiķis Puankarē arī slimojis ar to.

— Un kas bija rakstniekam Nikolajam Ostrov-skim? — Galina Ostapovna taujāja. Viņa ar Aržanovu kaimiņiem bija pārspriedusi pēdējo lugu par jauno Ķīnu,

ko izrādīja Vahtangova teātrī, bet, izdzirdusi par Bēthovenu, atkal ieinteresējās par ķirurgu sarunu.

— Ostrovskim bija attīstījusies traumatiska smadzeņu tūska. Mūsdienās viņu būtu varējuši glābt.

— Vai re! Tās jums nav vis nez kādas naglas, — Zlobins pa jokam iebikstīja Rešetovam sānos.

33.

Gridņeva klīnikas traumatoloģijas nodaļā, kas atradās pilsētas slimnīcas ķirurģiskajā korpusā, bija visai saspiesti. Pat plašajos gaiteņos bija saliktas gultas.

— Trūkst vietu, — Rešetovs taisnodamies sacīja.

— Cilvēku pieplūdums Maskavā ir milzīgs, bet slimnīcas tās pašas vecās.

— Pie mums arī ir pašauri, — Zlobins mierīgi atteica.

— Vai Lieku sagatavojāt? — Rešetovs vaicāja, saticis ordinatoru.

— Nupat aizveda uz operāciju zāli.

— Interesants večuks . .. Lieka — tas viņa uzvārds. Baltkrievs. Var redzēt, ka darba rūķis. Visu mūžu strādājis par namdari, bet vecumā kļuvis par sargu, — Rešetovs stāstīja, ieejot operāciju zāles priekštelpā.

— Viņš nokritis no nojumes un pārlauzis ciskas kaula kakliņu. Pusmūža ļaudīm šie sasodītie lūzumi ir tīrais posts! Tomēr, ārstējot pēc mūsu metodes, slimie pēc dienām trīsdesmit četrdesmit aiziet no slimnīcas paši savām kājām. Daudziem saglabājas darba spējas.

— Nu, nu! — Zlobins viņu paķircināja, skaidri iztēlodamies, cik neapmierināta pašlaik ir Raječka, kura bija palikusi pie Aržanoviem viņu gaidām.

— Nekāds «nu, nu»! Mēs jau daudzos gadījumos esam lietojuši kakliņa lūzumu sastiprināšanas metodi. Lai nodrošinātu naglas pareizu ievadīšanu, ieteicām uzlabotu instrumentu — ievirzītāju. — Te Rešetovs sadrūma un pikti nokremšķinājās. — Koks nekrīt ar pirmo cir-

tienu, — viņš piebilda, atcerēdamies savas pēdējās likstas. Nē, ne jau ar atplestām rokām kolēģi viņu bija saņēmuši Zinātniskajā padomē.

«Un kas viņiem ir?» Rešetovs nodomāja. «Lieta taču skaidra. Derīgums acīm redzams. Iznāk, ka taisnība Iva-nam Ivanovičam, — vienaldzība ir ļaunāka par jebkuru konservatīvismu.»

— Apskatiet Liekas rentgena uzņēmumus, — viņš ieteica Zlobinam, sākdams mazgāt rokas. — Vai redzat, kā atlūzumi pārmijušies? Bez ķirurģiskas iejaukšanās še saaugšanu nav ko gaidīt!

— Jā, draņķīgs gadījums un, diemžēl, tipisks, — Zlo-bins noteica, uz elastīgās, caurspīdīgās lentas aplūkodams salauztās gūžas locītavas apveidu.

— Atlauztais kauls jānostāda savā vietā un jāsastiprina ar atlauzto galviņu, kas atrodas locītavas bedrē. — Rešetovs pienāca klāt un pār biedra plecu paskatījās pie loga ietvara piespraustajā uzņēmumā. — Vai redzat, cik ļoti tie lūzuma vietā nesakrīt? Nekāda iestiepšana šeit nepalīdzēs. Tātad saaugšana nenotiks, bet ciskas kaula galviņa arvien stiprāk spiedīsies sānis un slimajam sagādās bezgalīgas ciešanas. Cilvēks būs nolemts mūžīgam nekustīgumam,

Zlobins zināja šo lūzumu ārstēšanas garo priekšvēsturi, pats praksē daudzreiz bija sastapies ar tiem, taču, tāpat kā daudzi citi ķirurgi, neticēja metālā sastiprinātāju lietošanai. Kaula smadzenes piedalās asins radīšanā — un dzen nu tur iekšā «naglu»!

— Tagad rodas gluži cita aina! — Rešetovs sacīja, gatavodamies operācijai.

«Nu, nesāc jel lielīties!» Zlobins nodomāja. Viņā cīnījās vēlēšanās, lai biedrs gūtu sekmes, un stingri nodibinājušies vecie uzskati.

Zināms, nav viegli vecākam cilvēkam vairākus mēnešus nogulēt ģipša bruņās — no krūtīm līdz kāju pirkstiem. Izgulējumi jau rodas — tas tiesa. Muskuļi novājinās un pamirst— tas tiesa. Plaušās rodas uztūkumi un iekaisumi — tas ir neapgāžams fakts. Saaugšana nenotiek, vai arī tā norit nepareizi...

«Bet kālab tad mēs aizvien vēl tā ārstējam?» Zlobins nodomāja, sašutis pats par savu uzņēmības trūkumu. «Kādēļ apkarojam «metālisko» virzienu?»

— Ievadot ciskas kaula kakliņā naglu, — Rešetovs stāstīja, jau stāvēdams pie operāciju galda, — mēs tik pamatīgi savienosim atlauztos galus, ka, ja mīļais biedrs Lieka pēc dienām piecām sāks kustināt ievainoto kāju,; tas neiztraucēs pilnīgo mieru lūzuma apvidū. Un nekādu ģipsi!

«Mīļais biedrs Lieka», kalsens, kaulains tēvocis, tikai grozīja lielo degunu, kas kā āķis liecās pār sapinkuļoto bārdas kumšķi, un pūta, tramīgi vērodams ap galdu stāvošo ārstu rīcību. Saklausījies valodas par to, cik smags viņa ievainojums, večuks jau uzskatīja sevi par pazudušu cilvēku un padevīgi lāva ārstiem noguldīt viņa vājo ķermeni tā, kā šiem labpatikas. Operācija notika, anestezējot mugurkaula smadzenes.

— Mēs ievadām naglu ciskas kaula galviņas salauztajā kakliņā, neatsedzot atlūzumus, — Rešetovs skaidroja. — Galvenais ir tas, lai nagla ieietu pareizi, stingri savienojot atlūzumus un dodot stingru balstu ķermenim. Tālab mēs tik daudz uzmanības veltījām īpašas ierīces — ievirzītāja konstruēšanai. Še tas ir! — ķirurgs parādīja instrumentu, kas izskatījās kā cirkulis ar leņķmēru un tēmēšanas irbu, un paņēma no paplātes «naglu» — centimetrus desmit garu tērauda stienīti ar trim garenām lāpstiņām. — Ar ievirzītāja un parastā āmura palīdzību, turklāt kontrolējot ar rentgenu, es ievadīšu naglu kaulā pa augšstilba kakliņa asi. Ievirzītājs rada iespēju izdarīt sitienus ar āmuru tālu no operācijas brūces.

— Tikai, dakter, ar to āmuru tu vieglāk! — negaidīti ierunājās Lieka, paspēdams gan stenēt, gan klausīties.

— Man taču jau septiņi desmiti, ka neizjūku pavisam.

— Mēs esam naglojuši kopā slimniekus, kuriem bija arī pa astoņiem desmitiem.

— Reče, tīrais grēks! — vecais namdaris nobubināja.

— Mūs — šitādus — būtu laiks šķirstā aiznaglot, bet mēs tīkojam vēl un vēl padzīvot. Vai tad jūsu mašīnite der arī jauniem?

— Der. Vai nu mazums nelaimes gadījumu ar jaunatni.

— Tā gan! Ne velti saka: spriganais pats ieskrien nelaimē, lēnīgajam dievs uzsūta .. .

Pārvietojamais rentgena aparāts jau bija uzstādīts pie operāciju galda. Viens no asistentiem Rešetova uzraudzībā ievelk atlūzumus vietā, nosaka naglas virzienu un vajadzīgo garumu.

Tad Rešetovs, izdarījis iegriezumu slimnieka gurnā, urbj ciskas kaula galviņā padziļinājumu un ieliek tanī ievirzītāja orientieri. Atkal rentgens, naglu iedzen iekšā, bet tās galviņu ar uzliekamu plātnīli un skrūvēm piestiprina pie kaula.

— Stāsta, ka esot izdevušies mēģinājumi sastiprināt šos lūzumus ar garu skrūvi, — klusiņām piebilda Zlo-bins, dīvainas neizpratnes pārņemts: šā ārkārtīgi sarežģītā lūzuma operācija viņam šķita pārāk vienkārša... Kā tad tā: cik tālu vien sniedzas viņa ķirurga atmiņa, tik daudz cilvēku aizgājuši uz viņpasauli, un piepeši — viens, divi ar āmuriņu — un it kā būtu salāpījuši.

— Rīt slimais jau uzsāks vispārējo ārstniecisko vingrošanu, — Rešetovs sacīja, neatbildēdams uz biedra piebildi un sašūdams brūci.

— Jūs jokojat!

— Kāpēc? Tas mūsu likums šādiem slimniekiem. Tūlīt noguldīsim viņu gultā, sasildīsim, zem ceļa locītavas paliksim veltnīti, bet rīt — vingrošana.

— Kurš tad ņemsies ar to vingrošanu? — ierunājās Lieka, vēl neatguvies pēc visiem satricinājumiem. — Es savu mūžu ar to neesmu nodarbojies. Bet tagad jau esmu vecs un turklāt vēl salauzīts ...

— Nekas, tu vingrosi. Vajag visā pilnībā atjaunot kājas kustības. — Un tikai tagad, izejot no operāciju zāles, Rešetovs greizsirdīgās dusmās vaicāja draugam; — Skrūvi? Jums taču ir priekšstats par gūžas locītavas kaula poraino uzbūvi? Jūsu Raisai Sergejevnai es būtu teicis: «Cukura kauliņš. ..» Skrūve sadragās trauslo vielu, kas tai visapkārt, un nespēs tanī turēties cieši. Turklāt skrūve sāks griezties ap savu asi. Turpretim

mūsu trīslāpstiņu nagla — tā ir uz mūžu. To tu tur vis nepagriezīsi!

Rešetovs nomazgāja rokas, nometa dvieli uz taburetes un nogrima domās, sadrūmis un izspūris kā balts tītarsr palsā virsvalkā, plati izlicis garās kājas, ietērptas audekla puszeķēs: pat vistuvākie cilvēki izturas neticīgi pret jauninājumiem.

— Bet kā jūs domājat? — viņš painteresējās, zinot, ka Zlobins pats strādā pie jaunas problēmas medicīnā ...

— Pagaidām nedomāju neko. Pavērošu jūsu tēvoci. ..

Rešetovs nopūtās, taču padevīgi noteica:

— Lai notiek! Atnāciet pēc sešām dienām.

34.

Pēc viesu aiziešanas Varja ne ar vienu vārdu nepārmeta Ivanam Ivanovičam, ka viņš nekā nebija teicis par Larisu.

Kad Varja bija noguldījusi Mišutku un sakopusi istabu, viņi vēl ilgi negāja gulēt.

— Man jau kopš bērnības ik vakaru žēl likties gulēt. Kā aizdari acis, tā sešas un reizēm arī astoņas stundas no dzīves pagalam. Tikai tu esi mani samierinājis ar šo nepieciešamību ... — Varja klusu sacīja, sēdēdama pie galda, ģērbusies jau vienkāršā rītasvārciņā, ar aproci ap kailo roku. Viņa atklāti priecājās par dāvanu, tīksminādamās ar to kā bērns ar jaunu rotaļlietu. Un viņu itin viss tagad iepriecināja: eksāmeni galā, gaida interesants darbs. Un mājās mīļotā ģimene. Un, raug, kas par brīnum jauku dāvanu! Tālab arī gribas dienu paildzināt. Tāda diena taču mūžā neatkārtosies.

Ivans Ivanovičs pasmaidīja, saprazdams Varjas noskaņojumu.

— Kā tev šodien patika Raječka? — Varja negaidot jautāja, rotaļādamās ar aproces miniatūro važiņu.

— Pēdējā muļķe. Jā, jā, jā! Netici viņas zināšanām. Man Kamenuškā nepatika Pava Romanovna, bet tā pret šito ir eņģelis cilvēka izskatā.

— Pava kļuva neuzticīga savam vīram, bet Ra-ječka ne.

— Esmu pārliecināts, ka arī viņas tikumīgums ir ārišķīgs. Ne jau Leonīda dēļ viņa uz sava paura skrullē visādus rimbuļus.

— Ai, cik tu rupji! ...

— Uz paura, vai? Bet kā tad citādi? Galva — tā ir gudram cilvēkam. Ne velti mēdz teikt: viņš ir ar galvu. Galviņa? Tā ir bērnam vai tādai sievietei kā tu. Bet Ra-ječkai ir mazs. ar nedzīvām zināšanu drumslām piestampāts pauris. Mēs viņas spriedelēšanu ciešam vienīgi Leonīda dēļ, bet Raječka visiem spēkiem lūko viņu no mums atraut.

— Varbūt viņai piemīt patoloģiska greizsirdība?

■— Gadās. Piemēram, uz alkoholisma pamata. Bet veselam cilvēkam — aiz izlaidības. — Ivans Ivanovičs sadrūma, un Varja saprata, ka viņš atcerējies pagātni un savu drāmu ar Olgu. — Es ienīstu cilvēkus, kuri sagandē citiem mūžu! — Ivans Ivanovičs strauji sacīja. — Visu var paciest, bet nevar ciest, ja kāds mīda tavu pašcieņu, tāpat kā pats nedrīkst mīdīt kājām tuva cilvēka jūtas.

Lūkodamās uz viņu, Varja atcerējās, cik grūti viņam bija, kad Olga iemīlēja Tavrovu un Ivans Ivanovičs viņu vidū kļuva lieks, «trešais», kā Tavrovs viņu kādreiz bija nosaucis. Kā Olga baidījās viņa atgriešanos no taigas! Taču viņš netraucēja Olgas laimi un ne reizes neapvainoja viņas jauno vīru.

Varjā uzversmoja karstas jūtas, tāpat kā viņas tālajās dienās.

— Tu zini, satikšanās ar tevi ir pats lielākais notikums manā mūžā! — Varja nočukstēja. — Tu mani iemācīji, kā jādzīvo un kā jāstrādā. Tu darīji mani laimīgu!

— Es priecājos, ja tu patiesi esi laimīga.

— Jā. Ļoti. Un tu?

— Es arī. Tomēr ... — Ivans Ivanovičs padomaja par domstarpībām ar Varju sakarā ar viņa jauno darbu, par to, ka Larisa Firsova jau sasniegusi vairāk nekā viņš .,«

Tomēr. . . — Varja satraukti steidzināja.

— Tomēr es daudzējādā ziņā esmu neapmierināts ar sevi. Saproti: tā nav tieksme pacelties pāri citiem. Man nedod miera vēlēšanās pilnā mērā kalpot tautai. Lūk, mani ļoti iepriecina Rešetova jaunais darbs .. . Kad es ieraudzīju to jauno cilvēku sestajā dienā pēc kāju lūzuma, ieraudzīju, kā viņš staigā ar kruķiem, es noskūpstīju Grigoriju Gerasimoviču. Ir bijuši tādi zinātnieki kā Pirogovs, Pavlovs, Burdenko. Ikviens no viņiem radījis medicīnas zinātnē savu skolu. Ir zinātnieki, kas visu mūžu strādājuši pie vienas problēmas un izdarījuši brīnišķīgus atklājumus, turpretim mēs — tādi kā es un Rešetovs, mēs ejam pa jau iezīmētiem, bet vēl ne* iestaigātiem ceļiem.

— Un neesat ar sevi apmierināti, — Varja viņu pārtrauca ar vieglu zobgalību. — Tad kā gan lai jūtamies mēs, kas bikli nostājamies uz iestaigāta ceļa? Tu esi apguvis ļoti daudz ... — Varja pavērās vīrā un saprata, ka pašreiz atkal var aizvainot viņu. — Nedusmojies! — viņa klusu palūdza.

— Nē, es dusmojos. Kā gan tu nespēj saprast, ka darbs man ir dārgāks par pašu dzīvību?

Viņš piecēlās, pastaigāja pa istabu, noņēma pulksteni un ilgi noskatījās uz steidzīgi skrejošo sekundu rādītāju.

— Jau vēls.

— Vienīgi mums ir jau vēls, — Varja attrauca pasvītroti mundri. — Labi ļaudis mūsu vietā tagad kaimiņus apdullinātu ar dejām un dziesmām. Bet mums — tikko sapulcējāmies, tūlīt jau runas par darbu. Tikai vienreiz mūžā ir tāds vakars, un tanī pašā viesi atrada iemeslu pazust.

35.

«Žēl, ka es apņēmos parunāt ar viņu. Butu labāk Olga Petrovna pati... Tagad iznāks, it kā es izmantoju Na-tašas slimību par ieganstu, lai satiktos.»

Taču šaubīties jau bija par vēlu, un Larisa, viegli pieklauvējusi, atvēra Aržanova kabineta durvis.

Ivans Ivanovičs stāvēja ar muguru pret durvīm. Virsvalka iežmaugtie stāvie pleci krasi redzami uz lielā loga fona. Rokās viņam bija žurnāls ar dežurējošo ārstu un māsu atzīmēm, taču Ivans Ivanovičs, nikni savilcis seju, raudzījās sānis. No rīta slimnīcas galvenā ārste profesore Kruglova konferencē bija sadevusi sutu ķirurģiskās nodaļas darbiniekiem. Visvairāk bija ticis Rešeto-vam par «tumšiem darījumiem» «naglu» pasūtījumos.

«Kas tad lēcies, biedre sieviete?» Ivans Ivanovičs atkal un atkal jautāja. «Nevar taču to ņemt nopietni, ka Kruglovu satracinājusi profesore Tartakovska, izzobojot viņu Veselības aizsardzības ministrijas sanāksmē. Iedomājieties tikai, kas par autoritāti — Tartakovska! Rauj tevi jods kopā ar viņu! Mēs paši iesim pie ministra, pie Medicīnas zinātņu akadēmijas prezidenta, pie pilsētas partijas komitejas un pierādīsim ...»

Klusi papēžu klaudzieni pa linoleja klāto grīdu iztraucēja Ivanu Ivanoviču no pārdomām un lika pagriezties.

— Larisa Petrovna!

Viņš apjuka: tūliņ jānāk Zlobinam, arī Varja bija gribējusi iegriezties pirms braukšanas darbā uz hospitāli. Varja ir satraukta. Viņu vajag uzmundrināt! Un pēkšņi Larisa Petrovna šeit! Ko gan nodomās Varja!

Šīs domas acumirklī izšāvās ķirurgam caur galvu. Bet viņa priekšā stāvēja sieviete, kas kādreiz bijusi viņam mīļa, pret kuru viņš arī pašlaik izturējās ar sirsnīgu cienību — un diez vai tikai ar cienību vien?

— Esiet sveicināta! Kā jūs? . . . Kāds vējš jūs atpūtis pie mums?

— Es esmu ieradusies nopietnā jautājumā, — Larisa tūdaļ sacīja, it kā bīdamās, ka viņu sāks turēt aizdomās par uzmācību. Kā viņas rokas spiediens, tā balss bija mierīga, tikai seja izskatījās bāla. — Es satiku Olgu Pavlovnu, jūsu pirmo sievu, un viņa lūdza mani parunāt ar jums par Natašu Čistjakovu. Vai atceraties, sanitārās vienības meitene Staļingradā? .. .

— Kā nu neatcerēšos! Bet apsēdieties taču, — Ivans Ivanovičs steidzīgi piebīdīja krēslu. — Piedodiet man neuzmanību: esmu uztraukts — pie mums šodien bija tāds ķīviņš! ... Ko tad pavēstīja Olgļa Pavlovna?

Larisa pastāstīja pa Natašas saslimšanu. Viss, kas pēdējās dienās Larisā bija kvēlojis, pēkšņi apdzisa. Viņa neizjuta nekāda prieka par jauno satikšanos ar Arža-novu un cieši vērās tikai viņa sejā, kas vairs nebija visai jauna, vērās vīrišķīgajā un labsirdīgajā sejā ar rievām lūpu kaktiņos, deniņos un pār virsdeguni. Cik bieži viņa šajos gados bija domājusi par Aržanovu! Kādas vētrainas jūtas viņā bija atmodinājusi nesenā tikšanās! Taču tagad viņa sēž Aržanova tuvumā, sarunājas ar viņu un ... ir mierīga.

— Es piezvanīju uz laboratoriju un tur uzzināju jūsu klīnikas adresi, — I.arisa saka un sarkst: viņa taču to zina jau sen. — Tagad jūs darīsiet Natašas labā visu,, kas iespējams, — viņa nobeidz un pieceļas, pēkšņa satraukuma pārņemta.

Jā, viņa tāpēc arī bija bijusi mierīga, ka beidzot taču satikusi viņu, sēž līdzās un sarunājas ar viņu. Bet nu jāiet projām un atkal uz ilgu ilgu laiku ...

«Bet es negribu! Es nespēju dzīvot bez tevis!» Arža-novam pauda viņas drudžaini mirdzošās acis, un tik kveldējošas skumjas plaiksnījās tanīs, ka Ivans Ivano-vičs novērsa skatienu. Tad viņš ievēroja, ka Larisas lūpas, kas nekad nav pazinušas krāsu zīmuli un tāpēc ir tik jaunavīgi svaigas, šķiet it kā elpas apsvilinātas. Viņš pavisam sadrūma, pat saguma, gluži kā vainu apzinoties, itin kā gribēdams kļūt mazāks, un ieraudzīja Larisas nervozi sažņaugtās rokas ar sasprindzinājumā nobālušajām, mazajām locītavām.

— Neuztraucieties. Es aizrakstīšu Korobovam, lai viņš atved Natašu šurpu, — ķirurgs sacīja un pat kļuva priecīgs, sev noskaidrojis viņas satraukuma iemeslu. Viņš nespēja, viņš negribēja domāt, ka Larisa satraukta viņa dēļ. Tagad tas būtu drausmīgi. — Jā, jā, jā! Es darīšu visu, kas vajadzīgs. Tā ij paziņojiet Olgai Pav-lovnai.

Šinī brīdī tad arī ienāca kabinetā Varja un Zlobins.

— Esiet sveicināta! — Varja teica Larisai, tūlīt pazinusi viņu un aiz pārsteiguma nobālusi.

Apjukumā Varja pat nepaskatījās uz vīru, pareizāk sakot, pārlaida viņa sejai neredzošu skatienu.

— Esiet sveicināta, Var... Varvara Vasiljevna! — Larisa spēcīgi paspieda savas cīņu biedres dīvaini gļēvo roku. Pat tas, ka Larisa atcerējusies vienkāršās frontes medicīniskās māsas tēva vārdu, kaut hospitālī tā neviens viņu nebija godājis, daudz ko izteica viņas sāncensei, kas bija kļuvusi aušīga.

— Bet ar mani? — Zlobins smaidīdams atgādināja.

Savādi, kā Larisa nebija varējusi viņu pazīt! Zlobins

tūlīt sajuta radušos neveiklību un atcerējās sastomīšanos pie galda toreiz Aržanovu dzīvoklī, kad tika pieminēta Larisa.

— Priecājos jūs redzēt, Leonīd Aleksejevič! — Taču Larisas seja nepauda prieku: tā bija bāla un sastingusi.

— Jūs tātad ar Varju bijāt norunājušas satikties šeit? — Zlobins nevietā izgrūda.

— Ko norunājušas?

— Nu, Varja taču norīkota darbā jūsu hospitālī, — metās starpā Ivans Ivanovičs, pārvarējis samulsumu.

— Acu slimību nodaļā par ordinatori, — Varja apstiprināja un, arī saņēmusi sevi rokās, paskatījās uz vīru. Ivana Ivanoviča seja pauda labvēlīgu uzmanību.

Nē, viņš nespēja krāpt! Tas nav iespējams! Viņa taču nomirtu aiz bēdām, ja tas tā būtu! Bet kādēļ gan viņš ne vārda nebija viņai teicis par Larisu! Kādēļ Larisa patlaban atrodas še?

«Nu, paskaidro, lūdzams. Es taču nevaru jautāt visu klātbūtnē... Tu taču redzi, cik man ir grūti!» Varja domās lūdza.

Ivans Ivanovičs saprata viņas stāvokli.

— Larisa Petrovna atnākusi uz Olgas Pavlovnas lūgumu, — Ivans Ivanovičs teica (paskat, arī Olga vēl atradusies!). — Viņas grib, lai es izmeklētu Natašu Cistjakovu.

— Ai! — Varjai pilnīgi neviļus priecīgi paspruka.

— Un kas Natašai kaiš? — Zlobins vaicāja. Viņa balsī izskanēja nemiers; ja šeit būtu Raječka, viņa vīru nežēlotu.

Apķērās arī Varja.

— Vai Natašai slikti?

— Slikti. — Ivans Ivanovičs domīgi sarauca uzacis. — Kā liekas, galvas smadzeņu audzējs.

— Jā. Nataša loti cieš, bet viņiem ar Korobovu ir divi mazi bērni. Olga Pavlovna stāstīja: viņi tagad dzīvojot visi kopā Krasnojarskas taigā. Tanīs pašās raktuvēs strādājot Platons Artemovičs Logunovs, — ne visai sakarīgi stāstīja Larisa, par varītēm smaidīdama, un neveikli pajokoja: — Olga Pavlovna teica, ka viņš vēl šobaltdien esot jums uzticīgs . . .

36.

— Es atnācu aplūkot vectēvu Lieku, kuru Grigorijs Gerasimovičs viņreiz operēja, — Zlobins paskaidroja.

— Jums droši vien arī būs interesanti, — viņš vērsās pie Larisas un Varjas.

— Kā nu ne! — Ivans Ivanovičs uzreiz aizmirsa personiskās attieksmes. — Mums šodien slimnīcas galvenā ārste sadeva tādus piparus! Mēs bijām pieraduši strādāt bez ecēšanās un pat sākuši iegrimt pašapmierinātībā — tad nu saņēmām brāzienu, lai neaptaukotos. Ja darbā iejaucas ministrijas padome, tad mūsu šefam nebūs viegli atsist uzbrukumus. Bet tāds svarīgs darbs! Vai gribi, Varja, paskatīties šo slimnieku?

— Jā. Un jūs? — Varja jau laipni uzrunāja Firsovu.

— Es ar prieku, — Larisa piekrita, no visas sirds būdama pateicīga Zlobinam par viņa priekšlikumu.

— Aļoška? O, jau pavisam, pavisam pieaudzis cilvēks!

— Un kas mums par lielu dēlu! — Varja viņai lepni pavēstīja, kad viņi, izgājuši cauri platajam gaitenim, nonāca pie Rešetova kabineta.

— Mišutka, vai? — sarunā iejaucās Rešetovs, viņus sagaidot, pieceldamies no ordinatoru ielenktā galda; viņš nopētīja jaunās viešņas seju un pa sieviešu parašai sasita lielās rokas: — Larisa Petrovna, drostaliņ, beidzot tad nu pagodinājāt ar uzmanību! Es jau domāju, ka tā arī neiegriezīsieties, ka esat aizmirsusi vecos draugus!

Vēlreiz apsveicu ar panākumiem. Velnišķīgi priecājos par jums, es taču vienmēr esmu ticējis jūsu nākotnei! — Rešetovs pavērsās pret draugiem un pavisam nopietni sacīja: — Es Larisai Petrovnai par viņas darbu būtu piešķīris profesora nosaukumu, ne tikai kandidāta grādu vien. Gudriniece, vai nav tiesa?

— Tiesa gan, — Varja atbildēja, atcerēdamās Larisas darbu karalauka hospitāļos un prātodama, ko gan Larisa ir paveikusi tagad. Ar ko viņa jāapsveic?

— Es nezināju, citādi arī būtu apsveicis, — Zlo-bins teica. — No sirds priecājos, ka jūs gūstat panākumus.

«Bet es nu gan esmu labais!» Ivans Ivanovičs nodomāja. «Jā, jā, jā, man bija zināmi viņas panākumi, un es neapsveicu.»

Tagad to darīt jau bija neērti, un Ivans Ivanovičs klusēja, taču apziņa, ka viņš vainīgs Larisas priekšā, un neskaidrs sarūgtinājums par to palika.

No Rešetova sirsnības atsilusi, Larisa tūlīt sajutās brīvi. Viņai — talanlīgai ķirurģei — bija tiesības jebkurā laikā ierasties ārstniecības iestādē, lai iepazītos ar sava vecā kolēģa darbu. Vai šeit ir vietā Aržanova apjukums, Varjas samulsums un viņas pašas pārdzīvotais neveiklums? Viņa taču nav ielauzusies Varjas mājā kā nelūgta viešņa, bet kā ārste iegriezusies klīnikā nopietnā jautājumā. Zināms, Natašu varētu ievietot Bur-denko institūtā, taču arī šeit izdara neiroķirurgiskās operācijas, un iekārta še ir lieliska. Turklāt Nataša labi pazīst Aržanovu kā ķirurgu un tic viņam. Varbūt operācija viņai nemaz nebūs vajadzīga. Jo labāk!

Bet Varja domāja savu domu:

«Ivans Ivanovičs neprot izlikties. Viņa spēkos nav sagudrot pat pāris melīgu vārdu. Kādēļ gan mocīt sevi un viņu ar aizdomām? Viņš droši vien jau tāpat nervozēja, jo zināja taču, ka es atnākšu, un zināja, ka man būs sāpīgi redzēt viņus abus kopā.»

— Nu, papriecājieties! — Rešetovs teica palātā, kur viņi iegāja baltā pulkā, un, pieejot pie gultas, plaši izpleta rokas. — Kas par varoni! Nu tad parādieties mums, Zahar Ivanovičl

Zahars Ivanovičs Lieka gulēja gultā, pagriezis pret ārstiem sirmo bārzdeles ķīli. Viņa izmocītajā sejā zem balto uzacu kodeļām, kas izskatījās pēc ūsām, zobgalīgi spīdēja blāvi zilas acis.

— Aizstaigāju turpu, atstaigāju šurpu un dzīvs vēl šobrīd, divi brīnumi uzreizi vīd.

— Palūkosimies uz taviem brīnumiem. — Rešetovs piegāja tuvāk un atsvieda sānis segas malu. — Vai vari pakustināt labo kāju?

— Kā gan citādi! Vecim ne no kā nav bail, kamēr dzīvība kaulos gail, bet, ja mūžamājā viņš guļ, tad jo vairāk — lai sit vai kuļ.

Mēļodams Lieka mazliet pacēla uz augšu vecīgi dzīs-lainp, baso kāju, kas apakšbikšu starā šķita gluži tie-viņa.

— Un kreiso?

— Tāpat ij kreiso! — Večuks pacēla un izstiepa otru kāju, kurai bija tāda pati sacietējusi pēdas apakša un izspiedušās, kaulainas potītes.

— Nu? — Rešetovs pavērsās pret Zlobinu un Larisu un uzvaras priekā pamirkšķināja rudi brūno aci. — Kā redzat, abu kāju kustīgums ir vienāds.

— Bet tas taču bija ciskas kaula kakliņa lūzums, — Zlobins sacīja Larisai, kas ar interesi apskatīja slimnieku.

— Jā, ciskas kaula kakliņa lūzums, — Rešetovs lepni apstiprināja. — Vajadzētu tik ātrāk nodot ražošanā mūsu uzlaboto instrumentu, tad daudzi varētu to likt lietā. Ķirurga seja pēkšņi pastiepās, satumsa, un, norādot uz Ličku, viņš rūgti piebilda: — Redz, še! Liekas, ka darām labu darbu, tomēr par to saņemam pa sprandu!

— Kāpēc pa sprandu? Es, piemēram, esmu gaužām apmierināts ar tādu darbu, lai dievs dod tev veselību, — večuks dedzīgi izsaucās. — Jau domāju, beigas ir, vairs necelšos. Pie mums viens namdaris salauza kāju, kad novēlās no stalažām . . . Daždien apciemoju viņu, guļ kā pistole ar saslietu kāju, celim izdzīts cauri irbs, un vēl čuguna svaru bumbas pie tā piekārtas. Mēnešus trīs,

padomā vien, tikai gulēja un blenza griestos. Bet man, pavei, vēl sliktāk: nez kas par kakliņu tur iekšā salūzis! ... Kā to lai saprot? Tā sacīt, tāda kaula mēle, vai, uz kuras turas kāja? ...

— Mēle ir no vārda mēļot! Nevis celī ieliek irbu, bet stilba kaulā, mazliet zem ceļa skriemeļa. Ek, patīk gan tev pamēļot, vectētiņ! — Rešetovs viņu lēnīgi norāja, neviļus pasmaidīdams.

— Vainīgs esmu, neliedzos. Mēle, paldies dievam, bez kauliem — nelūst. Bet tagad, kad jūs man kaula kakliņa vietā esat pierīkojis dzelzs kakliņu, es vēl padzīvošu un parunāšu, tas ir kā likts.

— Nu, parunā vien ...

— Bet kad jūs . .. — Larisa aizsāka.

— Salauzu, vai? Nu, šorītiņ palika septiņas dienas. Un, reče, jau ķepurojos no gultas laukā. Taisni pirms jūsu ienākšanas raudzīju kāpt ārā. Un izkāpu. Likos uz kruķiem, piecus soļus turp un piecus atpakaļ. Balsī skaitīju. Desmit soļus nosteberēju viss vienos sviedros — un marš ātrāk zem apsega. Baidos jau arī, ka ne-nozveļos zemē. Nokritīsi — un, pasarg dievs, nagla no kakliņa izlēks laukā, un tad mans un Grigora Gerasi-miča darbs būs vējā.

— Cik tad jums gadu, Zahar Ivanpviē? — Zlobins vaicāja, piesēzdams pie slimnieka un uzmanīgi saliekdams viņa lauzto kāju.

— Nebaidies neko, — Lieka viņu iedrošināja, — šitā guļus es pavisam brīvi to kustinu. Un gadu man — septiņdesmit trešais jau rit. Esmu par sargu bāzē. Pavei, pats nelabais tad nu mani dīdīja uzrāpties uz klēts. Tur bija atplīsis skārds, vējā dārd un man postenī traucē uzmanību. Domāju, sak, ņemšu un izlabošu to vainu. Piesitu un laimīgi nolaidos uz nojumītes. Bet tur gaida Palkaniņš — mans palīgs. Sev par nelaimi, biju to iemācījis staigāt pa trepēm. Viņš pēc savām suņa spējām arī rāpjas visur man pa pēdām. Sāku kāpt pa trepēm lejā, te — kur bijis kur nebijis — aiz sētas nez kas pakust. Nu, Palkaniņa daba jau zināma . .. Kā-ā likās, tā no visa spēka iebelza man zem ceļiem. Es tad nu zemē kā maiss! .. *

— Lūk, paskatieties! — Ivans Ivanovičs aicināja, paņēmis no rentgenologa uzņēmumus.

Un visi sāka aplūkot melnās, caurspīdīgās filmas.

— Šinīs dienās pie mums nomira slimniece ar tādu lūzumu . .. Skolotāja, — Zlobins klusu sacīja. — Gandrīz astoņus mēnešus bija nogulējusi. Nebija nekāda vecā sieviete, gadu četrdesmit. Un, kā parasti šādos gadījumos, plaušu karsonis.

— Bet profesore Tartakovska bija nolēmusi nonievāt mūsu mēģinājumu lietot aktīvo ārstēšanas metodi! — Ivans Ivanovičs attrauca, nikni savilcis uzacis.

— Nevis nonievāt, bet, kā saka, nopietni kritizēt, — aiz ķirurgu mugurām kāds noteica aizsmakušā basā.

Šādas balsis Larisa ne vienreiz vien bija dzirdējusi uz Volgas . . .

«Tauvu, tauvu piesien, tūja!» mēdza kliegt lā kā aizsmakušā, tā kā nodzertā basā kapteinis uz kutera vai tvaikoņa, kuri sacēla viļņus piestātnē.

Larisa pagriezās atpakaļ. Blakus stāvēja pilnīgs vidēja auguma vīrs ar uzblīdušu, ļoti bālu seju. Zem ārsta cepurītes deniņos mirdzēja rūsgani mati, īso kaklu slēpa dubultzods, uz āru izspiedies vēders bija pavilcis uz augšu un mazliet pašķīris vaļā žilbinoši baltā virsvalka stūrus. Doktora acis zem pietūkušajiem plakstiem zalgoja gluži kā divas ērkšķogas. To skatiens, vērsts uz nepazīstamajiem ārstiem, zibēja mazliet viltīgi un skadri.

— Tas ir mūsu galvenā ārsta vietnieks saimniecības lietās, Prohors Frolovičs Skorijs, — Ivans Ivanovičs stādīja priekšā. — Viņa vārds — lai gan vienkāršs, tomēr grūti izrunājams, tāpēc še viņu nosauc īsi: Pro Fro.

— Ļoti patīkami, — Pro Fro teica Zlobinam, bet Larisai turklāt vēl uzsmaidīja, piebilstot: — Esmu dzirdējis par jums. Lieliskus darbus jūs strādājat.

— Pie jums arī ir izcils darbs. — Zlobins ar galvu pamāja uz Ličku, kas sēdēja gultā un, slimo kāju celī saliecis, ar bērnišķīgu ziņkāri aplūkoja savu pēdu, un reižu reizēm pakustināja pirkstus. Redzams, viņam šķita neticami, ka salauztā kāja jau sāk paklausīt.

— Hm, hm! — Skorijs ta kā noklepojas, tā kā noīdēja. — Tāda autoritāte kā profesore Tartakovska ...

— Rimstieties izlikties, mīļo kolēģi, — Rešetovs viņu labsirdīgi pārtrauca. — Ir gan divkosis! Skeptiķiem piebalso, bet mūs velnišķīgā kārtā glābj, piegādājot naglas. Jā, jā, naglas, kuras mēs varējām saņemt tikai ar Prohora Froloviča neoficiālu pasūtījumu. Jūs taču to neveicāt aiz mīlestības pret tumšo darījumu mākslu?

— Man ir laiks iet, — Varja klusām sacīja Larisai.

— Man arī: Aļoša gaida. Šodien viņiem skolā ir koncerts, viņš spēlē un ielūdza mani.

— Tātad viņš jau ir liels, jūsu Aļoša? — Varja jautāja, kad viņas bija iekāpušas autobusā.

— Jā, gandrīz pieaudzis! — Larisa mazliet skumīgi pasmaidīja. — Mēs abi dzīvojam draudzīgi. Viņš ir mans vienīgais prieks dzīvē.

— Tātad jūs ne .. . tātad jūs neesat apprecējusies?

— Nē.

— Un Sofja Venjaminovna? — Varja ātri ievaicājās, cenzdamās sarunu novirzīt uz citām sliedēm. — Jūs zināt, viņa strādās mūsu pilsētas slimnīcā par neiropatologi.

— Vai re, kāda! — Larisa iesaucās. — Par jums viņa man netika stāstījusi, kad bija Maskavā.

— Mēs ari neesam tikušās. Vaņa saņēma vēstuli no viņas.

— Man gan viņa nav nekā rakstījusi, — stūrgalvīgi iebilda Larisa, nodomādama, cik dīvaini Varjeņkas mutē skan šis «Vaņa».

«Jā, Olgai taisnība: viņam vajadzīga citāda sieva nekā Varja. Bet kāda gan?» Larisa sev zobgalīgi noprasīja. «Vai tāda kā tu?»

— Es viņu bieži atceros, — Varja runāja tālāk, spilgti iedomādamās Sofju, kura nekad nebija zaudējusi dūšu. — Viņa ļoti rūpējās par jūsu puisēnu. Atceros: bija drausmīga bombardēšana — blindāžā viss dreb, bet viņa sēž un tik nopietni gudro, kā no savas šalles varētu labāk pagatavot mazu džemperi. Aļoša pēc tam ļoti lepojās ar savu jauno apģērba gabalu. Bet mūsu Mišut-

kam tagad ir trīs gadi. Taču viņš runā vēl ļoti slikti: dūle, nevis dūre, tautene, nevis šautene. Vaņa mani mierina, ka tas pāriešot...

Un atkal vārds «Vaņa» sāpīgi iedzēla Larisai.

37.

Šī satikšanās Varjai atgādināja arī senu aizvainojumu, ko viņa bija pārdzīvojusi pazemes hospitālī.

«Kāpēc viņa nēsā ārsta cepurīti?» Larisa toreiz bija nikni un ļauni izsaukusies.

«Toties tagad es to uzlikšu ar pilnām tiesībām,» Varja šobrīd nodomāja, kad, pirmoreiz ieradusies darbā, saņēma no saimniecības māsas virsvalku un balto cepurīti. «Bet.. . vai ar pilnām tiesībām?! Es taču vēl nekāda ārste neesmu. Vasaras prakse un subordinatūra sestajā kursā. Ja nu es ar darbu netikšu galā?!»

Acu slimību nodaļas vadītāja Poļina Osipovna ar mundrajām, gaišpelēkajām acīm uzmanīgi pavērās Var-jas sejā un ar mazo, enerģisko roku paplikšķināja viņai pa plecu.

— Nekas, nebīstieties. Es arī tāpat ierados šeit pirms gadiem divdesmit — un nekas, strādāju līdz šai baltai dienai, it kā esmu arī šo to apguvusi šai laikā. Slimnieki nesūdzas, — viņa pasmaidīja, atsegdama tikai augšējo zobu rindu ar svaigi vizošo, balto emalju; apakšlūpa palika gandrīz nepakustējusies. — Ja radīsies grūtības, es jums palīdzēšu. Nekautrējieties, nedodiet man mieru. Un tagad iesim, es iepazīstināšu ar slimniekiem. Ņemiet vērā: daudziem ir dziļi galvas smadzeņu ievainojumi. Tie ir nervozi, nenosvērti ļaudis. Pret viņiem jābūt sevišķi taktiskai. Jābūt gan maigai, lai neaizvainotu, gan arī stingrai, lai neapjuktu; dažreiz pagadās nelabojami huligāni, par mūsu labo sirdi un laipnību viņi gatavi mums galvu pārsist. — Poļina Osipovna nopūtās un devās uz durvīm, vedot Varju sev līdzi.

Viņas apstaigāja visas acu slimību nodaļas palātas, iegriezās apskates istabā, operāciju zālē un pārsiešanas telpā.

— Kā redzat, saimniecība mums ir plaša. , •

— Bet kur šeit... Larisa Petrovna Firsova?

— Viņa strādā traumatoloģijas institūtā, šurp atbrauc trīs reizes nedēļā, uz žokļu un sejas slimību nodaļu. Lieliska ķirurģe! — Poļina Osipovna piebilda labsirdīgā skaudībā. Un vaicāja: — Vai jūs viņu sen pazīstat?

— Mēs frontē bijām kopā.

— Es arī visu kara laiku strādāju lauka hospitāļos. Ne vienreiz vien nācās būt arī priekšējā līnijā.

Dīvaini bija, iedomājoties, ka pēc izskata tik labsirdīgā, pat lēnīgā sieviete varējusi atrasties pirmajā ugunslīnijā. Taču šī lēnīgā sieviete bija acu ķirurgs un. redzams, labs ķirurgs: visi slimnieki sarunājās ar viņu godbijīgi.

— Es pašlaik izdaru operācijas, sagatavojot acis protēzes nēsāšanai, — Poļina Osipovna stāstīja. — Cilvēki negrib dzīvot ar izkropļotu seju un pagurst, nēsājot šīs žņaudzošās, melnās pārsaitēs. Bet noņemt nedrīkst: acs vietā bedre. Es tad nu veidoju orbītas dibenu, izgatavoju plakstus, pielaikoju protēzes . . . Braukāju, meklēju. Visgrūtākais uzdevums ir pareizi izveidot acs kaktiņu: nepieciešams, lai tas aizdarītos it kā ar virām. — Saspiedusi lielā un rādāmā pirksta galiņus, Poļina Osipovna parādīja, kā jāaizveras šim kaktiņam. — Tad acs aizvērsies pēc slimnieka vēlēšanās. Tas taču ir tik svarīgi — aizvērt savas acis. Iedomājieties, ka mīļa būtne jūs redz guļam ar atvērtu aci. Un kur tad vēl pastāvīgie jaunu traumu, putekļu, netīrumu draudi? Tā nu neatlaidīgi strādāju pie pareiza plaksta stāvokļa veidošanas. Larisa Petrovna man palīdz daudzos jautājumos. Es sāku nodoties acs plastikai pēc sastapšanās ar viņu. Atceros, pirmoreiz viņa ieradās karavīru zābakos, šinelī un ļoti ātri mūs iekaroja. — Poļina Osipovna pārlaida Varjai pētījošu skatienu. — Kādu specialitāti jūs gribētu pie mums iegūt?

Varja nosarka, pat viņas mazās ausis kļuva spilgti sārtas.

— Es vēl nezinu. Gribu ārstēt glaukomu. Gribu iemācīties izdarīt acu operācijas.

— Saprotams. Nu, būtu tikai vēlēšanās, mēs palīdzēsim ar prieku. Tagad iesim kabinetā un ķersimies pie darba.

Kabinetā viņas gaidīja Berjozkins, luksus mēbeļu galdnieks, kas slimoja ar glaukomu. Varja zināja: glaukoma — tā ir acs iekšējā spiediena paaugstināšanās, kas noved pie akluma. Jau ceturtajā kursā viņa bija mācījusies, kā izmeklēt slimās acis ar acu spuldzes palīdzību, kā izmērīt acs spiedienu. Taču pašreiz, iztaujājusi Ber-jozkinu, Varja ar tādu satraukumu atvēra kastīti, kurā bija pieci sīki, ar īpašu krāsu ieziesti cilindrīši, it kā izšķirtos viņas dzīvības jautājums. Berjozkins taču ir pirmais slimnieks, kas viņai jāārstē patstāvīgi un par kuru viņa būs atbildīga.

Berjozkins pacietīgi un padevīgi gaidīja. Viņam ir skaists uzvārds un priecīgs amats: smalkgaldnieks. Sarkankoks un citi smalkie lietaskoki — tie ir vērtīgi koki, un cilvēks, kas no tiem prot darināt skaistas lietas ļaudīm par prieku, arī ir vērtīgs.

Taču galdnieks neizskatījās priecīgs: viņam ir sāpošā glaukoma (tā mēdz būt arī nesāpoša, bet kā vienā, tā otrā gadījumā rada aklumu).

— Kaut varētu glābt vismaz vienu aci! — viņš teica, pavērsis pret Varju izmocīto seju.

— Darīsim visu iespējamo, — atkal nosarkusi, Varja apsolīja.

Plecīgais, spēcīgais, gadu piecdesmit vecais vīrs sēdēja viņai pretim un gaidīja no viņas palīdzību, nolicis uz ceļiem prasmīgās rokas. Vai tiešām aklums izraus darbu no šīm zelta rokām un tās vairs nezāģēs, neēvelēs, nelīmēs un nepulēs! Vai galdnieks spēs ar tausti atšķirt ozolu no sarkankoka vai Karēlijas bērzu no riekstkoka? Varja ar savām skadrajām acīm līdz šim laikam vēl nav iemācījusies tos atšķirt: jakutu jurtās nevienam pat jēgas nebija par tādām mēbeļu garnitūrām. Viņai jāpalīdz Berjozkinam . . . Tikai — vai viņa spēs palīdzēt: viņš taču jau trīs mēnešus nogulējis Filatova klīnikā Odesā, un pat tur viņam nespējuši palīdzēt!

— Nekā neredzu ar kreiso aci, turklāt vēl tā sāp, —• Berjozkins sacīja dobjā balsī. — Brīžiem tādas sāpes,

ka gribas aci izraut. Ja jau ir bez cerībām, ņemiet to ārā!

— Izņemt — tas ir visvieglākais, — tūdaļ atcerējusies Tvanu lvanoviču, Varja noteica. — Ļaudis pārcieš tik daudz operāciju, lai ieliktu acu protēzi, bet te taču viss ir paša, dzīvs.

Varja nogulda slimo uz kušetes, uzliek mērīšanas ierīci uz viņa plaši atplestās acs un, pārnesusi nospiedumu uz spirtā samērcēta papīra, izdara aprēķinus. Jā, kreisajā acī ir pilnīga glaukoma. Var vienīgi mēģināt spiedienu pazemināt, lai norimtu sāpes. Tikpat rūpīgi Varja izmērī spiedienu labajā aci.

— Jus esat dzimusi acu ārste, — Poļina Osipovna teica, vērodama Varjas lokanos pirkstus. — Jums ir tik vieglas kustības. Kā ar labo?

— Skaidri izpaudusies arī labajā.

— Ko jūs domājat uzsākt? — jau klusītēm taujāja Poļina Osipovna.

— Varbūt novokaīna blokādi ...

— Mums tā ir jauna metode, tomēr jau sevi attaisnojusi: bieži vien rada lielisku efeklu. Vediet slimnieku pie otolaringologa.

Berjozkins ir ar visu mierā. Ja blokādi*, tad blokādi. Kaut tikai saglābtu redzes paliekas! Bet Varjas satraukums aug augumā: lūk, jau jāuztic slimnieks citam ārstam ... Dzidrais sārtums vēl košāk uzlāsmo Varjas sejā, kad viņa ar Berjozkinu iet uz nodaļu, kur ārstē ausis, kaklu un degunu. Kā tad viņa pati palīdzēs slimniekam?

38.

Nopelniem bagātais hospitāļa otolaringologs, melnīgsnējs, jauneklīgs, tomēr gluži sirms vīrs, tikpat uzmanīgi izmeklē slimo.

— Deguns labs, bet laukumiņš ne visai derīgs, — viņš paziņo, domādams, vai ērti iespējams izdarīt blokādi; tomēr pēc attiecīgas sagatavošanas viņš iešļircina Berjozkinam novokaīnu nāss sānu sieniņā. Varja, no-

sēdinājusi slimnieku, stāv un gandrīz bez elpas vēro, kā profesors strādā, mirdzinādams pie pieres piestiprinātās reflektora spuldzes ragu. Re, tā pārvaldīt pieres spuldzi — tur vajadzīga gadiem ilga prakse! Bet vai blokāde Berjozkinam līdzēs? Varja zina, ka dažreiz jau pēc viena iešļircinājuma spiediens pazeminās un sāpes izzūd, taču gadās arī tā, ka labuma nav nekāda.

— Vai jums nav karsti? — profesors vaicā, tuvu pieliecies pie slimnieka.

Nē, Berjozkinam nav karsti. Un seja viņam nav sasarkusi. Bet sāpes kreisajā acī tomēr izzudušas.

— Tagad atnāciet pēc trim dienām, — Varja saka, savā nodaļā rakstīdama Berjozkina slimības vēsturi.

Tad ierodas slimnieks ar kataraktu, un Varja viņu norīko uz operāciju. Viņa pati izdarīs šo operāciju, un Poļina Osipovna uzņemas būt par asistenti. Mīļā Poļina Osipovna! Viņa parādījās ikreiz, kad Varja jutās nedroša, — ieteica, ko darīt, un iedrošināja.

Lūk, ieradusies meiča no Piemaskavas kolhoza, Taņa Bražņikova. Skaista, ziedoša meitene, taču šķielace.

— Pie mums laukos viss kā uz delnas. Mani tā arī dēvē: Šķībā Taņka. Lūdzama, palīdziet, doktor!

— Labi. Mēs izdarīsim jums mazu operāciju, — Varja saka.

Varju samulsinājusi uzruna: kas viņa par doktoru! «Mazā» operācija, kā viņa bija teikusi slimnieces nomierināšanai, Varjai šķiet visnopietnākā lieta.

«Kamenuškā taču šādas operācijas, kad tās izdarīja Ivans Ivanovičs, man šķita brīnums, bet tagad man jāizdara pašai...»

Gatavodamās rakstīt Bražņikovas slimības vēsturi, Varja atcerējās dziesmu, ko bija dziedājušas aklās jakutu večiņas, kuras kļuva redzīgas, pateicoties doktoram Ivanam:

Kad melnais vējš rauj nost man melnajo tērpu Un svilina seju man melnais rudeņa sals . ..

Biedē doma:

«Ja nu es netikšu galā un mana operācija noritēs neveiksmīgi?»

Varja pārcilāja atmiņā savu ne visai bagāto praksi: dažas reizes viņa pieredzējuša ķirurga asistenta uzraudzībā bija noņēmusi kataraktu un operējusi šķielējošus slimniekus. Kā viņa bija baidījusies pirms operācijām, kā bija drebējusi pēc tām, gaidot sarežģījumus! Taču Poļina Osipovna ari bija sākusi ar bailēm sirdī. Un vai Ivans Ivariovičs uzreiz kļuvis par labu ķirurgu?

Pēc darba Varja izgāja uz ielas kopā ar Poļinu Osi-povnu. ŠI bija liela diena viņas mūžā!

— Pieredzi iegūst ar gadiem, bet, ja strādāsiet no visas sirds, tad drīz apgūsiet prasmi, — Poļina Osipovna teica, viegliem soļiem iedama līdzās raižu pilnajai Var-jai. — Visas mūsu zināšanas ir pieejamas jaunajiem. Kā mēdz teikt: ņemiet par labu, kas mums ir. Un, zināms, vajag steigties apgūt. Dzīve ir pārāk īsa. Vai gan sen tas ir, kad atnācu šurp, būdama vēl gluži me tene? Bet tagad man jau sirms vīrs. Un dēls... O, es savam dēliņam sniedzos tieši līdz padusēm! Tomēr vadību vēl neesmu zaudējusi. Kā gan citādi? Nesen es viņu ņēmu priekšā, aizsvilos. Un, ziniet, ar necenzētiem vārdiem. Es taču dziedu arī. Un ne slikti, — pēkšņi Poļina Osipovna lepni padižojās, un viņas augšlūpa, pastiepta kā snuķītis, draiski sakustējās. — Bija atnākuši viesi. Dēls ieslēdza lentu . . . Viņš tanī bija ierakstījis, kā es dziedu Rahmaņinova romanci. Visi klausās, un man pašai ari patīk. Tiešām, labi! «Bet te būs,» viņš saka, «vēl viena māmiņas uzstāšanās.» Ieslēdza. Es izdzirdu un vai zemē ielīdu aiz kauna! Visi smej pilnā kaklā, bet es tikai pa-slepus draudu ar dūri. Bārties jau bīstos.

Varja smejas.

— Es arī dažreiz rājos ar savu dēlu, bet viņš vēl tik drīz nespēs mani tā izāzēt!

Puķu kioskā pārdod vēlīnos ceriņus — mēļus, mazliet valganus, saldi smaržojošus ķekarus. Varja neviļus palēnina gaitu.

Kāpēc taigā nav tādu krūmu kā ceriņi? Kāpēc tur nav ne rožu, ne peoniju? Saule gauži nodarījusi pāri ziemeļu zemei: slīpi un maz viņa raugās uz to.

— Tomēr pašreiz, jūnijā, arī mūsu pusē ir skaisti, —

Varja stāsta tālāk, jau sēžot trolejbusā. — Jūs pat nespējat iedomāties, cik skaisti ir taigā pavasarī, kad naktis pavisam gaišas! Pār tumšajiem mežiem slienas kalni kā baltakmens pilis. Upes ir straujas... Braucot ar laivu, sīkajos sēkļos dzirdams, kā upes dibenā čirkst akmentiņi.

Poļina Osipovna jau izkāpusi savā pieturas vietā, bet Varja vēl arvien brauc. Pievakarē laiks noskaidrojies. Karsti. Trolejbuss pilns ļaužu, un tāpēc vēl arī smacīgi. Varja novilkusi ne visai moderno mēteli, uzlikusi to līdz ar somiņu uz ceļiem. Viņa ģērbusies zīda kleitā ar īsām piedurknēm un kājās kurpes ar zemiem papēdīšiem. Neapsegtie mati lāsmo melnā spīdumā. Viņa brauc, ļaužu ielenkta, un domā par viņai uzticētajiem slimniekiem, par dēliņu un Ivanu Ivanoviču. Cilvēkam ir ko padomāt, ja viņš ir ārsts un turklāt viņam vēl ir ģimene un jārūpējas par mājsaimniecību. No trolejbusa — uz metro. No metro Varja devās uz veikalu un uz kiosku. Soma rokās kļūst arvien biezāka un smagāka. No tās tiek izņemts iepirkumu tīkliņš, un arī tas piepūšas. Nevērojot karstumu, Varja uzģērbj mēteli, lai tas netraucētu. Iepirkumi izdarīti. Un tagad pēc Mišutkas

Tuvojoties bērnudārza namam un aizvien paātrinot gaitu, Varjai pēkšņi ienāca prātā Larisas teiciens par Platonu Logunovu.

No rīta Varja bija tikai nopriecājusies, ka viņš dzīvs un vesels. Bet tagad ausīs skaidri noskanēja vārdi: «Vēl šobaltdien jums uzticīgs.»

«Uzticīgs man?» Varja brīnījās. «Nu, vai tad tā var, ja viņam nav nekādu cerību? Labi, ka Ivans Ivanovičs nav greizsirdīgs, cits viņa vietā varētu arī sadusmoties. Tiešām, viņš nekad nav greizsirdīgs. Kāpēc? Nu, kaut jel mazdrusciņ! Vai arī. . .» Varja pēkšņi sajuta, ka sirds dauzās, un apstājās pie bērnudārza durvīm. Viņa nolika savus iepirkumus uz mūra izciļņa un ar mutautiņu apslaucīja nosvīdušo, pēkšņi nobālušo seju. «Bet ja manā vietā būtu Olga? Olgu viņš mīlēja. Bija greizsirdīgs un pat raudāja viņas dēļ. Vai tiešām viņš mani apprecēja tikai tāpēc, ka es vairākus gadus biju viņu lenkusi ar savu mīlestību?»

— Pērt jūs abus vajag! — Olga dusmīgi izsaucās, mazgājot asinis no dēlēna sejas. — Paskat, arī celis nobrāzts. Varbūt kauls ieplīsis!

— Tad viņš nebūtu nokļuvis mājās paša kājām un būtu arī uztūkums, — Tavrovs iebilda, vairāk uztraucies par nobiedētās sievas asarām nekā par dēla kritienu.

— Nekas, citreiz būs prātīgāks.

— Citreiz es viņu nelaidīšu!

— Nedusmojies! — Tavrovs apskāva sievu un nolieca galvu viņai uz pleca. — Mīļo māmiņ, mēs tā vairs nedarīsim.

Olga īgni atbrīvojās, bet paskatījās uz viņiem — netīriem, nogurušiem, vainīgiem — un pasmaidīja caur asarām.

Nudien, abi kā bērni. Volodja, tēvu glābdams, mēģina saņemties, tikai viebjas, raukdams izbalējušās uzacis. Olga atcerējās, ka viņš pirms pāris gadiem jautāja, kad bija sasities:

— Vai asinis ir?

Ja atbildēja «nav», viņš atsāka rotaļu, it kā nekas nebūtu noticis, bet, ja asinis bija, puika brēca kā izkults. Taču tagad pat asinis viņu nebiedē.

— Izlidoja no kabīnes kā īsts desantnieks, — jau smiedamies, stāstīja Tavrovs, pārsienot dēla kāju. — Labi, ka mašīna nebrauca ātri: tieši pagriezienā.

— Es turējos pie durtiņām, tās atvērās, un es.., izkritu.

— Un varēji pakļūt zem riteņa... — Olga sāpīgi sarauc seju. Viņai allaž bija bailes par dēlēnu: agrākā zaudējuma — pirmā bērna nāves — sekas. Tālab arī nevajadzīgā aizgādnība un neuzticēšanās. Tavrovs to saprata, taču šāsdienas gadījums, zināms, bija ārkārtējs.

— Es, vai zini, biju uztraukts, sadomājos un tā arī izlaidu viņu no acīm.

— Par ko tad tu uztraucies?

— Ar jauno iekārtu atkal nekas neiznāca, sak, pagaidām izmantojiet vietējos resursus.

— Skorobogatova iemīļotais teiciens. Vai atceries viņu, mūsu rajona komitejas sekretāru Kamenuškā?

— Kā tad. Bet par to, ka tevi nobiedējām, pastāstīšu mazu notikumu, ko mēs dzirdējām pilsētā. Varbūt tev noderēs aprakstam .. .

— Par ko tad?

— Nu klausies. Mēs ejam pa ielu, uzreiz drāžas pretim pusmūža resnīte ar klikatām basās kājās. Pēdas, starp citu, kā divi rutki. Skrien, dauza ar kājām, brēc, tik tikko negāž citus gar zemi. Kas noticis? «Es eju,» viņa stāsta, «skatos: smagā mašīna bez šofera, bet visapkārt pūlis. Kravas kastē meitene gadus astoņus, ļoti bāliņa, un viņai blakus liels pērtiķis svārciņos un kapucē ... Te tas apskauj bērnu, te glāsta seju. Meitenei aiz bailēm asaras acīs, bet publika smejas!»

— Cik nelādzīgi! — Olga sacīja. — Varēja pagalam nobiedēt.

— Arī mūsu resnulei nebija paticis, — Tavrovs stāstīja tālāk. — Un piepeši viņa redz — uz blakus esošā šķūņa jumta stāv cilvēks cirka tērpā un arī vēro šo ainu. Resnule tad nu kliedz viņam: «Pilsoni, kā jums nav kauna! Kālab jūs savu zvēru esat palaidis vaļā? Uz vietas aizvāciet šo ērmu!» Dzirdot tādus vārdus, pērtiķis atskatījies, žigli nolēcis no mašīnas un ar dzeltenajiem zobiem sagrābj tantiņu aiz pirksta! Sieviete, zināms, sastingusi. Tad atgrūdusi pērtiķi, notriekusi viņam micīti no galvas un redz: rēgojas mazas austiņas, bet purns varen nikns un atkal tā vien grasās kampt aiz rokas. «Tad,» viņa saka, «es sagrābu pērtiķi aiz tām austiņām, pacēlu gaisā un triecu uz vēdera zemē, bet pati metos bēgt.» Skrien un brēc, un visi smejas viņai nopakaļ. Nu, vai nav pārestība?! «Tagad,» resnīte saka, «lai kaut pats nelabais apskauj, ko grib, es gan neiejaukšos.» Kas par secinājumu? Ko?

Tavrovs iesmējās, lūkodamies uz Olgu, kas sākumā arī smējās, bet pēkšņi kļuva nopietna, pat norūpējusies un teica:

— Man taču arī ir paradums visur jaukties iekšā. Lūk, braucu no Maskavas un domāju: kālab gan es izpļāpāju Firsovai, ka Ivans Ivanovičs nav Varju apprecējis

aiz mīlestības! Mums ikvienam var likties nezin kas! Es domāju, viņi nesader kopā, bet cits domā, ka labāka pāra vairs nevar būt.

— Kāpēc tas tevi satrauc? — Tavrovs saspringti vaicāja.

— Nu tāpēc ... Tagad man liekas, ka Larisa Petrovna mīl Aržanovu.

— Atkal liekas?

— Un kāpēc gan ne? — Olga pagājās pa istabu, slēpdama smaidu: ziedoša, laimīga sieviete — viņu iepriecināja un mazliet uzjautrināja Borisa sasprindzinātība, pieminot Aržanovu. — Uzskati, kas dibināti uz minējumiem, ne vienmēr ir kļūdaini.

— Jūs kļūstat pašpārliecināta, biedre literāte!

— Nē, es tikai pienācīgi novērtēju savu vērīgumu un kaunos: esmu pielējusi eļļu ugunij. Un kālab gan? Mani arī vajadzētu saplucināt aiz ausīm kā to pērtiķi. Un, kālab es stāstīju par Logunova mīlestību pret Varju, to arī nesaprotu. Agrāk es biju atturīgāka, bet tagad — nevarētu teikt, ka es būtu kļuvusi tenkotāja, tomēr visur bāžu iekšā savu degunu.

— Literatūras darbinieku īpašība! Citu nelaime — jūsu maize, — Tavrovs pazobojās.

— Kas vēl nebūs! — Olga no tiesas saskaitās. — Bet es gribēju ar tevi apspriesties. Dzirdēju, ka Ivans Ivano-vičs aicinot pie sevis uz Maskavu Hižņaka sievu. Varbūt paaicināsim viņu šurp? Koroboviem tā būtu laime, ja Jeļena Denisovna būtu ar mieru braukt šurp.

— Mēs jau abi ar Logunovu to pārspriedām, taču Hižņakai ir pašai savas rūpes: jāskolo meita. Uz Maskavu gan viņa ar prieku, bet uz šejieni diez vai.

40.

Vieglā automašīna ripoja pa grantēto šoseju. Olga sēdēja aizmugurē kopā ar dēliņu un gadījuma ceļabiedri un visu laiku nopūlējās puiku iespiest vidū. Taču viņš,

aizmirsis neseno rūgto pieredzi, lūkoja iekārtoties tuvāk durtiņām, grasījās aizlīst pie tēva, kas sēdēja pie stūres, vai lēca kājās un vēroja, kā pretim trauc šosejas dzeltenīgā lenta, ko ieskāva kupli meža aveņu krūmi, kas auga gar ceļmalām, un kā pamalēs slienas zilganie kalnu blāķi ar mākoņiem, kas aizķērušies aiz mežiem noaugušajām kalnu virsotnēm. Bet piegāzēs laiku pa laikam it kā izskrien pretī vesels bars mājiņu, melnajām logu acīm mirdzot, un paceļas mūra nami. Tūlīt redzams, ka tas ir rajona centrs. Raug, elektrostacija ar garu, kūpošu dūmeni; tur, rakdams grāvi, grozās ekskavators. Kā gan lai sešus gadus vecs zēns nosēž mierīgi? Un viņam, zināms, taisnība, kad viņš laiž gar ausīm pavēles «Sēdi mierīgi!», «Nelien pie loga!».

Duļķaini dzeltena upīte strauji trauc pa oļiem, ienirst zem kupraina tiltiņa un steidzas uz Jeņiseju, uz Ledus okeāna tīrajiem plašumiem.

Mežmalā kliju būda, balsnī celmu griezumi. Pa zaļo skuju kaudzi lēkā vāvere un, izplētuši kuplo, rūsgano asti, skrien augšup pa tuvējās egles pelēko stumbru. Uz taciņas parādās briežu rinda ar nastām. Pa priekšu ar pavadu rokā nāk taigas iemītnieks zemu apjoztos svārkos un kažokcepuri galvā. Viņam seko noskranduši cilvēki ar maišeļiem uz muguras — kāda ekspedīcija iznāk no taigas. Redzams, no tālienes .. .

Olga jau sen ar visu sirdi pieķērusies taigai, dārgmetālu raktuvju dzīvei un tagad ar tādu pašu uzmanību kā Volodja raugās pa mašīnas logu, taču viņas domas pašlaik kavējas pie Natašas Korobovas. Tas skumdina. Olga jūtas patiesi laimīga. Palūk, dēls aug. Palūk, Tav-rovs — cilvēks, kura tuvība Olgu tā iepriecina. Pašreiz ir jūnijs — pļavu ziedu mēnesis. Ap Jaungadu Tavrovu ģimenē ieradīsies vēl viena būtne. Ne veHi Olga Larisai bija likusies tāda piebriedusi: viņā auga veselīgas mātes spēki. Arī darbs viņai labi veicās: apgabala laikrakstā Olgu uzskatīja par vienu no labākajiem korespondentiem. Un drīz jaunu lielu darbu duna sāks dimdēt pāri tagad viņas sirdij tik mīļajai Jeņisejai. Sibīrijas zeme dzīvoja sasprindzinātās gaidās un pildījās saviļņojošām vēstīm. Angāra, Jeņiseja, Oba, Amūra,

Ļena . .. Laikrakstos aizvien biežāk tika pieminēti šo milzu upju vārdi. Būs hidrostacija uz zilās skaistules Angāras. Būs arī citas, ar mirdzošām rotām tās izdaiļos Sibīrijas upju kaklus, un pa bezgalīgajiem plašumiem sāks traukties elektrovilcieni, sāks dunēt rūpnīcas un jaunas pilsētas.

Jā, skaista ir dzīve, kad pretim veras arvien jauni, aicinoši un iepriecinoši apvāršņi! Un Olga dziļi elpo, mirdzot zaļganajām acīm ar spilgti melnajiem redzoklī-šiem, ar šauro, mazliet valgano plaukstu viņa cieši tur dēla spēcīgo pleciņu. Tikai domas par Natašu kā drūma ēna pārslīd pār viņas seju.

. . . Divas meitenes kā strupdegunes koka bābiņas ar pelēkām acīm un ābolsārtiem, tukliem vaidziņiem sēdēja gultiņā, kas bija pārdalīta uz pusēm ar cieši nostieptu vilnas lakatu. Uzreiz bija redzams, ka viņas tikko pamodušās: kuplie maleļi sagriezušies krustām šķērsām.

— Es viņas tā iekārtoju, lai viena otru nesaskrāpētu, — Vaņa Korobovs sacīja. — Visu rītu viens pats karoju ar viņām.

Aizritējušo desmit gadu laikā Korobovs bija maz pārmainījies: arvien vēl tāds pats jauneklīgi vingrs, ar žirgtu mirdzumu dziļi iegrimušajās acīs. Tikai no strupā deguna uz pabiezo, izteiksmīgi veidoto lūpu kaktiņiem stiepās grumbas, piešķirot sejai skumīgu rūpju izteiksmi. Uzmetot viņam skatienu vien, Olga saprata: Natašai ir ļoti slikti.

— Jā, slikti! — Korobovs paņēma uz rokām meitiņu,, kas pēkšņi bija sākusi brēkt, un klusu stāstīja tālāk: — Nataša iemigusi. Viņu nomocījušas galvas sāpes. Un ]oti noraizējusies, ka vasaras laikā vajadzēja atņemt bērnus no krūts.

— Nu, ko lai dara! Viņai taču vajadzēs braukt uz Maskavu, -— Olga teica un pārlaida skatienu spodrajam dzīvoklim, aiz kura logiem priecīgi bozās smailās eglīšu galotnes. Neraugoties uz saimnieces slimību, visur valdīja kārtība. — Viņa jāatbrīvo no saimniecības darbiem. Un pašreiz modināt nevajag.

— Es taču neguļu. Tiklīdz mašīna norūca, es tūlīt izdzirdu, — Nataša teica, iznākot no blakusistabas un vāri uzsmaidot satrauktajai Olgai, kas nepaspēja apslēpt savu nemieru.

Smaids nedarīja možāku un nevērta skaistāku Natašas izmocīto seju. Tā saltā lietus laikā caur mākoņu ezeriem lūkojas blāva saule, no kā vēl saltāk un nemīlīgāk kļūst zemes virsū.

Nataša ļoti pāvērtusies pa šiem gadiem. Pusaudze meitene bija kļuvusi par piemīlīgu, bet slimīgi bālu sievieti ar gaišbrūnu matu vainagu virs baltās pieres. Viņas acis ar mīlestību pakavējās pie bērniem, taču tūdaļ skropstās iemirdzējās asaras.

— Nevajag uztraukties! — Olga teica, mīļi apskāvusi gados jauno draudzeni. — Ārstēsim tevi, un viss pāries, galvenais — nedrīkst pārpūlēties. Ievietosim mūsu resnulītes uz vienu mēnesi stacionārajā mazbērnu novietnē. Nekas viņām nenotiks. Mans Volodja arī gāja uz novietni — un, paskat, kas par puisi izaudzis.

Nataša klusēja, itin kā nebūtu dzirdējusi Olgas vārdus, tikai asaras arvien vēl riesās viņas acīs un krita uz vienkāršo blūzīti.

- Nu, beidz, citādi arī es sākšu raudāt! — Olga lūdzās. — Ja mēs abas sāksim brēkt, ko tad bērni lai dara?

Pēc kara taču viss bija tik veiksmīgi ievirzījies!

Piepildījās Natašas bērnības sapņi: viņa kļuva par skolotāju. Viņa vadīja divus mūzikas pulciņus — gan skolā, gan raktuvju klubā. Un bija savijusi sev mīlestības un siltuma pilnu ligzdiņu. Ikvienam kļuva priecīgi ap sirdi, kas pārkāpa nelielā namiņa slieksni kā viesis, namiņa, ko netālu no raktuvēm bija uzcēlis kalnu tehniķis, tagad inženieris Korobovs. Pār dēļu jumtu gaudoja ziemas puteņi, brāzās pāri lietusgāzes un kveldēja saule žilbinoši spožajās vasaras dienās. Un Natašai tagad nebija mīļākas vietas par Jeņisejas taigu . . .

— Bet, kad es atbraucu šurp, pie mūsu stepēm pieradušai, man še izlikās šauri, — Nataša smiedamās stās-

tīja. — Kur vien skaties, kalni un mežs, mežs un kalni. Tikai debess plaša un augsta augsta. Ja nebūtu bijis Va-ņas, es aizbēgtu uz mājām, uz Volgu.

Tomēr smiekli pārvērtās skumjās: pie Volgas taču nebija palicis ne māju, ne tuvinieku.

Vēlāk gan Nataša saprata, ka ne vien Korobova dēļ viņa bija iemīlējusi šo jauno novadu, bet ari tāpēc, ka, dzīvojot taigā, nav iespējams nepakļauties tās diženajai burvībai. Mājās bija iegādāts ne vien bajāns un vijole, bet arī slēpes, medību bises, makšķeres, tīkli, stāvva-diņš, bet zem piebūvētā pieliekamā bija apmeties Muška — pelēcīgs, pūkains medību suns. Un, beidzot, pēc dažiem ģimenes dzīves gadiem ieradās pats jaukākais — bērni.

— Uz Jauno gadu gribam sarīkot eglīti, — Nataša teica, noslaucījusi asaras; viņa paņēma uz rokām otru meitiņu, ar sava lakata stūri apsedzot viņas basās kājiņas. — Nožēloju, ka nepieteicu jums, lai pārvedat eglītes rotājumus. Maskavā droši vien ir liela izvēle.

— Tos taču pārdod tikai ziemā, kad iestājies sals.

Logi uz mazā, zaļā, kupli saaugušā puķu dārziņa pusi

atvērti līdz galam vaļā. Vējiņš planda baltos aizkarus; tas ir gluži silts, bet Natašai šķiet, ka bērnam nosalušas kājiņas, un viņa, tās tīstīdama, norūpējusies raugās uz vīru.

— Ir taču karstums! — Korobovs noteica.

«Nataša ir slima, tāpēc viņai salst,» Olga nodomāja, vērdamās Natašas sejā: acis iekritušas, zem tām parādījušies tumši loki, deguns kļuvis smails, bet viens vaigs lejaspusē it kā satūcis. «Un galvenais — šī nospiestība . . .»

Olga atcerējās, kā Nataša dažkārt bija rosījusies, kad ieradās draugi. Sasarkusi, sajūsmas pilna viņa bija skraidījusi te uz pagrabiņu, te uz pieliekamo, priecīgi noņēmusies pa virtuvi, visus iesaistot saimniecības darbos. Kā viņa bija spēlējusi vijoli gan klusā tuvinieku pulciņā, gan kluba vakaros, bet reizēm uzstājusies ar bajānu. Cik daudz rosmības Natašā bija, kad pēc vairāku gadu nepacietīgas gaidīšanas viņa tika mātes stāvoklī!

Viņa pati uzšuva bērna pūriņu, izvatēja sedziņu, pat sameistaroja mazu mētelīti, un kā viņa bija priecājusies, ka grūtniecības pēdējie mēneši sakrita ar vasaras brīvlaiku un viņa varēja aizvadīt savu klasi līdz mācību gada noslēgumam!

Jauniņā raktuvju vecmāte nebija apjēgusi, ka būs dvīņi, un Nataša pēc dzemdībām galīgi pārsteigta, taču lepna stāstīja Olgai:

— Miločkai esmu visu sagatavojusi, bet Ļubočkai vajadzēja nopirkt.

Miločka divas stundas vecāka par neparedzēto māsiņu. Olga tikai ar pūlēm varēja dvīnītes atšķirt, bet Volodja un Tavrovs, Natašai par lieliem brīnumiem, viņas nemaz neatšķīra; Nataša pati arī nakts tumsā noprata, kura no meitenēm nokļuvusi viņas rokās.

— Kāpēc krustmātei Natašai ir divas vienādas meitenītes? — Volodja plijās Olgai virsū. — Visiem dzimst pa vienam bērnam, bet viņiem uzreiz divi, un vārdi abām arī vienādi.

— Nepavisam nav vienādi! Viena ir Ludmila, otra Ļubova . ..

— Nē, Miločka un Ļubočka. Tad vajag vēl vienu tādu, un tā jānosauc par Golubušku '.

Tagad arī Nataša nespēja meitas atšķirt.

— Uzvelc Miločkai flaneļa jaciņu un neturi viņu pie loga, — Nataša palūdza vīru. Šodien viņa tā klepoja. Ai, tu arī esi saaukstējusies? — Nataša noliecās pār bērnu, kuru turēja uz ceļiem, bet Olga, pavērusies Ko-robovā, redzēja, kā viņš sadrūma.

— Esmu sākusi visu piemirst, — Nataša sūdzējās. — Nekādi nevaru atcerēties, kurš no maniem skolēniem šogad pārgāja uz nākamo klasi ar pēceksāmenu. Vasaras brīvlaikā mazliet jāpastrādā ar viņiem . . .

Olga atkal palūkojās uz Korobovu, viņš brīdinoši nokāsējās: šoziem Nataša nebija strādājusi.

— Kāpēc jūs klusējat? — Nataša jautāja, pārlaizdama visiem pētījošu skatienu.

1 Голубушка — dūjiņa (krievu valodā).

Bērna sārtā sejiņa, viņam bezrūpīgi rotaļājoties ar grabulīti, jo spilgti izcēla mātes bālumu un sasprindzināti slimīgo sejas izteiksmi. Korobovs novērsās, it kā tālab, lai otrai meitiņai parādītu suni Mušku, kas, uzlēcis uz dēļiem apsistās paviļas, ieskatījās logā.

— Zini, Natašeņka, Ivans Ivanovičs tagad dzīvo Maskavā ... — Olga piesardzīgi ierunājās.

Nataša uzreiz kļuva mundrāka.

— Jūs viņu satikāt?

— Jāf — Olga sameloja. — Viņu ļoti satrauc tavs stāvoklis, un viņš grib tevi izmeklēt.

Nataša neatbildēja, tikai ciešāk pieglauda sev klāt bērnu. Viņas acis kļuva tukšas, it kā dedzīgā, darbīga un labā dvēsele šinī brīdī būtu izspurgusi no viņas sastingušā ķermeņa.

Natašeņka! — Korobovs piesēdās līdzās un ar brīvo roku apskāva sievu. — Mums, dūjiņ, vajadzēs braukt uz Maskavu.

— Es teicu, ka jums vēl vajag Golubušku, — priecīgi iesaucās Volodja, kas bija ienācis istabā kopā ar Logu-novu. Puisēna balss noskanēja tik skāņi, ka visi sarāvās.

— Panāc nu šurp, dēls! — Tavrovs teica un, pievilcis puisēnu sev klāt, sāka kaut ko čukstēt viņam ausī, kamēr Logunovs sasveicinājās ar Olgu.

— Ivans Ivanovičs lūdza pasteigties ar braukšanu,— Olga piebilda un sirsnīgi, taču bez smaida pavērās Lo-gunovā, kas sadrūma, dzirdot pieminam Aržanova vārdu. — Bet slimības vēsture jāaizsūta nekavējoties.

— Jā, slimības vēsture! — Nataša rūgti pasmīnēja ar bālajām lūpām. — Tagad man viss aprobežojas ar šo vēsturi! Vai tiešām vajadzēs iet slimnīcā?

— Jūs gribat vēl vienu meitenīti no Maskavas atvest? — Volodja ar jautru ziņkāri iedegušajā sejā metās atkal lielo sarunā; viņa zilās acis, tādas pašas kā tēvam, iemirdzējās. — Kāpēc jūs viņu negribat dzemdēt šeit? Lai atkal neiznāktu līdzīga? Jā? Bet jūs nemaz neesat resna ... — Viņš nopētīja Natašu, kurai atkal sāka ritēt lielas lielas asaras pār vaigiem, un teica, apjucis

un nosarcis aiz neveiklības, — viņš arī sarka tāpat kā tēvs, — piepeši un stipri: — Vai tad es ko sliktu pateicu? Kālab jūs raudat, krustmāt Nataša?

— Tāpēc, ka tu esi mazs muļķītis, — Olga skumīgi un mīļi atbildēja. — Nejaucies valodās, ja nezini, par ko runā.

41.

Miločka vai Ļubočka bezrūpīgi dūdoja uz mātes ceļiem, grauzdama grabuli ar jaunajiem zobiņiem, kas sārtajā mutītē vizēja kā rīsa graudiņi. Meitenītei bija vēl maz zobu, un viņa, paredzēdama papildinājumu, kas kuru katru brīdi varēja šķilties ārā, ar pietūkušajām smaganām košļāja te grabuli, te savu balto dūrīti, laida burbuļus un mirkšķināja mazās actiņas.

«Nu, kā lai viņas pamet, tādas mazītiņas?! Jau tā ir grūti ar viņām, bet tagad es vēl likšos slimības gultā,» Nataša nodomāja. «Ja nu nomirstu operācijas laikā? Vaņa tad paliks viens pats ar mazulēm ...» Un ar sažņaugtu sirdi viņa vēl nodomāja: «Labāk būtu es Sta-ļingradā kritusi!»

Taču, paraudzījusies uz draugiem, uz savu strupde-guni Vaņu, par kuru mīļāka viņai nebija neviena visā pasaulē, Nataša nokaunējās. Staļingradā viņi bija kopā ... Un kādas tik operācijas tur pazemes hospitāli nebija izdarījis Ivans Ivanovičs! Nataša izslaucīja acis ar bērna jaciņas piedurkni un piespieda sevi pasmaidīt.

— Varja arī ir Maskavā. Nupat pabeigusi medicīnas institūtu. — Olga iesānis paskatījās uz Logunovu, kura melnīgsnējā seja ar izteiksmīgajiem vaibstiem un pat spēcīgais kakls, mugurpusē gludi noskūts, pēkšņi tumši pietvīka. — Viņiem ir dēls Mišutka, — Olga piebilda it kā tālab, lai beidzot vestu Platonu pie prāta.

— Mīļā Varjeņka! — Natašas acīs atkal pavizēja asaras. — Kaut jel viņai lai klātos labi! Mēs taču sapņojām, ka pēc kara satiksimies ...

— Bet vai ķirurgi Larisu Petrovnu Firsovu tu atceries? Viņas dēls Aļoša toreiz bija pavisam maziņš.

— Kā nu ne! — Sasprindzināto izteiksmi, ar kādu Nataša pūlējās atcerēties, kas ir šī Firsova, nomainīja priecīgs smaids. — Zināms, ka atceros! Viņa apprecējās ar Ivanu Ivanoviču.

— Ko tu runā! Tā bija Varja, kas apprecējās ar Ivanu Ivanoviču!

— Jā, jā .. . pareizi! — Nataša izbijusies, pat kā vainīga juzdamās, pavērās vīrā. Viņas mundrums tūdaļ pazuda, lūpu kaktiņi gurdi noslīga. Tagad viņa it kā aizmirsa pat bērnu, kuru automātiski turēja ap krūtiņām.

— Tu esi nogurusi. Atgulsties un atpūties, — Koro-bovs mīļi teica, paņemot no viņas mazo. — Palīdziet viņai, Olga Pavlovna! — Un, turēdams abus bērnus uz rokām, viņš iegāja sievietēm nopakaļ guļamistabā.

— Ir gan nelaime! — Logunovs nočukstēja, spēcīgi uzsizdams sev pa celi. — Nu, ko lai tagad dara?

Ievietosim bērnus diennakts mazbērnu novietnē, un vēlāk jau redzēs, — Tavrovs teica. — Būtu jel tu apprecējies, Platon, un ņēmis pagaidām bērnus pie sevis! . . . Mēs ar Olgu meitenītes ņemtu ar prieku, bet viņa allaž ir izbraukumos. Ieteicu viņai šo nemierīgo darbu pats sev par nelaimi! — viņš piebilda, it kā jokojot, tomēr arī mazliet skumīgi.

— Bet kāpēc tu domā, ka es apprecēšu mājās tupētāju? — Logunovs vaicāja, uzacīm nikni noraustoties.

— Mēs taču esam ar mieru apprecināt tevi vienalga ar ko: apnicis skatīties uz tavu vecpuiša dzīvi. Manuprāt, neprecējies cilvēks — tā ir kroplība, goda vārds! Nu, ko tu, Gogoļa Podkoļesin, rēgojies līgavām acīs! Volodjka, ej rotaļājies, neklausies vīriešu sarunās! — Un, vērojot, kā Volodja pietrūkstas kājās un skrien uz durvju pusi, Tavrovs nopietni piebilda: — Vai dzirdēji? Tava Varjeņka laulībā esot laimīga! Ko tu gaidi?

— Ko jūs mani tramdāt? — Logunovs nikni atcirta. — Es nevaru precēt kuru katru, kas pagadās. Ek! — Viņš dusmīgi pavērās uz Tavrovu. — Nerunā man par Varju. Un vispār izbeidziet šīs veltās valodas! Man pašreiz rūpju līdz kaklam. Neveicas ar jaunās apstrādes metodes ieviešanu raktuvēs, sānu slāņos. Grūti ar

iekārtu. Visa galvenās pārvaldes uzmanība pievērsta Balejai. Tur ir Darasunas zelts, ievērojamo Tasejevas atradņu slava skan pār visu zemi: magazīnu metodes apstrādē, rūpnīcas ar noslēgtu ciklu — tūkstoš tonnu rūdas diennaktī. Jaunākā tehnika — visu, kas zelta rūpniecībā ir labākais, pārsvieduši tur. Tur ir gan vienlaicīga urbšana ar daudziem urbjiem, gan skrēperi, gan elektrotransports . . . Bet mūs vēl arvien uzskata par sīkmaņiem.

— Kas tad ir ar apstrādi?

— Nu tas, ka mūsu iežus, kas satur rūdu, atzīst par nepietiekami stabiliem. Un kas atzīst? Ģeodēzists, kam jau laiks likties uz krāsns, nevis domāt par jaunām metodēm.

— Nu, izvirziet jautājumu trestā. Sūti Korobovu — viņš savu panāks . . .

— Es zinu. Taču viņam pašreiz nav laika par to domāt: viņš jāatlaiž uz Maskavu ar Natašu. Sefību par bērniem vajadzēs uzņemties tev un Olgai Pavlovnai. Man taču arī jābrauc uz Maskavu, uz apspriedi par krāsainajiem metāliem. Lūk, tad parunāšu tieši galvenajā pārvaldē. Lūgšu, lai atsūta komisiju. Vai tad nu mēs ko nepārdomātu . . . neskrienam jau ar pieri sienā!

— Tad būtu tu jel arī Natašu pats aizvedis, citādi aizbrauksiet abi ar Korobovu — un raktuves sāks klibot. Un mēs rūpnīcā arī sāksim garlaikoties.

— Grūts uzdevums! — Logunovs sarauca uzacis.

- Bet es, zini, pie Aržanova neiešu. Es viņu, zini, ļoti

cienu, tomēr Var jas dēļ negribētu satikties.

— Tas tiesa. Man sagadījies citādi, tomēr satikties tāpat būtu bijis nepatīkami.

— Pag, pag! — piepeši Logunovs priecīgi iesaucās. — Atradu izeju mums visiem. Natašai no ģimenes zelta fonda neviena nav atlicis: māti nogalināja Staļingradā, tēvs gāja bojā ar mīnu, un vecmāmuļa pēc kara nomira Aizvolgā. Bet man tur ir kāda paziņa, gadu septiņdesmit veca ... Es viņu ataicināšu šurpu.

— Apžēlojies, vai nu tāda apsūnojusi večukiņa atstās savu dzīves vietu.

— Atstās! Tā nav vis apsūnojusi, bet varen dūšīga večukiņa. Viņa jau sen sapņo par Sibīrijas apskatīšanu. Es viņai esmu pilnas ausis piestāstījis par taigu, par šejienes sēnēm un ogām. Viņai divi dēli krituši frontē. Bija viņai sava mājiņa stepes ciematā pie Staļingradas, bet nodega. Mēs ar Aržanovu tanī mājiņā dzīvojām, kad strādājām hospitālī. Tagad vecenīte apmetusies pie vedeklas, bet tā, ērce, būs pat laimīga, ja tiks vaļā no vīramātes. Un mums viņa lieti noderēs.

— Netaisi jokus, Platon! Tu nepavisam nepazīsti dzīvi. Ģimenes dzīvi, es gribēju sacīt. Septiņdesmit gadu! . .. Noņemies vien ar bērnu vienu otru stundu. Mugura sāks sāpēt aiz nepieraduma. Un te ir divi. ..

— Tu savukārt nepazīsti sievietes! — Logunovs iekarsis atsvieda pretī. — Pirmkārt, pie bērniem viņa ir pieradusi, un, otrkārt, mums taču mājās vajadzīgs virspavēlnieks, palīgu viņa sev allaž atradīs. Septiņdesmit gadu — ak tu mūžs! Līgavai tas ir daudz, bet vecmāmiņai — pats ziedu laiks.

Tavrovs sāka smieties:

— Tu kļūsti vieglprātīgs, Platon!

Bet Logunovs, nepievēršot uzmanību viņa vārdiem, teica istabā ienākušajam Korobovam:

— Paklau, Vaņa! Es tev sadabūju vecmāmuļu! Ataicināšu uz šejieni kādu vecenīti no Pievolgas. Viņu sauc par Jegorovnu. Pagaidām viņa padzīvos pie tevis, vēlāk ņemšu pie sevis, citādi manā dzīvoklī nav nevienas dzīvas dvēseles. Es dievinu tādas večukiņas kā Jego-rovna, — viņš nopietni piebilda. — Kad biju aizbraucis uz Volgas-Donas kanāla atklāšanu, apmetos pie viņas. Viņa prot gan pasaku pastāstīt, gan pīrāgu cepšanā īsta meistare, bet, ja viņai pasniedz simt gramus, tad arī uzdzied, pat uzdanco. Es jums teikšu, tas tik ir raksturs! Tādas bēdas taču cilvēks pieredzējis! Vai ņemsim?

— Ņemsim, — Korobovs, domās nogrimis, piekrita. — Tikai mums tagad danči nav prātā.

— Viņa pagaidīs, kamēr Nataša izveseļosies.

— Varbūt tiešām man pašam aizvest Natašu uz Maskavu? — Logunovs vaicāja, iepretim Tavrovam brizdams ārā no ūdens un vilkdams krastā savu stāvvadiņa malu.

Volodja tāpat vienās biksītēs stāvēja ezera krastā, odu apsēsts, un nepacietīgi gaidīja «astes» pievirzīšanos; šoreiz vadā zivis droši vien ņudzēt ņudz. Aizmirsis mātes aizliegumu, puisēns steidzās lejup pie ūdens, ar basajām kājām stigdams smiltīs, ar abām rokām vilkdams spaini, kurā spirinājās ap desmit zeltītu karūsu un, saritinājusies puslokā, baltos zobu īlenus atņirgusi, gulēja līdaka. Tās izvelbtā un stingā acs spīdēja kā lukturītis. Līdaka bija beigta: viņai tūlīt pārlauzta spranda, taču purns vēl joprojām pauda plēsonīgu niknumu.

Nolicis spaini pašā ūdens malā, puisēns iebrida ezerā līdz ceļiem, pēc tam līdz viduklim un, aizrautīgi pieķēries pie vada malas, arī sāka vilkt.

— Cik smagi! — viņš gavilējoši kliedza, gluži kā vīrietis saspriegdams roku muskuļus. Un kā gan māmiņa nespēj saprast, ka viņš jau liels! Nu, kā tad, klau, jau dzirdama viņas mīļā, bet apnicīgā balss:

— Volodja, nebrien upītē! Borja, pasaki viņam, lai viņš nāk krastā. Iemūdīsies bedrē un noslīks!

Puisēns iecietīgi pasmīn, tomēr pieglaimīgi paveras tēvā. Tas izliekas nekā nedzirdam. Vēl vairāk, viņa sejas izteiksme ir pati labvēlīgākā: sak, rauj tik vaļā, pui-šel, pierodi pie ūdens, velc pamatīgi un nežēlo spēkus.

— Nenoslīkšu vis! — aiz pārliekas centības aizelsies, Volodja atkliedz mātei. — Tu pati zini, kā es jau protu peldēt! Pat nirt protu!

Volodja patiešām jau prot peldēt gan «uz sāniem», gan «pa suņu parašai», gan «vēzieniem» mazdrusciņ. Nesen viņš ar citiem zēniem bija pārpeldējis pāri Su-leikas upītei, kas tek pa ieleju gar raktuvēm. Kālab gan visas mātes ir tik bailīgas?

Stāvvadiņš tuvojās krastam. «Astē» zib un mirdz zivis . . . Satraukts ir ne vien sešgadīgais Volodja, bet ari

pieaugušie. Tēvocis Platons, saliecis iedegušo, slapjo muguru, slaidi pievelk savu malu, izrausdams lomu smiltīs.

Līdakas un karūsas lēkā un spirinās stāvvada biezajā tīklā. Volodja arī tagad gatavs palīdzēt, taču tēvs viņu pastumj sānis: līdaku jāprot paņemt.

— Re, grāb ciet asarīti. Ņem lini. . . Kas par skaistuli gadījies!

Burzmā viņi apgāza spaini. Labi, ka piesteidzās māte un neļāva karūsām aizmukt ezerā atpakaļ. Taču viena paguva aizlēkl un peldēja projām, un Volodja, sastindzis ar mazu līdaciņu rokās, — tomēr bija paņēmis, kaut maziņu, bet pats izņēmis no tīkla, — noskatījās, kā priecīgā karūsa luncināja strupo astīti, līdz nozuda dzidrajā dzelmē.

— Toties še tev līdaka! — Volodja svinīgi teica mātei.

Ģērbusies vieglā sarafānā, nepievēršot uzmanību odu kodieniem, viņa stāvēja kā liela meitene, kailām kājām, vējā izrisušiem gaišajiem matiem un vērīgi lūkojās karūsai nopakaļ. Viņai droši vien arī patika zivs bēgšana, un, to nopratis, Volodja atvēzējās un aizmeta savu skaisto līdaciņu arī turpat ezerā. Zināms, žēl jau bija izlaist līdaciņu no rokām, bet sprandu pārlauzt zivij viņš taču neprata, un vai bija vērts parādīt, ka viņam kas nepadodas kā īstam zvejniekam? .. .

— Lai peld! Izaugs un noķers mūsu karūsu, lai tā nemānītos!

Kā slīpētais zvejnieks, tā arī viņa ne visai jaunā māte ar vienādu interesi vēroja, kā pēc visiem piedzīvojumiem apdullusī līdaka ūdenī metās pa labi, pa kreisi, izlokoties ar tievo ķermeni, un tad strauji, gluži kā sudraba adata iedūrās melnajā ūdens dzelmē.

— Tagad pietiks visiem, — Tavrovs teica, iegremdēdams ūdenī zivīm piebāzto igvāti — tīkliņu ar apaļiem stieples spraišļiem.

Logunovs jau kreklā un biksēs, bet basām kājām, līdz ceļiem uzrotījis bikšu staras, bija notupies un

apskaužami veikli ķīķēja zivis zupai. Olga mizoja sīpolus un pērnos kartupeļus ar apvītušu, sarukušu mizu, bet Volodja stiepa klāt žagarus ugunskuram. Visiem bija jautri, iekams nebija uzsākuši valodas par Koro-boviem.

— Patiešām, Platon, aizved Natašu pats, — Tavrovs sacīja. — Ja Natašu ievietos slimnīcā, Vaņa varēs viņu apciemot vēlāk. Viņam ir grūti atstāt bērnus vienus pašus, un arī Nataša dzīvos vienā uztraukumā.

Un ikvienam, pat Volodjam, acu priekšā tēlojās noraizējies Vaņa Korobovs ar diviem maziem bērniem uz rokām.

— Nē, lai Vaņa pats viņu pavada! — Olga stingri noteica. — Līdz Platona vecmāmuļas atbraukšanai mēs meitenes paņemsim pie sevis. Par darbu es ar redakciju vienošos. Natašu slimnīcā lai ievieto Korobovs pats, tad viņai tas nešķitīs tik briesmīgi.

— Pareizi! — Tavrovs piekrita, mīļi paskatīdamies uz sievu.

— Ko tu mani tā aplūko? — Olga mazliet šķelmīgi ievaicājās. — Vai esmu kļuvusi nedaiļa, jā?

Olga sajuta, cik smaga tagad kļuvusi viņas gaita. Uz melnīgsnējās, vēl gludās ādas bija parādījušies tumši plankumi, kas sevišķi pamanāmi uz pieres un ap pietūkušo muti. Taču tas viss neapbēdināja nākamo māti, bet, tieši otrādi, lika izturēties pret sevi ar lepnu saudzību.

— Esmu kļuvusi neglītāka, jā? — Olga jautri pārvaicāja, ar netīrās plaukstas virspusi atglauzdama no sejas matu šķipsnas, ar kurām rotājās vējiņš.

Tavrovs skatījās, smaidīja un klusēja.

— Nu, kā ir? — pēkšņi satraukusies, Olga jautāja un izslējās taisni, turot rokās nazi un pusē nomizotu kartupeli.

— Vai tad tu vari kļūt neglīta? Es tikai paskatos vien uz tevi, un man jau priecīgi ap sirdi. Pat tad, kad mēs abi baramies, man ir priecīgi.

— Ak šitā! Tad es biežāk bāršu tevi un Volodju arī, — Olga piebilda, uzmetusi skatienu dēlēnam.

— Bet man nemaz nav priecīgi ap sirdi, kad tu mani bar, — puisēns novilka. — Man tas pat itin nemaz nepatīk!

— Tad vajag paklausīt.

-— Es taču nevaru vienmēr paklausīt!

— Vai nu tā ir? — Olga atcerējās, kā automašīnā bija vilkusi viņu nost no loga, un atkal juta, ka dara nepareizi, cenšoties uz katra soļa apsaukt un apvaldīt dēlu, tomēr atzīties, ka dara nepareizi, zināms, nespēja un tādēļ iespaidīgi un pat augstprātīgi noteica: — Pieaugušie vienmēr saka to, kas vajadzīgs.

43.

Nataša nakti pamodās ļoti satraukta. Viņa bija sapnī redzējusi lielu zāli un stāvējusi uz skatuves ar vijoli rokās, bet lociņš šķita gluži kā pielipis pie stīgām un roka svina smagumā. Bija kauns un baigi ap sirdi. Atvērusi acis, Nataša ieklausījās. Aiz sienas svilpoja vējš, un tā niknie svilpieni vēl vairāk pastiprināja trakojošās vētras aurus. Bet blakām bija dzirdama meitenīšu saskanīgā elpošana, un vēl tuvāk klusu elpoja Ivans. Viņa lielā roka viegli dusēja uz Natašas pleca, šķita, ka pat miegā viņš sargā ģimenes mieru.

Istabā bija jūtama pretīga sviluma smaka. Zināms, tā bija slimīga sajūta: palūk, labās rokas un kājas pirksti pamiruši un sastinguši.

«Kaut tikai nebūtu paralīze!» Nataša smeldzīgi nodomāja, griezdamās uz otriem sāniem.

Tā kā tā neērti, toties izzuda šķebinošā smaka. Grūti sevi pārliecināt, ka tas tāpat vien . . . ožas halucinācija.

Sviluma smaka Natašai atgādināja Staļingradas aizstāvēšanas baismīgās dienas, nogalināto Linu Lankovu, bez pēdām pazudušo māti, tēvu, kas pēc gada kopā ar savu kuteri gāja bojā no mīnas, kura bija uzpeldējusi no Volgas dzelmes. Gan jaukais feldšeris Deniss Antono-vičs, gan matrozis Semjons ISfečajevs atmiņās iznāca no

šās elles tumsas dzīvi, smaidoši, plosot sirdi ar skumjām. Tiesa, pēdējā laikā tā kā dūmaka sāk aizmiglot Natašas dzīves pagātnes notikumus.

«Kas gan ar mani notiek? Vai tiešām tāpēc, ka mani Staļingradā kontuzēja?»

It kā murgos Nataša redz, kā viņa, sprādzieniem grandot, skrien pa biezajiem dūmiem, spiežot pie krūtīm tā kā savus, tā kā svešus bērnus. Mute izkaltusi neprātīgajā skrējienā, sirds tā pukst, ka gandrīz trūkst vai pušu. Un tad viņa lec un gāžas ugunīgā bezdibenī.

— Ai! — apspiests vaids uzmodināja Korobovu, viņš paslienas un ieslēdz gaismu.

— Kas ir, Nataša?

Par atbildi atskan klusi šņuksti:

— Slikti man un baigi ap sirdi . . .

— Nebaidies, es taču esmu še. Brauksim abi uz Maskavu pie Ivana Ivanoviča. Vai varbūt uz Burdenko institūtu . . .

— Nē, labāk pie Aržanova: es viņu pazīstu. Bet kā būs ar bērniem?

— Paliks pie Olgas Pavlovnas. Platons apsolīja arī vecmāmuļu ataicināt no Staļingradas.

— Viņa taču mirusi! — Nataša pārmetoši atgādināja.

— Viņš apsolīja savu .. . Jegorovnu. Viņa protot gan pasakas stāstīt, gan pīrāgus cept, — Korobovs stāsta, sēdēdams uz gultas malas un saudzīgi berzēdams sievas sastingušos pirkstus.

Raugoties uz Natašu, grūti ticēt, ka Staļingradas aizstāvēšanas laikā viņa izglābusi ne mazāk par trīssimt cilvēkiem. Grūti ticēt, ka nesen viņa bijusi raktuvju septiņgadīgās skolas labākā skolotāja. Kā gan viņa — tāda klusa, it kā nomākta sieviete — bija varējusi tikt galā ar veselu baru nevaldāmu nebēdņu? Taču šodien šie nebēdņi atkal bija atnākuši, gatavi palīdzēt saimniecībā un parotaļāties ar savas Nataļjas Trofimovnas bērniem. Nataļjai Trofimovnai bija ļoti slikti, un Korobovs klusītiņām izvadīja bērnus. Apteksne atnāk un saved māju kārtībā, taču tikai tagad, kopš sieva saslimusi, Korobovs sajuta, kas par caurbiru maisu ir mājsaimnie-

čība, saprata, cik daudz Nataša bija spējusi paveikt divdesmit četrās stundās.

Korobovu māc bailes zaudēt mīļo cilvēku. Uz Maskavu! Ātrāk uz Maskavu!

— Vai atceries Volodju Jabločkinu? — viņš vaicā Natašai. — Manu Staļingradas draugu ... Viņam norāva kāju, kad mēs devāmies uzbrukumā. Vai atceries, tu viņu izvilki no ugunslīnijas? Ak, tā gan bija karsta diena!

Nataša pamāj ar galvu, kļūdama ļoti nopietna, tomēr redzams, ka viņa neatceras biedru, par ko Ivans runā. Vai nu mazums cilvēku norautām rokām un kājām viņa izvilkusi no uguns! Viņas slimajā galvā viss jūk un mežģījas.

Taču Korobovs neliekas to manam.

— Kad iebrauksim Maskavā, — tieši pie Jabločkina. Varbūt Jabločkinam ir sakari ar Koļu Oļapkinu. Vai atceries mūsu slaveno ložmetējnieku? Patiesi, interesanti būtu satikties ar cīņu biedriem! Dažkārt mēs ar Volodju uzlidojuma laikā sēdējām patvertnē un sapņojām, ka brauksim uz Maskavu. Vai tu klausies, Nataša? Nu, redzi, aizbrauksim mēs abi, un mūsu dzīvē viss būs atkal labi.

«Vai būs?» viņam galvā pazib skaudra doma.

44.

Hospitāļa gaiteni Larisa uzsauca Varjai:

— Nu, Var.. . Varvara Vasiļjevna, vai pamazām pierodat?

— Iedzīvojos pamazltiņām.

Saule spīdēja caur augstā loga spodrajām rūtīm, mirdzēja palmu un citronu zaļajā spožumā, vērta tumšākas sejas slimniekiem, kuri sēdēja atzveltnes krēslos pie galda, bet Larisas virsvalks saules staros žilbinoši baltoja. Jautrā, vasarīgi kvēlā saule! Visiem silti, bet ne visiem jautri saules staros. Redz, arī Larisa nez kālab sadrūmusi, turpretim Varjai prieks lauztin laužas uz āru.

— Nupat noņēmu pārsēju Taņai Bražņikovai. Tā ir kolhoza jauniete, kas slimoja ar šķielēšanu. Es viņai izdarīju operāciju. Tāda jocīga: ienāk pārsiešanas istabā, bet kabatā spogulītis. Aplūko sevi spogulī — un pēkšņi laiž vaļā smieklus. Tagad, viņa saka, mani vairs nedē-vēs par Šķībo Taņku. Tagad es apprecēšos.

Larisa klausījās, raudzījās Varjas priecīgajā sejā un domāja, ka viņai pašai sākotnējais darba pieredzes apgūšanas posms jau garām, lai gan arī tagad, risinot jaunu uzdevumu, viņa allaž uztraucas kā iesācējs ķirurgs. Un vēl viņa nodomāja:

«Laimīgā Varja Gromova! Kas gan viņa būtu bez padomju varas? Slauktu govis dūmainā jurtā un saldētu pienu no lopu mēsliem pagatavotā traukā. Svētkos kopā ar savu vīru iedzertu simt gramu spirta . . . Kaut gan kāpēc es tā domāju par Varju? Arī es, strādnieka tēraudlējēja meita, taču nebūtu ieguvusi augstāko izglītību. Tas man aiz nenovīdības par viņas laimi . . .»

Larisa vēlreiz uzmanīgi aplūkoja Varju. Viņai — slaidai melnacei — ļoti piestāv baltais ārsta tērps! Larisas vaigi pietvīka: viņa atcerējās savu nelāgo izlēcienu Sta-ļingradas hospitāli, kad bija Varjai izteikusi pārmetumu par to, ka viņa uzlikusi ārsta cepurīti. Paskat, Varja ņēma un iekaroja sev šīs tiesības.

«Nu, ir jau lieliski!» Larisa nodomāja. «Es taču arī toreiz aiz greizsirdības. . . Cik gan ļaunas ir šīs jūtas!»

— Vairākas kataraktas izgriezu, arī veiksmīgi, —-Varja stāstīja, nepamanot Larisas stingo un izklaidīgo sejas izteiksmi. — Bet mums ir viens glaukomas slimnieks, uzvārdā Berjozkins. Par viņu es gribu apspriesties ar jums, tāpēc ka mans šefs, Poļina Ostapovna, saslimusi. Mēs Berjozkinam izdarījām blokādi, tomēr reakcijas nebija. Acu pilieni arī nepalīdz. Kā būtu, ja viņu operētu?

— Es varu tūlīt viņu apskatīt. Ja vajadzēs, noteiksim operāciju, un es jums asistēšu. Man taču jāpārbauda, ko jūs esat pa šiem gadiem iemācījusies, — it kā jokojot, taču bez smaida piebilda Larisa.

Toties Varja it kā atplauka, iepriecināta par iespēju

dabūt tādu asistenti ka Larisa Firsova. Pat pieredzējušie hospitāļa ķirurgi taču iet skatīties, kad viņa operē.

Viņas devās uz acu slimību nodaļu, bet troksnis kādā palātā lika apstāties. Trokšņoja slimnieks Prudņiks, kas hospitālī bija pazīstams ar sliecību uz skandāliem. Prudņiks, tāpat kā daudzi šeit ievietotie slimnieki, bija frontē ievainots sejā un pirmajos pēckara gados nekur nebija ārstējies. Vēlāk viņš bija operēts četrdesmit vienu reizi: bija ņemtas ādas strēles no krūtīm, ņemtas no sejas, ar rētām izkropļojot gan pieri, gan vaigus. Galu galā deguna vietā bija tapis bezveida plācenis. Pēdējā operācija bija radījusi sastrutojumu, izkrita skrimslītis, kas degunā ievadīts balstam, tā atvietojot kaula pamatu, un ar tādām grūtībām radītais deguns saplaka, iegrima un it kā izkusa. Pēc divu gadu pārtraukuma atkal ieradies hospitālī, Prudņiks kļuva par visa apkalpojošā personāla biedēkli.

— Nekavējoties izsauciet man ķirurgi Firsovu! —-cirzdams kāju pie zemes, Prudņiks uzkliedza jaunai māsai. — Izsauciet ķirurgi! Mani nomāc grūtsirdība! Man jākaunas pašam no saviem bērniem. Ko, vai man tā arī būs jādzīvo kā kroplim, kamēr nosprāgšu?!

— Es taču nevaru jūsu dēļ vien izsaukt ķirurgi. Drīz sāksies apstaiga — un . ..

— Es tev degunu nokodīšu, lai tu būtu tikpat nejauka! — Prudņiks iebrēcās un patiešām devās klāt nobālušajai, taču ārēji mierīgajai māsai.

Šai brīdi tad nu piesteidzās Larisa un Varja, kura vēl nebija pieradusi pie tādiem skatiem.

— Kādēļ jūs ceļat traci, Prudņik? Kā jūs iedrošināties kliegt uz cilvēkiem, kuri līdz šim laikam nav zaudējuši cerību jūs izārstēt? Es taču teicu: jāpagaida, kamēr sadzīst strutojošā brūce sejā. Iegaumējiet: nevis jūs, bet mēs noteiksim operācijas laiku.

Un Varja redzēja, ka draudīgais dauzoņa kļuva padevīgs un kluss itin kā nokaunināts bērns. Pat viņa acs, kas nupat vēl bija vientuļi un ļauni zibsnījusi starp pār-saitēm, iemirdzējās draudzīgi. Un, atiedams sāņus, viņš gluži citādā balsī noteica:

— Piedodiet jel, Larisa Petrovna, mazdrusciņ pa-trokšņoju . . .

— Viņš to sauc par «mazdrusciņ patrokšņoju»! — Varja paskatījās uz māsu, kuras seja tagad kvēloja kā magones zieds. — Grasījās meitenei degunu nokost — un saka: «Mazdrusciņ patrokšņoju.»

— Atgadās pie mums ... — Larisa domīgi noteica. — Tagad kļuvis mierīgāk, bet tūlīt pēc kara gan mums bija ko turēt... Šiem slimniekiem sejas ievainojumi bieži vien saistīti ar smadzeņu ievainojumiem, tāpēc viņi ir tik nenosvērti. Ir gadījies arī tā, ka tu ieej palātā un nezini, vai iznāksi no turienes dzīva un vesela.

Viņa pasmaidīja, bet Varja nodomāja:

«Jā, krietni vajag pastrādāt, lai iekarotu tādu autoritāti slimnieku vidū!»

Ar baltām flīzēm apdarinātajā operāciju zālē atradās divi galdi, ko spilgti apgaismoja (kaut arī aiz logiem zilgmoja saulaina diena) spēcīgas bezēnu spuldzes. Uz viena galda notika operācija, uz otra guldīja Varjas slimnieku Berjozkinu. Viņš ļoti nervozēja, burzīja slimnīcas krekla stērbeli un šad un tad dobji nokāsējās.

— Nevajag uztraukties, — Larisa maigi teica. — Jūsu acs tā kā tā neko neredz, bet sāpes mēs tai tūliņ atņemsim.

Berjozkins nogulstas uz galda, un māsa viņu pārsedz ar palagu. Tas viss Larisai ir ļoti parasts, neparasta tikai Varja ķirurģes darbā. Otra māsa sasien ārstes sterilā virsvalka saites, pasniedz gumijas cimdus, un Varja iet pie galda, uzlikusi pieres spuldzi, kuras reflektors mirdz virs viņas galvas.

Jāiegriež sprauga slimās acs varavīksnenē. Vai Varja pratīs? Drošības pēc Larisa ir sagatavojusies pati nobeigt operāciju. Glaukoma Berjozkinam ir ielaista. Ja ārstēšana ir savlaicīga un pareiza, redze šādiem slimniekiem saglabājas arī vecuma gados, turpretim, ja

slimība ielaista, iestājas pilnīgs aklums pat jauniem cilvēkiem.

Satraukusies — Larisas klātbūtne arī darīja savu iespaidu — Varja piegāja pie galda. Zināmas darba iemaņas viņai jau ir. Savaldījusies viņa izdara anestēziju ar novokaīnu, caur plakstiņu to ievadot aiz acs ābola, — tā tiek bloķēts acs nervs.

«Pareizi!» Larisa atzinīgi nodomā, sekojot katrai Var-jas kustībai.

Māsa pasniedz mazu šļirci un acs paplašinātāju.

— Skatieties lejup! — Varja saka slimniekam, kas guļ uz muguras ar augšup paslietu galvu.

Pārāk augstā spiediena dēļ slimnieka acs Varjai šķiet it kā no akmens: tik cieta tā ir, taustot caur plakstu.

Vispirms nepieciešams izdarīt cīpslenes trepanāciju acs ārējā apakšējā kaktiņā, citādi spiediena krasā pazemināšanās var radīt asins izplūdumu un dzīslenes atlobīšanos.

— Tas ir jauns trepans, — Varja teic, ar diviem pirkstiem turot tērauda stienīti un izņemot no tā dobuma sīciņu cīpslenes gabaliņu.

Gļotādu virs brūcītes Varja sašuj ar vissmalkāko zīdu. Viņai ir ļoti veiklas rokas. Starp uzacīm ievilkušās divas grumbiņas, skatiens cieši sasprindzināts.

— Tagad visu laiku skatieties lejup, — Varja saka Berjozkinam.

Viņa atbīda acs gļotādu uz radzenes robežas; baltajā cīpslenē radzene ievietota kā pulksteņa stikls.

Slimnieka radzene ir duļķaina, raupja, it kā sadurstīta.

Ārsti aci iedala ciparos pēc pulksteņa ciparnīcas veida — no viena līdz divpadsmit. Rūpīgi notēmējot, Varja ar šķēpveida nazi izdara dūrienu divpadsmitajā iedaļā pie limba, iekļūdama acs priekšējā kamerā. Pēc tam viņa ar pinceti salver varavīksneni, kura kā pūslītis izlīdusi no sīkās spraudziņas, un ar šķērēm nogriež daļiņu no tās. Varavīksnenē rodas gaišs lodziņš, un acs zīlīte iegūst apgriezta atslēgas cauruma veidu. Tad Varja ievada acs pilienus un uzliek sterilu pārsēju.

— Ļoti labi, — nosaka Larisa, kas nav palaidusi garām nevienu jaunās ārstes kustību, un paskatās pulkstenī. — Visa operācija veikla divdesmit minūlēs.

Varja, sakārtojot marles saites galus, vaicā Berjoz-kinam:

— Vai acs sāp?

— Nē, pārstājusi.

Taču ārstes Gromovas uzacis arvien vēl sarauktas. Sviedru lāsītes izspiedušās viņai uz virsdegunes: pirmās operācijas — tas nav viegls darbs.

— Paldies! — viņa no sirds pateicās Firsovai, izejot no operāciju zāles.

— Lūdzu! — Larisa tikpat sirsnīgi atbildēja.

Larisa brīdi pakavējās, vēlreiz pārlasot Berjozkina slimības vēsturi. Jā, ļoti ielaistas slimības gadījums!

Varja stāv līdzās un, rokas sažņaugusi, domīgi lūkojas uz savu konsultanti.

«Frontē ēdēm no viena katliņa, gulējām zem viena šineļa, bet tagad vairos no viņas tikai tāpēc, ka viņai nav vīra un viņa ir skaista! ... Pēc padoma es griežos, bet draudzību viņai veltīt nevaru! Ja jau Ivans Ivano-vičs viņu būtu mīlējis, tad būtu apprecējies ar viņu.»

— Ko Nataša raksta? — Larisa apjautājās.

— Atsūtījuši slimības vēstures izrakstu. Liekas, ka audzējs. Tagad gaidām viņus. — Varjas sejā atplauka prieks. — Vai atceraties, Staļingradā bija feldšeris Hiž-ņaks Deniss Antonovičs?

— Kā nu neatcerēšos! Viņš krita pirmajā uzbrukuma dienā.

— Drīz pie mums atbrauks viņa sieva ar meitiņu Natašku.

— Tātad jums būs divas Natašas ...

— Atnāciet jūs arī ciemos, — Varja ielūdza, aizkustināta, ka Larisa atcerējusies pat Aržanoviem mīļā cilvēka nāves dienu.

Larisa neatbildēja, tikai paskatījās Varjai acīs.

— Vai jūs negribat mūs apciemot?

— Nē, — Larisa stingri atbildēja, atceroties greizsirdības scēnu, ko Varja viņai reiz bija sarīkojusi. — Es nevaru, un jūs pati zināt, kāpēc.

Varjas seja notvīka purpura sārtumā, pat asaras sanesās acīs.

— Nieki! — Varja attrauca neparasti skarbi. — Tas viss ir nieki, mī]ā Larisa Petrovna. Laiks aizritējis, un tagad viss ir citādi. Mums jau liels dēls — Mišutka. — Varjas baiss ieskanējās maigāk, kad viņa pieminēja dēlēnu. — Vakar viņš atnāca no bērnudārza un atnesa pilnas kabatas ar aprikozu kauliņiem. Visu jaciņu bija nosmulējis.

Un abas mātes sāka smieties.

— Tātad atnāksiet? — Varja saņēma Firsovu aiz elkoņiem.

— Nezinu . . . Varbūt iegriezīšos . . . kādreiz.

46.

Viss noritēja lieliski, Berjozkinam sāpes acīs pazuda tūlīt. Tomēr, kad ķirurgs pēc operācijas nomazgā rokas, tas vēl nenozīmē, ka viņš ir nometis rūpju smagumu par slimnieku. Gluži otrādi, šis smagums tad tikai uzgulstas, jo sevišķi tad, ja ķirurgs ir jauns un tikko stājies uz sava ērkšķainā ceļa.

Pirms Bcrjozkina operēšanas Varja apspriedās ar Ivanu Ivanoviču. Bet Ivans Ivanovičs pateica, ka par glaukomu viņa zināšanas neesot stipras, un ieteica parunāt ar kādu no hospitāļa ārstiem. Vai viņš domāja Larisu Firsovu? Larisa arī īpaši nenodarbojās ar glaukomu. Un tomēr viņa palīdzēja.

Ar pateicības jūtām pret Larisu un ar mātes nemieru par savu gados paveco pacientu Varja pavadīja atlikušo darba dienas daļu hospitālī. Viņa pat nožēloja, ka nevar tanī pašā dienā apmainīt Berjozkina acs pārsējamu. Ja nu tur pēkšņi kaut kas nav kārtībā? Varēja gadīties infekcija... Un diezin kas vēl! No operācijas traumas var rasties otras acs simpātisks iekaisums, draudīgs, vēl neviena neizpētīts iekaisums, kas nezin kādā ceļā pārnesams no vienas bojātās acs uz otru Vai labāk nebūtu bijis uzreiz izņemt Berjozkinam sāpošo aci? Ja nu mēbeļu galdnieks kļūst pavisam akls?

«Un kā gan es, kam tik niecīga pieredze, izšķīros par tādu operāciju?» Varju sagrāba šausmas, un viņa atkal steidzās uz palātu, kur gulēja slimnieki ar kataraktām un ar glaukomu un kur atradās arī Berjozkins.

Pie augstajām durvīm viņa atvilka elpu, sakārtoja ārsta cepurīti un nodomāja: «Cepurīte ir, bet ārsta gan vēl nav.»

Berjozkins snauda, gulēdams uz muguras, pastiepis pār segu saraino zodu.

«Vai tiešām viņš nebija noskuvies pirms operācijas?» Varja apjukusi nodomāja. «Labi, ka Larisa Petrovna nepamanīja. Jā, bet kas tad tur labs? Ļoti slikti, biedre Gromova!»

— Nu, kā ar viņu? — pamājusi uz Berjozkina pusi, Varja apvaicājās palātas māsai, kas gāja garām ar mazgājamo bļodiņu un pārnesamo spuldzi rokās.

— Nomierinājies. Tikai guļ vien. Atpūšas.

— Kāpēc viņš bija neskūts? — Varja noprasīja vairāk sarūgtināta nekā barga.

— Ko jūs, Varvara Vasiļjevna! Vakar skuvām: tīri jo tīri nokasījām gan matus, gan bārdu. Šitie sariņi pa diennakti izdīguši.

— Tā jau ir tā nelaime — pa diennakti! Vajag visus mūsu slimniekus sagatavot no rīta. Mēs taču operējam seju.

— H-h! — māsa nosēca, klusu klusu iesmiedamās. — Are, Gņesika uzacis — uz mata kā aizkrācieša ūsas, un virs acīm gatavie vēdekļi. Ja jau bīstamies, tad vajag visu no vietas skūt nost.

Virpotājs Gņesiks ir Poļinas Ostapovnas slimnieks. Pirms diviem gadiem viņam acī iekļuvusi metālā skaidiņa. Ar magnēta palīdzību to nebija izdevies izņemt — tā jau bija iekapsulējusies, un Poļinai Osipovnai vajadzēja divas reizes operēt. Uzacis Gņesikam patiešām tādas, ka bail. Māsa pavērš pārnesamās spuldzes gaismu tieši viņa slimajā acī — «vēdekļi» tomēr apcirpti, — bet Poļina Osipovna, pēkšņi nezin no kurienes uzradusies, ar vates piciņu atvilkusi plakstiņu, pilina slimajam acu pilienus. Gatavodamās atkal uzlikt pārsēju, kam malas

noziestas ar kreolu* viņa uzmet Varjai labsirdīgu, saprotošu skatienu.

Polina Osipovna, veca un pieredzējusi ārste, nebija spējusi nosēdēt mājās, lai gan viņai bija slimības zīme, un arī atnākusi tikai tālab, lai pārliecinātos, kā jūtas viņas «brīnišķīgais» Gņesiks. Bet Varjai — pirmās operācijas.

— Nekas, mīļā, pieredze ir apgūstama, jūs vēl veiksiet radzenes transplantāciju pēc Filatova metodes! — Poļina Osipovna saka, kad viņas pa gaiteni atgriežas ordinatoru istabā.

— Ai, es esmu tik satraukta, tieši šausmas! — Varja pietvīkstot atzinās. — Pagājušo nakti nemaz neiemigu. Un nezinu, vai šonakt iemigšu. Ja nebūtu Larisas Petrov-nas, es nebūtu Berjozkinu operējusi pirms jūsu atveseļošanās.

— Bet jūs taču esat labi veikusi. Tāpēc nomierinieties, vajag arī sevi saudzēt, jo kā var ārstēt citus, ja pati būsiet nevesela? Slimnieki ir varen acīgi ļaudis, ja arī neteiks, tad nodomās: tas esot ārsts — pats sevi neprot izārstēt! Kaut jupis parautu šis aknas — kā tās mani traucē! Tūdaļ braukšu mājās atkal nogūlāties

— Es tomēr vēl uzkavēšos. Mazlietiņ ... Ja Berjoz-kinam nesāksies sāpes, aiziešu mierīgāka.

— Kā tad jūsu dēliņš?

Varja pavērās pulkstenī, sadrūma un tad enerģiski noteica:

— Es piezvanīšu vīram, viņš iegriezīsies pēc dēla.

Uzrakstījusi tikko uzņemtā slimnieka slimības vēsturi, Varja vēlreiz pārdomāja visus savus mēģinājumus palīdzēt Berjozkinam un jutās līdz smieklīgumam bezspēcīga draudīgā ienaidnieka — glaukomas priekšā. Nu, lūk, operāciju viņa ir veikusi... Ja viss noritēs laimīgi, tad Berjozkina acī sāpēm jāizzūd. Tomēr arī tādā gadījumā nevar galvot, ka sāpes izzudīs uz visiem laikiem. Redze šinī acī neuzlabosies ne par pusprocentu, bet otrajā tā pasliktināsies tā kā tā.

«Kālab gan es ciešu?» Varja skumīgi nodomāja. «Sēžu te kā nolādēta un mokos, it kā nevis operāciju,.

bet kādu noziegumu būtu izdarījusi! Un viss mūsu darbs ir sīks, prasa daudz pūju un rūpības. No malas raugoties, nevar pat saprast, par ko slimnieks un ārsts priecājas, taču apakšplakstiņš piegulst pareizi vai arī acs kaktiņš pareizi izveidots, tālab arī prieks — acs sākusi aizvērties. Sīkums? Tomēr, lai panāktu tādu sīkumu, vajag censties un censties! Jājautā: ko tad es esmu sešu gadu laikā institūtā iemācījusies?»

Nekā nezinādams par savas ķirurģes dvēseles mokām, Berjozkins ār pārsēju uz acs gulēja vienā mierā. Varja ielūkojās palātā vēl pāris reizes, tad aptvēra, ka slimniekam var rasties aizdomas par ko nelabu, un ar smagu sirdi brauca mājup.

Ce|ā viņa atcerējās, cik neapmierinātā balsī Ivans Ivanovičs bija apsolījies aizbraukt pēc Mišutkas, un uztraucās vēl vairāk. Kāpēc gan virieši visus mājas darbus noveļ uz sievu pleciem? Ja nu sievai darbs neveicas, ja viņai arī nav laika? Viņai taču ir gan sabiedriskais darbs, gan partijas uzdevumi. Un vēl jāpagatavo pusdienas, jāpieskata bērns un jānodod veļa mazgātavā . ..

— Kāpēc tu tik bāla? — Ivans Ivanovičs, pusdienas ēdot, apvaicājās.

— Esmu nogurusi. Un ne tik daudz nogurusi, cik ļoti satraukta. — Sajuzdama neatvairāmu mudinājumu parunāt par to, kas viņu satrauc, Varja pastāstīja par operāciju, ko bija izdarījusi Berjozkinam, par Larisu, pāršāvām mokpilnajām šaubām. — Es jūtu, ka ne velna neprotu un nezinu, — viņa pabeidza gandrīz izmisumā.

Ivans Ivanovičs pats bija pārdzīvojis šo ārsta tapšanas posmu un vēl līdz šai dienai nejutās ar sevi apmie-rināls.

«Mēs visi gribam ko vairāk, un tas ir labi, ka Varju jau saindējušas šaubas .. .» viņš nodomāja. «Bet Larisa nu gan ir ko vērts!» viņam galvā pazibēja doma, taču skaļi viņš noteica:

— Jā, glaukoma ir briesmīga slimība. Tur pat pieredzējuši ārsti apjūk. Es tev ieteiktu ņemt glaukomu par disertācijas tematu.

Varja gandrīz vai apstulba.

— Pieredzējuši ārsti apjūk, bet es lai to ņemtu disertācijai? — viņa izbrīnījusies vaicāja.

— Tikai tā. Ja gribi būt īsts ārsts, ķeries pie grūtas problēmas. Aizej uz klīniku pie savas profesores Ščer-bakovas un parunā. Ar nākamo gadu subordinatūro tiek likvidēta, studenti, kas vēlas kļūt par acu ārstiem, saņems diplomu pēc sešu mēnešu kursiem Centrālajā kvalifikācijas institūtā. Tagad tu varēsi aizstāvēt disertāciju tur.

— 2ēl, ka subordinatūru likvidē, — Varja noteica. — Ja es jūtos tik vāja pēc sešu gadu ilgām, spraigām mācībām, tad ko gan medicīnas students iegūs piecos gados?

— Mācības paliek sešgadīgas. Taču valstij vajadzīgi vispārējā virziena ārsti, tāpēc sestajā kursā būs dziļākas studijas trijās specialitātēs: dzemdniecībā, terapijā un ķirurģijā.

Varja atcerējās savus strīdus ar Tvanu Ivanoviču, gribēja klusēt, tomēr, tāpat kā agrāk, nenovaldījās:

— Ļoti žēl, ka par mums tā mel kauliņus! Subordina-tūra taču ir darbā attaisnojusies. Ir daudz labāk, ja nepieciešamo priekšmetu apgūst vesela kursa laikā nekā dauzās apkārt pa trim katedrām uzreiz.

— Kāpēc uzreiz? Trīs mēneši katrai specialitātei. Jaunie ārsti, kas brauc uz perifēriju, uz maziem ārstniecības punktiem, sastapsies ar visdažādākajām slimībām.

— Un peldēs pa virsu ...

Ar to arī saruna izbeidzās: abiem bija zudusi vēlēšanās to turpināt. Tomēr doma par glaukomu kā disertācijas tematu bija iespiedusies Varjas prātā: patiešām, ja ķeras pie problēmas atrisināšanas, tad nevajag bīties grūtību.

47.

Ivans Ivanovičs ieberzēja seju ar odekolonu, ar pirkstgaliem pataustīja svaigos ieskrāpējumus un kritiski aplūkoja sevi spogulī.

— Tu sāc novecot, mīļais biedri.

— Nekas, stāsta, ka jūtas uz vecuma pusi kļūstot spēcīgākas. Ir pat krievu paruna: sirmums galvā, velns sirdī.

— Nevis galvā, bet bārdā.

— Bet ja bārdas nav?

— Nu, tad gan ... Lai gan tā kā tā nevar, biedre ārste, laist sirmumu galvā. Tas krieviem nav parasts.

— Bet vai velnu sirdī var laist?

— Velnu ne, bet sātanu var.

— Es nejautāju joku pēc! Zini, gribu uzaicināt viesos Larisu Petrovnu. Es ierodos viņas operācijās, skatos un mācos. Viņa jau vairākas reizes man palīdzējusi kā asistente. Mans Berjozkins jūtas labāk! Un būs nelāgi, ja viņu neuzlūgšu pie sevis. Esam taču senas paziņas! Kū tu domā?

— Es? — Ivans Ivanovičs apjucis paskatījās uz Varju. Zināms, viņai ir taisnība: nevar mācīties no cilvēka un izturēties pret viņu nelaipni, jo vairāk tāpēc, ka Varja neprot slēpt savu noskaņojumu. Jau pirmajā kopdzīves gadā Ivans Ivanovičs nojauta, ka Varja ir greizsirdīga uz Larisu. Tagad, zināms, ir citādi, bet kāpēc Larisa bija tik satraukta, kad ieradās sakarā ar Natašas slimību? Un vai tad viņš pats bija mierīgs? Vai gan viņā nebija atmodušās senās jūtas jau pirmajā tikšanās reizē?

— Nu, ko tu klusē?

— Jā, patiesi, man ir grūti izlemt. . .

— Redz, kā! Vai tad tu neesi drošs par sevi?

Ivans Ivanovičs uzreiz sadusmojās.

— Lūdzu, neuzaicini viņu un neuzsāc tādas valodas. Kālab šie sieviešu niķi? Tu gribi radīt skaidrību savās attieksmēs pret Larisu Petrovnu, bet pati sāc pārbaudīt manas jūtas ...

— Ai, cik nelāgi tu esi mani sapratis! — Varja iesaucās ar asarām acīs un balsī.

Ivanam Ivanovičam kļuva sievas žēl, taču Varjas gatavība raudāt, kas nodeva viņas sasprindzinātību, uzcirta viņam it kā ar pātagu.

— Atvaino, lūdzu, — viņš sausi teica. — Kā tad man tevi jāsaprol? Draudzība, tāpat kā mīlestība, dibinās uz patiesām abpusējām simpātijām, nevis uz ārējas pieklājības ievērošanu. Vai tad tev pašai patīk Larisa Petrovna?

— Jā.

— Tomēr tikai kā ķirurģe, vai nav tiesa?

— Arī kā cilvēks patīk.

— Iekams tu viņā nesaskati sievieti, ar kuru es varētu aizrauties? — Ivans Ivanovičs asi noprasīja.

— Nerunā tā! Man bija labi ap sirdi...

— Iekams tev nesāka spokoties «velns sirdī» un tu nenolēmi ar mani «apspriesties»?

— Nevajag, rimsties! Neķildosimies! — Varja izbijusies lūdza. — Tu taču zini: es tev ticu un negribu šaubīties. Ja nu jautājums tā ievirzījies, tad iztiksim arī bez Larisas Petrovnas. Tomēr rte jau pārbaudes dē] es viņu ielūdzu pie mums! Mēs taču esam kopā staigājušas nāves ēnā un tagad atkal kopā strādājam.

Viņi vairs nepieskārās šai tēmai, klusēdami paēda, un Ivans Ivanovičs aizbrauca uz laboratoriju izdarīt mēģinājumus ar suņiem. Tad Varja apģērba pamodušos Mišutku un devās ar viņu pastaigāties pagalmā. Stundas divas viņa sēdēja piesaulītē uz soliņa ar Pļeha-nova sējumiņu rokās . . . Jā, ne velti iedzīvotāji bija nolēmuši pagalmu apstādīt. Sen jau bija laiks: bez paēnas ir tāda svelme. Varja lasīja izklaidīgi, vairāk noraudzīdamās uz dēlu, kas aizrautīgi rosījās pa smilšu kasti kopā ar saviem draudziņiem un draudzenītēm. Bija izejamā diena — visur pastaigājās ļaudis. Pa atvērtajiem logiem un vēdlodziņiem skaļi skanēja radio, havajiešu ģitāra skanēja maigi un kaismīgi — kāds bija ieslēdzis radiolu. Kāds tētuks, acīm redzot, jautrā prātā, pagāja Varjai garām, nesdams uz rokām spēcīgu resnuli; abi smējās pilnā kaklā. Varja paskatījās uz viņiem, atcerējās ķildu ar vīru, un viņai kļuva skumji.

Pēc institūta pabeigšanas Varjai nav nācis klāt brīvs laiks: jānodarbojas ar dēliņu, jāpiedalās sapulcēs un

politiskajās mācībās, jāuztur kārtībā mazā mājas saimniecība. Un tagad viņa vēl sākusi gatavoties disertācijas darbam un pa vakariem daudz lasa.

— Esi sveicināta, mana mīļā! — no sava galda viņai saka Ivans Ivanovičs, kad Var ja pie lampas iekārtojas ar grāmatām un žurnāliem.

Labi, ka arī viņš šajās stundās ir aizņemts mājās, — viņš raksta, vispārinot uzkrāto pieredzi, reizēm klaudzina uz rakstāmmašīnas.

Augus vakarus viņi sēž kā divi vientuļnieki, švīkstina grāmatu lapas, pastaigā pa istabu, paklausās radio, papriecājas, kā guļ Mišutka, un atkal pie darba ...

Aiz sienām plūst lielās pilsētas dzīve. Nav otras lādas pilsētas pasaulē: viss tajā ir cerību pilns. Varbūt lāpēc šī pilsēta aug neiedomājamā ātrumā, ar jauno rūpnīcu korpusiem, ar skaisto dzīvojamo namu staltajiem kvartāliem izplešoties uz visām pusēm pa Maskavas līdzenumu. Un ikviens iedzīvotājs sapņo par savas pilsētas nākotni kā par paša rītdienu.

Daudzi dzīvo citādi nekā Varja un Ivans Ivanovičs. Dienu tāpat strādā un piedalās sēdēs, bet vakarus pavada daždažādi. Ne jau velti liesmo kino reklāmas, dzirkstī ugunīs lielisko teātru, klubu un bibliotēku celtnes, redzami līksmi, čalojoši ļaužu pulki parkos un stadionos. Maskavā ir cirks, kas iepriecina ne vien bērnus, bet arī pieaugušos, tāpēc ka cirka mākslinieki sen atteikušies no salkana skaistuma un rupjas triku taisīšanas. Maskavā ir Čaikovska koncertzāle, Maskavā ir Lielā konservatorijas zāle. Tomēr, lai cik tas dīvaini, Ivans Ivanovičs un Varja apmierinās vienīgi ar apziņu, ka dzīvo valsts kultūras centrā, ka viņiem viss ir šeit, līdzās. Uz teātriem viņi iet reti: tikai uz pirmizrādēm un uz viesizrādēm — un atsacījušies pat no televizora iegādes, lai netērētu vakara stundas, kuras viņiem abiem ir ļoti dārgas. Pēdējā laikā viņus sācis «vest pasaulē» paaugušais Mišutka, taču viņam ir savas intereses: cirks, zooloģiskais dārzs. Ivans Ivanovičs maigi iemīlējies Mazā teātra slavenajās vecenītēs, viņam patīk Ostrovska un Gorkija lugas. Varja vairāk sliecas

uz Čehovu ar viņa smalko un sērīgo lirismu,, un viņai ir īsteni svētki, kad kopā ar Ivanu Ivanoviču var ieiet vienkāršajā, bet mājīgajā Dailes teātra zālē.

Turpretim restorāni, deju un sporta zāles, slidotavas, zirgu skriešanās sacīkstes un citas līdzīgas izpriecas Aržanoviem nenāk ne prātā. Kad Varja iedomājās šo galvaspilsētas dzīves pusi, tad vienmēr iekšēji atgaiņājās: vai nu iespējams visur tikt? Lai jau priecājas jaunatne.

Taču reiz Zlobini bija gandrīz ar varu izvilkuši draugus sabiedrībā, sarīkojot viņiem «jautrības vakaru», un apreibusī, pat apmulsusī Varja ieraudzīja, ka priecāties prot ne tikai jaunatne vien.

— Nevar taču mietpilsoniski tupēt savā kaktā vien! — bija teikusi Raječka, visa šā pasākuma virsvadone: viņa jau nu gan pazina valsts čempionus un čempiones ne tikai pēc laikrakstiem vien, arī dejot viņa dejoja lieliski un bija ieguvusi pat nez kādu kategoriju tenisa spēlē.

— Katram savs! — bija noteicis ieskurbušais Ivans Ivanovičs, vēlu naktī atgriežoties mājās. — Reizēm var arī tā, bet, taisnību sakot, es Leonīdu neapskaužu: tad ta prieks — sēdēt pie galdiņa un vērot, kā sieva dejo fokstrotus! Viņam pašam gan tā neatļauj paskatīties pat uz baletdejotājām. Nē, vairums ļaužu dzīvo bez dejām un restorāniem, un es esmu ļoti apmierināts, ka mēs dzīvojam kā šis vairākums. Bet, ko par mums domā Raječka, nudien, tas man viena alga!

«Jā, tā vien šķiet, ka arī man vienalga,» nodomāja Varja, nolaidusi grāmatu uz ceļiem un raugoties, kā Mi-šutka joza, joza kaķim nopakaļ, kamēr garšļaukus gan, lāpstiņu no izstieptās roķeles neizlaižot. «Nekas, pagulēs un piecelsies. Nav nekādas vajadzības nopūst no puišeļa ikvienu puteklīti!»

Un tiešām, Mišutka pagulēja smiltīs, pagaidīja, taču, redzēdams, ka neviens nesteidzas viņu celt augšā, krek-šķēdarns piecēlās pats, nopurināja bikšeles un aizskrēja pie sava jautrā pulciņa. Viņš vēl nelauza galvu, kā jādzīvo, — tikai aug un pieņemas spēkā. Te pēkšņi notiek kas pavisam nelāgs: nogāzis zemē gadus divus vecu

resnīti, Mišutka ar varu rauj viņam no rokam ārā tādu kā pērtiķi, kā šuneli — Varja nevar saskatīt — un, gribēdams izbeigt protestus un brēcienus, atvēzējas ar lāpstiņu. Te nu nekavējoties jāiejaucas Žiglām kājām Varja pašā laikā piesteidzas notikuma vietā. Rotaļlieta atdota cietušajam, uzbrucējs saņem spēcīgu pliķi (Varja ir māte ar ātru dabu). Mišutka nav apvainojies: viņš saprot, ka brāzienu pelnījis, bet viebjas — sāp taču!

— Ja tu kausies, es tevi vēl iepļaukāšu un pastaigāties nelaidīšu! — Varja draud, noliekusies pie dēla sārtās sejiņas. — Pielūko tu man! . . .

— Et pielūkoju tevi, — uzmetis biezās lūpas, puišelis šķelmīgā padevībā saka. — Nevajag plaukāt mani!

«Pielūkoju tevi!» māte viņu atdarināja.

Šai brīdī Varjai pēkšņi ko uzsauca Gaļina Ostapovna, kas bija apkrāvusies ar diviem tīkliņiem, piebāztiem ar dažādiem vīstokļiem.

48.

— Atnāciet šovakar, — viņa teica Varjai, uzkarot smagi piebāztos tīkliņus uz soliņa atzveltnes un vēcinot piepūlētās rokas. Viņa bija ģērbusies vieglā tērpā, ar sandalēm kailās kājās, kas viņu vērta daudz jaunāku. — Mums būs negaidītas svinības.

— Kādas tad?

Rešetovas seja ar melnajām uzacīm pietvīkst no smiekliem, zosu plezniņām līdzīgās rieviņas deniņos ievelkas dziļāk, piemieglajās acīs šķelmīgas dzirkstītes. Cik ļoti viņa pašreiz Varjai atgādina Mišutku!

— Kas par svinībām? — Varja pārvaicāja.

— Vai atceraties, Grigorijs Gerasimovičs tika stāstījis, ka profesore Tartakovska kritusi un lauzusi ciskas kaula kakliņu . . . Taču ne šai sakarībā mēs gribam sarīkot svinības, — Gaļina Ostapovna piebilda, pamanījusi Varjas neizpratni. — Vai nu tā var! Ir kas cits. Viņa iegājusi ārstēties savā klīnikā un tur izbaudījusi, ko nozīmē konservatīvā ārstēšana kakliņa lūzuma gadījumā: ļaudis guļ ap pusgadu un ilgāk, taču nevienam lūzumi nesaaug. Cienījamā profesore pati ar sevi gribējusi

mums pierādīt. . . Viņa gaidījusi mēnesi, pusotra — uzlabošanās nav. Tad viņa paziņojusi: «Gribu pati pie sevis izmēģināt sastiprināšanas metodi.» Un vakar lūgusi, lai uzņem pie mums, ķirurģiskajā nodaļā. Mūsu galvenā ārste gluži apstulbusi no šāda pavērsiena. Neraugoties, ka ir izejamā diena, šodien pati bijusi klāt pie operācijas. Kā gan citādi! Tartakovska, kas pret Grigoriju Ge-i asimoviču raidījusi pērkonus un zibeņus!

— Patiesi, liels notikums! — Varja izsaucās, atceroties Ivana Ivanoviča sarūgtinājumu, kad galvenā ārste Kruglova bija sākusi protestēt pret Rešetova naglu.

- Vai Vaņa zina?

— Jā. Speciāli nosūtīja pēc viņa uz laboratoriju. Kruglova pati viņu aizveda atpakaļ.

— Bet ja nu nebūs labi?

— Diez vai! Večus ir piecēluši no nāves gultas. Bet šitā vēl ir jauna, un operāciju izdarīja tā, ka pat odam nav kur degunu patrīt.

Varja jautri iesmējās.

— Par oda degunu ne vien Mišutkam, bet arī man nav nekādas sajēgas. Iesim, es piepalīdzēšu saimniekot. Tūlīt nogrābšu tikai savu kausli.

Mājās Varja nomazgāja dēlu, uzģērba viņam tīru uz-valciņu, pēc tam pati iegāja zem dušas.

Pusapģērbusies Varja stāvēja pie spoguļa un sukāja matus, bet Mišutka grozījās apkārt, lūkodamies augšup viņai sejā, ko aizsedza valgie mati.

— Ai māmiņ, — viņš skanīgi sauca, — tev tādi mati kā zirgam!

Varja sasprauda ar adatām tos pakausī un, paņēmusi dēlēnu uz rokām, apsēdās ar viņu uz gultas malas.

— Tūliņ iesim pie krustmātes Gaļinas. Mēs saimniekosim, bet tu parotaļāsies.

Varja apskāva zēna stingro augumiņu, un viņu spēcīgi pārņēma priecīga dzīves pilnīguma izjūta. Jā, viņa, Varja Gromova, dzīvo Maskavā, ir pabeigusi medicīnas institūtu, jau strādā par ārsti un pat domā ķerties pie disertācijas. Viņai ir mīļots un mīlošs vīrs un dēls, draiskulīgs, bet veselīgs puisēns. Un viņa vēl ir gluži jauna.

— Cik es esmu laimīga!

— Ko tu teici? — Mišutka sarāvās.

— Vai tiešām tā esmu es? — par atbildi viņa nodzie dāja, pieglaužot degunu pie viņa mazā deguntiņa — tā Varju kādreiz bija apmīļojusi viņas nabaga māte — nevis skūpstījusi, bet maigi apošņājusi kā zvērēnu.

*— Tūdaļ iesim!

Var ja uzvilka zeķes, baltas vasaras kurpītes — «tan-ketes» ar vaļēju purngalu un papēdi. Tas, ka papēži un pirkstgali ir kaili, pilnīgi saprotams: šī mode uzradās pēc kara, liels materiālu ietaupījums. Un vārds «tan-kete» kļuvis tik parasts, ka vairs neatgādina karu, tie ir tikai apavi ar pilno zoli. Tērpu skaits Varjai bija pieaudzis nedaudz. Viņa noņēma no pakaramā balto sporta piegriezuma tērpu, smaidīdama aplika ap delnas gludo locītavu zelta aproci ar tirkīzu.

Tad viņa paņēma tīkliņu, ielika tanī konservus, svaigus gurķīšus, pudeli Kagora un kopā ar dēlu devās pie Rešetoviem.

Durvis neatvēra vis Galina Ostapovna ... Sakumā Varja nepazina pusaudzi garajās biksēs, tenisa kreklā un ar vingrošanas kurpītēm kājās. Taču brīnum pazīstama bija viņa apaļā seja ar melnajām, arī ieapaļajām acīm.

— Mums ir ciemiņi! — Gaļina Ostapovna līksmi pavēstīja, ielūkojoties gaitenī. — Novadnieki, jums pazīstami. — Rešetova pavērsās pret Larisu Firsovu, kas viņai nopakaļ bija iznākusi no virtuves, un sacīja: — Redz, cik labi, jūs esat iegriezušies īstajā reizē.

— Labdien! — Varja mazliet apjukusi noteica un pagriezās pret pusaudzi. — Tātad tas ir Aļoša! Mazais Aļoša Firsovs!

— Jā . .. — Aļoša smaidīdams sacīja.

— Tu nemad neeti madint, — Mišutka nekavējās iejaukties starpā.

— Un kas tad šitas tāds? — Aļoša noliecās un paķēra puisēnu uz rokām.

— Mišutka, Varjas un Jvana Ivanoviča dēls, — Rešetova iepazīstināja. — Vai nav jauks lācēns?

— Ivana Ivanoviča? — Aļoša palūkojās uz māti, tad uz Mišutku. — Patiešām, tu izskaties pēc lācēna.

Varen veselīgs! — Un viņš paplikšķināja puisēnam pa muguru un izspīlēto bikšu dibenu.

Larisa, dīvaini bāla, tumšā, rudzpuķu zilā tērpā, klusēdama virpināja melni lakoto somiņu un smaidīja bez jebkāda prieka.

— Priecājos, ka jūs esat atnākuši, — Varja teica, paskatoties viņai tieši acīs. — Kā jūs tā saposāties?

— Nu, esam satrakojušies. Bijām ar Aļošu Tretjakova galerijā, apskatījām ķīniešu glezniecību. Pēc tam nolēmām pabraukāties pa Maskavu.

— Tur kādā gleznā puišelis, nu, uz mata tāds, kāds es biju pirms ilgiem laikiem, — Aļoša sacīja. — Arī ar cekuliņu, un actiņas pavisam apaļas. Un es biju tādās domās, ka mongoļu acis katrā ziņā šauras.

— Kādt tad tu biji? — Mišutka noprasīja.

— Kādu laiku biju tavā augumā.

— Māmiņ, viņt melo?

— Kāpēc tad tā? Tu arī izaugsi liels. Un nedrīkst tā teikt: «Melo.»

- Et būtu vēl lielākt, — Mišutka palielījās, izlikdamies, ka rājienu nav dzirdējis. — Et idaugtu tik lielt kā tētit.

— Ai, cik tev stīva mēle! — Aļoša smiedamies noteica un aizstiepa Mišutku uz ēdamistabu, kur abi sāka draiskuļoties kā maziņie.

— Augumā gan jau liels, bet prāts vēl kā bērnam! — Gaļina Ostapovna izmeta, ieejot ar sievietēm virtuvē.

Viņas seja pēkšņi satumsa: Aļoša viņai atgādināja jaunāko no kritušajiem dēliem. Rau, tāpat viņš vasarā skraidīja — iededzis, jautrs, krekliņā un sporta kurpēs, tad brīvprātīgi aizgāja uz fronti un nolika savu jauno galvu kaut kur Ukrainas stepēs.

«Droši vien pēdējais vārds, ko viņš izrunāja, bija vārds «māmiņ»,» nodomāja bērnus zaudējusī māte. «Bet es nedzirdēju viņa pēdējo elpas vilcienu . . . Un kur pazudusi mana meita ar mazdēliņu? Varbūt viņi neaizgāja vis bojā uz Volgas pārceltuves, bet viņus aizveda uz Vāciju? Guļot uz zemes nāves nometnē, viņi raudāja aiz bada un aukstuma, un neviens viņiem nepasniedza caur dzeloņstiepļu žogu pat ne maizes riecienu.»

Gaļina Ostapovna vairs neredzēja nekā: ne bļodu ar sagatavotajiem salātiem, ne svaigos gurķīšus uz šķīvja, ne maigi sārtās, gar malām sudrabotās laša šķēlītes, ne vēl neatvērtos konservus. .. Rešetovu bērni un mazbērni, ņiprie mazuļi ar skanīgajām balsīm, nekad vairs nesēdīsies pie svētku galda. Pūlēdamās apvaldīt sāpju pilno saviļņojumu, Gaļina Ostapovna aizgriezās pret plīti, pret logu . . .

— Kas jums? — Varja jautāja, piesteigusies pie viņas.

Larisa uzreiz saprata, zinādama Rešetovu ģimenes bēdas. Arī viņa pati labi pazīst šīs skumju lēkmes. Visbiežāk tās atgadās tieši tad, kad visiem ir jautri.

— Piedodiet par traucējumu! — vainīgi pasmaidot, Gaļina Ostapovna lūdza. — Ziniet, sūds aušojas.

— Atpūtieties, — Larisa aicināja, — mēs ar Varju pašas uzklāsim galdu.

Tas, ka Larisa viņu uzrunāja kā senajās dienās un, apsējusies Gaļinas Ostapovnas priekšautu, gluži kā pašu cilvēks sāka rosīties pa dzīvokli, gan aizkustināja Varju, gan lika būt piesardzīgai. Neraugoties uz vissirsnīgāko vēlēšanos, Varja tomēr nespēja izturēties pret viņu brīvi.

— Saimniekojiet, bet es pasēdēšu ar mūsu jaunatni. — Gaļina Ostapovna nopūderēja saraudāto seju un aizgāja pie zēniem: viņu vilktin vilka atkal pie Aļošas.

— Tā jau domāju! — Varja izsaucās, pēc brīža paraudzījusies istabā. — Miša, uzmanīgāk! Laid vaļā krustmāti Galinu, lai viņa mierīgi pasēž uz dīvāna. Pasniedziet, bērni, viņai spilvenu.

— Nekas, tagad jau pārgājis, — Gaļina Ostapovna noglāstīja pie viņas piekļāvušos Mišutku un pavērās Aļošā, kas bija nosēdies līdzās atzveltnes krēslā. — Redz, nu mēs esam iepazinušies, kā nākas!

— Jums vajadzētu izbraukt uz vasarnīcu, — Aļoša nopietni ieteica. — Kam slima sirds, tiem vasarā pilsētā ir slikti: smacīgi.

— Man visur sāp sirds, Ļošečka. Nevis uz vasarnīcu, bet ziepēs mani izvārīt laiks ...

— Kul tev laikt? — Mišutka nesaprata.

Aļoša sāka smieties.

— Kā tu jauc skaņas, Mišuk! Te tev «dūle» dūres vietā, te «kul» ... Nevis kul, bet kur. Saprati?

«Arī mazbērnu mums vairs nebūs,» Galina Ostapovna risināja tālāk savu domu. «Tik vien atlicis kā priecāties par citu bērniņiem.»

Raječkas un Zlobina ierašanās novirzīja viņu no sērīgajām pārdomām.

— Fu-tu, nu-tu! — Gaļina Ostapovna izsaucās, uzmetusi skatienu Raječkai, kas šķita itin kā paaugusies ažūra kurpēs ar neiedomājami augstiem papēžiem, ģērbusies melnos svārkos un caurspīdīgā blūzītē ar kuplām piedurknēm un sīkām melna samta lentītēm uz krūtīm.

Raječkai uz rokas sarkans apmetnis un sarkana ādas somiņa, blondās matu cirtas grezno mazītiņa, melna lakotu salmu cepurīte, koķeti uz vienas auss uzlikta.

— Vai patīk? — Raječka vaicāja, atturīgi smaidot, un sakārtoja blūzītes piedurknes. — Tā ir no neilona — ultramoderns audums.

— Tikpat moderns kā pati atombumbas kundze, — Zlobins neskaidri noburkšķēja.

Skaisti, — Varja apstiprināja, un Raječka atkal visžēlīgi pasmaidīja, apzinoties savu pārākumu pār «mazo jakutieti».

Parādoties Larisai ar kaudzi tīru šķīvju rokās, Raječkas pašapmierinātība uzreiz saplaka. Noskatījusi ienācēju no galvas līdz kājām, viņa sāka ausīties.

— Arī jūs šeit? — Zlobins spieda Larisai roku un pagriezās pret sievu. — Iepazīsties, Raja: mūsu fron-timece, ķirurģe Firsova Larisa Petrovna.

— Ak jūs esat ķiru-urģe! — Raječka izsaucās neliekuļotā izbrīnā. — Kā tad jūs tur frontē? Zābakos?

— Jā, zābakos.

— Un biksēs?

— Nē, mēs nēsājām svārkus. — Tagad Larisas smaida pavīdēja tikko jaušama, skumīga iecietība.

Raječka to tūlīt samanīja.

«Viņas tur frontē lakstojās ar mūsu vīriem, bet mēs aizmugurē pieredzējām bēdas un audzinājām bērnus,» viņa nodomāja pēkšņā naida uzliesmojumā.

— Aļoša! — pa to laiku izsaucās Zlobins, ar varenajām rokām apskaudams pusaudža sīkos plecus. — Ek brālīt, kā tu esi izaudzis! Tevi ne pazīt vairs nevari

— Bet jūs esat tāds pats. Es jūs tūlīt būtu pazinis, — Aļoša jautri atbildēja. — Kāpēc Ivans Ivanovičs tik ilgi kavējas? Esmu ļoti noilgojies pēc viņa, — zēns vientiesīgi piebilda.

— Un pēc manis ne? Pazudis — un rauj viņu jupis?

— Nepavisam tā nav, bet, saprotiet.. . viņš ar mani bieži rotaļājās un vispār. . . palicis atmiņā. Es pat atceros, kā viņš brauca uz ķirurgu apspriedi kreisajā krastā. Es viņu toreiz tā gaidīju. Gauži gaidīju: baidījos, ka pārceļoties viņu var nogalināt! — Aļoša nosarka, mulsi pasmaidīja, ar visiem pieciem pirkstiem atsviežot matus atpakaļ, sajauca tos. Viņš tikai nule izjuta, cik ļoti noilgojies pēc Aržanova un cik tas ir jauki — parunāt par viņu ar cilvēku, kurš pazīst Aržanovu. — Vai atceraties, kā Ivans Ivanovičs atgriezās? Viņš toreiz atveda man ārzemju trofeju rotaļlietu. Krustmāmiņa Paručiha, Vovkas māte, šo rotaļlietu iedēvēja par rīkļurāvēju. Ziniet, tāda skaista kastīte ar nēģera galvu un zoben-tiņu. Kā tik sānos nospiež atsperīti, tā — šņikt! — zo-bentiņš nēģerim pa kaklu! It kā izcērtas cauri, bet viss vesels. Ivans Ivanovičs pats nebija ievērojis, kas par triku bija tanī rotaļlietā. Viņam to bi ja uzdāvinājis kāds pulkvedis, bet viņš — man. Ievainotajiem kareivjiem rotaļlieta patika: visi spaidīja, un visi brīnījās, cik veikli ierīkots. Zināms, tā bija fašistu propaganda, bet mēs to nesapratām. Es šo rotaļlietu ilgi glabāju par piemiņu, bet tad pazaudēju . . . Pagaidi, Mišuk, redzi, mēs runājamies! — Aļoša paņēma puisēnu uz rokām un tā, turēdams viņu zem celīšiem, atliecies atpakaļ no viņa smaguma, vaicāja: — Vai tu mīli savu tēti?

— Jā, daudz. Un tevi arī! — Ar rokām aptvēris Aļo-šas kaklu, Mišutka spēcīgi piekļāva viņa galvu pie savām krūtīm. — Tā! — viņš paskaidroja, aizelsies no pamatīgas piepūles.

— Nekā tu vēl nesaproti! — tā kā ar nožēlu, tā kā ar skaudību noteica Aļoša un nodrebēja, izdzirdis gaitenī Aržanova balsi.

Vai viņš īstenībā pazina pēc balss Aržanovu, vai ari tas bija tikai sasprindzināto gaidu radīts minējums, taču tur patiešām runāja Tvans Ivanovičs.

49.

Viņš ienāca kopā ar Rešetovu. Abi bija sasarkuši, nevis tāpēc, ka bija karsti, bet no ātrās iešanas un priecīgā mundruma: viņi pat nebija sajutuši ielas svelmi

pēc spiedīgā gaisa operāciju zālē, kur vajadzēja strādāt virsvalkos un maskās.

— Ļoti interesanti šodien noritēja mēģinājums, ļoti zīmīgi! — Ivans Ivanovičs skaļi teica Varjai, kas viņiem bija atvērusi durvis. — Grigorijs Gerasimovičs man asistēja godam. Viņš ir formā, var teikt, pēc tam kad spīdoši sakniedējis šo raganu Tartakovsku. — Te Iva-nam Ivanovičam paspruka vētraina smieklu šalts. — Jā, jā, jā! Tu nevari iedomāties, kas par debešķīgu parādību ieradusies pie mums, lai dievs dod viņai veselību. Tagad taču viņas veselība ir mūsu goda jautājums!

Ivans Ivanovičs atkal iesmējās, bet tūlīt aprāva smieklus: gaiteņa galā viņa priekšā iznira jauna parādība, ļoti bāla, ar tieši uz viņu vērstu mirdzošo acu skatienu.

«Larisa Petrovna! Tomēr ielūgusi!» Ivans Ivanovičs aizvainots un sadusmots nodomāja par sievu.

— Esiet sveicināta! — viņš gandrīz vēsi teica Larisai, veltīdams arī viņai daļu sava īgnuma. — Nu redziet: izejamā diena, karstums, bet apsēstie ķirurgi kvern operāciju zālē.

— Tāds jau mūsu liktenis: darbs un laiks ne

gaida, — Larisa atbildēja, ar visu būtni sajuzdama Aržanova spēcīgās rokas siltumu un viņa vārdu saltumu.

— Jā, jā, jā! Laiks un darbs negaida! — tikpat salti atkārtoja Ivans Ivanovičs, ieejot ēdamistabā, un apstājās uz sliekšņa, nepievēršot uzmanību Mišutkam, kas ieskrējienā bija iekāries viņam kājās . . .

Istabas vidū stāvēja vājš pusaudzis, krampjaini sažņaudzis vidusjostu, un bikli un priecīgi lūkojās augšup uz slaido ārstu. Ivans Ivanovičs tūlīt pazina viņu. Tikai agrākā cekuliņa nav, tikai augumā kļuvis garāks, bet ieapaļās, melnās acis bērnišķīgi apaļajā sejiņā un it kā saslietās ausis bija tās pašas.

«Vai es še varu palīdzēt? Viņi paši nespēj pat padzerties,» ausīs it kā ieskanējās mazā puisēna vārdi, un atkal sirds it kā atvērās — atmodās bijušais: kara hospitāļi, atkāpšanās smagums, sastapšanās ar Larisu, mīla uz viņu un pieķeršanās viņas dēliņam. «Es gribu būt maršals . . .» Un bērna neaizmirstamā pieķeršanās, bērna, kurš savos piecos gados bija pieredzējis tik daudz bēdu.

— Aļoša! — Ivans Ivanovičs teica, izstiepis rokas. — Esi sveicināts, mīļo maršal!

— Esiet sveicināti! — Aļoša ar pūlēm izdvesa un tikko nesāka raudāt, kad Aržanovs viņu tēvišķīgi apskāva un noskūpstīja.

— Tu esi izaudzis, zēn! — Ivans Ivanovičs saviļņots teica, juzdams, ka pagātne aizvien spēcīgāk satver viņu savā varā, un necenzdamies šai brīdī tai pretoties.

— Un es? Un mani? — Mišutka uzstājīgi pīkstēja, ķerdamies tēva svārku stūros.

— Nu, tu, zināms! Tevi katrā ziņā, — Ivans Ivanovičs pasmaidīja, noliecās pie Mišutkas, paņēma viņu uz rokām un arī noskūpstīja.

Aļoša lūkojās uz viņiem, bīdamies, ka viņu piemirsīs. Viņam skaudri iedzēla ilgas pēc tēva glāsta un sāpju pilna greizsirdība.

— Es jūs vienmēr esmu atcerējies! — Aļoša pārmetoši izsaucās. — Es nekad netiku jūs aizmirsis! — Un, lai nesāktu raudāt, — tā tikai vēl trūka! — pa kaklu pa galvu izskrēja no istabas.

— Uz kurieni tu, Aļoša? — gaitenī laujāja Larisa, kas bija vērojusi viņa tikšanos ar Aržanovu, tomēr nez kāpēc nebija iedrošinājusies ieiet istabā.

— Pastaigāšos . . . Man galva ... — jau no kāpņu telpas neskaidri atskanēja Aļošas balss.

Bet Ivans Ivanovičs stāvēja, spiezdams pie krūtīm jaunāko dēlu (tieši tāda izjūta viņam pašreiz bija, ka aizbēdzis viņa vecākais mīļotais dēls), stāvēja kā satriekts un domāja:

«Aļoška! Aļoška! Kā gan es tevi tā atstāju?!»

Kad sēdās pie galda, Ivans Ivanovičs aizvien vēl nevarēja atbrīvoties no vainas apziņas un vairījās paskatīties uz Larisu.

— Vai atceraties, kā mēs rīkojām svinības Staļin-gradā, kad Grigorijam Gerasimovičam tika piešķirts Nopelniem bagātā ārsta nosaukums? — Zlobins viņu uzrunāja. — Bija pa glāzei karstas tējas un pa barankai, kas ražotas pirms kara, bet toties, mīļā Gaļina Osta-povna, jūsu dzīves biedrs ar tādu mīlestību atcerējās jūs! Sak, viņa gan prata klāt galdu dažādu svinību gadījumos .. .

— Tikai tāpēc vien atcerējās! — Gaļina Ostapovna jokojot pārmeta vīram.

— Nē, viņš vēl stāstīja, kā jūs braukusi viņam līdzi uz medībām un sirdījusies par odiem.

Rešetovs klausījās, rāmi smaidīdams un apmierināts par panākumiem bagāto dienu.

— Aļoša gan ir liels izaudzis! — viņš teica, bet palūkojās uz sievu un apklusa.

— Drīz puisi apprecināsim! — pēkšņā nebēdnībā paķircinājās Zlobins, ar visu vareno stāvu pavērsdamies pret Larisu. — Jūs būsiet skaista vīramāte: pa šo laiku nemaz neesat pārmainījusies.

— Ļoti labi, — Larisa izklaidīgi attrauca, bažīgi palūkodamās uz durvīm.

Ivans Ivanovičs pamanīja viņas skatienu, un arī viņu pārņēma nemiers: uz kurieni gan Aļoša aizbēga?

«Redzams, zēns ļoti nervozs. Cik viņam gadu? Piecpadsmit? Visbīstamākais vecums! Vēl ne piecpadsmit nav. Jā, jā, pēc Staļingradas bombardēšanas viņam palika pieci gadi. . .»

Ivans Ivanovičs jau ne vienreiz vien notvēra Varjas pētījošo skatienu, un ikreiz tas radīja viņā īgnumu pret sievu. Vai gan var jokoties ar cilvēka jūtām? Tas ir tikpat kā rotaļāties ar uguni!

Gaiteni ieskanējās tālruņa zvans.

1— Aļoša zvanīja, — Rešetovs paziņoja Larisai. *— Viņš aizbraucis uz mājām, lūdza pateikt, lai jūs neraizējoties.

— Paskat, kāds! — noteica sarūgtinātā Gaļina Osta-povna. — Kāpēc viņš aizbēga no mums? Šķita garlaicīgi?

— Vai meitenēm vēl neskrien pakaļ? — Zlobins apvaicājās.

— Pagaidām vēl nav manīts. Pazīstamu meiteņu viņam ir daudz — viņš ir gan labs slidskrējējs, gan spēlē volejbolu, un arī mūzikas skolā viņam ir draugi. Tomēr viņš saka, ka vēl ne reizes mūžā neesot iemīlējies.

Visi sāka smieties, bet Ivans Ivanovičs maigi sacīja, neskatīdamies uz Larisu:

— Aļoša justos aizvainots. Viņš taču ar jums runāja «no sirds».

Larisa apjuka:

— Jā., justos gan aizvainots. Viņš ir ļoti nopietns zēns.

— Vai kara laika apstākļi ir atstājuši iespaidu uz viņu? — Varja vaicāja.

— Kā nu ne! Tik daudz ir bijis jāpārdzīvo!

Larisas balsī izskanēja tādas sāpes, ka Ivans Ivanovičs

negribot pacēla acis. Arēji Larisa tiešām bija maz pārmainījusies pēdējos desmit gados. Taču toreiz Staļin-gradā, neraugoties uz nepanesami grūtajiem apstākļiem, viņai pilnā mērā piemita jaunības pievilcība, pat bēdas piešķīra viņai aizkustinošu daiļumu. Tagad viss viņā pauda spēku un prātu, bet viņai jau bija garām plaukuma laiks,, un agrākais sievišķīgais valdzinājums laika gaitā it kā apdzisis. Vēl kvēloja sārtums, spoži mirdzēja pelēkās acis un kuplajos, vienkārši sasukātajos matos tāpat kā agrāk vizēja zeltainas dzirkstis, taču senās maigās un ugunīgās Larisas, kāda viņa bija palikusi Aržanova atmiņā, vairs nebija. Seja likās skarba, uz galda malas mierīgi atdusējās viņas rokas, ķirurģes rokas ar mazliet sakrunkotu, sausu ādu, kas tāda kļuvusi no biežās mazgāšanas. Viss bija pazīstams un tai pašā laikā citāds. Tikko paspējis to apzināties, Ivans

Ivanovičs saprata, ka šī Larisa viņam ir vēl tuvāka un mīļāka.

«Tomēr labāk neredzēt viņu nemaz!» ieskanējās viņa sirdī. Ivans Ivanovičs novērsās un atkal sastapās ar Var-jas skatienu, kura ar Mišutku sēdēja līdzās Gaļinai Os-tapovnai.

Varja silti uzsmaidīja vīram, bet viņš neatsmaidīja pretim: viņš nespēja. Šai mirklī Rešetovs pacēla glāzi un nopietni teica:

— izdzersim uz Tartakovskas veselību.

— Ar lielāko prieku! — Zlobins atsaucās.

— Un uz mūsu Pro Fro veselību, — Ivans Ivanovičs piebilda, — bez viņa mēs būtu uzskrējuši uz sēkļa.

Larisa arī kļuva mundrāka un uzreiz tā atplauka, ka Mišutka negaidot jautāja:

— Šī krustmāte ir skaista, vai ne? — un ar pirkstiņu parādīja uz Larisu.

Izķepurojies no mātes rokām, viņš sāniski aizsprau-cās līdz Larisas krēslam.

— Tu gribi man ko sacīt? — Larisa smaidot vaicāja.

— Tev ir bedrītes vaigos... Kas tās iespiedis?

— Tas tik ir jautājums! — Zlobins smiedamies

izsaucās.

— Leonīd, tā ir banalitāte! — Raječka uzreiz aiz-svilās. — Nedrīkst tā sagrozīt bērna vientiesīgo jautājumu!

— Apžēlojies, kāpēc banalitāte?

— Un tev pat ne jausmas nav?! Saprotams: jūs tur frontē esat pieraduši uzvesties kā ērzelēni!

Zlobins pietvīka līdz gaišo matu saknēm.

— Nu, zini! ... Ja tu esi paradusi nekaunēties pašas bērnu klātbūtnē, tad būtu kaunējusies vismaz citu priekšā!

— Cita bērna priekšā, tu gribi sacīt? Nu, zināms, ne jau sievieti tu domāji! . .. Frontes draudzene! Mēs aizmugurē cietām trūkumu, bet jūs . ..

— Bet mēs tur līksmojām! — Zlobins viņu pārtrauca, un nejauki, neērti kļuva ap sirdi cilvēkiem, kas atcerējās Zlobina aukstasinību un nesatricināmo mieru kara apstākļos, — tik nervozi izķēmoti bija viņa vaibsti, ar tādu

ienaidu viņš paskatījās uz savu mazo sievu, uz viņas mākslīgajām cirtām un caurspīdīgās blūzītes lentītēm. — Tu pati padari visu banālu: gan uzticību, gan draudzību, gan pat dzimtenes mīlestību.

— Es?! — Raječka krita histērijā, taču neviens nepakustējās ne no vietas, lai viņai palīdzētu.

— Kas vēl nebūs! — Zlobins nomurmināja, drūmi noraudzidamies, kā viņa locījās uz krēsla, te smiedamās, te raudādama.

Tad Gaļina Ostapovna piegāja pie viņas ar glāzi ūdens un, saņēmusi aiz rokas, sacīja:

— Iesim uz guļamistabu, tur jūs pasēdēsiet un nomierināsieties. Iesim, citādi nobiedēsiet bērnu.

Raječka negribot padevās: viņa jau apjēdza, ka atkal bija pāršāvusi pār strīpu.

Ar bērnu gan īstenībā bija tā, ka Mišutka nepavisam nebija nobijies. Gluži otrādi, viņš ar visdzīvāko interesi vēroja šo mežonīgo ainu un pat bija pārliecināts, ka tēvocis Leonīds tūlīt iepliķēs savu Raječku.

— Jūs nu gan atvainojiet! — Zlobins teica, ar rūgtu un vainīgu smīnu palūkodamies te uz Larisu, te uz draugiem.

— Rimsties, Leonīd Aleksejevič! — visu vārdā nikni noteica Rešetovs. — Vai nu mēs nepazīstam tavu nenosvērto laulāto draudzeni! Par viņu nav runa. Par tevi sāp sirds, mīļais!

«Cik tas ir nekrietni!» Varja nodomāja, raudzīdamās uz Larisu, kas sēdēja, galvu nodūrusi, gluži kā kaunēdamās skatīties apkārtējiem acīs.

Larisai bija ļoti smagi. Kas līdzīgs taču jau bija gadījies viņas vientuļajā dzīvē. Lai arī citādā veidā, tomēr viņa aizvainota ne vienreiz vien. Par ko gan? Par lo, ka viņa ir skaista un vientuļa? Vai tad viņa ir vainīga par savu vientulību? Vai tad viņa pati ir izpostījusi savu ģimeni?

Larisa izslējās taisni un sastapās ar Aržanova skatienu. Viņš lūkojās uz Larisu, acīm redzot, satraukls, tomēr viņa acīs mirdzēja ne vien žēlums, ne vien tīri cilvēciska līdzjūtība, bet vēl kas vairāk. Ja viņš būtu uz Larisu tā paskatījies pirms Zlobina sievas izlēciena! ... Ja Larisa

būlu sajutusi šo siltumu, pirmoreiz tiekoties, vai ari tad, kad bija ieradusies pie viņa sakarā ar Natašu, vai arī šodien, kad viņš sasveicinājās ar viņu! Bet tagad . . . Vai var uz Larisu tā skatīties pašreiz, pēc tam kad viņa tā aizvainota?!

Larisas uzacis saraucās, bet skatiens kļuva domīgi tāls.

— Es bieži domāju par likteni, kāds ir miljoniem sieviešu, kuras, tāpat kā mani, sakropļojis karš. Kas mēs esam? Savu bērnu mātes un apgādnieces, darba sievietes, kas visus spēkus veltī vispārības labā, bet personīgajā dzīvē mēs esam putni ar vienu spārnu. Karš mums aplauzis spārnus, un, zināms, mēs nespējam lidot kopā ar baru. — Un vēl Larisai dziļās skumjās izlauzās vārdi: — Cik labi, ka šeit nebija klāt AJošas!

OTRĀ DAĻA

.

1.

Apmulsusi no dižas pilsētas milzīga ļaužu daudzuma un rosmes, Jeļena Denisovna bridi stāvēja nekustēdamās, noraugoties pakaļ taksometram, kas atkal aizripoja pa ielu, ko plaši ietvēra mūra namu masīvi. Pa sakaisušo ietves asfaltu kā nebeidzama straume plūst ļaužu pulki, bet starp ietvēm un vienādā augstumā apcirpto zaļo dzīvžogu, aiz kura slienas bulvāra simtgadīgās liepas, trauc automobiļi. Un ari pa ielas vidu, starp bulvāriem, kas ar savām alejām aizstiepjas tālē, tāpat joņo mašīnas, mašīnas un mašīnas. Kā lai caur šo straumi nokļūst uz otru malu, ja ievajagas? Kā lai še neapjūk?

Varjeņka nez kāpēc nebija viņas stacijā sagaidījusi: vai nu nebija saņēmusi telegramu, vai arī saslimusi. Ivanam Ivanovičam, zināms, nav laika. Tas — kā jau vienmēr. Taču arī Varja tagad vairs nav vienkāršā, mīļā meitene, varbūt viņa tapusi uzpūtīga, kļūdama par ārsti un profesora sievu? Nav vis joks, profesora sieva! Je ļenai Denisovnai vēl ne reizes mūžā nebija gadījies redzēt dzīvu profesoru. Vai tikai viņas nebūs velti atbraukušas?! Un turklāt vēl ar saiņiem un čemodāniem . .. Nebija nekā vērtīga, taču, ilgi dzīvojot vienā vietā, dažādu krāmu sakrājies pietiekami. Te vienu mantu nevar pamest, te otras žēl. Bet ceļā ar mantām ir grūti. Un Nataška . . . Meitenei četrpadsmit gadu, viņa pirmoreiz devusies tik tālā ceļā un, palūk, nevis palīdz mātei, bet acis apkārt vien skraida, meitēns interesējas par visu un uzsāk sarunas ar svešiem ļaudīm. Ikvienam tīkami patērzēt ar skaisto meiteni. Jeļena Denisovna skaidri redzēja: zilace Nataška, sprogaina kā jēriņš, saistīja vispārēju uzmanību. Līdz šim būdama atturīga, pat cienīga, pašreiz meitene pilnīgi pārvērtusies: mēlīte atraisījusies gan. Turklāt pavisam nelaikā atraisījusies!

No tveices piesārtusi, Jeļena Denisovna stāv blakus mantu kaudzei zem mūra vārtu arkas un raizējas: vai šis ir tas nams, vai šis ir tas pagalms? Pagalms pilns ļaužu: viņi rok bedres koku stādīšanai, nes zemi ar nestuvēm, apkārt skraida bērneļi, sprauslā mašīnas, atpakaļ-gājienā uzmanīgi virzīdamās ar pilnajām kravas kastēm.

— Nataša! Ej uzzini, kur ir tas dzīvoklis! Pavaicā sētniekam. Re, tas ar priekšautu . . . droši vien sētnieks. Taču nē, paliec, neej! Es pati iešu.

Jeļena Denisovna steidzās pie sētnieka, bet kādā ļaužu pulciņā, kur visiem rokās bija lāpstas, sadūrās ar Varju.

Itin kā nebūtu aiztraukuši pār viņām vienpadsmit gadi. Un kas par gadiem! Nu, uz mata tā kā Kamenuškā:

Varjuša stāv, ģērbusies pelēkā jaciņā un melnos brun-cīšos, ar tupelītēm basās kājās un lāpstu rokās . .. Tikai bizes nav izlaistas pār pleciem, tikai apaļāki kļuvuši viņas pleci un augums. Tad, redz, kāda viņa tagad ir, Varjeņka Aržanova!

Var ja paskatījās, priecīgi iesaucās, izmeta lāpstu no rokām, netīros diedziņu cimdos tērptās spēcīgās rokas apvija savai Hižņakai ap kaklu, piekļāvās, noskūpstīja un pēkšņi klusu klusu apraudājās pie viņas platajām krūtīm.

— Par ko tu, Varjuša? — Jeļena Denisovna satraukta prašņāja. — Vai kas nelāgs gadījies?

— Nē, viss ir labi. — Varja aši norāva vienu cimdu un noslaucīja seju ar Hižņakas lakatiņa stūri. — Kur tad Nataška? Rādiet drīzāk! Palūk, kāda! Nāc šurp, es tevi noskūpstīšu! Tūlīt atvedīšu Mišutku, viņš ir pie krustmātes Gaļas, pie Gaļinas Ostapovnas, bet Vaņa un Rešetovs — tas ir Gaļinas Ostapovnas vīrs — arī rok bedres, raug, tanī stūrī. Mums taču ir svētdienas talka! Gribam pagalmu apstādīt. — Un Varja atkal kā meitene apķērās Jeļenai Denisovnai ap spēcīgo kaklu. — Ai, cik labi, ka jūs atbraucāt! Es jūs tā gaidīju! Es tikai tūlīt palūgšu brigadieri, lai mani atbrīvo. — Un viņa laidās teciņus, pagriezdamās atpakaļ un mādama ar roku.

Jeļenai Denisovnai tūdaļ sirds kļuva vieglāka.

«Pagalmu apdēsta. Še nu arī es varu pastrādāt. Citādi mūri vien, tāpēc arī svelme un tveice. Manam De-mčkam gan patika dārzus ierīkot,» viņa atcerējās, ar acīm uzmeklējusi Natašku, kas šoreiz rātni sēdēja uz lielā, rūsganā finiera čemodāna.

— Esiet sveicināta, mīļā Jeļena Denisovna! — sacīja Ivans Ivanovičs, pienākdams platiem soļiem. — Kā atbraucāt? Droši vien esat nogurušas!

Viņš bija ģērbies apnēsātās biksēs un puszābakos, sporta kreklā ar īsām piedurknēm. Sirmuma skartie tumšie mati jocīgi saslējušies stāvus. Sasarcis, notriepies ar zemēm, jauneklīgi mirdzošām, brūnām acīm — redzams, ka bija ar patiku pastrādājis, — Ivans Ivanovičs pienāca, bez kādām ceremonijām apskāva un

noskūpstīja priekā atplaukušo Jeļenu Denisovnu. Un viņai acīs sariesās asaras no atmiņām, kas modās, redzot mīļo cilvēku, un tūdaļ viņas acu priekšā atainojās Hiž-ņaka dzīves pēdējie notikumi, kuru liecinieks bijis šis cilvēks. Tomēr Jeļena Denisovna norausa asaras un pagriezās uz meitas pusi.

— Tā taču mana Nataška, Ivan Ivanovič!

— Nataška? — Ārsta sejā parādījās izbrīns, tad viņš priecīgi iesmējās: — Palūk tikai! Nu, labdien, taidzi-niece! — Un, noskūpstījis Natašku, Ivans Ivanovičs jokojot sabužināja viņas cirtas, kas jau tāpat bija izri-sušas.

— Paskatieties, kas mums par lielu dēlu! Mišutka, sasveicinies! — Varja aizelsusies teica, nesdama samiegojušos puisēnu, kas viņai uz rokām žāvājās un ar dūrēm berzēja actiņas.

— Ko tad mēs te ārā stāvam? Nu, iesim! — Ivans Ivanovičs attapās un paņēma koka lādīti un rūsgano finiera čemodānu, Jeļenai Denisovnai aiz apjukuma gluži pietvīkstot.

«Redz, cik daudz rūpju mēs esam sagādājušas ar savu ierašanos,» viņa nodomāja, smagākos nesamos atdodama Rešetovam, kas bija piesteidzies palīgā.

Aržanovu dzīvoklī uzreiz kļuva saspiesti.

— Ak tētīt! — Jeļena Denisovna izsaucās, pavērusies visapkārt. — Jums jau pašiem nav kur dzīvot, bet jūs vēl mūs uzaicinājāt pie sevis! Mēs jūs pavisam saspiedīsim!

— Nekas, ja labi satiek, tad vietas pietiek, — Ivans Ivanovičs iebilda, kopā ar Varju apspriezdams, kā no vietot Hižņaku mantas. — Mēs taču drīz vien saņemsim jaunu dzīvokli, bet pagaidām iztiksim šā tā. Jums pie grūtībām vairs nav jāradinās!

— Kas tad mums!

— Nu, arī mums nekas. Es tikai nebiju aptvēris, ka Nataška jau tik liela. Vienā saliekamajā gultā jūs abas nevarēs saguldināt...

— Es virtuvē, — pieteicās Nataška, ar sirdi un dvēseli aizrāvusies no visas šās burzmas, kas radās, viņām

apmetoties uz dzīvi Maskavā. — Māmiņa gaitenī un es virtuvē.

— Virtuvē nevar: tur ir gāze.

Nataškai acis iepletās aiz brīnumiem.

— Kāpēc gāze?

— Nu tā, kas deg, uz kuras mēs vārām ēdienu, — Varja paskaidroja.

— Ak petrolejas gāzes plītiņa! Mēs arī atvedām sev līdzi. Tanī ielej petroleju.

— Redz, jau par vienu lielu būs mazāk, — Rešetovs smiedamies iesaucās.

Un visi devās uz virtuvi, lai parādītu, kā Maskavā deg gāze.

— Natašu mēs ņemsim pie sevis, — Gaļina Osta-povna ierosināja. Viņa bija atbrīvota no pagalma ap-stādīšanas darbiem, toties ar atnākušās apteksnes palīdzību jau paspējusi pagatavot pusdienas visam baram. — Tu nebīsties, meitenīt. Tas ir tepat šajās trepēs.

— Es nebīstos. — Nataška palūkojās uz māti, piesarka un steidzīgi piebilda: — Liels paldies jums!

— Redziet, cik labi iznāk, — Varja noteica.

Tikko viņi bija nosēdušies pie pusdienu galda, kad atskanēja zvans un bija sadzirdams Varjeņkas skaļais izsauciens gaitenī:

— Mūsējo pulks augtin aug!

— Kas tur ir? — Ivans Ivanovičs palūkojās pa durvīm un priecīgi iesaucās: — Tas taču Korobovs! Esi sveicināts, dārgais biedri! - - Un viņš spēcīgi iesita plaukstu Korobova pastieptajā plaukstā. — Kur tad jūsu Nataša?

— Mūsu Nataša, — Varja pārlaboja.

— Bet mums taču tagad vēl viena ir.

— Ivan Ivanovič, — Korobovs apjucis iesaka. — Mana Nataša ir tur, pagalmā ... Jūs saprotat? ... Mums nav kur likties. Es gribēju pie frontes biedra, pie

Volodjas Jabločkina. Taču uzzināju, ka visa viņu ģimene pārcēlusies uz Taškenlu. Nu, un tā . . .

Varja dedzīgi un lūdzoši paskatījās uz Ivanu Iva* noviču.

— Jā, protams! — viņš sacīja bez kādām pārdomām.

— Kā gan citādi? Vediet viņu šurp!

Korobovam skumīgi nodrebēja lūpas.

— Viņa pēc brauciena ir gluži slima . ..

— Tālab vēl jo vairāk. Pie mums, tiesa, ir pašauri, taču pagaidām iztiksim un vēlāk ievietosim viņu klīnikā.

Varja noskrēja lejā un, dziļi satraukta, pavērās visapkārt. Pagalmā nebija nevienas sievietes, kas būtu līdzīga Natašai Čistjakovai. Uz sola, kur Varjai patika lasīt, kad viņa mēdza iziet ar Mišutku, galvu nokārusi un, neraugoties uz tveici, ietīstījusies pūkainā vilnas lakatā, sēdēja bāla sieviete un ar stingu skatienu truli raudzījās uz zemi. Varjai ne prātā neienāca, ka tā varētu būt Nataša, jo vairāk tāpēc, ka nekādu saiņu pie sola nebija.

— Es visu nodevu bagāžas glabātavā, — Vaņa Ko-robovs teica, piegājis pie šās sievietes un palīdzēdams viņai piecelties. — Mums bagāžas gan nav daudz, bet kur nu ar to?

Varja, gluži nomākta, neteica ne vārda.

— Ir gan nepraktiski ļaudis! — Aržanovu kaimiņiene, rēķinvede Dusja, teica savam vīram. — Paši dzīvo vienā istabā, bet saaicinājuši tik daudz cilvēku! Vēl kāda slimniece viņiem atvesta, taču, kur to novietot, nav zināms. Ko gan viņi īsti domā! Un turklāt vēl esot zinātnes darbinieki!

— Šo Natašu mēs varam novietot pie sevis, — Dusja paziņoja, pēc brīža ienākusi Aržanovu istabā. — Un biedru, zināms, tāpat, — viņa piebilda, pamājusi ar smailo deguntiņu uz Korobovu. — Variet iekārtoties pie mums uz dīvāna kā savās mājās. — Un, gandrīz vai izbijusies, viņa pagriezās pret šķindošo zvanu pie ieejas durvīm. — Citādi nebūs, vēl kāds atbraucis!

Taču ieradies bija Zlobins, būdams ļoti satraukts.

— Cik pie jums jautri! — viņš skaudīgi izsaucās.

— Bet kāpēc visi sāka smieties, kad es ienācu?

— Jeļenu Denisovu nepieraksta, — pēc divām dienām Varja paziņoja Ivanam Ivanovičam. — Milicija noraida lūgumu. Viņi saka, ka vajagot izziņu no darba

vietas.

— Bet darbā taču nepieņem bez pierakstīšanās.

— Jā, nepieņem. Un rodas loks — nekādi to nevar pārraut.

— Nekas, nokārtosim, — Ivans Ivanovičs noteica. — Es pats aiziešu pie pasu galda priekšnieka. Kā nu tā var: cilvēki atbraukuši no tādas tālienes!

Un Ivans Ivanovičs devās uz rajona miliciju. Viņam nebija gadījies nodarboties ar šādiem jautājumiem, tomēr viņš domāja, ka nopietni cilvēki vienmēr un par visu var vienoties. Runa jau nebija par viņa paša iekārtošanos: tur, kur jautājums skāra viņa paša personu, viņš nerīkojās tik neatlaidīgi.

Taču pierādījās, ka ar neatlaidību un pārliecināšanas prasmi vien nepietiek, lai panāktu pierakstīšanu Maskavā. Pasu galda priekšnieks kategoriski noraidīja Jvana Ivanoviča lūgumu.

— Spriediet cilvēcīgi, biedri priekšniek! — teica ārkārtīgi sarūgtinātais un sadusmotais doktors, cieši vērdamies milicijas darbinieka apbrīnojami mierīgajā sejā un aplūkodams viņa formas tērpa uzšuves. — Runa ir par krituša frontinieka atraitni, kura gandrīz piecpadsmit gadus nostrādājusi Tālajos Ziemeļos. ..

— Es taču sacīju: nevar, — biedrs iebilda nesatricināmā mierā. — Maskava ir neiedomājami pārapdzīvota. Visi brauc uz Maskavu, bet karš aprijis miljoniem kvadrātmetru dzīvojamās platības: celtniecības taču nebija. Kā gan lai visus pieraksta? Kur? Man nav tiesību pierakstīt jūsu pilsoni arī tāpēc, ka jums nav liekas dzīvojamās platības. Jums ir divdesmitarpus metru, bet ģimenē trīs cilvēki. Kā gan lai iemitina vēl divus?

— Nu, kas tad jums, ja mēs esam ar mieru saspiesties!

— Nē, nevaru. Kategoriski nevaru.

— Bet es nevaru šos cilvēkus izmest uz ielas! —

Ivans Ivanovičs stūrgalvīgi pastāvēja pie sava. — Es iešu pie rajona milicijas priekšnieka.

— Lūdzu, viņš jums pateiks to pašu.

— Uz mēnesi mēs pierakstīsim, — rajona milicijas priekšnieks teica. — Bet uz pastāvīgu dzīvi nekādā gadījumā. Turklāt jums, biedri profesor, nav liekas platības. Jūs esat zinātnes darbinieks .. . Jums nepieciešami pieklājīgi apstākļi.

— Man ir apsolīts dzīvoklis citā namā, — Ivans Ivanovičs izmisumā atklāja kārtis.

Milicijas priekšnieks noplātīja rokas.

— Redziet, cik neglīti iznāk. Jūs pārcelsieties uz jaunu platību, bet savējo ar pazīšanos atdosiet iebraukušam cilvēkam. Mums vecu vecie maskavieši gadiem gaida savu kārtu. Ja kādu pilsoni uzņem uzskaitē, viņš staigā un deldē sliekšņus. Bet te uzreiz — saņemiet! Kategoriski iebilstu!

Ivans Ivanovičs pat nosvīda: «Daudzina vienu un to pašu — kategoriski!» Viņš izvilka mutautiņu, cieši apslaucīja plato pieri un kaklu. Atkāpties viņš nedomāja.

— Es, biedri priekšniek, gribu atdot savu platību nevis radnieciņiem, bet tāda frontinieka atraitnei, kuram pēc nāves piešķirts Padomju Savienības Varoņa nosaukums. Sieviete zaudējusi vīru un arī vecāko dēlu apbedījusi frontē iegūtu ievainojumu dēļ. Šī atraitne pati ir vērtīga darbiniece: viņai ir trīsdesmit gadu darba stāžs, un arī Maskavā viņa vēl pastrādās vispārības labā.

— Kas tad viņai par profesiju? — milicijas priekšnieks painteresējās, zīmēdams nez kādus putniņus uz sabojātas veidlapas.

— Vecmāte. — Un Ivans Ivanovičs cerību pilns palūkojās uz pildspalvu priekšnieka rokā.

«Ek, šim cilvēkam tas būtu tīrais nieks!» viņš nodomāja. «Nebūtu zīmējis dažādus niekus, bet ņēmis un parakstījis iesniegumu.»

— Vai jūs domājat, ka Maskavā vecmāšu trūkums? — milicijas priekšnieks vaicāja gurdā balsī. — Goda vārds, jūs mani tiešām nostādāt neērtā stāvoklī: kauns taču jums atteikt. Esmu sastapis jūsu vārdu presē, nesen televizorā skatījos sirds operāciju ... Kā jūs maskā stā-

v(‘jāt pie galda . . . Tomēr jānoraida jūsu lūgums! Bet ar ķirurgiem ķildoties taču nav izdevīgi: ja nu pēkšņi gadās iet pie jums uz operāciju, jūs ņemsiet un izgriezīsiet man to, ķo nevajag griezt, — priekšnieks pajokoja. — Ļoti ļoti nožēloju, tomēr, neraugoties uz visiem apstākļiem un uz lūdzēja personību, esmu spiests lūgumu noraidīt.

— Bet sieviete taču atbraukusi no tālienes un ar bērnu, — Ivans Ivanovičs pikti atgādināja, nebūt ne-atmaidzis no priekšnieka glaimojošām zināšanām par viņu.

— Bērns, teiksim, nav vairs mazais. Un pirms braukšanas šurp vajadzēja nokārtot pārcelšanu citā darba vietā.

To pateicis, priekšnieks piecēlās un sakārtoja siksnu, likdams saprast, ka ilgāk sarunāties ar apmeklētāju viņam nav laika. Troksnis un kustība aiz durvīm iespaidīgi apstiprināja, ka apmeklējumam iedalītais laiks jau beidzies. Ivans Ivanovičs arī piecēlās saspriegtiem nerviem un gatavs aizsvilties.

«Sēž ar tādi stulbi birokrāti! Nekā nesajēdz!» viņš saniknots nodomāja, bet skaļi pavaicāja:

— Kur es varu sūdzēties par jums?

— Sūdzēties? Ak jūs gribat griezties augstākā instancē? Lūdzu! — Un milicijas priekšnieks nosauca savas pārvaldes adresi Petrovkas ielā.

4.

Pirms došanās uz Petrovkas ielu Ivans Ivanovičs apmēram stundu klīda pa pilsētu, lai sakārtotu domas un nomierinātos.

Ielās valdīja troksnis: bija beigusies darba diena daudzās iestādēs, iznākušas maiņas no rūpnīcām un fabrikām. Plūstin plūda darbaļaudis: kancelejas darbinieki, mašīnbūvētāji, audējas . . . Autobusi un trolejbusi pieturās nespēja vien savos platajos vēderos uzņemt lielās ļaužu virknes. Kas bija spēcīgāks, tas ielauzās ar plecu, iekārās uz kāpnītēm, neļaujot aizvērties durvīm; nebēdnīgi puiši, acīm redzot, mašīnstrādnieki, ar dzelzs skaidu

ieskrambātām un eļļainām rokām bija pieķērušies virs trolejbusa pakaļējā bufera, nelikdamies zinis par posteņa miliča svilpieniem. Iet pulciņš meiteņu, ģērbušās ar krāsu notrieptās biksēs, — krāsotājas vai apmetējas. Un, palūk, spēcīgi celtnieki, tā kā mūrnieki, bet varbūt arī augstkāpēji metinātāji. Jā, visās malās sākuši strādāt celtņi. Karš beidzies, un cilvēkiem vajadzīgas mītnes...

«Celiet vairāk un ātrāk, draugi,» ķirurgs silti nodomāja. «Cik gan ilgi lai maskavieši dzīvo saspiestībā? ... Dežurējošais milicis tomēr nodzinis puišus un apturējis trolejbusu. Kurp viņi steidzas? Cits uz dejas vakaru, cits uz vakarskolu, uz vakara tehnikumu un arī uz institūtu. Kaut gan pašlaik vēl brīvdienas. . . Nu, ļaudis gluži vienkārši steidzas atpūsties. Bet citi, tāpat kā es, skries uz māju pārvaldi, uz miliciju. Tur pašreiz viskarstākās stundas.»

Nesen bija nolijis lietus, un slapjais asfalts mirdzēja vien, tūkstošiem kāju un vienā laidā pa Gorkija ielu ripojošo auto elastīgo riepu pulēts. Kā liekas, šodien ir futbola sacīkstes «Dinamo» stadionā. Bet, ja paceļ galvu augšup, tad var ieraudzīt arī citādu ainu: milzums logu, aiz kuru rūtīm balto aizkari. Aiz katra loga dzīvo cilvēki, kas pierakstīti Maskavā . ..

Jods parāvis! Ir beigusies ļaužu pieplūduma stunda, bet pa ietvēm gājēji arvien vēl plūst bariem, veikalos burzma. Vai tiešām visi šie cilvēki pierakstīti? Taču nē, ir daudz iebraucēju. Ne jau visi atbraukuši šurp uz pastāvīgu dzīvi! Un ne visiem še jādzīvo. Redz, šī ar ceļasomu noteikti ir spekulante. Acis tā vien šauda uz visām pusēm. Maskava iztiks arī bez viņas. Bet Jeļenu Denisovnu vajag pierakstīt. Viņa vēl noderēs Maskavas dzemdētājām!

«Strādāt? Strādāt var, kur vien vēlies,» Ivans Ivano-vičs domās joprojām strīdējās ar milicijas priekšnieku. «Taču Jeļenai Denisovnai pašreiz dzīvot vienai ir tas pats, kas nāve: Varja viņai kā pašas meita. Kāpēc gan es nepateicu, ka runa nav vis par dzīvojamo platību, bet par cilvēka dzīvi! ... Maskava kļūst skaistāka. Tā

aug un būvējas. Milzu nami pacēlušies pēc kara. Jau ļoti daudz namu uzcelts, biedri milicijas priekšniek!»

Ķirurgs Aržanovs iet uz pilsētas centru, uz pilsētas milicijas pārvaldi Petrovkas ielā. Lai lūst vai plīst — viņam vajag četru vārdu: «Pierakstīt uz pastāvīgu dzīvi,» — kas ar priekšnieka roku būtu uzrakstīti uz viņa iesnieguma. To tikai pasacīt ir viegli: «Kategoriski nevar.»

Palūk, aiz Puškina laukuma ir jauni, skaisti nami. Tie gan stāv, sakļāvušies kā diženas klintis pār mirdzošo ielu, kas līdzīga upei, bet nav pieejami kritušā varoņa feldšera Hižņaka atraitnei.

Garām ejot, Ivans Ivanovičs ieraudzīja prāvu ļaužu rindu, kas lēnā solī virzījās uz grāmatu kiosku, viņš aptvēra, ka tā ir rinda pēc vakara avīzes, un nenogriezās vis pa kreisi uz Petrovkas ielu, bet arī piestājās rindas galā.

«Kamēr gaidīšu uz pieņemšanu pie pilsētas milicijas priekšnieka, palasīšu ...»

Saņēmis avīzi, Ivans Ivanovičs atgāja sānis un pēkšņi ieraudzīja Aļošu Firsovu . . . Pusaudzis ģērbies tādā pašā kreklā, kādā bija ieradies Rešetovu dzīvoklī, bet uz pleciem uzmests neaizpogāts lietusmētelis un kājās izturīgi puszābaki. Mazliet uzrāvis uzacis, kas viņa pus-bērnišķīgajā sejā viesa izbrīnās pilnu domīgumu, zēns rindā virzījās kioskam klāt, taču bija redzams, ka šai mirklī viņš ir gluži aizmirsies. Un tiešām: automātiski saņēmis no pārdevējas rokām laikrakstu, Aļoša sastomījās, aizmirstot atdot naudu un atiet malā, un tikai kaimiņu kurnēšana lika viņam atjēgties.

Zināms, viņam pašlaik nav kurp steigties: ir skolas brīvlaiks, un tā nu zēns staigā pa pilsētu un sapņo.

«Ne reizes savā mūžā vēl neesot iemīlējies,» Ivans Ivanovičs atcerējās Larisas teiktos vārdus par dēlu.

Pašreiz gan zēns izskatās tāds kā iemīlējies. Skat, arī no kioska viņš aiziet gluži kā mēnessērdzīgais, nekā neredzēdams. Ivans Ivanovičs piegāja pie viņa un saņēma aiz piedurknes.

— Aļoša!

Tas sarāvās, tumšs sārtums pārlija viņa sejai, acis iemirdzējās spoži, tomēr skumīgi.

— Jūs? Kā tad jūs ... — Aļoša gribēja jautāt: «Pastaigājaties?» Taču viņš sakaunējās un apklusa.

Tagad viņš zināja, kur Ivans Ivanovičs dzīvo un strādā, kādās laboratorijās nodarbojas, kur lasa lekcijas, — vārdu sakot, Aļošam bija skaidri visi Ivana Iva-noviča maršruti, un pēc neaizmirstamās sastapšanās pie mātes frontes biedra viņš bija nostaigājis pat līdz Zlo-binu dzīvoklim.

Ļeņingradas šosejas nama pagalmā Aļoša biežāk bija iztālēm redzējis Varju un mazo Mišutku. Pamanījis Aržanovu, zēns bija sekojis viņam, bet, tikko radusies pirmā iespēja satikties, strauji aizgājis projām. Ja Ivans Ivanovičs nebūtu bijis tik ļoti aizņemts un uz ielas tik izklaidīgs, viņš sen jau būtu zēnu pamanījis. Taču viņš nebija pamanījis, un Aļoša nebija iedrošinājies pieiet klāt.

Pirmoreiz skolas brīvlaika dienas pusaudzim šķita tik tukšas un garas.

— Kur tu nozūdi? — Larisa stingri noprasīja ne vienreiz vien.

— Pastaigājos.

Larisa ar grūtībām aizdabūja zēnu uz vasaras nometni, bet drīz vien viņš atgriezās novājējis un ar nemierīgu skatienu.

— Tu man pašreiz nepatīc! — Larisa sacīja. — Kas ar tevi notiek?

Pat lieliskā pianīno pirkums nepiesaistīja Aļošu pie mājas.

«Iemīlējies,» Larisa nosprieda, joprojām vērodama dēla savādo izturēšanos.

Aļoša patiešām bija iemīlējies, ja tā var nosaukt no jauna uzliesmojušo, dedzīgo zēna pieķeršanos pieaugušam vīrietim — bērnības draugam mūžam neaizmirstamajā, grūtajā laika posmā. Visas šā pusaudža domas un jūtas, pusaudža, kas dievināja savu māti un ne vienreiz vien iztēlē bija jau saistījis Aržanova likteni ar viņas likteni un tātad arī ar savu paša dzīvi, visas viņa domas un jūtas atkal pievērsās šim cilvēkam.

Tēva tēls, kuru Aļoša bija ļoti mīlējis, apvīts ar varonības romantiku. Puisēnam bija tikai seši gadi, kad viņš pirmoreiz dzirdēja pieaugušos runājam par Alekseja Firsova bojā eju, taču bija vajadzīgi gadi, lai aprimtu bērnam tik grūti pārdzīvojamo bēdu skaudrums. Un tad nu bija radusies doma par Aržanovu kā par jauno tēvu. Aļoša zināja, ka Ivans Ivanovičs precējies ar Varju Gromovu, tomēr tas it kā nenonāca līdz viņa apziņai. Un, jo tālāk pagājībā aizgrima atmiņas par kritušo tēvu, ietinoties pierastu, klusu skumju dūmakā, jo spilgtāk puisēnam tēlojās Aržanovs — labsirdīgais, varenais spēkavīrs, kam vara pār pašu nāvi, cilvēks, ar kuru var gan padraiskoties, gan apspriesties, gan tāpat parunāties. Viņš saprastu visu, kas satrauc Aļošu.

Satikšanās beidzot bija notikusi. Tomēr, ieraugot Aržanovu ar mazo dēlu uz rokām, Aļoša bija jutis, ka šo cilvēku viņš zaudējis uz visiem laikiem. Aržanovam ir ne vien sieva, bet arī paša dēls, un kas gan tagad viņam var būt Aļoša Firsovs? Pirmoreiz zēna sirds bija izjutusi greizsirdības svelmi un nebija to izpratusi: Aļoša tika aizbēdzis. Tika aizbēdzis, bet vēlāk cieta, gan apzinoties zaudējumu, gan tāpēc, ka bija aizvainojis Aržanovu, atbildot uz viņa draudzīgo, tēvišķo glāstu ar trakulīgu izlēcienu. Pieķeršanās lika sekot mīļotajam cilvēkam, aizdomība neļāva pieiet un parunāt. Un ko gan viņš tagad varētu sacīt Aržanovam? Tā tas notika arī pašlaik, kad Aļoša jau bija nolēmis izsvītrot Aržanovu no atmiņas.

— Tu gribēji jautāt, ko es še daru? — Ivans Ivanovičs vaicāja, laipni lūkodamies uz noklusušo Aļošu. — Es pastaigājos tāpat kā tu. Tev ir brīvlaiks, bet man pašreiz klusums pirms kaujas. Šodien mani divreiz sakāva, un es nu eju un krāju spēkus jaunam uzbrukumam.

— Pret ko? — aizvien vēl kautrēdamies, jautāja Aļoša.

— Pret pilsētas milicijas priekšnieku.

— Milicijas? — Aļoša acīs pavīdēja nemiers. — Jums kaut kas noticis?

— Nekas. Es patiešām izcīnu kauju par teritoriju, kas nepieciešama manam sabiedrotajam.

— Kas tad ir šis . .. sabiedrotais? — uzminēdams, ka runa ir par dzīvojamo platību, Aļoša vaicāja, apskauz-dams to, par kuru Aržanovs tik dedzīgi rūpējas.

— Droši vien frontes biedrs?

— Nē, bet tu gandrīz uzminēji. — Ivans Ivanovičs paņēma Aļošu kā mazu bērnu aiz rokas (viņi jau sen bija aizgājuši no kioska un tagad lēni, bez mērķa soļoja pa ietvi). — Tā ir frontes biedra atraitne. Tu šo biedru pazini. .. Vai atceries Denisu Antonoviču Hižņaku? Viņš strādāja Staļingradā par feldšeri, bet krita kā trie-ciengrupas komandieris. Viņš bija tāds rudmatis, zilām acīm.

— Es atceros, — Aļoša sacīja, iztēlodamies arvien jautro, rudmataino vīru ar prāvo, uzrauto degunu.

— Viņš mēdza iegriezties mūsu palātā, lai apraudzītu savus ievainotos, un apjautājās par viņiem sanitāram Ļoņam Motinam. Redz, ko es gribētu vēl satikt: ķoņu un Vovku Paručinu! Kas toreiz bija par savādu dzīvi!

— Jā, drausmīga, — ķirurgs piekrita.

— Nē, savāda, — zēns pārlaboja. — Viss taču norisinājās kā ļaunā sapnī. Un, zināms, drausmīgi bija. Es tā arī netiku pieradis līdz pašām kara beigām ... Vienmēr es nodrebēju, kad blakus krita nošautais vai tuvumā sprāga bumba. Bet mēs taču līdz Berlīnei aizgājām ar māmiņu ... ar savu hospitāli.

— Mēs tāpat, tikai no citas puses.

— Jūs ... ar Varju Gromovu?

— Jā, ar savu sievu Varju, — apstiprināja Ivans Ivanovičs ar skumju smaidu, kas pārslīdēja kā gaismas stars pār viņa sadrūmušo seju. Smaids attiecās nevis uz Varju, bet uz bērnišķīgo teicienu «mēs ar māmiņu aizgājām līdz Berlīnei».

Taču Aļoša to saprata pēc sava prāta.

— Mans tētis krita, — viņš teica it kā bez jebkādas sakarības. — Es uzreiz neuzzināju par viņa nāvi. Māmiņa to slēpa no manis un ilgi ilgi nesacīja. Es uzzināju nejauši. Tētis bija kritis tanku uzbrukumā četrdesmit otrā gada rudenī, kad mēs bijām Staļingradā.

Kad mēs bijām Staļingradā? — Ivans Ivanovičs pārjautāja dīvaini saspringtā balsī.

Jā, kad mēs dzīvojām blindāžās pakrastē ... vēl pirms uzbrukuma. Un, zināt, kā māmiņa mani toreiz mānīja? — Aļoša rūgti pasmaidīja, viņam arvien grūtāk kļuva runāt. — Viņa man lasīja vienu un to pašu vēs-tuli. Es to ievēroju pēc caurumiņa papīrā. Ievēroju, taču nesapratu, kālab viņa tā dara. Arī agrāk nekā nesapratu, kad viņa saņēma nāves ziņu un nokrita bezsamaņā. Zināms, ko var prasīt no cilvēka, ja viņam tikai pieci gadi?

«Bet man bija trīsdesmit pieci, pat vairāk, un tomēr arī es nekā nesapratu,» Ivans Ivanovičs nodomāja. «Tātad nevis tāpēc viņa toreiz atrāvās no manis, ka kaunētos par savu aizraušanos, bet gan tāpēc, ka pārdzīvoja jaunu zaudējumu. Pārdzīvoja vienatnē, baidīdamās sagādāt vēl vienu triecienu savam bērnam, bet mēs. . . Bet es viņu neatbalstīju.» Ivans Ivanovičs atcerējās, kāda viņās dienās un naktīs operāciju telpā nāca Larisa. «Viņai pašai bija stinga seja. Viņa joprojām redzēja Fir-sovā savu bērnu tēvu. Viņa taču sacīja: «Man nav viņam ko pārmest. Un viņš ir varonis arī frontē.» Un te nu es . .. Tagad saprotams . . . Viņa mīlēja mani, tomēr pārāk skaudras un nesadzijušās bija sāpes par zaudējumiem. Un tagad? . . .» Ivans Ivanovičs atcerējās Larisas skatienus pēdējo tikšanos laikā un viņas satraukumu. Bīdamies ilgāk domāt par viņu, it kā pūlēdamies aizbēgt pats no sevis, Ivans Ivanovičs saspieda Aļošas roku un skaļi sacīja:

— Man jāsteidzas! Es varu nokavēt pieņemšanu.

— Steidzaties uzbrukumā?

— Jā, šoreiz man jāuzvar. Atnāc pie mums. Mēs vienmēr būsim priecīgi tevi redzēt.

«Es jūs pavadīšu!» Aļošam jau bija uz mēles, bet viņš baidījās būt uzmācīgs.

— Nu, novēli man labu veiksmi.

Un pēc izskata smagnējais profesors jaunekļa mundrumā skrēja uz autobusu, kas bija pieripojis pie pieturas.

Lielajā pieņemšanas istabā Petrovkas ielā bija daudz ļaužu. Tātad ne ķirurgs Aržanovs vien te mēģināja tikt klāt pierakstīšanās jautājumā. To sapratis, viņš uzreiz apzinājās stāvokļa nopietnību. Uzvarēt? Viegli pateikt, bet kā to izdarīt?

Pieņemšana pie pilsētas milicijas priekšnieka bija sākusies jau sen. Vienā laidā pie viņa gāja iekšā un nāca ārā cilvēki ar papīriem rokās, rūpju pilnām, bieži vien satrauktām sejām. Bet, palūk, kāds iznāca starodams, un ne Ivans Ivanovičs vien noskatījās viņam nopakaļ ar skaudību. Redz, izspurdza meiča, bezrūpīgi vēcinādama saritināto iesniegumu.

— Vai atļāva? — skaļi čukstot, apvaicājās večukiņa, kas sēdēja kā uz adatām.

— Nē. Tagad braukšu uz mājām, uz Saratovu. Pie mums arī ir labi.

Un, žirgti klaudzot papēdīšiem, meiča devās uz izeju, bet rindā kāds noteica:

— Ja jau mājās ir labi, tad būtu arī sēdējusi mājās.

— Re, šitādi jau rada to burzmu, tikai nokavē ļaudīm laiku.

Taču «šitādu» vairāk neredzēja: visi uzskatīja par savu dzīves nepieciešamību palikt Maskavā, un ikvienam tas arī tā bija lasāms sejā.

Vispārējais sasprindzinājums pielipa Ivanam Ivano-vičam, kas jau tāpat bija satraukts. Viņš nespēja pat lasīt un, izvilcis vakara avīzi, izskatīja tikai fotouzņēmumus un virsrakstus, laiku pa laikam pavēršot skatienu uz liktenīgajām durvīm. Tad Ivans Ivanovičs iebāza avīzi kabatā un atkal — jau kuro reizi — domās atgriezās pie sarunas ar Aļošu Firsovu, taču iekšējais drudzis atkal traucēja koncentrēties pie atmiņām, kas nesen bija viņu tā saviļņojušas . . .

Pilsētas milicijas priekšnieks bija vēl gluži jauns cilvēks, ziedošs, iededzis, ar brašu stāju. Cieši aizpogātais vasaras formas tērps bez vienas krunciņas piegula viņa staltajam augumam. Pilnīgā, bet ne izplūdusī seja, kaut gan dubultzodiņš jau mazliet spiedās pāri formas ap-

kaklitei, pauda rāmu valdonīgumu. Gan biezo uzacu loki, gan gudro acu atklātais skatiens, gan enerģiskā mute — viss atbilda šā cilvēka amatam. Uzbrukt tādam nebija vis viegli.

- Nu, kas jums? — viņš vaicāja, ar ierastu žestu pastiepdams roku.

Ivans Ivanovičs klusēdams pasniedza dokumentus un lad, tāpat klusēdams, cieši vēroja, kā priekšnieks pārlaida tiem skatienu. Pase. Veidlapas no namu pārvaldes, dzīvojamās platības īpašnieka iesniegums. Neviens vaibsts nepakustējās priekšnieka sejā. Patiešām, kāda viņam daļa par nez kādu Jeļenu Denisovnu Hižņaku? Tomēr . ..

— Tie, kam tas nepieciešams, jāpieraksta, — negaidot noraidījumu, pilnā pārliecībā ieteicās sadrūmušais Ivans Ivanovičs. — Es uzaicināju šo sievieti braukt uz Maskavu un devu viņai pajumti pie sevis aiz cienības pret viņas vīra, kara feldšera, piemiņu, kuram bija Ļeņina ordenis par ievainoto iznešanu no kaujas lauka un pēc nāves piešķirts Padomju Savienības Varoņa nosaukums. Viņš krita Staļingradā pie ložmetēja kā trie-ciengrupas komandieris, nosedzot no drošas nāves vairāk nekā simt ievainotu kareivju. Viņa vecākais dēls miris no ievainojumiem, kas arī iegūti frontē. Jaunākā, Nataška, — viņš meiteni tik ļoti mīlēja! — pašlaik dzīvo pie manis kopā ar māli.

— Bet vai viņai ir vēl citi bērni? — turot rokās dokumentus, taujāja milicijas pārvaldes priekšnieks un uzmeta Aržanovam pētījošu skatienu. — Nu redziet, vēl divi pieauguši dēli! Viņa taču varēja dzīvot pie šiem dēliem.

— Viņiem nodibinātas savas ģimenes. Tur ir sievas un sievasmātes. Un, ja cilvēkam sagrauta personiskā laime, tad kāpēc, biedri priekšniek, viņam jāatņem tiesības uz patstāvīgu dzīvi?

— Bet jums ir tikai viena istaba. Nūja, šī sieviete, acīm redzot, ir laba, ja jūs tik dedzīgi rūpējaties par viņu . .. Nūja, vai viņa būs pie jums mājkalpotājas lomā? Un kur viņa ar meitiņu piemetīsies? Virtuvē pie

gāzes plīts vai gaitenī? Bet Ziemeļos viņai droši vien bija pieklājīgs dzīvoklītis?

Ivans Ivanovičs pietvīka kā puika, līdz sirds dziļumiem aizvainots no lietpratīgajiem jautājumiem. Viņš atcerējās savu neveiksmi rajona milicijā, tomēr... pateica:

— Man ir apsolīts jauns dzīvoklis, bet šo dzīvojamo platību esmu nolēmis atkarot Jeļenas Denisovnas vajadzībām. Esmu ar mieru man apsolīto trīs istabu vietā saņemt tikai divas. Saprotiet jel: īsta dzīve viņai tagad vairs nevar izveidoties bez manis un manas sievas, Var-varas Gromovas, bārenes, ko viņa bija pieņēmusi savā ģimenē no jakutu apmetnes un par kuru priecājās kā par pašas meitu. To ir grūti izskaidrot, bet jūs zināt ne sliktāk par mani, ka sirds siltums nav atkarīgs no pieklājīga dzīvoklīša vien. Mēs esam kā savējie ar Hižņa-kiem, un šai sievietei būs labi tikai mūsu tuvumā. Kāpēc, rūpējoties par cilvēka iekārtošanu darbā, mēs bieži vien piemirstam viņa dvēseles vientulību? Izlemiet. Bet, goda vārds, — Ivans Ivanovičs piespieda delnu pie platajām krūtīm, — man še viss vārās, kad iedomājos, ka mūsu Hižņaku varētu izsūtīt no Maskavas. Nu, vai tad var izsūtīt tādus cilvēkus?!

— Ek, biedri ķirurg! — milicijas pārvaldes priekšnieks izsaucās. — Mēs taču stāvam jūsu pašu interešu sardzē. Vai jūs domājat, ka mums ir viegli atteikt lūdzējiem? Dažreiz raudi, tomēr jāatsaka. — Viņš paskatījās Aržanovam acīs un nodomāja: «Godīgs cilvēks, visu izklāstījis rajona nodaļā, tur noraidījuši, un atkal viņš šauj tanī pašā punktā bez izlocīšanās. Kurš gan tā ierobežotu sevi svešu cilvēku dēļ? Tātad tiešām jāpalīdz.» — Nu, ja jau tāds gadījums ... — viņš sacīja, paņēma Ivana Ivanoviča iesniegumu un, plaši izlicis elkoņus uz galda, uzrakstīja papīra augšējā stūrī dažus vārdus; Ivans Ivanovičs saskatīja tikai vienu, skaidri uzrakstīto: «Atļauju.»

— Tātad jūs arī esat bijis frontē? — priekšnieks vaicāja, kārtīgi uzlicis susināmo uz savas rezolūcijas un caur pieri lūkodamies uz lūdzēju.

Kā tad! No pirmās dienas līdz pēdējai par galveno ķirurgu karalauka hospitāļos.

Aržanova atklātā seja, kas no satraukuma bija pietvīkusi, tik vaļsirdīgi smaidīja priekā, tik uzvaroši bija saslējušās matu šķipsnas virs viņa lielās pieres, ka Maskavas milicijas priekšniekam pašam kļuva jautri ap sirdi. Viņam jau bija paspējuši paziņot no nodaļas, ka ieradīsies doktors ar sūdzību, un viņš atzinīgi novērtēja šā cilvēka taisnprātīgumu, kurš bez aplinkiem bija izklāstījis savus plānus dzīvokļa jautājumā.

— Es jau arī esmu bijušais frontinieks. Četrdesmit pirmajā komandēju pulku, bet vēlāk saņēmu divīziju,— ar labpatiku pavēstīja priekšnieks, kam arī milicijā bija ģenerāļa dienesta pakāpe. — Ar hospitāļu darbu esmu labi pazīstams. Bet kara feldšerus it īpaši atceros . . . Šie Hižņaki bija kareivjiem īsteni tēvi: viņi gāja pēc kareivjiem ugunī un ūdenī un iznesa viņus no pašas pekles — tas ir tiesa!

Pārvaldes priekšnieks piecēlās, jauneklīgi pasmaidīja un pasniedza Aržanovam roku:

— Man ir prieks ar jums iepazīties. Patīkami, kad iepazīstas ar ķirurgu ārpus viņa pieņemšanas kabineta!

— Pateicos! — Ivans Ivanovičs attrauca un, spēcīgi paspiedis priekšnieka lielo roku, izgāja no kabineta.

— Vai atļāva? — taujāja nemierīgā večiņa, kas vēl aizvien nīka rindā. — Uz pastāvīgu dzīvi?

Tikai tagad Ivans Ivanovičs attapās un izlasīja rezolūciju.

— Uz pastāvīgu dzīvi! — viņš pavēstīja, atkal pasmaidīdams: priekšnieka savaldzināts, viņš kabinetā pat nebija šaubījies, ka viss uzrakstīts, kā pienākas.

— Nu, un paldies dievam! — mazā, vecā sieviete neliekuļoti piebilda.

Un ķirurgs, arī no sirds novēlējis viņai panākumus, devās uz izeju, steigdamies jo drīzāk iepriecināt Varju un Jeļenu Denisovnu.

Arā jau bija satumsis, visur uzliesmojušas elektrisko spuldžu ugunis. Atspoguļodamās slapjajā asfaltā, tās vērta ielu svētku izskatā. Lietus smidzināja uz Ivana

Ivanoviča jaunās platmales, uz viņa apmetņa, uz automašīnu mirdzošajām, lakotajām virsbūvēm. Maskaviešu apdzīvoto namu vēl nesen tumšajos logos tagad mājīgi mirdzēja ugunis. Un ne mazums iebraucēju šai stundā atpūtās Maskavas dzīvokļos, Maskavas kino un teātros. Un cik daudz vēl citu centās pabūt šeit!

Ivans Ivanovičs gāja un smaidīja par savām šāsdienas likstām, guvis gandarījumu tādējādi, ka iepazinies ar labu cilvēku — Maskavas pilsētas milicijas pārvaldes priekšnieku — un saņēmis atļauju Nataškai un Jeļenai Denisovnai saukties par maskavietēm. Ja jau tā, viņš pat nenožēloja, ka tagad būs jāsaņem dzīvoklis nevis ar trim istabām, kā agrāk bija domāts, bet ar divām. Kas tur liels, arī divās var dzīvot labi jo labi, ja ģimene ir maza.

Uz visiem pretim nākošajiem miličiem Ivans Ivanovičs noraudzījās ar sevišķas simpātijās jūtām. Kaujinieciski ļaudis. Pats grūtākais ir vispārējās sadzīves nokārtošana. Viegla lietus šaltu apslacīts, profesors atcerējās, kā šinīs dienās pieņemšanas telpās tika atvesti uzreiz trīs ievainotie: milicis, noziedznieks un cietušais pilsonis. Un ķirurgiem vispirms bija vajadzējis operēt bandītu, jo viņa brūce bija bīstamākā. Milicim ikviens atgadījums — ciešanas par citu grēkiem. Tomēr nekā nevar darīt — tāds ir viņa darbs! Un kur tad milicijas darbs ar bērniem . . .

Ivans Ivanovičs atcerējās Maskavu trīsdesmito gadu sākumā. No asfalta katla, kas atdzisis uz ietves, no tukšu kastu kaudzes, no Kitaigorodas pussagruvušās sienas dziļajām nišām, no ikviena tās nomaļā, ķieģeļiem izmūrētā kakta raudzījās laukā noskrandusi, pinkaina un velnišķīgi netīra būtne — nevienam nepiederošs bērns. Tagad iznīkst pats jēdziens par bezpajumtniecību. Pat drausmīgais karš, kas pārbrāzās zemei pāri, izpostot miljoniem ģimeņu un miljoniem atstājot bez pajumtes, nebija to atjaunojis . . .

Te Ivanam Ivanovičam pilnīgi dabiski atausa atmiņā viņa sastapšanās ar Aļošu Firsovu pie laikrakstu kioska. Kā viņš bija stāvējis, kā skatījies! . . . Zēns īstenībā ir vientuļš: māte allaž aizņemta. Ar kādu dziļu smeldzi

viņš bija runājis par tēva nāvi! Larisa bija zinājusi, bet vairāk neviens cits nebija zinājis . . .

Ivans Ivanovičs atcerējās, kā, varenu un mokošu jūtu dzīts, viņš bija ieradies Staļingradas hospitāli pie Larisas. Viņa sēdēja līdzās savam puisēnam šaurajā apakšzemē uz vienkāršas lāviņas un kvēpeklītes gaismā lasīja viņam kritušā tēva vēstuli. Tik daudz ķirurgs Aržanovs gribēja viņai pateikt, tomēr nepateica nekā. Viņam sirds pārstāja pukstēt, kad Larisa, ieraudzījusi viņu, piecēlās un, aizstādamās priekšā puisēnam, kas bija gatavs skriet viņam klāt, ar bargo, nosodošo skatienu it kā sacīja:

«Nu, ko tev vajag, vai tu nesaproti, ka tava ierašanās mani aizvaino?»

«Redz, arī toreiz es tāpat nesapratu!» Ivans Ivanovičs nodomāja pēkšņā žēlumā par bijušo mīlestību pret Larisu. «vlā, jā, jā, es nesaskatīju, ka viņa nevis vienaldzīgi atstūma, bet baidījās teikt «kritis», saudzējot bērna dzīvi. Kā gan viņa ir mocījusies, ja neuzdrošinājās uzticēties mums! Un te es ar Varju . . . Kāpēc gan nevarēju nogaidīt?» Sī doma it kā apdullināja Ivanu Ivanoviču, un viņš apstājās. Kāds viņu pagrūda, uzskrejot virsū no muguras puses, un nosauca par «stulbeni», kāds aizķēra viņu ar portfeli un atvainojās — viņš nedzirdēja nekā. Jā, Larisa Firsova, slēpjot vīra bojā eju no trauslā, jau līdz nāvei satrauktā bērna, bija visu slēpusi arī no cilvēka, kurš viņu mīlēja.

«Bet es, kā liekas, līdz šai dienai neesmu mitējies viņu mīlēti Un viņa ... Kā gan viņa?»

Ivans Ivanovičs stāvēja ietves vidū, taču neviens viņu vairs nelamāja: pūlis kā upe plūda pa abām pusēm garām viņa varenajam, jau iztālēm saredzamajam, nekustīgajam stāvam. Tikai draiskulis pusaudzis, steidzoties garām, smiedamies izmeta:

— Tas tikai ir monuments!

— Kas tad nu iznāk? — Ivans Ivanovičs skaļi sacīja un, nokratījis sastingumu, sāka iet, pareizāk sakot, vilkties tālāk. «Un Varja, un Mišutka? Es rūpējos par Jeļenu Denisovnu, gribēju sasildīt cilvēku, bet iznāk, ka esmu

ievedis viņas nevis siltā mājā, bet iežogotā pagalmā, kur velk un virpuļo caurvējš!

Mūsdienu valodā runājot, ieradusies sirds dzīvojamās platības saimniece, bet telpas jau aizņemtas. Tur apmetusies Varja. Kur gan jūs bijāt visu šo laiku, cienījamā Larisa Petrovna?»

— Šķiet, dzīvokļa īrnieks zaudējis prātu! — Ivans Ivanovičs nomurmināja. — Te vairs nekāda milicija nepalīdzēs. Ko gan es esmu izdarījis? Iznāk, ka esmu izbijies vientulības un ielaidis iemītnieku liekajā dzīvojamā platībā. Un mēs nedzīvojām slikti, nepavisam ne. Man šķita, es mīlēju Varju . . . Šķita? Mīlēju? Melo, brāl, tu mīlēji bez jebkāda «šķita», bet Larisai bija krusts pārvilkts pāri. Nelaime vienīgi tā, ka es dzīvam, nevis mirušam cilvēkam biju šo krustu pārvilcis pāri!

6.

Varja atgriezās no darba ļoti līksma. Vedot Mišutku pie rokas, viņa uzsteidzās augšup pa kāpnēm, atvēra durvis un atsprāga atpakaļ: kodīgi dūmi vāliem vien vēlās viņai pretī.

— Viss kārtībā! — izsaucās kaimiņiene Dusja, raibā rītsvārciņā izpeldot no zilganpelēkā dūmu mākoņa; viņas kalsenā sejiņa zem kuplajiem, sīki sasprogātajiem matiem izskatījās pavisam bērnišķīga. — Jeļena Deni-sovna apgūst gāzes plīti.

— Kartupeļi sadega! — Jeļena Denisovna nobēdājusies pavēstīja no virtuves. — Tas jau tīrais zvērs, ne plītē: švirks — un gatavs. Tikai piecas minūtes biju pagriezusies sāņus ...

— Vajadzēja mazītiņu uguntiņu! — Dusja dziedoši novilka.

— Es atceros, ka mazu. Bet bīstos, ka nenodziest.

— Nekas, pieradīsiet. — Varja novilka Mišutkam cepurīti un mētelīti un pati pārģērbās mājas ģērbā. — Kur tad Nataša? — viņa vaicāja, ieskatījusies kaimiņu istabā.

— Mana Nataška ir pie Gaļinas Ostapovnas, bet slimo Natašu Ivans Petrovičs aizveda uz slimnīcu.

— Ivans Petrovičs? ... A, tas ir Vaņa Korobovs! — Mirkli Varjai kļuva baigi. Gaida neizbēgama operācija. Turklāt kas par operāciju! Un ja nu tā norit neveiksmīgi? Tās tik būtu bēdas un negods! Jā, arī negods!

Agrāk Varja nekad nebija šaubījusies par operācijas sekmīgumu, ja pie tās stājās Ivans Ivanovičs, bet tagad — jau ne pirmoreiz — viņu sagrāba šausmas. Varbūt tas tāpēc, ka Ivanam Ivanovičam vairāk nāves gadījumu nekā agrāk, kad viņš nenodarbojās ar sirds slimībām? Kālab gan ķerties vēl pie galvas smadzeņu operācijas? Nav loģiski! Nav nopietni! Varjai pēkšņi iešāvās prātā doma skriet uz slimnīcu, uzmeklēt Vaņu Korobovu un atrunāt, lai nenodod Natašu Tvana Ivanoviča ārstēšanā.

To iedomājusies, Varja uztraucās vēl vairāk: Natašai taču bija tāds noskaņojums, ka viņa vēlējās gulties uz operāciju galda tieši pie Aržanova. Slimnieka noskaņojums — tas ir tik svarīgi! Un vai gan Ivans Ivanovičs sievai piedos šādu neticību? Tomēr, ja viņa neiejauksies, Natašai var celties liels ļaunums.

Rokām kļūstot gluži saltām, Varja noņēma tālruņa klausuli, bet slimnīcā atbildēja, ka Ivans Ivanovičs jau aizgājis. Tad viņa palūdza uzmeklēt Korobovu.

— Vaņa! — viņa pēc brīža klusu teica klausulē. — Man ir ļoti grūti jums to pateikt, tomēr lūdzu jūs, ievietojiet Natašu pie īstiem neiroķirurgiem.

Korobovs neatbildēja tūlīt, acīm redzot, apstulbināts, viņš sakopoja domas.

— Kāpēc? — beidzot viņš vaicāja, taču viņa balsī izskanēja nevis nemiers, bet izbrīns.

— Es jums pa tālruni nevaru paskaidrot, — Varja atbildēja, ar vienu aci vērodama, kā Jeļena Denisovna vadīja no virtuves ārā Mišutku, kas jau bija paguvis «pataustīt» gāzes krāniņus. — Es jums visu paskaidrošu mājās.

— Nevajag, Varja, — klausulē atbildēja nopietna un silta balss. — Ivans Ivanovičs mums ir visautoritatīvākais ķirurgs. Mēs paļaujamies uz viņu. Ja Ivans Ivanovičs Oļapkinam sekmīgi izdarīja operāciju nez kādā

alā, vai tad nu Maskavas klīnikā viņš operāciju veiks sliktāk? Un, lūdzu, nesakiet neko tādu Natašai. Viņa, kaut ari baidās, tomēr tic, ka viss būs labi. Jūs klausāties?

— Jā. Zināms, — Varja nomākta atbildēja. — Es taču arī gribu labu kā jums, tā . . . Ivanam Ivanovičam.

— Kas tev kait, Varjuša? — Jeļena Denisovna apvaicājās, ieraugot viņas piepeši sadrūmušo seju

— Man? Esmu ļoti satraukta. — Varja iesānis paskatījās uz kaimiņieni, kas, stampiņu skandinādama, nez ko berza piestā, un skaļi teica: — Šodien izdarīju acu operāciju. Abas acis bija aizseguši rētaini plakstiņu pārveidojumi, kas radušies pēc trahomas .. . Bija izveidojušās tādas dziļas rētas. . . Vecs kolhoznieks no Mor-dovijas. Jaunības dienās viņš slimojis ar trahomu un nu kļuvis akls. Asistente — pieredzējusi ķirurģe — pēc operācijas man teica: jūs strādājat lieliski. Tomēr es baidos. Operējot es nebaidos, bet pirms un pēc operācijas mani tieši krata drudzis. Tā es operēju slimnieku Berjozkinu un tagad visu laiku drebēšu, ka tik viņam neiekaistu veselā acs. Tik daudz dažādu nelaimju cilvēkiem uzglūn uz katra soļa! — Varja skumīgi piebilda un samocīti uzsmaidīja sievietēm, kas uzmanīgi klausījās viņā. — Nevaru un nevaru aprast ar domu, ka esmu jau ārste un ka man atļauts strādāt patstāvīgi.

— Gudriniece tu esi, Varjuša! — Jeļena Denisovna noteica, pieverot logu, pa kuru no virtuves stiepās vēl zilgana dūmaka.

— Ar tādu vīru ir grēks nebūt gudriniecei! — atsaucās Dusja, no jauna nikni stampādama nezin ko piestā, itin kā gribēdama piestu izberzt cauru. — Profesors taču nekaunas iegriezties pēc bērna dārziņā un pat uz veikalu gāja, kad sieva gatavojās eksāmeniem. Un visu brīvo laiku sēž pie grāmatām. Ir ar ko apspriesties, ir kam pavaicāt padomu. Bet mans vējagrābslis atnāk no darba, paēd — un projām uz biljarda spēli. Tikpat kā akā iekrīt! Saki paldies, viņš teic, ka es nepļēguroju un nepinos ar sieviešiem. Redz še, priecājieties nu! Es taču arī strādāju un mācos, un saimniekoju, un nelielos ar savu kārtīgo uzvešanos! Ne prātā nenāk lielīties!

«Jā, ir ar ko apspriesties, ir kam pavaicāt padomu!» Varja skumji nodomāja. «No malas raugoties, viss šķiet brlnum jauki, bet īstenībā — redz, cik tālu nonācis. Ja man nav taisnība, tad par sarunu ar Korobovu nogalināt mani vēl ir par maz! Taču ne velti es uztraucos!» Viņa palūkojās rokas pulkstenītī un skaļi noteica:

— Vaņa ilgi kavējas . . .

— Ivans Ivanovičs zvanīja, — Jeļena Denisovna atģidusies pavēstīja. — Viņš lūdza pateikt, ka pēc darba iešot uz miliciju kārtot mūsu pierakstīšanu. Tad nu gan esam sagādājušas viņam rūpes, — viņa piebilda, vainas apziņā pasmaidot. — Tiesa, pēc Borjas nāves man kļuva smagi Kamenuškā dzīvot. Agrāk es nepazinu grūtsirdību, bet tad sāka rokas nolaisties. Droši vien arī gadi liek sevi just.

— Nu, kas jums par gadiem! — Dusja izsaucās, beidzot mitējusies dauzīt. — Jūs vēl var apprecināt! — Un viņa nekautrīgi pārlaida skatienu Jeļenai Denisovnai.

Tā jau bija paspējusi atkal nomizot un sagriezt kartupeļus un uzmanīgi bēra tos no bļodiņas uz karstās pannas. Jeļena Denisovna patiesi izskatījās stalta savā vienkāršajā kokvilnas kleitā un glītajā priekšautiņā, taču ap acīm un pierē iegulušās grumbas, seja sakritu-sies un nobālējusi, un pašreiz tā pauda bažas. Pierakstīšanās Maskavā ne pa jokam satrauc Jeļenu Denisovnu! Tāpēc viņa arī kartupeļus sadedzinājusi. Kurp gan viņas ar Natašku lai vēl brauktu? Šeit ir sirdij tuvi cilvēki . . .

— Nē, Dusjeņka, man precēšanās nav ne prātā, kaut tikai spētu palīdzēt meitiņai tikt uz ceļa, — viņa sērīgi noteica.

— Un palīdzēsiet arī. Paskat, būs vēl viena ārste, tāda pati kā Varja vai Larisa Petrovna.

— Vai tad jūs pazīstat Firsovu? — Varja jautāja, atraudamās no mokošajām pārdomām par Natašu un par sarunu ar Korobovu.

Dusja jautri paskatījās uz kaimiņienēm un iesprieda rokas sānos, aizmirstot dažādo garšvielu paciņas, ko bija salikusi uz galda: viņa gatavoja kādu neiedomājamu torti pīrāgu.

— Tagad es pazīstu arī Larisu Petrovnu. Es viņu

redzēju, kad Raječka viņai sarīkoja skandālu. Mēs toreiz pie Rešetova kaimiņiem skatījāmies televizoru. Labi, ka ķirurģe Firsova ir nosvērta biedrene. Cita būtu varējusi sadot pa mūli šai Raječkai par tādiem vārdiem.

Jeļena Denisovna sarauca pieri: viņa pēkšņi atcerējās vīra vēstuli par Ivana Ivanoviča attieksmēm pret ķirurgi Firsovu. Viņš, sak, esot iemīlējies patstāvīgā, precētā sievietē un tagad kļūšot par mūžīgo vecpuisi.

— Kāpēc tad Firsovas vīrs Raječku neapsauca? — Jeļena Denisovna jautāja, aizgriezusies pret plīti.

— Viņai nav vīra, — Varja atbildēja, izjūtot zināmu neveiklumu. — Viņas vīrs krita frontē, un tagad viņa dzīvo viena pati ar dēlu Alošu.

«Tāpat kā es!» Jeļenai Denisovnai galvā pazibēja doma, un līdz ar neviļus modušos līdzjūtību pret Firsovu viņai uzreiz radās bažas par Var jeņķu: ne velti viņa satiekoties bija apraudājusies!

Ja jau Ivans Ivanovičs bija iemīlējis Firsovu, tad taču tas viņam tik viegli nevarēja pāriet. Jau Kamenuškā Jeļenai Denisovnai arvien bija licies, ka viņš ir daudz vecāks par saviem gadiem. Ivans Ivanovičs bija gan jokojies, gan gorodkus spēlējis, gan aušojies ar Natašku, gan blēdījies kāršu spēlē, gan tā smējies pilnā kaklā, ka, uz viņu skatoties, gribot negribot jāsmejas līdzi, un tomēr aizvien viņā bija izpaudies rakstura smagnējais spēks. Dažbrīd Jeļenai Denisovnai bija šķitis, ka Ivans Ivanovičs ir daudz vecāks par viņas Hižņaku un droši vien arī jaunības gados ir bijis tāds pats. Un viņš nebūs vis spējis it kā pa jokam atteikties no mīlestības pret Firsovu, jo vairāk tālab, ka viņa ir ne vien daiļa, bet arī gudra, spēku briedumā un, lūk, palikusi viena. Un iznāk tā: viņa ir tieši tā, kas sader ar Ivanu Ivanoviču. Daudz labāk sader nekā izlutinātā Olga un — bail domāt — labāk nekā iecirtīgā Varjeņka, kuru Jeļena Denisovna agrāk bija paredzējusi apprecināt ar Logunovu.

Kālab gan Ivans Ivanovičs bija apprecējis Var jeņķu? Nebija gribējis izpostīt citu ģimeni? Vai baidījies zaudēt Varjeņku, galu galā atzinis viņas uzticīgo mīlu? Lai kā ir bijis, tomēr nav labi, ka tagad uzradusies Firsova, turklāt vēl bez vīra, brīva sieviete.

Korobova ierašanās tūlit pavērsa Jeļenas Denisovnas domas citā virzienā.

— Slimnīca? Jā, slimnīca ir lieliska, kaut nemūžam to nevajadzētu redzēt! Un Natašu ievietoja labā palātā. Šodien viņu izmeklēja Ivans Ivanovičs. — Te Korobovs sarauca uzacis, un Varja piesarka. — Rīt uz rentgenu.

— Nekas, viss būs labi, — Jeļena Denisovna dziļā pārliecībā noteica. — Bet viņa, drostaliņa, droši vien uztraucas par bērniem.

— Kaut jel tā būtu! — Korobovs grūtsirdīgi nopūtās.

— Tā jau ir tā nelaime, ka viņa tagad gandrīz ne par ko vairs neuztraucas.

— Tas jau vēl labāk! — Dusja sacīja.

Taču Varjeņka un Jeļena Denisovna zināja: ja slimnieks kļūst vienaldzīgs pret visu, tā ir slikta pazīme.

— Bērnu dēļ es tagad arī sevišķi neuztraucos: Olga Pavlovna viņus pieskatīs, — Korobovs teica, sēdot pie galda tāda cilvēka pozā, kuram uzbrukušas negantas zobu sāpes. — Bet es bīstos par Natašu! — Un viņš atkal sadrūma un gandrīz vai nikni paskatījās uz Varjeņku: kāda muša gan viņai šodien bija iekodusi? Vajadzēja viņai nelaikā izmuldēt nezin ko?

«Cik viņš līdzīgs manam Denisam!» Jeļena Denisovna ievēroja, lūkojoties uz Korobovu. «Gan deguns tāds pats, gan acis, gan rokas. . . Nu, gluži kā mūsu dēls!»

— Jums vajadzētu atpūsties, jūs esat gluži bāls, — Dusja ieteica. — Es tūlīt aiziešu: mācos grāmatvežu kursos. Istabā būs klusums.

— Nespēju! — Korobovs sažņaudza lielās plaukstas, viņa pleci gurdi sakumpa, taču viņš saņēmās un piecēlās.

— Varvara Vasiļjevna, man ar jums jāparunā.

Varja nervozi nodrebēja un pamāja ar galvu.

— Lūdzu, Mišutka mums, zināms, netraucēs.

— Es arī tā domāju, — Korobovs drūmi teica un, nogaidījis, kamēr Dusja un Jeļena Denisovna iziet, apspiestā balsī vaicāja: — Kāpēc jūs pirmīt man devāt tādu padomu? Ko tas nozīmē: pie īstiem neiroķirurgiem?

Vai tad Ivans īvanovičs zaudējis prasmi, kā jāizdara tādas operācijas?

Varjas seja pauda sāpes un mokošu kaunu; tad stūrgalvīga pārliecība par savu taisnību lika viņai pacelt galvu. Izstiepusi smailo zodu, viņa ieskatījās Korobo-vam tieši acīs.

— Ivans īvanovičs, zināms, prasmi nav zaudējis, bet, gluži otrādi, pēc kara vēl vairāk papildinājies, viņš pat vadīja neiroķirurģisko nodaļu kādā klīnikā. Taču tagad Ivans īvanovičs gandrīz novērsies no neiroķirurģijas. Ko es saku! — Varja īgni un nepacietīgi atmeta ar roku. — Pilnīgi pagriezis muguru! Un es tagad baidos, divkārt baidos — kā par viņu, tā par Natašu. Tāpēc arī es saku: vai nebūtu labāk, ja Natašu ievietotu specializētā institūtā, kur viss iekārtots tādu slimību ārstēšanai?

Koroļpovs, acis ieplētis, nogrima domās; pat viņa mute kļuva zēniski apaļa. Jā, zināms, specializācija — tas ir ļoti svarīgi.

— Tur visas izmeklēšanas, kopšana, visjaunākā aparatūra . . . Ivans īvanovičs neapvainosies, ja jūs pats gribēsiet pārvest Natašu; gluži otrādi, viņš parūpēsies, lai Natašu operētu nevis ordinators ar mazu pieredzi, bet gan kāds no profesoriem, — uzstāja Varja, kuru pašreiz gan aizkustināja, gan saniknoja Korobova ticība viņas vīra visspēcībai.

Taču šie vārdi darīja gluži pretēju iespaidu. Ja jau Ivans īvanovičs pēc kara vēl vairāk papildinājies, tad ko gan labāku var vēlēties? Un Varjas pārliecība par sava vīra cildenumu arī bija kritusi auglīgā zemē: Ko-robovs līdz pat šim laikam nebija zaudējis karavīra dziļo cienību pret savu frontes ķirurgu.

— Nu redziet, — Korobovs iesāka, vēl arvien būdams domīgs, — pat vislabākajā specializētajā ārstniecības iestādē ir neiestrādājušies ordinatori. Kādus no slimniekiem viņi taču operē! Ja nu pēkšņi Nalaša nokļūst tieši pie tāda ar mazu pieredzi? Nē, nē! Mēs ar Natašu tagad esam piestājuši pie droša krasta, kālab gan atgrūsties un peldēt vēl nezin uz kurieni? Uh! Izlēmu, un uzreiz kļuva mierīgāk ap sirdi! Iešu uz slimnīcu.

— Tur taču nelaidīs iekšā. Un ārā līst.

— Lietus — tas ir nieks. Kā tad frontē dažkārt klājās!

— Tas bija frontē. Bez pusdienām mēs jūs tā kā tā neatlaidīsim.

Pusdienās Korobovs ēda daudz, taču izklaidīgi un steidzīgi kā ikviens veselīgs cilvēks, kas krietni izsalcis un tai pašā laikā iegrimis savās domās. Jeļena Denisovna tieši ar patiku apkalpoja viņu, kas tik ļoti līdzinājās viņas Denisam, un tikai mazliet bija apbēdināta, ka viņš neizsacīja nekādu vērtējumu par viņas gatavotajiem ēdieniem.

— Posts, ja tev grūst kopā visdārgākais, bet esi bezspēcīgs, lai ko palīdzētu, — Korobovs teica, atvirzījies no galda. — Kad ir iespēja darboties, nekādas grūtības nebiedē. Kā tad bija Staļingradā? Jūs, Jeļena Denisovna, pat iedomāties nespējat, kas tur norisinājās! Melna nakts gaišā dienas laikā! Un nemitīga dārdoņa augu dienu un nakti. Tā vien vēlās simtiem kilometru pār stepi: u-u-u! Tas tā iztālēm. Bet mums bumbas sprāga virs galvas! Un mēs tur bijām ielenkti līdz pamatiem izdedzinātā trīsstāvu mājelē. Jumta un pārsegumu tanī nebija, vienīgi sienas. Taču sienas varen pamatīgas! Un tā nu mēs tur bijām nocietinājušies, ducis vienkāršu cilvēku. Bijām nolēmuši neatdot savu mājeli, bet cīnīties uz dzīvību un nāvi. Un cīnījāmies. Ko tikai fašisti ar mums netika darījuši! Gan ar artilēriju gāž tiešā tēmējumā . . . Jūs, saprotams, nezināt, kas ir tiešais tēmējums. Nu redz: ja pašlaik istabā sprāgtu kāda granāta ... kas paliktu pāri? Bet mūsu mājā gāza no lielgabaliem pilnā jaudā.

— Un ko tad jūs?

— Glābāmies aizsegos zem akmeņiem. Un vēlāk fašisti laida mums virsū tankus, lai izlauztos cauri, lai sašķaidītu, ar uguni iznīcinātu. Un mēs, maza ļaužu saujiņa, atsitām un nepielaidām tankus klāt. Šī māja taču mums bija kļuvusi dārgāka par dzīvību, tāpēc ka atkāpties aiz Volgas nevarēja.

— Bet vai manējais bija kopā ar jums? — ar mātes lepnumu un skumjām raugoties uz Korobovu, taujāja Jeļena Denisovna, iedomādamās arī savu Hižņaku šai elles ugunī.

— Vēlāk, kad aizstāvējām rūpnīcas, mēs bijām kopā.

Viņš nekad nezaudēja dūšu. Allaž rosījās un allaž jokoja. Bija sagādājis mūsu medpunktam patvāri... Atradis drupās, nospodrinājis un atkāpjoties stiepa uz muguras. Dažreiz apkrāvās kā kamielis. Logunovs saka: «Met projām, Denis Antonovič, to trauku, nedari kaunu mūsu vienībai.» Bet Hižņaks savu: «Ko nu tā mētās! Divus soļus atkāpušies un lai mestu projām!» Un karavīri kļūst mundrāki. Jā, cilvēks var būt mundrs, ja darbojas, bet, ja tikai jānoskatās vien, tas ir vissliktākais.

— Tev vēl par agru krist izmisumā, Ivan Petrovič,. tev ir cerības, — Jeļena Denisovna sacīja, ar pūlēm pārvarot asaras, kas žņaudzās kaklā kā kamols. — Tava Nataša taču ir dzīva. Bet, kad vairs pat cerību nav, redz, tad ir bēdas!

Vienkāršie vārdi, ko teica sieviete, kas izjutusi zaudējumu nežēlīgās sāpes, aizkustināja Korobovu. Patiesi: Nataša taču ir dzīva, un šodien viņš atkal dzirdēs mīļo, kaut arī vārgo balsi. Vēlēdamies novirzīt sarunu uz citu pusi, viņš teica:

— Drīz Platons Artemovičs atbrauks uz Maskavu — uz apspriedi. Atvedīs jaunas ziņas no raktuvēm. Pie mums tur ir skaisti: varena, mūžam zaļojoša taiga. Un kas ogu, kas sēņu un kas zivju upēs! Drīz vien uz mūsu Jeņisejas sāksies hidrostacijas celtniecība. Tad nu gan ļaudis bariem plūdīs pie mums! Arī jums, Jeļena Denisovna, vajadzēja braukt turp, nevis uz Maskavu! Mēs jums piešķirtu mazu dzīvoklīti!

— Paldies, Ivan Petrovič! Man kopā ar Varjeņku ir priecīgāk. Zināms, mēs esam viņiem radījušas neērtības, bet kaut tikai nokārtotos pierakstīšanās, tad iešu darbā. Ja centīšos — kaut kur dzīvokli dos. Un Nataškai jādod izglītība, lai kļūst par cilvēku, bet mājās viņa nevienam nebūs par nastu: viņa ir saprātīga meitene, akurāta, es viņu no mazām dienām esmu pieradinājusi pie saimniecības darbiem. Pašlaik viņa vairāk nodzīvo pie Rešetoviem: Gaļina Ostapovna ņem viņu man nost!

— Redzams, jūs te drīz vien pavisam iedzīvosieties. Tad jūs no Maskavas ne ar valgu nevarēs aizvilkt.

— Būtu gan vareni! — Jeļena Denisovna vaļsirdīgi atteica. — Cilvēkam ikvienā vietā stingri jāiesakņojas.

Aizgāja uz mācībām Dusja, aizgāja uz slimnīcu Ko-robovs, mazliet nomierinājies pēc sarunas ar Varju, lai gan sirds dziļumos aizvainots Ivana Ivanoviča dēļ. Je-ļena Denisovna nolika gulēt Mišutku; sen jau bija pagājis ne vien pusdienu, bet arī vakariņu laiks, taču Ivana Ivanoviča aizvien vēl nebija.

— Nu kur gan viņš aizķēries? — uztraucās Varja, kurai jau tāpat nervi bija saspīlēti.

«Vai tik viņš nebūs sastrīdējies ar milicijas priekšnieku?» Jeļena Denisovna nodomāja, atcerēdamās dok-Lora karsto dabu un viņa sadursmi Kamenuškā ar rajona komitejas sekretāru. «Vēl apcietinās viņu manis un Na-taškas dēļ!»

Nopūtusies viņa paņēma adīkli — zaļu vilnas jaciņu meitai un sāka ņirbināt adāmadatas, šad un tad palūkojoties uz Varju, kuras sejā tvīktin tvīka nemiera sārtums. Varja turpat pie pusdienu galda lasīja medicīnas žurnālā kādu rakstu, taču, acīm redzot, nespēja koncentrēties: viņa rauca pieri, ar baltajiem zobiem košļādama zīmuli, pārsēdās gan šā, gan tā un automātiski burzīja baltās salvetes stūri, kura bija pārklāta pār pusdienu traukiem un sagatavotajām uzkodām.

Pēkšņi Varja atlika žurnālu sānis un pavērsa uz Je-ļenu Denisovnu baiļu pilnu skatienu. Tā tūlīt nolaida darbu uz ceļiem un paklusu vaicāja:

— Nu, kas ir?

Varja samulsa.

— Muļķīgi, vai ne? Bet vai tiešām esmu viņā vīlusies?

— Viņā tu neesi vīlusies.

— Kāmī tad?

— Vai tad tev slikti klājas ar viņu? — Jeļena Denisovna izvairījās no tiešas atbildes.

— Dažreiz kļūst slikti, lai gan es viņu ļoti mīlu.

— Un viņš?

— Viņš? Viņa pirmajai sievai Olgai jūs tā nebūtu jautājusi! — Varja nesavaldīgi iesaucās.

Jeļena Denisovna kļuva domīga. Jā, par Ivana Ivanoviča mīlestību pret Olgu viņa nekad nebija šaubījusies. Kāpēc gan šeit nebija tādas pārliecības? Olgai, kā viņa pati apgalvoja, saites ar Ivanu Ivanoviču bija sākušas

iri aiz viņa vienaldzības pret Olgas cilvēciskajām prasībām. Bet šeit? Ivans Ivanovičs bija Varju mācījis Ziemeļos, bija palīdzējis viņai mācīties institūtā. Tagad abi strādā, viņiem ir bērns, un atkal kaut kas nav tā, kā vajadzētu būt. Vai tikai Ivans Ivanovičs ar šīm draudzīgajām rūpēm neaizpilda dzīves biedru mīlestības trūkumu?

— Kāpēc jūs man neatbildat? —■ Varja apvainojusies tramīgi jautāja.

— Es domāju. Ivans Ivanovičs taču ļoti uzmanīgi un, šķiet, arī mīļi izturas pret tevi.

— Šķiet? Jā. . . Zināms, ka mīļi. Tomēr es esmu greizsirdīga uz viņu. Un ne tikai personiskajā dzīvē, bet arī darbā. Es vienmēr centos, lai varētu strādāt kopā ar viņu, apspriežoties, palīdzot viens otram. Visu sirdi es ieliku mācībās. Kad es pēc ceturtā kursa braucu praksē ar gadu vecu bērnu uz rokām, vai gan tas bija viegli, taču mani stiprināja cerība, ka drīz beigsies visas grūtības. Bet tās, kā pierādījās, tikai sākās.

Varja nolieca galvu un apklusa, viņas atmiņā atausa brauciens uz Rjazaņas apgabalu. Okas plašās palienes leknais, zīdainais zālājs, zilgie priežu sili, smilšainie ceļi, sādžas pakalnos, kas pavasara palos līdzīgas salām, ķieģeļsarkanais kremlis — senais klosteris rajona centrā Solotčā. Tur viņa bija praksē lauku slimnīcā. Jā, Mišut-kam toreiz bija tikai viens gadiņš. Varja ar viņu dzīvoja pie jaunas frontinieka atraitnes pamatīgi būvētā mājā, kam logi bija platās ielas pusē; pa ielu, līdz rumbām grimstot irdenajās smiltīs, vilkās rati un sprauslādamas buksēja automašīnas. Bet durvis vērās tieši uz palienes zilganzaļajām tālēm, ko šur un tur pāršķēla Okas un tās pieteku sidrabainie līkumi. Māja atradās virs pašas kraujas, un pa stāvo nogāzi līdz pašai apakšai auga milzīgas priedes, kuru kuplās galotnes šalca gandrīz pie paša sliekšņa. Vakaros, kad Varja bija atnesusi Mišutku no mazbērnu novietnes, viņai patika sēdēt ar bērnu uz sliekšņa un raudzīties, kā visa tāle kvēloja rieta purpursarkanajās, vēsajās liesmās, kā te iedegās, te apdzisa pieteku spoguļgludā virsma, saulei strauji iegrimstot mežos aiz apvāršņa. Ne visai tālu no Solotčas

Okas labajā krastā bija piedzimis dzejnieks Jeseņins. Droši vien viņš tāpat bija reiz noraudzījies uz palienes plašumiem . . . Priedes šalca, ar skuju žūžām atgādinot ciedru priežu krūmāju dziesmu dzimtajos ziemeļu kalnos; skanīgi un nesaprotami, gluži kā putnēns nez ko lalināja Mišutka, atgādinot mātei ko citu — ka jāapkopj mājas solis un jāgatavojas jaunai, grūtai darba dienai. Ai, šis darbs! Cik daudz baiļošanos, slepeni nobirdinātu asaru, arī lepna prieka, kas ik mirkli gatavs izlauzties no krūtīm! Un kādā skumju brīdī no Maskavas negaidot ieradās Ivans Ivanovičs.. . Kas tā bija par laimi!

Varja pacēla acis, kas, mīļajās atmiņās kavējoties, bija kļuvušas možākas, un klusu teica:

— Man pašreiz daudz kas spieto galvā. Tomēr es negribu padoties šīm drausmajām izjūtām; es bīstos no tām, jo negribu ar aizdomām pazemot Ivanu Ivanoviču un arī sevi. Ja tās ielauzīsies, tad būs beigas mūsu kopdzīvei. Viņš taču tāpat jau ir apvainojies uz mani, ka esmu pret viņa jauno darbu.

— Kas par muļķībām! — Jeļena Denisovna pikti izsaucās. — Ko vēl neizdomāsi! Viņš tā priecājas par tevi, tā lepojas ar taviem panākumiem! Tātad mīl.

— Mīlēt var dažādi, — Varja nočukstēja. — Man šķiet, viņš nekad nav mani mīlējis tā kā savu pretīgo Olgu! Par ko viņš mīlēja viņu? Es tomēr biju laimīga ar viņu. Taču tagad es bīstos, lai gan visiem spēkiem pūlos neizrādīt, ka man ir baigi. . . Jūs pat nejautājat, no kā es bīstos, it kā jau visu, visu zinātu! — Varja izmisumā sevi pārtrauca, lūdzoši pavērdamās Jeļenā De-nisovnā.

— Es gaidu, kad tu pati izstāstīsi, kas tevi moka, — Jeļena Denisovna īsi atbildēja. Viņa taču nevarēja Var-jai atstāstīt to, ko viņai no Staļingradas bija rakstījis Deniss Antonovičs!

— Man pagaidām nav ko stāstīt, taču uzradusies sieviete, uz kuru es agrāk biju greizsirdīga Ivana Ivano-viča dēļ. Toreiz es slepus biju greizsirdīga, bet tagad man ir sievas tiesības un man nepietiek ar to, ka mokos vienatnē: gribas, lai arī viņš dalītos ar mani manos pārdzīvojumos. Es esmu centusies apspiest greizsirdības

jūtas; man pat šķita, ka spēšu sadraudzēties ar Larisu .. . Jā, jā, ar Larisu Firsovu, par viņu es runāju! Bet, kad es viņus redzēju Rešetovu dzīvokli pie galda, kad viņi paskatījās viens otrā, tad man it kā nazi būtu iegrūduši sirdī. Tagad nekāda draudzība vairs neiznāks. Larisa iegriežas pie manis darbā, dod labus padomus, un es redzu: gaida, lai es ielūdzu viņu pie mums. Taču es nespēju! ... Nu, ko lai es daru, Jeļena Denisovna? — Un, tāpat kā agrākajos laikos Ziemeļos, Varja piegāja pie savas vecākās biedrenes un, cieši apskāvusi, piekļāvās pie viņas pleca.

8.

«Ko darīt?» Nav viegli vaicāt, bet kā gan lai atbild uz tādu jautājumu?

Jeļenai Denisovnai tūlīt radās šaubas par visu savu agrāko minējumu ticamību. Varbūt Ivanam Ivanovičam tanī drausmīgajā laikā bija pret Larisu tikai līdzjūtība, ko radījušas viņas lielās bēdas? Tagad viņam izveidojusies jauka ģimene. Galvenais, ka aug bērns. Un bērni ir dzīves ziedi, viņu dēļ vecāki pilda pienākumus un uzupurējas. Vai gan var būt citādi?

— Nu, dodiet padomu, ko man iesākt, — Varja lūdzoši sacīja.

Jeļena Denisovna mazliet atvirzījās un mīļi ielūkojās viņai acīs.

— Kāpēc uztraukties bez sevišķa iemesla? Ivans Iva-novičs ir tev uzticīgs, nevajag līst viņa sirdī un vandīties, vai tur kas nav. Vai tad tu pati nekad ne par vienu neesi domājusi? Ņemsim kaut vai Platonu Artemo-viču ... — Te Varja pietvīka, atceroties savu atvadīšanos no Logunova zem Volgas kraujas «katjušu» gaismā, kuras lidoja pār upi, gaudojot kā viesulis. — Redz, kā nosarki! Nu, un ja nu es sāktu tevi tincināt: par ko un kāpēc? Likties var daudz kas! Par cilvēku jāspriež pēc viņa darbiem.

Varja kļuva domīga, tad pārlaida skatienu istabai, kur bija pieredzējusi tik daudz laimīgu dienu. Tiesa, vai

bija vērts vienīgi aizdomu pēc sagandēt dzīvi sev un mīļotajam cilvēkam? Tā kā tā viņai taču pietrūks spēka aiziet no Ivana Ivanoviča, un viņš nekad viņai neteiks: ej projām. Arī pats viņš neaizies: viņiem taču ir bērns. Bet vai var dzīvot tikai tālab vien, lai atrastos pie sava bērna? Kas tad ir tēvs! Ģimenes amats vai cilvēks, kas visu sirds siltumu atdod šim bērnam un viņa mātei? Arī amata pienākumus taču nevar labi izpildīt, piespiedu kārtā. Atcere par sarunu ar Korobovu lika Varjai nobālēt. Vai viņa, izmantojot sievas tiesības, necenšas rīkoties ar spaidu metodēm?

Zvans pie ārdurvīm sabiedēja abas sievietes. Varja aizsteidzās atvērt.

— Kāpēc tik ilgi? — Jeļena Denisovna izdzirda viņas satraukti izskanējušo balsi un atvieglota nopūtās.

Kārtojot traukus uz galda, viņa neviļus ieklausījās sarunā, bažīdamās par sevi un Natašku: vai Ivanam Iva-novičam ir izdevies sagādāt viņām pierakstīšanos Maskavā?

— Bet es jau paguvu iegriezties arī namu pārvaldē, — Ivans Ivanovičs teica, ienākdams istabā. — Varu jūs apr sveikt: viss ir kārtībā! Taču arī mani var apsveikt: biju pie trim priekšniekiem, pat daiļrunību izrādīju. Redz, kas es par vīru!

Tomēr viņa balsī nebija prieka. Jeļena Denisovna labi pazina Ivanu Ivanoviču: viņa acīs nemirdzēja nebēdīgās dzirkstis, neatskanēja uzvaras smiekli. Kaut kas netīkams bija apēnojis rūpes.

— Paldies, bet man, nudien, ir kauns, ka mēs esam jums sagādājušas tik daudz grūtību. Es jau tiku pārdomājusi arī tā: ja vajadzēs, mēs varam atkal braukt uz taigu. Zināms, ne vairs uz Kamenušku, bet kaut vai pie Platona Artemoviča uz Krasnojarskas novadu.

Ivans Ivanovičs acumirklī aizsvilās:

— Atkal kas jauns! Bet pēc gadiem trim Nataška pabeigs vidusskolu un trauksies mācīties atkal uz Maskavu vai uz apgabala pilsētu. Un es skraidīju! Uztraucos!

Jeļena Denisovna aiz kauna tumši pietvīka, viņa uzreiz saprata: apvainojusi — un ļoti.

— Jusu Nataška ir teicamniece, prāto kļūt par arhitekti.

— Tie taču vēl bērna sapņi...

— Bet kāpēc gan lai viņai nepalīdzētu kļūt par arhitekti? Dzīvojot taigā, vienkāršā barakā, meitene sapņo par skaistiem namiem, par jaunām pilsētām. Nu, lai ari mācās un vēlāk lai būvē! Arī sev viņa tad uzcels istabu, lielāku par šo. — Ivans Ivanovičs piegāja pie dēla gultiņas un paraudzījās uz viņu. — Palūk, Mišutka izaugs un arī mācīsies. Viņiem, mūsu bērniem, dzīve veidojas citādi. Un jūs, Jeļena Denisovna, nemaz neprātojiet, esmu ļoti priecīgs, ja varu jums kaut vai ar ko palīdzēt. — Ivans Ivanovičs paskatījās uz Varju, kas bija atsteigusies no virtuves, un nepavisam ne priecīgi, tomēr neliekuļoti piebilda: — Mēs abi esam priecīgi. Tagad var padomāt arī par darbu jums.

9.

— Nataša Korobova? — steidzīgi pārvaicāja Sofja Šē-fere, kas bija sākusi strādāt par neiropatologi.

Viņa stāvēja Ivana Ivanoviča priekšā, plata savā baltajā ārsta virsvalkā, krietni novecojusi, taču tikpat dzīvespriecīga kā senāk, un noraudzījās te uz viņu, te uz mapi ar uzrakstu «Slimības vēsture», kuru viņa turēja prāvajās, melnīgsnējās rokās.

— Tā pati Nataša no Staļingradas?

— Jā, tā pati Nataša. Staļingradieti Korobovu jūs droši vien arī atceraties? Viņi apprecējās tūlīt pēc kara. Viņiem ir divi bērni, gluži maziņi.

— Ai, ai! — Sofja līdzjūtīgi pašūpoja galvu, viņas koši melnās acis aizmigloja domīgums. — Es atceros, Natašu toreiz kontuzēja. Tāda brīnum jauka meiča, un kas tad viņai tagad noticis? — Un Sofja nogrima ierakstu lasīšanā, kas bija izdarīti pēc analizēm un ārstu izmeklēšanām.

Ivans Ivanovičs staigāja pa kabinetu un domāja par priekšā stāvošo darbu laboratorijā, par sirds izmeklēšanai saņemtajām jaunajām zondēm no elastīgākas un

lokanākas plastmasas. Tad viņš domāja par operāciju, kas jāizdara Natašai, par Korobovu. Nabadziņš, viņš dienas un naktis pavada slimnīcas tuvumā vai kvern tālsatiksmes kabīnēs, pa tālruni izsaucot Oktobra zelta raktuves, kas atrodas kaut kur pie Suleikas upes tālajā Krasnojarskas taigā. Ko pašreiz var teikt par Natašu? Viņai ir visas smadzeņu saslimšanas pazīmes. Bet kas tieši? Kur atrodas audzējs? Novērojumi klīnikā vēl nav noskaidrojuši diagnozi. Uzzinājis, ka Natašai gaidāma sarežģīta izmeklēšana ar rentgenu, kuras dēļ jāurbj galvaskauss un jāievada gaiss smadzeņu dobumos, Koro-bovs saķēra galvu un ievaidējās. Turpretim Ivans Iva-novičs nodomāja, ka briesmīgi nav vis divi caurumiņi, kas ar frēzi izurbti galvaskausā, bet gan tas, ka var rasties smadzeņu audu uztūkums, ja audzējs izveidojies smadzeņu iekšienē. Labāk veikt izmeklēšanu citādi: izdarīt uzņēmumu, ievadot miega artērijā kontrastvielu.

Varjas šaubas par operācijas panākumiem Korobovs neizpauda Aržanovam ne ar vienu vārdu. Taču gluži neviļus sasprindzināja uzmanību.

«Redzams, Varjai pietrūcis drosmes pateikt to pašam Ivanam Ivanovičam,» viņš domāja, redzot, ka ķirurgs tāpat kā arvien ir pārliecināts par saviem spēkiem un mierīgs.

Ivans Ivanovičs, tiesa gan, nekā nezināja: Varjai ne tik vien kā bija pietrūcis drosmes, bet pat mēle nebija klausījusi, lai jau tā satraukto vīru atturētu. Par Sofjas Šēferes atbraukšanu Ivans Ivanovičs bija ļoti iepriecināts. Palūk, viņa sēž, iedziļinājusies slimības vēsturē; viņas ārkārtīgi kustīgie sejas vaibsti negribot atspoguļo atsevišķus simptomus, kurus uzskaitījuši ārsti, kas jau izmeklējuši Natašu: viņa sašķiebj muti, rauc uzacis, savelk vaigu . . .

- Nu, iesim viņu apskatīt! — Sofja Šēfere pieceļoties izsaucās un steidzās uz palātu, iztēlodamās Staļin-gradas sanitārās vienības meiteni, pusaudzi ar tik zilām acīm kā stepju ezeri, ar pakausī sasietām gaišbrūnām bizēm, meiteni, kura, šķita, nezināja, kas ir bailes.

— Vai viņa ir saņēmusi kādu apbalvojumu? —-Sofja vaicāja, ejot pavērsusi pret Ivanu Ivanoviču mel-

nīgsnējo seju, kas bagātīgi nosēta prāvām dzimumzīmēm.

— Nataša? Medaļu par Staļingradas aizstāvēšanu.

— Tik vien? Lai gan tādai medaļai ir liela vērtība!

Viņi apklusa, ieejot palātā. Liela, gaiša istaba ar

divām gultu rindām. Zem plīša segām, kas silti raugās ārā no pārvalkiem, guļ slimnieces. Sieviešu palāta. Uz spilveniem te cirtainas meiteņu galvas, te vecenīšu lakatiņi, bet sejas klāj vienāds bālums. Gultā, pie kuras apstājās Ivans Ivanovičs, gulēja ... nē, tā nebija Nataša, kas še gulēja! Gluži nepazīstama sieviete baltā slimnīcas jakā. Apaļa, gludi noskūta galva ar tievu kaklu. Ar caurspīdīgajiem plakstu puslokiem pusaizklātas lielas lielas acis. Vienīgi to tumšais zilums un taisnās, gandrīz sakļautās skropstas atgādināja agrāko meiteni. Ciešanu vaibstā savilktās lūpas piešķīra visai sejai vientiesīgi žēlu izteiksmi.

«Ak Nataša!» Sofja nodomāja un piegāja cieši klāt pie gultas, kurai līdzās sēdēja cilvēks apmeklētāju virsvalkā un saliecies, turot platajā plaukstā slimās novājējušo roku, nez ko klusi stāstīja.

— Tas ir Vaņa Korobovs, — Sofjai teica Ivans Ivanovičs, sasveicinoties ar Korobovu. — Nu, kā klājas, Na-taļja Trofimovna?

— Sāp galva, — Nataša neskaidri atbildēja piesmakušā balsī.

— Aizvakar gulējusi cauru dienu un nakti, bet tagad bezmiegs, — Korobovs pavēstīja, dodot vietu Sofjai.

Viņa apsēdās un, saņēmusi Natašas roku, vaicāja:

— Vai tu mani atceries? Es esmu Sofja Šēfere, ārste. Staļingradā mes ar Larisu Petrovnu strādājām operāciju telpā, bet jūs pie mums nesāt ievainotos. Esi piemirsusi? — Noliekusies viņa tuvumā ieskatījās Natašas skaistajās, bet it kā neredzīgajās acīs.

— Nē, neesmu aizmirsusi, — lēni un vienaldzīgi atbildēja Nataša, pārlaida skatienu, meklējot vīru, tūlīt neieraudzīja viņu un sāka raudāt kā bērns.

«Posts!» Sofja klusībā izsaucās. Pa visiem krietni ilgajiem darba gadiem viņa nebija spējusi pierast pie cilvēku ciešanām. Jau kuro reizi viņa sodījās par no-

lādēto karu. Droši vien šeit izpaudās kontūzijas sekas: toreiz Nataša taču uz veselu mēnesi bija kļuvusi kurla! Sofjai tas bija it īpaši iespiedies atmiņā sakarā ar pagrabā Volgas krastā niknas bombardēšanas laikā notikušajām dzemdībām, kurās palīdzēja Larisa. Cik daudz pārrunu staļingradiešiem bija par bērna piedzimšanu! Nataša skraidīja un rosījās vairāk par visiem, taču nekā nedzirdēja un tālab bija drausmīgi uztraukusies.

Sotja sēdēja pie gultas, pētīdama slimnieces seju, kam bija tik maz līdzības ar agrākās Natašas seju, un domāja, aizmirstot pat ķirurgu, kas stāvēja aiz viņas pleca. Varēja būt izveidojusies cista, varēja būt radusies tūska, un tagad smadzenes saspiestas un to nervu šūniņas nomāc šķidruma pārmērīga uzkrāšanās. Pēkšņi sākusi raudāt, Nataša tikpat pēkšņi apklusa. Viņa it kā jau bija aizmirsusi Korobovu. Bet viņš stāvēja un gaidīja sava un viņas likteņa izlemšanu. Izārstēs taču! Ivans Ivano-vičs spēs! Varjai nav taisnība, viņa rūgti maldās! Ko-robovs nežēlotu savu dzīvību, lai glābtu sievu, taču ne ar to viņu var dabūt uz kājām, bet vienīgi ar ārstu mākslu.

Nokļuvusi slimnīcas apstākļos, Nataša tūlīt sajutās sliktāk un atceras tikai vienu: viņu tūlīt operēs. Kaut kas traucē, nomāc, un, lūk, gribas noņemt, atstumt — lai vai kādā ceļā — šo jūgu, kas viņai uzgulies kā smags bluķis. Tikai šai ziņā vēl jaušama agrākā Nataša, stiprās gribas cilvēks.

Sieviete neiropatoloģe piesedz viņas acis ar plaukstu.

— Skaties augšup, lejup, pa labi.

Nataša paklausīgi groza acis, bet, palūkojusies pa labi, saka:

— Sāp.

Viņai liek parādīt zobus, dur ar adatu rokās un kājās, iztausta un ar pirkstu izklauvē galvu, tad pieceļ no gultas.

Viņa stāv tik novājējusi, ar noskūtu galvu, tik nelaimīga slimnīcas kreklā un platajā jakā ar saitītēm pie apkaklītes, ka Korobovam sāk sūrstēt kaklā.

— Aizver acis! — Sofja pavēl, izstiepusi roku, lai

uztvertu slimnieci. Nataša aizver acis — un tiešām: viņa krit uz sāniem.

Sofja nostāda viņu taisni un pieturēdama saka:

— Pieskaries ar kreisās rokas pirkstu pie deguna galiņa.

Nataša paklausīgi izpilda arī šo šķietami muļķīgo pavēli.

— Tagad ar labo.

Nataša paceļ roku, groza tievo pirkstu sev sejas priekšā un . . . degunu neatrod.

— Es pamēģināšu vēl, — izbrīnījusies un noskumusi viņa saka, atkal aizver acis, paceļ roku ar izstieptu pirkstu. Un atkal neatrod degungalu.

Bet deguns, taisns, maziņš, re, kur ir satraukti paceltajā sejā.

— Neatradu . . . Savu degunu neatradu!

— Nekas, ārstēsimies, tu taču esi mūsu varone!

— Varone! Savu degunu neatradu! — Nataša apjukusi žēlojas, guldamās gultā.

Sofja pārklāj viņu ar segu un pagriežas pret Ivanu -Ivanoviču.

— Liekas, kreisajā pusē, paura kaula un deniņu apvidū. Labi, ja tā būtu meningioma.

Korobovs, kam jau daudz kas ir saprotams, zina, ka meningioma ir labdabīgs audzējs, kas viegli atdalās no smadzenēm. Taču var būt arī sliktāk! Par šo sliktāko ārsti slimnieka klātbūtnē nemēdz runāt. Viņi runā par pirmās un otrās pakāpes pazīmēm, par audzēja iespējamo atrašanās vietu — nākamo operācijas lauku, nebaidoties, ka viņus sadzirdēs cilvēki, kuru liktenis viņiem izšķirams. Par gaidāmo galvas smadzeņu operāciju pienākas slimniekam iepriekš paziņot. Tikai vārdi «vēzis» netiek teikti viņa klātbūtnē: cilvēkam jācer, cerība palīdz izveseļoties. Bet Vaņa zina, ka audzējs var izrādīties ļaundabīgs, un, stingdams aiz bailēm un uztraukuma, veras ārstu sejās. Ja būtu pat «tas», tomēr ir jāoperē. Galu galā arī no ļaundabīga audzēja slimnieks ne vienmēr iet bojā.

— Kad būs operācija? — Korobovs vaicāja Ivanam Ivanovičam pēc apskates.

— Pēc nedēļām divām, ne agrāk. Mums vēl jāpavēro, lai precīzi noteiktu diagnozi. Te nedrīkst steigties. Pagaidām paārstēsim ar penicilīnu un sulfidīnu lielās devās, dosim glikozi.

«Ko tas dos?» Korobovs gribēja jautāt, taču baidījās, ka jautājums izskanēs kā neuzticība, un neteica nekā.

«Lai arī Varvarai Vasiļjevnai ir tāda pārliecība, man tomēr ir savs uzskats.» Korobovs palūkojās uz Ivana Iva-noviča rokām. «Nē, tās ir prasmīgas, zelta rokas!» viņš nodomāja, atgaiņādams pamodušos nedrošību. «Bet patiešām, tur taču ir smadzenes — tas, kas domā, tas, kas ir cilvēka prāts, dvēsele, raksturs, individualitāte . .. kas ir Nataša. Vesela jūtu un pārdzīvojumu pasaule ietverta galvaskausā, un kā lai tur ielaužas ar urbi un visādiem tērauda instrumentiem?» Nē, nav jau tā, ka Korobovs neticētu Ivanam Ivanovičam. Viņu biedē pati operācija.

— Es jums ieteiktu pagaidām braukt mājās, — Sofja SeTere teica. — Galvoju, ka Natašu kops labi. Es uzņemos šefību pār viņu.

— Arī Varja viņu apciemos un Jeļena Denisovna, — Ivans Ivanovičs piebilda. — Tiešām, brauciet vien mājās, pie bērniņiem. Kad noliksim operāciju, paziņosim ar «zibeni».

— Es parunāšu ar Natašu, kā viņa . . .

Korobovs atkal apsēdās pie sievas pagalvja, sakārtoja viņas jakas uzrotījušos piedurkni. Nataša sarāvās un pasmaidīja. Sen jau Korobovs nebija redzējis viņu smaidām, taču nejutās iepriecināts: pārāk svešāda bija slimnieces sejas izteiksme.

— Tagad es atcerējos Sofju Venjaminovnu, — viņa ieteicās. — Un puisēnu Aļošu .. . Viņam bija cekuliņš. Tādas apaļas actiņas. Bet es neatceros viņa mātes vārdu.

— Larisa Petrovna.N

— Jā, pareizi, Larisa Petrovna! Man viņa patika. Bet Varja Gromova bija Aržanova dēļ greizsirdīga uz viņu. Reiz pat nolamāja .. .

Korobovs apjucis atskatījās pār plecu. Nataša runāja it kā miegā, bet Ivans Ivanovičs vēl aizvien stāvēja pie viņas gultas kopā ar Sofju Šēferi. Šai mirkli viņš

klusēja, uzklausīdamies kādus Sofjas iebildumus, un, zināms, sadzirdēja ari Natašas vārdus.

— Cik šausmīgi bija pirmajā bombardēšanas dienā ... Staļingrada deçà. Dega visa uzreiz! Un mana māte . ..— Nataša apklusa, atkal aizvērusi acis; viņas bālā seja bija gluži kā pārakmeņojusies.

— Iemiga, — Korobovs klusu noteica.

Ivans Ivanovičs noliecās pār slimnieci, saudzīgi saņēma viņas roku.

— Viņa ir bezsamaņā.

10.

«Varja manis dēļ jau Staļingradā bijusi greizsirdīga! Viņa pat nolamājusi Larisu... Nolamājusi! Kā gan tas varēja notikt? Un ko par mani nodomāja Larisa? Sak, redz, donžuāns, pavedējs, bet, vienkārši runājot, — muldoņa kara ārsta mundierī. Jā, jā, jā! Nevis ārsts, bet muldoņa!» Un pēkšņi Ivana Ivanoviča atmiņā spilgti atausa saruna ar Larisu tranšejā zem Volgas kraujas.

«Es Varjeņkai devu vārdu,» tā kā ar pārmetumu, tā kā ar lepnumu Larisa toreiz bija teikusi.

Tātad Varja bija pieteikusi savas tiesības uz viņu ilgi pirms tam, kad viņš bildināja viņu, pirms tam, kad viņš pārvarēja savas jūtas pret Larisu?

Šāds atklājums satrieca, aizvainoja un saniknoja Ivanu Ivanoviču: Varja bija rīkojusies aiz viņa muguras, apkaunojot viņu mīļotās sievietes acīs! Vai arī tas nebija licis Larisai dziļāk noslēpt savas bēdas?

Ivans Ivanovičs neuzskatīja, ka Firsova būtu spējīga upurēties tuva cilvēka apšaubāmas laimes dēj. To neže līgo triecienu iedragāta, kuri viņai bija brukuši virsu viens pēc otra, Larisa varēja gluži vienkārši novērsties no viņa, baidoties saņemt jaunu triecienu.

Taču priekšstats, kas Ivanam Ivanovičam bija radies par Varju, nesaistījās ar domu par viltību.

«Šis mazais velnēns allaž rīkojas bez aplinkiem!» ārsts drūmi nodomāja. «Tēmē vienā punktā. Viņa nosprauda sev mērķi mācīties — un, raug, izmācījās. Viņas uzma-

nību nez kāpēc saistīja neveiklais Ivans Aržanovs —• un, redz, kur rezultāts: mēs patiešām dzīvojam kopā. Bet, ja es toreiz būtu uzzinājis par Firsova nāvi, vai es būtu Varju apprecējis vai ne?» atkal sev jautāja Ivans Ivanovičs, pavisam atvirzījies no laboratorijas galda, kas bija apkrauts ar preparātiem lielās un mazās burkās ar formalīna šķīdinājumu (viņš rakstīja savas grāmatas nodaļu par asinsvadu bojāto daļu aizstāšanu).

Blāvi vizošas burkas, kurās bija ar suņiem izdarīto eksperimentu gaitā pieaudzētie aortu un artēriju gabali, vēl kādu brīdi atradās ķirurga redzes lokā. Lūk, šo aortu viņš bija izveidojis pats. Par spīti visiem pareģojumiem, izkaltētās līķa artērijas gabals nebija uzsūcies arī pēc pusotra gada, bet, gluži otrādi, tā pieaudzis, ka pēc suņa nāves (tas aizgāja bojā kārtējā mēģinājuma operācijā) pataloganatomi, visrūpīgākā kārtā pētījot, neatrada vietu, kur beidzas pieaudzētie un kur sākas paša dzīvnieka audi, un atklāja to tikai zem mikroskopa.

— Ja man pašam kādreiz būs vajadzīga šāda aizstāšana, es arī došu priekšroku preparātam, kas iegūts no līķa, — Ivans Ivanovičs toreiz pa jokam, tomēr lepni bija sacījis, lai gan ideju par preparātu saglabāšanu tādā veidā, ka tos izkaltē aukstumā, nebūt nebija ierosinājis viņš; viņu tikai dziļi iepriecināja ikviens kārtējais medicīnas sasniegums.

Tikko vēl viņš bija pētījis, salīdzinājis, izdarījis atzīmes bloknotā, un nu viss bija atkāpies sānis. Nozudis galds un mapes ar papīriem, un atvērtais bloknots; ieķēries cietā atzveltnes krēsla elkoņu balstos, profesors Aržanovs sēdēja, saliecis varenos plecus, un ar ciešu, tomēr neko neredzošu skatienu dusmīgi lūkojās savā priekšā. Uz ko gan viņš dusmojās? Vispirms uz sevi. Bija šķitis, ka viss skaidrs, un tomēr sirds dziļumos atklājās slēptuvīte, kur visus šos gadus atradusies dzīva apbedītā Larisa Firsova . ..

Ivans Ivanovičs piegāja pie loga, parāva sāņus aizkaru un, atvēris logu, atspiedās ar plaukstām uz platās palodzes.

Arī Maskavā gadās tādi it kā nomazgāti vakari, kad ielu ugunis mirdz kā spodras zvaigznes. Tātad varenā

kustība atmosfērā saviļņojusi un izvēdinājusi pilsētas piekvēpušo gaisu, kas sastāvējies ielu akmeņainajos gaiteņos. Elpojiet, pilsoņi, pilnu krūti! Bet, ja sirds sažņaudzas skumjās, cilvēkam tomēr nav viegli elpot.

Vējiņš, tik silts pēc nesenā lietus, neatsvaidzināja ķirurga seju, tas pieskārās viņa apcirptajiem matiem, taču tie nepakustējās no šā glāstošā pieskāriena. Drūms un sabozies, Ivans Ivanovičs lūkojās ārā pa logu.

Mēness vizmoja pār pilsētu, laternu gaismā nepamanāms. Uz ietvēm kā jūras krasta bangas šalkoja pūla dunoņa; Jaudis pastaigājās, no dzīvokļu smacīgajām kastītēm izbiruši uz ielas, bet nelielajā, vecajā dārzā zem laboratorijas logiem biezēja ēnas, un pie sarga mājiņas pat pogoja lakstīgala, kas savā beztermiņa ieslodzījumā bija zaudējusi laika izjūtu.

«Viss, kā pienākas: gan mēness, gan lakstīgala, gan iemīlējies — un viss neīsts!» Ivans Ivanovičs nodomāja, nepanesami skaudri apzinādamies, cik nevajadzīgas un veltīgas ir pamodušās nožēlas par Larisu.

— Ek Varja! — viņš skali izmeta.

Viņā iesvēlās neskaidrs īgnums un pat naidīgums pret Varju: viņa taču ir tā, kas ar savu trako stūrgalvību bija viņā uzvandījusi pagājušo.

Ivans Ivanovičs klusi pievēra logu, rūpīgi, lai gan automātiski sakārtoja aizkaru un, piegājis pie tālruņa, uzgrieza numuru.

— Kāpēc tu tik ilgi? Mēs gaidām vakariņās, — gandrīz blakus atskanēja Varjas krūšu balss.

— Nē, negaidiet, — Ivans Ivanovičs teica negaidīti sausi. — Es vēl uzkavēšos šeit. — Varja brīdi klusēja, viņa toņa aizskarta. — Nu, visu labu! — tikpat sausi viņš izmeta.

— Pagaidi... — Varja, redzams, sakopoja domas, bet pēkšņi priecīgi ieteicās: — Skat, Mišutka grib parunāt ar tevi!

— Lai notiek! — Ivans Ivanovičs ciešāk sažņaudza klausuli un, arī kļuvis mundrāks, gatavojās klausīties.

— Tēt! — Mišutka iesaucās. Viņš brīdi klusēdams elpoja klausulē un tad ātri un nopietni pavēstīja: — Es dzeru pienu un ēdu maizi.

Nu, ed vesels un liecies gulēt. Skūpstu tevi,

dēliņ!

— Un māmiņu?

— Protams, ari viņu.

Ivans Ivanovičs nolika klausuli un kādu laiku stāvēja nepakustēdamies, tad palūkojās pulksteni un devās uz operāciju telpu.

Tur viņa eksperimentam (pēdējam šai dienā) gatavoja kārtējo suni. Tas gulēja piesiets pie koka statīva, kas uzlikts uz balta metālā galda, uz kuru no dažādiem mērīšanas un reģistrācijas aparātiem stiepās vesela vadu sistēma. Uz šāda galda dīvaina izskatījās suņa pinkainā galva, uzpurņa vietā apsieta ar marles saiti.

«Man pašlaik ir slimīga uztvere, līdzīga nepatīkamai piegaršai mutē,» Ivans Ivanovičs nodomāja, mazgājot rokas, kamēr asistents un māsa gatavoja dzīvnieku nopietnajam eksperimentam: vajadzēja radīt mākslīgu kaiti sirdī, kas šai laikā atvienota no asinsriņķošanas loka. Uz cita, vienkārša galda zem palaga gulēja otrs, jau iemidzināts suns — donors, kura sirds, ar gumijas cauruļu palīdzību pievienota izmēģinājuma suņa vēnām un artērijām, operācijas laikā apkalpos abus dzīvniekus.

Istabā atradās klāt ārsti no Centrālā kvalifikācijas institūta un pulciņš studentu. Paskatījies uz studentiem, Ivans Ivanovičs nodomāja:

«Velti te ielaiduši šos jauniešus. Izredzēsies še tādu sarežģītu padarīšanu un aizmirsis pašu svarīgāko, kas viņiem pašreiz ir kā gaiss, — trūces griešanu, apendicītus. Un vēl nav zināms, vai eksperiments izdosies.. .» Ivans Ivanovičs atkal pārlaida skatienu jauneklīgajām sejām, kas līdz pusei bija aizsegtas ar marles maskām, un pēkšņi izjuta skaudību par nākamo ārstu jaunību. «Viņiem viss vēl nākamībā. Viss cerību pilns: vesela mūžība priekšā. Bet mēs — jo tuvāk pie gala, jo biežāk atskatāmies atpakaļ. Jā, jā, jā! Jaunība ir bagāta ar cerībām, bet vecums — ar pieredzi.»

— Šodien mēs mākslīgi radīsim sirdskaiti, tālab izveidosim spraugu sirds šķērssieniņā starp labo un kreiso kambari. Operācija tiks izdarīta atvienotā «sausā»

sirdī, — viņš sacīja, izdarot griezumu dzīvnieka gludi noskūtajās krūtīs.

Ivanu Ivanoviču tūlīt aizrāva operācija, un viņš kļuva tas, kas viņš bija, — darbam kaismi nodevies cilvēks, enerģisks un ļoti veselīgs, kuram «līdz galam» vēl bija ļoti tālu; varbūt pat tālāk nekā vienam otram no viņa klausītājiem.

11.

Eksperiments izdevās veiksmīgi. Abus suņus iznesa no operāciju telpas labā stāvoklī, lai gan izmēģinājuma dzīvnieka sirds pa operācijas laiku bija atvienota no asinsriņķošanas loka veselas astoņas minūtes.

«Tā liekas, ka vislabāk gan būtu, ja ir ideāli iekārtotai mākslīgā sirds», gandrīz nomierinājies, Ivans Ivanovičs domāja, izejot no laboratorijas. Viņš atcerējās jau konstruēto mašīnu «sirds un plaušas» modeļus un savus mēģinājumus ar šo mašīnu pielietošanu. Slimnieka venozās asinis pa gumijas caurulēm aizplūst īpašā rezervuārā, tur piesātinās ar skābekli un, tūlīt kļuvušas sārtākas, atgriežas ķermeņa artērijās Izdomāts labi, bet pagaidām šīs ierīces vēl ir ļoti sarežģītas, grūti pārvietojamas un dārgas.

Iznācis no metro un iedams pa tukšo ietvi, Ivans Ivanovičs atcerējās kādu sarunu ar Varju par šo tematu, taču, lai nesaskaistos, novirzīja domas uz ko citu: iedomājās Tartakovsku, kāda viņa bija nedēļu pēc Rešetova izdarītās operācijas.

Viņi toreiz divatā bija iegājuši palātā, kur gulēja sieviete profesore. Viņa jau sēdēja gultā, liela, melniem matiem, ar sirmumu deniņos, un ar tik priecīgu smaidu lūkojās uz Rešetovu, ka Ivans Ivanovičs nobrīnījās:

«Vai tiešām šī ir tā pati ragana, niknā un ietekmīgā, kas nesen vēl grāva «metālisko» metodi, ko ievieš Re-šetovs?»

— Kā klājas? — ķirurgi bija apvaicājušies vienā balsī.

— Nu redziet, es sēžu! Un kustinu kāju. Skatieties! —

Viņa atsvieda segu nn, ar elkoņiem atspiedusies uz spilveniem, mazliet pacēla zeķē ieauto kāju. — Vakar tikai piecēlos no gultas, bet šodien ar kruķiem jau aizkļuvu līdz logam. — Tartakovska atkal pavērās savā ķirurgā un pieglaimīgā sirsnībā piebilda: — Es ļoti nožēloju, ka uzbruku jums. Toties tagad es būšu visdedzīgākā jūsu metodes propagandētā ja.

«Jā, jā, jā!» Ivans Ivanovičs dzēlīgi pasmaidīja par šīm atmiņām. «Vai tiešām mums vispirms vajag sakropļot visus savus pretiniekus, lai vēlāk izpelnītos viņu atzinību? Un cik ilgi vēl pie mums pastāvēs cietpauri birokrāti un vilcinātāji?»

Viņš gāja pa ielu, vēroja strādājošos sētniekus, kas bija bruņojušies ar slotām un liekšķerēm, garām braucošās smagās automašīnas. Miljoniem cilvēku dienā pārstaigā Maskavas ielas. Iet pa tām ari Aļoša Firsovs un Larisa. Viņa jau ir mājās. Ko viņa pašreiz dara? Lasa? Muzicē kopā ar Aļošu? Ar viņu gan nekad nerastos tādas domstarpības kā ar Varju. Viņa visu saprastu.

Un Ivanam Ivanovičam tik spilgti notēlojās Larisa, kuru viņš nekad nebija redzējis mājas apstākļos, — vai tad var par māju nosaukt frontes zemnīcu, kur sieviete vienmēr ir ģērbusies formas blūzē un zābakos? Bet reiz viņš bija redzējis Larisu bez formas blūzes un bez zābakiem . . . Tas atgadījās stepē starp Donu un Volgu, mazā stepes ciematiņā. Larisa stāvēja kailām kājām, pār pleciem izlaidusi krāšņo matu pīni, bet viņš skatījās uz viņu, un vismaigākie vārdi spriedās un izdzisa aiz satraukuma izžuvušajā kaklā. Ivanu Ivanoviču atkal pārņēma mokošas alkas ieraudzīt viņu. Šķiet, viņš varētu tūlīt pagriezties un doties pie viņas. Tomēr tas nekad nenotiks. Un nevis tāpēc, ka viņš nezina Larisas adresi, — adresi var uzzināt, — bet tāpēc, ka nevar sabradāt sava bērna māli un arī šo bērnu nevar izmest no sirds. Jā, ir ieradusies sirds dzīvojamās platības saimniece, bet šī platība jau ir apdzīvota. Vai tad var izmest iedzīvojušos iemītniekus — sievieti un bērnu uz ielas? Kur gan jūs bijāt līdz šim, mīļā Larisa Petrovna? Bijāt projām nopietnu iemeslu pēc? Jā, jums ir ļoti svarīgi iemesli. Un nevar noliegt: jūs, jūs esat īpašniece, pat

pavēlniece! Bet, palūk, kur bērna gultiņa, un tanī Mi-šutka, Mišuks, Mihails Ivanovičs Aržanovs, sārtvaidzis puisēns ar tumšām acīm un roķelēm, kas prot pieķerties kā dadzīši. Un šis rotaļlietas, zābaciņi, mazās zeķītes — visi gaida mazā cilvēka pamošanos. Vai tiešām lai pieceļ viņu un kopā ar māti izgrūž uz ielas nakts tumsā? Aizveriet durvis, Larisa Petrovna! Jums ir sava ligzda.

Un tā jau nav tik tukša. Tr taču dēls, Aļoša . . . Ejiet projām, Larisa Petrovna! Tomēr viņa neiet projām. Viņa stāv kāpņu telpā, aiz viņas Aloša, un abi raugās tā, ka sirds vai pušu trūkst. Tātad durvis jāaizver pašam.

Ivans Ivanovičs stingriem soliem iet uz savām mājām.

Bet, jo tuvāk mājas, jo smagāks solis: ķermenis virzās uz vienu pusi, sirds traucas uz otru. Un kas par nakti, cik skaista! Pilns mēness vizmo pār plašā prospekta bulvāru tumšajām alejām, un jauneklīgi smiekli dzirdami aiz ziedošajām liepām, kas saldi smaržo nakts siltumā. Viss ir skaists, un mēnesnīcā lieliska ir augstā nama % gluži kā no balta marmora veidotā fasāde, kas pār tumšajiem koku puduriem slienas bezgalīgajā debess zilgmē! Tomēr negribas ieiet šai namā.

«Kāpēc gan radās tādas nesaskaņas?» Ivans Ivanovičs domāja. «Tās taču sākās jau ilgi pirms Larisas parādīšanās. Jau tai laikā, kad es aizstāvēju doktora disertāciju. Jā, jā, jā! Nebija toreiz laimīgas pacilātības . .. Taču pat ar Olgu, kas nekā no mana darba nesaprata un neinteresējās par to, man bija priecīgi ap sirdi pēc pirmās disertācijas aizstāvēšanas. Tagad it kā pārtrūcis kaut kas pēc visām šīm pārrunām ar Varju. Pēc savas sajēgas vēlēdama man labu, viņa negribot nostājusies blakus maniem ienaidniekiem, kuri mierīgi velkas pa iemītu taciņu. Es sevi neuzskatu par pārnovatoru un nepiesavinos nekādus atklājumus, taču, ja tūkstošiem cilvēku pilnīgi nepieciešama jauna sirds, mūsu pienākums ir par to gādāt.»

Klāt arī pazīstamās ieejas durvis. Tomēr, iegājis pa tām, Ivans Ivanovičs neuzkāpa vis otrajā stāvā, bet piezvanīja pie Rešetovu dzīvokja. Viņš pats nezināja, kālab tā rīkojas: vai nu viņam gribējās ar draudzīgu sarunu nobeigt darba dienu, kas sen jau kļuvusi par nakti, vai

arī grūti bija satikties ar Varju tādā brīdī, kad zudusi jūtu viengabalainība. Lai nu kā tas bija, viņš negāja tūlīt mājās, bet piezvanīja pie Rešetoviem.

Durvis viņam atvēra Nataška.

— Tu vēl neguli? — Ivans Ivanovičs pabrīnījās, palūkojies uz viņas gaišo cirtu vālu, zem kura mirdzēja koši zilu acu pāris un, itin kā nez ko izostot, izaicinoši slējās uz augšu deguntiņš. — Ko tad tu vēl tik vēlu vakarē, Nataļja Denisovna?

— Es nevakarēju, bet saimniekoju, — Nataška cienīgi iebilda.

Iedzīvojusies jaunajā vietā, pārlaidusi ceļojuma satraukumus, viņa atkal bija kļuvusi par atturīgo, mazo sibīrieti. Viņai virs sarkanbaltsvītrotās katūna kleitiņas tiešām bija apsiets mājas priekšauts, kas apņēma gurnus it kā svārki; rokās viņai trauku dvielis.

— Gaļina Ostapovna jūtas nevesela, bet Grigorijam Gerasimovičam atnācis ciemiņš. Vajag taču paēdināt!

— Nu, zināms, ka vajag! — Rešetovs izsaucās, ielūkojies priekšnamā.

— Kas pie jums ir? — Ivans Ivanovičs vaicāja, jau grasīdamies aiziet.

— Leonīds ieradies . . . Jūs nākat kā saukts. Nataša, meit, pasniedz mums tomātus un maizi, sagriez sieru un ej gulēt. Tikai atnes šurp divus spilvenus un segu. Paķer vēl pledu.

Pie galda, tai vietā, kur nesen bija sēdējusi Larisa Petrovna, zvilnēja stipri iereibušais Zlobins. Atspiedies ar abiem elkoņiem uz galda tā, ka viņa varenie pleci bija izliekušies, ar rokām ieķēries pajukušajos, gaišajos matos, viņš slingi un drūmi raudzījās savā priekšā un pat galvu nepavērsa, atskanot Aržanova balsij.

— Nomocījusi! -- Rešetovs draudzīgi noteica bez kādiem aplinkiem, pamājot ar galvu uz Zlobina pusi.

Jā, redzams, Raječka tomēr bija pieveikusi savu spēkavīru! Uz viņa vaiga rēgojās plats nobrāzums, krekla apkaklītes poga — viņš bija bez kaklasaites — karājās, izrauta, kā mēdz teikt, ar visu miesu. Nekad vēl draugi nebija redzējuši Zlobinu tik sagrauztu.

— Ā, draugs, jūs arī šeit? — it kā atmodies, vaicāja Zlobins, un Ivanam Ivanovičam kļuva savādi ap sirdi, redzot viņa drūmo mieru. — Vai redzat? .. . Skaists, ko? Es aizgāju no mājām. Jā. Es tak neiešu ar viņu kauties! Aizgāju un piedzēros. Ko darīt? — Zlobins nevarīgi noplātīja spēcīgās rokas. — Viņa iegāza pa seju ... ar koku. Tad aizskrēja, lai skapī pakārtos. Komēdija, zināms. Bet meitenes pārbiedēja. Kāpēc? Neko nesaprotu! Tā, maisās pa galvu nez kāds draņķis! Un tad iegāju bufetē un piedzēros. Piedzēros — un uz šejieni. Kur gan citur lai eju?

Ienāca Nataška ar paplātīti rokās, lietpratīgi novietoja uz galda traukus, maizi, tomātus, sieru, alnesa uzsildītus kartupeļus un zivju konservus, kurus salika uz šķīvja, un apstājās, līdzjūtīgi noraudzīdamās uz Zlobinu. Dzīvojot zelta raktuvēs, Nataša bija piedzērušus cilvēkus redzējusi vairāk, nekā vajadzīgs, un nebaidījās no viņiem. Taču dzēruma asarās, kuras šis skaistais, spēcīgais un rāmais vīrs lēja pie Rešetova krūtīm, viņa samanīja lielas bēdas. Ko gan viņa varēja palīdzēt?

— Marš gulēt, meitēn! — Rešetovs uzsauca viņai, ņemdams no bufetes glāzītes. — Paldies, mīļā! Ej, ej!

Un Nataška aizgāja. Tomēr, izģērbusies un uzmanīgi ienirusi platajā gultā blakus aizmigušajai Gaļinai Osta-povnai, viņa nenogulēja ilgi. Ja kāds pēkšņi pavērtu guļamistabas durvis, tad trāpītu pa pieri meitenei, kas, ģērbusies gaišā katūna naktskreklā, stāvēja kailām kājām, rokas sakrustojusi zem mazajām krūtīm, kur spēcīgi pukstēja satrauktā sirsniņa: Nataša noklausījās draugu nakts sarunu.

12.

— Ko tu esi pakļāvies kašķīgai bābai? — Rešetovs pikti rāja draugu. — Labā dzīvē pārēdusies, tāpēc trako. — Viņš atcerējās Raječkas sīko augumiņu un izlaboja: — Aiz bezdarbības viņa izkūko prātu. Nu, ar ko tad viņa ir nodarbināta, atskaitot tērpus?

— Viņa baidās, ka es atradīšot citu. Tāpēc ir greizsirdīga. Vai es esmu vainīgs? Jā, esmu vainīgs. Esmu

pieradis pakļauties. Žēloju. Saudzēju. Un viņa to izmantoja. Nu, kam es iešu teikt, ka viņa man iesita? Visi smiesies. Ja es būtu iesitis, viņa gan skrietu ... Uz partijas komiteju skrietu, uz vietējo komiteju, pie prokurora.

— Pie joda! — Ivans Ivanovičs izgrūda tik dedzīgi, it kā Raječkas iebiedēšana sagādātu viņam gandarījumu. — Nekur viņa neskrietu! Galu galā kas īsti lēcies? Vai tu esi ko nogrēkojies?

Zlobins pakratīja galvu.

— Man arī pirms viņas nav bijis nevienas citas sievietes. Taču vienai es patiku. Viņa nedeva man miera. Bija iebāzusi mīlestības vēstulīti mētelī, un Raječka atrada. Bac, bac, skandāls! Kāda man gar to daļa?

— Tāda, brālīt, ka tu esi murmulis! — Rešetovs asi atcirta. — Ikviens tavā vietā būtu aizgājis projām.

— Es dzīros. Viņa paziņoja: pakāršos. Un pakārsies arī. Man par spīti viņa pakārsies.

— Vai tu viņu mīli? — neatlaidās Ivans Ivanovičs, ko bija satraukušas biedra ģimenes nesaskaņas.

Zlobins izbrīnījies uzrāva plecus.

— Kas tur par mīlestību! Dažreiz es būtu aizbēdzis uz pasaules malu.

Ivans Ivanovičs iegrima domās, saraucis biezās, virsdegunē cekuliņos sagriezušās uzacis, un tad izmeta:

— Uz pasaules malu bēgt nevajag, tomēr pārmācīt viņu gan derētu. Nebīsties, tāda nepakārsies. Viņa kladzina par ģimenes pienākumu, bet pašai par to nav nekādas jēgas. Pārnakšņo šodien te, pie Grigorija Gera-simoviča, un rīt arī neierodies mājās.

— Kur tad es palikšu? — Zlobins atskurbdams pataustīja atrauto krekla pogu. — Šādā izskatā es taču nevaru iet uz darbu!

— Kreklu es tev iedošu.

— Un tālāk?

— Tālāk — atsakies no vasarnīcas celšanas. Par to naudu sameklē sev islabiņu . . .

— Par kādu naudu?! . . . Visi ietaupījumi ir pie Raisas. Viņa pievāc visu manu algu. Papirosiem — pat tiem nelabprāt dod.

— Esi gan tu maiss! — Rešetovs pat rokas sasita. — Pamatīgs maiss! Viņa tevi apsargā tieši kā alkoholiķi.

Ivans Ivanovičs stāvēja izplēties kā sabozusies perētāja vista un raudzījās Zlobinā, jocīgi un nikni kustinādams lūpas.

«Rajeēka jāpārmāca,» viņš domāja, «citādi viņa Leonīdu novedīs līdz īstai plēgurībai un jaunāko meiteni padarīs par idioti. Viņa taču ikreiz nobiedē bērnu lidz nāvei.»

— Es tev rīt iedošu tūkstoš rubļu, — Ivans Ivanovičs beidzot sacīja. — Ja vajadzēs, aizdošu vēl. Apspriedies ar mūsu saimniecības māsu, viņa ir dūšīgs sievišķis, pazīst visu Maskavu un vienā mirklī atradīs tev pagaidu patvērumu. Padzīvo šķirti kaut pāris mēnešu un tu redzēsi: Raisa Sergejevna kļūs mīksta kā zīds. Tici man, viņa nepakārsies un nenoindēsies, bet gudrāka gan k]ūs katrā ziņā. Uzraksti vēstuli, mēs ar Grigoriju Ge-rasimoviču pēc darba aizbrauksim pie viņas, visu diplomātiski izrunāsim un paņemsim tavas mantas. Un tu no darba — nevis uz mājām, bet uz šejieni, lai atkal neizceltos skandāls. Norunāts? — Ivans Ivanovičs uzsita uz pleca Zlobinam, kas bija kļuvis manāmi priecīgāks. — Lācis ir stiprs, bet arī viņu odi iedzen ūdenī. Tātad nolemts?

— Jā.

— Varbūt tu izgulēsies un pārdomāsi?

— Nē. Esmu tik tālu nonācis, ka sliktāk nevar būt!

— Tad uzdzersim, lai viss labi izdotos! — Rešetovs ierosināja.

— Es vairāk nedzeršu, — Zlobins noteica, tomēr pielieto glāzi paņēma. — Uz pagaidu salmu atraitņa veselību!

Pēc pusstundas mazliet iereibušais Ivans Ivanovičs klusītiņām piezvanīja pie sava dzīvokļa. Durvis tūlīt atvērās, un Varjeņka, itin kā būtu gaidījusi aiz sliekšņa, saņēma viņu ar nobažījušos skatienu.

Neviens pārmetuma vārds nenāca pār viņas lūpām. Tad nu beidzot ieradies, dzīvs un vesels! Viņa jau bija zvanījusi uz laboratoriju. Sargs miegainā balsī bija pa-

ziņojis, ka profesors Aržanovs «sen aizgājuši». Tik vēlu zvanīt Rešetoviem Varja nebija iedrošinājusies, zinot, ka Gaļina Ostapovna ir nevesela, un tā nu viņas ar Hiž-ņaku bija sēdējušas, pusbalsī risinādamas savas naksnīgās valodas. Un visu šo satraukumu un šaubu jūklī Varja nevijus bija nopriecājusies par Jeļenas Denisovnas atbraukšanu.

— Vai gribi ēst? — Varja jautāja, saņemdama no Ivana Ivanoviča cieši piebāzto portfeli, un pēkšņi sajuta degvīna smaku.

— Ko tas nozīmē? — viņa ar pūlēm izdvesa.

— Pie Rešetoviem iedzērām, — Ivans Ivanovičs atbildēja, un viņam kļuva sāpīgi un neveikli: tik pēkšņi pārmainījās Varjas seja, tik atvieglota viņa nopūtās. — Iegriezos — un tur Leonīds, šausmīgi satraukts. — Un, uz ātru roku izstāstot kopīgo nodomu pārmācīt Ra-ječku, Ivans Ivanovičs iegāja istabā.

Jeļena Denisovna grasījās nozust aiz aizslietņa, kur pa nakti novietoja saliekamo gultu, bet Ivans Ivanovičs pasauca viņu un arī ievilka Zlobinu konflikta apspriešanā. .

- Frontē mēs allaž nobrīnījāmies par viņa mierīgumu, — Ivans Ivanovičs teica. — Viņš tur droši vien atpūtās, izrāvies no mājas jūga. Bet kā mūsu Nataška saimnieko pie Rešetoviem! Kas par cienīgumu — ir nedomā piekļūt klāt!

Naktī Varja pamodās, neizprotama nemiera pārņemta: viņai bija šķitis, ka Mišutka ieraudājies un saucis viņu. Paslējusies uz elkoņa, viņa ieklausījās. Puisēns gulēja, viegli un vienmērīgi elpodams. Krāca Jeļena Denisovna. Ivanu Ivanoviču tumsā nedzirdēja. Uz ielas gaiši deg laternas, bet biezie loga aizkari cieši aizvilkti: kā ziemu, tā vasaru istabā atvērts vēdlodziņš, kas pārvilkts ar marli. Varja jau gribēja atkal nogulties, domās silti pateikdamās Jeļenai Denisovnai, kura šodien bija apmainījusi marli, kas no ielas putekļiem un kvēpiem ātri kļūst netīra, kad piepeši Ivans Ivanovičs skumīgi izteica:

— Larisa, mīļā! Kādēļ gan tu aizej, Larisa?

Varja sastinga. Ledaini šermuļi viļņiem vien pār-

skrēja viņai pār ādu. Vai tiešām viņa nav pārklausījusies? Varbūt tas viņai sapnī rādās? Bīdamās elpot, viņa iekoda sev pirkstā, bet sāpes nesajuta, tik ļoti viņu bija sastindzinājuši šie drausmīgie vārdi.

— Larisa! — Ivans Ivanovičs atkal sauca un laikam pamodās: samiegojies nopūtās, noklepojās un pagriezās uz sāniem.

Varja sastingusi puszviļus gulēja viņam līdzās.

Te nu ir viņas ar tik lielām pūlēm iekarotās un tik nepastāvīgās laimes sabrukums! Viņai noreiba galva un asaras sāka plūst no acīm. Baidīdamās sākt skaļi raudāt, Varja sažņaudza sev kaklu ar abām plaukstām, it kā gribēdama atbrīvoties no uznākušā elpas trūkuma; viņa juta, cik neganti pulsēja dzīslās asinis, un zaudēja samaņu. Viņu atmodināja zvanīšana ausīs. Istabā aizvien vēl bija tumšs, aizvien vēl klusu gulēja līdzās Ivans Ivanovičs.

«Esmu sapņojusi ko šausmīgu!» Varja nodomāja un tūlīt atcerējās: nē, tas nav sapnis. Tas bija īstenībā, viņa nebija pārklausījusies. Cilvēks, kuru viņa — par maz būtu teikt — mīlēja, nē, dievināja — šis cilvēks viņu vairs nemīl! Viņš ilgojas pēc citas.

«Var taču sapnī ieraudzīt sevi pagātnē!» Varjai iešāvās prātā glābēja doma, tomēr tā mierinājumu nedeva. «Nē. Viņš pēdējā laikā vairs nemēdz mani noskūpstīt, kad atgriežas no darba, un, ja skūpsta, tad skatās sānis. Viņš ar katru dienu vēsāk izturas pret mani. Redz, pārnāca vēlu . .. Zināja, ka es uztraucos, un nepiezvanīja no Rešetoviem, nesūtīja pēc manis Natašku. Nē un nē, pavisam skaidrs — viņš nesteidzas mani satikt! Varbūt Vaņa Korobovs viņam pastāstījis, ka esmu brīdinājusi no operācijas? Bet kāds tam sakars ar Larisu?»

«Ko gan man iesākt?» Varja simto reizi sev jautāja, kad istabā jau sāka svīst dienas gaisma. «Pasacīt visu acīs vai paciest, noklusēt? Ak, es laikam nobeigšos aiz bēdām!»

Mišutka gultiņā sarozījās. Varja klusītēm izlīda no segas apakšas, uzmeta uz pleciem rītasvārciņu un kailām kājām, uzmanīgi liekot soļus pa parketa grīdu, piegāja pie dēla. Viņš vēl bija aizmidzis, taču, redzams, ir laiks celties. Atvilkusi loga aizkara malu, Varja palū-

kojās uz ielu. Garā liepa, kas auga pagalma stūri un izskatījās pēc pinkaina dzērāja, kurš nedroši turas uz kājām, saistīja viņas uzmanību ar savu nodzeltējušo lapotni. Tas nebija rudens zelts: pāragri novītušās lapas izskatījās brūngani sarkanīgas. Varja atcerējās, kāpēc koks nodzeltējis: dzīvoklī, kas atradās tam iepretim, bija izcēlies ugunsgrēks. Bija attraukušas ugunsdzēsēju mašīnas, viena no tām nogāza uz sāniem uguns apsvilināto liepu; sacēlās šķindoņa, troksnis, kliedzieni, no šļūtenēm spēcīgām strūklām sāka šļākties ūdens, sprēgāja, plīsa. Tur dega, bet šai pusē ļaudis bezdarbīgi skatījās pa logiem. Uz ugunsgrēku aizskrēja tikai jaunie vīrieši, bet mājsaimnieces, noņēmušas veļu no balkoniem, lai tā neapkvēptu, mierīgi stājās pie saviem darbiem. Šāda liela nama iemītniekiem nemaz nav bīstami, ja kādā tā attālākajā sekcijā izdeg dažas istabas.

Un Varja bija skatījusies uz brašajiem zaļokšņiem ugunsdzēsējiem, kuri pa trepēm līda tieši melnajos dūmu mutuļos, kas gāzās ārā pa logiem, un uz puišeļiem pagalmā, kuri uztraukti auroja un svilpa, taisīdamies rāpties augšā uz sarkanā lakojumā mirdzošo mašīnu platformām. Palūkojusies uz visu šo jūkli, arī Varja bija atgriezusies pie mājas darbiem: viņa ņēmās piegriezt sen nopirkto audeklu spilvenpārvalkiem. Un tagad viņa nodomāja, ka, palūk, tikpat mierīgi ļaudis no malas noskatīsies uz viņas ģimenes ligzdas iziršanu. Viņi taču abi ar Ivanu Ivanoviču ir patstāvīgi, bērnu nav daudz, izdzīvos arī šķirti. Raug, Zlobins apmeties atsevišķi no Raječkas, sīkās egoistes privātīpašnieces, kura censas tuvo cilvēku pārvērst par īstu vergu! Un ne tikai viņu, bet arī bērnus, kuriem bijusi nelaime piedzimt viņu laulībā. Kas tā par laulību? Kam tā vajadzīga? Vai tiešām notiks brīnums un Raječka mainīs raksturu? Bet varbūt notiks otrādi: Zlobins sajutīs, cik labi ir dzīvot bez nemitīgās, negantās izsekošanas, bez apvainojumiem un mežonīgās histērijas, un negribēs vairs jūgties sakās, kas viņam kaklu noberzušas jēlu.

«Man gan bez Ivana Ivanoviča nebūs labi!» Varja aiz-nira aiz loga aizkara un uzrausās ar kājām uz platās palodzes. Cik nelaimīga viņa šķita pati sev, kad apsēdās

uz tās, aptvērusi ar rokām ceļus, gluži kā noslēpusies, apbēdināta meitenīte!

Nē, viņa labāk klusēs un nekā neteiks Ivanam Ivano-vičam, lai nesaasinātu attieksmes vēl vairāk. Zaudēt viņu? Tas būtu tas pats, kas pašnāvība. Lai viss rit savu gaitu. Nav iespējams sevi nonāvēt pēc tam, kad viņa beigusi institūtu un ar tādu kaismi sākusi strādāt, kad aug dēls, sārtais melnacis Bodisatva, kā viņu dēvē Re-šetovs. Bodisatva! Mazais budistu dieviņš, kas atnes ļaudīm laimi. . .

Jā, Ivans Ivanovičs saņems dzīvokli un pārcelsies uz to kopā ar Larisu Firsovu un Ajošu. Bet Varja paliks šeit ar Mišutku, Jeļenu Denisovnu un Natašku, ar savu skapi, saliekamo gultu un bērna gultiņu. Citas mantas Ivans Ivanovičs aizvedīs uz jauno dzīvokli: gan rakstāmgaldu, gan grāmatas, gan gultu, gan spilvenpārvalkus, kurus nupat pašuvusi Jeļena Denisovna. Varja atdos viņam visu, izņemot Mišutku. Tikai grūti, neaptverami grūti un drausmi iedomāties, kā gan Ivans Ivanovičs tā pārcelsies bez viņas uz jauno dzīvokli! Un kā gan viņa viena pati brauks uz darbu, kā bez viņa rudenī stādīs jaunos kociņus bedrītēs, kas jau izraktas pagalmā, bet nu ugunsdzēsēju mašīnu riteņu samīņātas? Arī liepu, visu iemītnieku mīluli, sakropļojuši! Varja atkal palūkojās uz cietušo koku, un tas viņai vairs neatgādināja pinkainu dzērāju, bet cilvēku, kam uzbrukusi nelaime. Un šis cilvēks ir viņa, Varja Gromova.

13.

— Tātad dosimies pie Raisas Sergejevnas! —- pēc darba sacīja Rešetovs, ņemdams no skapja svārkus.

Ivans Ivanovičs, jau pārģērbies, siedams kaklasaiti, piekrītoši pamāja ar galvu. Karstums operāciju zālē sniedzās līdz trīsdesmit pieciem grādiem, un ķirurgi kreklu vietā zem virsvalka bija uzģērbuši vai nu sporta kreklu, vai tīkliņkreklu.

— Iesim tūlīt, lai atnestu Leonīdam ziņas līdz pusdienām, citādi viņš nobeigsies aiz uztraukuma.

— Diplomātiskas sarunas, tā sacīt? — piesmakušā basā vaicāja Prohors Frolovičs Skorijs un viltīgi piemiedza aci.

Viņš tikko bija visjautrākajā omā atgriezies no ministrijas. Būdams enerģisks administrators un savas slimnīcas dedzīgs patriots, viņš gan rīkojās neatlaidīgi kā triecis, gan pogoja kā lakstīgala, ņemot palīgā arī glaimus, ja tas nāca darbam par labu.

Un darbs prasīja daudz ko. Gandrīz pirms pusotra gadsimta dibinātā pilsētas slimnīca tagad bija ārstniecības kombināts ar tūkstoš gultām, neskaitot diennakts mazbērnu novietni un bērnudārzu, kur vajadzības gadījumā ievietoja slimnieku bērnus. Terapeitiskā nodaļa, acu klīnika, dzemdību nams un sieviešu slimību konsultācija, ķirurģiskais korpuss plus «palīdzība mājās» un veselības punkti rūpnīcās — lūk, tas vēl nav pilnīgs visa tā uzskaitījums, kas prasīja Prohora Froloviča Sko-rija — slimnīcas galvenā ārsta vietnieka administratīvi saimnieciskajā darbā nemitīgas rūpes. Grīdsegu un gultu iegāde, slimnieku ēdināšana, aparatūra un ķirurģiskie instrumenti. Jā, vajadzēja būt labai galvai, lai neapjuktu un neko neaizmirstu. Un Prohors Frolovičs neapjuka: visā viņa administratīvās darbības divdesmit piecu gadu laikā nebija gadījies, ka viņš līdz nākamā kvartāla sākumam nebūtu mērķtiecīgi izlietojis budžetā paredzēto naudu.

— Man vienmēr saskan uz kapeiku, — viņš padižojās brīžos, kad bija labā omā.

Prohors Frolovičs allaž steidzās un vienmēr paspēja laikā izdabūt, saņemt, piegādāt, tāpēc ka bija meistars sagādes lietās un cilvēku dvēseļu pazinējs. Viņam augstākā mērā piemita tas, ko dēvē par «pieeju», un šim lāga vīram sagādāja patiesu, var teikt, estētisku baudījumu ikviena kaut kur Maskavas tirdzniecības uzņēmumu biezokņos sekmīgi paveikta «operācija». Pro Fro piegādāja saviem ķirurgiem arī dažādus jaunumus, piemēram, atraumatiskās adatas, un kopā ar viņiem sunīja medicīniskās rūpniecības apgādes tehnisko padomi, lai gan «sadabūšanas» grūtības tikai vairoja viņa uzņēmību. Tas taču bija viņš, kas savā laikā atrada iespēju pasūtīt

Rešetova vajadzībām trīslāpstiņu naglas, pierunādams slimnīcas galveno ārstu apkalpot ārpus kārtas kādas lielas rūpnīcas darbiniekus. Viņa motivējumi pie tam izrādījās, kā vienmēr, neatspēkojami.

Pēc gadījuma ar Tartakovsku ari viņš jutās kā gaviļnieks un, k|uvis drošāks, uzreiz pasūtīja rūpnīcai veselu simtu trīslāpstiņu naglu, lai gan, šādā veidā pasūtot, tās maksāja ap piecdesmit rubļu gabalā.

— Vai patiešām simtu? — vaicāja Rešetovs, kas bija paradis no Pro Fro saņemt no rokas rokā ne vairāk par divām trim, ja daudz — piecām naglām no labākā nerūsējošā tērauda. — Kur tad mēs sadabūsim tik daudz naudas?

— Ir tāda rezervi!e. Gandrīz taču par pašizmaksu, tā sacīt. — Skorijs pasmīnēja, viņa zaļganās ačteles zem pietūkušajiem plakstiem iemirdzējās skadri un viltīgi.

— Vai atceraties, cik mums izmaksāja pirmās naglas?

— Kā nu neatcerēšos! Paša kabatā naudiņa gribas skaitāma! Divsimt sešdesmit rubļu par vienu naglu mēs maksājām. Vēlāk astoņdesmit rubļu par gabalu, bet pēdējo reizi pa piecdesmit rubļiem.

— Nu redz, bet tagad vēl lētāk. — Skorijs paņēma no galda šauru metālā tapiņu un domīgs pagrozīja to rokās.

— Ja tehniskā padome laistu to, tā sacīt, sērijveida ražošanā, tad augstākā cena par gabalu būtu piecdesmit kapeikas. Citādi atkal iznāk nejēdzība. Jūsu naglas ievirzītāju pieņēma ražošanā, vesela virkne slimnīcu uztvēra šo ierosmi, tā sacīt, pieņēma aparātu, bet naglas dabūt nevar.

— Nesen mēs bijām aizgājuši pie ministra, — Ivans Ivanovičs teica. — Skaidrojām, pierādījām.

— Nu, un kā?

— Viņš saka, ka vajadzīga rūpnīca naglu izgatavošanai, vajadzīgi šabloni un tā tālāk un tā tālāk.

— Slikti jūs esat pierādījuši, — Skorijs piezīmēja.

— Es ierados pie mūsu galvenās ārstes un teicu viņai: ikviena tāda slimnieka, kam ir ciskas kaula kakliņa lūzums, uzturēšana mums izmaksā trīspadsmit rubļu dienā. Vai tiesa? Tiesa. Konservatīvi ārstējot, šādus slimniekus uzturam līdz divsimt dienām. Tā ir? Jā, tā

ir. Tātad viens slimnieks, tā sacīt, izmaksā valstij divi tūkstoši sešsimt rubļu. Turpretim, lietojot jauno, operatīvo metodi, slimnieks aiziet mājās caurmērā, tā sacīt, pēc divdesmit dienām. Vai viņš ar naglu var aiziet pēc divdesmit dienām? Var. Tātad viņa ārstēšana mums izmaksā tikai divsimt sešdesmit rubļu, tas ir, desmitreiz lētāk. Tad nu aprēķiniet, cik cilvēkiem mēs saglabājam darba spējas un kādu ietaupījumu dodam valstij, iztiekot, tā sacīt, ar budžetā paredzētajiem līdzekļiem, ja pasūtām N daudzumu naglu.

— Nu, mēs taču teicām to pašu! — Ivans Ivanovičs dusmīgi atcirta. — Bet no ministra braucām sameklēt kādu večiņu un kopā ar Grigoriju Gerasimoviču veselu stundu pūlējāmies pierunāt viņu atnākt pie mums, lai viņai no ciskas kaula izvilktu naglu, ko viņa neatdod. Viņa dieva tēva vārdā lūdzas: atstājiet man naglu, man ar to ir ērti, bet citādi, viņa saka, varu atkal pēkšņi nokrist!

— Grēks smieties, bet jāsmejas! — Rešetovs rezumēja.

— Un kādā sakarībā jums šodien sarunas? — Skorijs jautri taujāja.

No visa viņa tuklā auguma, kas ērti iezvēlies mīkstajā atzveltnes krēslā, no grumbainās, izplūdušās sejas, ko ieskāva reti, rudi matiņi, un baltajām rokām, ar kurām viņš ņēma cigareti, pašreiz dvesa nevainīga pašapmierinātība. Kā gan ne! Bija izdevies saņemt jaunāko aparatūru ķirurģiskās nodaļas rentgena kabineta pārkārtošanai. Nevis aparatūra, bet rentgenologa sapnis! Arī Aržanovam par to jāpaklanās Prohora Froloviča priekšā līdz zemei. Un cik daudz pūļu bija vajadzīgs, lai panāktu pieslēgšanu pie centrālās siltuma maģistrāles! Cauras dienas vienā skriešanā! Toties tagad likvidēta katlu māja slimnīcas teritorijā. Nost dūmus, smirdoņu, putekļus un pastāvīgo noņemšanos ar ogļu piegādi! Turklāt katlu mājas ēka noderēja — un pat ļoti noderēja vivārija ierīkošanai.

— Es vēlētos aiz savām raizēm novājēt tāpat kā jūsu draugs, — Prohors Frolovičs teica, nožēlojot, ka aiziet sarunu biedri, kam tik tuvas bija viņa rūpes. — Citādi

esmu uzkrājis kilogramiņus un nostiprinājis tos, tā sacīt, cieši jo cieši. Labi vēl, ka pie tāda resnuma man ir vieglas kājas!

— Vajag ierobežot ēšanu, — ieteica vienmēr kalsnējais Rešetovs.

— Badoties? Nu nē! Labāk nēsāšu pusotru pudu lieka smaguma. Tikai vienu reizi, nevis divas cilvēks dzīvo pasaulē. Visas šīs modernās ārstēšanas ar badošanos ir nekam nederīga pašmocība. Man ir tiesības dabiski, tā sacīt, novājēt no pastāvīgās skraidīšanas un bāršanās. Tas ir cits jautājums! Bet ne jods mani nerauj.

— Jums vajadzētu tādu sievu kā tā, no kuras aizbēdzis mūsu draugs, — Rešetovs nopietni sacīja. — Tad jūs izkristos vai arī aizbēgtu, neraugoties uz to, ka ir bērni.

— Aizbēgt no bērniem nav labi, — Prohors Frolovičs noteica, pa ripulī savilktu muti izpūzdams dažus dūmu gredzenus. — Redz, ari «Ļiteraturnaja gazeta» raksta: «Mums jācīnās par stipru ģimeni.» Bet kā gan lai cīnās, ja pie mums sāks, tā sacīt, personīgā miera labad pamest sievu un bērnus? Vai arī, no otras puses, izdomājuši tādus konfliktus: vīrs nav uzmanīgs pret sievu, un viņa aiziet no vīra pie pielūdzēja. Pat romānus sacer par šādiem tematiem! Diskusijas rīko! Taču kas tur par diskusiju, ja konflikts, tā sacīt, sadomāts? O? — Skorijs reizē ar elpu šo «o» izpūta «ko?» vietā, laižot jaunu sēriju baltu, virpuļojošu gredzentiņu, neapjauzdams, ka vārīgi aizķēris Aržanovu. — Kādēļ man jā būt uzmanīgam pret savu sievu? Ja nu man nav laika? Tā nav laika, ka es pat svešai sievai nespēju izrādīt šo uzmanību! — Pro Fro sakaitināts nosmējās un no uztūkušo plakstu apakšas iesānis paskatījās uz ķirurgiem. — Kāpēc vienīgi man jāpilda visi pienākumi? Kāpēc tad manai sievai nevajag būt uzmanīgai pret mani? Nē, mīļie draugi, stipru ģimeni mēs radīsim tikai tad, kad iemācīsimies, tā sacīt, iecietīgi izturēties viens pret otru. Man mājās nepavisam nav paradīze zemes virsū. Mana sieva nestrādā un nav dāvājusi man nevienu bērnu. Viņa nežilbina ar prāta spējām, pat gluži otrādi, tā sacīt, dara muļķības, nav skaista un tagad vēl turklāt nav arī jauna. Bet kur

lai es viņu lieku, ja esam kopā nodzīvojuši vairāk nekā divdesmit gadu un man nepavisam nav vienaldzīgi, kas ar viņu notiks, ja es viņu pametīšu?! — Prohors Frolo-vies atkal izteica «o?» un caur pieri nozibsnīja uz kolēģiem jau niknu, zaļganu skatienu. — Kas par mīlestību vairs var būt pēc tik ilgas ģimenes dzīves? Gadi aizrit, kaislības atdziest. Toties rodas pieradums pie cilvēka, tāpēc tu žēlo viņu un daudz ko viņam piedod. Un savukārt lūdzu izturēties arī pret mani iecietīgi. Katrs ir cilvēks, tā sacīt, nevis eņģelis, un katram ir savi trūkumi!

— Bet ja jūs ne par šo, ne par to būtu dabūjis ar koku pa mūli? — Rešetovs vaicāja.

— Fū, kā to var! — Prohors Frolovičs sašutumā nospraustajās un novēcināja roku gar savu pilnīgo seju, noraidot jebkuru domu par šādu uzbrukumu.

— Pierādās, ka var! — pēkšņi noskaities, izmeta Tvans Jvanovičs. — Šai personai, acīm redzot, patīk nesodītai ņirgāties par cilvēku. Jā, jā, jā, viņa patiešām rod baudu savās histēriskajās vaimanās!

— Tad pretējai pusei jāgriežas pie biedru tiesas balss. Tomēr lai nebūtu šķiršanās un pat ne mēģinājums šķirties. Un jūs, Grigorij Gerasimovič, kā klīnikas partorgs to nedrīkstat aizmirst. Kāpēc jācieš bērniem? Ja jau esat uzņēmies, tā sacīt, sarunu misiju starp dzīves biedriem, tad jums jāved pie prāta sieva. Iegāzt ar koku — un turklāt vēl pa seju! Tas ož pēc tiesu medicīnas komisijas. Tā arī pasakiet savai pilsonei, lai viņa neaizmirstos.

— Pats nelabais mani dīdīja viņa klātbūtnē ierunāties par mūsu braucienu! — izejot uz ielas, Rešetovs nosūrojās Ivanam īvanovičam.

14.

Aizbraukuši trolejbusā līdz centram, ķirurgi iegāja metro. Milzīgais burts «M» arī dienu redzams iztālēm, turpretim nakti tas zaigo sarkans kā Kremļa zvaigznes, aicinoši liesmo pār skaisto mūra paviljonu fasādēm skvēros un laukumos, pār grezno māju apakšējos stāvos izbūvēto vestibilu stikla durvīm. Tās ir ieejas

Maskavas pazemes valstībā. No sešiem rītā līdz vieniem naktī ļaužu bari plūst pa tām iekšā un izšļācas ārā uz ietvju asfalta.

— Par piecdesmit kapeikām var izredzēties tādu skaistumu, kāds Aladīnam ar viņa burvju lampu ne sapnī nav rādījies, — Ivans Ivanovičs pajokoja, nopērkot kasē biļetes. — Un pusstundas laikā var aiztrauk-ties zem Maskavas no vienas malas līdz otrai. Tas taču ir vairāk desmit kilometru!

Izceldamies ar slaidajiem augumiem, divi plecīgi vīri virzījās pasažieru straumē pa gaišo gaiteni, aizsteidzoties garām tieviņām, švītīgām meitenēm, jautriem puišiem, cienīgiem pusmūža maskaviešiem un rūpju pilnām mājsaimniecēm, kas apkrāvušās ar somām un pārtikas tīkliņiem. Visi steidzās, un dažs spēkavīrs dimdināja pa mirdzošo, rūtaino flīžu grīdu tik strauji kā nostāvējies aidinieks.

Jauns cilvēks ar vaigubārdu Puškina stilā, ģērbies izmeklētā, iesārtā smilšu krāsas uzvalkā, ar brūnu lentu kaklasaites vietā, lauzās pret vispārējo straumi uz leju, izraisot zobgalības un pārmetumus.

— Ģēnijs! — Ivans Ivanovičs jautri noteica. — Viņam ir viss, lai kļūtu par Puškinu, — pat vaigubārda.

— Var jau būt... — atsaucās Rešetovs.

— Jā, jā, jā, viss var būt! — Un Ivans Ivanovičs uzkāpa uz eskalatora, kas simtiem cilvēku nesa lejup pa slīpo, balto eju, ko rotāja skaistas, malēlas spuldzes uz augstiem paliktņiem. Aiz pulētajiem sarkankoka paneļiem otra eskalatora lenta no dziļuma nesa pretim tādu pašu ļaužu virkni. Trešās — rezerves kāpnes nekustīgi atdusējās savā mirdzošajā gultnē.

«Cik daudz cilvēku!» Ivans Ivanovičs domāja, cieši noraugoties pretim plūstošajā ļaužu straumē un pieturoties pie slīdošajām kaučuka margām. «Cik daudz dažādu raksturu un likteņu! Un kurš ir patiesi laimīgs? Varbūt arī Leonīdam neklājās nemaz tik slikti? . . . Skaista sieva, kas prot tērzēt, brīnišķīgi bērni, interesants darbs, kas viņu iepriecina. Un pats — vesels, jauns vēl, skaists, gudrs. Un tomēr atnāca, pilnīgi pārvērties . ..»

Trauktin trauc eskalators, šīs brīnumkāpnes. Vīd se-

jas, dažādi matu sasukājumi, uzvalki, un cik daudz roku atrodas uz biezās, slīdošās siksnas: bērnu un pusaudžu tievās rokas, jaunu sieviešu gludās rokas, sastrādātās, mezglotās vecāku cilvēku rokas, kas rada varenās mašīnas un vissmalkākos sieviešu tērpus, — un šo metro, labāko pasaulē, arī tās cēlušas.

«Zināms, ka labāko!» Ivans Ivanovičs klusām noteica, kad kopā ar Rešetovu uzkāpa uz spīdošās grīdas pasažieru zālē, ko arkādes nodalīja no sliežu ceļu sānu platformām.

Visas trīs apakšzemes galerijas, kas augstu izliektām velvēm aiztrauca tālumā, apgaismotas ar vairākām rindām bronzas lustru, kuras izstaroja dienas gaismai līdzīgu spožumu, kas atspulgojās apdarinājuma marmorā un granītā, saistīja skatienus ar varenuma, dailes un neparastā gaisīguma apvienojumu.

«Tu vari lepoties ar savu tēviju,» cilvēkam saka krāsaina mozaīkas glezna.

«Mēs atrodamies šeit, lai darītu tev prieku,» smaidot viņam it kā teic slaidās, mirdzošās kolonas.

«Skaties, tas ir tavs, sirdij tuvais!» sauc attēls mākslinieciskā bareljefā, ko darinājis visā valstī pazīstams meistars.

Katrai piestātnei īpatnēja, neatkārtojama seja, kas pārsteidz ar krāsu un formu harmoniju un izraisa pateicības jūtas pret celtnieku meistarību un cienību pret tautu, kas, nesaudzējot sevi, cēlusi nākotni saviem bērniem un mazbērniem.

Ivanam Ivanovičam arī agrāk zelta raktuvēs bija gadījies nolaisties pazemē. Reiz lielā dziļumā, saliecies trijos līkumos, riskējot ar dzīvību, viņš amputēja kāju kalnracim, ko bija saspiedis seguma iegruvums. Viņš bija nolaidies raktuvē arī kalnraču svinību dienās Raug, spēcīga zelta ādere, ko atsedzis pazemes gaiteņa izcirtums. Kā zelts mirdz pustumsā, ko kliedē laternu vājā gaisma! Tomēr, pat raugoties metālā valdonīgajā mirdzumā, ķirurgs allaž bija sajutis virs galvas akmens masas smagumu. Turpretim šeit nebija tādas izjūtas, lai gan uz metro velvēm gūlās ne vien milzīgais zemes smagums, bet arī veselas pilsētas koloss.

Ivans Ivanovičs pārlaida skatienu visapkārt, ar labpatiku ievilka elpu un teica:

— Apbrīnojami! Svaigums taču saistīts ar augstumu vai plašumu, no kurienes gan pazemē šāds gaiss?! Virszemē svelme, sutoņa, bet šeit tīrā svētlaime.

— Ventilācija! — Rešetovs norūca, iegrimis dziļās domās.

— Nezinu, varbūt ventilācija . .. Tomēr šeit vispār viegli un mierīgi. Pat gaisma nomierina. Droši vien tāpēc arī neviens neskraida kā apsvilis un nebaras. Nu, kāpēc mēs abi sarunājamies pusbalsī? Un tie tur katrā ziņā ieradušies pirmoreiz, paskat, Grigorij Gerasimovič, kā viņi reaģē, — ķirurgs piebilda, ieraudzījis pulciņu iebraucēju: smaidošas, puspa vērtas mutes, mirdzošas acis.

Taču Rešetovs bija nogrimis pārdomās par tās misijas nopietnību, kuru uzņēmies. Redzams, Prohora Froloviča atgādinājums par atbildību ģimenes nostiprināšanā nebūs bijis veltīgs.

Ķirurgi stāvēja uz platformas, vēsmas apvēdīti, un gaidīja; tuvojās kārtējais vilciens (tie nāca ik pēc minūtēm pusotrām vai divām), tas strauji joņoja, sarkanajām acīm zibot no tuneļa dzīles, grūda laukā un dzina sev pa priekšu gaisa masas, līdz nodunot izrāvās no tuneļa ārā, it kā zemes klēpja dzemdēts, līgani noripoja gar ļaudīm un apstājās, mirdzot vagonu lakojumam un logu stikliem, kurus no iekšpuses aplēja spoža gaisma.

— Nu, kā izlēmāt? — Ivans Ivanovičs vagonā vaicāja, pieliecies pie auss Rešetovam, kas bija apsēdies uz mīkstā dīvāna sēdekļa (Ivanam Ivanovičam pietrūka vietas, un viņš stāvēja, turēdamies pie mirdzošajiem niķeļa rokturiem). — Vai mēģināsim pārliecināt Ra-ječku vai arī tūlīt pieprasīsim Leonīda mantas? Atklāti sakot, man nav nekādas vēlēšanās aģitēt viņu par stipru ģimeni, ja pat «Ļiteraturnaja gazeta» viņu nav pārliecinājusi . . .

— Jūs jokojat! — Rešetovs pārmetoši viņu pārtauca. — Redzēsim, varbūt viņa pēc visa notikušā jau nākusi

pie prāta. Leonīds taču pirmoreiz sadumpojies un nav pārnakšņojis mājās.

Ivans Ivanovičs šaubīdamies nogrozīja galvu un izslējās taisni. Loga rūtī viņš ieraudzīja savu atspulgu: plecīgs vīrs, ģērbies labi pašūtā uzvalkā, svītraina kaklasaite — Varjas pirkums. Zem salmenīcas apmales pusēnā mirdzēja melnas acis, bet no prāvā deguna sāniem uz cieši sakniebto lūpu kaktiņiem iegūlušās rievas.

«Ne vairs jauns cilvēks, tomēr veselīgs kā ozols.»

Šās uzmundrinošās domas pārņemts, Ivans Ivanovičs aplūkoja vagona kaimiņu atspulgus rūtīs un neviļus sarāvās. Durvju tuvumā, pie tiem pašiem rokturiem turēdamās, ar muguru pret viņu stāvēja Larisa Firsova, ģērbusies rudzupuķu zilā, no nesenās sastapšanās pazīstamā tērpā. Ivans Ivanovičs neredzēja viņas seju, pa pusei pavērstu pret logu, taču tā bija viņa. Vienīgi viņai ir tik dzirkstoši, mezglā saņemti mati, tik maigs kakls. Un šī roka ar vieglajiem pirkstiem, šī vaigu līnija un skropstu izliekums .. .

Ivans Ivanovičs raudzījās nekustēdamies, aizmirsis Rešetovu, Raječku un Zlobinu. Kāda viņam tagad daļa gar šiem cilvēkiem?

Rešetovs paraustīja viņu aiz piedurknes, prasīdams uzmanību. Ivans Ivanovičs pieliecās un, nekā nesapratis, apstiprinot pamāja ar galvu. Taču Rešetova gurdeni mierīgā seja viņu dīvaini pārsteidza: kā var būt tāds, ja Larisa ir šeit?

Ivans Ivanovičs atkal ņēmās skatīties uz mīļo atspulgu stiklā, sakopojis šai skatienā visus dvēseles spēkus. Kālab viņš neuzrunāja Larisu, kālab nepiegāja pie viņas? Kad viņš raudzījās uz Larisu, tad taču mīlēja viņu tik skaudri kā vēl nekad agrāk.

Tikai pieturā, kad viņa, tā arī ne reizes neatskatījusies, izgāja un vilciens trauca tālāk, Ivans Ivanovičs metās pie loga. Sieviete gāja pa platformu pasažieru pūlī, augstu pacēlusi skaisto galvu. Ivans Ivanovičs ieraudzīja viņas seju, ko apstaroja siltā gaisma, kas plūda kaut kur no velvju augstuma, un pietvīka aiz kauna un vilšanās: tā nebija Larisa . . .

— Saturieties, draudziņ! — Rešetovs nočukstēja, pirms nospieda zvana pogu.

Durvis atvēra Raječka. Viņa bija ģērbusies zilā, ar zeltainiem rakstiem rotātā, bieza ķiniešu zīda halātā; izjukušie mati nebija sakārtoti cirtās, bet nevērīgi sasieti ar lentīti. Raječkas seja, kas šķita sīciņa zilo loku dēļ ap acīm, — redzams, viņa bija pārlaidusi-bezmiega nakti, — pauda piesardzību. Līdz elkonim kailajā roka, kas bija demonstratīvi atmesta sānis, viņa turēja papirosu ar lūpu krāsas pēdām uz iemutņa.

Acumirklīgas izbailes, tad izaicinošs naidīgums pa-plaiksnījās viņas acīs, ieraugot negaidītos viesus. Neatbildot uz viņu atturīgo sveicienu, Raječka nogaidīdama paskatījās uz atvērtajām durvīm un negribīgi aizvēra tās. Bet viņi apjuka: atnākuši divi milzīgi vīrieši, atstājuši aizmugurē vēl vienu, jau īstenu atlētu, un te nu ir viņu pretinieks: tīrā mazulīte, ko ar knipi var notriekt zemē. Un šī sīkā rociņa ar kūpošo papirosu un baiļu pilnās acis zem kuplajām skropstām. Ar ko še lai strīdas? Pret ko lai cīnās?

Ēdamistabā, kur viņi iegāja pēc mājasmātes mēmā aicinājuma, meitenīte ar pelēkām acīm, gaišiem, īsi apgrieztiem matiem uz pieres un smailu deguntiņu, paslēpusies aiz bufetes, tramīgi pašāva galvu, gatava jebkuru brīdi atkal iemukt savā paslēptuvē.

Ivanam Ivanovičam nelabi sažņaudzās sirds.

— Lai Lidočka pagaidām iziet. Mums jāparunā ar jums, tā teikt, klusām, — viņš palūdza, no augšas rāmi nolūkodamies uz mazo sievieti.

— Nē, viņa neies projām, — kategoriski paziņoja «mazulīte», ietīdamās tabakas dūmu mākonītī. — Lidočka, nāc pie manis! Bērniem jāzina viss par savu tēvu. Marina! Nāc šurp un paklausies, ko sadomājis tavs mīļais tētiņš!

Gaitenī atskanēja soļi, un, sāniski sagriezusies, aiz kautrības juzdamās neveikli, ienāca Marina, meitene gadu sešpadsmit. Viņa bija veselu galvas tiesu garāka par māti, taču tieva kā smildziņa, atslēgas kauli krasi

izspiedušies, gurni zēniski šauri, un tos apņēma darbdienas svārciņi. Šļūkdama pa grīdu kailajās kājās uzvilktās nonēsātās tupelītēs, viņa piegāja pie māsiņas, uzlika viņai uz pleca vājo roku, līdzīgu noplūktam zoss spārnam, ar sarkaniem pirkstiem, jādomā, no veļas mazgāšanas, un ar brīnum skaistajām, melnajām acīm satraukti palūkojās uz tēva draugiem.

Uzmetis viņai skatienu, Rešetovs tumši piesarka aiz apvaldīta niknuma.

— Tev, Marina, vajadzētu izbraukt ārpus pilsētas, svaigā gaisā. Būtu labi uz laukiem!

— Par to jums nav jārūpējas! — Raisa Sergejevna asi aprāva. — Marina ir ļoti veselīga meitene. Viņai tikai tāda konstitūcija: šauri kauli. Un nervi nav kārtībā, bet tur svaigs gaiss nepalīdzēs. Ja viņas tēvam būtu kaut drusciņa kauna un ja viņš mūs nemocītu . . .

— Es iešu projām! — Marina pārtrauca, drosmīgi paskatījusies uz māti. — Es negribu dzirdēt nekrietnības par tēti. Tas nav taisnība.

— Kā tu iedrošinies tā runāt ar mani? — Raječka iekliedzās, gluži nobālusi. — Viņš tevi uzpircis, neliete!

— Nu redziet! — Marina ātri izmeta, zēniski lepni pavēršoties pret vīriešiem. Viņas smalkās nāsis drebēja, iekritušās krūtis cilājās, ļaudamas zem ādas saskatīt ikvienu kauliņu. — Ja jūs atnesat saviem bērniem ābolu vai tāfelīti šokolādes, vai tad tas nozīmē, ka jūs viņus uzpērkat?

Marina gribēja iet projām, bet Raječka viņu aizturēja, sagrābjot aiz rokas.

— Tu baidies? — viņa nošņāca. — Baidies dzirdēt, ka tavs tēvs aizgājis pie nez kādas vazaņķes? Lidočka, neraudi, manu bērniņ! Jūsu tēvs mūs pametis, taču mēs, bērni, dzīvojam padomju zemē. Mums ir likumi, kas šo nelieti sauks pie kārtības. — Un viņa izplūda asarās, pie-kļaujot sev klāt jaunāko meitu. — Tu vienīgā esi man palikusi. Tu vienīgā žēlo savu nelaimīgo māmiņu, — viņa skandēja, apbērdama skūpstiem meitas skaisto galviņu.

Marina stāvēja, galvu nodūrusi, degdama aiz kauna un dusmām.

«Velns viņu zina!» domāja saniknotais Ivans Ivano-vičs. «Tā nav sieviete, bet tiešām velns viņu zina kas! Es Leonīda vietā būtu no viņas aizbēdzis aiz trejdeviņām zemēm!»

Tad Ivans Ivanovičs pašķielēja uz Rešetovu: laiks, tā teikt, sākt sarunas, biedri partorg! Un Rešetovs, arī zaudējis pacietību, izsaucās:

— Jums taisnība, Raisa Sergejevna, bērniem jāzina patiesība par savu tēvu. Mēs esam viņa draugi. .. frontes biedri. Frontē mēs pazinām Leonīdu Aleksejeviču kā īstu komunistu, kas visus spēkus atdeva ievainoto glābšanai. Nekad viņš netika redzēts darām ko nosodāmu. Visi hospitāļa darbinieki — arī ievainotie un komandējošais sastāvs — uzskatīja viņu par personiskajā dzīvē vispieticīgākā un grūtajos apstākļos visbezbailīgākā kara ārsta paraugu.

Dzirdot šos Rešetova vārdus, galvu nokārusī Marina izslējās taisni, viņas acis iemirdzējās kvēlā pateicībā un kļuva valgas no asarām. Ar vientiesīgu, neveiklu kustību meitene mazliet pacēla rokas, spēra soli uz Rešetova pusi, it kā gribēdama krist viņam ap kaklu, bet Raječka atturēja:

— Netici viņiem! Vīrieši vienmēr attaisno vīrieti. Viņiem visiem tur bijušas kara sievas. Mēs še cietām, badojāmies, un viņi . ..

— Mēs taču nebadojāmies, māt! Tu esi aizmirsusi! — Marina piepeši priecīgi iesmējās. — Mēs taču saņēmām naudu pēc tēta atestāta, un mums bija pārtikas devas, kad mēs dzīvojām Baškīrijā. Tas nav tiesa, ka mēs badojāmies, — viņa teica, vērsdamās pie Rešetova. — Un tātad nav tiesa, ka jums tur . . . — Meitene apklusa un tā pietvīka, ka pat viņas vājais kakls sasarka līdz atslēgas kauliem.

— Vācies projām! — Raječka iekliedzās. — Ej projām no šejienes, draņķa skuķi!

— Nē, es neiešu. Es gribu visu, visu zināt!

— Jūs velti apvainojat Leonīdu, Raisa Sergejevna. Viņš šonakt pārnakšņoja pie mums. Es viņu pazīstu, jā, pazīstu un mīlu, un kā partijas biedrs varu galvot, ka viņš nav spējīgs uz netīriem meliem, jā, nav spējīgs.

Bet jūs esat viņu tā aizvainojusi, tā pazemojusi, ka viņš tagad neatgriezīsies, un viņu nevar par to vainot, kaut arī sāpīgi noraudzīties uz bērniem. — Rešetovs apklusa: viņš satraucās aizvien vairāk, un viņam bija grūti runāt.

— Leonīds mums uzdeva ... — Ivans īvanovičs uzsāka.

— Es nepieņemu no jums nekādus uzdevumus, — Ra-ječka salti atcirta.

Histērija, no kuras abi sūtņi baidījās, nesekoja. Gluži otrādi, mazā sieviete saslējās kā cilvēks, kas pieņem izaicinājumu uz cīņu.

— Nekādas mantas, pat saplīsušu lupatu viņš nedabūs. Naudu, kas sakrāta vasarnīcai, lai viņš aizmirst. Es nevaru iet uz ielas ubagot: man ir bērni, kurus es viņam neatdošu. Dzīvokli arī neatdošu, personiskais rēķins ir uz mana vārda. Nevienu kvadrātmetru neatdošu. Viņš man vēl padancos, mīlītis! Es viņu piespiedīšu rāpot pie manām kājām. Bet jūs ejiet projām! Vācieties! Jūs esat tie, kas viņu samaitājuši. Jums nav ko tiesāt, un man nav ko klausīties!

— Nu gan gāž vaļā! — Rešetovam paspruka. — Iesim. Ivan Ivanovič. Tik tiešām mums še nav ko darīt. Uz redzēšanos, Lidočka! Uz redzēšanos, Marinka!

— Še tev nu bija! — viņš tikai noteica, dodoties lejup pa kāpnēm.

16.

— Vai jūsu misija vainagojusies panākumiem? — pēc nedēļas Prohors Frolovičs slimnīcā vaicāja. Viņš nekad neko nepiemirsa un painteresējās ar mazu novēlojumu tikai tāpēc, ka bija izbraucis komandējumā. — Vai jums izdevās samierināt dzīves biedrus?

Ivans īvanovičs, ielējis sev tēju no termosa, šos vārdus dzirdot, tikai atmeta ar roku.

— Ahā, paši salabuši! — Skorijs viņu saprata pēc sava prāta. — Un pareizi darījuši. Ģimene paliek ģimene. Redz, es vakar vakarā atgriezos mājās, ģimenes ligzdiņā, tā sacīt, un jūtu: esmu saslimis. Visus kaulus sāka lauzīt. Nu, skaidrs, ceļā biju dabūjis caurvēju,

neesmu vairs jaunais. Kas aprūpēs? Zināms, likumīgā sieva. Pie mīļākās ar sāpošiem krustiem vilkties vis nevar. Turpretī te tūdaļ noguldīja gultiņā. Medmāsu no poliklīnikas . .. Lieliski liek bankas. Veselas septiņdesmit astoņas salipināja man!

— Cik? — pārjautāja Ivans Ivanovičs, nodomādams,, ka pārklausījies.

— Septiņdesmit astoņas, — Skorijs nesatricināmi mierīgi atkārtoja.

— Ak jūs alkanais! — iesaucās Sofja Venjaminovna, kas ari sēdēja pie galda un kaut ko pierakstīja. — Jūs esat ne vien Skorijs ', bet arī Alkanais. — Ar valgani melnajām acīm viņa nekautrēdamās pārlaida skatienu Skorijam un sāka skaļi smieties.

— Patiešām, — Ivans Ivanovičs arī iesmējās, — kur tad jūs tās salikāt tādu milzumu?

— Vieta atradās, — Prohors Frolovičs noburkšķēja neapvainodamies. — Tikai vājam cilvēkam bankas ir nepatīkamas, viņš taču tās sajūt ar visām ribām, bet Skorijam tik ātri pie ribām nevar piekļūt: cilvēks labā miesas stāvoklī.

— Nudien, Ivan Ivanovič, viņš sev uzkrāvis tik daudz banku tālab vien, ka tās ir viņa paša bankas un māsai maksāt nevajag! — atkal draiski izmeta Sofja un smiedamās izgāja no istabas.

Prohors Frolovičs pavadīja viņu ar sapņainu skatienu.

— Toties izgulējos lieliski — un, redz, atkal esmu uz kājām. Un attiecībā uz bezmaksas apkalpošanu — man ir tie.

— Kas? — Ivans Ivanovičs pārjautāja.

— Man ir tie. Tas ir, tiesības.

— A-ā! Saprotams! Vai vēlaties glāzi tējas?

— Ar prie.

— Kas jums šodien lēcies? Vai bankas uz jums atstājušas tādu iespaidu?

— Nē, tas papus dēliņu — stilīgo īpašs žargons. Pēdējais, tā sacīt, modes kliedziens. Viņi, šie maitasgabali, iemācījušies tagad runāt tā: negribu strā. Skaidrs?

Скорый — Ātrais.

— Pat ļoti.

— Bet es, viņu stilā izsakoties, varu formulēt šādu atzinumu: gribu un mīlu strā, toties man ir tie arī uz prie. — Skorijs brīdi klusēja, tad negaidot vaicāja: — Kā jūs domājat, cik gadu mūsu visdārgajai Sofjai Venjami-novnai? Žēl, aiziet bojā tāda spēcīga sieviete! Viņai, šķiet, ir uguntiņa!

— Sofjai Venjaminovnai tīk pasmieties, bet vispār viņa ir ļoti nopietns cilvēks, — Ivans Ivanovičs teica, atvairot Skorija šķelmīgo joku. «Tā taču vīrieši var mēļot arī Larisai aiz muguras,» viņš nodomāja. «Tevi vajadzētu ielikt tādā ģimenes ligzdiņā, kādu savijusi Raječka,» viņš domās piebilda, adresējot to Prohoram Frolovičam.

Zlobins bija ne pa jokam sadumpojies. Nodzīvojis trīs dienas pie Rešetova, viņš noīrēja istabu pie savas slimnīcas saimniecības vadītāja un pārcēlās turp. Taču Raječka nedeva vis vīram laiku nomierināties, bet bombardēja ar mežonīgām vēstulēm, apvainoja pa tālruni un draudēja pakārties slimnīcas kāpņu telpā.

— Tāda nepakārsies! — Ivans Ivanovičs pārliecināts noteica, atceroties Raječkas paļāvību padomju likumiem. — Viņa zina visus caurumus. Arī boļševika pienākumu viņa neaizmirst, ja vajag vīru nomocīt. Drausmīgs sievišķis!

Māsa un ārsts ordinators ieveda kabinetā slimnieku.

— Kā jūtaties, biedri Belkin? — Ivans Ivanovičs apvaicājās, piebīdot viņam krēslu.

Vecais vīrs ar grumbaino, kalseno seju paklausīgi apsēdās, ar abām rokām aiztaisīdams ciet un pieturēdams slimnīcas virsvalka stūrus.

— Slikti jūtos, Ivan Ivanovič: sāpes, nakti rokā krampji. Bet es negribētu operēties, labāk uz mājām.

— Lūdzas uz mājām, bet nupat, kad sāka ģērbties, abas rokas bāž vienā piedurknē, — ordinators iejaucās starpā. — Viņam ir traucēta telpas izjūta.

— Nu redziet. Jums vajag apzinīgi izturēties pret savu stāvokli. Ir pazīmes, ka jums smadzenēs audzējs.

Belkins vainīgi pasmaidīja, vēl ciešāk savilka virsvalku un sarāvās čokurā.

— Vai nevar iztikt bez operācijas? Esmu večuks, nervi un sirds niķojas. Esmu pat loti vecs. Atzīstos vaļsirdīgi . . . man ir nevis sešdesmit, bet septiņdesmit pieci gadi. Es slēpu savu vecumu, jo neviens ķirurgs neuzņēmās mani ārstēt.

— Bet mēs uzņemamies, un tāpēc jūs nolēmāt atteikties? Pie mums veseļojas pēc smagas galvas smadzeņu operācijas skolotājs, ari septiņdesmit piecus gadus vecs, kuru mums tieši no ielas atveda «Ātrā palīdzība». Padomājiet! Mēs neuzstājam, taču, ja būs krasa pasliktināšanās, nāciet tūlīt pie mums.

Tad Ivans Ivanovičs izmeklēja ar ordeni apbalvoto gvardes seržantu Morozovu, kuram apmēram desmit gadus smadzenēs atradās šķemba. Morozovs bija plecīgs, arī par augumu nevarēja žēloties, bet ļoti vārgs un tikko spēja pavilkt kājas, šļūcot ar čībiņām kā ar slēpēm. Viņš jau bija gulējis vairākās klīnikās un pārcietis sešpadsmit operācijas. Divas pēdējās viņam bija izdarījis Ivans Ivanovičs. Šķemba atradās dziļi ievainojuma kanālā, kurā bija radušies sīki sastrutojumi — abscesi, un ārējā fistula nedzija, vienmēr mitroja.

— Nu, ko darīsim? — neslēpjot sarūgtinājumu, vaicāja Ivans Ivanovičs, izmeklēdams Morozovu, kura stāvoklis aizvien pasliktinājās: pieņēmās galvas sāpes, vemšana, epilepsijas lēkmes un daļējas paralizēs.

— Pamēģināsim vēl, — Morozovs teica klusā balsī. Viņa seja ar melriajām uzacīm un aiz kalsenuma uzkrītoši lielo degunu, krasi uz āru izvirzītiem vaigu kauliem un ar bedrīti stingrajā zodā nosvīda aiz vājuma un satraukuma. — Citādi es tā kā tā būšu pagalam.

«Cik dažādi cilvēki!» Ivans Ivanovičs nodomāja. «Viens nevar izšķirties par operāciju, lai gan tas viņam ir dzīvības jautājums. Otrs pārcietis sešpadsmit operācijas un atkal gatavs atkārtot mēģinājumu, lai tikai stātos ierindā. Varu iedomāties, kas par karavīru viņš bijis frontē!»

— Es gribētu palūgt... — Morozovs turpināja. — Ja nonākšu līdz tam ... ja kļūšu tāds kā viens otrs . . . nu, jūs saprotat.. . operējiet mani tā kā tā. Tik ilgi, kamēr sadabūsiet to šķembu. Skaidrs?

Tādos gadījumos mēs vienmēr aprunājamies ar lnviniekiem.

Morozovs nobālēja, ja tā varētu teikt par cilvēku, kam sejā nav ne piliena asins: tās āda vērtās stingi pelēka.

- Es tagad esmu palicis viens: sieva aizbrauca un «»izveda dēlēnu līdzi, apprecējās ar citu vīru. Ko lai dara? — Morozovs nodūra galvu, taču tūlīt atkal izslējās taisni, acīm drudžaini nozibot. — Es viņu nevainoju, viņa ilgi bija mani gaidījusi. Vēl jauna, bet es no vienas slimnīcas uz otru nu jau desmito gadu. Cik ilgi lai cieš un cerē?

— Piedodiet, mīļais! — Ivans Ivanovičs sacīja. — Es nezināju ...

— Dēliņa žēl! — itin kā nesadzirdējis viņa vārdus, turpināja Morozovs, plucinādams rokās nez kādu papīru.

— Pirms aizbraukšanas viņš bija atskrējis atvadīties. Raudāja. Kad tu, tēt, izveseļosies, viņš saka, atraksti, es pie tevis atbraukšu. Dzīvosim abi divi kopā. Viņa neienāca, tikai, redz, zīmīti... — Morozovs pēkšņi iešņukstējās, bet, kaunēdamies sava vājuma, piebilda:

— Dariet tā, kā es lūdzu. Redziet, izņemot jūs, man neviena nav.

17.

Pie smagi slimajiem tuviniekus pielaida katru dienu, bet pie Natašas Korobovas gultas bija uzreiz trīs apmeklētāji un mazliet nostāk stāvēja ceturtais. Tas jau bija kārtības traucējums, un Ivans Ivanovičs, satraukts no sarunas ar Morozovu, dusmīgi sarauca pieri. Piegājis tuvāk, viņš ieraudzīja Natašku, Jeļenu Denisovnu ar iepirkumu tīkliņu, kurā redzamas tukšas stikla burkas un piena pudele, un ļoti noskumušo Vaņu Korobovu. Tas, kas stāvēja maliņā, bija Aļoša Firsovs.

— Jums jau te īsta pieņemšana! — Ivans Ivanovičs noteica, pārlaidis skatienu pulciņam, uz kuru nekādi nespēja dusmoties. — Esi sveicināts, Aļoša! — viņš uzrunāja pusaudzi un, paspiežot viņa roku, atkal atcerējās

Morozova sarunu ar dēlu. Atcerējās varbūt tāpēc, ka pamanīja Aļošas saviļņojumu un prieku.

— Vajadzēs man rīt braukt uz mājām, — Korobovs viņam sacīja. — Mans komandējuma laiks beidzies. Jau otro telegramu saņēmu no raktuvju pārvaldes: mudina izbraukt.

— Brauc, — Nataša ierunājās. — Tu redzi: es esmu mierīga. Bet meitiņas maziņas, viņām vajadzīga uzraudzība.

Nataša bija pat pārģērbusies, pareizāk sakot, Jeļena Denisovna bija paguvusi ietērpt viņu mirdzin baltā mājas jaciņā un viņas apcirpto galvu arī apsējusi ar baltu batista lakatiņu, apšūtu šaurām mežģinēm.

— Brauc! — Korobovam teica arī Jeļena Denisovna. — Vari būt mierīgs, mēs parūpēsimies par tavu sieviņu. Tikai atsūti pa druskai naudas. Rīt es arī sākšu strādāt, tomēr atradīšu laiku, lai iegrieztos še. Turklāt mums jau ir saimniecības vadītāja. — Jeļena Denisovna pamāja ar galvu uz Nataškas pusi, kura, ietinusies apmeklētāju virsvalkā, rātni stāvēja līdzās. — Kamēr brīvdienas, viņai visu ko var uzdot.

— Te ir āboli un medus, — Aļoša sacīja, sniegdams Korobovam cieši piebāztu sainīti. — Āboli ir tīri, mēs tos nomazgājām, — viņš paskaidroja, nez kāpēc sarkdams. — Un te māmiņa lūdza nodot mūsu mājas tālruņa numuru. Tas nav mūsu, bet kopējs — gaitenī, taču tas nav svarīgi. Ja kaut kā ievajagas, piezvaniet mums.

— Paldies, bet man kauns ... — Nataša teica.

— Tu pateiksies vēlāk, — ar parupju maigumu iejaucās starpā Jeļena Denisovna. — Tagad vairāk ēd un ilgāk guli, uzkrāj spēkus pirms operācijas.

— Es jau tā daudz guļu, — Nataša lēnīgi atbildēja.

«Es cenšos vairāk gulēt, lai ātrāk paietu laiks,» Nataškas ausīs noskanēja ar tuberkulozi mirstošā brāļa balss, un viņa gandrīz izbailēs pavērās Ivanā Ivanovičā.

Un visu skatieni pavērsās uz viņu.

— Vai drīz . .. operācija? — Nataša vaicāja.

— Pēc nedēļām divām vedīsim jūs uz operāciju zāli.

— Ļoti ilgi būs jāgaida .. .

— Ātrāk nevar. Steiga noder, tikai blusas ķerot, — Ivans Ivanovičs skumīgi pajokoja. — Mums iepriekš viss jānoskaidro.

— Nu, lūdzu. Mēs pagaidīsim. — Gaidot sava likteņa izlemšanu, Nataša tik daudz bija domājusi par vīru un meitiņām, ka vairs nešķīra sevi no viņiem. — Lūk, pie manis atnācis jauns ciemiņš, — piespiežot sevi pasmaidīt, Nataša piebilda. — Vai atceraties viņu? Tas taču mūsu kopējais dēlēns Aļoša. Paskat, kā izstiepies!

— Jā, Aļoša ir izaudzis ... — Ivans Ivanovičs saņēma Natašas roku un pamanīja sviedru lāsītes uz viņas pieres. — Vai sāpes arvien vēl tikpat stipras?

— Nē. Nekas... — Lai nesatrauktu Korobovu pirms aizbraukšanas, Nataša nežēlojās par savām ciešanām, bet ārstus maldināt nedrīkst: viņiem Natašas ciešanas ir vispirms slimības simptomi, nevis iemesls līdzjūtībai. — Ļoti sāp, — Nataša klusītēm atzinās.

•— Un nelabums?

— Visu laiku šķebina. Un smakas moka. Redz, nupat kā pagriezos — sāka smakot tā kā sapuvušas zivis. Jūs jūtat? Nē? Bet es jūtu. Šausmīga smaka.

— Kādēļ jums lūpas apkaltušas, it kā sakodītas?

— Nezinu, varbūt miegā nez kā .. .

— Tā ir nejēdzība! — izsaucās Sofja Šēfere, gaitenī panākusi Ivanu Ivanoviču.

— Kas noticis?

— Jaunā palātas māsa vakar izteikusi Natašai Koro-bovai rājienu par to, ka viņa ar vaidiem traucējusi savu kaimiņieni Ščetinkinu. Vai redzējāt, kādas Natašai lūpas? Māsa pati man izstāstīja. Atklājās, ka Korobovai šodien atkal bijis slikti un viņa sakodījusi lūpas asinīs, lai nevaidētu.

— Stipras gribas cilvēks ir mūsu Nataša!

— Nataša jau gan, bet kāda tad māsa?

— Viņa pie mums taču iesācēja un vēl nav iepazinusi visus slimniekus, bet Ščetinkinu saudzē pēc operācijas. Lai gan, jāsaka, šī Ščetinkina ir dāma ar lielām pretenzijām un ļoti iedomīga. Labi, ka māsa pati atzinusies: tātad šis gadījums viņu mocījis. Toties tagad neviens cits labāk par viņu nekops Natašu pēc operācijas. Ticiet

manai pieredzei. Es jau esmu ievērojis šo māsu: izskatās pēc niknas perētājas vistas.

Dažus soļus viņi nogāja klusēdami.

— Ko jūs domājat darīt ar Morozovu? — Sofja vaicāja, vēl arvien nespēdama pārvarēt dusmas. — Mēs viņam trīs reizes dienā iešļircinām sulfamīdus, bet maz labuma. Depresija aizvien pieņemas. Viņš taču jau pārcietis sešpadsmit operācijas!

— Jā. Divas pēdējās izdarīju es. Pirmoreiz es pārgriezu ievainojuma rētu un izņēmu pamatīgu cistu. Pēc tam Morozovs nejutās labāk, un mēs vēl mēnešus četrus novērojām viņu. Tad es atkal paņēmu viņu uz operāciju zāli. Bija aizdomas par abscesu. Taču adatas ievadīšana metālā šķembas virzienā — mēs to ielaidām līdz sešiem centimetriem — strutas nedeva. Mēs tikai skaidri sajutām rētas audus un neskaidri to, ka smadzeņu dziļumā atrodas svešķermenis.

— Un kā darīsim turpmāk?

— Es šodien viņu apskatīju. Jāizņem šķemba. Slimnieks pats ļoti lūdz, un vispār.. . vajadzēs riskēt.

— Bet šķemba ir sānu dobuma tuvumā, — Sofja teica un, vēlēdamās pārvarēt pamodušās šaubas, piebilda: — Morozovs, tiesa, ļoti pastāv uz operāciju. Par spīti visam slimības smagumam, apziņa viņam skaidra, viņš pilnīgi kritiski novērtē savu stāvokli.

— Tāpēc ka piere nav skarta. Labā deniņa un paura kaula apvidus ievainojums . ..

— Bet kas par ainu! Ievainojuma kanāls iet gandrīz līdz dobuma sieniņai, kur iesprūdusi šķemba, un visā rētas garumā ir sastrutojumi. Ne velti mūsu konsultanti ierakstījuši: operatīva iejaukšanās rētaudu un šķembas izņemšanai nav iespējama. Nav taču izslēgts strutojošs abscess arī aizpaura daļas iekšienē. Vai ne? — Un Sofja dusmīgi paskatījās uz Aržanovu. — Operācijas nepieciešamība tiek noliegta.

— Es tomēr gribu pārgriezt ievainojuma rētas ar elektronazi un doties dziļumā pēc šķembas. Visas nelaimes ceļas no tās. Sešpadsmit reizes izgriezti abscesi un iztukšotas cistas. Smadzeņu un mugurkaulā ja punkcijas izdarītas bez skaita. Pamēģināsim veikt ko radikālu,

iekams viņš vēl pie pilnas apziņas. Gribas spēks viņam ii neticami liels. Vai atceraties bruņusitēju Čumakovu, kas pats nogūlās uz operāciju galda karalauka hospitālī pie Staļingradas? Nāvei nav varas pār šādiem cilvēkiem. Lai gan dzīve dažkārt viņus plosa bez žēlastības, — Ivans Ivanovičs piebilda, atcerējies Morozova dēliņu un viņa sievu, kas apprecējusies.

— Tad gatavosim viņu, — Sofja noteica pēc neilgām pārdomām.

18.

Pārtraukumā starp divām sirds operācijām Ivans Ivanovičs studentu un ārstu vidū ieraudzīja acīm redzami satraukto Rešetovu, kas viņam rādīja nez kādas zīmes.

Ejot nodevis asistentam rīkojumus par nākamo operāciju, Ivans Ivanovičs izgāja gaitenī. Pavēries biedra sejā, ķirurgs uzreiz noprata, ka gadījušās lielas nepatikšanas.

— Tas attiecas ne tikai uz mani vien, — Rešetovs sacīja. Viņi bija pieraduši saprast viens otru no pusvārda.

Viņš paķēra Ivanu Ivanoviču zem rokas un veda viņu, uzmanībā saspringušu, uz savu kabinetu, garām slimniekiem, kas sēdēja ar baltiem pārvalkiem apvilktajos atzveltnes krēslos, garām rotaļās nogrimušajiem bērniem, kas bija jau pārcietuši operācijas un atveseļojās. Bērnu vidū bija arī tādi, kuriem operācija vēl gaidāma. Tie neskraidīja un nedraiskuļojās, bet kustējās cienīgi kā mazi vecīši, ģērbušies pidžamās, ar čībiņām kājās. Dažiem bija zilganas sejas un gluži melnas lūpas, citi pārsteidza ar savu anēmisko bālumu. Šie slimoja ar «balto» sirdskaiti, bet kā bālie, tā «zilganie» bija vienlīdz trausli un attīstībā iepakaļ palikuši.

Gaidot, ko Rešetovs pastāstīs, Ivans Ivanovičs tikai pavirši uzmeta skatienu slimniekiem, un galvā viņam pazibēja doma, ka jāpanāk, lai bērni klīnikā nebūtu atstāti bez uzraudzības.

Aizvēris aiz sevis durvis, Rešetovs pastaigāja pa kabinetu uz priekšu un atpakaļ un teica:

— Mums gatavo galvas mazgāšanu. Jā, jā, gan jums, gan man, gan mūsu Pro Fro! Veselības aizsardzības ministrija iecēlusi komisiju mūsu darba pārbaudei.

— Kāpēc?

— Es ar grūtībām izdabūju no Prohora Frolovica ko jēdzīgu, viņš lamājās kā krietns bocmanis. «Velns mani gumdīja,» viņš saka, «velns mani bija apsēdis,» viņš saka, «ka es pasūtīju jūsu naglas!» Viņš baidās, ka tagad pret viņu ierosinās tiesas prāvu par šo nelikumīgo operāciju. Galvenā ārste arī satraukta; viņa kopā ar Grid-ņevu bijusi ministrijā, bet tur jau jautājums izlemts, un tuvākajās dienās pie mums ieradīšoties komisija.

— Naglu dēļ?

— Ja būtu tas vien! Mēs viņiem izklāstītu savas sa sāpējušās vajadzības un trūkumus medicīniskajā iekārtā. Taču man inkriminē aizraušanos ar «metālisko» metodi, it kā es sanaglojot arī tos lūzumus, kuri ļoti labi saaugot, tāpat konservatīvi ārstējot. Bet jums ... — Reše-tovs sastomījās, saudzējot drauga jūtas un izjuzdams sašutumu viņa vietā. — Jūs grib apvainot Lidas Rubļo-vas un zēna Saveļjeva nāvē. Tā pusaudža, kurš pirms dažām dienām nomira, kad viņam pārgrieza plaušu artērijas ieeju, — Rešetovs piebilda, lai gan Ivanam Iva-novičam nevajadzēja atgādināt, kas šis Saveļjevs ir: viņš pats smagi pārdzīvoja ikvienu traģēdiju operāciju zālē un tāpēc, noklausījies biedra stāstījumu, nekā nesacīja, brīdi pat valodu zaudējis.

— Bet vai zināt, kas pielicis malku ugunskuram, kurš sakurts zem mūsu kājām? — nikni čukstot, vaicāja Rešetovs. — Tā ir jūsu Ščetinkina vai Svinkina, kurai jūs abi ar Gridņevu izgriezāt audzēju no plaušas. Viņa iesniegusi sūdzību, ka jūs, būdams Gridņeva asistents, esot rupji izturējies pret viņu uz operāciju galda, bet pēc operācijas viņu it kā visu laiku esot vajājusi neiro-patoloģe Sofja Šēfere.

— Kad viņa to paguvusi? . . . Nē, nē, es nerunāju par Sofju Venjaminovnu: viņa nevienu nespēj vajāt. Kad Ščetinkina paguvusi iejaukties šai jezgā?

— Un vai zināt, ar ko viņa sabiedrojusies? — Rešetovs, drūmi smīnot, pavērās Ivanā Ivanovičā. — Varu

derēt, ka pēc visa tā, kas bijis, jūs neuzminēsiet! Ar Tartakovsku! — viņš gandrīz vai triumfējoši izsaucās. — Šī zinātnes zvaigzne tomēr nav piedevusi man savu izgāšanos strīdū par ārstēšanas metodi. Atklājās, ka viņas ar Sčetinkinu ir draudzenes. Tartakovska, vēl no manas naglas nešķīrusies, apciemojusi viņu, un abas sadziedājušās! Bet Saveļjeva tēvu sakūdījis mūsu kopējais draugs, slavenais profesors Medvedjevs.

— Medvedjevs? Atkal tas pats kauls rīklē! — Ivans Ivanovičs iesaucās. — Man rodas pārliecība, ka nemaz tik bezrūpīgi viņi nav, šie mūsu pretinieki. Patīk gan viņam uzņemties tik daudz rūpju! Saveļjevs — tas ir cits jautājums: viņš aiz bēdām varēja sūdzēties par mani, tāpat kā Lidočkas Rubļovas māte, bet Tartakovska?! Kā viņa staroja un priecājās, kad ar kāju viss beidzās laimīgi! Goda vārds, viņa uz jums lūkojās ar iemīlējušās skatienu!

— Viņa priecājās, ka nebija kļuvusi par kropli. Tagad viņa pati var apbruņoties ar naglošanas metodi, pievienojot tai vēl kādu uzlabojumu. Bet man, cilvēkam, kas viņu strīdū pārspējis, viņa nav spējusi piedot.

— Nu muļķīgi, lai neteiktu stiprāku vārdu!

— Stiprāk jau izteicās Prohors Frolovičs. — Rešetovs negaidot sāka smieties. — Viņš vārda pilnā nozīmē saberza Tartakovsku miltos.

Ivans Ivanovičs iztēlojās Skoriju, kaismīgu kā pulveri, iedomājās viņa gudri viltīgās ačeles, un satrauktā ķirurga sejā atplaiksnījās kas smaidam līdzīgs.

— Beidzot taču piepildīsies Pro Fro karstākā vēlēšanās! Tagad viņš novājēs kā likts. Teiksim atklāti: pats nelabais nespēja viņam padarīt nenieka, bet Tartakovska viņu piegalēs.

Vakarā Ivans Ivanovičs par savām nepatikšanām pastāstīja Jeļenai Denisovnai un Varjai. Jeļena Denisovna novaidējās, bet Varja pēc ilgas klusēšanas beidzot izmeta drebošā balsī:

— Varbūt tas tev par labu.

— Kā tā? — vaicāja Ivans Ivanovičs, kas, ērtā vasaras pidžamā ģērbies, nemierīgi staigāja pa istabu uz priekšu un atpakaļ.

— Varbūt tu pievērsīsies tikai vienai zinātnes nozarei.

— Kā tā? — viņš pārvaicāja, apstājies viņas priekšā, tāds sevišķi liels savā ērtajā ģērbā.

— Paklau! — Varja dedzīgi izsaucās. — Mani tas ļoti nomoka, es vairs nespēju klusēt. Es brīdināju Ko-robovu, devu viņam padomu ievietot Natašu Burdenko institūtā.

— Kālab? — Ivans Ivanovičs vaicāja nedabiskā mierā.

— Piedod! — Varja apmulsumā palūkojās uz vīru. — Man nav nekā dārgāka par tevi, varbūt tikai Mišutka. Taču Nataša Korobova man ari dārga.

— Viņa dārga arī man. Bet kas tad isli ir? Tu netici,, ka es spēšu viņu operēt?

— Ne gluži tā, taču es baidos ... Es tev jau teicu: vajag ķerties vai nu pie viena, vai pie olra. Tu taču divas reizes operēji Morozovu, un nekas neiznāca. Bet slimais Belkins pats aizgāja, tagad viņš jau ir Burdenko institūtā.

— Kā tu to uzzināji? Vai tu ari viņu tiki brīdinājusi? — Ivans Ivanovičs uzmeta Varjai naidīgu skatienu un skarbi noprasīja: — Varbūt tu Ščetinkinas un viņas kompānijas iesniegumu arī esi parakstījusi?

— Nu, kālab tā! Tāpat jau ir smagi! Vajag taču tevi kaut kādā veidā brīdināt! Mani tu neuzklausi. Bet ja nu citi cilvēki — autoritatīvi zinātnieki. . .

— Varjeņka! — iejaucās starpā gandrīz vai apjukusī Jeļena Denisovna. — Liekas, tu cērt pāri strīpai!

— Ne es, bet pati dzīve cērt, — Varja atbildēja izmisuma pilnā niknumā.

19.

Otrā dienā pēc darba Ivans Ivanovičs nebrauca vis mājup, bet uz institūtu, lai pa ceļam iegrieztos Ļeņina bibliotēkā.

Izgājis uz plašās Kalugas ielas, kurai abās pusēs, vecu koku puduru ieskauti, dzeltēja pilsētas slimnīcu div-

slavu un trīsstāvu korpusi, Ivans Ivanovičs domīgi palūkojās visapkārt. Viņš še strādāja jau septiņus gadus. Līdzko bija beidzies karš un viņš ar Varju iebrauca Maskavā, Kalugas iela viņiem kļuva par dzimto vietu. Šeit viņš bija strādājis pie doktora disertācijas. Šeit pat, kļuvis par zinātņu doktoru un medicīnas institūtā izturējis konkursu profesora grada iegūšanai, viņš bija sācis lasīt lekcijas ķirurģijas katedrā. ŠI katedra no seniem laikiem pastāvēja uz pilsētas slimnīcas ārstniecības bāzes. Divas reizes nedēļā tās auditorijā saplūda simtiem studentu, kuri še ieradās uz lekcijām un praktiskajiem darbiem no Otrā medicīnas institūta, kas atradās Pirogova ielā. Šā institūta ārstniecības bāzes bija izkaisītas pa visu pilsētu. Tas studentiem prasīja daudz laika, toties deva viņiem bagātīgu, daudzveidīgu praksi.

Tā Ivana Ivanoviča dzīvē bija ienācis liels pedagoģisks darbs. Palikdams tāpat kā agrāk nodaļas ķirurgs, viņš sāka studentiem mācīt sava iemīļotā darba teoriju un praksi. Pērn viņa klausītāju vidū bija arī Varja Gro-mova. Lasot lekciju, Ivans Ivanovičs iztālēm redzēja sievas ogļmelno galvu. Varja aizvien nosēdās slīpās zāles pašos augstākajos solos. Dzirde un redze viņai bija lieliska, un «galerijā» viņa jutās ļoti labi.

- Es redzu kā putns, dzirdu kā zaķis, bet oža man ir kā lapsai, — viņa dažkārt jokodamās lielījās.

«Jā, daudzējādā ziņā viņa palikusi agrākā Varja: savā kautrībā, ka tikai kādu neapgrūtina, centienos būt patstāvīgai (pat uzvārdu pēc apprecēšanās paturēja agrāko) un arī mērķtiecība tā pati,» Ivans Ivanovičs domāja. «Taču attieksmēs pret mani viņa izdarījusi pagriezienu par simt astoņdesmit grādiem! Tad ta iecirta! Viņa ir rūpīga māte un uzticīga sieva,» itin kā viņu attaisnot gribēdams, Ivans Ivanovičs domāja, ejot uz trolejbusa pieturu un aizsteidzoties priekšā svētdienīgi ģērbtu ļaužu pulkiem, kas plūda uz Centrālo kultūras un atpūtas parku, kura ieeja no Kalugas ielas puses atradās starp divām senām pilsētas slimnīcām. No parka atskanēja aicinošas orķestra skaņas.

«Ļaudis atpūšas, priecājas, dejo. Varju tas nekad nav aizrāvis. Kopš es viņu pazīstu, viņa tēmē vienā mērķī

gluži kā tālšāvējs lielgabals: mācīties, mācīties un mācīties! Un visu viņa pakļāvusi šim mērķim, tai skaitā arī Mišutku un mani.»

Trolejbuss, ar garajiem «taustekļiem» skardams virs brauciena līnijas nostieptos elektriskos vadus, līgani ripoja pa pilsētas ielām. Ļaudis iekāpa un izkāpa. Ivans Ivanovičs sēdēja, dziļās domās iegrimis, ar abām rokām aptvēris izturīgo ādas portfeli. Kāds vīrs ar savu portfeli pasita uz sāniem viņa salmenīcu un atvainojās. Ivans Ivanovičs neatskatoties to sakārtoja. Viņš brauca uz zinātnisko padomi, kas noturēja sēdes institūtā divreiz mēnesī. Šodien apspriedīs jautājumu par gatavošanos jaunajam mācību gadam. Rit pēdējais brīvdienu mēnesis . . . Drīz drīz sāks čalot studentu bari . . . Bet Var ja vairs nesteigsies mazā gaismiņā uz Pirogova ielu vai uz kādu no institūta mācību bāzēm — uz Pavļika Morozova bērnu slimnīcu, uz pilsētas slimnīcu Kalugas ielā vai uz acu klīniku. Varjas studiju laiks beidzies.

«Vai tiešām, vai tiešām es nemīlu vairs viņu?» Ivans Ivanovičs sev jautāja, kad neizjuta agrākā siltuma, domājot par Varju. «Cik tā gan liela nelaime — un pirmām kārtām man pašam!» Viņam tūdaļ tēlojās visa viņu kopdzīve, dēla piedzimšana, Varjas pirmais brauciens praksē vasaras brīvdienās. Viņa kopā ar pulciņu studentu, kas arī bija beiguši ceturto kursu, brauca uz Rjazaņas apgabala Solotčas rajonu. Mišutkam toreiz tikko bija sācies otrais gads, un Varja paņēma viņu līdzi. Cik nospiedošs tukšums bija istabā, kur ikviens sīkums atgādināja par viņiem! Cik skumīgi kļuva vakari vientulībā! Un reiz viņš pēkšņi ieradās pie viņiem kā katedras konsultants.

— Mums šeit ir pat kremlis, gluži kā Maskavā, — smiedamās viņam bija teikusi iepriecinātā Varja. — Un mūsu rajona valdība arī atrodas kremlī. Tu vari man rakstīt tā: Solotča, kremlis, Varvarai Gromovai.

Kremlis bija klosteris, dibināts četrpadsmitajā gadsimtā. Tā varenās sienas, celtas no dedzinātiem ķieģeļiem, bija tālu redzamas pār Okas palieni, bet līdzās iedzīvotāju koka namiņi, rajona slimnīcas ēka un varenie sili pār dzeltenīgajiem smiltājiem. Tāda ir Solotča,

«Meščoras mežu vārti», kā savu centru lepni dēvēja solotčieši.

Var ja un Ivans Ivanovičs ar Mišutku uz rokām bija stāvējuši kraujas malā. Milzīgi garās priedes šūpoja savas kuplās galotnes pie viņu kājām, it kā traukdamās kraujā augšā. Starp priežu sarkanīgajiem stumbriem vīdēja līču pļavas, tālo mežu tumšā zilgme un zilganbal-tās mākoņu grēdas, kas slējās virs apvāršņa.

— Cik še labi, vai ne? — Varja ievaicājās. — Bet man visur labi ar tevi. — Viņa paskatījās uz Mišutku, saņēma viņa mazo rociņu. — Ar jums.

Toreiz arī bija gadījušies strīdiņi viņu starpā, taču tādas nesaskaņas kā pašlaik nebija.

«Kāpēc gan šīs nesaskaņas radās? Taču ne tikai tāpēc Solotča man šķita brīnišķīga, ka tur paveras tādi skati uz Oku un ka Meščorā ir tādi meži un ezeri. Nē, galvenais, zināms, bija viņā pašā, Varjeņkā. Un kā es vēlētos atgūt šo saskaņu starp mums!»

Izkāpis no trolejbusa, Ivans Ivanovičs steidzās uz bibliotēku. Tās vieglā un diženā, arhitekta Baženova celtā ēka allaž bija ķirurgā izraisījusi sajūsmu. Taču šodien skaistuma izjūta tikai pastiprināja viņa sirds dziļumos slēptās skumjas.

«Rada ne vien tēlnieks un arhitekts, bet arī strādnieks pie darbgalda. Un arī man gribas ieguldīt savu daļu kopējā darbā,» Ivans Ivanovičs nodomāja, ieejot viņam mīļā nama pagalmā, tā nama, kura baltzilajā lasītavā viņš bija pavadījis tik daudz neaizmirstamu stundu.

20.

No Arbata laukuma trolejbuss Ivanu Ivanoviču aizvizināja pa bulvāru mazo loku, kur nesen bija «A» vai, kā to jokodamies dēvēja maskavieši, «Annuškas» tramvaja maršruts. Tagad no «Annuškas» vairs nebija ne vēsts. Tāpat bija nozudusi «Bukaška» — tramvajs «B», kas bija braucis pa lielo Dārza loku, kur tagad aizvijās plata automobiļu trase. Līdz ar «Bukašku» bija nozuduši arī lielā Dārza loka apstādījumi: Maskavai ar tās

straujo ielu satiksmi platie asfalti bija kļuvuši nepieciešami kā gaiss.

Toties šeit, pa mazo loku, bulvāri sazēluši pilnā sparā. Spēcīgi sakuplojuši koku vainagi, zaļoja mauriņi, melnēja krūmāji visgarām alejai, smiltis rotaļājās bērni. Šeit, pie metro stacijas «Padomju pils», Ivans Ivanovičs bija pirmoreiz saticis Olgu. Viņa brauca ar velosipēdu, viegli un stingri uzlikusi uz stūres iedegušās rokas. Gaišie mati kā mīksts vilnis krita viņai pār pleciem.

Te profesors Aržanovs nikni aprāva atmiņas un piespieda sevi domāt par ko citu. Un bija par ko padomāt! Neraugoties uz Gridņeva apsolīto atbalstu, Ivans Ivanovičs saspringti gaidīja ministrijas komisiju un jau kuro reizi visos sīkumos pārcilāja atmiņā operācijas, kas bija beigušās ar nāvi.

Trolejbuss strauji nogriezās pa labi, uz Kropotkina ielu, kas bija apbūvēta ar vecām savrupmājām pārmijus ar daudzstāvu namiem. No šejienes veda taisns ceļš uz medicīnas institūtiem: jau pāri visai Lielajai Piro-gova ielai vīdēja senā Novodevičjes klostera tornis un zvanītava, kas tālumā noslēdza ielu.

Devičjes laukuma bulvāris, kas bija iespraucies kā ķīlis starp Pirogova ielu un Pļuščihas ielu. Šā ķīļa zaļo pamatni norobežo stingrs taisnstūris, kuru veido Frun-zes Akadēmijas celtne, kas slienas augstu debesīs, bet ķīļa virsotne aizstiepusies uz Pirmo medicīnas institūtu — pelēku piecstāvu namu ar gaišām kolonām pie galvenās ieejas un portikiem flīģeļos.

Otrais medicīnas institūts atrodas netālu, paralēlajā Mazajā Pirogova ielā. Izkāpis no trolejbusa, Ivans Ivanovičs devās turp pa Holzunova šķērsielu. Šķērsielas nosaukums vienmēr lika viņam spilgti atcerēties Sta-ļingradu. Tur, ugunsgrēku dūmos ietītajā krastmalā, viņš bija ieraudzījis pieminekli varonim lidotājam.

— Viņš cīnījies Spānijā, — bija teikusi Nataša Čis-tjakova.

Un palūk, šī Nataša tagad guļ Maskavas klīnikas palātā, bet Ivans Ivanovičs iet pa Holzunova šķērsielu, un viņam ir tik grūti, it kā viņš nestu uz pleciem pudiem smagu akmeni: Varja brīdinājusi Korobovu, ka viņš,

ķirurgs Aržanovs, nespēs izdarīt operāciju Natašai! «Kāpēc? Es taču prasmi neesmu zaudējis!»

Varoņa piemineklis Volgas krasta kraujā nakti bija izskatījies gluži melns. Tas bija bargs laiks — atkāpšanās dienas. Tanīs dienās bija arī mirusi mīlestība pret mīļo, neuzticīgo Olgu, un, kad Ivans Ivanovičs pazemes hospitālī stāvēja pie operāciju galda, nevis bijusī sieva, bet tikai ievainotā gulēja viņa priekšā. Mīlas jūtas tad pārgāja uz Varju. Tagad šīs jūtas viņā ir mirušas, jo tās nonāvējuši aizvainojumi, kuri cirsti ne pašai mīlai, bet tam cildenākajam, kas vadījis visu viņa cilvēcisko darbību. Un tāpēc bija tik sāpīgi, kā mīļai, garīgi tuvai būtnei nomirstot. Un tad vēl sastapšanās ar Larisu!

«Ja mums ar Varju viss būtu labi, es tikai nopriecātos par sastapšanos ar Larisu. Bet tagad atmodies bijušais, un man nav nekā, ko tam pretī stādīt! Jā, jā, jā! Nav nekā. Kas būs tālāk? Larisa taču ir brīva . . . Toties es tagad neesmu brīvs.»

ivans Ivanovičs papurināja galvu, atgaiņājot uzmācīgo domu spietu, un sāka iet ātrāk. Viņam bija publicēti zinātniski darbi: par šauto galvaskausa ievainojumu ārstēšanu, par sirds zondēšanu un sirds izmeklēšanu ar kontrastvielu. Pašreiz viņš kopā ar savu šefu Gridņevu gatavoja lielu grāmatu par iedzimtām sirdskaitēm. It kā nebūtu maz . .. Aržanova vārds kļuvis pazīstams ne vien Maskavā, bet visā valstī, arī ārzemēs, taču viņam arvien vēl šķita, ka viņš tik tikko sāk nopietnu zinātnisku darbību. Tikai operāciju veikšanā viņš jutās esam īsts meistars.

Uz Mazās Pirogova un Holzunova ielas stūra ir skaists nams ar baltām kolonām un modelētiem rotājumiem — bijušie sieviešu kursi, ko cēlis arhitekts Sokolovs. Otrais medicīnas institūts atradās šā nama pagalmā, kur izvietotas galvenā korpusa un tam blakus esošā anatomijas korpusa klausītavas. Šeit ir acu ārstes Varvaras Gromo-vas dzimtene, tepat konkursā profesora grādu bija ieguvis medicīnas zinātņu doktors Aržanovs.

Pirmais, kas Ivanam Ivanovičam dūrās acīs, kad viņš iegāja plašajā vestibilā, bija paziņojumi par disertāciju aizstāvēšanu. Viņš piegāja klāt un sāka lasīt. Larisa Pet-

rovna Firsova! Jā, arī viņa aizstāv doktora disertāciju par tematu «Barības vada defektu novēršana balsenes pilnīga atrāvuma gadījumos». Ivans Ivanovičs ļoti labi zināja, ko nozīmē barības vada ievainojums balsenes pilnīga atrāvuma gadījumā! Tā ir nenovēršama kaite, kas sakropļo cilvēku uz visu mūžu; paņēmienu, kā to izlabot, līdz šim nebija. Ivans Ivanovičs atcerējās, kā viņš pats ne vienreiz vien bija mēģinājis pavērušos caurumu ievainotā kaklā aizsegt ar ādas atgriezumu vai vietējo audu gabaliem, tomēr tie iekrita caurumā, neuzlabojot, bet vēl pasliktinot vispārējo stāvokli. Interesanti, ko gan varēja ieteikt Firsova? Ivans Ivanovičs zināja, cik spīdoši viņa bija aizstāvējusi zinātņu kandidāta disertāciju, izstrādājot metodiku deguna defektu novēršanai vienā paņēmienā. Tad viņa bija ieguvusi docenta grādu un sākusi strādāt par pasniedzēju Centrālā traumatoloģijas institūta katedrā. Viņas degunu veidošanas metodika žokļu un sejas ķirurģijā tika atzīta par vadošo. Un, palūk, atkal kas jauns! Tā tik ir Larisa Petrovna! Interesanti, vai viņai ir pretinieki? Iespējams, ka nav: plastika taču ir tik uzskatāmi efektīvs darbs! Lai gan Rešetovam arī padodas ļoti uzskatāmi un efektīvi, bet nekas nelīdz, viņu ēd nost! Ivans Ivanovičs, gluži aizmirsies, lūkojās uz paziņojumu un atcerējās, ko Rešetovs reiz bija stāstījis par Larisas jauno darbu. Rešetovs to bija nosaucis par sievietes novatores lielu ieguldījumu pēckara ķirurģijā.

«Bet nez kā Larisa, vai arī nosoda mani par «nekonsekvenci zinātnē»?» Un atkal Ivanam Ivanovičam sāka mākties virsū domas par gaidāmo komisiju, par iespējamo izsaukšanu pie prokurora, par Varjas nežēlīgajiem vārdiem un rīcību.

Padomes sēde ieilga, taču bija vēl gaiša diena, kad Ivans Ivanovičs devās atpakaļ pa Holzunova šķērsielu,

Domu pārņemts, viņš automātiski iestājās rindā pie trolejbusa pieturas. Ļaužu pieplūduma stunda sen bija garām, taču šinī pieturā gaidīja galvenokārt nevis strādnieki un kalpotāji, bet skolu jaunatne: institūtos jau sākušies iestāju pārbaudījumi.

Cičunča mētelī ģērbusies sieviete, kura stāvēja pirms

viņa, ar abām rokām sakārtoja matus, iespiedusi portfeli padusē. No sasukājuma izrisa vijīga matu šķipsniņa, plivinādamās vējā. Sniedzoties pēc tās, sieviete mazliet pagriezās atpakaļ, un tad Ivans Ivanovičs pazina Larisu.

Ar pūlēm kustinot pirkstus, kas pēkšņi bija kļuvuši salti, Ivans Ivanovičs pieskārās viņas piedurknei. Larisa strauji pielieca galvu, caur pieri palūkojās atpakaļ,, itin kā sitienu gaidot, un visa viņas seja, pat mazā auss zem kuplajiem matiem pietvīka purpura sārtumā.

Taču nākamajā mirklī viņa savaldījās, gandrīz vai augstprātīgi paskatījās Aržanovā un pasniedza roku.

— Labdien, — viņa vēsi teica.

«Jā, arī viņa nosoda mani,» Ivans Ivanovičs nodomāja, saspiežot viņas silto plaukstu un tuvu ielūkojoties acīs, ap kurām pletās spilgtajā dienas gaismā pamanāmas sīkas rieviņas.

Arī lūpu kaktiņos viņai ir smalkas, gluži kā ar nazi iegrieztas svītras, ko ievilkušas bēdas un laika nežēlīgā roka. Larisa tagad nepavisam neizskatījās tik jauna kā vakara apgaismojumā. Bet kāda daļa Ivanam Ivanovi-čam gar šiem sīkumiem,, kad viņa pati stāvēja še, sevišķi vajadzīga, tieši nepieciešama viņam šai dvēseles pārdzīvojumu brīdī!

— Es biju atbraucis uz padomes sēdi, — Ivans Ivanovičs paziņoja ne no šā, ne no tā, tik laimīgi smaidīdams, it kā viņiem abiem vissvarīgākais būtu, ka šī sēde notikusi un viņš, ārstniecības fakultātes profesors, tanī piedalījies.

— Ak tā? — Larisa izmeta, nedaloties viņa priekā, pareizāk sakot, nerodot sevī spēku tanī dalīties. — Bet es biju konsīlijā Pirmā institūta klīnikā, — viņa piebilda tādā balsī, kas nepieļāva pat domu, ka viņai šī satikšanās ko nozīmētu. Zināms, Larisa nesāktu klāstīt iemeslus, kālab ieradusies šeit, ja Aržanovs neizrādītu tādu spraigumu nevietā.

— Es lasīju par jūsu gaidāmo disertācijas aizstāvēšanu. Jūs risināt lielu problēmu! — viņš teica, aizvien vēl nenovēršot skatienu no viņas sejas.

— Mēs jau sen cīnāmies ap to, — Larisa joprojām

atbildēja tikpat atturīgi un atkal sakārtoja nepaklausīgo matu šķipsnu virs auss.

Taču neviļus viņa gandrīz ar šausmām nodomāja, ka tūlīt viņi kopā iekāps trolejbusā un blīvais ļaužu pūlis tur piespiedīs viņus vienu pie otra.

To iedomājoties vien, Larisai aptrūka elpa, sirds sāka spēcīgi pukstēt un maigā āda, acumirklī nosārtusi, pat viegli nosvīda. Dziļais iekšējais protests pret vēlēšanos kaut mirkli pieglausties pie krūtīm mīļajam, tomēr tagad tik tālajam cilvēkam, bailes izjust prieku, kam nav lemts atkārtoties, piespieda Larisu iziet no gaidošo cilvēku rindas.

— Es piemirsu . .. Man še vēl bija jāiegriežas ... — Larisa teica padobjā balsī, nepaskatoties, uz Ivanu Iva-noviču, kas viņai sekoja. — Uz redzēšanos, profesor, — viņa piebilda, ar atraidošu žestu sniedzot viņam roku.

— Larisa Petrovna! — Uzrunā «profesor» viņš noģida tikko jaušamu ironiju. — Sakiet, Larisa Petrovna, — kādas ir jūsu domas par manu darbu?

Nopietnais saviļņojums Aržanova balsī, satraukums, kas izpaudās viņa sejā, neļāva Larisai palikt vienaldzīgai.

— Kāpēc jūs vaicājat?

— Nu redziet.. . mana pāriešana no neiroķirurģi-jas ... uz sirds ķirurģiju? ... — Ivans Ivanovičs aprāvās.

Dzirdēt pašreiz no Larisas to, kas viņu bija aizvainojis ar Varjas muti, būtu viņam kā smags spriedums.

- Es jūs allaž esmu uzskatījusi par plaša, vispārēja virziena ķirurgu. Tādu es jūs atceros no frontes, no mūsu kopīgā darba hospitālī. — Larisas balss ieskanējās vēl dobjāk, taču viņa piespieda sevi pasmaidīt, lai gan šis smaids bija visai skumīgs. — Es jūs atceros tieši no operācijām krūšu dobumā, — Larisa runāja tālāk, un viņas atmiņā atausa tas, kā bija iedegušās viņas jūtas pret Aržanovu, asistējot viņam pie operāciju galda.

Kāpēc viņiem nav lemts noiet kopīgi atlikušo mūža daļu, savstarpēji palīdzot, garīgi nobriestot un kļūstot labākiem ar katru dienu? Tad nebiedētu ne laika atstātās pēdas, ne slimības, ne pati nāves melnā ēna. Tad būtu jauks arī mūža noriets, līdzīgs klusai rudens die-

nai mežā, kur lapas nobirušas un skatiens brīvi veras pa zaru sLarpu. Tomēr neviens neies kopā ar Larisu pa čaukstošām lapām klāto taciņu. Nebūs līdzās tuvā, gudrā un labā drauga, par kuru viņa velti sapņojusi tūkstošiem dienu un tūkstošiem nakšu savā bezgalīgajā vientulībā. Nu, ko lai dara .. .

Ir rudens saules spožums iztāls,

Tās siltums īsu brīdi skars —

Mirdz visa diena it kā kristais,

Un vakarā viz mēness stars.

Vai tad vientuļš cilvēks nevar priecāties par dabas un dzīves skaistumu? Atlaides, melu un neskaidru nožēlu rūgtums Larisai nav vajadzīgs. Ja viņai būtu nevis trīsdesmit astoņi gadi, bet divreiz mazāk, arī tad viņa neietu sildīties pie sveša pavarda. Mirklis zagtas laimes, bet kas būs vēlāk?

— Nē! — Larisa skaļi teica, skarbā uzmanībā vērojot, kā ļaužu straume plūda iekšā pa piebraukušās mašīnas atvērtajām durtiņām. — Es jūs uzskatu par vispārēju ķirurgu un nebrīnījos, kad kioskā pirmoreiz ieraudzīju jūsu grāmatu par sirds pētījumiem.

— Jūs to nopirkāt? — Ivans Ivanovičs pieķērās šiem vārdiem, vērodams, kā visu laiku mainījās Larisas sejas izteiksme. Ja viņa nopirkusi šo grāmatu, tas taču nozīmē, ka viņu saviļņo, vismaz interesē tas, ko viņš dara!

— Jā, zināms. Savādi, ka mēs, tik daudz gadu dzīvodami Maskavā, piedalīdamies ķirurgu biedrību sēdēs, agrāk ne reizes neesam tikušies. Mēs strādājam, rakstām abi ... un tas ir labi! — Larisa negaidot secināja, un viegls, rūgts smīns skāra viņas lūpas. — Laiks trauc neaptveramā ātrumā, jo tas piesātināts līdz pēdējai iespējai. — Palūkojusies uz Aržanovu, Larisa mundri piebilda: — Es ne tikai nopirku jūsu grāmatu, bet arī izlasīju ar zīmuli rokā. Ļoti interesanti! Sirds ķirurģijas briesmas ir tās, ka šis ir tik jauns, tik aizraujošs darbs. Tas var apreibināt galvas arī jauniem ķirurgiem, kuriem vispirms jāapgūst māka nevainojami izdarīt trūces operācijas. Bet ar jums ir citādi. Jūs varat. — Larisa brīdi klusēja un tad domīgi piebilda: — Un jums vajag to darīt.

r

— Pateicos. Kā gan man jums jāpateicas, Larisa Petrovna!

— Par ko? — Viņa sarauca uzacis un pēkšņi paskatījās uz Ivanu Ivanoviču tik silti, tik atklāti aicinoši. — Vai jūs šaubāties par sevi? — viņa vaicāja, nepaspējusi apvaldīt jūtu uzliesmojumu, un balsī izskanēja lepnums par-* viņu — ķirurgu Aržanovu. — Uz redzēšanos! — Larisa steidzīgi izmeta, nenogaidot atbildi uz savu jautājumu, un nevienmērīgā gaitā, it kā Aržanova skatiena sapīta, devās projām uz Pirmā medicīnas institūta klīnikas pusi.

21.

Larisa gandrīz aizbēga no šā cilvēka, no viņa neizprotamā satraukuma, bīdamās palikt kopā ar viņu. Tomēr, nozudusi aiz Devičjes laukuma kokiem, laukuma, kas šai vietā bija līdzīgs trīsstūra virsotnei, viņa sevi pieķēra, ka ieklausās, vai Ivans Ivanovičs nenāk nopakaļ, saprata, cik ļoti viņa to vēlas, un atskatījās. Nē, viņš nesekoja. Vai tad viņš varēja nākt? Larisas soļi pēkšņi kļuva smagi, viņa piegāja pie tuvākā soliņa un noslīga uz tā.

Kam gan vajadzīgi viņas pārdzīvojumi? Nu, patiesi: kas spēj palīdzēt sievietei, kuru pašā garīgo un fizisko spēku briedumā māc vientulība? «Apžēlojieties!» teiks kāds morālists. «Ko jūs mums stāstāt! Tas taču ir tieši Verbickas garā: krituša frontinieka atraitne nevis lepojas ar sava vīra varoņdarbu, bet sēž un raud par savu «mazo» laimi!» Jā, raud! Un vajag cienīt šīs dziļās bēdas, vajag cīnīties pret to, kas miljoniem cilvēku uz visu mūžu nolemj drausmai vientulībai, nevis norobežoties ar lozungiem, ka upuri ir nepieciešami!

Larisa, tiesa, neraudāja, tikai nomākta sēdēja, nolaidusi uz ceļiem rokas, kas frontē bija izglābušas dzīvību tūkstošiem karavīru, kas miera laikā bija veikušas tūkstošiem operāciju. Viņa gan zināja, ko nozīmē palīdzēt karavīram stāties atkal ierindā, atdot ģimenei tēvu, vīru, dēlu, un viņa nespētu dabūt pār lūpām vārdus, lai

sievietei, kas lej asaras, pateiktu: «Esi lepna! Viņš kritis par dzimteni.» īstam patriotam taču nemaz nav vajadzīgs atgādināt lepnumu!

Bet visapkārt mutuļoja dzīve. Jautri šalca koku lapotne, ko šur un tur bija apzeltījusi rudens elpa, kura jau apņēma pilsētu. Puķes koši ziedēja dobēs, un visur bija redzami jaunieši un meitenes, gan nebēdīgi jautri, gan ar rūpēm jaunajās sejās. Cik daudz paļāvības, visdrosmīgāko cerību, ar augstām prasībām saistītas virzības uz nākotni!

Pusmūža sieviete ar baltu lakatiņu ap galvu piesēdās Larisai līdzās uz sola un draudzīgi paskatījās.

— Kāpēc, māmuļ, jūs tāda bēdīga? Varbūt meitiņa vai dēliņš izgāzies eksāmenā?

Larisa pat apjuka: pirmoreiz svešs cilvēks viņu tā uzrunāja — «māmuļa»! «Un es taču patiešām esmu «māmuļa»!» viņai galvā pazibēja doma. «Aļoškam tuvākajās dienās apritēs piecpadsmit gadu. Un Taņečkai. . . Taņeč-kai jau būtu astoņpadsmitais gads.»

— Nē, mans dēls vēl nav beidzis vidusskolu, — Larisa skumji atbildēja un piecēlās.

Atgriezties klīnikā nebija nekādas vajadzības, un Larisa bez mērķa sāka iet pa ielu uz Novodevičjes klostera pusi. Lūk, jau klāt klosteris ar varenajām sarkanu ķieģeļu sienām. Tālāk, aiz klostera sienas, kapsēta. Larisa pamāja ar galvu vārtu sardzei un klusu iegāja pa vārtiem. Sērojošo eglīšu vidū baltais pieminekļu marmors, krusti, daudz grieztu ziedu, kas dvesa nīcības smaržu, — viss vēdīja skumīgu mieru. Pār pieminekļiem, krustiem un kokiem labajā pusē slējās augstā ķieģeļu siena ar šaujamlūku un logu ierobiem. Cik daudz ievērojamu cilvēku atraduši pēdējo patvērumu šai kapsētā: rakstnieki, mākslinieki, karavadoņi, aktieri! Čehova, Gogoļa, Majakovska kapi . . . Larisa gāja starp granīta un marmora veidojumiem un domāja:

«Kas par cilvēkiem bijuši! Un tomēr viņu vairs nav . . .»

Jau sensenis vecās koka Maskavas baltajos sniegos un zilganajos dūmos klosteris stāvējis kā cietoksnis, kur ieslodzīts tik daudz jaunu mūžu un sadragātu cerību.

Izeja bijusi tikai viena - uz kapsētu, ar kuru nobeidzās pilsētas iela. Drūmi viļņojušas bēru zvanu skaņas pār Maskavas apkaimes klajumiem un mežu puduriem, pār izgāztuvēm kā melns mākonis riņķojuši kovārņu bari, cellēs un baznīcu altāros kūpējušas sveces, un dzeltenīgā gaisma ar grūtībām lauzusies ārā pa pusaklajiem logiem. Šeit sēdējusi Pētera savaldītā cara meita Sofija, un vējš šūpojis viņas celles priekšā pakārto strēļu līķus, lai viņa skatītos uz saviem piekritējiem un mocītos sirdsapziņas pārmetumos. Daždažādi ļaudis še ir bijuši, un visiem atradusies vieta . . .

Larisa beidzot apstājās un palūkojās visapkārt. Kas viņu atdzinis šurp? Nu, lai viņa būtu «māmuļa». Lai sievietes mūžs ir salauzts. Lai mīļotais cilvēks pieder citai, un laimes nebūs nekad, un pārāk vēlu domāt par to. Ja, par vēlu. Ne velti mēdz teikt: sievietes mūžs — četrdesmit gadu, bet viņai jau trīsdesmit astoņi. Kālab gan sirds ir smaguma pilna? Kāpēc tādas sāpes, ja dzivē viss jau beidzies?!

— Tomēr nav tiesa, ka četrdesmit gados viss jau beidzies! — Larisa izsaucās negaidīti skaļi, gandrīz vai nikni. — Teicienu par sievietes mūžu izdomājuši banāli cilvēki! Kāpēc gan mums jātic šiem banālajiem ļaudīm? Viņi paši vis negrib ierobežot savu mūžu ar četrdesmit gadiem! Un vai es strādāju sliktāk par vīrieti? Vai dēlu esmu slikti izaudzinājusi? Līdz šai dienai man nav bijis laika ne elpu atvilkt. Nu esmu atliekusi muguru taisni, brīvi uzelpojusi, atcerējusies par sevi, un kas uzdrošināsies man sacīt: «Par vēlu, māmuļ! Laiks doties uz kapsētu!» Nē, uz kapsētu doties man vēl par agru.

22.

Piegājusi pie sava dzīvokļa durvīm, Larisa izdzirda klusinātas pianīno skaņas. Spēlēja, zināms, Aļoša, taču melodija viņai nebija pazīstama.

— Kāpēc šodien tik ilgi? — viņš taujāja, skūpstot mātes sasarkušo vaigu. — Es tevi tā gaidīju!

— Ko tu spēlēji? — neatbildējusi Larisa vaicāja, aiz

aizslietņa uzģērbjot vieglu rītasvārciņu un uzvelkot mājas kurpes.

— Redzi. . . Mēģināju komponēt. Spēlēju, spēlēju, jūtu, kaut kas iznāk. Palūk, es uzmetu ... — Aļoša no pianīno paņēma aprakstītu nošu papīra lapu, ielūkojās tanī, domīgi raucot .uzacis. — Tas manī skanēja kopš tā laika, kad mēs abi skatījāmies «Gulbju ezeru».

— Tev ir kas ļoti skumīgs.

— Jā? Tu jūti? — acīm mirdzot, Aļoša vientiesīgi vaicāja. — Man ir vajadzīgs, lai neiznāktu skumīgi vien. Es gribēju attēlot mūsu izjūtas Staļingradā. Zināms, es toreiz biju maziņš, daudz ko nesapratu, taču galveno atceros: visu to dārdoņu un dunoņu, ievainoto kareivju ciešanas un viņu labsirdību un glāstus. Nu, kas tad es viņiem biju! Un Vovka Paručins, un Vitusjka, kura gan itin neko nesaprata? Vai atceries, kā viņa piedzima pagrabā? Citi vēl smējās, it kā viņu mums nometuši bumbas vietā. Vovka arī smējās par mazulīti: galviņu kārstot, autiņus pietaisot, tomēr mīlēja maziņo. Reiz viņš teica: «Mūsu Vitusjka ir kaujinieciska. Viktorija nozīmē «uzvara».» Es prātoju: kālab gan kareivji apmīļoja mani un Vovku? Droši vien bija tā, ka viņi gan sarunājās ar mums, bet domāja par saviem bērniem; pat par tiem, kas vēl nebija dzimuši. Tātad viņi patiešām cīnījās par nākotni. Redzi, to es arī gribu izteikt.

— Nospēlē, kas tev iznācis, — Larisa lūdza, palūkojusies uz lapām, ko Aļoša bija aprakstījis, ļoti ieinteresēta. — Mūzikā esmu slikta spriedēja, tomēr ar sirdi spēju saprast.

Viņa apsēdās uz dīvāniņa, pavilka zem sevis nogurušās kājas un tā, kamolā saritinājusies, apklusa, vienīgi acis dega, liecinot par spraigo uzmanību.

Aļoša, mazliet samulsis, devās pie instrumenta.

«Kā zēns pa vasaru izstīdzējis un novājējis!» Larisa nodomāja, ar skatienu apmīļodama dēla melnmataino pakausi un jauneklīgi šauro muguru ar lāpstiņām, kas zem krekla bija manāmi izspiedušās.

Pirmie akordi Larisā modināja vilšanos un sarūgtinājumu: viss bija neskaidrs, svārstīgs, nesaskanīgs. Jaunais mūziķis kautrējās, mulsa, it kā bīdamies atkārtot

jau pazīstamus motīvus. Taču kā avots akmeņu starpā aizvien spēcīgāk lauzās ārā un savijās muzikālā tēma. Un, klau, jau sāka skanēt, atstumjot to, kas vēl nebija ieguvis vajadzīgo izteiksmi. Un tad Larisa jau pavisam aizmirsa pievērst uzmanību dēla pirmās lielākās kompozīcijas trūkumiem. Tieši to viņa toreiz bija izjutusi Staļingradā: tas ir viņas nemiers, gan bailes, gan ticība uzvarai, gan mīlestība pret saviem cilvēkiem. Asaras darīja valgas viņas acis. Te Aļoša negaidot pārtrauca spēli un sparīgi pagriezās atpakaļ, kautrīgi un laimīgi pasmaidot.

— Tālāk es vēl neesmu atradis. Vai tev nebija garlaicīgi klausīties?

— Nē, Aļoša, es klausījos ... — Larisa gribēja teikt «ar prieku», taču arī nez kāpēc sakautrējās. — Es ļoti klausījos, mīļais!

— Kaut man izdotos uzrakstīt tā, lai visi «ļoti» klausītos! — zēns dedzīgi izsaucās.

— Uzrakstīsi arī. Vai gribi, aizbrauksim uz Staļin-gradu? Rīt es operēšu kādu slimnieku . . . Mums ir smags slimnieks Prudņiks: gan pēc rakstura, gan pēc slimības gaitas smags. Es viņu operēšu, uzmanīšu līdz šuvju no ņemšanai, un tad mēs aizbrauksim, iekams nav beigušās brīvdienas.

Aļoša pat nobālēja aiz saviļņojuma.

— Es ļoti vēlētos pabūt Staļingradā, māmiņ!

Viņa jauneklīgajā, neizlīdzinātajā balsī izskanēja kas vairāk nekā prieks, un Larisa nodomāja:

«Kāpēc gan viņš agrāk nekad neierunājās par braucienu uz Staļingradu?»

— Es zināju, ka mums ... ka tev tur būs ļoti sāpīgi! — viņai negaidot, Aļoša atbildēja un stāvēdams pārlaida pirkstus pār taustiņiem. — Redzi, tā. ..

Un Larisa patiesi sajuta sāpes — vai nu no Aļošas vārdiem, vai arī no skaņām, ar kurām pianīno atbildēja uz viņa vieglo pieskārienu.

— Kas tev par lielām ķepām aug, Aļoška! — Larisa teica, saņēmusi viņa prāvo roku un caur asarām aplūkodama stipro plaukstu un spēcīgos pirkstus. — Man

vienmēr šķita, ka mūziķiem jābūt ar smalkām un maigām rokām.

Aļoša domīgi paraustīja plecus.

— Tieši otrādi, māmiņ. Pianistam maza roka ir slikts rīks. Pie mums nesen atskaitīja ļoti spējīgu meiteni tikai tāpēc, ka viņai ļoti mazas rociņas. Tas, zini, bija modē astoņpadsmitajā gadsimtā . . . Iedomājies: pie klavesīna sēž dāma vai kavalieris, un pār taustiņiem — tos speciāli nokrāsoja melnus — lidinās tieviņas, mežģiņu aprocēs tērptas rokas, tādas baltas kā cukurs. Skaisti? Taču tikai kamermūzika, kas domāta viesistabai. Turpretim mēs izejam plašā auditorijā. Un vai zini: klavieres — tas ir īsti fizisks darbs. Lai izdabūtu no instrumenta visu, vajadzīga spēcīga roka. Paklausies.

Aļoša atkal piesēdās pie pianīno un, uzsitis dažus spēcīgus akordus, ar dziļu izjūtu, ar īsti artistisku spožumu sāka spēlēt Skrjabina prelūdiju.

Larisa pārsteigta lūkojās uz dēlu. Viņas mazais Aļoša jau izaudzis par nopietnu muziķi izpildītāju. Zināms, viņš būs arī komponists.

«Es viņai vēl iepatikšos. Es tā kā tā še mācīšos!» viņai ienāca prātā sarūgtinātā puisēna stūrgalvīgie vārdi, kad viņu neuzņēma mūzikas skolā.

Un iepatikās arī, viņš patiešām mācās! Jā, jebkurš tēvs varētu lepoties ar tādu dēlu .. .

Nakti Larisa gulēja slikti: viņai rādījās murgu pilni sapņi un bija te karsti, te it kā ledaina elpa pārskrēja pār ādu no matu saknēm līdz pirkstgaliem. Bet, kad Aļoša pamodās, viņa jau sēdēja pie galda apģērbusies, lai dotos uz darbu, un vēl kaut ko apdomāja, izgriežot modeli no baltas papīra lapas.

— Vai tu šodien būsi Traumatoloģijas institūtā? — Aļoša apprasījās, karavīra ātrumā pieceldamies no gultas un uzvilkdams pidžamu.

Larisai patika viņa noteiktās kustības un izveicība, kas nesaskanēja ar mietpilsonisko priekšstatu par mūziķa profesiju, it īpaši izcila mūziķa, par kādu attīstījās viņas dēls.

— Nē, šodien es būšu hospitālī. ..

— Vai tu tur satiecies ar Ivana Ivanoviča sievu?— AJoša negaidot vaicāja, izlīdzinot segas kroku.

Šķēres Larisas rokās nodrebēja, un griezums iznāca nelīdzens.

— Zināms, — viņa pēc brīža atbildēja. — Un tad?

— Tāpat vien... Es arī viņu satieku pie Natašas Korobovas. Taču viņa man ne visai patīk.

— Kāpēc tad ne?

— Nezinu... Mišuks — tas nu gan! īsts spēkavīrs. Un cik jocīgi viņš izrunā vārdus! Vakar viņš pagalmā ķircināja tādu pašu knauķi. «Vai aidmirli,» viņš saka, «kā tevi al kalatu tita?» Tātad ar galošu situši? Komiķis, vai nav tiesa?

— Jā, komiķis. Bet kādā pagalmā tu viņu redzēji?

Aļošas kakls zem īsi apgrieztajiem matiem tumši pietvīka.

— Viņu pagalmā, Aržanovu.

— Ko tad tu pie viņiem brauci?

— Es ne pie viņiem. Es ... es pie Gaļinas Ostapovnas.

— Aļoša . . .

— Jā, māmiņ. — Viņš nolika spilvenu vietā un apjucis paskatījās uz māti. — Es jau ne tikai pie Gaļinas Ostapovnas . .. Mēs vēl drusciņ pastaigājāmies ar Na-tašu Hižņaku. Viņai ir jauka māte. Kad es ar viņu iepazinos, tūlīt atminējos mūsu feldšeri Hižņaku. Es viņu biju gandrīz piemirsis, bet tur tik skaidri iztēlojos acu priekšā, it kā vēl vakar būtu viņu saticis. Un man viņas kļuva ļoti žēl.

— Natašas?

— Nē, viņas mātes. Un Natašas arī! — Aļoša steigšus piebilda, bīdamies, ka viņu var sākt turēt aizdomās par nepatiesīgumu. — Viņu pagalmā iestādītas puķes. Dobes — tīrais brīnums!

— Tātad jūs pastaigājāties pagalmā?

— Jā . . . — Un Aļoša steidzās uz vannas istabu, lai ietu zem dušas un tiktu vaļā no turpmākās iztaujāšanas. Viņš taču nevarēja teikt, ka viņa braukāšanai uz Ļeņin-gradas šoseju galvenais iemesls ir vēlēšanās redzēt Aržanovu! Tomēr bija pierādījies, ka ieraudzīt Ivanu Iva-noviču nemaz nav tik viegli. Arī vakar Aļoša nebija

viņu sagaidījis. Mišutkam nebija nekādu ziņu par tēvu, bet griezties pie Varvaras Vasiļjevnas, kas pieskatīja bērnu, Aļoša nekad nebūtu iedrošinājies.

— Bet vai tu zini, kas šodien par dienu? — Larisa vaicāja, kad viņš bija atgriezies istabā.

— Kā nu ne! Šodien man paliek pilni piecpadsmit gadi. Vai tu domāji, ka esmu aizmirsis?

— Nē, es tā nedomāju. — Larisa atvēra skapi un izņēma no tā divus plakanus sainīšus. — Te tev būs dāvanas.

Sainīšos bija balts zīda virskrekls ar aprocēm un podziņām kā pieaugušam vīrietim un grāmata «Mocarta dzīve», grezns izdevums, iegādāts bukinistu veikalā.

— Pateicos! — Aļoša maigi noskūpstīja māti. — Tu man esi labākā par visiem pasaulē.

«Māmuļa,» Larisa atcerējās un pasmaidīja skumji un lepni.

23.

Operācija patiešām bija gaidāma nopietna. Slimniekam Prudņikam, kas ar savu sliecību uz skandāliem, kā arī ar sarežģījumiem, kas radās pēc visām ārstēšanām ar ķirurģisku iejaukšanos, bija pazīstams tālu aiz hospitāļa robežām, ārsti nebija spējuši uzreiz izveidot pienācīgu Filatova stiebru. Vēl grūtāk bija izārstēt strutojošos ievainojumus sejā un uzlabot vispārējo veselības stāvokli. Pēdējo divu mēnešu laikā Larisa bija rūpējusies par viņu kā par mazu bērnu.

— Doktor, man taču tagad aknas nesāp! — Prudņiks bija protestējis pret viņas parakstīto ārstēšanu. — Iztaisiet man degunu!

— Jums nebūs laba deguna, iekams nenokārtosim vielu maiņu.

— Kas tad tam par sakaru?

— Vistiešākais.

Prudņiks bija nopūties, taču paklausījis.

Ieradusies hospitālī, Larisa pārģērbās un devās uz nodaļu, kur viņai vajadzēja izmeklēt un konsultēt slim-

niekus, kam bija gaidāma operācija. Tur viņu gaidīja Poļina Osipovna ar saviem slimniekiem. Ieradās arī Varja ar neveiksminieku Berjozkinu — nekāda uzlabošanās viņam nebija sākusies.

— Paskatieties, Larisa Petrovna, — tūlīt ieņēma pozi-ciju enerģiskā Poļina Osipovna un, ar mazajām rokām stingri turēdama aiz pleca savu pacientu, uzvaras priekā izbīdīja viņu priekšā. — Paskatieties, kādu acs dobumu es viņam izveidoju protēzei! Pievērsiet uzmanību, kāds aizvērums iznācis plakstu kaktiņos, ko? ... Nu, nu, aizmiedz aci! Tikai viņš loti skops, neatļāva man skropstu izveidošanai paņemt strēmelīti no uzacs, un es izgriezu, palūk, no šejienes! — Poļina Osipovna, saudzīgi noliekusi slimnieka noskūto galvu, parādīja rētiņu aiz viņa auss, un atkal vientiesīgs, jauks uzvaras prieks atmirdzēja viņas sejā un dzidrajās, pelēkajās acīs. — Vai labi? Viņš ir optimists un jau joko, it kā skropstiņas viņam tā augot, ka grūžot apsējumu nost. Es baidījos, ka matu saknītes atkal nepārcietīs transplantāciju un atmirs! Sākumā taču neizdevās: ādas strēmelīte pieauga, bet matu saknes aizgāja bojā, un palika kails Iransplan-tāts. Es ilgi noņēmos ar to. Bet šopavasar skatos: ved pārstādīšanai kokus kopā ar lielu zemes piku. Tad es nodomāju: matiņiem tāpat kā kokam vajadzīga barība. Pašā plakstiņā tauku šūnaudu gandrīz nav, tātad plakstiņu veidošanai jāņem strēmelīte ar taukiem, lai to ieliktu plakstiņa iegriezumā kopā ar zemādas krēmu. Pamēģināju. Saknītes palika dzīvas, un skropstiņas saka augt. Vai redzat? Arī viņam aug! Kad ieliks protēzi, būs lieliski. Un bija bezveida bedre! Tikai, paraug, še .. . — Poļina Osipovna ar nerimtīgajiem pirkstiem atraisīja pārsēj urnu un lūdzoši paskatījās uz Larisu.

Jā, zemāk bija ļoti slikti: deguna vietā rēgojas caurums, un lūpa nokārusies.

Arī slimnieks, kam satraukti lūdzošs izskats, ar vienīgo aci cieši veras Larisā. Zināms, doktore Firsova pratīs viņu paglābt no šās smagās kroplības. Ne velti slimnieki, kas ārstējas hospitālī, dievina viņu. Tikai Varju, kas še ieradusies Berjozkina dēļ, Larisas zināšanas un pieredze tagad nespēja noskaņot labvēlīgi. Kopš ta

laika, kad Varja bija sākusi justies vientuļa, kopš bija dzirdējusi aizmigušā Ivana Ivanoviča saucienu ... Tai naktī viņa bija atmodusies ne vien no miega, bet arī no aklības, kas viņu turējusi savā varā tik daudz gadu.

«Tomēr nevar būt, ka viņš mani vairs nemīl kritikas dēļ. Arī viņš ir ass un atklāts cilvēks. Tātad viņš nekad nav mani mīlējis? ... Neliekas arī, ka viņš būtu Larisai atklājis savas jūtas.» Varja ielūkojās drūmajā un bālajā, rūpju pilnajā Larisas sejā. «Varbūt viņai jau ir mīļots cilvēks. Vai tiešām viņa pa šiem gadiem nebūtu nevienu iemīlējusi?»

— Jūs arī gribējāt savu slimnieku parādīt Larisai Pet rovnai, — Poļina Osipovna atgādināja.

Varja attapās:

— Jā, jā! Tas ir Berjozkins ar glaukomu, kuram mēs abas izdarījām operāciju. Jūs man asistējāt.

Larisa sarauca uzacis, pūlēdamās atcerēties. Daudz slimnieku iet caur viņas rokām . . . Un cik daudz reižu viņai vajadzējis asistēt: gan vecākajiem kolēģiem, gan tādiem jauniem ārstiem kā Varja, gan studentiem, kas kārto sestā kursa subordinatūru. Larisa itin nemaz negribēja Varju pazemot ar neuzmanību, tomēr tai šķita: Larisa tīšām izliekas, ka neatceras. (Nu, vai nu to var aizmirst!) Un Varju tas ļoti aizvainoja: visur viņa juta šās sievietes pārākumu. Taču viņa pārvarēja īgnumu un sāka paskaidrot:

— Berjozkins pieprasa, lai es viņam izņemot slimo aci, taču man negribas viņu kropļot. Palūk, cik daudz pūļu pieliek Poļina Osipovna, lai izveidotu acs protēzi, bet še, lai gan nav redzīga, tomēr dzīva acs!

— Nu, apskatīsim!

— Varvarai Vasiļjevnai taisnība: aci vajag saglabāt, — Larisa pēc apskates teica Berjozkinam. — Izņemt var ātri, bet tad jums pastāvīgi būs jānēsā melnā pārsaitē vai acs protēze. Atgūt redzi šai acij nav iespējams, un veltīgi mēs jums cerības nedosim. Taču sāpes vajag novērst. Negribas tālab ķerties pie pēdējā līdzekļa — pārgriezt redzes nervu, labāk mēs jums izdarīsim vēl vienu operāciju — izgriezīsim šauru cīpslenes strēmelīti. Tas dažkārt ļoti palīdz. Mūsu ārsti šo ierosmi guvuši no

klīniskās acu slimnīcas, — Larisa vērsās pie Varjas. — Lūk, kur jums vajadzētu iet iegūt kvalifikāciju!

— Es jau iesniedzu pieteikumu, — Varja sausi atteica, it kā gribēdama atvairīt jebkuru Larisas iejaukšanos savās personīgajās darīšanās. Taču klusībā viņa nodomāja: «Larisa Petrovna cenšas būt pilnīgi patstāvīga sejas slimību ārstēšanā. Neko nepalaiž garām. Vai viņa šai ziņā nelīdzinās Ivanam Ivanovičam?»

— Tātad gatavosimies operācijai?

— Jā,.es pati operēšu, un jūs man palīdzēsiet, — Larisa izlēma. — Kā jūs domājat, Berjozkin?

— Nu, ko lai dara, ja jums nav apnicis, pamēģiniet vēl. Tikai par skaistumu gan man maza bēda!

— Pašreiz jums par skaistumu maza bēda, bet, kad novērsīsim sāpju sajūtu, uzreiz pieprasīsiet, lai padarām jūs arī skaistu.

Pēc konsultācijas izejot ar Berjozkinu gaitenī, Varja atkal ieraudzīja Prudņiku, kas bija ļoti uzbudināts.

— Tu man te neizdomā visādus stiķus! — viņš kliedza, brukdams virsū jauniņai palātas māsai. — Diezgan esat mani barojuši ar gaidīšanu! Un nelien un nekā nepļāpā Larisai Petrovnai!

— Būs taču slikti, Prudņik! Man nav tiesību klusēt! Nedrīkst operēt, ja slimniekam temperatūra. Jums taču ir drudzis ...

— Tu pati esi purva drudzis! — Prudņiks izrāva māsai no rokām termometru, pārlauza to, nosvieda zemē un niknumā devās viņai klāt. — Es tev . ..

— Tā nedrīkst! — Varja sacīja, nostājoties starp kausli un nobiedēto meiteni. — Mēs jūs ārstējam un atbildam par jūsu veselību, bet, ja jūs sāksiet mūs traucēt, jums pašam būs sliktāk.

— Nebūs vis! Esmu nomocījies ar nolādēto kroplību. Es sāku jūs visus nīst! Vācies projām, citādi izdauzīšu tavas šķībās acis!

— Ek tu huligān! — pārmetoši izsaucās nosvērtais Berjozkins. — Es, palūk, jau vairākus gadus beidzos nost aiz sāpēm. Tādas sāpes acī, ka gribētos to izraut! Vai tiešām lai es arī mestos cilvēkiem virsū?

— Kas še par troksni? — Larisa vaicāja, parādīdamās

uz sliekšņa. — Alkal jūs, Prudņik? Jums taču šodien nolikta operācija!

— Viņu krata drudzis. Viņam ir temperatūra, — paziņoja Varja, slimnieka niknā izlēciena satriekta: neviens nekad vēl nebija pazemojis viņas nacionālo pašcieņu.

— Turi muti, gar to tev nav daļas! — Prudņiks viņu pārtrauca.

— Ja jūs neatvainosities Varvarai Vasiļjevnai, mēs šodien pat izrakstīsim jūs no slimnīcas! — Firsova teica, nepaceļot balsi.

«Izrakstīsim no slimnīcas!» Prudņikam uzreiz atausa atmiņā, kā viņš reiz bija pamodies . . . Naktī pārsējums viņam bija noslīdējis no sejas, un sieva, paslējusies gultā, cieši skatījās uz viņu. Sievas skatienā viņš šķita manām pat riebumu. Un cik reižu, sēžot pie galda, viņš bija izjutis slimīgu kaunu sievas un bērnu priekšā, kad ēdiens no viņa sakropļotās mutes lija uz krūtīm! . .. Huligāns?! Nē, viņš neguva nekāda apmierinājuma no saviem skandāliem. Bet kāpēc gan viņam visu mūžu jācieš šīs mokas?

— Larisa Petrovna!

— Bez izrunām! — Larisas acis vērtās gluži melnas, un viņas seja pauda tādu valdonīgumu, ka Prudņiks apjuka.

— Es vairs tā nedarīšu, Larisa Petrovna! Tā bija pēdējā reize, goda vārds!

Firsova stāvēja nekustīgi, it kā nedzirdot viņa vārdus. Pārāk bieži viņa bija frontē tikusies ar nāvi, lai izbītos no nekauņas, kura liktenis pilnīgi atkarīgs no viņas. Prudņiks to juta, aiz kauna un dusmām pietvīka gluži sarkans un pavērsās pret Varju:

— Piedodiet, doktor, manu rupjību!

— Ne tikai rupjību, bet politisku huligānismu, — Larisa iebilda, un Prudņiks padevīgi atkārtoja:

— Piedodiet politisku huligānismu.

— Tā ir cita runa. Ja temperatūra paaugstināta, operēt nevar. Operēsim jūs nevis tad, kad jūs iedomāsities, bet kad mēs to atradīsim par lietderīgu. Skaidrs?

— Skaidrs.

— Ejiet uz palātu!

— Klausos, uz palātu!

— Pat baigi redzēt, cik ļoti cilvēks var izlaisties! — Larisa noteica tādā pašā mierīgā balsī, ar skatienu pavadot aizejošo Prudņiku.

24.

Kad Berjozkins bija aizgājis uz acu slimību nodaļu, Varja atgriezās pie galda, kur bija viņa slimības vēsture, un sāka pierakstīt konsultanta slēdzienus. To darot, Varjas rokas tā drebēja, ka grūti bija nepamanīt viņas satraukumu. Juzdama Varjas piesardzību, arī Larisa pēdējā laikā bija sākusi izturēties pret viņu atturīgi, taču Prudņika tracis pat viņu izsita no ierastajām sliedēm.

— Nevajag uztraukties slima cilvēka izlēciena dēļ, Varjuša! — viņa silti teica kā citkārt frontē.

Tad Varjai iedrebējās arī lūpas, un viņa klusu izdvesa:

— Es neuztraucos šo muļķīgo un ļauno vārdu pēc.

— Kāpēc tad? — Larisa pieliecās un arī nosarka: viņai tieši acīs pētījoši raudzījās tāds cilvņķs, kas neatzīst nekādu melīgu izlocīšanos un kompromisus.

— Man ar jums, Larisa Petrovna, jāparunā personīgā lietā. Taču šeit nav ne īstais brīdis, ne vieta par to runāt.

Larisa mirkli klusēja, sakārtodama domas. Šai brīdī viņa nepavisam neizskatījās pēc valdonīgās ķirurģes, kādu viņu tikko bija redzējusi Varja: viņas seja vērtās ļoti sievišķīga, brīnum jauka trauksmīgajā neizpratnē, bet vēlāk atskāruma apstarota.

— Es varu šeit uzkavēties, kamēr jūs pabeigsiet darbu, un tad brauksim uz mājām pie manis, — viņa teica, paskatījusies pulkstenī.

Atlikušo dienas daļu Varja strādāja kā vienmēr. Nē, šodien viņa vēl uzmanīgāk izturējās pret slimniekiem. Bet pārtraukuma laikā dežūristabā, kur ārsti dzēra tēju un ēda no mājām līdzi paņemtās sviestmaizes, Poļina Osipovna pievilka Varju sev klāt un līdzjūtīgi vaicāja:

— Kas jums kaiš, bērniņ?

— Nekas. Tāpat vien ...

— Neizskatās vis, ka būtu «tāpat vien». Vai jūs vēl aizvien uztrauc mūsu negantnieks Prudņiks?

— Jā, — Varja negaidot sameloja.

Viņa pašreiz nespēja pieļaut, ka viņai justu līdzi, un varbūt tāpēc atkal atcerējās Poļinas Osipovnas radošās domas apbrīnojamo tvērienu. No zemes pikas pie milzīga koka saknēm — uz niecīga matiņa sakni. Un acs kakliņa aizvērums . ..

«īsia māksliniece! Viņa arī mājās ir tikpat neatlaidīga, nevis tāda kā es!»

Zināms, šī sieviete tāpat kā Jelena Denisovna vai arī Gaļina Ostapovna spētu gluži kā māte dot Varjai labu padomu, tomēr Varja gribēja pati tikt galā ar savu sirdi.

«Jā, še jāizlemj mums pašiem un nevienam citam,» Varja domāja, vienaldzīgi vērodama savus kolēģus, kas atpūtas stundā bija jautri kā studenti. «Es neesmu Olga un nedomāju ne klusēt, ne izsekot. Un viņi abi ir nopietni cilvēk \ viņi mani nekrāps!»

Varja un L'arisa abas kopā izgāja no hospitāļa. Kamēr viņas gāja līdz trolejbusam un pēc tam brauca uz Kalu-gas ielu, aū-'s klusēja, vienlaikus kļuvušas gan tuvas, gan naidīgas viena otrai. Nelaimes kopība viņām tika aizvien redzamāka, un abas mokoši domāja vienu un lo pašu: pie kā gan novedīs neizbēgamā saruna? Bija mirklis, kad viņas bija gatavas izšķirties pusceļā, taču pierādījās, ka izdarīt to bez kāda Prudņika iejaukšanās nav iespējams.

Varja pirmoreiz brauca pie Larisas. Viņa sēdēja Larisai blakus uz mīkstā, divvietīgā dīvāniņa pie atvērta loga un novērsusies raudzījās te uz ielas pelēko asfaltu, pa kuru steidzās vasarīgi ģērbušies ļaudis un brāzmains,, silts vējš dzenāja nez kādus papīrīšus, te uz namu masīviem, plaisās starp kuriem pavērās no dūmakas blāvi zilās debesis, kur slīdēja izspūruši mākoņi. $ie niknie mākoņi, sutoņa trolejbusā, vējš, kas plandīja raibos sieviešu ģērbus un lakaiiņus un reizē arī apvēdīja cilvēku nosvīdušās sejas, — viss, vēstījot negaisu, pastiprināja Varjas nemieru. Neskatoties uz Larisu, Varja redzēja viņas skaistās, uz ceļiem noliktās rokas un, tāpat nere*

dzēdama, iztēlojās viņas pašreiz sadrūmušo seju zem kuplā matu vainaga, kuri nepakļāvās pat pavāra galvas segai līdzīgajai ārsta cepurītei, kas tos ik dienas saturēja. Un viss Larisas augums pauda, ka viņa ir nepadevīga, nebaidās no dzīves. Tikai kālab, kālab gan viņa atkal nostājusies Varjai ceļā?!

Varjā uzvirda naids pret Larisu, tas žņaudza krūtis, līdz sāka trūkt elpa, līdz noreiba galva, līdz sāka zvanīt ausīs. Un Varjai tā gribējās ātrāk pārcirst mezglu, kas saistīja viņas likteni un viņai mīļo cilvēku — Tvana Iva-noviča un Mišutkas likteni ar šo sievieti! Nekādi citi vīra atsvešināšanās iemesli Varjai pašlaik nenāca ne prātā.

— Šeit nu mēs dzīvojam! — Larisa noteica, saspringti pasmaidot, kad viņas lifta kabīnē brauca uz lielā nama sesto stāvu.

Kamēr viņa sadabūja atslēgu no somas, Varja gluži kā tramīgs zvērēns iesānis vēroja viņas kustības. Pati no sevis galvā iezagās doma, ka Ivans Ivanovičs jau ne vienreiz vien stāvējis šai laukumiņā, ieradies še gan kopā ar Larisu, gan viens pats.

Un pēkšņi tik karsts vilnis iesitās Varjai galvā, ka viss sāka griezties.

— Kas jums? — Larisa ātri pagriezās atpakaļ, nepamanot, bet drīzāk sajūtot viešņas savādo kustību, viņai pieķeroties pie kāpņu margām.

— Nekas ... Es tikai.... paklupu. — Varja pameta skatienu uz kaimiņu dzīvokļa durvīm un pasmīnēja, pareizāk sakot, piespieda sevi pasmīnēt: — Cik daudz kastīšu! Kam viņiem tik daudz pastkastīšu?

Durvis no vienas vietas bija nokarinātas ar pastkastītēm. Skārda un paštaisītas, no finiera izzāģētās un no dēlīšiem sanaglotas ... Un milzums zvanu pogu un norādījumu, kam un cik reizes zvanīt.

— Sešas, septiņas ... Astoņas pastkastītes, — smaidīdama ar nobālušajām lūpām, Varja skaitīja. — Smieklīgi! Vai tad tur tik liels dzīvoklis?

— Dzīvoklis? Nē. Tikai iemītnieki sanīdušies un katrs iekārtojis atsevišķu saimniecību.

— Un jūs? .. .

Mēs ar saviem kaimiņiem dzīvojam draudzīgi.

Un atkal, pārkāpjot slieksni, Varja iztēlojās, kā šeit n.iris viņas Ivans Ivanovičs. Firsovu istabā viņa pārlaida skadru skatienu vienkāršajai iekārtai. Dīvāns, uz kura droši vien guļ Aļoša. Aiz sabīdītā aizslietņa šaurā, jaunavīgi spodrā Larisas gulta. Rakstāmgaldiņu, redzams, bieži lieto. Uz ēdamgalda, kas pārklāts ar galdautu un virs tā vēl ar gaišu vaskadrānu, vairākas grāmatas zem /.emu nolaistā abažūra un astras kristālā vāzītē, bet uz pianīno krāšņs dāliju un gladiolu pušķis fajansa krūzē, kas rotāta ar reljefā darinātiem zīmējumiem. Istaba ir lira, daudz grāmatu. Pa lielo logu, ko aizmiglo balta tilla aizkara krokas, redzams daudz Dienvidrietumu rajona jaunceltņu. Atvērtajā vēdlodziņā sitas pirmsnegaisa vējš. Un neviena portreta pie sienām, tikai virs dīvāna jaunas meitenes fotouzņēmums, kurai apgriezti un uz sāniem sasukāti taisni mati. Ejot pie galda, Varja ielūkojās vērīgāk: vai patiesi Aļošam jau radusies kāda simpātijā?

Taču nē, tie nav meitenes vaibsti. Melnacis jauneklis domīgi, mazliet smaidīdams, lūkojas uz Varju: Oļegs Koševojs, fašistu nomocītais Krasnodonas varonis! Varja vēlreiz vērīgi paraudzījās visapkārt. Viņa pamanīja Ļeņina sējumu uz Larisas galda, atvērtu svešvārdu vārdnīcu, lielu grāmatu — «Tēvijas kara pieredze».

Larisa mierīgi, it kā sirdij tuvās ligzdas aina būtu viņai atdevusi pašapziņu, staigāja pa istabu, te klusītiņām šķindināja traukus mazajā bufetē, kas bija iespiesta stūrī aiz skapja, te steidzās uz virtuvi, dodot Varjai iespēju aprast ar jaunajiem apstākļiem un uzkrāt speķus grūtajai sarunai.

Vai tiešām Ivans Ivanovičs būtu nācis uz šejieni? Vai tad Varja pati būtu spējusi atvest mājās mīļāko, kuru ieraudzītu Mišutka?! Mīļākais? Ivans Ivanovičs? Varja sadrūma, un viņai pēkšņi sametās kauns, tāds kauns, ka pat mazās austiņas sāka kvēlot kā ugunī.

Varja atcerējās ķirurga Aržanova saudzīgo izturēšanos pret viņu — meiteni, kas viņā iemīlējusies, — pirms viņa sievas Olgas atbraukšanas uz Kamenuškas zelta raktuvēm. Viņa, Varja, taču bija iemīlējusi Aržanovu kopš pirmās satikšanās, kopš tā laika, kad viņš Varju

bija izārstējis raktuvju slimnīcā un kļuvis viņai par paraugu dzīvē. Un kā viņš bija izturējies vēlāk, pēc šķiršanās no sievas? Un frontē? Nē, visa Ivana Ivanoviča izturēšanās, visa viņa morālā seja nedeva viņai nekādas tiesības domāt slikti par viņu! Nekad viņš neies pie sievietes tikai aizraušanās dēļ vien!

«Bet Larisu Petrovnu viņš mīl!» Varjai teica nežēlīga iekšējā balss. «Viņš sapnī sarunājas ar viņu, sauc viņu. Viņš pēdējā laikā ir pavisam atsalis pret mani. Man tas ir slikti. Taču viņiem labi abiem kopā! Un vai tad mīlu var saukt par sliktām jūtām?»

Varjai pat karsti metās no tādām domām, un viņa apsēdās pie galda, ar visu būtni sajuzdama Larisas klātieni; viņas soļu troksnis, elpa, gaisa virmo jums. kad viņa pagāja garām, — viss nomāca.

Un kāpēc gan lai komunists Aržanovs neatnāktu istabā, kur mīl Koševoju un lasa Ļeņinu? Tad jau drīzāk viņš neieradīsies tur, kur pret viņiem izturas vienaldzīgi. Ja labi padomā, visiem padomju cilvēkiem ir dārgs kā viens, tā otrs, un tas nevienam netraucē iemīlēties, šķirties un kļūdīties. Tomēr Ivans Ivanovičs nav vieglprātīgs puika, viņš nebītos pasacīt taisnību sievietei, jo vairāk tik stiprai, kādu sevi iedomājās Var ja. Ja viņš klusē, tas nozīmē, ka viņam nav sliktu nodomu pret Varju un viņas bērnu. Iespējams arī, ka viņš atkal aizrāvies ar Larisu, — te Varjai it kā kvēlojošu oglīti kāds piegrūda pie sirds — ja viņš arī aizrāvies, tad tagad droši vien cenšas pārvarēt viņam nevajadzīgās jūtas. Kālab gan viņa nevis saņem drosmi un nogaida, bet sāk Ivanu lvanoviču pastumt uz otru pusi? Vai tas nenozīmē labprātīgu atteikšanos no mīļotā cilvēka, nevis cīņu par ģimenes saglabāšanu? Lai jau viņš pats izlemj un izvēlas! ...

25.

— Es klausos, Varvara Vasiļjevna, — beidzot teica Larisa, uzlikusi uz galda litra tilpuma termosu ar uzlietu tēju, cepumus, cukuru, vairākus šķīvjus ar uzkožamiem, un apsēdās viešņai iepretim.

— Es gribēju... Es gribēju aprunāties... — Varjai atkal pārskrēja karsts un auksts pār kauliem. Sviedru lāsītes kā rasa iemirdzējās viņai uz virsdegunes. — Es biju nodomājusi aprunāties ar jums kādā ļoti personīgā jautājumā, tomēr nolēmu: labāk nevajag.

— Ko nevajag, Varja? — Larisa tramīgi izslējās taisni. Pamanījusi Varjas saviļņojumu, viņa tūlīt noprata, par ko viņa grib runāt. Ja tas būtu tādas muļķīgas greizsir-des kā Raječkas Zlobinas uzbrukums, Larisa viņu pat pāri slieksnim nebūtu laidusi. Taču Varja Gromova — gluži cits jautājums. Atteikties no sarunas ar viņu Larisa nekādi nevarēja un tai pašā laikā, augu dienu domājot par to, bija tā nomocījusies, ka Varjas pēkšņais lēmums klusēt viņai šķita nežēlīgs. Tomēr Larisa nedomāja uzstāt: viņai taču nebija nodoma ielauzties Ar-žanovu ģimenē. Kālab gan pieprasīt nez kādu atzīšanos no viņa sievas? Vai tie būs pārmetumi vai lūgums, vai pat draudi — jebkurā gadījumā notiks visintīmāko ģimenes attieksmju atklāšanās. Larisa gan gaidīja to, gan baidījās no tā.

— Kā vēlaties, Var vara Vasiljevna, — viņa nedabiski mierīgā balsī noteica. — Paēdīsim pusdienas. Tūlīt uzsils zupa. Ir cepta zivs.

— Nē, es nekā negribu! Laikam esmu nevesela. Es iešu, Larisa Petrovna! — Un Varja steidzīgi gāja ārā no istabas.

Viņa patiešām izskatījās pēc slima cilvēka. Larisa uzreiz atmaiga, panāca viņu pie izejas durvīm un, pieturot aiz rokas, piedāvāja:

— Pagaidiet! Es tūlīt izsaukšu taksometru. Mums ir tepat blakus ...

— Nē, es labāk iešu kājām!

Dažus mirkjus Larisa stāvēja pie sliekšņa, ieklausīdamās vieglajos soļos, kas slīdēja pa kāpnēm lejup. Klau,, apakšā aizcirtās durvis, un mazliet vēlāk pār namu valdonīgi un skaļi nogranda pērkons. Ari šeit, pilsētā, cilvēku sakrauto akmens kalnu vidū, negaisam piederēja pilnas tiesības!

La īsa atgriezās istabā, piegāja pie loga, ar abām

rokām ieķērās vēja piepūstajos aizkaros. Aiz loga tagad neko nevarēja saskatīt: pār pilsētu brāzmoja lietusgāze; kaut kur, nekā nesaredzot aiz lietus šaltīm, bet varbūt aiz asarām, skrēja, slīdēja, klupa mazā sieviete, nesdama sirdī lielas, neizteiktas bēdas.

— Kālab tas viss? — Larisa skali jautāja, lūkodamās izplatījumā, kur visu piepildīja slīpās lietus strūklas. — Kālab ciešanas? Mēs taču esam gudri, brīvi cilvēki!

Larisa iedomājās Aržanovu, tā skatienu, balsi, un viņu sagrāba tik kvēlas ilgas pēc tā, ka viņa apskauda Var-jas ciešanas, kura, izmirkusi līdz ādai, pēc minūtēm trīsdesmit četrdesmit ieraudzīs Ivanu Ivanoviču. Un droši vien viņš ar savām apbrīnojamām ķirurga rokām palīdzēs Varjai novilkt slapjo ģērbu un ar kaut ko apsegs viņas vēsos plecus. Salīdzinot ar to, pārējais ir blēņas un nieki.

«Man nekā tāda nav. Viss kara sagrauts un iznīcināts. Un nu jau divpadsmitais gads vientulībā! Tikai Aļoša!.. . Arī tas jau sācis pastaigāties ar man nepazīstamu meiteni. Vēl daži gadi, un viņš pavisam nošķirsies. Man atliek viena cerība: ātrāk novecot un apbedīt sevī sievieti. Tieši vai kliegt gribas!»

Tomēr Larisa nekliedza. Viņa nespēja arī pusdienas ēst — kumoss nelīda kaklā, tikai staigāja un staigāja pa istabu ap galdu, līdz pagura pavisam. Ja pašreiz, nevis pie trolejbusa pieturas viņu būtu saticis Aržanovs un maigi palūkojies uz viņu! . . . Viņa nenovērstos. Vienīgi viņš ir vajadzīgs viņai! Tāds, kāds viņš ir: ar viņa uzskatiem par dzīvi, ar darbu, ar visu viņa nesaskanīgo personīgo likteni.

«Un varēja taču būt citādi!» Larisa nodomāja, atceroties frontes dienas un Aržanova mīlu pret viņu un Aļošu.

Tomēr viņa saprata, ka nevarēja būt citādi, — ja viņa tagad satiktu Ivanu Ivanoviču, viss paliktu atkal tāpat, kā bijis.

«Tātad vajag viņu izmest no galvas!» Larisa nolēma.

Viņa piespieda sevi nosēsties pie rakstāmgalda, atvēra savu grāmatu par plastiskajām operācijām, tomēr

no katras lappuses uz viņu lūkojās sakropļotas sejas, un ikviena no tām likās saucam viņai:

— Arī es alkstu laimes! Kāpēc man laupījuši prieku mīlēt un kļūt mīlētam?!

Palūk, Prudņiks ... Larisa ļoti labi saprata viņa stāvokli. Tomēr vīrietim, kaut arī sakropļotam, ir vieglāk dzīvot. Tas ir fakts!

— Drausmīgi! — Larisa nikni izsaucās un piecēlās. — Un pie visa vainīgs nolādētais karš!

Viņai tēlojās miljoniem sieviešu, vientulīgas kā viņa pati. Viņas tāpat strādā, tāpat mokās tādā vientulībā, ka dažreiz baigi palikt mājās starp četrām sienām. Skumst, raud, kaunēdamās pat stāstīt par to. Kas viņas ir? Tikai sievietes, vēl aizvien cilvēku dzimuma vājā daļa, kurai daudz jāpanes un jāklusē par savām ciešanām, ko radījis karš. Vienīgi kritušajiem karš beidzas ar pēdējo šāvienu.

26.

Ministrijas komisija negaidot ieradās klīnikā kādā darbdienā.

— Atbraukuši! — pagalam norūpējies, paziņoja Pro-hors Frolovičs, kā meteors izšaudamies cauri pa gaiteni.

Ivanam Ivanovičam gluži kā sauja ledainu adatiņu durstot noripoja pār muguru. Viņš nebaidījās; tā bija pavisam, pavisam citāda izjūta. Viņu tas neaizvainoja, ka iecelta komisija: cilvēki taču nebija sūdzējušies nieku dēļ — viņiem bērni gājuši bojā. Ja šīs siržu vaimanas būtu vērsušās pie paša Ivana Ivanoviča, arī viņš nepaliktu vienaldzīgs. Viņu satrauca un mocīja kas cits. Viņš noraudzījās uz sevi ar svešu cilvēku skatienu, tādu cilvēku, kuriem patīk piesieties, un jau kuro reizi domāja: vai es tiku darījis visu, lai Lidočka Rubļova paliktu dzīva? Par Rešetovu un Sofju Sēferi viņam nebija nekādu šaubu, Ivans Ivanovičs bija gatavs par viņiem cīnīties — vienalga, kur, un vienalga, pret ko. Viņu dēļ Ivans Ivanovičs bija pat aizvainots.

Te nu bija Tartakovska, ko? — viņš pārmetoši izmeta Prohoram Frolovičam, it kā tas būtu vainīgs sievietes profesores divkosībā.

— Jods viņu parāvis! — Prohors Frolovičs nikni noraustīja izstieplās lūpas; viņa zaļganās ačeles pavērās pārsteidzoši platas — viņš tiešām bija novājējis pa šīm dienām. — Viņa sarakstījusi nez kādu darbu par kaula smadzeņu līdzdalību asins radīšanā un, redz, tiklidz izveseļojusies, atkal sacēlusi spuras pret Rešetovu. Viņa ne tikvien kā stūrgalvīgi negrib nekur piekāpties, bet turklāt vēl dižojas ar taisnīgumu. Pēc grada, tā sacil, profesore, taču īstenībā Bileārna ēzeļmāte!

— Par Bileārna ēzeļmāti jūs gan ko jaucat: šī ēzeļmāte protestējusi pirmoreiz un turklāt prātīgi, — komiskā nopietnībā piebilda Ivans Ivanovičs, atceroties bibeles leģendu par pravieti Bileāmu.

— Tartakovskai vajadzētu otru kāju izraut par šitādu padarīšanu, — neklausīdamies bubināja Prohors Frolovičs. — Kā viņa man iegriezusi! Kas tad jums! Jūsu jautājums ir skaidrs, tā sacīt, darbs kā uz delnas. Un ja ir bijuši nāves gadījumi ... Ko lai dara, jūs taču neesat dievs tēvs, visuspēcīgs un visuvarens. Grigorijam Gera-simovičam aina tieši lieliska; neviena sarežģījuma, tā sacīt. — Tagad, kad Prohors Frolovičs bija sevišķi satraukts, viņa «tā sacīt», ar ko viņš vietā un nevietā piebārstīja savu runu, izskanēja kā skaļš «tāscīt». — Es nu gan esmu iekūlies ķezā!

«Lai gan biezādis pēc izskata, tomēr lāga vīrs!» labsirdīgā zobgalībā nodomāja Ivans Ivanovičs, iepriecināts, ka arī Skorijs nav pārliecināts vienīgi par sevi.

. — Nu, sakiet, — kāds velns mani dīdīja pasūtīt uzreiz simt naglu «pa kluso pusi»? — Prohors Frolovičs ātri bēra tālāk, izbrīnījies par smaidu, kas pārslīdēja kolēģa sejai. — Es gribēju, tā sacīt, izdarīt labu darbu, kas izdevīgs visiem, tā sacīt, bet, redz, tagad ej nu izlocies!

— Kādēļ tad jums jāizlokās? Ja jūs nebūtu piegādājis naglas, mēs nebūtu piecēluši kājās tik daudz cilvēku.

— Tas tiesa. Bet kam man ievajadzējās simtu? Mana alkatība iedzina mani postā! Lietišķa alkatība, tā sacīt.

Un atkal jocīgais vārdu savienojums, kas izskanēja kā «alkatība tāscīt», lika Ivanam Ivanovičam pasmaidīt.

— Par ko jūs priecājaties? — Prohors Frolovičs šoreiz aizsvilās. — Jāraud, redzot šādu nelietību! Tā spin-dzele Ščetinkina, kuru jūs ar Gndņevu, tā sacīt, izglābāt no nāves! Kas viņai par tiesībām pēc spīdošās operācijas sūdzēties! Pret viņu esot rupji izturējušies! Un, kaut arī būtu rupji izturējušies, tomēr izglāba sev par nelaimi! Nē, tādus kasīkļus nevis ārstēt vajag, bet sist nost! Jā, sist nost!

— Pret ko tad jūs esat cēlušies cīņai, cienījamais Pro Fro? — apvaicājās Sofja Šēfere, kas bija nedzirdami pienākusi kā liela kaķe.

— Ek, nerunājiet! — Prohors Frolovičs smagi nopūtās, taču viņa seja mazliet apskaidrojās; šķita, ka viņš kļuvis priecīgs par Sofjas ierašanos. — Esmu pavisam aizmirsis savas profesijas humānismu un alkstu asins! Asins!

— Nekas. Es domāju, ka beigsies labi, — Sofja atteica ar viņai neparastu maigumu.

— Beigsies prokuratūrā! — Prohors Frolovičs grūtsirdīgi iebilda. — Pieminiet manus vārdus, dabūsim pa mizu tā, ka acs vai galva!

Klīnikas pārziņa profesora Gridņeva kabinetā sēdēja Kruglova, slimnīcas galvenā ārste, un komisijas locekļi; Zjabļikovs — Veselības aizsardzības ministrijas galvenais ķirurgs, Lanskojs — pilsētas klīnikas ķirurgs un arodbiedrību apgabala komitejas pārstāvis Tarasovs.

— Jūs laikam visi jau esat pazīstami, — Gridņevs nopietni teica, un viņa gudro seju apstaroja laipns, atklāts smaids. Viņš nebija radis priekšniecībām pieglaimoties, juzdamies savā iestādē pilntiesīgs saimnieks.

Viņa vārds bija plaši pazīstams. Būdams ļoti izglītots cilvēks, teicami prazdams vairākas svešvalodas, viņš bija ne vien zinātnieks speciālists, kas lieliski pārvaldīja krūšu dobuma operāciju tehniku, bet arī politiski izglītots cilvēks, lai gan partijas biedrs nebija.

Prohors Frolovičs Skorijs, būdams administratīvā ziņā neatkarīgs no Gridņeva, dziļi cienīja viņa autoritāti. Gridņeva smaidu viņš nebūt neieskaitīja savā aktīvā.

Bija skaidrs: Gridņevs ir klīnikas vadītājs, ieradusies revīzija, gribi vai negribi — jāsmaida. Ja būtu ieradušies pie viņa, Skorija, galvenā ārsta vietnieka saimniecības lietās, tad viņš, zināms, arī smaidītu, tomēr rīkotos nevis tā kā Gridņevs, bet sen jau būtu organizējis tēju un uzkožamos. Tagad vajadzēja pakļauties citam reglamentam, jo vairāk tāpēc, ka valdonīgās prokurora rokas pazīmes negribot lika Skorija cienīgajam augumam rauties čokurā. Brīvi izturējās Sofja Šēfere, spu-rīgi — Rešetovs, Ivans Ivanovičs bija noslēgts un domīgs.

«Vai mēs visu tikām darījuši?» lūk, kas mocīja Arža-novu. «Mēs taču līdz šim laikam vēl neesam izvērsuši darbu hipotermijā. Profesors Belovs savā laboratorijā, pielietojot ķermeņa temperatūras pazemināšanu ledus vannā, jau sasniedzis dzīvnieka klīniskās nāves pagarināšanu līdz vienai stundai. Viņš atdzīvina suņus pēc pusstundu un pat pēc stundu ilgas nāves. Kā mēs savās mājās esam realizējuši šo lielisko eksperimentu? Li-dočka Rubļova aizgāja bojā, lai gan klīniskā nāve ilga ne vairāk par astoņām minūtēm.» Un pēkšņi viņam galvā pazibēja doma: «Varbūt nežēlīgo brīdinājumu no Varjas puses bija diktējušas reālas briesmas? ...»

Te Rešetovs sāka stāstīt par savu darbu, un Ivans Ivanovičs tūdaļ kļuva uzmanīgs: «Vai tiešām Grigorijs Gerasimovičs nobīsies un atzīs sevi par vainīgu?»

— Ko es varu teikt? — Rešetovs vaicāja, cieši paskatījies Zjab]ikova gandrīz četrstūrainajā, stingrajā sārtajā sejā ar kuplu vaigubārdu. — Vispirms esmu sarūgtināts un pat sašutis par sūdzībām pret maniem kolēģiem Ar-žanovu un Šēferi. Mēs taču jau sen strādājam kopā . .. Jūs šai sakarībā gribat ko iebilst? — Rešelovs ātri apsviedās, jo viņu aizskāra Tarasova, slimīga izskata cilvēka, skeptiskā, kā viņam šķita, noklepošanās. — Te nav runa par draugu attieksmēm, bet par iespēju ar savu galvu atbildēt par biedru. Kara laikā īpašības tika ar uguni pārbaudītas. Sofja Venjaminovna ir atklāts cilvēks un ļoti taisnīga .. .

— Es pati atbildēšu, kas būs vajadzīgs, jus labak pastāstiet par sevi un savu darbu! — Sofja viņu pārtrauca.

— Nu redziet! — Rešetovs noplātīja rokas. — Asā formā, bet vai tad pēc būtības es varu žēloties? Par sevi es nestāstīšu, darbu paraudzīsimies nodaļas palātās un operāciju zālē. Patlaban gatavojam kādu slimnieku operācijai. Laipni lūdzam! Pārskatiet slimību vēstures, žurnālus ... Viss pierakstīts ar protokoiisku precizitāti.

To dzirdot, Prohors Frolovičs smagnēji sagrozījās uz krēsla un dziļi nopūtās, un šī viņa nopūta un padevīgais izskats neviļus lika iedzirkstīties smiekliņam īvana Iva-noviča acīs, lai gan viņš apzinājās visu stāvokļa nopietnību.

Draudus Ivans īvanovičs saskatīja vispārējā noskaņojumā, kāds bija komisijas priekšsēdētājam akadēmiķim Zjabļikovam, kurš, uzskatīdams sevi par progresīva zinātnieka paraugu, uzlūkoja stingrus sodus par ļoti iedarbīgu līdzekli kadru audzināšanā. Spēcīgi veidotais, lieliem kauliem, ar teicamu veselību apveltītais Zjabļi-kovs kā operāciju zālē, tā ministra kabinetā devās iekšā platiem, enerģiskiem soļiem, un, raugoties uz viņu, grūti bija ticēt, ka savā laikā viņu ne vien bija kritizējuši, bet arī lieguši viņam iespēju strādāt klīnikā un pat grasījušies apcietināt. Vienīgi CK locekļu iejaukšanās palīdzējusi viņam atgriezties katedrā. Un te nu viņš, lieliskais cilvēku cilts eksemplārs, mācas virsū četriem cilvēkiem, kuri nav nekā cita nogrēkojušies kā vienīgi mīlējuši savu darbu. Viņš nomāc pat pašu Gridņevu. Gudrs. Varens. Pašpārliecināts.

«Nu, viņš taču ir komisijas priekšsēdētājs, kura ieradusies pārbaudīt!» Ivans īvanovičs domā. «Nevis pie viņiem atnākuši, bet viņi atnākuši. Gluži kā spānieši pie Amerikas indiāņiem. Un, lai gan indiāņiem bija apbrīnojama sena kultūra, tomēr atnācējiem, kas lepojās ar rupja spēka pārākumu, viņi bija tikai elku pielūdzēji. No Zjabļikova iznāktu labs konkvistadors!» Un atkal Ivana Ivanoviča sirdī lēkā nebēdīgs velniņš, kliedēdams salto apjukumu.

«Labāk būt bagātam un veselam nekā nabagam un slimam! Cik nabags pašreiz Prohors Frolovičs! Un septiņdesmit bankas .. . Jā, jā, jā! To derētu pastāstīt Zjabļikovam!» Ivans īvanovičs paskatījās uz apgabala komite-

jar> pārstāvi Tarasovu, uz viņa iekritušajiem vaigiem, bālo seju, ko ieskāva bezkrāsaini, bēdīgi nolaizīti mati, un tūlīt pierima: sabiedrības balss! Tarasovam ir loti gudrs skatiens, bet seja bāla, un viņš šad un tad nokāsējas . ..

«Kas gan viņam kaiš? Plaušas? Nē, droši vien sirds. Izskatās kā sirds slimnieks. Zjabļikovs, salīdzinot ar viņu, ir tieši bezkaunīgi veselīgs. Laba žubīte '! Tomēr kā knābj, maitasgabals tāds! Bet Grigorijs Gerasimovičs ir mierīgs, citam jau plūstu sviedri. Un pareizi, mīļais draugs. Bet, raug, es .. .» Un Ivanam Ivanovičam atkal sāka smelgt sirds.

«Ek, mana kārta šodien nepienāks! Atkal jāgaida un jāmokās. Bet ko Lanskojs?» Un Ivans Ivanovičs palūkojās uz pilsētas klīnikas ķirurgu. «Ari ticis pērts — un pamatīgi. Un arī izturējis. Kā gan ne, spīdošs urologs! Kādus brīnumus viņš dara, operējot slimas nieres! Cik precīzas diagnozes uzstāda! Pats taču arī lielisks rentgenologs! Viņu pēra par to, ka slimās nieres vietā bija izgriezis veselo. Traģiska, briesmīga kļūda! Tomēr kas viss dažkārt nevar gadīties arī pašam ķirurgam! Paskat, drīz vien iemācīsimies arī nieri piešūt vecajā vietā.»

Ivans Ivanovičs piecēlās ar visiem reizē un vēlreiz atskatījās uz Lanskoju. Plecīgs cilvēks ar lielām rokām, pīles degunu un caururbjošām acīm. Pretstats starp sirmajiem, gandrīz baltajiem matiem un spilgtajiem, piķa melnajiem uzacu lokiem vērš viņu stipri jaunāku. Arī ļoti spēcīgs biedrs! Taču tas ir viņš, kas stāstījis, ka apstaigas laikā slimie bērni slēpjoties no Aržanova .. .

27.

Ar Gridņevu un Zjabļikovu priekšgalā visi devās uz traumatoloģisko nodaļu. Kā pēdējais vilkās Pro Fro. Bet vismīļā Marija Pavlovna Kruglova, patiešām apaļa 2 vidēja auguma sieviete, tīrā knīpa šo milžu vīriešu vidū,

1 Vārdu spēle: зяблик (krievu vai.) — žubīte.

2 Vārdu spēle: круглая (krievu vai.) — apaļa.

aizskrēja pa priekšu, lai pārbaudītu, ka norit sagatavošanās operācijai.

Neielūkojoties palātās, komisija pilnā sastāvā iegāja operāciju zālē. Tur, studentu pulciņa un jauno ārstu ordinatoru ielenkts, jau gulēja uz galda pavecāks tramvaja vadītājs, kam bija sadragāta kāja no potītes līdz cirksnim. Vaļējs, šķembains lūzums vairākās vietās ar kaulu krasu pārvietošanos; nolauztie kaulu gabali no vienas vietas rēgojās ārā no asiņainā jūkļa, un viss turējās pie muskuļu un cīpslu drumslām.

— Hm! — Zjabjikovs neizpratnē paplūkāja savu rudo vaigubārdu, kas bija izlīdusi no maskas apakšas. — Ko jūs šeit gribat parādīt, kolēģi?

— Tūlīt naglosim visu kopā, — mierīgi teica Reše-tovs, kas slimnieku bija apskatījis jau pirms komisijas atnākšanas.

*— Hm! — savukārt noteica Lanskojs.

Jā, jebkurš ķirurgs šādā gadījumā bez šaubīšanās būtu ķēries pie amputācijas.

Ivans Ivanovics, kas bija nolēmis piedalīties biedra paraugoperācijā, atcerējās, kā pavasarī viņi abi bija operējuši kādu nelaimes gadījumā cietušu maizes fabrikas meistari. Abiem cieši iespiedusies atmiņā trīsdesmit gadus vecā sieviete, kuras labā roka bija iekļuvusi mīklas maisāmajā mašīnā. Bija vajadzīga amputācija, taču cietusī — vientuļa atraitne, kuras apgādībā atradās divi bērni un slima māte. Ivans Ivanovics toreiz asistēja Re-šetovam. Un ne tikai asistēja . . . Šuves uz asinsvadiem un pārrautajiem nerviem lika viņš. Piecas stundas ķirurgi operēja. Elkoņa nervs bija izrauts, puse no elkoņa kaula lejas gala trūka — tā palikusi mīklas maisāmajā mašīnā. Tomēr visu, ko vien varēja, viņi novietoja savā vietā, savienoja ar naglu, sašuva. Tagad šī sieviete atkal strādā par meistari tanī pašā fabrikā un apkopj mājas saimniecību. Rokas funkcijas atjaunojušās gandrīz pilnīgi. Pianiste ar šādu traumu, zināms, būtu izgājusi no ierindas, smalkās pirkstu kustības zudušas,, bet parastajam darbam sievieti bija izdevies saglabāt. Un nu tramvaja vadītājs .. .

Paraugoperācijai šis bija ļoti smags, riskants gadījums, taču, ja jau jāatsit uzbrukums, tad spēkus nav ko žēlot! Lai tikai komisijas locekļiem pietiktu pacietības nostāvēt še līdz beigām, bet Rešelovam Ivans Ivanovičs ticēja — un ticēja vairāk nekā Gridņevs un Kruglova, kuri acīm redzami nervozēja.

Grigorijs Gerasimovičs gatavojas operācijai, Ivans Ivanovičs arī sāk mazgāt rokas. Gadījums ir ārkārtējs, un asistentiem jābūt pieredzējušiem. Diezin vai kāds var iebilst pret to.

Operācija sākās. Zjab]ikovam droši vien pietiks pacietības, lai cik ilgi operācija ritētu. Nenolaizdams acis no operācijas lauka, viņš stingri kā monuments stāv aiz ķirurga pleca. Arī pārējo skatieni pievērsti galdam. Darbā aizrāvies, Ivans Ivanovičs neviļus atceras savas mokpilnās izjūtas frontē masveida amputāciju periodā. Cik daudz brīnišķīgu roku un kāju aizgāja bojā! Un ne tikai tāpēc, ka nebija fiziskas iespējas ziedot tik daudz laika vienam ievainotajam, nē, toreiz vēl ķirurgi nebija apguvuši asinsvadu sašūšanas mākslu. Kauli saaug viegli, nervus šuva arī pirms kara. Bet, lūk, artērijas un vēnas ... Tur stāvoklis bija slikts. Tagad tās lieliski savieno un ķirurgi pat iemācījušies atvietot trūkstošos gabalus. Nesen Eksperimentālās ķirurģijas institūtā sunim no jauna piešuva nogriezto kāju. Citā institūtā ķirurgs pieaudzējis sunim otru galvu. Abas galvas saskatās, aplaizās. Taču šiem dzīvniekiem audi nebija sašķaidīti, bet, palūk, šeit pat baismi paskatīties. Kādā vietā gurna artērija pilnīgi sašķaidīta.

— Sagatavojiet Doņina gredzenus, — Rešetovs vēršas pie māsas.

Augšā, studentu solos, saviļņošanās, it kā lietus lāses nošvīkstēja dīvainais vārds «transplantāts» ...

Jā, transplantāts, še tas ir — gabals speciāli sagatavotas līķa artērijas. Ja to veiksmīgi uzliks īstajā vieta, tad kāja — jau sanaglota, ar naglā savērtiem kaulu gabaliem — dzīvos. Zināms, ne visai skaista tā izskatīsies un iznāks drusku īsāka par otru, turklāt būs izraibināta ar purpursārtām rētām, tomēr tā spēs kalpot cilvēkam tikpat labi kā veselā. Tas ir pats galvenais.

Taču talab jāatjauno artērija, citādi kaja atmirs un to tā kā tā vajadzēs amputēt.

Ķirurgi pielaikoja ielaiduma gabalu, ievietoja to un savienoja kā uzmavu ar artērijas galiem, ņemot palīgā divus tievus gredzentiņus ar stingriem āķīšiem, uz kuriem tika uzstieptas un aptītas apgrieztās malas.

Tas bija brīnišķīgs brīdis, kad Rešetovs izmēģinājuma dēļ atslābināja spailīšu aizdari un ielaistās artērijas gabals, piepildoties ar asinīm, sāka pulsēt.

Medicīnas un sanitāro darbinieku arodbiedrības apgabala komitejas pārstāvis Tarasovs vīrišķīgi nostāvēja pie operāciju galda vairāk nekā četras stundas, lai gan viņam ieteica «pagaidīt kabinetā», bet, ja nu viņš nolēmis paskatīties, tad «gadījumā, ja metas nelabi ap sirdi, krist nevis uz priekšu, bet atpakaļ», lai netraucētu ķirurgus. Operācija izdevās, un sabiedrības balss arodbiedrību darbinieku personā staroja. Bet amatpersonas saglabāja mīklaino, neizprotamo izteiksmi.

«Nu, ko tad tu?» Ivans Ivanovičs domās vērsās pie Zjabļikova, tomēr paspējis pamanīt viņa acīs ko atzinībai līdzīgu. «Grigorijs Gerasimovičs lieliski paveicis uzdevumu. Iepriecini viņu kaut vai ar labu vārdu!»

Taču Zjabļikovs neiepriecināja Nopelniem bagāto ārstu, gluži otrādi, izskatot operāciju žurnālu, sausi noteica:

— Jūs tomēr biežāk, nekā vajadzīgs, lietojat sanaglo-šanas metodi. Palūk, tepat ir gadījums, kad varēja iztikt ar konservatīvo ārstēšanas metodi.. .

— Jums taisnība, kolēģi, — Zjabļikovu atbalstīja Lanskojs, raukdams košās, piķa melnās uzacis. — Kaula smadzenes jāsaudzē. Slimniekam nav nemaz tik pārāk grūti kājas lūzuma gadījumā nogulēt divus trīs mēnešus.

— Mēs taču pielietojam sanaglošanu tikai sarežģītu lūzumu gadījumos! — Rešetovs iebilda, tomēr viņa balss nodrebēja, un viņš apklusa.

Ķirurgs bija sarūgtināts, ka spožie kolēģi ne ar vārdu nepieminēja grūto operāciju, ko viņš bija labi paveicis.

«Ja viņi tā izturas pret Grigorija Gerasimoviča uzskatāmajām operācijām, pret aktīvo ārstēšanas metodi un tās acīm redzamajām priekšrocībām, tad ko gan viņi izdarīs ar mani?» Ivans Ivanovičs sprieda, šķiries no biedra sava nama ieejā un kāpdams augšup otrajā stāvā. «Šie baidījās izteikt atzinību. Ka tikai kas nenotiktu: ja nu piepeši sākas atmiršana. Operācija taču veikta lieliski! Viņi nodarīja pārestību Grigorijam Ge-rasimovičam! . .. Bet viņam rīt jāstrādā! Kādā omā lai viņš ierodas klīnikā? Un mēs visi esam satraukti... Rīt komisija neieradīsies, parīt izejamā diena, pirmdien Zjabļikovam akadēmijā sēde, un tā nu jāstaigā ar nastu uz pleciem, jāpūš un jāmokās!»

Iegājis dzīvoklī, Ivans Ivanovičs pavisam sadrūma: Varjeņka viņu sagaidīja jautra, runīga, sāka stāstīt par saviem slimniekiem, par šāsdienas veiksmīgo operāciju — viņa noņēmusi kataraktu. Par komisiju Gridņeva klīnikā Varja neieminējās ne vārda, un Ivanam Ivano-vičam nebija arī patikas runāt ar viņu par to. Viņš tikai īgni nodomāja:

«Labi, ka aizmirsusi manu darbu, lielīdamās ar savu! Bet varbūt tīšām klusē, gaida, lai es pats . . .»

Pusdienas viņi paēda divatā — Mišutka bija mazliet savārdzis un gulēja gultiņā ciešā miegā, tik jauks un sārts. Jeļena Denisovna ar Natašku bija aizbraukušas uz Tretjakova galeriju, arī pareizi darījušas, bet, palūk, Ivans Ivanovičs jau otro gadu nekur nevar tikt.

«Un kādēļ tas viss?» ķirurgs nikni nodomāja, sēžoties pie rakstāmgalda un sakraujot no grāmatām veselu barikādi. «Tu strādā kā zirgs, naktīs neizgulies kā cilvēks! Bet atnāk šādi tādi ar vaigubārdām un iespļauj tev sirdī. Un kādu modi ieņēmušies — atdarināt pagājušo gadsimtu! Jā, vajag strādāt, taču es sēžu un dusmojos. Muļķīgi! Velnišķīgi muļķīgi! Un viss paveiktais pagaidām neiepriecina.»

Te Ivans Ivanovičs galīgi aizmirsa gan grāmatas, gan Varju, kas klusībā viņu novēroja. Komisija paliek komisija, tomēr no smagajiem faktiem nekur nevar aiz-

bēgt: bērni taču mirst, un vecākiem ir tiesības sūdzēties. Viņi piekrīt operācijai, bet, nepiedaloties tanīs un nekā no tām nesaprotot, neveiksmes gadījumā vaino ķirurgu. Ko gan citu?! Viņam pateicas ar asarām acīs, viņu arī nolād ar asarām acīs. Bet, ja sāks tiesāt visus ķiruigus, viņi galu galā var pamest savu grūto darbu un pateikt: «Mirstiet nost.»

«Tomēr mēs nepametam!» Ivans Ivanovičs pēkšņi nodomāja ar lepnumu. «Tam pašam Zjabļikovam ir ne vien vaigubārda, bet arī darba stāžs un visbagātākā tehnika. Izkritizēts. Sodīts. Taču viņš nav pametis darbu, izturējis! Arī Lanskojs izturējis. Visbriesmīgākais ir paša neapmierinātība ar savu darbu. Vai gan var aizmirst Lidočku Rubļovu? ...»

Ivans Ivanovičs piecēlās un sāka staigāt pa istabu, uzmanīgi, taču automātiski apiedams dažādos priekšmetus. Zaudēt bērnu, kad tik daudz uztraukuma, rūpju, sarūgtinājumu un cerību saistās ar viņa mazo, mīļo dzīvību! Raug, Mišutka . .. Ivans Ivanovičs atkal piegāja pie gultiņas, palūkojās uz aizmigušo puisēnu, uzmanīgi apsedza ar segas malu viņa apaļīgās, stingrās kājiņas ar sārtajām pēdiņām un atcerējās, kā Mišutka pagalmā bija mēģinājis pierunāt lielu skotu aitu suni, lai tas ņem no viņa konfekti.

— Dēzija neņem no svešiem, — bija teicis suņa saimnieks, ar lepnumu paskatīdamies uz dzeltenrūsgano skaistuli un tās kuplo, mirdzoši balto apkakli, kas aizstiepās līdz tikpat baltajām krūtīm un kāju stilbiem.

— Ņem, Dēzij, es esmu labs! — Mišutka neatlaidās. — Es esmu labs, Dēzij!

Taču suns ar melnajām, gudrajām acīm tikai noraudzījās uz bērnu un grieza projām garo, dzinējsuņa degunam līdzīgo purnu ar smailajām, uz priekšu noliektajām ausīm.

— Tu, mans labais! — Ivans Ivanovičs nočukstēja.

Zināms, vai tad Mišutka spēja samierināties ar to,

ka viņš ir svešs kaut vai sunim? Un zaudēt viņu, tādu puisēnu! Bet Lidočka Rubļova! . . . Tāpat reiz nomira matrozis Ņečajevs: no galda viņu noņēma ar vienmērīgu pulsu, sirds pukstēja, tomēr arī viņš neatmodās.

Atkal un atkal atmiņā atausa Saveļjevs. Un ne tikai tāpēc, ka viņa vecāki bija iesnieguši sūdzību . .. Nepieaudzis, līdzīgs Ņesterova pusaudzim, ar lielām, pelēkzilām acīm zem brūno uzacu platajiem lokiem, smalku seju, kura pauda pilnīgu atsacīšanos no dzīves. Tāds viņš ieradās klīnikā, tāds bija palicis atmiņā. No viņa pat pec nāves bija grūti novērst skatienu.

«Kāpēc viņš aizgāja bojā?» šo jautājumu, uz kuru būs jādod atbilde komisijai, Ivans Ivanovičs sev bija uzstādījis jau simtiem reižu.

Viņš Saveļjevam bija izdarījis plaušu artērijas sašaurinātā vārstuļa iegriezumu, ievadot tur instrumentu caur sirds labā kambara priekšējo sieniņu. Instrumentsr kaut arī bez redzēšanas, tikai kontrolējot ar tausti caur asinsvada sieniņu, bija ievadīts pareizi. Tas tūlīt apstiprinājās operācijā: līdz šim gļēvā artērija piepildījās un sāka pulsēt. Lielas asiņošanas nebija: kā griezums sirds muskulī, tā šuves uz tā — viss bija paveikts ideāli. Ivans Ivanovičs kopā ar asistentiem nopriecājās par sekmīgo operāciju, taču naktī Saveļjevs nomira.

Kas par cēloni bija viņa bojā ejai? Slikta apkopšana pēcoperāciju istabā? Tur dežurēja labākās māsas un ārsti! Ivans Ivanovičs pats vairākas reizes bija iegriezies pie slimā. Līķa sekcija apstiprināja, ka operācija bijusi izdarīta nevainojami. Tātad arī te nav kur piesieties. Domājot par Saveļjeva nāvi, Ivans Ivanovičs juta, ka viņam būtu bijis pat vieglāk, ja sekcija būtu atklājusi zēna nāves cēloni. Varēja taču sākties asiņošana plaušu plēves apvidū, varēja sirds pārvietoties slikti izsūknētā gaisa dēļ, kas operācijas laikā iekļuvis krūšu dobumā. Tomēr iznāca tā: viss kārtībā, bet slimnieks nomira.

Tātad sirds slimību nozarē daudz kas vēl neizpētīts, un, lai gan Ivans Ivanovičs nenožēloja savu izvēli, taču slodze bija tāda, ka dažkārt viņš jutās pilnīgi nomocījies. Vakar vakarā nomira sieviete pēc operācijas sakarā ar «bruņās iekalto sirdi». Kas tur padevies neveiksmīgi, to noskaidros sekcija. Un pirms dažām dienām nomira septiņus gadus vecs puisēns . .. Paplašinot plaušu artērijas ieeju, griezums bija izdarīts nevis vārstuļa

sašaurinājuma vietā, bet mazliet pa labi, pašā asinsvada sieniņā, un bērns nomira no spēcīgas asiņošanas. Tā nebija ķirurga kļūda, bet operācijas metodes trūkums, kas uznākušajai komisijai varēja noderēt par nopietnu ieganstu izmeklēšanai. Slimnieka nāve pati par sevi ir ārstam smaga garīga trauma. Ne velti kādā starptautiskā statistikas izdevumā bija atzīmēts, ka ķirurgu vidējais mūža ilgums esot īsāks nekā lidotājiem: viss viņu darbs dibinās uz nerviem. Bet ko darīt, ja, piemēram, sirds slimnieki nevar gaidīt? Daži pieprasa operāciju, atteikšanās gadījumā draudot ar pašnāvību, jo viņu dzīve pārvērtusies par neizturamām mocībām. Bērni, kas slimo ar sirdskaitēm, parasti iet bojā ap piecpadsmito mūža gadu. Vai ir iespējams izvairīties un nemēģināt palīdzēt? Ja jau ķirurgam ir lemts ar paša dzīvi samaksāt par savu pacientu nāvi, viņš toties zina, kas ir mātes mīla: ikviens viņa izglābtais slimnieks it kā par jaunu piedzimst pasaulē.

29.

— Nu, tagad mūs izvedis no pacietības! — Ivans Iva-novičs teica Rešetovam, kopā ar viņu ejot pa klīnikas gaiteni. — Šodien Zjabjikovam akadēmijā sēde, rīt Lanskoju nez kur izsauks!

— Nekā nevar darīt.

Rešetovs dusmīgi noklepojās — tātad ļoti satraukts. Par spīti karam un lielajām personiskajām bēdām, viņš, būdams tāds sauss un stiegrains, sīksti pretojās laika uzbrukumam. Tikai grumbu bija saradies vairāk pēdējos desmit gados. Sastapies ar Ivana Ivanoviča skatienu, viņš uztraucās:

— Kas ar jums notiek? Nav ko prātu zaudēt pirms laika. Jo vairāk tāpēc, ka šodien tik atbildīga operācija! Es speciāli jūsu un Natašas dēļ paņēmu brīvu dienu: no rīta asistēšu jums, vēlāk strādāšu pie savas doktora disertācijas.

Natašas operācija bija nolikta uz sestdienas rītu ārsta apstaigas laikā, un tagad Ivans Ivanovičs gāja vēlreiz pārbaudīt slimnieces stāvokli.

•— Nu, kā mēs šeit jūtamies? — sieviešu palātā viņš apjautājās Sofjai Šēferei, iedams uz Natašas gultu.

Sofja dusmīgi rauca pieri.

— Nataša dabūjusi uztraukties: vīrs nav varējis atbraukt. Vajadzēja arī tā gadīties: nokritis šahtā ... Nē, nē, nevis šahtā, bet nez kādā šahtas pagalmā un sastiepis locītavu! Savā vietā atsūtījis biedru.

Korobova vēstule, ka viņš piekrīt operācijai, bija saņemta pirms dažām dienām. Bet kas gan atbraucis? Pareizāk sakot, atlidojis .. .

Ivanam Ivanovičam atgādināja ko loti pazīstamu vīrs ar kupliem matiem noaugušu pakausi un stūrainiem pleciem, kurš, uzmetis sev uz pleciem apmeklētāju balto virsvalku, stāvēja pie Natašas gultas.

Izdzirdot soļus, vīrs strauji pagriezās atpakaļ un caur pieri palūkojās uz ķirurgu.

— Platon Artemovič!

— Esiet sveicināts! — tas attrauca skanīgā baritonā.

No tā laika, kopš viņi šķīrušies, Platons bija visai maz

pārvērties — Ivanam Ivanovičam viņš šķita tikai vēl plecīgāks un druknāks.

Divas spēcīgas plaukstas sastapās stingrā rokas spiedienā.

— Nu, kā klājas? — Ivans Ivanovičs apvaicājās, reizē vērsdamies kā pie Platona, tā pie Natašas.

— Rakstīja . . . Ma ... — Nataša ar pūlēm izteica. — Slikti. Nav! Galva sāp .. .

Natašas acis drudžaini mirdzēja, runājot viņa spieda pie krūtīm roku ar izplestiem, nepaklausīgiem pirkstiem, it kā gribētu sev palīdzēt labāk izteikt to, kas viņu satrauca.

Logunovs klausījās un sāpīgi rauca pieri: Nataša bija stipri mainījusies uz slikto pusi kopš tā laika, kad viņa aizbrauca no raktuvēm!

«Ja nu atklāsies, ka ir vēzis?» Logunovs domāja, iesānis vērodams Aržanovu, kurš, saņēmis slimnieces roku, uzmanīgi taustīja pulsu.

Līdz pat šim laikam Logunovs nespēja vienaldzīgi izturēties pret Aržanovu: visu mūžu stāv viņam priekšā kā varens aizsprosts straumes ceļā. Ūdens brāžas auma-

]ām vien un mutuļo, bet nekā nevar izdarīt — aptek apkārt.

Logunova personiskā dzīve nav nokārtojusies. Pēc kara viņš bija mēģinājis, taču sieva, nodzīvojusi ar viņu sešus gadus, neuzdāvinājusi viņam ne dēlu, ne meitu, aizgāja pie bērnības drauga. Viņa nozuda, neatstājusi ne pēdas, gluži kā mākonis aiztrauc pa debesīm.

— Ra-aud. Drīz. . . Vajag drīz! — Nataša ar mokpilnu piepūli izdvesa.

Ivans Ivanovičs saprotoši pamāja ar galvu.

— Ko viņa saka? — Platons klusiņām vaicāja pienākušajai Sofjai Šēferei.

Logunovs bija ļoti iepriecināts par likšanos ar viņu, bet vēl nebija paguvis izrunāties «no sirds»: viņu tūlīt bija piesaistījusi satrauktā Nataša.

— Viņa lūdz drīzāk operēt, raizējas par bērniem. Apziņa viņai nav traucēta, un viņa visu saprot, bet valoda cietusi. Kreisais deniņu un paura apvidus. — Sofja ar melnīgsnējiem pirkstiem pieskārās pie saviem deniņiem. — Liels audzējs smadzeņu iekšpusē. No tā daļējā rokas un kājas paralizē labajā pusē.

— Vai tas nav . . . ļaundabīgs audzējs? — tikko dzirdami vaicāja Logunovs.

Sofjas kustīgajā sejā noplaiksnīja drūma rūpju izteiksme.

— Diemžēl, nav izslēgts arī tas: slimības parādības pieņemas pārāk strauji.

30.

Nataša, ietīta palagos, guļ uz operāciju galda, gara un tieviņa, līdz ādai noskūtu galvu. It kā nevis sieviete — divu bērnu māte, bet jauneklis gulētu ķirurgu priekšā. Vienīgi biezās, taisnās skropstas un vāri mirdzošās acis palikušas pāri no agrākās Natašas.

Sofjai Šēferei bija taisnība, kad viņa teica, ka Natašas apziņa saglabājusies; Nataša patiešām visu apzinājās. Sagatavošanos operācijai, analizēs, izmeklēšanas viņa pārdzīvoja kā nepatīkamu, taču nepieciešamu posmu. Tomēr pati operācijas neizbēgamība viņu nomāca. Tā-

lab ari viņa vēlējās, lai to izdarītu drīzāk, jo vairāk tāpēc, ka ikviena jauna veselības pasliktināšanās pazīme satrauca Natašu. It kā viņas vietā kāds cits nejēdzīgā neatlaidībā izrunātu sakropļotos vārdus. Operācijas priekšvakarā Sofja Šēfere palūdza, lai viņa uzrakstot vēstulīti vīram. Nataša labprāt piekrita, kaut gan saprata, ka tā ir kārtējā pārbaude. Viņai iedeva zīmuli un lielu bloknotu ar cietu vāku, kas bija ērts rakstīšanai guļus. Un, raug, atkal kāds cils sāka ar Natašas roku vilkt milzīgus, greizus burtus un vārdus ar ārā krītošiem un pavisam izlaistiem burtiem, kas izskatījās pēc izkultām vārpām. Uzruna «Mīļais Vaņa» vien aizņēma gandrīz pusi lappuses, un arī tad vēl vajadzēja minēt, kas tur uzrakstīts! Mirkdama vienos sviedros aiz vājuma un satraukuma, Nataša uzrakstīja vēl vienu tādu pašu nejēdzīgu rindu, ilgi skatījās un skumīgi noteica:

— Cik slikti es esmu sākusi rakstīt!

Pateica un, nožēlodama, ka atkal izteikusi ko nesaprotamu, aizgriezās pret sienu, iespiežot seju spilvenā.

Nāca ar pienesumiem Jeļena Denisovna un Nataška, atsteidzās Varja, iegriezās Larisa Firsova. Nataša uz visiem noraudzījās, sevī ierāvusies: viņi taču nespēja saprast to savas nepilnvērtības apziņu, kādu izjuta viņa! Pat Logunova ierašanās nespēja Natašu izkustināt no šā stāvokļa, gluži otrādi, vēl vairāk satrauca. Vaņa nav atlidojis — tātad viņam ir ļoti slikti. Un kas ar bērniem? Varbūt arī viņi slimo. Viņai taču tagad nestāstīs, ja tur kas noticis. Kaut drīzāk operētu! Ātrāk uz mājām! Tagad Natašai viss koncentrējās uz Ivanu Ivanoviču. Viņš ir tas, kam Nataša jāizārstē! Un viņa uzrakstīja ķirurgam Aržanovam adresētu zīmīti: «Katrā ziņā un pēc iespējas ātrāk operāciju. Piekrītu it visam.» Šie vārdi tik tikko ietilpa divās lappusēs: vairākas rindas izšķobīta mietu žoga, kas veidots no burtiem pirksta garumā. Parakstījusies «N.», Nataša pēkšņi aizmirsa savu uzvārdu un, raukdama nosvīdušo pieri, mirkli cieši lūkojās zīmītes pēdējā burtu rindā. «Vaņa, Vaņa,» viņa pie sevis čukstēja. Bet tālāk? Viņai sāka reibt galva. Aiz pēkšņi uznākušās skaudrās nelabuma sajūtas baidīdamās pagriezties, viņa aizklāja seju ar rokām. Tikai doma par

operāciju lika viņai attapties. «Nu, zināms, Vaņa Ko-robovs! Kā nu to var aizmirst! Tātad — «N. Korobova».»

Kad Nataša gūlās uz galda, viņu sagrāba auksti drebuļi. Mute izkalta, ausīs sākās tāda džinkstoņa, kas pārmāca pat galvas sāpes.

— Nebīsties, draudziņ! — viņu drošināja Sofja Ven-jaminovna, kurai bija uzdots sekot slimnieces vispārējam stāvoklim operācijas laikā.

Redzot šo sievieti, Nataša atcerējās Staļingradā pārciestās dienas. Tās bija drausmīgas dienas! Bet kāpēc gan tagad ir baigi? Viņu taču negrasās nogalināt?

— Es ne ... Es maz, mzliet. ..

— Es saprotu. Tu gluži vienkārši esi uztraukusies. Vai tu uzticies mums?

— Jā. — Nataša piespieda sevi pārvarēt bailes un pat pasmaidīja ar nozilējušām lūpām. — Aiz-rak-stiet Vaņam, kā es izturu ... Es gribu labi. ..

— Es viņam aizrakstīšu, — Sofja apsolīja.

Operācija sākās.

It kā sastingusi Nataša raudzījās savā priekšā uz tei-tīti, ko pār viņas seju veidoja uzmestā palaga stūris, klausījās ķirurgu soļos, viņu balsīs, skaudri sajuta, kā viņai izdarīja pirmos anestezējošos iešļircinājumus.

— Kā tu jūties, Nataša? — Ivans Ivanovičs apvaicājās.

Viņš uzrunāja Natašu mīļi, kā mazu bērnu, un Natašai šķita, ka viņa patiesi ir maziņa. Tik nevarīga, tik vārga! Viņai gribējās raudāt.

— Vai tu mani dzirdi, Nataša? — viņš pārvaicāja nogaidot, varbūt jau ar skalpeli rokā.

Viņa atcerējās savu solījumu, ko ar Sofjas Šēferes starpniecību bija devusi Korobovam, un iedomājās vīru ar mazajiem bērniem uz rokām. Viņa ir gatava visu pārciest, lai tikai atkal redzētu viņus!

— Jā, jā! — Nataša skaļi atsaucās un tai pašā brīdī sajuta kaut ko trulu pieskaramies pie noskūtās galvas ādas.

— Mazliet paceliet galdu! — Ivans Ivanovičs teica.

Galds salīgojās zem Natašas, un viņai kļuva nelabi.

Nataša juta, kā urba viņas galvaskausu. Vai nu viņa

bija ievaidējusies aiz sāpēm, vai arī Ivans Ivanovičs pats sapratis, ka slimniecei ir slikti, kad viņš teica:

— Tūlīt izdarīsim tā, lai nesāpētu. Es pieskāros apvalkam. Tas ir viss, mī|ā. _ .

Tad Natašai atkal radās nelabums un galvas sāpes, galds zem viņas sāka šūpoties kā plostiņš viļņos, grima, un līdz ar galdu arī viņa pati strauji nogrima neizprotamā tumšā dzelmē.

31.

— Es neko nespēju izdarīt: uzreiz sākās smadzeņu tūska, asinsspiediens un pulss sāka dzist. Vajadzēja aizšūt operācijas brūci un ķerties pie asins pārliešanas, lai nezaudētu slimnieci uz galda, — Ivans Ivanovičs nomāktā balsī stāstīja Varjai savā kabinetā.

«Nespēja palīdzēt Natašai! Kādēļ tad viņš uzņēmās?» Varja skumīgi domāja, vairīdamās paskatīties uz viru, lai nesadusmotos un nesarunātu viņam diezin ko. «Ķirurģija ir augsta māksla, un ķirurgam jābūt labā noskaņā. Vai tad viņu nav izsitis no sliedēm divu slimniek a zaudējums tanīs drausmīgajās operācijās pirms pāris dienām? Un tas, ka tagad komisija izmeklē viņa darbu? Viņš aizgāja no sava darba, ko tik sūri bija apguvis, — un redzi nu: ne šis, ne tas! Un Vaņa Korobovs arī ir labais, es taču viņu tiku brīdinājusi!»

— Tagad tu saproti? — Varjai tomēr pārmetoši pa spruka. — Tu zini, kādas valodas klīst... Es taču tevi brīdināju: runā, ka šeit esot ķirurgs, bet neesot klīnikas. — Varjas balss iedrebējās aiz dziļā saviļņojuma, kad viņa teica šos nežēlīgos vārdus: viņa redzēja, ka Ivana Ivanoviča seja, kas nesen vēl bija kvēlojusi sārtos lāsumos, tagad varēja bālumā sacensties ar viņa virsvalku.

— Vai tu pati saproti, ko tu dari? — viņš klusu jautāja.

Ivana Ivanoviča izskats un balss būtu likusi rimties ikvienam cilvēkam, kam dārga viņa labvēlība.

— Nedusmojies! — it kā atģidusies, Varja mīļi lūdza un, piegājusi Ivanam Ivanovičam klāt, saņēma viņa lielo

roku savās mazajās, karstajās plaukstās. — Saproti jel, cik dārgs man ir viss, kas saistīts ar tevi. Arī es paii esmu tevis radīta: cik daudz no savas labās sirds tu esi ieguldījis manā dzīvē! Un es nemaz nespēju sevi iedo māties ārpus tā, ko tu dari, kam tu dzīvo. Vai tad es spēju vienaldzīgi uzņemt lavas neveiksmes? Un vai var mani vainot par to?

Tāds maigums šai brīdī izskanēja viņas balsī, ka Tvans Ivanovičs nodrebēja, un atkal viņā modās šaubas par izvēlētā ceļa pareizību. Viņš nokāra galvu un pieglauda pie vaiga Varjas šauro plaukstu.

Patiešām, no cik daudzām grūtībām viņš būtu izvairījies, ja nebūtu ķēries pie sirds ķirurģijas! Tad nebūtu šā smagā sloga sirdī. Kas zina, varbūt pēdējo dienu nemitīgajai nomāktībai arī bija kāda loma neveiksmīgajā Natašas operācijā! Tomēr nē, operācijas brīdī viņš bija koncentrējies un pārliecināts par saviem spēkiem. Nu, un attiecībā uz mierīgumu . . . Varjas tukšās runas par Natašu viņu bija vairāk situšas ārā no sliedēm nekā ministrijas ieceltā komisija.

— Ne velti saka, ka sirds ķirurģija esot bīstama ar to, ka ārkārtīgi aizraujot, — Varja runāja tālāk, viņa neliekuļotās lēnprātības maldināta. — Tas ir bīstami ne vien mums, jaunajiem ārstiem, kas, vēl neapguvuši mazo, uzreiz cenšas pēc lielā. Tu esi pieredzējis ķirurgs, tomēr arī aizrāvies ... Fs nespēju klusēt, mīļais. Kāpēc tu uzņēmies operēt Natašu? Kāpēc tu šeit turi Moro-zovu? Cik reižu var atdarīt logu galvaskausā?! Tu taču pats teici: neiroķirurģija ir dižens darbs! Ja tas tā, vajag nodoties tai pilnīgi.

— Ciiādi nav klīnikas! — uzreiz aizsvilies, Ivans Ivanovičs pabeidza un, strauji novērsies, izgāja no kabineta.

Varja gluži kā sasalusi noraudzījās viņam nopakaļ.

— Ai! Nu, kas tad tas?! — viņa beidzot izteica un, bezspēkā noslīgusi uz krēsla, aizklāja seju ar rokām.

Klīnikas otrā profesora darba diena bija jau beigusies, un varēja netraucēti izraudāties viņa kabinetā, nebīstoties, ka ienāks kāds svešs cilvēks. Taču Varja neraudāja, tikai no visa spēka spieda sev deniņus un, svērdamās uz priekšu un atpakaļ, satriekta čukstēja:

(

— Nu, kāpēc? Kāpēc tā iznāk?!

Viņas iztēlē neatvairāmi rēgojās Natašas stingā seja ar balto pārsēj umu, kas sedza galvu kā bruņu cepure, ar uztūkušām acīm, kas pēc neveiksmīgās operācijas pavisam aizpampušas. Nataša taču bija pārliecināta, ka viņai palīdzēs.

Ne velti viņa bija sacījusi Sofjai Šēferei:

— Aizrakstiet Vaņam, kā es turējos.

Viņa bija turējusies labi, tomēr no operācijas nekas nebija iznācis.

Ar nopūtu, kas šķita izlaužamies no sirds dziļumiem, Var ja atvēra acis un nodrebēja: uz viņu raudzījās Platons Logunovs...

No kurienes viņš radies? Darbā aizņemta, Varja nebija paspējusi apciemot Natašu pirms pašas operācijas un nekā nezināja par Platona atbraukšanu, bet viņš, palūk, ir šeit... Stāv viņas priekšā, apjukumā nolaidis rokas, mazliet novecojis, mazliet smagnējāks kļuvis, taču nevarēja viņu nepazīt no pirmā acu uzmetiena. Kam gan vēl ir tādas gluži kā ar ogli ievilktas uzacis ar spēju izliekumu, tāds prāvs, stūrains deguns un spēcīgi veidotas lūpas, kuras it kā nekad nebūtu izteikušas nevienu maigu vārdu? Viņš stāv gluži kā apjucis zēns, bet sejas vaibsti tieši vai bargi. Un tāpēc Platons Varjai šķita mazliet smieklīgs, lai gan viņai prāts itin nemaz nenesās uz smiekliem.

Bet viņš, apmulsis no sastapšanās, pat nesaskatīja, kāda kļuvusi Varja, taču uzreiz pamanīja skumjas viņas sejā un asaru pēdas.

— Par ko, Varja? — Platons vaicāja ar neslēptu maigumu balsī, cieši saspiedis viņas pastiepto roku.

— Ak Platon .. . Artemovič! Ja jūs zinātu! — Varjai ar sāpēm izlauzās pār lūpām.

Viņai tūlīt atausa atmiņā gan sniegos ieputinātā, tālā Kamenuška, gan niknais sals, kas tina dūmakā ciematu mežainajā ielejā, gan skujmcšu meži, kas melnēja kraujajās kalnu nogāzēs, gan fosforiskais zvaigžņu mirgojums debesīs, kas līdzīgas zilganam, ledū kaltam ezeram. Vai nu saltais gaiss švīkst no elpas, vai arī tā ir zvaigžņu mirdzas šķinda. Taiga. Meža tekas. Klau, dzirdama

briežu nagu skrapstoņa: kā viesulis joņo aizjūgi — narta pēc nartas. Lidojošā, baltā tvaiku mutulī līgojas briežu ragu pelēkie žuburi. Meža uluss sastingušo mežu un kalnu vidū ir kā apdzīvota saliņa jūras vidū. No baļķiem celtajai jurtai pāri vijas sīvu dūmu strūkliņa. Pavardā spoži liesmo uguns, un homusa pavadībā skan un skan dziesma par jauno dzīvi taigā. Varbūt šo dziesmu sacerējis gans vasaras nometnes plašumos, varbūt tā sirdī iedvesta medniekam, klausoties kristāldzidru avotu bur-bulējam kalnu augstienē, varbūt to sacerējis zvejnieks uz varenās Čažmas, kura caur pļavām un kalniem, caur apšu birzīm un simtgadīgu skujmešu masīviem vel saltos ūdeņus uz bezgalīgajiem tundras klajumiem, uz Ledus okeāna pasaules ūdens krātuvi. Tomēr ikviens, kas šo dziesmu dziedāja, pārveidoja to pēc sava prāta un stāstīja tanī tikai par sevi. Un tur bija dižena patiesība, jo it visur tika celta jauna dzīve.

Būdama vēl maza meitene, Varja bija priecīgi uzņēmusi visu šo jauno. Un ne tikai viņa vien: tūkstošiem jauniešu no smacīgo jurtu tumsas ieplūda ražošanas darbā. Un cik daudz labu draugu viņi atrada! Hižņaku ģimene bija kļuvusi it kā par Varjas pašas ģimeni. Un Platons Logunovs? Viņš taču arī ir no šās lielās ģimenes. Ari viņš ir Varjas otrās piedzimšanas svinību dalībnieks!

— Ak Platon, — vēl aizvien atmiņu pārņemta, Varja atkārtoja, pavērusies viņā.

Varja vienmēr izteica atklāti savas domas un jūtas un pašreiz tikko nesāka Platonam sūdzēties par savām domstarpībām ar Ivanu Ivanoviču. Tomēr Logunova priecīgais možums viņu atturēja.

«Viņš taču kļūs vēl priecīgāks, ja uzzinās par mūsu nesaskaņām!» Varjai galvā paplaiksnīja doma. «Viņš ir labs cilvēks, taču katrā ziņā nopriecāsies. Bet vai gan es mainīšu Ivanu Ivanoviču pret viņu?» Un vēl viņa nodomāja, sevī rūgti pazobodamās: «Mainīšu? Mainīt var tikai pats savu, bet vai es Ivanu Ivanoviču tagad varu saukt par savu? Viņš mīl citu. Viņš ne vien necieš kritiku, bet kā aizvainojumu atsviež sāņus visus padomus, kādus es cenšos viņam dot. Padomus, ko diktējusi mana mīla, mana baiļošanās par viņa darbu. Kālab tad es sevi

moku?! Vai es nelīdzinos piedzērušam ganam, kas ar-kānu nemet vis uz brieža kaklu, bet uz celmu, ko krastā izmetuši palu ūdeņi?»

— Kas ir, Varja? — Logunovs atgādināja, nenovēršot skatienu no viņas.

— Vai tad jūs nezināt? — Varjas balss noskanēja klusināti, un viņas kā akmenī cirstā seja vairs nepauda itin neko. — Vai jūs redzējāt Natašu?

— Jā . . Par to es arī gribēju parunāt ar Tvanu Iva-noviču. Operācija nav izdevusies... — Logunovs bija pārvarējis apjukuma brīdi, un viņa enerģiskie sejas vaibsti pauda tādas rūpes un sarūgtinājumu, ka Varjas piesardzības vēsums izzuda.

Varja saprata: Platons ir palicis tāds pats, kāds bija Ziemeļos un vēlāk frontē. Ne velti, šķiroties Staļingradā, Varjā bija pret viņu pamodies kas vairāk nekā tikai draudzīgas simpātijās jūtas vien. Un kas zina, vai vigus dzīve nebūtu izveidojusies labāka ar šo krietno, uzticīgo un viņai izprotamo cilvēku? Un atkal Varja pati apstrīdēja smagās šaubas, kas viņā radās. Ik diena kopdzīvē ar Ivanu Ivanoviču taču bija palīdzējusi viņai augt.

«Un tagad?» Varja tik tikko nenoprasīja sev skaļi. «Ko gan darīt tagad? Samierināties? Noklausīties aiz stūra dažādas valodas un mazdūšīgi klusēt aiz bailēm, ka var izpelnīties mīļotā cilvēka dusmas? Arī visniknāko ienaidnieku vārdos taču ir daļa patiesības. Kā Vaņu tagad sāks knābt, ja komisija nopels viņa darbu klīnikā! Nopels katrā ziņā — un neveiksmīgo Natašas operāciju ari atzīmēs.»

— Jā, operācija neizdevās! — Varja teica, paskatoties Logunovam tieši acīs. — Ivans Ivanovičs uzskata, ka viņam traucējusi smadzeņu tūska, kas sākusies pēc galvaskausa trepanācijas . . .

— Uzskata? Bet īstenībā?

— Īstenībā, es domāju .. . viņš jau attālinājies no šīm operācijām. Jā. Viņš tagad visus spēkus koncentrējis sirds ķirurģijā. Natašas operācija ir izņēmuma gadījums.

Patiesa izbrīna pārslīdēja pār Logunova seju un paslēpās viņa samiegtajās acīs. Sakniebis lūpas, viņš sa-

drūma: prātā iešāvās nesaprotamais Korobova teiciens par Varjas brīdinājumu. Ak tad tā! Nelādzīgi, pavisam nelādzīgi iznāk.

— Un jūs tā varat teikt? — Logunovs pārmeta, gandrīz vai aizvainots savās jūtās pret Varju.

— Jā, Platon Artemovič! Man nav viegli to pateikt, taču nedrīkst operēt, atraujoties no klīnikas. Tas ir labāko speciālistu uzskats, un es neredzu iemesla, kālab manam vīram jārīkojas pretēji tam! Ķirurgam jāizpētī slimnieks, tāpēc vajadzīga specializēšanās, turpretim Ivans Ivanovičs izsvaida savus spēkus. Viņu tagad aizrāvusi jauna nozare, ārkārtīgi sarežģīta, daudzējādā ziņā neizpētīta, kur uz katra soja šķērsli, bieži vien nepārvarami. Un, redz. . . dažkārt nervozē, citreiz neizdodas. Nogājis tik tālu, ka ministrija atsūtījusi komisiju viņa darba pārbaudei.

— Pat tik traki! Bet tu .. . Bet jūs viņam pašam . . . Jūs ar viņu pašu esat runājusi par to? — Logunovs viņu pārtrauca, nodomādams: «Viņš, doktors Aržanovs, taču vienmēr ir bijis nemiera gars, it kā dzīvē viņam vēl par maz būtu nepatikšanu un satraukumu!»

— Es jau esmu pagurusi, teikdama viņam vienu un to pašu! — Var ja dusmīgi izsaucās. — Un ikreiz tas viņā rada aizvainojumu un dusmas. Jā, dusmas! Tādos brīžos viņš nolūkojas uz mani kā uz nulli, kas grauj viņa autoritāti. Taču es vairs neesmu tā, kas biju Kamenuškā, un arī ne tā, kas biju frontē. Es daudz ko esmu sākusi saprast un . .. dažreiz tieši vai galvu zaudēju aiz bailēm par viņu, — Varja ātri nobeidza.

— Un tu sacīji Korobovam, ka viņš velti ievietojis Natašu šeit?

— Jā. Un lvanam Ivanovičam arī!

— To nevajadzēja darīt. Un, lūdzama, nesāc Natašu satraukt. Korobovs ir krietns puisis, par viņu var galvot: viņš neuzsāks kašķēšanos. Bet Nataša . .. Viņa pašreiz ir nevarīga būtne, tomēr ... — Logunovs ielūkojās Varjas sejā, kas pauda dziļu, kaut arī pašas neapzinātu saviļņojumu. — Tomēr es ticu lvanam Ivanovičam. Man nāk prātā mūsu mīļā feldšera Hižņaka teiciens: «īstu ķirurgu var pazīt nevis pēc tā, kādas operācijas viņš

uzņemas, bet pēc tā, no kā viņš atsakās.» Ja jau Ivans Ivanovičs atteicies no operācijas, viņš tātad sajutis, ka še var tikai pazudināt cilvēku.

— Labāk būtu, ja viņš Natašu ievietotu Burdenko institūtā, — Varja stūrgalvīgi noteica, aizskarta, ka Platons aizstāv Ivanu Ivanoviču.

«Platonam ir viegli piebalsot, jo viņš no medicīnas nekā nesajēdz!» viņa īgni nodomāja, lai gan tai pašā laikā pazibēja arī doma par Logunova skarbo objektivitāti.

— Nataša pati negribēja iet uz citu slimnīcu, — sacīja negaidot ienākušais Ivans Ivanovičs.

Abi sarāvās, taču, pagriezušies atpakaļ, ieskatījās viņam tieši acīs: Varja ar izaicinājumu, Logunovs sku-mīgi.

— Mēs izdarījām visrūpīgāko klīnisko izmeklēšanu, — Ivans Ivanovičs runāja tālāk, vērsdamies tikai pie Logunova. Uz Varju viņš nespēja pat paskatīties: tādu sašutumu sieva pašreiz bija viņā izraisījusi. — Mēs ļoti ilgi gatavojām Natašu operācijai. Un pēkšņi sākās smadzeņu tūska. Es nevarēju, es biju spiests atteikties no operācijas turpināšanas. Mēs, zināms, atkārtosim mēģinājumu, taču ne tagad. Lai slimniece paguļ, lai uzkrāj spēkus ...

— Tomēr viņas stāvoklis nemitīgi pasliktinās, — Logunovs atgādināja, vērīgi palūkojies uz Varju, kuras seja nepauda ne apjukumu, ne gatavību atkāpties.

«Ai Varja, cik cieta tu esi kļuvusi!» viņš ar izbrīnu nodomāja.

— Jā, diemžēl, slimība progresē. Taču šodien radās draudīgs kavēklis, kas, atkārtojot ķirurģisko iejaukšanos, var arī nebūt. Neiroķirurgi līdz šim laikam nav atrisinājuši smadzeņu tūskas problēmu. — Ivans Ivanovičs runāja, kājās stāvot, un neuzaicināja Platonu apsēsties. Viņš neielūdza viesi arī uz mājām, kas nepavisam nebija viņam raksturīgi.

Tātad Varjas klātbūtnē viņš bija sevī ierāvies gan šeit, gan arī mājās. Tātad nesaskaņas viņu starpā jau nogājušas tālu. Uz brīdi Logunovu sagrāba ļauns prieks un . . . izgaisa. Skumjās nožēlas par paša neizdevušos

dzīvi apdzēsa viņā sīkās jūtiņas. Vai gan viņam tālab vieglāk, ja Aržanovu ģimenē ieviesusies nesaticība?

Varja paraudzījās uz vīriešiem un piepeši sajutās viņu vidu tik lieka, tādas skumjas viņu pārņēma.

— Es iešu, — viņa teica, nevērsdamās ne pie viena, un, neatvadījusies no Logunova, ātri izgāja no istabas.

32.

«Nav saskaņas Varjeņkai ar Ivanu Ivanoviču!» Je-jena Denisovna bēdīgi domāja, nakti dežurēdama dzemdību namā. «Nav viegli viņiem satikt: viņa ir kašķīga, viņš — nepiekāpīgs. Mana sirds to jau paredzēja, kad man gribējās, lai viņš samierinātos ar Olgu. Es pazinu Varjeņkas straujo dabu. Bet viņam vajadzīga lēnīga, tāda kā Olga.»

Je]ena Denisovna jau otro mēnesi atkal strādāja savā iemīļotajā vecmātes darbā. Nataška pat smējās par to, cik stingri un nopietni viņa ikreiz gatavojās uz darbu.

— Vai tu uzposies? — meitene mēdza vaicāt, ar spēcīgajām rokām apskaujot māti ap kaklu un ielūkojoties viņas zilajās acīs, kas pēc Borisa nāves bija kļuvušas nespodrākas. — Kā tu švītējies savu mazuļu priekšā! Ik dienas ej zem dušas. Izgludinātām drānām, nomazgājusies tīri jo tīri, gluži kā uz svētkiem, bet ko šie saprot?

— Šai ziņā viņi saprot vairāk nekā mēs abas kopā: ja visapkārt netīrs, viņi protestē — un turklāt vēl kā! Gan raud, gan slimo. Tāpēc nekam neder tāda vecmāte, kas ir nevīža un sušķe!

Nākamās mātes! Cik viņas mīļas Jeļenas Denisovnas sirdij! Sevišķi aizkustinošas ir jaunās, kas dzemdē pirmoreiz. Gan garām matu pīnēm, gan nogrieztiem matiem, vienas kvēli pietvīkušas, citas bālas, visas kailām kājām, īsos krekliņos, — sievietes, kas mokās un cerībās dzemdē savus bērnus. Kas to ir teicis, ka iedvesma pilnīgi novēršot dzemdību sāpes? Sāpes paliek. Taču bailes no sāpēm var izkliedēt. Pierādās, ka sāpes var vieglāk pārciest, ja nebaidās, bet domā tikai par to, ka jāpalīdz bērnam laimīgi nākt pasaulē. Palūk, pavisam jauna sieviete ar mazu deguntiņu un pilnīgām lūpām, sekojot ārstu padomiem, dziļi elpo, maigi un saudzīgi glaudot savu lielo vēderu, bet piepeši sasarkst, viņas vaigi kļūst purpursārti un pat asaras sariešas acīs. Pārtraukusi masēšanu, piemirsusi dziļo elpošanu, viņa aizsedz seju ar rokām, kas ir mīkstas, ar bedrītēm kā bērnam, — spēcīgu sāpju lēkme.

— Elpo, elpo dziļāk! — Jeļena Denisovna atgādina, lai novērstu iespējamos sarežģījumus.

Uz pēdējā galda — dzemdību namā tie ir pieci — dzemdētājai «spruka vaļā»: viņa sāka kliegt.

«Dzied balsī!» labsirdīgi pie sevis pasmējusies, Jeļena Denisovna dodas pie viņas. «Ja kaut kas nav tā, kā vajag, kliedziens nav vis tāds. Uz tādu kliedzienu jāskrien, ko kājas nes.»

No rīta darbs ritēja bez steigas, bet nakts bija nemierīga: dzemdības notika cita pēc citas. Jeļena Denisovna tikko spēja mazos saņemt un apmazgāt. Visas sanitāres, māsas, ārsti un vecmātes, kas dežurēja šai maiņā, strādāja ar pilnu slodzi.

— Esam kā bērtin apbērtas ar bērniņiem! — pajokoja nogurusī, taču apmierinātā Jeļena Denisovna, apsēdusies dzemdību istabā pie galda: jaunpienākušajām dzemdētājām bija parastās sāpju lēkmes, un biītiņu varēja atpūsties.

Maiņa bija uzstādījusi rekordu: pieņēmusi četrpadsmit jaunpiedzimušos un visus bez sarežģījumiem. To, ka divi tikko nebija noslāpuši, vecmātes neuzskatīja par sarežģījumu, tā jau gadās! Mazuļus bija paplikšķinājuši, papurinājuši, un viņi sākuši raudāt: skaļi — puika, smalkā, spalgā balstiņā — meitenīte.

Vārdu sakot, Jeļena Denisovna jutās apmierināta. Tas nav joks — saņemt četrpadsmit bērnus! Lai gan nogurusi, tomēr ne veltīgi. Dažkārt gadās arī tā. ka visu dežūras laiku norosies ap dzemdētājām palīdzot un uzmundrinot, bet mazie, gaidītie viesi ierodas visi uzreiz nākamajā maiņā.

Jejenas Denisovnas labsajūtu izjauca jaunas dzemdētājas ierašanās, kuru no pieņemšanas nodaļas atveda ratiņos. Dzemdības viņai bija sākušās mājās gandrīz pirms divdesmit četrām stundām, bet dzemdību norise joprojām vāja.

Tā kā bērnam paātrināta sirdsdarbība, bija nepieciešama ātra rīcība, lai pasteidzinātu viņa piedzimšanu, taču dežurējošais akušieris tūlīt vēl neizlēma, ko darīt. Dzemdību nama operāciju zāles, lielā un mazā, ir sagatavotas jebkurā dienas vai nakts laikā. Dežurējošo akušieri var izsaukt dažu minūšu laikā, tomēr izdarīt ķeizargriezienu jau ir par vēlu, turpretim, ja dzemdības ievilksies, bērns nosmaks. Bet bērns gaidīts.

«Ej kur iedams, visur siena priekšā!» Jeļena Deni-sovna nodomāja, nolūkodamās uz spēcīgi noaugušo liela auguma sievieti, taču ar tumšu uztūkumu zem acīm un drudža sārtumu novājējušā sejā. «Redz, pat Maskavā atgadās, ka nav neviena, kas dzemdētāju īstā laikā nogādātu dzemdību namā!»

Nopratusi, ka ap viņu atrodas pieredzējuši medicīnas darbinieki, dzemdētāja kļuva možāka, un viņas skatienā iemirdzējās cerība. Ar visu pirmoreiz mīlošas, bet jau noziedošas sievietes spēku viņa vēlējās bērnu.

Tūkstošiem reižu savos mātes sapņos viņa bija bērnu redzējusi uz rokām, siltu, pasmagu, ar gaisīgi pūkainiem matiņiem, mīkstām rociņām, kas pie plaukstas pamata gluži kā pārsietas. Viņa bija skūpstījusi bērna mazās, apaļās pēdiņas, viņa kājiņu sīkos pirkstiņus, kas no apakšas izskatījās pēc sārtiem zirnīšiem. Viņa bija bērnu mazgājusi, tīstījusi autiņos, barojusi ar krūti, kas noilgojusies pēc zīdaiņa mutītes. Viņa bija gribējusi būt māte un beidzot arī kļuvusi par to.

— Es vēlētos puisēnu, — viņa sacīja, pavērsusi uz vecmāti lēnprātīgo, mokpilno skatienu. — Arī meitenīte būtu laba!

— Nekas, mīļā, pacietieties vēl mazliet! Tagad jau drīz redzēsim, kas būs, — Jeļena Denisovna sacīja. — Pirmās dzemdības vienmēr ir grūtākas — un jums turklāt vēl gadi.

— Jā, gadi! ... — dzemdētāja nopūtās. — Pirmais virs ļoti dzēra. Ne vienreiz vien mani sita, tad arī pats nositās. Redz, tikai tagad esmu piedzīvojusi gaišākas dienas, bet netiku aprēķinājusi laiku . . . Izvadīju savu Viktoru ārpus pilsētas un gandrīz vai nokļuvu pie plenča viņā saulē! Un kopā ar bērnu . .. Mana māsa ir vecmāte, apsolījās vakar atbraukt, tā nu es gaidīju viņu tukšā dzīvoklī... Ai, es vēl vienu dienu un nakti pamocītos, lai tikai dzemdētu!

Uzmanīgi vērojot dzemdētājas stāvokli, ārsts un vecmāte darīja visu vajadzīgo. Pēc tam dzemdības norisa gandrīz normāli, taču mātes klēpī guļošā bērna sirdsdarbība radīja aizvien lielākas bažas. Katastrofa kļuva neizbēgama.

«Te nu bija rekords!» Jeļenai Denisovnai galvā pazibēja doma, tomēr vēl vairāk viņai smeldza kas cits: dzemdētājas dedzīgā vēlēšanās kļūt par māti.

Un beidzot jaunpiedzimušais atradās vecmātes rokās, bet bez elpas, bez pulsa.

Mēdz gadīties, ka dzemdībās bērns paliek bez elpas un nāk pasaulē zilgans. Tā ir vieglā ast ik sijas pakāpe, to arī tā dēvē — par zilgano asfiksiju. Tādā gadījumā sirds pukst labi un elpošana, enerģiski palīdzot, atjaunojas uzreiz. Smagākā pakāpē bērns ir gluži bāls, elpošanas viņam arī nav un sirds tik tikko darbojas. Tā ir baltā asfiksija. Te reti palīdz vecmātes pieredze un pa stāvošās ārstēšanas metodes.

Turpretim pašreiz Jeļena Denisovna bija saņēmusi bērnu bez jebkādām dzīvības zīmēm. Šeit jau neka$ nepalīdzēs.

Tiesa, dzemdību namā īsi pirms Jeļenas Denisovnas iestāšanās darbā bija notikuši mēģinājumi atdzīvināt nedzīvi dzimušos — un pat veiksmīgi mēģinājumi. Jeļena Denisovna bija arī no Ivana Ivanovica dzirdējusi, ka viņam esot izdevies atdzīvināt slimniekus, kas miruši uz operāciju galda. Pierādījies, ka tas iespējams pirmajās sešās minūtēs pēc sirdsdarbības apstāšanās.

Vaļsirdīgi atzīstoties, Jelena Denisovna neticēja tādiem brīnumiem un vienīgi aiz cienības pret Arža-novu neko neiebilda. Nu, daudz kas varēja būt! . . . Operācijas laikā varēja gadīties nāvei līdzīga nesamaņa. Dzemdību namā varēja būt baltās asfiksijas gadījums.

Bet te jau ir pati nāve! Visīstākā nāve, kas ar savu ledaino saltumu sastindzinājusi vecmātes rokas.

Un pēkšņi dzemdību istabā parādījās Ivans Ivano-vičs, kas rosmīgo sieviešu augumu vidū šķita līdzīgs baltam zilonim.

— Biju izsaukts pie slimnieka ķirurģiskajā korpusā un tā nu iegriezos ari pie jums, — viņš teica Jejenai Denisovnai, un viņa, neraugoties uz visu savu nomākto omu, saprata: Ivans Ivanovičs nesteidzas uz mājām pie Varjeņkas. Nē, nesteidzas.

— Tikko kā saņēmāt? — viņš vaicāja, palūkojies uz nekustīgo bērnu vecmātes rokās. — Nu jel, dodiet viņu šurp! Kur jums še ir Belova aparāts?

Sanitāre žigli ielēja siltu ūdeni vanniņā, kas mazajā operāciju zālē bija uzlikta uz galda pie izlietnes. Jeļena Denisovna ielaida ūdenī jau stingstošo nedzīvi dzimušā bērna ķermeniti, iegremdēja to līdz kakliņam, kas bija gluži kā ar diedziņu pārsiets, — cik veselīgs puisītis būtu bijis! Viņai bija sāpīgi redzēt bērna rociņas un kājiņas, tik nekustīgas kā lellei.

Ivans Ivanovičs ievada bērna rīklītē tievu gumijas caurulītķ savieno to ar ūdens sūkņa šļūteni un atgriež krānu. Ūdens līst izlietnē, bet tā iedarbinātais sūknis ātri iztīra bērna plaušas no tanīs iestrēgušajām gļotām.

Tad sūkņa šļūtenes vietā pie caurules pieslēdz mākslīgās elpināšanas aparātu. Tas ir aparāts, kas gandrīz ar rokām pagatavots Belova laboratorijā. Divi pazīstami fiziologi akušieru sanāksmē bija protestējuši pret ierosinājumu atdzīvināt jaunpiedzimušos ar šā aparāta palīdzību, paziņodami, ka tā varot ievainot mazuļu maigās plaušas, un uzlaboto aparātu izlaide bija apstājusies. Nu, ko lai dara, labāk kaut kas nekā nekas. Praktiķi ir neatlaidīgi ļaudis. Galvenais — vēlēšanās un prasme rīkoties. Plēšas iesūknē bērna krūtīs gaisu ieelpai (izelpa notiek pati no sevis). Sanitāre atnes ampulu asins pārliešanai, māsa gatavo vajadzīgos instrumentus. Tiek piebīdīts cits galdiņš, parādās termofori.

Paiet viena minūte, otra. Nodaļas vadītāja ar sausām, krunciņām klātām, veiklām rokām vēlreiz ievada zāles, kas bērnam atvieto asins strūklveida sūknēšanu: glikozi artērijā un kofeīnu nabas saites vēnā. Mazās krūtis ritmiski paceļas un nolaižas, bet te darbojas mākslīgi ievadītais gaiss. Neviena patstāvīga elpas vilciena. Jeļena Denisovna, aizmirsusi visu pasauli, vēro bērna krūšu-kurvi un pēkšņi nodreb. Vai tiešām tikai likās? Tomēr nē!

— Ieelpa! — viņa saka nedrošā balsi.

— Redzu, — Ivans Ivanovičs atbild. Viņš pats satraukts ne mazāk par Jeļenu Denisovnu.

Un nodaļas vadītājas sejā parādās baltsārti lāsumi, gluži kā studentei grūtā eksāmenā.

Bērna rīklīte atkal krampjaini saspringst, mazliet paceļot kakla muskuļus, — īsa agonāla ieelpa. Mazliet vēlāk tāda pati ieelpa, tikai spējāka un krampjaināka, bet pēc brīža jau ar krūšukurvja līdzdalību: elpošana kļūst dziļāka.

— Nu, kas še notiek? — ienākdama enerģiskiem soļiem, apjautājas dzemdību nama vadītāja profesore Do-roņina, slaida un taisna, gluži kā jaunietis — desmitās klases skolnieks, un aprāvusies arī sastingst pie galda.

— Vai tiešām? ...

Ivans Ivanovičs klusēdams pamāj ar galvu, izklausot slapjās krūtis mazulim, kuru Jeļena Denisovna uz plaukstām pacēlusi mazliet ārā no ūdens.

— Sirds jau strādā, — Ivans Ivanovičs saka, dodot vietu Doroņinai. — Jau sirmā senatnē zinātnieki teikuši, ka nāvei esot tieji vārti: smadzenes, plaušas un sirds, — viņš runāja tālāk, vērsdamies pie Jeļenas Denisovnas.

— Vispirms beidz darboties smadzeņu šūniņas — apziņa, tad plaušu darbība, vēlāk apstājas sirds. Sirds mirst pēdējā, bet atjauno darbību pati pirmā. Bet vai tā nav par vēlu sākusi pukstēt? Cik minūtes pagājušas kopš klīniskās nāves sākuma?

— Četras. — Jeļena Denisovna vēlreiz paskatās sienas pulkstenī. — Jā, četras minūtes.

— Nu, cerēsim .. . Drošāk vajag lietot Belova metodi. Nevajag palaist garām nevienu iespēju.

Mazais cilvēks sāk kustināt galviņu, vaibsta sasarkušo sejiņu, un beidzot atskan kas raudām līdzīgs — vājas, aizsmakušas skaņas, kas apkārtstāvošajiem cilvēkiem šķiet jaukākas par visbrīnišķāko muziķu.

— Ak tu tētīt! — Jeļena Denisovna nodudina, mīļi pieturot atdzīvojušos zldainīti.

Jeļenai Denisovnai ir tāds izskats, it kā viņa būtu izsprukusi no pirts lāvas: viņa ir gluži sarkana, pār seju rit sviedru lāses, bet varbūt ari asaras.

Doroņinai smaids pār visu seju, par nodaļas vadītāju pat nav ko runāt — viņa tieši staro, jo viņa taču bija tā, kas uzstāja, lai dzemdību namā pielietotu nedzīvi dzimušo atdzīvināšanu, un pierunāja Doroņinu, lai iegādā nepieciešamos aparātus. Zināms, ka šādos gadījumos vajag rīkoties drošāk!

Jeļena Denisovna vispārējā uzraudzībā nomazgā jau brēcošo bērnu, uz divām minūtēm aptin viņam sinepju plāksteri un tad ievīsta sasildītajos autiņos. Bet pirms šā vislielākā dārguma nodošanas īpašam ārstam īpašā bērnu palātā, kur tiek kopti visvārgākie jaunpiedzi-mušie, viņa to parāda mātei.

Tā vēl vienās asarās sniedzas, lai palūkotos uz divas reizes dzimušo bērnu, un sāk šņukstēt jau aiz prieka pilnā saviļņojuma.

Bērnu nes projām veselas goda sardzes pavadībā.

— Kādas viņam actiņas?

— Melnas actiņas, māmiņ, melnas! — atbild Jeļena Denisovna, kas, tāpat kā visi citi, nespēj uzreiz ieiet parastajās sliedēs. Viņa pat nav manījusi, kad aizgājis Ivans Ivanovičs, tā arī neparunājies ar viņu.

Sieviete šņukst vēl skaļāk: šeit parastā uzruna «māmiņ» viņu ļoti aizkustinājusi. Pēkšņi, mitējusies raudāt, viņa lepni saka:

— Cekuliņš gluži kā Viktoram, tikai viņam, mūsu tētim, jau pliks galvvidus.

— Dievs dos, nodzīvos arī dēliņš līdz plikam galvvidum, — vecmāte komiskā cienīgumā pasludina.

Jeļena Denisovna atkal rosās ap dzemdētāju, viņas sirds vai dzied aiz prieka: piecpadsmitais maiņā!

«Labi jau, labi,» viņa domās uzrunā visus cilvēkus. «Jūs tur ceļat rūpnīcas, hidromezglus, ražojat lidmašīnas. Tomēr vai ir svarīgāks darbs par mūsējo, par akušieru darbu? Viss pasaulē taču apstātos un sastingtu, ja sievietes vairs nedzemdētu bērnus! Tas būtu vēl drausmīgāk par atombumbu! Stāsta, atombumba esot brīnums. Paraug, atdzīvinājām nedzīvi dzimušo — tas patiešām ir brīnums! Kādu gan cienību pelnījis tāds cilvēks kā profesors Belovs?! Bet ļaudis runā, ka viņu negribējuši atzīt. Ej nu saproti tos zinātniekus! Bet es pati taču arī neticēju,» Jeļena Denisovna sevi pieķēra, tomēr nesamulsa, tikai viegli nopūtās. «Man jau piedodams. Tā ir tieši laime, ka es šeit esmu nokļuvusi darbā!» Tomēr atkal mostas bažīga doma par Ivanu īvanoviču un Varju. «Kā gribētos redzēt viņus laimīgus! Ivanam Iva-novičam turklāt arī klīnikā ir sarūgtinājumi. Kaut jel negadījušies komisijā tādi zinātnieki kā tie, kas tirdījuši Belovu.»

33.

Dežūra beidzās astoņos trīsdesmit no rīta, bet Jeļena Denisovna iznāca no dzemdību nama gandrīz vienpadsmitos. Bija smagas dzemdības jauniņai meitenei, kas aizbēgusi no vecākiem. Vajadzētu nopērt par to,, tomēr — žēl! Un, iekams dzemdības nebija laimīgi beigušās, Jeļena Denisovna nespēja aiziet.

«Meičai ir grūti, nav vārdam vietas, bet mīlītis, kas piemānījis, aizlaidies lapās. Jau no jaunām dienām izbojāts viss mūžs. Nu, bet kā tad mātei ir ap sirdi? Ja nu mana Nataška pēkšņi izstrādātu tādu joku?» Jeļena Denisovna uz brīdi pat apstulba no tādas briesmīgas domas, taču iedomājās stingro raksturu, kāds bija viņas «palaidnei», — tā viņa dažkārt mātes zobgalībā klusībā nosauca augošo skaistuli meitu - - un nomierinājās: «Nē,, Nataška būs cietāks riekstiņš!»

No dzemdību nama lieveņa Jeļena Denisovna paraudzījās uz kaimiņos esošo ķirurģisko korpusu, masīvo trīsstāvu celtni ar kolonām, kur strādā Aržanovs.

«Cik īstā laikā viņš šodien iegriezās pie mums! Un taču vienkārši . . . Nudien, vienkārši! Liekas, arī es spētu to izdarīt. Tikai, tiesa gan, drausmīgi! Ne tas drausmīgi, ka var neizdoties, bet. . . cik liela piesardzība vajadzīga.»

«Un ticībai jābūt un prasmei, galvenais — prasmei! Jā, iznāk, ka nav vis tik vienkārši!» vecmāte nosprieda. «No malas skatoties, viegli, bet, ja pašam jādara, dūša sašļūk papēžos.»

Ķirurģiskajā korpusā gulēja Nataša Korobova, un Je-ļena Denisovna tūdaļ devās uz turieni.

Jā, Jeļenai Denisovnai bija gadījusies lieliska darba vieta! Viņai še patīk it viss: gan izturīgās korpusu celtnes, gan koki ap tām, gan čuguna žogs, kas slimnīcas teritoriju nodala no trokšņainās ielas. Kļavās un liepās, čaukstinādami pa lapotni, spurdz un rosās nez kādu klejojošu putniņu bari, uz jumtiem cienīgi dūdo baloži, pa celiņiem lēkā zvirbuļi. Atspirgstošie slimnieki baro putnus — tomēr izklaidēšanās.

Septembra sākums. Vēl karsts. Saule atmirdz platajā ielas aslalta joslā kā upē: nesen braukušas ielu laistāmās mašīnas. Iela duc, aicina Jelenu Denisovnu uz mājām. Taču vispirms jāiegriežas pie Natašas.

Smagi cilājot nogurušās kājas, — ir jau arī diezgan nostaigāts maiņas laikā! — Jeļena Denisovna uzkāpj trešajā stāvā ķirurģiskajā nodaļā. Nataša guļ, tāpat kā agrāk, ar balto pārsēju ap galvu, gluži kā ar bruņu cepuri, viņas aiztūkušās acis vienaldzīgi raugās griestos.

«Ak tu bēdas!» Hižņaka domā un uzmanīgi, lai kas neiešķindētos un neiztraucētu slimnieci, kārto viņas skapīti. Viņa uzliek uz plauktiņa kārtējo pienesumu — bufetē nopirkto kefīru un ābolus, savāc mazos kastrolīšus, kas vakar atnesti no mājām. «Gandrīz nekā arī neēd.»

Izejot no palātas, Jeļena Denisovna vaigu vaigā sadūrās ar Logunovu. Varja jau bija stāstījusi, ka Logu-novs iebraucis, taču pašreiz viņa izbrīnā iesaucās vien.

— Mīļais mans! — viņa teica, un no acīm viņai sāka plūst asaras.

Logunovs klusēdams apskāva viņu. Varjas audžumāte . . . Cik daudz vislabāko atmiņu viņam saistās ar šo sievieti un cik daudz bēdu: viņa taču ir arī frontē kritušā drauga sieva. Logunovs paņēma no Jeļenas Deni-sovnas tīkliņu ar traukiem, aizveda viņu pie viena no galdiem gaitenī, kur ēda staigājošie slimnieki, nosēdināja krēslā un pats apsēdās līdzās.

— Re nu, mīļā Jeļena Denisovna, tā aizsteiguši vienpadsmit gadi, — viņš teica dziļā saviļņojumā.

Viņa palūkojās uz Logunovu un pasmaidīja caur asarām.

— Tu vēl arvien tāds pats melns!

— Drīz būšu salns: parādās sirmums.

— Bet es jau esmu sirma, tikai mati gaiši un nekas, nav manāms. Platoša... — Jeļenas Denisovnas balss iedrebējās. — Kā tur bija ar manējo? Ar Deņu? Kā viņš nomira, vai tu redzēji?

Logunova seja uzreiz vērtās vecāka: starp uzacīm un ap piemiegtajām acīm iegūlās rievas.

— Es viņu no sanitāriem saņēmu mirušu. Bet Nalaša Korobova redzējusi viņu pirms nāves, kad viņš gulējis pie ložmetēja un viens pats aizstāvējies pret veselu rotu fašistu. Nataša sarunājusies ar viņu. Vēlāk viņa nosūtījusi viņam granātas ar kādu kareivi, kuram izdarījusi pārsēj urnu. Šis ievainotais arī kritis. Bet mēs ar Ivanu Korobovu izlauzāmies uz turieni nu tieši pēc dažām minūtēm. Tomēr bija jau par vēlu.

Jeļena Denisovna nopūtās, un abi ilgi klusēja.

— Platoša, atnāc pie mums uz mājām! Es dzīvoju pie Ivana Ivanoviča. Tu pastāstīsi visu.

— Viņi mani nav ielūguši, — Logunovs drūmi iebilda.

— Toties es ielūdzu. Tu taču mūsu Natašku vēl neesi redzējis. Droši vien nemaz nepazīsi: viņa ir izaugusi. Šogad sāka mācīties astotajā klasē. Atnāc ap pulksten pieciem — kopīgi paēdīsim pusdienas. Ivana Ivanoviča un Varjas nebūs: viņi no darba brauks tieši uz vasarnīcu. Viņi šogad noīrējuši vasarnīcu, bet, izņemot Mi-šutku, nevienam nav vaļas tur dzīvot: visi aizņemti darbā pilsētā. Atnāc! Pasēdēsim, parunāsimies, un vēlāk tu mani pavadīsi. Man taču jātiek atpakaļ uz šejieni, uz nakts maiņu.

— Kad tad jūs atpūšaties? — Logunovs izklaidīgi vaicāja, domādams savu domu.

— Šonakt vēl nodežurēšu un divas diennaktis būšu brīva. Vai atnāksi?

— Katrā ziņā aiziešu.

Bet, palicis viens, Logunovs nolēma, ka viņam tomēr neērti iet pie Aržanoviem uz dzīvokli.

«Viņi taču nav aicinājuši! Ja nu paši negaidot ierodas mājās, būs neērti.»

Ar šim domām Logunovs pasēdēja pie Natašas, tad, aprunājies ar viņas nodaļas ārstu, devās uz pastu, lai uzrakstītu Korobovam plašu vēstuli. No rīta viņš bija kārtojis raktuvju darīšanas un izpildījis Tavrova uzdevumus, bet visu pārējo laiku klīdis pa Maskavu: apmeklējis muzejus, kino un teātrus un tāpat pastaigājies pa ielām. Nodoms saņemt galvenā pārvaldē apsolīto ceļazīmi uz kūrortu bija piemirsies. Ne sirds, ne aknas, ne aptaukošanās Platonam nesagādāja raizes. Viņš bija spēcīgs kā tikko cirsts Sibīrijas skujmetes celms.

Vēstule Korobovam tika rakstīta ilgi un ar grūtībām, kaut gan vissmagākā ziņa — par neveiksmīgo operāciju — bija jau nosūtīta.

«Vaņa tur tagad vai prātu zaudē! Labi vēl, ka Olga Pavlovna noņemas ar meitenēm, bet kā būs turpmāk? Tavrovi taču gaida ģimenes pieaugumu, un Olga ar katru dienu kļūst smagnējāka.»

Negaidīti ātri (redz, ko nozīmē aviopasts!) no Koro-bova pienāca atbilde «uz pieprasījumu». Logunovs pa ņēma aploksni un apsēdās pie galda, juzdamies pasta nodaļas zālē kā mājās. Tā tas arī ir: visa Maskava viņam bija kā tēva mājas. Maskavas ūdens stacijas, stadioni un parki līksmi vēra viņam savas durvis, un tikai vienā stūrītī viņam nebija ieejas — tur, kur dzīvoja Var ja. Taču tur dzīvo arī Rešetovs . .. Kālab gan Logunovs nevar iegriezties pie pazīstamā frontes ķirurga? Arī Jeļenu Denisovnu tagad ir neērti neapciemot.

«Viņa pašreiz rosās saimniecībā. Zināms, gatavo pusdienas. Iztērēsies. Iešu uz veikalu, nopirkšu viņai kādu dāvanu un Nataškai kleitas drānu.» Logunovs atcerējās mazo, gaišmataino meitenīti ar cirtām, kas bija līdzīgas ievziedu ķekariem. «Tagad viņa nav vairs tāda . .. Nūja, Nataškai jau gadu četrpadsmit. Droši vien uzskata sevi par pieaugušu jaunieti!»

Šādās domās nogrimis, Logunovs atvēra aploksni un, izņēmis biedra vēstuli, vēl mazliet vilcinājās: baidījās lasit.

«Mīļais draugs Platon,» Korobovs rakstīja plašā rokrakstā. «Kā man bija ap sirdi, kad saņēmu vēsti par Na-tašu! Jāatzīstas, es sākumā nožēloju, ka nebiju paklausījis kādam padomam par viņas hospitalizāciju. Bet vēlāk nodomāju: paldies īvanam īvanovičam, ka viņš ^pratis laikā pārtraukt.»

— Ek Varja! — Logunovs nočukstēja, uz mirkli pārtraucis vēstules lasīšanu. — Kāds velns tevi gumdīja, mīļā, ka tu šādā brīdī sakur kritiku!

«Es iedomājos Natašas pārdzīvojumus,» Korobovs rakstīja tālāk, «ar spārniem būtu aizlidojis uz Maskavu, bet kāja pietūkusi, piedzīta kā bluķis, un es sēžu kā piesiets. Turklāt vēl Miločkai («Kura tad tā ir?» Logunovs nodomāja, atceroties abas gluži vienādās meitenes.) sācies garais klepus. Viņa klepo tā, ka bail klausīties, un tagad nedrīkst būt kopā ar Ļubočku pie Tavroviem. Par laimi, īstajā laikā paguva atbraukt, Platon, tava vecmāmuļa no Donas (te Logunova lūpām pārslīdēja labsirdīgs smaids: tomēr savīkšījusies gan). Vecmāmuļa stāsta: viņai devuši padomu, lai nebrauc. Sak, esot tālu. Kur nu tev, sak, septiņdesmit gadu vecumā! Bet viņa pretī: Staļins septiņdesmit gadu vecumā vada valsti, kāpēc tad es pat pa dzelzceļu nespētu aizbraukt? Redzi, Platon, es jokoju caur asarām. Toties tagad Miločka ar savu garo klepu dzīvo mājās.

Par raktuvēm neraizējies. Programu pārsniedzam. Ivans Ivanovičs arī man atrakstīja un apsolīja atkārtot operāciju, tiklīdz Natašai kļūšot vieglāk. Jāgaida vien ir, nekā nevar darīt. Tikai pirms aizbraukšanas uz kūrortu atraksti man sīki, kā viņai tur klājas. Mani nesaudzē. Kamēr Nataša dzīva, arī es būšu. dzīvs cerībā uz ko labāku.

Tavs mūžīgais parādnieks Ivans Korobovs.»

«Bet Varja uztraucas pārlieku. Kas viņai tā jauc prātus? Vai patiešām vēlēšanās pakļaut sev lielu cilvēku?»

Platons nodomāja, vēlreiz pārlasījis vēstuli. Viņš atcerējās Varjas uzbudināto seju, viņas drebošo baisi un drosmīgo skatienu, vērstu uz vīru. «Nē, velns parāvis, viņa ir pārliecināta par savu taisnību! Cik gan liela starpība starp medicīnisko māsu un diplomētu ārsti: kas par spēku un pārliecību cilvēkā izaugusi! Tomēr viņai ir grūti!»

Logunovs atcerējās, cik steidzīgi Varja bija izgājusi no Aržanova kabineta, it kā baidīdamās sākt gauži raudāt, un Logunovu pārņēma mīlas, maiguma un žēluma jūtas. Ja viņš zinātu, kur Varja pašreiz atrodas, tad bez šaubīšanās dotos pie viņas, lai draudzīgi parunātu un līdz ar to vēlreiz palūkotos viņā.

— Pie velna kūrortu! Izpriecas dēļ jau es uz turieni nebraukšu!

Un Logunovs steidzās uz veikalu nopirkt Nataškai kleitas drānu.

34.

Jeļena Denisovna pa to laiku ļoti nervozēja: ne tvans Ivanovičs, ne Varja nebija braukuši uz vasarnīcu un abi ieradās mājās.

«Še tev nu bija!» uztrauktā Jeļena Denisovna domāja, rosīdamās virtuvē. — Kādā stāvoklī es esmu novedusi Platonu! Un arī Nataška nez kur iekritusi kā akā! — viņa čukstēja un tā pūta, it kā Nataškas ierašanās varētu stāvokli glābt.

Nataškas vietā negaidot atbrauca no vasarnīcas Mi-šutka-un Gaļina Ostapovna, kurai bija sākuši sāpēt zobi. Tikko iestūmusi puisēnu istabā, Rešetova steidzās uz poliklīniku, un Jeļenai Denisovnai nāca klāt vēl jaunas rūpes.

Ar saimniecību viņa paspēja tikt galā ātri, pateicoties pilsētas ērtībām: viss pie rokas un galvenais — gāze . . .

«Tas tieši ir svēts cilvēks, kas virtuvei pielāgojis gāzi!» Jeļena Denisovna sadrūmusi prātoja pie sevis. «Tējkanna uzvārās desmit minūtēs, un nav ne trokšņa, ne kvēpu!»

Ivans Ivanovičs un Varja nepamanīja savas apakš-īrnieces slikto omu. Abi bija dusmīgi sabozušies un ar to vēl vairāk satrieca Jeļenas Denisovnas dūšu. Tikai tagad viņa aptvēra, cik grūti ir izmantot pat labu draugu viesmīlību.

«Turklāt kas es viņiem par draugu?!» Jeļena Deni-sovna nodomāja, pilnīgi nomākta, aizmirsusi pat brīnišķo gadījumu nakts dežūras laikā. «Viņi ir ļaudis ar augstāko izglītību, bet es caurmēra cilvēks. Viņiem tagad ir smagi, un te vēl mēs viņus traucējam: viņiem nav pat iespējams no sirds izrunāties »

Taču Varja un Ivans Ivanovičs nemaz nedomāja no sirds izrunāties, bet, sevī ierāvušies, katrs nodevās savam darbam. Vienīgi Mišutka, kam acis spulgoja kā lācēnam, jutās lieliski un skraidīja, čaloja, spiedza, trokšņaini stumdīja krēslus, saceldams lielāku troksni nekā desmit pieaugušie.

— Rāmāk jel, negudrais! — Mišutkam uzsauca kaimiņiene Dusja, kuru viņš tikko nenogāza no kājām, izstumjot no virtuves apgāztu ķeblīti.

Jeļena Denisovna paķēra ķeblīti un smago, kā svina pielieto puišeli un, stiepdama abus uz virtuvi un pa ce ļam paraudzīdamās sienas pulksteni, norūca:

— Ak tu manu lempīti!

Viņa iedeva Mišutkam konfekti no cienasta, ko bija pirkusi Platonam, un atkal viņai rokas nolaidās: drīz viņš ieradīsies, bet Ivans Ivanovičs un Varja nekur netaisās aiziet. No pusdienām viņi atteicās, tātad iegriezušies bufetē, un pašreiz viņš sēž pie grāmatas, viņa kaut ko raksta, bet, kur un kā lai Jeļena Denisovna uzņem savu viesi, — tas nav zināms.

Viņai iekrita prātā glābēja doma par Rešetovu dzīvokli, taču Grigorijs Gerasimovičs jau otro dienu ir komandējumā, Gaļina Ostapovna tik drīz neatgriezīsies. Un Nataška .. .

«Kur viņa vazājas, palaidne tāda?!» Jeļenai Denisov-nai pat rokas ieniezējās, kā viņai gribējās iepļaukāt meiteni.

Puspieci... Nē, ilgāk to ciest nav iespējams. Tā jau daudz nevajag, lai ķertu sirds trieka!

— Ivan Ivanovič! — Hižņaka teica, ieejot istaba, un apstājās pie sliekšņa.

— Jā? — ķirurgs izklaidīgi palūkojās uz viņu pāri grāmatas lappusēm, un Jeļena Denisovna tikai tagad ieraudzīja, cik viņš pēdējā laikā sakrities.

— Jūs nu gan mani atvainojiet! — Jeļena Denisovna iesāka, saņemot visus prātus kopā. — Es taču domāju, ka jūs ar Varjeņku šodien brauksiet uz vasarnīcu . ..

Ivans Ivanovičs joprojām domīgi un jautājoši lūkojās uz Jeļenu Denisovnu, un viņa pabeidza vājā balsī:

— Es Platonu Artemoviču ielūdzu viesos. Satiku viņu slimnīcā, nu, un ... ielūdzu.

Ivans Ivanovičs apjuka:

— Vai, cik nelāgi iznācis! Es pats gribēju viņu ielūgt! Paldies, ka jūs uzaicinājāt. Jā, jā, jā! — Un, kļuvis priecīgs, ka radies iegansts, lai atbrīvotos no nepieciešamības sēdēt divatā ar Varju, viņš mundri piecēlās. — Iešu un atnesīšu vīnu.

— Es jau nopirku, — Jeļena Denisovna atzinās.

— Nu, tad ir labi! — Ivans Ivanovičs klusībā sevi izlamāja par neuzmanīgu izturēšanos pret biedra atraitni: — Tomēr nopirkšu vēl ko.

Uz Varju viņš pat nepaskatījās, it kā aizmirsis, kāda nozīme viņai Platona dzīvē. Turpretim Varja, tālab aizvainota, taču ari saprazdama Jeļenas Denisovnas stāvokli, piecēlās un ņēmās kārtot istabu, lai gan tāpat jau bija uzkopts.

Logunovam durvis atvēra pats Ivans Ivanovičs, kas jau bija paguvis atgriezties no veikala. Beigdamas galda klāšanu, Varja un Jeļena Denisovna. dzirdēja, kā viņš padobji teica viesim:

— Jūs nu gan mani atvainojiet, ka es pats jūs netiku uzlūdzis. Ziniet, es tobrīd biju drausmīgi uztraukts.

— Es to redzēju, — Logunovs sacīja, taču viņa balss nezin kādēļ izskanēja nedroši.

— Kas tu esi? — Mišutka noskandēja.

— Cilvēks, — Platons jokodamies atbildēja.

— Un kas tas tev?

— Vai, brālīt! Es nezināju, ka tu esi mājās. To es Na-tašai atnesu.

— Kāpēc tu nāc, kad manis nav mājās? — zēns aizvainots noprasīja.

Varja neviļus pasmaidīja.

Bet priekšnamā smējās Ivans Ivanovičs un atskanēja Logunova skaļie smiekli. Šķita, Mišutka Platonam iepaticies.

— Tu taču esi ļoti prātīgs puisis, kā es redzu! — Lo-gunovs izsaucās.

Vēl arvien smejoties un nesot uz rokām puisēnu, kas viņam pieķēries kā dadzītis, Logunovs pirmais ienāca istabā, bet manāmi apjuka, kad pie klātā pusdienu galda ieraudzīja Varju.

Viņa vēl ko kārtoja starp šķīvjiem, glāzītēm un atvērtajām konservu kārbām. *

— Esiet sveicināta, Varvara Vasiļjevna! — Logunovs teica, ar vienu roku turēdams Mišutku, ar otru — saini, kas bija pārāk liels, lai tanī būtu tikai drānas gabals vien.

— Esiet sveicināts, Platon Artemovič! Mūsu resgalis jau uzklupis jums?

— Viņš ir labs puisis. Bet es viņam nekā neesmu atnesis, un viņš apvainojies uz mani.

— Nekas, — Mišutka viņu mierināja, ātri pārlaizdams skatienu visam, kas atradās uz galda. — Tikai nosēdini mani līdzās.

«Redz, ko nozīmē bērni!» Jeļena Denisovna nodomāja. «Mūsu lācēns uzreiz visus izglāba!»

Un viņa strauji pagriezās pret durvīm, pa kurām ienāca Nataška.

Logunovs arī pavērsās atpakaļ. Kādas gan pārvērtības var dzīvē notikt! Divgadīgā plācenīša vietā stāvēja stalta meitene pusaudze brūnā kleitā ar baltu apkaklīti un baltām aprocēm; rokā viņa turēja portfeliti. Viņas plaši atplestās, zilās acis raudzījās ziņkāri un nopietni.

— Nataša, tas ir Platons Artemovičs Logunovs, — māte teica, un meitenes acis iepletās vēl platākas, bet sārtā sejiņa ar uzraukto deguntiņu nobālēja.

Logunovs! Tas bija viņš, kas paziņoja par tēva nāvi! Tad redz, kāds viņš ir, bijušais kara komisārs, Padomju Savienības Varonis Logunovs! Mierīgi stāv viņas priekšā, ģērbies visparastākajā uzvalkā. No karavīra viņā nav ne miņas, un Mišutka jau dabūjis viņu savā varā, uzrāpies un sēž uz rokām, tīrais spēkavīrs! Platons Arternovičs Logunovs! Viņš dzīvojis Kamenuškā. Viņš karojis kopā ar tēvu. Viņš arī apbedījis tēvu Sta-ļingradā.

Nalaška nolika uz krēsla smago portfelīti, klusēdama piegāja pie Logunova un pastiepa viņam stāvo pieri. Kāpēc Nataška bija nolēmusi, ka Logunovam viņa jāno-skupsta? Logunovs nodeva saini Mišutkam, ar atbrīvoto roku piekļāva pie krūtīm Hižņaka meitu un noskūpstīja viņu. Jejena Denisovna, raugoties uz viņiem, pēkšņi sausi iešņukstējās, it kā rūciens izlauzās no viņas aizžņaugtā kakla, un viņa steidzīgi izgāja virtuvē.

- Es zināju, ka jūs tā kā tā reiz atnāksiet pie mums! — Nataška teica.

35.

Viņi vēl sēdēja pie galda, kad Ivanu Ivanoviču izsauca uz slimnīcu. Viņš steidzīgi izdzēra tējas glāzi līdz dibenam, atvadījās no Logunova, noskūpstīja dēlēnu, un, klau, viņa ātrie soļi jau noskanēja uz kāpnēm. Aizgāja . . . Varja, izsiējusies taisni, automātiski maisīja ar karotīti tasītē, ieklausoties vīra gaistošajos soļos. Aizgāja, nepateicis viņai ne vārda!

Jeļena Denisovna klusām sarunājās ar Logunovu. Zināms, par Hižņaku, par viņa mūža pēdējām dienām un stundām. Nataška, ar abām rokām apskāvusi māti un piekļāvusies pie viņas pleca, klausījās, gan ar pusatvērto muti, gan ar acīm, gan ar mazajām nāsīm it kā uzsūkdama ikvienu vārdu, ko stāstīja cilvēks, kurš redzējis viņas tēvu varonīgās nāves dienā. Mišutka, kas grozījās ap Logunovu, traucēja sarunu. Tad Varja piecēlās, bez ceremonijām novilka dēlu no viesa ceļgaliem un, neraugoties uz puisēna pretošanos, aiznesa viņu pie kaimiņienes.

— Kas par lielisku biedru! — viņai vientiesīgi teica Dusja, kas sēdēja ar modernu izšuvumu rokās: ar dažādu krāsu mulinē diegiem viņa krusta dūrieniem veidoja uz rokdarbu rāmīša grodu dekoratīvu rakstu dīvāna spilvenam.

— Jā, — Varja atsaucās, nolūkojoties uz Dusjas vienos viļņos sakārtoto matu cirtojumu. Dusja ar smailo deguntiņu it kā skaitīja savus bezgalīgos krustiņus.

— Tas ir mūsu vecs paziņa. Kopā bijām frontē.

— Tas jau redzams, ka -kaujiniecisks. Mišutku uzreiz iekaroja.

— Es gribu uz mājām, — puisēns paziņoja.

— Nedrīkst. Cilvēkiem jāparunājas, bet tu traucē.

Varja apskāva dēlēnu, piekļāva vaigu pie viņa melnās galviņas. Viņai bija smagi ap sirdi.

«Nē, tālāk tā dzīvot nav iespējams. Jāsaņem visi speķi kapā un jāizlemj. Pēdējās dienās pat Mišutka izvairās no tēva, jo tēvs vairs nerotaļājas ar viņu! Tāpēc puisēns arī karas kaklā svešiem: parasti viņš moka Rešetovus, bet pašreiz pagadījies Platons.»

— Māmiņ, iesim uz mājām! — Mišutka pieprasīja. Atmetis galvu, viņš ielūkojās mātei sejā, ieraudzīja asariņu uz vaiga un ar lokano pirkstiņu to noņēma. — Kas tev?

— Nekas! — Varja piekļāva dēlu pie krūtīm un sāka staigāt pa istabu, auklēdama viņu kā maziņo.

— Kas jums par patiku? — Dusja sacīja, joprojām ar degunu knābādama izšuvuma daudzkrāsainos krustiņus.

— Nu, ko jūs viņu, tādu smagu, nēsājat un mokāties? Un viņš ari . . . Paskat, izliekas, it kā patiešām būtu maziņais, bet viņu pilnīgi var jūgt kaut vai ilksīs. — Un viņa jokodamās paplikšķināja Mišutkam pa dibenu, kad Varja gāja garām.

Puisēns iesmējās, patirināja kājas, ar roku vēl ciešāk apskāva mātes plecu un uzreiz iemiga.

— Re, kur labi! — Dusja izmeta, modri uztvērusi puisēna miegaino šņākāšanu, nolika izšuvumu sānis un ņēmās iekārtot guļvietu uz dīvāna. — Tīrais spēkavīrs, nevis puišelis! — viņa teica, tīksminoties, kā viņš plaši izlaidās uz izšūtā spilvena, gan roku atmetis, gan celi paslējis. — Aug, acīm redzot. Bijis man kaut mazs mazītiņš! Izdarīju muļķību, kad pirmoreiz kļuvu grūta. īsta bas, vai tu redzējies, nebija! Apstākļi neatļāva! Tagad, paskat, kas par istabu, bet bērnu kā nav, tā nav!

Varja arī nolūkojās uz dēlu. «Stiprinieks, patiesi! Un kā viņš pieklusa, ieraudzījis manas asaras! Redz, jau saprot!» Doma, ka viņa nav viena, ka viņai tāds veselīgs, labs bērns, mazliet uzmundrināja Varju. Kāpēc gan viņai, spēcīgai, vēl tik jaunai, jājūtas nelaimīgai! Viņai ir aizraujošs darbs, labi draugi.

«Vai tiešām man nepietiks vīrišķības, lai atbrīvotu Ivanu Ivanoviču, ja viņam ir slikti ar mani?»

Varja atkal atcerējās mīļos Ziemeļus. Rudens diena. Slīpi krītošs lietus. Valgumā mirdzoši brūklenāju ceri piekalnē, mitras, sarkanas ogas burkās. Un ugunskurs — karsta, dzeltena, dzīva uguns, kas aprij viņas sakrautos sausos zarus. Pie šā ugunskura Varja bija teikusi Tav-rovam: «Ja es kādreiz sajutīšos trešā, liekā, es darīšu visu, lai atgūtu mīlu. Ja tomēr nekas nepalīdzēs, es atbrīvošu mīļoto cilvēku. Es nespēšu dzīvot ar domu, ka viņam ar mani ir slikti.»

«Kāpēc gan man tagad tik baigi palikt vienai?» Varja sev jautāja un nokāra galvu. «Mums abiem taču kļuvis slikti! Vai viņš dusmojas tālab, ka man nepatīk viņa darbs? ... Ja būtu tikai tas vien! Toreiz nakti viņš miegā sacīja: «Larisa, kurp tu aizgāji, mīļā?» Un kā viņš noraudzījās uz viņu! Saprotams: viņš taču mīlēja Larisu Staļingradā, bet te es... pati karos viņam kaklā!» Un Varja, pēkšņi vai pamirusi, atcerējās, kā viņu bija ievainojis nokritušais baļķis. Taču tieši pēc tam Ivans Ivanovičs bija viņai teicis: «Vai gribi būt vienmēr kopā?» Vai ne tālab bija tā iznācis, ka viņš gluži vienkārši bija nobijies par viņu, bija pažēlojis, baidījies zaudēt mīlošu, nevis mīļotu, bet mīlošu cilvēku! Bet viņa jutās iepriecināta un, zināms, nekavējoties piekrita.

— Ak vai! — Varja skaļi izdvesa, gluži aizmirsusi kaimiņienes ziņkāro deguntiņu.

— Varjeņka! — Jeļena Denisovna viņu pasauca, ielūkojusies pa durvīm. — Platons Artemovičs grib iet projām. Izvadiet viņu abas ar Natašķu. Es skriešu — esmu jau nokavējusies.

— Es eju. — Varja stingrāk ielocīja uz iekšu spilvena stūri, lai Mišutka nenoveltos uz grīdas, un, sakārtojusi matus, devās uz savu istabu.

Platons stāvēja pie galda un ar drūmām skumjām skatījās fotokartītes, kuras Nataška izklāja viņa priekšā. Tur bija gan Hižņaka, gan mirušā brāļa Borisa ģīmetne. Citu kartīšu vidū Varja ieraudzīja savējo .. . Balts tērps, divas melnas matu pīnes atmestas uz krūtīm. Tas bija Kamenuškā pirms Ivana Ivanoviča aizbraukšanas uz fronti.. . Žēlums par lielu, bezgalīgu mīlu, kas velti iznesta cauri visai jaunībai, kā nežēlīgām kaiblēm aizžņaudza Varjas kaklu. Ar drebošiem pirkstiem viņa paņēma kartīti un aizgriezās, to apskatot.

— Nu, redz, tuvākās dienās braukšu mājup! — Logu-novs teica, nekustoties no vietas: Varja uz fotokartītes, ģērbusies šai baltajā tērpā, ari viņam daudz ko lika atcerēties.

— Kā tad ar kūrortu? — Varja vaicāja, grūti nopūtusies.

«Cik viņš tomēr labs!» tāpat kā reiz Staļingradā, viņa atkal nodomāja par Logunovu. Neapzināta vēlēšanās saglabāt viņu kā draugu, ar kuru var apspriesties un visās domās dalīties, pašai vēl nesaprotams mudinājums Varjai lika palūkoties viņam tieši acīs.

— Kūrortā man nav ko darīt, bet darbs aicina. Pie mums tagad lieli darbi izvēršas. Bija taigas ciemats — tapusi vesela rajona pilsēta. Mūsu ģeologi atklājuši jaunas rūdu bagātības. Drīz mums dos elektroenerģiju An-gāras elektrostacija, vēlāk Jeņiseju iejūgsim. Tad tikai mēs laidīsim vaļā, Varvara Vasiļjevna!

— Sauciet mani par Varju, tāpat kā agrāk. Nekas, es atļauju.

Logunovs saprata viņas vārdu rūgtumu.

— Es ļoti vēlos, lai jums viss būtu labi.

— Es arī to vēlējos, tomēr ... tomēr tā neiznāk.

Tagad Varja jau vairs nebaidījās, ka Logunovs uzzinās par -viņas mājas nesaskaņām ar vīru; ar savu izturēšanos Ivans Ivanovičs taču pats bija parādījis, ka dzimtā jau ieviesusies atsvešināšanās. Kāpēc gan slēpt un kā lai noslēpj acīm redzamo?

— Varjeņka, — Platons teica, neko neslēpjot no Na-taškas, kas stāvēja viņam līdzās. — Neuztiepiet jel Iva-nam Ivanovičam tik loti savus uzskatus: ja viņš pārliecināts par savas idejas pareizību, to vajag ņemt vērā. Jūsu neatlaidība viņu sanikno.

— Es zinu ... Tomēr, ja būtu tikai tas vien!

— Kas tad vēl?

Bailes, ka viņa varētu izrādīties smieklīga, iespējams, pat nožēlojama, tā vai citādi pazemota, it kā sasaistīja Varju, taču Logunovs nogaidoši klusēja. Un vai gan viņam nebija tiesības uz Varjas atklātību? Vai tiešām viņa baidās ko zaudēt viņa acīs kā sieviete?

To iedomājoties, Varja pietvīka: bija aizskarts viņas lepnums.

— Man liekas, viņš mīl citu, Platon Artemovič, — Varja teica lūstošā balsī, paskatījās uz Natašku un neveikli pasmīnēja; meitene, arī piesarkusi, sāka kāpties atpakaļ uz durvīm, nobijusies, ka tagad, kad valodas ievirzījušās par visslēptāko, viņai var likt iziet ārā.

— Tas nevar būt! — Logunovs dedzīgi iebilda Varjai, izjuzdams gandrīz fiziskas sāpes tālab, ka mīļotā sieviete cieš. — Es nepieļauju . . .

— Jūs nepieļaujat, bet viņš. . . Lūdzams, nedomājiet, ka es sūdzos par Ivanu Ivanoviču! Es nevienam neesmu teikusi ... Arī jums neteiktu, bet jūs jau pats tagad redzat. Nejauši ielauzāties un ieraudzījāt.

— Jā, ielauzos ... — Logunovs nolieca galvu un brīdi klusēja drūmās pārdomās. — Kas tad viņa ir?

— Larisa . . . Larisa Petrovna Firsova. Viņš jau Staļin-gradā ... — Varja iekāsējās, aiz kauna nespēdama vairs paelpot. — Viņa jau Staļingradā patika viņam.

— Un tu, to zinādama, gāji pie viņa?! — pārejot uz «tu», Logunovs kaismi pārmeta, taču pavērās Varja, un viņam kā ar nazi iedūra Varjas žēlais apjukums. — Piedod, lūdzama! Es aizmirsu, ka pats esmu tādā pašā stāvoklī . . . Biju, — viņš steidzīgi pārlaboja. — Zināju, ka tu mīli Aržanovu, tomēr neatkāpos no tevis. Nedusmojies.. . Mana dzīve nav izdevusies. Es nevaru teikt: «Ari nav izdevusies.» Esmu pārliecināts, ka jums viss nokārtosies. Tomēr, ja tev patiešām klātos slikti, ja tu paliktu viena, saslimtu, ja ar bērnu kas notiktu . .. Puišelis gan jums ir brīnišķīgs! Atceries, ka tu arvien vari paļauties uz manu palīdzību un draudzību... un mīlu, — Logu-novs piebilda klusu, taču kaismi.

— Pateicos! — Varja atteica un pat it kā augumā kļuva staltāka: visa viņas nomāktība bija izgaisusi. — Ja man stāvētu priekšā šāds pārbaudījums, es to pārcietīšu viena pati. Man nebūs bail ar savu bērnu kaut vai peldus mesties bez vīrieša palīdzības.

— Es zinu, tu esi stipra. Bet vai stiprajiem nav vajadzīga draudzība? Un neizmētā jel tik vienkārši savus pārbaudītos frontes draugus! — Platons piebilda skumjā zobgalībā. — Tu esi salepojusies!

— Gribētu gan, bet nav ar ko lepoties.

— Vareni! Pierādās, ka, piemēram, mana uzticība nav ne graša vērta?

— Vai tad man tā iznāca? — Varja palūkojās uz aizvainoto Logunovu un ne visai priecīgi iesmējās.

— Nu, redz! Esmu priecīgs arī par to, ka izklaidēju tevi. Dzīvo laimīga. — Logunovs paspieda viņam pasniegto mazo roku, strauji pieliecās un, Varjai nepagūstot izvairīties, noskūpstīja viņu tieši uz lūpām.

— Ai, cik nelāgi! — Varja noteica, ne pa jokam saskaitusies, un, noraugoties Logunovam nopakaļ, ar plaukstu spēcīgi paberzēja seju, it kā gribēdama noslaucīt negaidīto skūpstu.

36.

Ja tas būtu noticis agrāk, Varja droši vien nomirtu aiz kauna no Ivana Ivanoviča. Taču agrāk tā nevarēja gadīties: vai gan viņa būtu varējusi sūdzēties par vīru. Viņu bija noskūpstījis svešs vīrietis ... Nu, un kas par to? Tagad viss, kas skar viņu, Ivanam Ivanovičam ir vienaldzīgs. Viņš, jādomā, būtu pat priecīgs, ja Varja aizietu no viņa.

Ar šādām domām mokoties, Varja pavadīja mājās visu vakaru. Rotaļājās ar Mišutku, sameklēja ceļasomā savu homusu un, sēdot uz grīdas paklājiņa, nodziedāja vairākas sēras jakutu dziesmas.

— Tu dūc kā vabole, — Mišutka teica savā nesaprotamajā valodā, ar interesi noraudzīdamies, kā māte piespieda pie lūpām dzelzīti, kas bija līdzīga patentatslēgai, ar lokanu plāksnīti vidū, kā viņa elpoja un pūta uz to, ar saliektu pirkstu trīsinot plāksnītes malu.

Varja dziedāja, taču viņas dziesmas skanēja skumji kā klusas raudas naktī, viņa gaidīja Ivanu Ivanoviču, lai ar viņu izskaidrotos pilnīgi atklāti.

— Neuztraucies, tēt, mums mājās viss kārtībā, — tai pašā laikā Rešetovu dzīvoklī Zlobinam teica viņa vecākā meita Marina. — Pie mums tagad kluss, un Lida ir mitējusies trūkties augšā no miega. Viņa ir pieņēmusies svarā veselus trīs kilo. Māmiņa arī daudz guļ, visu ēd un vakar pat atļāva man paspēlēt klavieres.

— Labi, bērniņ. Tātad māmiņa ir nomierinājusies?

— Jā. Nebaidies: viņa sev neko nenodarīs. Viņa saka, ka ziedojusi jaunību tev, bet atlikušo dzīvi tagad veltīšot mums, bērniem.

Pati Marina nebija atkopusies. Vēl arvien tāda pati tieva, ģērbusies zilā, balti punktotā kleitā, kuras kakla griezumā bija redzami izspiedušies atslēgu kauli, viņa sēdēja uz dīvāna un ar skaistajām, melnajām acīm skumīgi lūkojās uz tēvu.

— Tu taču neesi pavisam aizgājis no mums? Jeb vai tu jau esi nodomājis atgriezties? Zināms, mums ar Lidu ir bēdīgi bez tevis, tomēr dari tā, kā labāk. — Marina brīdi klusēja un, pēkšņi izšķīrusies, drebošos pirkstus sažņaugusi, piebilda: — Ja tu ceri, ka māmiņa labosies, tas ir veltīgi. Es negribēju tevi apbēdināt, bet viņa zākājas tāpat kā agrāk un pat vēl negantāk: tādas nekrietnības stāsta par tevi gan mājas pārvaldniekam, gan sētniecei, gan visiem paziņām. Dažreiz es tieši smoku nost.. . Mēs taču tevi zinām.

— Paldies, meitiņ! — Zlobins nobālis maigi noglāstīja meitas noliekto galvu.

— Jā, Raječka sākusi pamatīgi ākstīties, — no guļamistabas ar nožēlu teica Gaļina Ostapovna, kura nebija braukusi uz vasarnīcu, bet, satikusi vīru, nolēmusi pagatavot vakariņas pilsētā.

Vispār ar vasarnīcu bija iznākusi tikai jezga: augustā viņi bija nonomājuši divas istabas kopā ar Aržanoviem, taču aizbraukt uz turieni izdevās visai reti: pārpildītā elektriskā vilcienā braukāt ik rītu uz darbu nevienam nepatika. Tomēr Caļina Ostapovna bija jau paspējusi stipri iedegt: viņas dienvidu saules rūdītā āda ātri kļuva brūna.

— Redzams, ne velti saka: kupraini tikai kaps izārstēs! — viņa nobeidza, nebaidoties aizvainot Zlobinus — tēvu un meitu, jo dedzīgi juta viņiem līdzi.

— Nē, Gaļina, tā nesaki! Leonīda Aleksejeviča hospitālī kuprainajiem jau iztaisno muguras, — Rešelovs atgādināja.

— Kā kuprainiem iztaisno muguras? — moži ievaicājās Nataška, kura Gaļinai Ostapovnai palīdzēja satīt kamolā krāsotu vilnas dziju, paceltajās rokās turot mīksto pavedienu gludās šķipsnas un nepalaižot garām ne vārda no Zlobina sarunas ar meitu.

— Leonīds ar savu profesoru Čekmeņevu iztaisno muguras bērniem un pusaudžiem, kuriem sāk augt kupri.

— Tas ir, kad krīt? . ..

— Nē, mugurkauls var izliekties arī no nepareizas sēdēšanas skolas solā. Bet, ja rodas izliekums, tad katrā ziņā izaugs kupris.

Nataška nosēdās krēslā taisnāk un teica:

— Mūsu klasē ir kāda meitene, viņu arī sauc par Ra-ječku. Viņa ir pavisam šķība. Viņai lāpstiņa izspiedušies zem kleitas it kā dūre un viens plecs zemāks par otru.

— Atved savu biedrenīti pie mums uz hospitāli, — Zlobins ierosināja. — Lai viņas matē arī atnāk jums līdzi.

— Protams, aiziesim! — Nataška apsolīja, glaimota par nopietno priekšlikumu.

Jeļena Denisovna nejāva Nataškai iet pie viņas uz darbu: viņai ir sevišķs cehs — tur dzimst bērni. Ivana

Ivanoviča operācijas meitenei bija nesaprotamas. Gri-gorijs Gerasimovičs ārstēja lauztas rokas un kājas. Na-laškai tas nelikās nekas neparasts. Bet, palūk, kuprus iztaisnot — tas ir gluži kā pasaka.

— Liels paldies! — Nataška izgāja ēdamistabā un, grozīdama vilnas dzijas grīstē iebāztās rokas, lai pasniegtu pavedienu savam šefam, pastiepās, lai paskatītos adresi, ko uzrakstījis Zlobins.

Marina arī piecēlās, salocīja papīrīti ar adresi un iebāza to Nataškas mājas priekšautiņa kabatā.

Brīdi meitenes pastāvēja blakus, būdamas ārēji tik atšķirīgas.

— Draudzēsimies pa īstam, — klusā balsī ierosināja Nataška, neaizmirstot savus tinējas pienākumus. — Tev ir slikta māte, vai ne?

Marina tūlīt neatbildēja. Skumjš domīgums vērta viņas vājo sejiņu dīvaini vecīgu.

— Nē, viņa nav slikta, bet tikai nelaimīga, greizsirdība viņu nomocījusi.

— Kādēļ greizsirdība? Tagad grāmatās to sauc par pagātnes atliekām.

— Par ko jūs tur čukstaties? — Gaļina Oslapovna painteresējās.

— Mēs? — Nataška sastomījās. — Nu, par . .. dzīvi.

Pieaugušie sāka smieties, bet Nataška nodomāja:

«Smejieties, smejieties vien! Mēs, kad izaugsim un

apprecēsimies, dzīvosim saticīgi. Un nešķirsimies, lai neviens neciestu. Ja jau mīl, tad uz visu mūžu kā Tris-tans un Izolde.» Te Nataška atcerējās, ka šie uzticīgie mīlētāji apmānīja Izoldes vīru. Un Tristanam arī bija sieva. Tad meitenes domas pārslīdēja pie Oņegina un Tatjanas, tomēr arī še protestējošā sirds neatrada apstiprinājuma. «Romeo un Džuljeta, redz, tas ir īstais! Tiesa, viņi nomira aiz mīlas, taču tai laikā bija pārāk daudz pagātnes atlieku. Džuljeta pat nepaguva padzīvot kopā ar Romeo! Kaut gan, kas zina, varbūt pēc gada vai diviem arī viņiem rastos raksturu nesaskaņas. Taču visi šie ļaudis ir dzīvojuši sen atpakaļ, bet mēs dzīvosim komunismā un būsim uzticīgi kā baloži.» Un Na-taška gandrīz vai izmeta no rokām dziju, atceroties, kā Aļoša Firsovs bija atnācis atvadīties pirms aizbraukšanas uz Staļingradu un kā viņi bija pastaigājušies pa ielu, bet vēlāk sēdējuši pagalmā uz soliņa un Aļoša teicis, ka viņš kļūšot komponists.

«Par ko tu gribi kļūt?» viņš bija vaicājis.

«Par arhitekti,» Nataša bija atbildējusi bez svārstīša-nās, un tas, liekas, bija paticis Aļošam.

Taču pašreiz, uzzinot, ka var iztaisnot kuprainus cilvēkus, meitene ļoti nopietni pavērās Zlobinā. Viņš droši vien ir vēl spēcīgāks par Ivanu Ivanoviču, tāds, zināms, var iztaisnot, ko tik grib. Tomēr ne jau uz laktas viņš iztaisno kuprus! Kā būtu, ja arī Nataška kļūtu par ārsti un iemācītos tā ārstēt?

«Un kā tad vecie, kam ir kupris?» Nataška gribēja vaicāt, tomēr atturējās: ar pieaugušajiem taču jāsarunājas piesardzīgi, citādi viņi uzreiz atcirtis: «Tā nav tava darīšana. Nebāz degunu, kur nevajag.» Un Nataška klusēja, pārdomādama par jaunajām ziņām, kuras viņa pastāstīs Aļošam, kad viņš atgriezīsies no Staļingradas.

37.

Prudņikam izdarītās operācijas otrais posms — stiebra viena gala pieaudzēšana uz rokas — bija paveikts. Nākamo posmu — stiebra otra gala atdalīšanu no krūtīm un tā pieaudzēšanu pie virsdegunes — būs iespējams izdarīt ne agrāk kā pēc divām nedēļām. Tad nu Larisa nolēma ņemt atvaļinājumu šai laikā, lai aizbrauktu ar Aļošu uz Staļingradu, kaut gan tur pabūt viņi varēja tikai dažas dienas: pirmajā septembrī jau sākās mācības skolā.

— Nebūtu labi, ja tu nokavētu mācību sākumu, — viņa teica.

— Es visu panākšu, neuztraucies, — Aļoša iegalvoja, jau domādams tikai par Staļingradu.

Viņam ļoti gribējās aizkļūt uz turieni ar kuģi, lai ieraudzītu dzimto pilsētu no Volgas puses, bet tas prasītu ļoti daudz laika.

— Aizlidosim ar lidmašīnu uz Saratovu, bet tur sēdīsimies uz motorkuģa, — viņš ierosināja. — Es taču vēl ne reizes neesmu lidojis . . .

Un tā reiz vakarā viņi izbrauca no Maskavas uz Vnu-kovas aerodromu. Dīvaini: Aļoša pat nepriecājās par šo braucienu, nē, pavisam kas cits viņu pārņēma savā varā, kad viņš domāja par Staļingradu. kur tika iedragāta viņa bērnība, kur viņa bērna sirds brīžiem plūda pāri aiz milzīga naida un aizkustinoša maiguma un žēluma, — viņš gribēja radīt muziķu. Jā, radīt tādu muziķu, lai arī tie, kas pilsētas aizstāvēšanas laikā nav bijuši Volgas krastā, saprastu tās jūtas, kuras Aļoša gribēja izteikt.

Piemaskavas meži trauca autobusam pretim. Tumšajos biezokņos mirdzēja ciematu ugunis. Brīnums, kas par dziļiem mežiem ir Maskavas apkārtnē: tumši eglāji, priežu sili, bērzu un ozolu biržu zaļās teltis. Nakti viss saplūda kopā un kā tumšs valnis ielenca plato šoseju; šķita, koki no vienas vietas drūzmējas gar abām ceļa malām. Tikai ceļa pagriezienos prožektoru slīdošie stari izrāva no tumsas gan dzeltēt sākušu mežiņu, gan lauku malu, kas apaugusi ar krūmāju un sarainu, pāraugušu, jau pēc izskata ašu zāli, un tad kļuva redzams, ka visapkārt snaudošie biezokņi nemaz nav tik necaurejami.

Piebrauktuves pie aerodroma bija spoži apgaismotas. Visur raibi mirdzēja puķu dobes, taču astru, sērīgi sarkano kannu un krāšņo dāliju neapvaldāmajā ziedēšanā bija jūtams rudens.

«Bet mēs lidojam uz dienvidiem!» Aļoša domāja, iedams cauri uzgaidāmajai zālei, kur skanēja apvaldīta pasažieru dūkoņa.

Kad lidmašīna ar dunu un viesuļainu švīkstoņu pārskrēja pār aerodroma lauku un uz augstajām ķepām, motoru drebināta, nostājās pie stacijas, Aļoša sajūsmā teica:

— Beidzot arī es lidošu!

Viņš steidzīgi devās augšup pa kāpnēm uz lidmašīnas kabīni, aizgāja uz priekšu garām atzveltnes krēsliem, kas bija klāti ar baltiem pārsegiem, un apsēdās pie paša loga. Larisa apsēdās nevis viņam līdzās, bet aizmugurē, ari pie loga, un arī sāka raudzīties uz aerodroma laukumu, kas bija norobežots ar daudzkrāsainām ugunīm.

Jauns skaistulis lidotājs, iznākdams no vadības kabīnes, pārlaida saimnieka skatienu pasažieriem, kas ieņēma vietas.

«Redz, kur īsts ērglis!» Aļoša nodomāja, ar sajūsmu aplūkodams lidotāja brašo augumu, viņa vīrišķīgo un labsirdīgo seju. «Un cik daudz tādu aizgāja bojā kara laikā! Cik ievainotu! Vēl tagad pie māmiņas ārstējas lidotāji ar apdedzinātām sejām . ..»

Lidotājs uztvēra pusaudža skatienu.

— Vai esi jau lidojis? — viņš smaidīdams vaicāja, lai gan tūlīt saprata, ka zēns lido pirmoreiz.

— Nē, nav gadījies, — Aloša apmulsa un, lai nezaudētu cieņu šāda cilvēka acīs, piebilda: — Mēs gribam no Saratovas braukt uz Staļingradu. Mēs esam staļi'n-gradieši. Pilsētas aizstāvēšanas laikā līdz pat lašistu sagrāvei mēs tur bijām hospitālī. . .

— Ak tā! — Lidotājs kļuva nopietns. — Bet es pie Staļingradas sāku lidot. Piedalījos uzbrukumā. Tātad mēs abi esam gandrīz pulka biedri! Vai tā nav? Kur tu dzīvo?

— Kalugas ielā . . .

— Tātad Maskavā. Tomēr no debesīm tu to neesi redzē j is?

Aļošas acis priecīgi iemirdzējās:

— Ne reizes!

— Nu, lūk, tūlīt redzēsi.

Lidmašīna ierēcās, nodrebēja ar visu tērauda ķermeni un sāka skriet, sāka joņot, uzņemot arvien lielāku un lielāku ātrumu. Pazibēja spoži apgaismotas ēkas; tad aerodroma lauks, sasvītrots ar platiem celiņiem un gaismas signāliem, saplūda dzirksteļainā zempūtī, kas vērpās pretī kā viesulis. Arvien ātrāk un ātrāk trauca putnam līdzīgā mašīna, modinot vēlēšanos brāzties vēl lielākā ātrumā, ar viesuļainu spēku triecoties iekšā izplatījumā, tieši pretim krītošajās zvaigznēs. To, ka lidmašīna atrāvusies no zemes un sākusi uzņemt augstumu, Aļoša sajuta tikai no tā, cik līgani sāka šūpoties, it kā māt zem logiem plaši izplestie, taisnie lidmašīnas spārni.

Un pēkšņi lejā sāka laistīties gaisma. Tas bija it kā svinīgs zvaigžņu miljardu mirdzums, zvaigžņu, kas nebeidzamiem zelta spietiem dega neaptverami plašā Visuma tumšumā. Nesen bija skaistas šķitušas naksnīgās debesis pār aerodromu, bet kas gan bija to vārais mirgojums pret milzīgās pilsētas vareno izstarojumu! Pie-kļāvis seju pie stikla, Aļoša nespēja vien noskatīties un nespēja ticēt, ka šī kosmiskā ainava ir viņa dzimtā Maskava.

«Redz, kas par brašu ^uisi!» Aļoša atcerējās savu jauno paziņu lidotāju, it kā tas pats būtu iekārtojis šo brīnišķo ainavu. «Arī viņš droši vien priecājas, sēdēdams pie stūres. Patiesi, cik pasakains ir tāds nakts lidojums!»

Tad sākās rītausma. Ietīta zilas dūmakas viļņos, lejā snauda zeme, bet lidmašīna, vientuļa un spēcīga, peldēja rīta violetajā sārtumā. Saule cēlās pār apvāršņa malu un zelta bultām šķēla mākoņus, bet tie krājās arvien vairāk, kamēr ar pienbaltu, kūpošu plīvuru apklāja visu no augšas redzamo plašumu. Šur tur zilgmo-jošajās mākoņu plaisās vīdēja asas ceļu svītras un izlocītās upju gultnes, melnēja meži, taču to apveidi kļuva arvien sīkāki un neskaidrāki: lidmašīna, nodrebot mīkstos grūdienos, lauzās cauri mākoņiem un, motoriem rēcot, viennotaļ uzņēma augstumu. Saule arī cēlās augstāk . . . Mazliet piecēlies sēdeklī, Aļoša mākoņu baltumā ieraudzīja kustīgu, varavīkšņainu loku un tanī skaidri saskatāmu lidmašīnas ēnu.

— Ai māmiņ! — Aļoša iesaucās kā piecus gadus vecs puisītis un pavērās atpakaļ.

Larisa raudzījās pa logu, bet viņas seja bija skumja. Viņa nekā neredzēja, iegrimusi dziļās pārdomās, un Aļoša apjuka. Taču zēnu tā bija pārņēmusi pirmā lidojuma valdzinošā izjūta, ka viņš, gandrīz neapzināti sargādams savas gaviles, novērsās no mātes.

Tagad zeme nekur nebija redzama, zem lidmašīnas klājās tikai mākoņi, līdzīgi bezgalīgai stepei, kas segta sniega kupenām. Viens vienīgs sastindzis baltums, un pāri tam zils debess jumols bez vienas ēnas.

Šeit zemes skumjas šķita vēl smagākas: nebija kur bēgt no tām. Ja Larisa ticētu dievam, viņa varētu nodomāt, ka, palūk, šīs zilganās ēnas, kas kustas starp kūpošajiem mākoņiem, ir mirušo dvēseles. Varbūt šeit ir arī viņas tuvinieku dvēseles, kas aizlidojušas kopā ar kara ugunsgrēku dūmiem? Taču Larisa gan zināja, ka viss bija beidzies tur, lejā . .. Bezjēdzīgi ir domāt par aizmākoņu paradīzi, kad gaisa telpu krustām un šķērsām izvagojušas lidmašīnu trases.

. . . Motorkuģis devās uz Staļingradu. Un atkal Aļoša, sajūsmā par Volgas skaistumu, tās viļņu šalkām, par kuģu daudzbalsīgo sasaukšanos un gājputnu klaigām, jutās kā svētkos. Un atkal Larisa sēdēja uz klāja viena. Jo plašāk viņas priekšā pavērās Volgas tāles, jo spēcīgāk viņu dedzināja mokpilnas skumjas.

Viņai pat kļuva vieglāk, kad pēkšņi sākās negaiss. Spēcīgā vēja uzšļāktie šķautnainie putu vainagi pazibēja viļņu galotnēs, un gaiss, sīkslku ūdens putekļu piesātināts, kļuva biezs un valgs. Dūmakains un zilgi pelēks atnāca vakars, bet vēlāk, kad satumsa, krastā iedegas ugunis .. . Reto laternu uguņu virkne iezīmēja ceļu līnijas, bet starp tām melni četrstūri, taisnstūri un tikai plankumi it kā atvērušies iegruvumi. Motorkuģis brauca, un visu laiku labajā krastā pretim slīdēja šīs skumjās ugunis. Desmit kilometru, piecpadsmit... Apdzīvoto mītņu uguņu puduri — lielu namu apveidi, un atkal tā pati uguņu virkne, un atkal melnie plankumi.

Blāzma pār tumšiem korpusiem. Augstu dūmeņu rinda — atjaunota rūpnīca, un atkal uguntiņu puduris, un atkal melnie plankumi.

Larisa stāvēja, ar rokām ieķērusies borta reliņos, un satraukta ielūkojās pusapgaismotā krasta apveidos.

— Kas tur ir? — Aļoša vaicāja, izskrējis no salona, kur viņš bija spēlējis klavieres. — Kam mēs tuvojamies?

— Tā ir Staļingrada.

Staļingrada atbraucējus saņēma ar diženu kolonādi, kas augstu slējās pār spožas gaismas pārplūdinātu lielisku krastmalu. Monumentālo kāpņu granīta pakāpieni veda krasta kraujā. Ar marmoru apdarinātas margas, kuru spoguļiem līdzīgi noslīpētajās plāksnēs atspulgoja kuģu un piestātņu ugunis. Visur puķes. Maigi smaržīgas dienvidu rozes, kannas ar skumji melnajām lapām un liesmojošiem ziedu ķekariem, veseli neļķu paklāji, sarkani kā tikko izlietas asinis, — viss atgādināja par tiem, kas šai krastā cīnījušies pret fašistiem.

— Netālu no šejienes stāvēja Rodimceva divīzija. Viņa karavīri bija uz vecās krastmalas sienu atliekām uzrakstījuši: «Mēs izturējām un uzvarējām nāvi.» Vai tu saproti, Aļoša?

— Jā, zināms.

Visapkārt čaloja ļaužu pulki, neraugoties uz vēlo laiku, skraidīja bērni, bet viņi, divi staļingradieši, atbraukuši apraudzīt dzimto pilsētu, sarunājās čukstus.

Pilsētā norisa celtniecība, būvlaukumos žvadzēja ekskavatori, kustējās augstie celtņi. Elektrometinātāju zilā uguns, kuras atblāzma šķēla melno debess dzijumu, izķēra no tumsas baru sniegbaltu zosu, kuras lidoja pār vēl nenobeigtu daudzstāvu māju. Putni pasitās sānis un visi reizē pacēlās augstumos. Volga! Volga — mūžsenais putnu ceļš.

38.

Nakts vidū Larisa izbijusies piecēlās puszviļus uz spilvena. Jā, viņa ir Staļingradā, bet cik kluss visapkārt.. . Tikai laiku pa laikam atplūst automašīnas švīksti, kura pa tukšo ielu aiztrauc garām. Svilpes no Volgas puses sāpīgi iedūrās sievietes sirdī: kuteris. Un šis ir motorku-ģis — dobja, aicinoša balss. Volga! Aļoša uz dīvāna gulēja. Ielas laternas gaisma lauzās starp loga aplodu un aizkaru. Šī divstāvu viesnīca ir vecs nams. Tas bijis pilsētas aizstāvēšanas liecinieks. Pēc uzbrukuma tādu namu pilsētā ir palicis tikai nedaudz. Šai namā ir notikušas kaujas ... Toreiz tas stāvēja bez jumta — sprādzienos apdegusi kaste ar iegruvušiem griestu segumiem. Šeit visur ir vāļājušies līķi un katrs akmens asinīm slacīts. Pagātnes rēgi it kā mācās virsū Larisai no visām pusēm, un, šo rēgu apstātu, viņu pārņēma stings saltums . ..

Uzmetusi rītasvārciņus, Larisa kailām kājām pārgāja pār istabu — gridas šeit jaunas; uzmanīgi, lai neuzmodinātu dēlu, viņa pavēra smagos aizkarus. Tieši loga priekšā nesen celtie, bet jau apdzīvotie jaunās ielas nami. Raug, tanī pusē pirms kara dzīvoja Larisas ģimene. Turpat netālu jaunā stacija, kas uzcelta vecās, sagrautās vietā, kurā norisinājies tik daudz asiņainu traģēdiju. Gar ietvēm nakts vēja pūsmās līgani šūpojās tumšā koku lapotne. Iela jau apstādīta. Pie paša loga — var gandrīz ar roku pieskarties — šūpojas jauna zīdkoka eksotiski milzīgās lapas. Apkopēja teica, ka jaunie koki šeit augot neiedomājami ātri. Daži tieši acīm redzot stiepjoties garumā. Nav nekāds brīnums . .. Paskat, piemēram, šis. Nekad vēl Larisa nebija redzējusi zīdkokam tik lielas un sulīgas lapas.

Mirkli viņa pievēra acis — tā pulsēja sirds, tā dauzījās tieši kaklā, it kā zvaniem atdunot ausīs, — un atkal paskatījās. Jā, koka lapas šūpojās, laistoties spožā mirdzumā, taču tā nebija ielas laternas atspulga. Larisai pēkšņi šķita, ka tas ir asins atspīdums. Atstreipuļojusi nost, viņa pārgāja pie otra loga, klusiņām atvēra vienu pusi un, paskatījusies laukā, ieraudzīja aiz žoga liela, drupām klāta, tukša laukuma malu. Sagrauta nama skeleta stūris, ķieģeļu kaudzes, griestu saliektās metālā sijas un apdauzītas, baltas kāpnes, kas ved melnā pagraba caurumā . . . Pār tuksnesīgo lauku spīdēja mēness, un, krasi izdaloties gaismas un ēnu mijā, viss tur šķita nedzīvs.

«Pie Teiksmu jūras ozols zaļo,»

Larisas ausīs noskanēja bērna balstiņa; viņa sāka raudāt, un tūlīt viņai blakus atradās Aļoša.

— Neraudi, māmiņ! — viņš teica aizlauztā balsī un izspūris, miegā sasilis, apskāva viņas plecus. — Ko tagad vairs var darīt?!

Jā, var no jauna iestādīt dārzus, atjaunot rūpnīcas un veselas pilsētas, bet neviens vēl nav mātei atdevis bojā gājušu bērnu.

Un Larisa raudāja vēl stiprāk.

AJoša pats bija mocījies visus šos gadus, saraustītu, taču skaudru, stiklu šķembām līdzīgu atmiņu apstāts. Ļoņu Motinu viņš atcerējās labi, tāpat draugu Vovku Paručinu. Bet šo vecmāmiņas un māsiņas nāves brīdi.. . It kā viņš pats toreiz būtu miris. Apdullinoša dunoņa, uguns uzliesmojums un žilbums, un kāds kliedza ... Vai tas bija «tad» vai arī vēlāk? Un iespējams, ka viņš arī agrāk bija dzirdējis šo kliedzienu, bet vēlāk jau kliedza, šāva un mira bez mitas. Aļoša pūlējās atcerēties... Te vecmāmiņa vilka viņu aiz rokas, te viņš mazajām kājiņām tipināja blakus mātei . . . Arī citas sievietes un bērni šaudījās pa ielām. Večuks biezā mētelī sēdēja uz ietves, kāds viņu pagrūda, un viņš sabirza par pelnu čupu. Aļoša tikai paguva ievērot viņa pelēko seju. Vecītis bija sagruzdējis ugunsgrēkā, kas trakojis līdzās.

Karš vilkās ilgi, un Aļoša tika pieredzējis vēl tik daudz šausmu, ka simt pieaugušu cilvēku, redzot to, ko redzēja mazais puisēns, būtu satriekti uz visu mūžu. Vēlāk viņš Maskavā bija klausījies Bēthovena simfoniju un smagās atmiņas, kuras viņu nemitīgi pavadīja, pēkšņi sāka skanēt. Viņš nespēja tieši atcerēties, kā viss bijis, taču niknajai sprādzienu dunai, krītošo bumbu svilpoņai, tanku žvadzoņai un šņirkstoņai pa vidu viņam atskanēja labsirdīgas kareivju balsis un bērnu raudas, un sievietes dziesma par dzīvi, par laimi ... Tā viņā modās un nostiprinājās doma sacerēt muziķu par karu. Aļoša vēl nezināja, ko uzrakstīs. Taču viņš spēlēja, ieklausoties sevī, kad izdevās, atkārtoja, iegaumēja un pierakstīja. Daudz kas vēl virda dvēselē, mocīja viņu un meklēja izeju.

Tomēr kas tad īsti bija noticis 1942. gada augustā klusajā šķērsielā netālu no bijušās Saratovas ielas? . . .

Pamodies no rīta, Aļoša piecēlās, pūloties netrokšņot, ātri apģērbās: viņš gribēja pirms mātes atmošanās pabūt tur, kur viņi bija dzīvojuši pirms fašistu ierašanās. Bet Larisa negulēja. Viņa tā arī nebija spējusi vairs iemigt, piespiezdamās gulēt gultā, lai atkal neiztraucētu dēlu.

Drīz vien viņi jau gāja pa pilsētu, kas no jauna cēlās augšā no drupām.

Septembris Staļingradā ir zelta rudens sākums. Pieturējās karstums, un logi visur bija atvērti. Istabas redzami ziedi. Mazs bērns sēdēja apakšējā stāvā uz palodzes, nolaidis kājiņas ārpusē, un svētlaimīgi ēda arbūzu, laiku pa laikam apaļīgo, no sulas mitro sejiņu iegremdēdams lielā, sarkanam pusmēnesim līdzīgā gabala mīkstumā.

Arbūzi veselām kaudzēm gulēja uz ietvēm blakus tirdzniecības kioskiem, arbūzu zaļi svītrotie sāni spīdēja caur balkonu režģiem; gājēji nesa arbūzus tīkliņos vai padusēs, plati izplešot saliektos elkoņus. Taču māte un dēls, nogrimuši savās domās, ievēroja tikai puisēnu logā. Aļoša pasmējās, viņa komiskās nopietnības aizkustināts, bet Larisai tēlojās cits puisēns, baltā krekliņā, kas bija raudājis uz mājas balkona, mājai jau sašķiebjoties uz sāniem. Pār ēku pēkšņi bija žilbinoši gaiši nozibsnījusi uguns, viss ietinies dūmu mākonī, un nekas nebija palicis pāri. Arī viņu šķērsielā toreiz bija palikušas tikai kvēlošas drumslu kaudzes un ugunsgrēka liesmas. Sagruvušās mājas drupas bija aizbērušas izejas no patvertņu pagrabiem, kur tika dzīvi aprakti simtiem cilvēku. Arī Larisas māte un meitiņa . . .

39.

Smago atmiņu aizlauzta, Larisa pieķērās pie vecas kļavas grumbuļainā stumbra; kļavas kuplā lapotne nespēja apslēpt nežēlīgās brūces, kuras kokam cirtušas šķembas: tas viscaur bija sakapāts, sākot no galotnes līdz pat mezglainajām saknēm.

— Mēs dzīvojām, raug, tur, AJoša! — Larisa teica svešādā balsī, raugoties uz reti piesistajiem žoga dēļiem, kas viņiem aizšķērsoja ceļu.

Pa spraugām un atvērtajiem vārtiņiem bija redzamas saplakušas namu drupas, apdegušu koku atliekas un gar bijušo ielu grēdās nokrauti ķieģeļi, kas izvākti no drupām. Buldozers dārdēdams grozījās laukumā, nolīdzinot šķembu un jau izrakņātās zemes kaudzes: tur gatavoja būvvietu jaunai celtniecībai.

— Vai viņus apraka tur? — Aļoša klusu vaicāja, pamājot uz tukšā laukuma pusi.

Larisa neatbildēja: viņai grūti bija runāt.

— Iesim uz turieni! — Aļoša teica, nepamanīdams viņas noskaņojumu: arī viņš bija satraukts, apjautis, ka šeit bijis pazīstamā ielu krustojuma stūris. Uzreiz viņam visos sīkumos atausa atmiņā tā drausmīgā diena.

Puisēns devās uz priekšu, bet mātes roka ieķērās viņa elkonī.

— Pagaidi! Tas bija šeit!

Un no drupām attīrītajā ielā, ko šķērsoja žogs, Aļoša gandrīz sev zem kājām ieraudzīja platu asfalta ielāpu . . . Kas un uz kurieni ir aizvācis bojā gājušo pīšļus? Varbūt viņi tā arī palikuši zem bruģa, dziļajā kapā, ko izracis bumbas sprādziens? Daudzi apglabāti no jauna, bet vai gan visus var atrakt? Līdz šim laikam vēl atrod aizbērtas patvertnes: pilsēta taču sabruka uzreiz. Un kur tad kaujas pilsētas drupās, kad veselas tonnas sprāgstvielu, kas gāzās no gaisa, iemūrēja karavīrus blindāžās un mierīgos iedzīvotājus zem gravu nogāzēm un pagrabos? .. .

Ļaudis gāja bojā, bet atjaunotā pilsēta, kuru viņi bija nosargājuši, ar to uzsākot ienaidnieka sagrāvi, kļuva par viņu varonības mūžīgo pieminekli. Viss šeit atgādināja par viņiem: gan ziedošie skvēri, gan skaistie, dienvidnieciski gaišie nami ar balkoniem, ar apstādītajiem pagalmiem, kur blakus strūklakām un dzīvžogiem rotaļājās bērni.

Augām dienām Larisa ar dēlu klīda pa pilsētu, ilgi uzkavējās pie augsto žogu ietvertajiem, tukšajiem laukumiem, kas nakti no tvaikoņa klāja viņiem bija šķituši kā melni iegruvumi, brauca uz atjaunoto rūpnīcu rajoniem, uz Volgas-Donas kanālu, apskatīja jaunos strādnieku ciematus un atkal staigāja pa centru. Topošās pilsētas skaistums dīvaini nomierināja Larisu, bet Aļoša, tieši otrādi, kļuva arvien satrauktāks. Neskaidrie bērnības iespaidi viņa iztēlē veidojās spilgtos tēlos. Un viņa ausīs skanēja te uzvaras mūzika, te sāpju pilnie re-kviēma kori. Arī viņš vēroja, tikai citādi, kā atdzimstošajā pilsētā aug koki, viņam tie dziedāja un skanēja, un visapkārt viss viņam skanēja tūkstoš balsīs. Aļoša bija vienā nerimtīgā kustībā: skatījās, izprašņāja vecos iedzīvotājus, vedināja Larisu te uz Volgu, te uz dzirnavām, te uz Mamaja kurgānu.

Uzkāpuši Mamaja kurgānā, abi nožēloja, ka pārlieku centīgie izejvielu vācēji nekā nav atstājuši uz ša leģendārā pakalna. Sevišķi sarūgtināts jutās Aļoša.

— Butu apvilkuši dzeloņstieples kaut vienai nogāzei .. . Kaut būtu palikuši uz vietas lielgabali, sašautie tanki un visi nocietinājumi. Tagad taču pat iedomāties nav iespējams, kā šeit turējušies mūsu karavīri!

AJoša atcerējās šos kareivjus, viņu skarbo maigumu pret mazo puišeli frontinieku. Daudzi no viņiem nomira zēna acu priekšā karalauka hospitāļu teltīs Cik reižu viņa rociņa bija atradusies karavīra stingstošajā delnā, un viņam nebija baiļu, bet tikai žēlums un nebērnišķīgs naids pret tiem, kas nogalināja viņa pieaugušos draugus. Bet jauni puiši sarkanarmieši nevarēja vien noskatīties uz viņu, atdeva viņam labāko kumosu, brīvajos brīžos rotaļājās ar viņu kā ar jaunāko brālīti.

«Kā ar savu bērnu, kuru viņiem tā arī nebija lemts iegūt,» Aļoša nodomāja, raugoties uz Volgu no kurgāna virsotnes, kurš pusgadu tā tika dienu un nakti slacīts ar kareivju asinīm, ka strauta ūdens tā pakājē bija sarkanā krāsā.

Vovka Paručins tika stāstījis, ka tuvējā pazemes ciemata iedzīvotāji šo ūdeni vārījuši un kāsuši caur vairākām marles kārtām, tīrot no asins sarecējumiem.

— Kurp viņš aizbraucis ar māti un māsiņām, šis bezbailīgais zvirbulis Vovka? Un Ļoņa Motins? Mīļais, dārgais Ļoņa! Vai viņš dzīvs?

Atmiņas par viņiem atbalsojās Aļošas sirdī kā jauna muzikālā tēma. Tā bija mīlestība uz pašu ļaudīm — karavīriem, tikpat spēcīga kā viņu ticība uzvarai, kā centieni uzvarēt. Kara negaisu dārdos ieskanējās liriska melodija, te skumja, mokoši satraukta, te laimes cerību pilna. Jā, šeit bija norisusi sīva cīņa par savu laimi. Aiz saviļņojuma zēna acīs sariesās asaras. Tā vēl nebija īsta jaunrade, taču tā jau modās Aļošas dvēselē.

Vecās dzirnavas, kā jau reiz pareģoja Nataša Čistja-kova, bija noturējušās. Kad Aļoša ieraudzīja piecstāvu ēku no sarkaniem ķieģeļiem, miljoniem ložu caururbtu, ar šāviņu izsistiem, platiem caurumiem jumtgalā, viņa acis iedegās kvēla uguns.

— Vai tās ir tās pašas? Bet kur tad seržanta Pavlova nams?

Larisa, izbiedēdama šeit iemitinājušos baložus, pirmā devās pa akmens kāpnēm augšup uz bumbu ielauztajiem dzirnavu stāvu pārsegumiem. Aļoša, kas bija aizkavējies tumšajos pagrabos, panāca viņu jau augšā. Pa izgrautajiem logu caurumiem no piektā stāva augstuma viņi ar citām acīm ieraudzīja rūpnīcas, kas vēla dūmus tumšajā debesu zilumā, drupu atliekas un Mamaja kurgānu ar šur tur atzēlušiem izkropļotajiem kociņiem.

— Vovka Paručins stāstīja, kā viņi abi ar tēvu palīdzējuši tur stādīt kokus un krūmus, — Aļoša teica, domīgi noraudzīdamies uz rūsganajām, saulē izdegušajām kurgāna nogāzēm. — Bijis daudz zaļumu, bet fašisti visu izmīdījuši un izdedzinājuši.

Larisa neatbildēja. Viņas dzīvē arī viss izdedzināts. Drīz Aļoša nošķirsies, jau šķiras nost, un viņa paliks gluži viena. Vai gan var dzīvi piepildīt tikai ar darbu? Tā taču ir tikai puse no tā, kas cilvēkam nepieciešams!

Ar jaunu spēku viņā modās ilgas pēc Aržanova. Kaut viņš būtu kopā ar viņu! Pat tanīs bargajās dienās viņai kļuva vieglāk Aržanova klātbūtnē. Un tagad? Larisa atcerējās pēdējo tikšanos ar viņu. Kāds prieks un maigums staroja viņa skatienā!

«Jā, viņš mīl mani!» Larisa nodomāja un pirmoreiz pa visām šīm dienām pasmaidīja.

Viņa piegāja pie pašas izgruvuma malas, piemiegusi acis no karstās septembra saules, — jumtu bija norāvušas kara vētras — ielūkojās pazīstamajās tālēs, tad — no jauna uzceltajos «Balkānu» namiņos, kas piekļāvušies pie gravu nogāzēm, bet Aļošas roka viegli kā dūja nolaidās uz viņas pleca.

— Nenokrīti lejā! — Aļoša teica. Viņš palūkojās un jutās pārsteigts: tik skaista šai brīdī bija mātes seja.

Ar nobrukumiem pusaizbērtās melnās blindāžu alas pakrastē — bijušā hospitāļa pazīmes Garajā gravā — Larisai atkal atgādināja Aržanovu: šeit viņi bija strādājuši, šeit viņa bija steigusies pie sava dēliņa. Šeit pat reiz bija atnācis Aržanovs, bet viņa tai brīdī lasīja Aļo-šam vīra vēstuli, un vīrs jau bija kritis. Larisai bija bijis pārāk smagi, un viņa nebija silti izturējusies pret mīļoto cilvēku, nedodot viņam nekādas cerības nākotnē.

— Un tomēr es izturējos pareizi, — Larisa nočukstēja, mīļi pieskardamās pie ieejas nocietinājuma, kas celts no baļķiem; ieeja bija saglabājusies mālainā krasta kraujā, lai gan dziļāk blindāža jau iegruvusi.

Cik reižu pār šo slieksni bija pārkāpis ķirurgs Aržanovs! Droši vien viņš dažreiz bija stāvējis šeit, klausoties Volgas viļņu čalu un kauju trokšņus virs kraujas, un domājis par viņu, par Larisu.

Pa gravas dibenu tek strauts, no Mamaja kurgāna nogāzēm traucot lejup uz Volgu. Toreiz tur strādāja elektromotors, kas deva gaismu pazemes hospitālim. Dūmaina migla nemitīgi vērpās pār zemi. Gruzdums. Dārdoņa ... Bet tagad klusums. Kraujās nogāzes atkal aizaugušas ar garām nezālēm, kas nu, rudenī, nodzeltējušas. Augšā zilas debesis, tuksnesīgajā krastā neviena cilvēka, tikai pa upi slīd lēzens plosts ar pludinātājiem, kuru augumi iztālēm šķiet ļoti sīciņi, un vientuļa saule raugās klusās aizās, kuras pa kara laiku mierīgie iedzīvotāji un kareivji dēvēja par «nāves gravām». Cik daudz asiņainu kauju bija noticis šinīs gravās, kas noderēja par izejām uz Volgu, cik daudz cilvēku šeit gājis bojā!

Bet Aržanovs taču nav miris. Viņš.dzīvs, kaut aiī tālu no šā mazā tuksneša. Larisu pārņēma kaisma vēlēšanās redzēt Aržanovu, taču viņa pazina sevi un neviļus pasmīnēja ar rūgtu skepticismu: tikai pašreiz, šeit gribas viņu redzēt. . .

Pelēkās irbes, kas pārlidojuma gaitā atpūtās gravā, ar troksni izspurdza no nezālēm, liekot Larisai sarauties. Irbes bija izbaidījis Aļoša, kas pa pašu stāvumu rāpās uz melno alas ieeju; pilsētas aizstāvēšanas laikā alā droši vien bija sēdējis novērotājs. Zēns pat nepagriezās uz putnu pusi: viņam zem kājas nez kas nošķindēja. Tas bija dzelzs kasetes vāks, šādās kasetēs fašisti no transporta lidmašīnām mēdza nosviest produktus savām karaspēka daļām, kas bija ielenktas Staļingradā. Jā, tomēr pienāca laiks, kad fašisti nokļuva ielenkumā.

— Uzmanīgi, Aļoša, neuzkāp uz mīnas!

— Šeit sēdēja mūsējie. Fašistu šeit, krastā, nebija!

Larisa nomierinājās un ar skatienu uzmeklēja izbiedētos putnus. Tie mundrā bariņā laidās pār zilo upes līmeni lejup. Rudenī irbes ilgi klaiņā pa stepēm pilsētas apkārtnē, bet dažreiz arī pārziemo šeit pat. Tātad tām labi klājas šai plašumā. Šeit bija reiz labi klājies arī Larisai!

TREŠĀ DAĻA

.

1.

Tai vakarā Varjai tā ari neizdevās izskaidroties ar vīru: viņš pārnāca mājās tik noguris, ka tik tikko nokļuva līdz gultai, nokrita un uzreiz iemiga. Un Varja neviļus nopriecājās par to: izskaidrošanās viņu biedēja.

Visu pēdējo laiku Varja staigāja kā ar ūdeni aplieta, vienīgi darbā viņa bija tāpat kā agrāk koncentrēta un rosmiga. Un neviens, pat Jeļena Denisovna, nezināja,

kas noris viņas dvēselē. Viņas iekšējo nenosvērtlbu visvairāk juta Mišutka, taču viņš bija par mazu, lai saprastu, kāpēc māte tā pārvērtusies. Pēkšņi ne no šā, ne no tā Varja tā uzkliedz, ka puišelis nodreb ar visu spēcīgo ķermenīti un ar aizvainojumā ieplestām acīm neizpratnē paskatās uz augšu. Te atrauj viņu no rotaļas un sāk skūpstīt, ka nekur glābties, te apskauj un sāk raudāt klusītiņām klusītiņām.

— Kāpēc tu smilksti kā mazs šunelis? — Mišutka reiz noprasīja. — Tev laikam vēderiņš sāp. Re, atnāks tētis un iedos tev zāles.

Bēdas un joki ar tādu knēveli! Zināms, viņš nespēj saprast, cik grūti dzīvot pasaulē pieaugušam cilvēkam!

Sēdot blakus Natašai, Varja ar skumjām vēroja, cik ātri viņa aizgrima kādā viņpasaules «tālumā»: skatījās rāmi vienaldzīgām acīm, ieņēma ēdienu (sākumā pati, bet vēlāk viņu ēdināja ar karoti), izrunāja nesaprotamas skaņas, dažreiz kas līdzīgs bezjēgas smaidam pavīdēja viņas sejā, kas bija pārvērtusies līdz nepazīšanai.

Varja viņu apmazgāja, palīdzēja sanitārei apmainīt veļu un sakārtoja gultu. Nataša padevīgi atļāva viņām darīt, ko vien grib, kaut gan vairs nepazina cilvēkus, kas viņu kopa.

«Vai tiešām Ivanu īvanoviču nemoka sirdsapziņa, kad viņš atnāk šurp?» Varja niknumā domāja, apsienot tīru lakatiņu ap savas Staļingradas draudzenītes nabaga apcirpto galvu.

Varja atcerējās dienu blindāžā, kad viņas visas uzreiz bija nogriezušas matus: gan Varja, gan Nataša, gan Larisa. Jā, arī Larisa. Nataša tad kļuva līdzīga jaukam zēnam. Cik jautri viņa papurināja rudo cekuliņu! Uzlika galvā laiviņcepuri, apskatīja sevi spogulī un izsaucās:

— Brīnišķīgi! Skat, kur jauki!

Bet kas nu tur par jaukumu! Viņas nogrieza tik skaistas matu pīnes, tāpēc ka visapkārt dubļi un putekļi un nebija ne vietas, ne laika, lai nomazgātos un sasukātos.

Taču Nataša pat toreiz bija laimīga. Pašreiz viņa vai nu nekā nesajūt, vai arī sajūt, bet nesaprot un nespēj izteikt.

«Mēs ar Larisu tanī dienā gandrīz sastrīdējāmies,»

Varja vēl atcerējās. «Es viņai pateicu rupjības Ivana Ivanoviča dēļ. Viņa izbrīnījās, tomēr nesadusmojās. Ak, ja mēs būtu zinājušas, kā viss norisināsies nākotnē!»

Varja atkal palūkojās Natašas trulajās acīs. Viņa guļ, groza tās un klusē truli, bezcerīgi. Viņa visu aizmirsusi. Nekā neprasa. Nevienu negaida un nesauc. Šausmas! Šausmas!

Varja piecēlās un ātri devās ārā no palātas, taču pie izejas pakavējās: kas dīvajni pazīstams viņai pavīdēja sievietes profilā, kura puszviļus sēdēja gultā ar augsti iekārtotu pagalvi.

Polozova! Tā pati slimniece, kura «gadījās» Varjai terapijas izlaidu eksāmenā. Rūpnīcas frēzētāja. Eksāmena laikā Varju pārsteidza viņas slimīgais izskats, bet pašreiz viņa tikko dzīva. Rokas tādas pašas tieviņas, vēders kļuvis vēl lielāks, vaigus klāj dzīsliņas, lūpas zilas . ..

— Fana mums ir īsta varone! — mundri teica nemanot palātā ienākusī Sofja Šēfere un, sasveicinoties ar kreiso delnu paspiedusi Varjas elkoni, ierastām kustībām atrada slimnieces pulsu. — Mūsu partizāne Faņa arvien jokojas un smejas!

— Es viņu pazīstu, — Varja teica. — Tā ir mana laba paziņa.

— Jā. Es atceros, doktor, — vājā, neskanīgā balsī atsaucās slimniece, un smaids patiešām pārslīdēja pār viņas izmocīto seju. — Jūs man ierosinājāt domu par sirds operāciju. Un, palūk, es gan taisnā, gan netaisnā ceļā izlauzos līdz Aržanovam. Es viņam teicu, ka bez operācijas no šejienes prom neiešu. Lai es kaut mirstu uz galda. Bet, ja viņš atteiksies operēt, izlēkšu pa logu.

«Labi joki!» Varja domās izsaucās, vērojot Sofjas sejas izteiksmi, viņai vēl arvien turot roku uz slimnieces pulsa. «Tāpat jau redzams, ka šai nabaga Polozovai atlicis pavisam, pavisam maz ko dzīvot. Ja viņa būtu ieradusies toreiz, jūnijā, bet tagad . . .»

— Ivans Ivanovičs gribēja mani operēt. Viņš bija ar mieru, bet man ... es saslimu ar pleirītu. Bija drausmīgi smagi. — Šķita, Polozovas zilās, apkaltušās lūpas švīkstēja. — Taču es tiku galā arī ar pleirītu. Un atkal esmu šeit. Lai operē! Ilgāk es vairs nespēju. Kaut uz galda ... Ja jau jāmirst, tad ar muziķu.

— Kaļķu bruņās iekalta sirds ... — Sofja domīgi no teica. — To mūsu Faņečka ieguvusi Baltkrievijas mežos. Gājusi izlūkos, stundām ilgi gulējusi sniegā, pa purviem līdusi. Dabūjusi reimatismu, kas vēlāk radījis sarežģījumus ar sirdi.

— Tiesa! — Un atkal baltais zobu mirdzums uz mirkli vērta gaišāku Polozovas tumšo seju. — Cik spēcīga es biju! Un nekas nav palicis pāri, esmu nolietojusies par visiem simt procentiem! — Sēcoša aizdusa nosmacēja slimnieces jau tā kluso balsi. — Tagad tā: vai nu uzvara, vai sakāve, tomēr prasu kapitālo remontu.

«Bet, ja «sakāve», par to taču atkal Ivanam Ivanovi-čam jāatbild,» Varjas galvā pazibēja doma.

— Rīt tu dosies uz operāciju istabu, Faņečka, — Sofja teica.

— Rīt? — Varjas acis sastapās ar Sofjas draudzīgo, tomēr padrūmo skatienu.

— Jā, Ivans lvanovičs jau deva rīkojumu viņu gatavot operācijai.

- — Kā tad komisija?

— Komisijas locekļi visi būs klāt.

— Tātad esmu panākusi savu! — Polozova atkal pasmaidīja, taču Varjai viņas smaids šķita nedabisks.

«Sieviete sparojas, nesaprazdama, ka vārda tiešā nozīmē lien zem naža. Un ko gan domā Ivans lvanovičs?»

Varja arī pārbaudīja slimnieces pulsu un, paņēmusi no neiropatoloģes klausuli, pati paklausījās viņas «kaļķu bruņās iekalto sirdi». Kļuva baismi. Cik ļoti slimnieces stāvoklis pasliktinājies kopš tā laika, kad Varja bija kārtojusi eksāmenus!

— Vai patiešām jūs viņu operēsiet, turklāt vēl komisijas locekļu klātbūtnē? — Varja dziļā neizpratnē vaicāja Sofjai, izejot reizē ar viņu no palātas.

— Jā. Rīt rītā uz pirmo operāciju pieteikta viņa.

— Kas tad jūs spiež tā riskēt? Viņa taču var nomirt pašā operācijas sākumā!

— Tieši tas arī spiež mūs riskēt. Šeit vilcināšanās ir nāve.

Kad Varja pārnāca mājās ar Mišutku, Ivans Ivanovičs jau nodziļinājies sēdēja pie rakstāmgalda. Palūkojusies uz vīra domu pilno' seju, pavērojusi, cik nopietni viņš atbildēja uz dēlēna sasveicināšanās izsaucienu un kā pēc tam, paņēmis mazo uz rokām, klusēdams piekļāva seju pie viņa melnmatainās galviņas, Varja saprata: Ivans Ivanovičs ar visu būtni ir tur, pie Polozovas. Jā, gan grāmatas uz galda, gan atvērtais žurnāls pauda to pašu: sirds, sirds! Un kā Varjai gribējās teikt: «Lai nolādēta šī sirds! Tās dēļ mēs visi esam zaudējuši mieru!»

Tomēr, apjēgusi šādu vēlēšanos, Varja nokaunējās: viņa taču ir ārste. Ja viņa būtu tikai ķirurga sieva, arī tad viņai nebūtu tiesību pat domāt tā. Medicīnas darbinieka pienākums stāv augstāk par visu. Bet miers? Kas radoša gara un drosmes pilni, tie pēc miera necenšas.

«Kāpēc gan mani apmājis tā kā pretrunu, tā kā gļēvulības velns?»

— Tēt, — Mišutka žēli lūdza, — parotaļājies ar mani.

— Man nav laika, dēliņ! — atteica Ivans Ivanovičs, tā nogrimis grāmatā, ka, šķita, ja istabā pašreiz nogran-dītu pērkons, tas neatstātu uz viņu nekādu iespaidu.

— Nāc šurp! — Varja pasauca dēlu un devās ar viņu uz virtuvi, kur Jeļena Denisovna gatavoja biezpiena vareņikus.

— Šodien nokavējos ar pusdienām! — viņa sacīja, laipni pavērusies savos «bērniņos». — Es cerēju, ka mana Nataša pārnāks un palīdzēs, bet viņai skolā sanāksme.

— Es tūlīt palīdzēšu, — Varja klusu teica.

— Es arī palīdzēšu, — Mišutka pavēstīja, uztrausda-mies uz ķeblīša.

Raugoties, kā viņš ar roku sāka plakšķināt mīklas piciņas uz galda un, sparīgi sēcot, veidot no tām nezin ko, Varja ieklausījās mūzikā, kas klusināti skanēja no reproduktora.

Sievietes balss dziedāja melodisku un maigu dziesmu.

«Zelta zivtiņ, parotā ar mani,» skanēja vientiesīgs

bērna lūgums, strautā ieraugot viņam neaizsniedzamu brīnumu.

Vienkārša dziesmiņa, bet tik dziļu jēgu dziedātāja ielikusi šais vārdos, tik izjustas skumjas par nepiepil- , dītām cerībām skanēja viņas balsī, ka Varjai aizrāvās elpa, un viņa pašas izveidoto vareņiku tikko neuzmeta sev uz ceļiem. Pavērusies Jeļenā Denisovnā, Varja ievēroja, ka arī viņa ir dziļi aizkustināta: lūpas sāpīgi sakniebtas, un uzacis domīgi uzrauktas — viņa klausījās ar visu būtni. Pat Mišutka pieklusa un pēkšņi sāka dziedāt jocīgā pusbasā:

— Tēt — zelta zivtiņa, mana zelta zivtiņa!

— Ek tu! — Jeļena Denisovnā saskaitās. — Vai klusēsi, tāpat jau vāji dzirdams.

— Es uzgriezīšu skaļāk, — Varja teica, pagriežot reproduktora regulatoru.

— Mēs traucēsim Ivanu Ivanoviču, — Jeļena Deni-sovna nedroši iebilda.

— Nē, lūdzu, es arī klausos, — Ivans Ivanovičs atteica gaitenī.

— Kas tur tik skaisti dziedāja? — atskanēja miegainā Dusjas balstiņa, un viņas sapinkojusies galva parādījās pusatvērtajās durvīs. — Es pārnācu no darba, aizsnaudos, bet te uzreiz pamodos. Un tik skumīgi un jauki kļuva!

— Tas biju es, kas dziedāja! — draiskuļodams, taču arī pārliecināti izsaucās Mišutka, un visiem kļuva jautri.

Tikai Varja nodomāja: «It kā par mani tika dziedāts, par maniem nepiepildītajiem sapņiem!»

— Brīnum skaista balss! — pusdienas ēdot, sacīja Ivans Ivanovičs, uz kuru bija dziļu iespaidu atstājusi dziesmiņa, ko nodziedāja nepazīstamā dziedātāja.

Pirmoreiz pēc ilgāka laika viņš jokojās ar Jeļenu Denisovu un ķircināja Mišutku.

— Tad tu tas biji, kas dziedāja? — Ivans Ivanovičs vaicāja, kad Varja nolika zēna priekšā šķīvīti ar ķīseli, kurā spīdēja zeltaini aprikozi.

— Es! — Mišutka aplaizījās, palūkojies uz vilinošo

cienastu, tomēr vēlēšanās padižoties guva virsroku, un viņš, nolēcis no krēsla, izskrēja istabas vidū un sāka nez ko dziedāt, vēcinot ar karotīti.

— Vareni! — Ivans Ivanovičs aušīgi pamirkšķināja Jelenai Denisovnai un klusītiņām, nemanāmi aizvilka šķīvīti ar Mišutkas ķīseli aiz sava šķīvja.

— Bravo! — izsaucās Varja, kurai pēkšņi kļuva vieglāk ap sirdi.

Visi sāka aplaudēt, bet Mišutka lietišķā gaitā steidzīgi devās pie galda, apsēdās, ar rāvienu pacēla karoti un . . . Viņa mute pārsteigumā un sarūgtinājumā pavērās, bet neizdvesa ne skaņas. Puisēns nolaida acis, nokāra galvu, sakņupa, ar abām rokām satvēra galdauta malu, lēnām vilka to pie sejas, arvien zemāk un zemāk noliecot galviņu, kamēr pavisam palīda zem galdauta, un tikai tad pēkšņi sāka gauži raudāt.

— Ak tu manu mīļo! — Jeļena Denisovna gandrīz pati apraudājās. — Nu, palūk, palūk, kur tavs ķīselis! Tētis pajokoja!

— Mišulīt, ko tu, puisīt! — Ivans Ivanovičs izsaucās,, arī apbēdināts par tādu pavērsienu. — Ak tu maziņais! Dziedi viņiem dziesmas, bet viņi dara pāri! — Viņš paņēma dēlu uz rokām un, apsēdies līdzās sievai, mīļi palūdza: — Dod mums, Varjuša, visskaistāko goda karoti un vispilnāko ķīseļa šķīvīti.

Un, iekams Mišutka nebija aizgājis gulēt, Ivans Ivanovičs visu laiku rotaļājās ar viņu, lasīja viņam pasaku par lapsu un vilku, dziedāja kā gailis un pat attēloja, kā čāpo lācis ar liepu lūku vīzēm kājās, uz bērza ķeģa atspiedies. Un istabā kļuva it kā gaišāks, bet vairāk par visiem atplauka un sāka smaidīt Jeļena Denisovna, it sevišķi, kad redzēja, ka Ivans Ivanovičs un Varja sēž līdzās pie rakstāmgalda.

«Paldies dievam!» Jeļena Denisovna nodomāja. «Varbūt viss vēl iegrozīsies labi. Gadās taču mākonīši arī skaidrā dienā.»

— Es ļoti nervozēju pēdējā laikā, bet pašreiz esmu tā kā nomierinājies, var teikt, esmu apbruņojies ar pacietību, — Ivans Ivanovičs teica, turot Varjas roku savējā un domīgi rotaļādamies ar viņas mazajiem pirk-

stiem. — Rīt komisijas locekļu klātbūtnē operēšu ar kaļķu pārvalku klātu sirdi. Slimnieces stāvoklis ir smags.

— Es zinu. — Var ja paskatījās vira sejā, kas pašreiz * patiešām bija ļoti skaidra, ar parastajām stingrajām rie-viņām pār virsdeguni un silti mirdzošām acīm.

Viņa paskatījās un pati iedegās, it kā viņu būtu apstarojusi no Ivana Ivanoviča plūstošā enerģija.

— Kā es tevi šādu mīlu! . . . Tādu apbruņotu! — viņa nočukstēja. — Tomēr, kad izvada kaujā mīļu cilvēku, sirdī tā kā tā nevar būt prieks!

— Kas tad?

— Satraukums. Zaudējuma bailes.

— Tu baidies mani zaudēt?

— Jā, arī tevi.

— Kuru tad vēl?

- Es šodien redzēju šo slimnieci. Es viņu pazīstu: kad kārtoju valsts eksāmenu terapijā, noteicu viņai diagnozi. Un, starp citu, nekļūdījos, ka viņai ir ar kaļķa pārvalku klāta sirds. Polozova dzirdējusi manas atbildes par viņas slimību, un viņā pamodusies vēlēšanās operēties.

— Tātad tu viņu ierosināji?

— Jā. Bet toreiz viņa bija nesalīdzināmi labaka stāvoklī. Toreiz nebija tik bīstami operēt.

— Pa šo laiku viņa ir pārcietusi ļoti grūtu slimību: viņai bija pleirīts ...

— Es dzirdēju, viņa stāstīja. Viņa priecājās, ka panākusi savu, bet nesaprot. .. Nu, vai tad viņu nevar mazliet paārstēt pirms operācijas?

— Viņa nepārcietīs, ja operāciju novilcinās.

— Tad kālab gan? . . . Nu, kāpēc tu neizvēlies paraug-operācijai citu slimnieku? Ja nu viņa pēkšņi nomirst uz galda?

—- Mēs veselos neoperējam, Varjuša, — Ivans Ivano-vičs viegli iebilda, neapzināti cenzdamies paildzināt mazo ģimenes pamieru un saglabāt gara skaidrību, kas viņam tik nepieciešama pirms rītdienas operācijas.

Varjas acu priekšā tēlojās Polozovas izmocītā seja, viņas tievās rokas ar zilganajiem nagiem un plaukstām gluži kā mironim, viņas nedabiskais smaids. Un pulss?

$ī nabaga sirds, iekalta kaļķu bruņās, taču nemaz vairs nepukst! Ir tikai viens procents, ka operācija izdosies, deviņdesmit deviņi — ka neizdosies. Varja atkal atcerējās Lidočkas Rubļovas nāvi uz operāciju galda un Ivana Ivanoviča drausmīgi stingās, izdzisušās acis toreiz.

Ar vijīgajām rokām viņa spēji apskāva vīra kaklu un piekļāva galvu pie viņa platā pleca.

— Kas nu? — viņš vaicāja, izjuzdams, ka tas nav tikai mīlošas sievietes glāsts. — Ko tu, Varjuša?

— Es baidos par tevi, — viņa atbildēja tikko dzirdami. — Es taču zinu, cik tev grūti, un nespēju, nespēju ... neprotu izlikties mierīga.

Ivans Ivanovičs sadrūma, lēnām atraisīja Varjas rokas, kas skāvās viņam ap kaklu, un piecēlās.

— Nu, labi, paldies par to pašu! — viņš noteica, balsij dīvaini iedreboties.

Ivans Ivanovičs pastaigāja pa istabu un bez vajadzības sakārtoja papīrus uz sava galda.

— Aiziešu pie Grigorija Gerasimoviča, — viņš beidzot izmeta. — Mums vēl jāapspriežas un jāvienojas. — Un, nepaskatījies uz Varju, kas bija satraukta, bel no sarunas tomēr uzmundrināta, izgāja no istabas.

3.

Komisija patiešām ieildzināja savu izmeklēšanu, un Ivans Ivanovičs jau sāka nīst tās cienīgā izskata priekšsēdētāju Zjabļikovu.

Kad vakar Gridņevs teica: «Ministrijas atsūtītie kolēģi grib būt klāt, kad jūs operēsiet «kaļķu bruņās iekalto sirdi»,» — Ivans Ivanovičs atbildēja, cik vien iespējams, laipni: «Lūdzu!» — taču nikni nodomāja: «Viņi skatās, skatās, bet būtu kaut vārdiņu bilduši! Tieši pirksti stingst. . .»

Ivans Ivanovičs pats redzēja Polozovas grūto stāvokli,; bet ļoti labi apzinājās, ka nav iespējams atlikt operāciju: cilvēks smaka nost un dzisa stundu no stundas. Vajadzīga steidzama palīdzība. Komisija? Nu. kas tur, lai tā ir klāt. Kā parasts, jāsagatavo slimniece. Tomēr galvenais — jāsagatavojas pašam.

«Še tev nu, kā sagatavojos!» Ivans Ivanovičs domāja, gandrīz skriešus noskriedams pa kāpnēm lejup. Viņš nejutās Varjas vārdu aizvainots un nebija sarūgtināts, ka mēģinājis salabt ar viņu, tomēr salti un tukši kļuvis

sirdī.

Zināms, viņš nav pārdomājis un nepārdomās, operācija ir nolikta, un tā jāveic, taču no nesenās pacilātības un skaidrās koncentrētības vairs nebija ne vēsts. It kā ūdens strūkliņa, kas sūcas aiz apkakles, it kā salts čūskulēns iezagās šaubas: un ja nu pēkšņi neveiksme?

«Mēs arī paši zinām, ka viss kas var gadīties, taču šaubas ir bīstamas ar savu lipīgumu, ar to, ka tās rada nedrošību. Ja cilvēkam uz katra soļa atkārto: tu kritīsi, tu kritīsi — viņš patiešām paklups.» Un Ivans Ivanovičs dusmīgi nospieda Rešetovu dzīvokļa zvana pogu: viņam pašreiz bija ļoti vajadzīgs silts, draudzīgs vārds.

Pie Rešetoviem viņš arī nosēdēja visu vakaru. Viņi dzēra tēju, skatījās televizoru un apsprieda rītdienas kaujiniecisko operāciju.

Par Varju Ivans Ivanovičs centās nedomāt.

«Natašas dēļ viņa man kā ar pagali iezvēla pa galvu. Tagad vēl sliktāk iznāca: viss pārtrūka un es pat nedusmojos uz viņu. Galu galā man pašam sirdi pārklās kaļķu garoza!»

«Kaļķu bruņās iekalta sirds.» Tiešām jābrīnās, ka ļaudis spēj dzīvot ar šādu sirdi. Tā taču gandrīz vairs ne-pulsē, jo sirdssomiņa, tā saucamais perikardijs, cauraug ar kaļķiem un sacietē un sirds tērpjas nevis mīkstā krekliņā, bet īstenās bruņās.

Tā ir noticis arī slimniecei Polozovai. Cilvēkam ir tikai trīsdesmit gadu, bet, vai būs vēl vairāk, šis jautājums noskaidrosies rīt.

Rīt. . . Un Ivans Ivanovičs atkal iegrima domās par Varju, par savām jau tālu aizgājušām nesaskaņām ar viņu un par negaidītā viesa, Platona Logunova, neseno ierašanos. Dīvaini, bet tai vakarā domas par Platonu, kas palika kopā ar Varju, nebija satraukušas Ivanu Iva-noviču. Greizsirdība viņam nebija sveša, par to viņš pārliecinājās notikumā ar Olgu. Kā viņš toreiz bija traucies no taigas atpakaļ uz raktuvēm! Ka nakti bija pa aizsalušo Čažmu gājis pretim aukstajam vējam. Arī to, kā bija pakritis uz sniega pārklātā ledus un gulējis, gatavs pazust no pasaules, — Ivans Ivanovičs visu atcerējās. Bet, paskat, atstāja otru sievu ar pielūdzēju, un sirds nejutās nemierīga.

«Un pašreiz pilnīgs tukšums. Aizgāju un sēžu svešā ģimenē, pareizāk sakot, pie draugiem. Tomēr ne mājās! Ari Mišutka atkal ņems man ļaunā.»

Nakts ķirurgam pagāja nemierīgi. Sapnī viņš redzēja Mišutku, kas šķīvītī birdināja skanīgas asaras, no kā tēvam sāpīgi dūrās krūtīs. Tink, tink . . . Ikviena asara kā ugunīga dzirksts izšāvās viņam cauri. Vēlāk kāds dziedāja brīnišķīgu dziesmu par zelta zivtiņu. Taču zivtiņa nepeldēja projām, bet visu laiku grasījās uzlēkt Ivanam Ivanovičam uz ceļiem, salta, gluma, smaga, ar trulo purnu badīdama viņam zodā tā, ka zobi šņirkstēja. «Tu jau esi tik lieliem zobiem kā vilks!» Mišutka skaļi iekliedzās, un Ivans Ivanovičs pamodās, gluži kā salauzts. Viņš klusiņām piecēlās, lai neiztraucētu Varju, pareizāk sakot, lai izvairītos no sarunas ar sievu. Viņš padzēra virtuvē tēju un aizsteidzās uz klīniku.

Tikai sākdams gatavoties operācijai, viņš pilnīgi aizmirsa mājas. Tieši no tā varēja spriest, ko viņa dzīvē nozīmēja darbs: lai cik priecīgi ievirzītos ģimenes apstākļi, neveiksme darbā visu aptumšoja. Un tai pašā laikā it visas ģimenes nepatikšanas aizmirsās, kad viņš veica sarežģītus mēģinājumus vai izdarīja operācijas. Ne velti viņš līdz Olgas aiziešanai bija juties divkārt laimīgs. Bet pašlaik, valdot arī darbā milzīgam sasprindzinājumam, uz viņu sevišķi spēcīgu iespaidu atstāja mājas nepatikšanas, neparasti satraucot un nomācot.

Vasaras brīvlaiks bija beidzies, un atkal visi soli operāciju istabā bāztin piebāzti ar studentiem, bet aiz Ivana Ivanoviča pleca tūlīt nostājās spēcīgi veidotais Zjabļi-kova augums: muskuļotie pleci plēš vai pušu virsvalka piedurknes, tāpēc augstu atsegušās platās plaukstas ar rudām spalviņām virs delnas locītavas, kuplā vaigubārda arī spiežas uz āru no maskas apakšas. Tarasovs, gluži otrādi, bija sarāvies un centās ieņemt pēc iespējas mazāk vietas, nevis aiz bikluma vai kautrības, bet

redzams, ka baidās traucēt, un tāpēc baltajā virsvalkā šķiet vēl kalsenāks. Turpretī Lanskojs stāv ikdienišķi vienkāršs un pat vieglītēm žāvājas platajā plaukstā, ar to piespiežot gan masku, gan savu viltīgo pīles degunu. Viņam, tāpat kā Zjabļikovam, operācija ir parasts, apnicīgs darbs, lai gan pašreiz gaidāms pavisam, pavisam kas cits, kālab drudzis jau iepriekš krata gan Rešetovu, gan Ivanu Ivanoviču, gan viņa pieredzējušos asistentus, gan jaunos ārstus, kas pabeiguši institūtu, sākuši strādāt klīnikā tikai pirms trim četriem gadiem. Pat Pro Fro, kas nodaļā ieskrējis, lai pasūkstītos, pabārtos un uzzinātu jaunas vēstis, pat Pro Fro, kas pēdējā laikā stipri padevies grūtsirdībai, kļuvis tik mundrs, it kā būtu iemetis divsimt gramu sava iecienītā piparu degvīna.

Slimniecei dod narkozi. Viņa guļ uz muguras, smagās, brūnās matu pīnes noguldītas blakus galvai. Tievā, dzīslainā roka ar zilganajiem nagiem un zilgano plaukstu nolikta uz palīggaldiņa. Otra roka, arī zilgana, nolikta tāpat, un sieviete līdzīga krustā sistā tēlam. Viņas elpošana ir pavirša: viņa elpo tikai ar krūtīm, raustot krūtis un plecus uz zoda pusi, bet lielais, pietūkušais vēders paliek nekustīgs.

Aiz milzīgā loga, kas aizņem visu sienu, redzamas koku galotnes, šur tur jau rudens zelta skartas. Pār namu jumtiem blāvi zilgmo rīta debesis, aust saulaina, bet dūmakā tīta diena.

Virs galda spoži uzliesmo bezēnu spuldze, uz augsta statīva ieslēgts reflektors, un elektriskās gaismas pielietā operāciju istaba, kas līdz griestiem izklāta ar mirdzošām, baltām flīzēm, it kā tiek izolēta no visas pasaules.

Operācija notiks, pielietojot mākslīgo elpināšanu. Vajadzēs taču tā atvērt krūšukurvi, ka plaušas no ārējā gaisa spiediena saplaks un radīsies abpusējs pneimoto-rakss.

Ivans Ivanovičs iztausta krūšu skrimsli, apsver, notēmē un zem mazajām krūtīm izdara ar skalpeli garu griezumu, līdzīgu lidojošas kaijas apveidam. . .

— Pneimotorakss! — Pārgriezis plaušu plēvi, kas parādījusies brūcē, ķirurgs atveri aizbāž ar salveti, lai gaiss krūšukurvja dobumu piepildītu pakāpeniski.

Plaušu plēve tiek pārgriezta otrajā brūces malā; gaiss ar troksni plūst spraugā, saspiežot otru plaušu. Pneimo-torakss kļuvis abpusējs. Krūšu skrimsli, kas atrodas vidū, pārkniebj ar knaiblēm.

Ivans Ivanovičs ieliek brūcē plētēju un saka ārstam, kas sēž pie ētera un skābekļa aparāta:

— Palīdziet slimniecei elpot, tikai uzmanīgi, neesiet pārāk centīgs!

Plaušas, kas tiek piepūstas ar gumijas balona palīdzību, kustas, elpo, bet vidū, plaušu augšmalu apņemts, redzams nekustīgs bezveida kamoliņš. Sirds? Taču arī sirdij vajadzētu kustēties, pulsējot zem sava apvalka — perikardija, kas parasti ir līdzīgs no puscaurspīdīga auduma darinātai somiņai, kuru caurauž liels daudzums asinsvadu. Šeit nav nekā tamlīdzīga. Sirdi neieskauj vis mīksts apvalks, bet no vienas vietas klāj kaļķa bruņas: perikardijs ir caur un cauri pārkaļķojies un it kā pārakmeņojies. Juceklīgi saaugušas plēves sasaista šo pārakmeņojumu arī ar plaušām.

Ivans Ivanovičs vispirms pārgriež šos saaugumus, tad paklauvē ar šķērēm pa sirdssomiņu, kas dobji noskan.

— Vai dzirdat? Bet mēdz teikt, ka sirds neesot akmens! — uzmetis klātesošajiem možu skatienu, Ivans Ivanovičs mēģina perikardiju iešķelt ar skalpeli, taču it kā salodētais, ar kaļķi cauraugušais apvalks nepadodas. — Uzdevums — noņemt šīs bruņas, bet es nezinu, kā veiksies: cietas kā cements! Un sirds muskulis zem tām droši vien ir novājināts un izdilis. Šeit ļoti viegli nazim ieklupt sirds dobumā. — Apķēries viņš noklusa: «Pamēģini vien, ieklūpi, tad tev tā uzklups, ka visu mūžu neaizmirsīsi!»

Ar grūtībām kaļķa bruņās tiek iešķelts un iezāģēts garens griezums, kura malās ar adatu, ko arī iedur ar pūlēm, izver pa divi zīda diegiem. Ar šo diegu palīdzību griezumu mazliet papleš vaļā, un tanī tūlīt parādās pulsējošā sirds. Tikko palūkojusies ārā, sirds sāk steidzīgi pukstēt, gluži kā putns, kas traucas izrauties no krātiņa.

— Viss iekalts! Palūk, aortas ieteka . .. plaušu artērija gluži saspiesta. Ja tās atbrīvos, sirdsdarbība atjaunosies. Bet... — īvans Ivanovičs atkal apklust, izdarīdams šķērsgriezumu, un sāk atbrīvot labā sirds kambara apvidu no ka|ķa garozas, kas iekšpusē gluži balta.

Un pēkšņi tumšā venozā asins ar strūklu uzšļāc no skalpeļa apakšas: ieplīsis sirds kambara muskulis. Ķirurgs saspiež brūci, ko pāls nejauši radījis, taču asins laužas ārā no pirksta apakšas un kā mutuļojoša, putojoša straume traucas uz pleiras dobumu.

— Sūkni!

Trokšņaini sāk darboties sūknis. Ķirurga sasprindzinājums izlādējas niknā izsaucienā:

— Es šo sūkni noliktu mūsu ministra kabinetā, lai viņš pastrādā šai troksnī! Nodaļu ministrijā ir milzums, tomēr krietnu aparatūru līdz šim laikam vēl negatavo!

Šis izsauciens nepārprotami attiecas arī uz Zjabļi-kovu, taču tas klusē kā ūdeni mutē ieņēmis.

— Dodiet atraumatiskās adatas! Es še nevaru šūt ar parastajām adatām! Muskulis tā izdilis, ka visu var pārraut!

— Man nav sagatavotas, — žēlabaini saka operāciju māsa, mulsdama no Prohora Froloviča iznīcinošā skatiena; viņš ir gatavs pats mesties pa kaklu pa galvu, kur vien vajadzīgs, lai izlabotu viņas šausmīgo nolaidību.

— Lai atnes no blakus operāciju zāles, — stoiķa mierā pieprasa Ivans Ivanovičs. Tā jau, redzams, allaž iet: ja neveicas, tad neveicas itin nekur! Viss taču bija iepriekš pārbaudīts! Brīdi viņš gaida, raukdams pieri un joprojām spiezdams ciet brūcīti. — Šeit grūti noteikt robežu, kur perikardijs, kur miokards, — ne attaisnodamies, bet vēršoties kā pie nezinātājiem, viņš saka komisijas locekļiem. — Kaļķa apkalumi ar saviem dzeloņiem ieauguši arī sirds muskulī, to caururbjot. Ja tos izņemtu, rastos caurdurta brūcīte. Tādēļ dažreiz apkalums jāatstāj turpat. Raug, ko nozīmē salīpošais peri-kardīts! — Ivans Ivanovičs atturīgi piebilst, vēršoties vienīgi pie apgabala komitejas pārstāvja, kura seja šai brīdī kļuvusi gluži zaļa.

Līdz šim nelaimes signālus vēl nav devis ne elektro-kardiografs, uz kura ekrāna raustās zila dzirkstelīte, kas rāda sirds saraušanās ritmu, ne aparāts, kas nosaka slimnieka asins piesātinājumu, ar skābekli. Ārsti pie šiem aparātiem vēro un klusē.

Beidzot atnes atraumatiskās adatas! Operāciju māsai tik sarkanas ausis. . . pat piere viņai koši sārta! Un Iva-nam Ivanovičam trūkst dūšas, lai viņai izteiktu aso piezīmi, kas viņam jau mēles galā. Dārgs katrs mirklis, bet te ... minūtes divas vajadzēja gaidīt. Izšķiras taču ne vien jautājums par slimnieces dzīvību un nāvi, bet arī par paša ķirurga godu. Tomēr, lai cik savādi, Ivans Iva-novičs netika dusmojies, ka šim savdabīgajam eksāmenam gadījusies tik grūta slimniece. Gandrīz visi sirds slimnieki, kurus viņš operējis, atradušies uz nāves sliekšņa, te slēpās tagad viņa darba neiedomājamais smagums, un viņš arī negribēja spīdēt ar viegliem efektiem.

Ivans Ivanovičs ņem viņam pasniegto nelielo adatu ar pielodēto, nevis acī ievērto diegu. Tāda šuve nekad nerada asiņošanu: diegs cieši aizpilda adatas dūrumu, un tāda adata neplosa un netraumē maigos audus. Tāpēc tā arī saucas par atraumatisko. Vienkāršs, tomēr apbrīnojams izgudrojums!

Sirds brūcīte sašūta.

— Ritms ārkārtīgi palēninājies! — nāk signāls no elektrokardiologa. — Varbūt glikozi ar strofantīnu?

— Dodiet! — Ivans Ivanovičs nogaida dažus mirkļus, lai sirds atpūstos, apmainās skatieniem ar Rešetovu, caur pieri, bet labsirdīgi pašķielē uz Pro Fro. Tas, kļuvis mazliet možāks, ar neatkarīgu izskatu stāv līdzās Zjabļikovam. «Ak, vēl par agru turēties tik braši, draudziņ!» — Tagad ķersimies pie laba priekškambara atbrīvošanas. — Ivans Ivanovičs atkal atbīda kaļķa pārvalka garozu gan ar pirkstu, gan ar mīkstu tamponu spailītē, ar grūtībām, knakšķot vien, pārcērp to ar šķērēm. — Labā priekškambara muskulis aiz novājējuma ir vēl plānāks, redziet, cik tas zilgans. Šeit tas nav biezāks par pusmilimetru. Tas ir vēnas sieniņas biezums, bet es no tā nolobu rupjo kaļķa garozu. Nebūtu brīnums, ja atkal sāktos asiņošana, — viņš paskaidro, ātri ielūkojoties acīs Tarasovam, kuram, redzot uzšļācamies asinis, aiz vājuma deniņi aprasoja lielām sviedru lāsēm.

4.

Ķirurgs cieto apvalku jau sagriezis uz daļām visos virzienos, un ar diegiem sānis atvilktās, no apakšas bālganās, biezās garozas paslējušās kā atlobītas apelsīna mizas, bet vidū pulsē no žņaugiem atbrīvotā sirds, kas arī līdzīga pusnotīrītam apelsīnam. Tās virsma ir grubuļaina: vienos uztūkumos un svītrās. Tā ir slimības izmocīta, saplosīta sirds!

Ar lielām pūlēm Ivans Ivanovičs citu pēc cita ar šķērēm nogriež sacietējušā, pilnīgi pārkaulotā perikardija gabalus. Tagad šis iecirknis uz visiem laikiem atbrīvots no apdraudējuma vēlreiz pārklāties ar kaļķi: peri-kardijs neatjaunojas. Tiesa, sirds zaudējusi savu apvalku, taču, ja operācija beigsies laimīgi, sirds varēs dzīvot un darboties arī bez apvalka.

«Ai, kaut tikai viņa nenomirtu! Kaut tikai noņemtu no galda dzīvu!» domās krekšķ Prohors Frolovičs, kurš tā arī palicis iestrēdzis operāciju istabā. «Es neparko neķertos pie šādām operācijām: no malas skatoties vien, jau drausmīgi. Redz, kāds tu esi, īvan Ivanovič! Nu, paspēlēji uz saviem un mūsu nerviem, un diezgan! Atbrīvoji daļu sirds, un pietiek. Nu, kur tu vēl lien, trakais cilvēk?!»

— Tagad jāpiekļūst pie apakšējās dobās vēnas ietekas, — Ivans Ivanovičs saka saviem asistentiem. — Uzdevums — pēc iespējas vairāk izgriezt un atbrīvot.

— Ritms krasi traucēts. Tikai atsevišķas pulsācijas! — ziņo ārsts, kas sēž pie ekrāna.

— Asins pārliešanu artērijā un adrenalīnu! — Ivans Ivanovičs pats izdara iešļircinājumu un sāk sirds masāžu.

«Kā šo sirdi lai masē, ja tā plīst jau no pieskaršanās vien?» viņš masējot nodomā.

Pāršķeltais kaļķu apvalks ar stāvus saslietām garozu malām viņam traucē masēšanu. Tomēr pēc tam, kad fe-morālā artērijā pārlietas asinis, uz ekrāna parādās pareizas sirds saraušanās. Nebūdami pārsteigti par šo brīnumu, ķirurgi no jauna stājas pie darba. Pakāpeniski tiek atbrīvots viss, kas bija sacietējis sirds ārējā virsmā.

Ivana Ivanoviča uzacis stāvi sarauktas, tā vien slīd virsū virsdegunei, taču joprojām viņš neizdara nevienu lieku kustību, viss norit secīgi, veikli un loģiski pamatoti. Ja Varja viņu pašreiz novērotu, viņu savaldzinātu ne vien spīdošā tehnika un zibens ātrais ķēriens — ar to viņš Varju jau sen ir iekarojis, — bet arī neatvairāmais skaistums, kas piemīt cilvēkam, kurš pilnīgi aizrāvies ar savu darbu, drosmīgi iet pretim briesmām un novērš tās ceļā uz mērķi.

— Atkal traucēts sirds ritms! — operāciju zālē atskan brīdinoša balss.

— Tas ceļas no manas nežēlīgās apiešanās ar sirdi: cs taču taustu ar pirkstu. Esam piekļuvuši pie aortas un plaušu artērijas. Daļēji esmu tās jau atbrīvojis. Tūdaļ atbrīvošu virsējo dobo vēnu. Kā jūtas slimniece? Pa-ventilējiet mazliet plaušas. — Apklājis brūci ar salveti, ķirurgs paraugās uz instrumentiem un iet noskalot rokas no asinīm.

Plaušas «elpo», bet sirds tā vien lēkā, pulsēdama zem mitrās salvetes, un atkal atgādina putnu, kas grib izrauties brīvībā.

Atgriezies savā vietā, Ivans Ivanovičs uzmet skatienu slimnieces rokai. Tās nagi un delna kļuvuši sārti. Tomēr ... operācija rit tālāk. Ivans Ivanovičs tausta sirdi no apakšas.

— Arī šeit ir pilnīgs pārkaļķojums. Viss sacementēts. Tomēr, lai tas maksā ko maksādams, ir jāatbrīvo apakšējā dobā vēna, citādi joprojām paliks tās pašas parādības.

Rešetovs, kas arī ir klāt kā novērotājs, mīņājas no vienas kājas uz otru un izteiksmīgi raugās uz ķirurgu, taču Ivans Ivanovičs neievēro viņa brīdinošo skatienu.

«Kālab tad vajadzēja ķerties pie operācijas?» viņš izsauktos, ja šeit nebūtu klāt oficiālo pārstāvju. «Slimīgās parādības taču jānovērš.»

Bet «parādības» ir smagas. Sirdsdarbības traucējuma rezultātā radies asiņu sastrēgums ķermeņa apakšējās daļās: vēders piepūties no ūdens gluži kā ādas maiss, kājas uztūkušas, un radušies mokpilnas plaušu tūskas draudi. Bija vajadzīgs izgriezt perikardiju, kas pārvērties par kaļķu bruņām.

«Vai gan var atkāpties, kad tik daudz jau paveikts?!» Ivans Ivanovičs domā, sākdams atbrīvot apakšējo dobo vēnu. Beidzot viņš atbrīvo arī to, taču atkal pārplī-sums — asiņošana un krasa pulsa palēnināšanās.

Ķirurgs vēlreiz glābj stāvokli.

— Tas ir tieši sātanisks darbs! — kāds murmina aiz viņa muguras.

Vai tiešām Zjabļikovs?

«Beidzot arī līdz tavai apziņai tas nonācis!» Ivanam Ivanovičam galvā gurdi pazib doma. «Bet kas tas īsteni ir? Atzinība vai nosodījums?»

Viņam nav laika izšķirt šo jautājumu: smadzenes, nervi, muskuļi — viss mobilizēts darbībai. Pašreiz neveiksme bīstama arī pašam ķirurgam: spējš trieciens vislielākā spēku sasprindzinājuma brīdī ļoti dārgi maksā cilvēkam. Tādu sasprindzinājumu varētu izturēt tikai reizi, taču ķirurgam, it īpaši jauna ceļa lauzējam, tas atkārtojas diendienā. Un, lai kādu neparastu varoņdarbu viņš veiktu šodien, rīt viss jāatsāk no jauna.

Siids atbrīvota pilnīgi. Tā priecīgi pukst, beidzot izrāvusies brīvībā, bet plaušas izplezdamās it kā plūst tai virsū, ar savām galotnēm apklājot to no abām pusēm. Ar platu, izliektu lāpstiņu atbīdījis tās sānis, Ivans Ivanovičs ar resnu zīda diegu sašuj ribstarpu muskuļus un tāpat cauršuj un savelk kopā krūšu gabalu. Jo šaurāka kļūst garā brūces sprauga, jo skaļāk šņāc un «vaid» gaiss, ieplūzdams un izplūzdams caur griezumu. Taču gaisa svilpoņa kļūst vienmēr klusāka un beidzot mitējas: brūce ir aizšūta.

Slimniece ir dzīva, viņu noņem no galda, bet Ivans Ivanovičs, gan noguris, tomēr laimīgs, paķēris Reše-tovu zem rokas, iziet no operāciju zāles. Viņiem nopakaļ kā izspūris, balts gailis izveļas Pro Fro.

— Jūs tagad vairs nepazītu Staļingradu. Atcerieties, pēc tam kad padzina fašistus . .. Visur drupas, sašauti lielgabali, tanki, automašīnas, kritušo līķi. Tā tas ari iespiedies atmiņā! — Aloša iesānis uzticīgi pavērās Ar-žanovā un grūti nopūtās. — Es uztraucos, kad mēs uz turieni lidojām un vēlāk braucām tvaikonī, taču, ziniet, tik daudz iespaidu — visu laiku aizrāvos. Bet, kad izkāpām krastā, man it kā elektriskā strāva iecirta. No tvaikoņa klāja nakti pilsēta šķita kā izmirusi — milzīgs daudzums melnu plankumu. Un pēkšņi krastmala ar kolonādi līdz pašām debesim. Visur granīts un marmors, un ziedi. Un man gribējās nomesties ceļos un raudāt. Tas ir svinīgs rekviēms, izteikts akmenī. Vai jūs saprotat?

Ivans Ivanovičs klusēdams pamāja ar galvu. Viņš tikko kā bija iznācis no pēcoperāciju palātas, vēlreiz apskatījis Polozovu. Slimniece gulēja, puszviļus atlaidusies speciālā gultā ar augsti paceltu pagalvi. Cieši sapītās bizes, noguldītas uz spilvena, ieskāva viņas it kā caurspīdīgo seju, kas atstaroja saltu bālumu. Atmestu galvu, acis aizvērusi, slimniece šķita līdzīga kapa pieminekļa tēlam, tikai uz tievā kakla mazliet virs atslēgas kaula pulsēja spraiga dzīsliņa un dziļa elpa cilāja krūtis un vēderu, kas nesen bija gluži nekustīgs. Kas spēj līdzināties šim brīnumam?! Slimās sievietes sirds ir atbrīvota no akmens bruņām. Tagad viņai jādzīvo. Viņa dzīvos. Tomēr, noraugoties uz slimnieci, ķirurgs vēl arvien nespēj pats brīvi uzelpot, gluži kā krāvējs, kas tikko nometis no pleciem pārmērīgi smagu nastu.

«Vai drikst atteikties no mēģinājuma palīdzēt, ja cilvēks acīm redzot iet bojā? Varbūt viņš noslīks pats un līdzi noslīcinās otru, tomēr labs peldētājs uzreiz metīsies ūdenī un nesēdēs vis krastā un neprātos, vai no viņa labā nodoma kas iznāks. Viņu nedrīkst aizturēt, un vēl jo vairāk nedrīkst traucēt operācijas tehniku apguvušu ārstu, kas grib izpildīt savu tiešo pienākumu!»

— Jā, jā, jā! Nedrīkst! — Ivans Ivanovičs izsaucās skaļi, pats to nemanīdams, un Aļoša pārsteigts pavērās visapkārt: uz ko gan attiecās šie vārdi?

— Iesim uz konservatoriju. Šodien Mocarta «Re-kviēms», — Aļoša kautrēdamies uzaicināja. — Man ir divas biļetes. Es gribēju aicināt līdzi Natašu Hižņaku, bet viņa .. . Viņa nevar . .. Iesim! — Aļoša sevi dedzīgi pārtrauca, senās, bērnišķīgās pieķeršanās dēļ šoreiz kļūdams neuzticīgs savai jauniņajai simpātijai.

Ivans Ivanovičs kļuva domīgs Mūzikas novadā viņš Aļošas priekšā jutās kā pionieris akadēmiķa priekšā, lai gan sāpju pilnās rekviēmu melodijas vienmēr bija ķirurgu saviļņojušas: viņam taču sevišķi tuva dzīvības un nāves tēma. Viņš jau sen bija gribējis paklausīties labu koncertu. Kāpēc gan neiet pašreiz? Jo vairāk tāpēc, ka mājās atgriezties bija smagi.

— Labi. Iesim! — viņš teica iepriecinātajam zēnam.

— Tātad Staļingrada tiek atjaunota? — Ivans Ivanovičs jautāja ceļā uz konservatoriju.

— Centrs jau atjaunots. Apbūvēt visu pilsētu nav vis tik vienkārši. Tas taču ir kilometrus sešdesmit gar krastu .. .

— Vai Mamaja kurgānā biji?

— Kā tad! Mēs uzkāpām tur abi ar māmiņu un stāvējām ilgi ilgi.

Aļoša pirmoreiz viņam ierunājās par māti, un Ivans Ivanovičs, kas vienmēr to bija gaidījis un no tā baidījies, iztēlojās Larisu līdzās dēlam uz leģendārā Staļin-gradas pakalna. «Simt otrā augstiene» — tā saucās Mamaja kurgāns tā neaizmirstamā gada rudenī. Zem pa-krastes pauguriem blindāžu alas, satiksmes ejas, kas ar sniegu pārklātajā zemē rēgojās gluži melnas. Un Volga .. . Tumšs ūdens — it kā plūstošs čuguns, kas smagi brāzās pret stingstošajiem un vaidošajiem krastiem.

— Tad piekraste ir skaista, tu saki?

— Ļoti. Tomēr modina skumjas jūtas.

— Tas tāpēc, ka tu tur esi bijis pilsētas aizstāvēšanas laikā un zini, cik daudz brīnišķu cilvēku tur gājis bojā.

— Jā, to nekad nevarēs aizmirst! Visa pilsēta atgādina par viņiem. Mēs tur it visur pabijām. Pavlova namā. Uz Sarkanā Oktobra kāpnēm, kur krita Lina Lan-kova . . . Vai atceraties viņu? Aizbraucām Traktoru rūpnīcas rajonā. Vēlāk atradām sava hospitāļa pēdas Garajā gravā. Kad mēs ieraudzījām, uz cik šauras strēmelītes turējušās mūsu karaspēka daļas, — tagad tā atzīmēta ar tankiem, kuri pagriezuši lielgabalus uz ienaidnieka pusi, — mums šķita gluži neiespējami, kā gan var noturēties uz šādiem ielāpiņiem. Vispār mēs loti satraucāmies. — Puisēna balss ieskanējās dobjāk. — Mums taču tur vecāmāte un mana māsiņa Taņa apraktas tieši uz ielas šāviņa bedrē. Tāpēc bija ļoti smagi redzēt drupas. Māmiņai it īpaši. Es nakti pamodos, bet viņa stāv pie loga, raugās uz tukšo klajumu un raud.

Ivans Ivanovičs klausījās un brīnījās, kāpēc Aļoša nekā nestāsta par tēvu, kuru viņš bija loti mīlējis. Ķirurgam spilgti tēlojās Larisa, kas nakti raugās uz drupām, zem kurām aprakta viņas laime.

Pa platajām, ar sarkaniem paklājiem segtajām kāpnēm draugi devās augšup uz konservatorijas Lielās zāles foajē, un Aļoša kļuva vēl spriganāks.

Svinīgi augstajā, gaišajā zālē, kura bija greznota ar dižo komponistu ģīmetnēm, viņi ieņēma vietas, kas bija visai tālu no partera pirmajām rindām. Ivans Ivanovičs bija šeit bijis vēl pirms kara, vēlāk nekad vairs nebija izdevies, un tagad viņš ar negaidītu, bērnišķi svaigu izjūtu priecīgi raudzījās visapkārt. Jaunietis Aļoša, jau domīgi koncentrējies, izskatījās daudz nopietnāks par savu pieaugušo draugu. Tikai, kad viņi sēdās savās vietās, zēns, pēkšņu bažu pārņemts, iejautājās:

— Vai šeit var iztikt? Vai jums neliekas par tālu?

— Ko tu! Brīnišķi! — Aržanovs viņu nomierināja. — Tā ir pat labāk: klausīties orķestri iztālēm.

— Jā, tas tiesa, un bez tam . .. man nav visai ērti par māmiņas naudu pirkt dārgas biļetes. Viņa nežēlo, taču jūs saprotat. . .

— Es varu ņemt izdevumus uz sava rēķina, — Ivans Ivanovičs noteica, it kā jokojot, vēlēdamies pārbaudīt pusaudža vīrišķo lepnumu.

Aļošas melnīgsnējā seja pēkšņi pauda tādu sarūgtinājumu, ka Ivanam Ivanovičam sametās kauns.

— Nu, vai gan es tālab sacīju! — puisēns pārmetoši izsaucās. — Ļoti priecājos, ka jūs atnācāt man līdz, tikai pašreiz atģidos: jūs taču droši vien esat ieradis sēdēt labākās vietās.

— Ja tā būtu! Nelaime ir tār ka es ne šā, ne tā neesmu pieradis sēdēt teātros. Starp mūsu ārstiem ir daudz mūzikas mīļotāju, ir īsteni pastāvīgi operas, baleta un koncertu apmeklētāji. Bet es atpalieku. Man patīk, tomēr eju reti. — Ivana Ivanoviča acīs iemirdzējās jautras dzirkstītes. — Toties dažreiz eju uz zooloģisko dārzu ... Cirkū esmu sācis iegriezties.

— Mišutkas dēļ? ... — Aļoša uzminēja.

Jaunieša balsī izskanēja greizsirdīga sasprindzinatība, tomēr nākamā mūziķa seja nepauda niecinājumu: viņam pašam, kas vēl nebija šķīries no bērnības, patika zvēri un cirkus atrakcijas, un viņš ar patiku noskatītos tās kopā ar Ivanu Ivanoviču un . . . Mišutku. Par spīti greizsirdībai, dzīvespriecīgais puišelis modināja pusaudzī siltas simpātijās jūtas.

Pa to laiku uz vaļējās skatuves novietojās muziķi. Ērģeļu stabules, līdzīgas milzīgiem, mirdzošiem šāviņiem, kas stāv ciešā rindā, piesaistīja ķirurga uzmanību.

«Kas par varenu ierīkojumu!» viņš vientiesīgi nodomāja, jau iepriekš sasprindzinādams uzmanību, redzot šo instrumentu, kas grandīs uz viņu skaņu viļņus, kā arī redzot lielā simfoniskā orķestra muziķus un kapelas koristu melnbaltās rindas. «Mocarta «Rekviēms» . . . Kauns atzīties, taču man nav nekāda priekšstata par šo darbu». . .»

Viņš gribēja paraudzīties programā, ko Aļoša bija paņēmis, bet. .. koncerts jau sākās.

Ivans Ivanovičs bija klausījies operu «Figaro kāzas», atcerējās nelielo, bet apbrīnojamo Puškina poēmu par Mocartu un Saljeri, ar to arī aprobežojās viņa zināšanas par Mocartu. Taču pa ceļam uz konservatoriju Aļoša jau bija viņam paguvis pastāstīt, ka «Rekviēms» esot komponista gulbja dziesma: Mocarts to pabeidzis, gulēdams uz nāves gultas. «Rekviēms» viņam bijis pasūtīts kā katoļu dvēseles aizlūguma dievkalpojums, tomēr ģeniālais mūziķis to sacerējis pēc sava prāta.

«Kā tad viņš to sacerējis?» Atbilde uz šo ķirurga jautājumu atskanēja no skatuves: tā bija neparasta spēka un skaistuma pilna mūzika, un tai itin nemaz nebija baznīcas mūzikas rakstura.

Pirms koncerta sākuma Ivans Ivanovičs gaidīja, ka Aļoša viņam sniegs paskaidrojumus arī tālāk, uzskatot sevi — un, saprotams, ne bez pamata — par izglītotāku mūzikā. Taču Aļoša par daudz cienīja Ivanu Iva-noviču, lai to iedrošinātos, vēl jo vairāk pa koncerta laiku. Nekādu paskaidrojumu arī nevajadzēja. Drīz vien viss kaut kur nozuda: zāle, Aļoša, milzīgais orķestris, un Ivans Ivanovičs palika pilnīgā vientulībā, skaņu apburts, baidīdamies pakustēties, baidīdamies ko palaist garām. Te skumjas pārdomas, dziļu, kaismīgu sāpju pilnas, te draudīgs protests pret netaisnību — satriecoša jūtu vētra .— izskanēja mūzikā, radot sirdī sajūsmu. Gluži neiespējami bija iedomāties, ka šo skaņdarbu radījis viens pats cilvēks, kaut arī ģeniāls. Šķita, ka tās ir veselas ļaužu paaudzes izjūtas un sāpes, ļaužu, kuri pagurst garīgās un fiziskās mokās un beidzot nikni saceļas pret pašu dievu tēvu, kura vārdā viņus aicina uz lēnprātību. Un cik saprotams, cik tuvs bija viņu protests ivanam Ivanovičam, pavisam citas paaudzes cilvēkam! Uzvarot ciešanu sūrumu, paceļoties pār to, visu pārstaroja nevis aizkustinoša tīksme, kā pienāktos pēc baznīcas rituāla, bet kaismīga ticība visu uzvarošam skaistumam, cilvēka gara uzvarai.

Ivans Ivanovičs mirkli pavērās Aļošā, kas bija it kā sastindzis viņam līdzās, izbrīnījās par plašās zāles neiedomājamo klusumu — it kā neviena, izņemot viņus abus, šeit nebūtu, — paskatījās visapkārt un ieraudzīja milzīgu daudzumu cilvēku, kas apburti lūkojās uz skatuvi. Ivanam Ivanovičam kļuva pat baigi un priecīgi no šās vispārējās saskaņas ar to, ko viņš pats pārdzīvoja, un viņš no jauna iegrima skaņās.

Mūzika skanēja ap viņu un it kā viņā pašā, un atkal viņš baidījās pakustēties. Vienota, klusa čaukstoņa īsajos pārtraukumos starp «Rekviēma» daļām — tad visa zāle it kā atvilka elpu, — un atkal kapa klusums: neviens neieklepojas, neiečukstas, bet no skatuves plūst arvien jaunas melodijas, izpildītas gan solo, gan korī — dunoša basu sasaukšanās un dzidras sieviešu balsis, te smeldzošas vijoļu elsas, te diženas un tīras ērģeļu skaņas. Nē, cilvēks nav nožēlojama radība, kas loka ceļus izdomātā dieva priekšā. Viņš pats var kļūt radītājs. Lūk, viņš mirst.. . Daba viņam lēmusi niecīgi īsu dzīves laiku šinī visskaistākajā un vissarežģītākajā no visām pasaulēm, tomēr viņš rada arī nāves vaiga priekšā. Viņš pats rada to, pār ko nav varas zemes nīcībai, un, radīdams nemirstīgo, kļūst līdzīgs dievībai.

It kā tieši to diženajās skaņās no skatuves granda milzīgais koris, un Ivanam Ivanovičam aizžņaudzās kakls. Viņš gribēja nokāsēties, bet neuzdrošinājās un tā sēdēja, elpai trūkstot, ar asarām acīs, it kā pirmoreiz sapratis paša dzīves nozīmi un to cilvēku nozīmi, kuri viņam visapkārt, kuri viņam tuvi ar savu pilnīgo vienprātību ar viņu.

Kā viņi aplaudēja, kad izpildījums beidzās! Tagad viss dunēja zālē. Viņi sauca «bis», «bravo», un aplausi dārdēja kā sprādzieni. Ovācijas sarīkoja diriģentam, solistiem, orķestra mūziķiem un korim. Ivans Ivanovičs sasarka, viņa acis valgi mirdzēja, stāvus sasukātie mati jocīgi slējās gaisā. Viņš nežēloja savas lielās plaukstas un pat sauca «bravo» skanīgā, tālu dzirdamā basā, un Aļoša, arī aplaudēdams no visa spēka, laiku pa laikam priecīgi pameta skatienu uz viņu.

— Jā, tādu muziķu laikam gan grūti būtu izpildīt baznīcā, — Ivans Ivanovičs teica Aļošam, kopā ar viņu vispārējā plūsmā iziedams no zāles. — Maz gan «Re-kviēmā» kristīgās lēnprātības! Maz. Šīs taures pastardienā! Tā nav tauru balss, bet drīzāk ģēnija draiskulība: pū-pū, it kā gailītis nodziedāja — un projām no laktas. Un jūtu, un kaismes — vesela vētra! Vārdu sakot, tu izcēlies gan, Aļoška.

— Kādā sakarā tad es še? — Aļoša jautri iebilda un kļuva uzmanīgs, redzēdams, ka Ivans Ivanovičs lūkojas visapkārt. — Ko jūs meklējat?

— Kur šeit automāts? Man jāpazvana uz slimnīcu un jāuzzina, kā tur jūtas mūsu slimniece Polozova. — Ķirurgs piemiedza acis un gaiši pasmaidīja. — Tā ir mana mūzika, Aļoša.

— Slimnīcai un cietumam ir daudz kopējar — Na-taškai teica meitene, kas no palātas bija iznākusi gaitenī. — Laukā ir jauki, vai ne? Bet mani še jau otru mēnesi ārstē ar izstiepšanu.

Meitenei brīnišķas, melnas acis, taču viņa bija gluži šķība.

— Slimnīca — tas ir cietums ar atvērtām durvīm. Ja no turienes nelaiž ārā, tad no šejienes pats nevar aizbēgt, — rāmi smaidīdama, viņa noteica.

— Kā tu zini par cietumu? — vaicāja Nataška, kas pa to laiku, kamēr Zlobins izmeklēja viņas skolas biedreni, ko viņa šurp atvedusi, un sarunājās ar tās māti, bija paguvusi nodibināt šo jauno pazīšanos.

— Mans tētis sēdēja cietumā.

Pār Nataškas seju pārslīdēja samulsums.

Slimā meitene ievēroja neveiklo klusuma bridi un strauji izmeta:

— Nedomā ļaunu — viņš nav tautas ienaidnieks un nav blēdis!

— Kas tad?

Nataškas jaunās paziņas skaistajās acīs uzliesmoja lepnums.

— Māmiņa saka, viņš bijis cīnītājs par Polijas atbrīvošanu. Viņu iemetuši cietumā fašisti. Mēs ar māmiņu ari sēdējām . . .

— Tu? . . .

— Jā. Patiesību sakot, mani ieslodzīja, kad es.. . Kad māmiņa vēl nebija mani dzemdējusi. Es piedzimu cietumā. Vēlāk mēs bijām nometnē. Tā bija nāves nometne. Ļaudis saka, tas esot tieši brīnums, ka mūs abas ar māmiņu nenogalinājuši un nenoindējuši nāves automašīnā. Tos, kam bija bērni, sadedzināja krematorijā bez rindas, — viņa vientiesīgi piebilda.

Redzams, Nataška viņai bija iepatikusies, un viņa gribēja uzreiz nodibināt ciešas, draudzīgas attieksmes.

— Kā tevi sauc?

— Donara.

— Tu neesi krieviete?

— Tēvs polis, bet māmiņā bulgariete... Es esmu dzimusi četrdesmitajā gadā.

— Pēc izskata tev var dot gadus desmit! — Nataška nepārdomāti izgrūda.

— Tas tāpēc, ka es esmu greiza, — Donara vienkārši paskaidroja. — Ārsti saka, man esot mugurkaula izliekums no nepareizas sēdēšanas skolas solā, bet māmiņa to izskaidro ar mūsu mocībām pie fašistiem. Nometnē mēs pastāvīgi cietām badu, un mani tur spārdīja ar kājām visi, kam vien patika. Kā tad es varēju izaugt vesela? Tāpēc arī ārstējos šeit ar izstiepšanu. Viņas arī. — Donara pieveda Natašku pie palātas durvīm un norādīja uz meitenēm pusaudzēm, kas tur atradās. Dažas no viņām staigāja pa palātu pidžamās vai krekliņos, citas nekustīgi gulēja, bez spilveniem, turklāt vēl ar nolaistiem pagalvjiem. Šīs meitenes bija ar platiem apsējiem piesietas aiz kājām un aiz galvas pie savām guļvietām. Viņu izliektie vidukļi, apņemti ar platām korsetēm, arī bija piesaitēti pie gultu dzelzs rāmjiem.

— Tā mēs guļam pa trīs stundām divreiz dienā un visu nakti, — Donara paskaidroja. — Dažas guļ pa trim mēnešiem.

— Nu, un . . .

— Un pamazām izstiepjamies un iztaisnojamies. E° divos mēnešos esmu izstiepusies par trim centimetriem.

— Varbūt esi tikai izaugusi, — Nataška šaubījās, pārsteigtā par tik ilgu un mokpilnu ārstēšanas metodi.

— Izaugusi? ... Tu vēl nezini šo nežēlīgo kļūmi, ka kupraini bērni aug tikai kuprī.

— Un jūs . . . pašas bijāt ar mieru tā gulēt?

— Un kā vēl! Vai tu domā, ka patīkami kļūt par kuprīti? Pēc izstiepšanas mūs operēs. Paņems no kaula, redz, no šejienes ... — Donara pieliecās un pārvilka plaukstu pār savu slaido kāju no ceļgala līdz potītei. — Re, no šā lielā kaula priekšpusē izkals plāksnīti, centimetrus divdesmit vai trīsdesmit garu, bet mugurkaula skriemeļu lociņos izveidos iedobīti. Tajā ieliks plāksnīti — it kā kaula naglu un aizšūs uz visiem laikiem.

— Ai, kas par šausmām! — Nataška nenovaldījās.

Donara iecietīgi pasmaidīja, gluži kā pieaugusi.

— Pie mums neviens no tā nebaidās. Kad ierodas mūsu profesors Čekmeņevs vai iegriežas Leonīds Alek-sejevičs, meitenes — viņām ir tikai gadu desmit — tvarsta viņus aiz virsvalku stūriem un lūdzas: drīzāk uz operāciju. Mums ir kāda . .. Viņai astoņpadsmit gadu. Viņai ir tuberkuloze, un viņa var nomirt uz operāciju galda vai vēlāk, pēc operācijas taču jāguļ izstiepšanā dienas septiņdesmit, ne reizes nepieceļoties. Viņu baidās operēt. Tomēr viņa teica: nomiršu, bet bez operācijas no šejienes neiešu projām. Viņa visus pierunāja: gan profesoru, gan Leonīdu AJeksejeviču, gan savu māti. Un tu saki — šausmas!

— Bet kāja? — Nataška neatlaidās.

Donara piegāja pie meitenes, kas gulēja ar seju uz zemi, tā ka viņas gaišie mati nokārās pār gultas malu.

— Viņa jau ir operēta. Vai redzi? — Krekla griezumā uz jaunietes muguras tiešām bija redzama gara, zilgana rēta, kas melnoja mugurkaula iedobītē. — Šodien viņa piecelsies. Ļi]a, parādi viņai savu kāju!

Ļiļa pavērsa galvu, pasmaidīja un, nemainot ķermeņa stāvokli, pacēla kailo kāju.

— Skaties! — Donara teica un, saņēmusi bēdu biedrenes šauro pēdu un saspiedusi plaukstā viņas mazos, sārtos pirkstus, novilka ar plaukstu pa lielu no potītes līdz celim, kur arī zilnēja gara rēta. — Patausti pati, — viņa uzaicināja Natašku.

Nataška piegāja klāt un pataustīja rētu, sākumā nedroši, vēlāk drošāk.

— Salīdzini! — Donara uzstāja, paceldama augšup otru, ķirurga neskarto Ļiļas kāju. — Vai jūti: nav nekādas starpības. Kamēr viņa pēc operācijas gulēja septiņdesmit dienas izstiepšanā, kauls ir pilnīgi atjaunojies. Saaudzis! Redzi nu! — Jaukās, melnās Donaras acis uzliesmoja uzvaras priekā. — Kaula plāksnīte mugurkaulā arī pieaugs un nokārtosies, kā vajag. Sākumā tā būs tur kā atbalsts, bet vēlāk, vēlāk ... mugurkauls to, kā to saka ... asi-mi-lē. Tā taču, vai ne?

— Jā! — meitenes korī izsaucās, mazliet zobgalīgi un mazliet skaudīgi noskatot savu viešņu.

401

26 - 501

— Nu redzi! Mēs tagad pašas visu zinām ne sliktāk par ārstiem. Vēlāk lieksimies, kā vien patīk, un kupris pazudīs. Un, kas vēl nav paguvusi izaugt, izaugs, cik vien vajag.

Tas atkal skanēja Nataškai kā pasaka, atgādinot viņai pašas nodomu mācīties par ārsti un iztaisnot kuprus. Zināms, viņa nespēja aptvert visu darba sarežģītību un grūtumu, tomēr, ja jau slimnieki nebaidās, ja viņi paši prasa ... Jo vairāk tādēļ, ka kauls, ievietots pie mugurkaula, vēlāk netraucē, bet vieta kājā, kur tas izkalts, saaug un aizpildās no jauna.

— Tikai ilgi jāguļ.

Donara nopūtās.

— Nekā nevar darīt! Taču mēs šeit laiku velti nezaudējam; skolās sākušās mācības, un mēs arī mācāmies. Pie mums ierodas pasniedzēji visos priekšmetos. Tie bērni, kas atrodas izstiepšanā, mācās guļus. Nekas. Viņi tiek līdzi. Šai palātā guļ septītā klase, vai gribi, paskatīsimies citas klases.

Taču meitenes nepaguva iziet: durvīs parādījās palātas ārste un Leonīds Aleksejevičs baltos virsvalkos un apaļās, baltās, it kā pavāru cepurītēs.

— Tu šeit? — Nataškai vaicāja mazliet pārsteigtais Zlobins. — Mēs tevi pazaudējām un nodomājām, ka esi aizskrējusi uz mājām.

— Nē. Es šeit iepazinos .. . Vai jūs dikti lielus kuprus arī iztaisnojat?

— Nē, ja mugurkauls saliecies cilpā un tā kauliņi savienojušies un saplūduši, tad jau vairs nevar izstiept. Nolīdzināt kupri tomēr iespējams. Tavu Raječku mēs varēsim pilnīgi iztaisnot. Viņa ir ieradusies pie mums laikus, viņai greizums pazudīs pilnīgi.

— Un viņa izaugs?

— Zināms. — Zlobins piegāja pie tās meitenes gultas, kuras kājas tikko bija taustījusi Nataška, un teica: — Ļiļa, tūlīt mēģināsim tevi piecelt.

Visas meitenes, cik vien viņu bija palātā, pavērsa galvas uz Ļiļas pusi. Palātas ārste, pilnīga pusmūža sieviete, pavēra vaļā Ļiļas kreklu un ar roku novilka pa pusaudzes gludo muguru.

—■ Pavisam cits stāvoklis! — viņa izsaucās, smaidot palūkodamās augšup uz milzeni Zlobinu. — Vai atceraties, kāda uz āru izspiedušies lāpstiņa viņai bija? Kaut gan kas tad lai atminētos, ja ne jūs! Jūs taču šo «dabas izsmieklu» likvidējāt, — viņa pieliecās vēl zemāk un palika roku zem meitenes sāniem un krūtīm. — Nu, celies augšā, Ļiječka! Tikai uzmanīgi.

— Es baidos, — Ļiļa sacīja, un uz viņas maigās ādas uzreiz izspiedās sviedru lāsītes.

— Nebīsties! Elpo dziļāk. Es taču tevi turu, — ārste teica. — Nu, ko tu, muļķīte, drebi kā piecus gadus vecs bērniņš! Liec kāju zemē! Otru! Ejam! — un lēnītēm sāka Ļiļu vest pa istabu. Ļiļa patiešām bija līdzīga bērnam ar kuplām cirtām, īsā krekliņā un čībiņās, kuras uz viņas mazajām kājiņām bija steidzīgi uzvilkusi Do-nara.

It visas meitenes palātā, pacēlušas galvu, līdzjūtīgi un priecīgi noraudzījās šinī ainā, un pēkšņi visas vienā balsī noprasīja:

— Vai labi?

— Labi! — Ļiļa atbildēja, ar abām rokām turēdamās pie ārstes un ar pelēkajām, aiz laimes starojošajām acīm sasprindzināti raudzīdamās savā priekšā.

Nataška, elpu aizturējusi, vēroja visu, kas notika, tad pavērās Zlobinā. Bet viņš šai brīdī domāja:

«Nu ir apgāzts vecais sakāmvārds, ka kupraini tikai kaps izārstē. Mēs paši ar savu prātu un savām rokām esam izārstējuši kupraini. Lai gan ne uzreiz esam pie tā nonākuši. Lai gan esam sisti viņos laikos, tāpat kā pašreiz grauj Aržanovu. Arī komisijas ir bijušas. Kā ne! Viss jau nav ritējis gludi vien: gan osteomielīti [1] ir bijuši, gan nāve ir ielūkojusies operāciju zālē, ir taču gadījušies ļoti vārgi slimnieki. Bet tagad — cik daudzi no viņiem dzīvo, jūtas sveiki un veseli un atplaukst.»

Zlobins priecīgi pasmaidīja, un Nataškai gribējās pieskriet pie viņa un noskūpstīt par to, ka viņš prot tā ārstēt, un par to, ka viņš mājās nelaimīgs. Jā, tagad Nataška ir galīgi izlēmusi: viņa mācīsies par ārsti.

Kad Ivans Ivanovičs pārnāca no konservatorijas, ne Varjas, ne Mišutkas nebija mājās: viņu nesagaidījuši, abi bija kopā ar Rešetoviem aizbraukuši uz vasarnīcu.

— Jums atstāta zīmīte no krustmātes Varjas, — Na-taška teica, tikko viņš bija pārkāpis pār istabas slieksni.

Ivans Ivanovičs, vēl mūzikas skanējuma pilns, silti paskatījās uz meiteni, paņēma no viņas uz četrām daļām salocīto lapiņu un apsēdās pie galda, gar kuru jau rosījās Jeļena Denisovna. Viņa novietoja šķīvjus, izņēma no greznas «bābiņas» — sildītāja — apakšas kastrolīti, satīstītu maziņā vatētā sedziņā.

— Es jums cāli pagatavoju . . .

— Pateicos. Dodiet cāli. — Ivanam Ivanovičam pēc visiem uztraukumiem negribējās ēst, turklāt arī laiks bija vēls. Taču vai gan drīkst aizvainot Jeļenu Deni-sovnu, atraidot ar mīlestību pagatavoto ēdienu, kas uzglabāts siltās drānās, viņas pašas nenogurstošo roku darinātās?

— Kā pie jums veicas darbi? Kā jūtas bērniņš, kuru mēs abi atkarojām nāvei? — Ivans Ivanovičs jautāja, tā arī nepalūkojies Varjas zīmītē.

Jeļena Denisovna to pamanīja un sadrūma, taču Ivan 1 Ivanoviča jautājums par jaunpiedzimušo viņu aizkustināja.

— Nekas, paldies dievam! Kliedz un ēd labi. Nu, pie mums jau arī ir kopšana! — vecmāte smaidīdama padižojās. — Cīnāmies ar visiem spēkiem par veselīgu māli un veselīgu bērnu.

— Kā jūs cīnāties, māmiņ? — Nataška iejaucās starpā.

— Ko tu! — Jeļena Denisovna dusmīgi paraudzījās uz meitiņu.

— Es arī šodien biju slimnīcā, — Nataška uzvaroši pavēstīja.

Viņai ļoti gribējās pastāstīt par saviem iespaidiem, taču visu laiku neradās tāda iespēja: te viņu dzenāja uz veikalu, te vajadzēja stundas gatavot. Māte un Varja rosījās, savācot produktus, ko ņemt līdzi uz vasarnīcu

(rit taču izejamā diena), un noņēmās pa virtuvi. Un nebija neviena, kam stāstīt, un nebija ari laika pavēstīt par savu galīgo lēmumu izvēlēties ārsta profesiju. Ne jau Mišutkam!

Bet pašreiz tik piemēroti apstākļi: istabā divi mīļi cilvēki uzsākuši valodas tieši par medicīnas tēmu.

— Es šodien skatījos, kā Leonīds Aleksejevičs iztaisno kuprainos, — Nataška steidzīgi stāstīja tālāk, bīdamās, ka tūlīt viņu pārtrauks un neļaus izklāstīt to, kas viņu saviļņojis. — Man tur visu parādīja. Operācijas es neredzēju, to man, zināms, neatļāva, bet pārējo visu, visu! Gan palātas, gan kā izstiepšanā guļ pie gultām piesietās. Arī mācās gulēdamas, bet pusdienas ēd — galds uz ceļiem. Viņas nedrīkst sēdēt. Viņas vai nu stāv, vai guļ, lai neizliektos mugurkauls. Šodien meitene Ļiļa pirmoreiz piecēlās pēc operācijas. Viņa kļuvusi pavisam taisna. Meitenes visas kā viena lūkojās viņā. Viņas tā rūpējas cita par citu, pakalpo cita citai, gandrīz vai jāraud! Kas spēj staigāt — sasukā matus tām, kuras nedrīkst celties augšā. Iesien lentītes un visu citu ... Vēl nav iemācījušies iztaisnot vecos kuprus: tur nez kas jau saaudzis, bet no virsas tomēr mazliet varot izlīdzināt. Un es tagad gribu kļūt tikai par ārsti un katrā ziņā par ķirurgi, lai ārstētu to pašu... Tādus kā Ļiļa.

— Esi gan tu pļāpiņa, «gandrīz vai jāraud»! — Je-ļena Denisovna noteica, noklausījusies meitas stāstu.

— Kāpēc «pļāpiņa»? Nu, kālab jūs klusējat? — Nataška lūdzoši pavērās Ivanā Ivanovičā. — Kā jūs domājat: vai es spēšu kļūt par ķirurgi, līdzīgu Leonīdam Aleksej evičam?

— Zināms, spēsi, — Ivans Ivanovičs atteica. — Bet klusējam tālab, ka klausāmies tevi. Tu jau mūs applūdināji ar vārdiem. Tikai tev vēl būs daudz citu aizraušanos, un vajag labi pārdomāt. Slikti, ja cilvēks nemīl savu darbu, bet, ja savu darbu nemīl ārsts, tas ir drausmīgi: slimnieks taču uztic viņam visdārgāko — savu dzīvību! Tāpēc vajag nopietni apdomāt. Tā taču ir izvēle uz visu mūžu!

— Uz visu mūžu! — Nataška atkārtoja kā zvērestu. — Es tagad esmu izšķīrusies par izvēli. Un vai zināt* kāpēc man ir labi kļūt par ķirurgi? Mums taču visapkārt visi ir ārsti. Ja tētis būtu dzīvs, viņš arī sen jau būtu beidzis medicīnas institūtu. Lai es kļūstu dzimta mediķe.

— Lai notiek tā! — Jeļena Denisovna, pa pusei jokojot, piekrita. — Bet tagad, dzimtā mediķe, liecies gulēt!

— Kā tad ar vasarnīcu?

— Ar vasarnīcu? — Jeļena Denisovna nedroši pavērās Ivanā Ivanovičā, kurš — beidzot tomēr! — izlasīja Varjas zīmīti, taču palika sēžam pie galda, domīgi nolūkodamies, kā no gaisa kustības šūpojās mazais, pūkainais šenija velniņš, gumijā pakārts zem abažūra. — Uz vasarnīcu jau par vēlu. Brauksim rīt.. .

— Jā, brauksim rit! — Ivans Ivanovičs piekrita.

Viņam tēlojās koka mājiņa ar verandu un lievenīti,

kas grimst tumšā ceriņu zaļumā. Puķu dobe zem logiem. Mišutka, zināms, jau guļ. Rešetovs un Gaļina Ostapovna dzer tēju uz verandas. Knišļi un naktstauriņi lidinās ap elektrisko spuldzi. Varja droši vien ar grāmatu rokā sēž šūpuļkrēslā, taču nelasa, bet, ielikusi delnu lappušu starpā, ieklausās vēlīno gājēju soļos. Lūk, viņa piecēlās, pagājās pa čīkstošajiem grīdas dēļiem — vasarnīca jau veca, un ķirurgi to nonomāja tikai tāpēc, ka tuvu pie stacijas un jaukā vietā: līdzās upīte un biezs jauktais mežs.

Varja nokāpj dārziņā un iet pa stingro celiņu zem augstajām priedēm. Diezin vai Logunova parādīšanās viņu ir iepriecinājusi! Te Ivans Ivanovičs atcerējās Na-tašu Korobovu: «Kā viņa pašreiz jūtas? Operāciju taču vajadzēs atkārtot.» Un uzreiz doma: «Bet Polozova dzīva! Tas taču tieši brīnums, ka viņa dzīva. Turklāt viņa dzīvos, katrā ziņā dzīvos!»

Ivans Ivanovičs atkal skalās sievas zīmītē:

«Mans mīļais!

Mēs tā arī nesagaidījām. Es zvanīju uz slimnīcu. Tur teica: aizgājis. Mišutkam sen jau laiks likties gultā. Jeļena Denisovna palika tevi sagaidīt un paēdināt vakariņās. Nataška arī nez kur aizķērusies. Brauciet šurp visi kopā.

Gaidam. Varja.»

Zemāk piezīme: «Man atkal ļoti skumji. Man ļoti vajag parunāt ar tevi.»

«Jā, viņai skumji. Bet man vēl smagāk!»

Ivans Ivanovičs piecēlās un pagājās pa istabu. Kaktā aiz aizslietņa Nataška iekārtojās gultā, kur viņas abas ar māti gulēja «pēc lozes». Bija dzirdams, ka meitene rūpju pilna nopūtās un reizē saldi nožāvājās, izbaudot prieku, ka var likties uz spilvena. Viņa, tāpat kā Mišu tka, gulēt iet nelabprāt, taču aizmieg acumirklī, bet no rītiem atmostas grūti.

«Dzimtā mediķe!» Labsirdīgs, taču skumīgs smīns pavīdēja Ivana Ivanoviča sejā. «Ārstēšu to pašu! Leonīdam arī nenokārtojas ģimenes dzīve!» viņš pēkšņi nodomāja, sasaistot savu un Zlobina stāvokli. «Kuprainos viņš iztaisno — tas tiesa! Tomēr šo viņa paša Raječku vienīgi kaps izārstēs. Tādas sievas tikai uz labošanas nometni projām!» ķirurgs izlēma, nez kāpēc saniknodamies. «Ar saviem muļķīgajiem izlēcieniem viņa izsitusi no sliedēm labu cilvēku. Bērnus iebiedējusi. Es viņa vietā nerīkotu vis šķiršanos ar izmēģinājuma laiku, bet gluži vienkārši nospļautos un aizietu. Un bērnus ņemtu pie sevis. Vai gan viņus var uzticēt tādai psihopātei? Bet no izskata tīrais putniņš — ja nezina, ne prātā nevar ienākt!»

Un pēkšņi Ivans Ivanovičs atcerējās neseno notikumu bērnudārzā, ko viņam «slepus» no Mišutkas bija stāstījusi Varja.

Kāds no bērneļiem bija dārziņam uzdāvinājis zīlīti, bet pēc dažām dienām cits mazulis atnesis pelēku dzil-nīti ar īsu astīti. Nolēmuši putnus ievietot vienā būrītī, taču greznajai, ņiprajai zīlītei dzilnītis nepaticis, un būrītī sākušies ķīviņi.

— Gan pieradīs! — audzinātāji nosprieduši.

- Gan iedraudzēsies! — teikuši bērnuļi, kuriem kautiņi parasta lieta.

Tomēr viņu audzēkņi negribējuši draudzēties un ķildas nemitējušās.

Izejamā dienā dārziņā neviena nebijis, bet, kad pirmdienas rītā apkopēja gribējusi pabarot putnus, tad aiz izbailēm gandrīz novēlusies no krēsla: zīlīte mierīgi jo mierīgi knosījusies uz kārtiņas, bet uz būrīša grīdas, kas nokaisīta ar smiltīm, gulējis balts un tīrs skeletiņš un pelēkas spalviņas — viss, kas atlicis no dzilnīša.

Labi, ka notikums ticis atklāts līdz bērnu atnākšanai. Skeletiņu izsvieduši laukā, bet bērniem pateikuši, ka dzilnītis aizlidojis, citādi zīlīte neizietu sveikā no bērnu taisnīgās tiesas. Taču arī audzinātāji vairs negribējuši ne acīs redzēt skaisto negantnieci, un, kad kaķis, izmantojot izdevīgu gadījumu, izvilcis zīlīti no būrīša, viņi atviegloti uzelpojuši. Šis traģiskais notikums bērnudārzā, bijis kur nebijis, atkal iešāvās prātā Ivanam Iva-novičam, un tagad viņš izdarīja salīdzinājumu: Zlobins ir strādīgais un padrūmais dzilnītis, bet Raječka — zilīte.

«Jā, jā, jā! Tāda zīlīte viegli atstās tikai baltu skele* tiņu no spēcīgā vīrieša. Leonīdam sen jau vajadzēja aizbēgt no viņas! Tur viss saprotams, bet mums... Varja taču gaida, bet es negribu, nespēju pie viņas braukt. Jā, jā, nespēju! Viņa, kaut arī dusmojas, tomēr glaužas pie manis. Bet man ir pretīgi ar rūgtumu sirdī skūpstīt viņu. Tātad Varjai kaut arī dusmojas, tomēr mīl. Viņai ir smagi ķildās. Man turpretim pašreiz ir pat vieglāk, kad esam sastrīdējušies ... Tātad es . . .» Ivans Ivanovičs nobijās no savas domas, spēji pagriezās un ieraudzīja Jeļenu Denisovnu, kas bija apsēdusies pie galda ar šuvekli rokā.

Tas, ka viņa nebija aizgājusi savā kaktiņā aiz aizslietņa un bija apsēdusies šeit, nevis virtuvē, uzreiz izpauda viņas vēlēšanos parunāties. Ivans Ivanovičs izturējās pret Jeļenu Denisovnu kā pret mīļu māsu, ar kuru var visā dalīties, tāpēc viņš piegāja, apsēdās iepretim un aizsmēķēja. Viņš smēķēja reti, un tā bija droša pazīme par sliktu omu.

— Varja šodien raudāja, — Jeļena Denisovna paziņoja bez aplinkiem. Viņa bija gribējusi sākt aplinkiem: vispirms apprasīties, kā ar darbiem slimnīcā, kas dzirdams par dzīvokli, taču, ieraugot ārsta satraukto seju, aizmirsa pavaicāt pat par Natašu Korobovu. — Kas ir, Ivan Ivanovič, atkal jums nesaskaņas?

— Un kādas vēl nesaskaņas!

— Viņa taču jūs mīl! — Jeļena Denisovna ar vieglu pārmetumu atgādināja.

Viņš smagi nopūtās:

— Arī es viņu mīlēju.

— Bet tagad? — Jeļena Denisovna jautāja ar izbailēm. Viņa taču bija paguvusi jau pieķerties arī Mišut-kam, kuru viņa mīļoja un bāra ar vecmāmiņas tiesībām, un zēnam arī likās, ka tā jābūt. — Vai jūs vairs nemīlat Varjeņku?

Ivans Ivanovičs klusēja. Viņš nespēja sevi mānīt: stiprās saites, kas bija viņu saistījušas ar Varju, aiz pārliecīgā sprindzinājuma kļuvušas trauslas un pārtrūkušas. Taču doma par šķiršanos no ģimenes viņam šķita drausmīga.

— Es nezinu, Jeļena Denisovna, — viņš beidzot dobji noteica, sapratis, cik smags viņam ir personīgās laimes jaunais zaudējums.

— Jo tālāk, jo ļaunāk! — lai gan tam sagatavota, tomēr satriekta noteica Hižņaka. — Tas taču var pāriet — šis sliktais noskaņojums! Jums ir bērns!

— Diemžēl, nepāriet. Ja es būtu tikai noskaities uz Varju! Bet tas ir daudz dziļāk. Šīs nesaskaņas ir mūs kā ar nazi atgriezušas.

— Nesaskaņas, nesaskaņas! — atraitne iekaisusi atkārtoja. — Vajag pažēlot sievu un bērnu!

— Es žēloju. Bet jūs jau zināt, Jeļena Denisovna: bērns tā kā tā ir nelaimīgs ģimenē, ja vīrs un sieva dzīvo, kā mēdz teikt, tikai viņa dēļ. Mišutku es neatstāšu bez palīdzības, mums abiem ar Varju materiālais jautājums nav problēma. Galvenais — mūsu jūtas, mūsu attieksmes. Bet tās . . . tās ir sabojātas.

f— Tātad jūs gribat tāpat kā Leonīds Aleksejevičs — podus pret paksi un katrs uz savu pusi?

— Nē. Viņš aizgāja no savas zīlītes, lai viņu pārmācītu. Bet mums . . . Mēs jau tāpat esam skoloti!

— Nerunājiet jel tā! Man sirds trūkst pušu, uz jums raugoties. Iznāk, ka Raječka ir labāka par Varju?! — Un gandrīz ar mātes skarbumu un skumjām Jeļena Denisovna noprasīja: — Vai citu esat atradis, vai?

- Nezinu, — Ivans Ivanovičs atteica mokoši sāpīgi.

— Tad jau gan jauki! — Hižņaka sarūgtināta izsaucās. — Cilvēks pats nezina, kas ar viņu notiek!

Ivans Ivanovičs iesānis paraudzījās viņā un skumji nodomāja, ka reizē ar viņa ģimenes laimi grūst arī šās daudz cietušās ģimenes miers. Viņš šo sievieti ar meiteni ataicināja no tāda tāluma, šā tā iekārtoja savā mazajā apdzīvojamā platībā, bet tagad pat vienkāršajam jautājumam, kur dzīvot, ir gribot negribot viņas jāsatrauc.

— Dzīvokli man piešķirs mēneša beigās. Divas istabas, — aiz neveiklības sadrūmis, viņš piebilda. — Neuztraucieties ... Ja kas notiks ... jūs ar Varju pārcelsities uz turieni, bet es palikšu šeit.

- Rimstieties! — Jeļena Denisovna pārmeta, galīgi saskaitusies, bet pēkšņi sāka raudāt, aizklājusi seju ar šuvekli, viņa lietišķo apsvērumu satriekta, jo tie visvairāk vēstīja nenovēršamo nelaimi.

8.

Varja negulēja visu nakti. Klusu, lai netraucētu Re-šetovus, viņa laiku pa laikam izgāja uz verandas, pastāvēja uz kāpnītēm, tīdamās baltā vilnas lakata, — naktis jau bija kļuvušas dzestras — ieklausījās koku šalkoņā un noklustošo blakus vasarnīcu čalā, un aiz meža traucošā piepilsētas elektriskā vilciena dimā. Klau, tas brāž, no šejienes neredzams, pa mežiņu gar ciematu, klusu nožvadz pie stacijas platformas un joņo tālāk. No Maskavas... uz Maskavu... Atkal no Maskavas. Pēdējais elektriskais vilciens aiztrauc garām, bet Varja vēl arvien gaida. Mirkļi aizrit un sakrājas stundas. Pagurusi gaidot, Varja atgriežas istabas siltumā, kur guļ viņas dārgums Mišutka.

Tēvs pie viņiem šodien neatbrauca. Ja viņš butu kur aizkavējies darīšanās, tad taču katrā ziņā būtu piezvanījis un paziņojis! Sveloša, skaudri sāpīga doma par to visu laiku atsauc Varjai atmiņā viņu sarunu par Natašu un pēdējo izskaidrošanos Polozovas dēļ.

«Viņš dusmojas! Ari es dusmojos, un tomēr es nekad neliktu viņam lā mocīties augu vakaru, augu nakti!. . . Nevērojot visus aizvainojumus, es taču pie viņa attrauktu kā spārniem. Bet viņš — nē! Vai tiešām viņš sastapis Larisu?» Te Varja atcerējās Nataškas vārdus, ka Aļoša ar māti aizbraukuši uz Staļingradu, un uz brīdi viņas sirds it kā atlaidās, atpūtās un . .. atkal sažņaudzās nežēlīgās sāpēs. «Viņš nemīl! Tā ir visa nelaime! Ja mīl, tad šādas sadursmes nespēj cilvēkus šķirt. Es taču ciešu viņa dēj, gribu viņam tikai labu! Viņš operēja gandrīz mirstošu cilvēku. Kā veicās? Viņš tagad nesteidzas dalīties ar mani. Droši vien neveiksme!»

Varja atkal iziet uz lieveņa, atkal ieklausās nakts skaņās.

Nez kur aiz žoga grāvi smilkst apmaldījies kucēns. Tas, zināms, ir Marsiņš — mazais bokseris no kaimiņu vasarnīcas, kur Varja ņem pienu Mišutkam. Marsiņš ir vēl pavisam dumjš — pinas pa kājām garāmgājējiem. Viņš ir trīs mēnešus vecs. Varja atcerējās kucēna galvu ar strupu purnu un lielām, izvelbtām acīm . . . Skaidrs, ka muļķītis: pastāvīgi nomaldās. Viņa saimniece — vienā vecumā ar Mišutku ikreiz lej veselas asaru straumes.

Reiz Varja teica Mišutkam:

Pažēlo Nadju, tu redzi, viņa raud sunīša dēļ.

Mišutka lieliem, ļoganiem soļiem piegāja pie meitenes un nopietni teica savā jocīgajā valodā:

— Nu, ko tu raudi? Tāds nejauks šunelis. . . Tas tev koda? Koda. Tas uz paklāja slapināja? Slapināja. Un tu vēl raudi!

Un, būdams pats ar sevi apmierināts, skriešus atgriezās pie mātes.

— Tad nu gan pažēlojis! — uzzinājis to, Ivans Iva-novičs izsaucās un ilgi un skaļi smējās. Un vēlāk, to ne vienreiz vien atceroties, viņš rupjajā balsī atkārtoja: — Tad nu gan pažēlojis! Jā, jā, jā! — un no sirds smējās.

Toreiz Ivans Ivanovičs smējās, bet pēdējās dienas mājās valda vienīgi drūmums. Vai tiešām viņš aizies un Varja zaudēs mīļa cilvēka tuvību! Viņa labsirdīgās, brūnās acis, lielās rokas, ar kurām viņš Varju pacēla kā spalviņu, sirsnīgie smiekli — viss aizies no viņas. Un kur tad padomi un palīdzība mācībās, kur mīlestība pret bērnu? ...

«Nē! Nē! Nē!» Varja bez skaņām kliedz. «Es nespēju, es negribu viņu zaudēt! Tas nav iespējams! Es taču viņu tā mīlu, es taču visu mūžu! ...» svelmains elpas trūkums sakāpj kaklā. Varja apsēžas uz lieveņa kāpnēm un raud, raustīdamās ar visu ķermeni, elsas apslāpējot ar vīstoklī saņurcītu lakatu.

Pēkšņi kas salts pieskaras pie Varjas kailajām kājām, kas apautas mājas kurpēs. Viņa nodreb. Pastiepusi roku, Varja uzduras kam mīkstam un siltam. Tas ir kucēns, kas viņai pieskāries ar savu strupo, raupjo un mitro purnu. Šunelis stāv tumsā, melnajām acīm blāvi mirdzot, viļā apgriezto astīti, grasīdamies ar visu zīda mīksto sānu glāstā piekļauties pie Varjas kājām. Muļķa šunelis! Taču Varja to neatstumj, pašreiz viņa pati sev šķie-tas tāds pamests kucēns. Pasaule tik liela ... Kā jūras paisums šalc priedes, šūpojot varenos vainagus pār vasarnīcas jumtu. Augstu pār kokiem mirdz spožas zvaigznes. Cik daudz to debesīs!

Varja klusi raud, bet kucēns, cilvēka tuvuma nomierināts, klausās, priecīgi viļādams astīti. Un Varja atceras, ka tas viss reiz jau bijis viņas mūžā: rudens zvaigznes, asaras par Ivanu Ivanoviču, un pat suns ir bijis, tikai liels, nevis līdzīgs šim strupastim šunelim, kuram aiz muļķīgas iedomas, dzenoties pakaļ suņu modei, apgriezuši ausis un asti. Nē, tas bija spēcīgs braucamais medību suns. Tikai Varjas asaras toreiz bija tikpat patiesas un kvēlas. Vai tiešām viņai visu mūžu būs jāraud sava Ivana Ivanoviča dēļ?

«Vai saproti, mazo muļķīt, mani nemīl!» Varja domās izsaucas, vērsdamās pie sunīša. «Nu, ko tev vajag? Jeb vai tevi patiešām izdzinuši no mājām tavu muļķību dēļ?»

Varja ar delnu noslauka seju, uz pirkstgaliem iet pie galda, piesardzīgi, cenšoties nešķindināt traukus, drupina maizes riecienu bļodiņā un ielej tur pienu no gluda, vāpētā mala poda, kas ta vien grasas izslīdēt no rokām.

Šunelis kāri metās virsū ēdienam, šmakstinādams kā sivēns. Izskraidījies! Un nav taču nemaz tik maziņš, varēja gan atrast savas mājas!

Varja, neapzināti dusmodamās uz sunīti, ieklausās neizprotamajā vēja šalkā un tāpat uz pirkstgaliem ieslīd savā istabā. Tomēr arī gultā viņa visu laiku uztver katru skaņu, vēl arvien gaida.

Rīt. . . Jā, rīt viņai katrā ziņā būs nopietna saruna ar Ivanu Ivanoviču. Jau rītausmā, ne brīdi neiemigusi, gulēdama ar atvērtām acīm un vērodama, kā pamazām kļūst gaišāka nekrāsotā siena šai mājā, kas uzcelta no resniem priežu baļķiem simt gadu garam mūžam, Varja iedomājās par Jeļenu Denisovnu un Natašu.

«Kāpēc gan viņas neatbrauca? Tātad viņš vēlu ieradies mājās, bet viņas sēdējušas un gaidījušas.» Ja Ivans Ivanovičs aizies, tad viņas, zināms, paliks kopā ar Varju. Un tas ir labi: viņai būs vieglāk, dalot bēdas ar Jeļenu Denisovnu.

9.

Vasarnīcā uzreiz iebruka vesels bars: Ivans Ivanovičs ar sibīrietēm un Zlobins ar abām meitām. Raječka bija saslimusi ar aknu iekaisumu, Leonīds Aleksejevičs viņu ievietojis Maskavas ārstnieciskās ēdināšanas institūtā, un meitenes negaidot palikušas vienas pašas.

— Tas viņai aiz niknuma, — Varjai teica Gaļina Os-tapovna, kas nespēja Raječkai piedot viņas nejēdzīgās izdarības. Viņa it sevišķi žēloja Lidu, Zlobina jaunāko meitu, un tagad bija priecīga, radusi iespēju aprūpēt iebiedēto, augstākā mērā nervozo bērnu.

Marina un Nataška tūlīt aizdrāzās uz upīti — izpeldēties. Zlobins un Rešetovs devās pie kaimiņiem spēlēt gorodkus. Bet Ivans Ivanovičs, atturīgi sasveicinājies ar Varju, kopā ar dēlēnu aizgāja uz mežiņu vasarnīcas robežās.

Šūpodams Mišutku guļamtīklā, Ivans Ivanovičs klausījās viņa priecīgo čalu un laiku pa laikam domīgi noraudzījās gan uz tuvējā meža tumšo valni, — bija nolemts, ka pēc brokastīm visi kopā dosies turp sēnēs, — gan uz košo puķu dārziņu blakus terasei, kur, sarkanajai kleitiņai pazibot, skraidīja ielīksmotā Lidočka.

Rudens. Ivans Ivanovičs jau no bērnības bija mīlējis šo gadalaiku — augļiem bagātākais laiks bērnuļiem, taču pašreiz siltās un skaidrās atvasaras burvība viņu neskāra: nomāca jaunā dvēseles drama, kas brieda viņā.

Turēdamies pie šūpuļtīkla malas, kurā kā lācēns ķepurojās apmierinātais puisēns, Ivans Ivanovičs ieklausījās sieviešu balsīs, viņām rosoties gan pa virtuvi, gan uz verandas. Varjas krūšu balss, kas šodien skanēja dobji un bez prieka, sevišķi satrauca viņu.

«Kā tas cēlies? Es taču neesmu gribējis šīs nesaskaņas.» Ivans Ivanovičs atcerējās savu apjukumu pēc Olgas aiziešanas, atcerējās aizvainotās patmīlības sāpes, kuras radīja mīļotās sievietes neuzticība. Jā, tā viņš toreiz bija uzņēmis viņas aiziešanu pie Tavrova. Tas ir pārsāpējis. Izzudis. Un atkal tuvojas kas briesmīgs, bet dvēseles tukšums tagad vēl lielāks. «Nē, labāk ciest mīlot, nekā pašam vairs nemīlēt!» Ivans Ivanovičs pēkšņi nodomāja. «Ar saprātu es taču nespēju to attaisnot: mums aug bērns, un mēs paši it kā esam kļuvuši labāki, pieredzes bagātāki, mācītāki, tomēr nonākam pie šķiršanās. Mēs abi nespēsim samierināties ar liekulīgu kopdzīvi.»

— Lida! — iesaucās Mišutka, kam bija apnicis noraizējies un nerunīgais tēvs. — Pasauc viņu, tēt!

Ivans Ivanovičs atsauca meiteni šurpu. Viņa bikli pienāca un apstājās pie šūpuļtīkla, bezpalīdzīgi nolaidusi rokas, kas pa vasaru itin nemaz nebija iedegušas.

«Palūk, kur mežonīgas audzināšanas sekas,» Ivans Ivanovičs nodomāja, uzreiz atcerēdamies savu gājienu pie Raječkas kopā ar Grigoriju Gerasimoviču. «Bērns pat saulē netiek tālab vien, ka māmiņa aizņemta ar tēva uzmanīšanu un rūpēšanos par pašas personu.»

— Parotaļājies ar Mišu, Lidočka, — viņš lūdza, dodams viņai vietu.

Tagad, kad Lida piesēdās uz šūpuļtīkla malas un bērni uzsāka savas valodas, Ivans Ivanovičs jau vairs nezināja, kur dēlies, ko uzsākt. Iet uz vasarnīcu? Doties uz gorodku spēles laukumu? Tiesa, viņš sen nav spēlējis gorodkus. . . Atkal viņš atcerējās pagājušo. Cik aizrautīgi viņš toreiz bija spēlējis gorodkus un pat kārtis ar Jeļenu Denisovnu!

«Jods parāvis! Cik dzīvespriecīgs es biju!»

Varbūt tāpēc, ka Ivans Ivanovičs arī nebija šonakt izgulējies, viņam truli sāpēja galva un viss šķita neinteresants un nevajadzīgs. Nepierastais apatijas stāvoklis radīja niknuma uzliesmojumu pašam pret sevi, pret Varju un pret savu pārsteidzoši nesaskanīgo dzīvi. Iešāvās prātā tuvais vecums. Viņš palūkojās uz savām lielajām rokām ar sausu, no pastāvīgās mazgāšanas sakrunkojušos ādu . . . Jā, arī tas nav aiz kalniem!

— Kaut jel ātrāk, vai! — Ivans Ivanovičs dusmās nočukstēja un, iziedams pa vārtiņiem, lēnām devās pāri norai, kas vasarnīcu atšķīra no snaudošā, klusā meža, kur tumši egļu torņi mijās ar kupliem bērziņiem un melnstilbainām apsēm, jau rudens sārtuma apsmidzinātām.

Kurp viņš devās? Kālab?

Nokrist šai norā zālē un aizmigt kaut uz nedēļu! «Kas tur liels,» pazibēja ironiska doma. «Pielietojot hipoter-miju, iespējams tā iemigt. Krist anabiozē kā sikspārnim. Jā, jā, jā! Liekas gan, ka būtu vērts! . . .»

Ivans Ivanovičs gāja pa taciņām, pa teiksmaini skaistām vietām, tomēr nekā nemanīja, skumju apdvests. Nu, labi. . . Saišu saraušanā ar Olgu viņš bija vainīgs. Ne uzreiz, ne pēkšņi viņš to izprata, tomēr atzina: vainīgs. Bet kā tad tagad? Ne jau pati no sevis uzliesmoja senā aizraušanās ar Larisu. Viņš nebija meklējis citu sievieti, dzīvodams ar Varju, kurai visādi palīdzēja. Lai tikai viņa mācītos, lai augtu, lai neuzskatītu, tāpat kā Olga, viņu kopdzīvi par pelēku! Aiz labas dzīves trakot viņam nav laika: ķirurgs vienmēr ar sviedriem vaigā pelna savu maizi, bet ķirurgs novators vēl jo vairāk. Dažreiz pēc spraigas darba dienas pārņem tāds nogurums, ka viņš tikko spēj nokļūt līdz gultai, nokrīt un iemieg pilnīgi nomocīta cilvēka smagajā miegā. Sirds. Iekļūt sirdī — tas ir kas līdzīgs lidojumam uz

Antarktīdu. Kurš tur ir bijis? Kas tur ir? Kādas sekas būs pēc iejaukšanās? Tomēr mērķis ir nosprausts, un jāiet uz priekšu, jāuzdrošinās, jāizzina, ar paša mūža saīsināšanu samaksājot ikvienu neveiksmīgu soli. Tad prāts vis nenesas uz iegribām! Visi spēki vērsti uz darbu. Un cik daudz vēl mokoši neskaidra! Tā pati hipotermija.. . Var atvieglot operāciju, bet var arī pazudināt cilvēku. Aukstums taču nobeidz sirdi... Kā panākt, lai hipotermija no ķermeņa temperatūras pazemināšanas, kas cilvēku pirms operācijas noved anabiozes stāvoklī, pārvērstos dziednieciskā miegā, kuru radīt centās Pavlovs? Jāstrādā, bet te — garīgs izmežģījums. Redz, neveiksme ar Natašu Korobovu. Jāoperē otrreiz. Slimniecei tas ir dzīvības un nāves jautājums. Bet ar kādu noskaņojumu lai stājas pie operācijas pēc šīm sadursmēm ar Varju, pēc tam, kad viņa brīdinājusi pat Korobovu? Vajadzēja viņai vēl pie Zjabļikova vērsties! Viņa it kā iezvēla pa rokām! Tomēr operēt tā kā tā vajadzēs.

Ivans Ivanovičs paklupa aiz siekstas zālē, atjēdzās, apsēdās uz celmiņa un pameklēja pa kabatām sērkociņus un papirosus. Ne viens, ne otrs neatradās. Ķirurgs nopūtās un no jauna iegrima domās.

Sirds. Tā sāk savu darbību jau mātes miesās, un šis apbrīnojamais dzīvais motors strādā līdz pašai nāvei, neapstājoties ne uz mirkli. Visa veselība atkarīga no sirds stāvokļa. Tomēr neviens to nesaudzē un neatceras to, iekams nesākas traucējumi. Un kā uz sirdi atsaucas visi garīgie pārdzīvojumi! Sirds kompensē visu organisma spēku patēriņu, tomēr, iejūtīgi atsaucoties uz to, pati nolietojas. Arī jūtas tāpat nolietojas . . .

Ivans Ivanovičs spēja izskaidrot iemeslu, kāpēc viņš atsalis pret Varju. Bet vai viņš spēja sevi piespiest no jauna viņu iemīlēt? Varja, zināms, visu vainu uzveļ Larisai. Ivans Ivanovičs atcerējās pēdējo tikšanos ar Firsovu, cik priecīgs viņš toreiz kļuva! Raug, viņa, nogurusi, apvītusi, taču labākas par viņu nav visā pasaule Un tomēr Larisa še nav galvenais.

«Viņa taču spēja savas jūtas apvaldīt Staļingrada! Apvaldītu arī es. Tikai kālab man atkal jāliek sev ciest? Varjas dēļ, kura mitējusies augstu vērtēt un cienīt visdārgāko, kas man ir, — manu darbu un tatad arī mani pašu!»

Viegla soļu čaboņa lika Ivanam Ivanovičam pacelt galvu.

Atkal nez kas noknakstēja, un norā soļus četrdesmit no Ivana Ivanoviča iznāca. .. alnis. Ķirurgs sastinga aiz pārsteiguma. Viņa priekšā stāvēja milzīgs, tumši brūns zvērs, izslējis augstu gaisā līkdegunaino purhu bez ragiem, — tātad tā bija aļņa mātīte — un mierīgi plūca nost vēl zaļai apsei lapas un jaunos dzinumus. Tai līdzās nez kas baltoja, gluži kā jaunu bērziņu stumbri,— atklājās, ka tās ir citu aļņu kājas, kuri paši pa pusei apslēpti biezoknī. Paskat, arī tie iznāca norā: divas jaunas teles un gadu vecs alnis — «ragainis» ar taisniem radziņiem, kas bija līdzīgi irbuļiem. Cik brīnum vieglā gaitā pa mežu staigā šie garkājainie milzeņi! Kad viņi paguvuši pienākt klāt?

Aizmirsis visas savas dvēseles klizmas, Ivans Ivano-vičs priecīgi noraudzījās uz aļņiem un domāja:

«Trīsdesmit kilometrus no šejienes ir milzu pilsēta: elektrība, metro, vislabākais pasaulē, lieliski teātri, pētniecības institūti, kur tiek risinātas divdesmitā gadsimta sarežģītākās zinātniskās problēmas . . . Bet šeit pa pāraugušo zāli staigā meža zvēri savā pirmatnējā skaistumā. Jā, jā, jā! Sibīrijā alni sauc par zvēru. Tas arī ir zvērs, kaut gan ne gaļēdājs. Kas par spēku! Un visapkārt meži, meži!»

Visapkārt patiešām bija dziļi, tumši eglāji, smuidri priežu sili, bērzāji ar baltiem stumbriem no vienas vietas un jaukts lapu koku mežs . . . Mežu masīviem pa vidu noras, līdzīgas ezeriem, kas pildīti ar ēnā mazliet vēsu, spirdzinošu gaisu, piesātinātu ar rudens vītuma smaržām. Aizaugušās meža taciņas apbirušas ar noziedējušo gundegu pelēkajiem sēklu graudiņiem. Zālē vīd caurspīdīgie kauleņu vainadziņi, kas sārto līdz pat salnām, līdz pirmajam sniedziņam. Pašlaik vēl silts. Sūnājos zem egļu zaru tumšajām teltīm — sārtie vilneņu un bālgano rudmiešu raksti, bērzu birzēs un mežmalās — stingrās, rudeni tik brūnās baraviku micītes.

Aļņi! Mišutka nesen bija alni ieraudzījis zooloģiskajā dārzā un izsaucies: «Zirgs!» Paskat, uzreiz četri zirgi, brīvi kā vējš. Cilvēks pakustējās, dzīvnieki iztrūkās, un zem kokiem tikai pazibēja to baltās paslēpenes un garās, slaidās kājas.

Ivans Ivanovičs pielēca kājās, šai mirklī dzīvesprieks atkal uzšļācās viņā ar augstu vilni.

— Oho-ho! — viņš nokliedza aļņiem nopakaļ.

— Ho-ho! — atsaucās netālu.

No biezokņa iznāca Rešetovs ar vaskadrānas somiņu groziņa vietā un spieķi rokās.

— Kas par aļņiem, ko? — Ivans Ivanovičs apjucis izmeta vēl ar neizdzisušu smaidu sejā.

— Aļņi? Neredzēju. Palūk, sēnes gan! Skatieties, kādus spēkavīrus atradu, tieši brīnums! Ko tad jūs tā aizmukāt no brokastīm? Mēs jūs gaidījām, gaidījām. Var-vara Vasiļjevna pagalam uztraucās. Un mēs tad nolēmām jūs sodīt un visu apēst. Tā mēs arī būtu izdarījuši, tikai Jeļena Denisovna pievāca jūsu daļu un noslēpa virtuves skapī. Un visiem pieteica: kas sastop Ivanu Ivanoviču, sakiet viņam, kur ēdamais.

Viņi aizsmēķēja un pastāvēja, ieelpojot Rešetova papirosu dūmu dvesmu.

— Kur tad ir... pārējie pilsoņi? — Ivans Ivanovičs ievaicājās, aplūkodams Rešetova atrastās sēnes.

Viņš pats, zināms, atrastu labākas par šīm: tādas viņš neņem. Taču, lai nesarūgtinātu biedru, Ivans Ivanovičs nekā neteica, atlika somiņā atpakaļ jau pāraugušās un tālab biezlūpainās sēnes un devās uz vasarnīcu, lai apēstu savu brokasta tiesu un paņemtu kādu groziņu.

10.

Vieta zem priedes tā izrakņāta, it kā šeit būtu gājis pāri cūku bars, taču gājis Grigorijs Gerasimovičs Rešetovs. Cik reižu viņam nav stāstīts, lai nemaitā sēņu vietas un lai sēnes nogriež ar nazi! Tomēr stepes vīram nav mežinieku iemaņu: viņš visur rakņā ar nūju, ceļ augšā visas sūnas un lapas, bez žēlastības iznīcinot sēņotni. Paskat, arī mazās sēnītes samīdījis ...

Te pēkšņi aiz tuvējiem ozoliem, aiz lokano segliņu audzes, kur visi zaru zariņi apkarināti ar oranži sarkaniem pakariņiem, tā kā ziediem, tā kā sēklām, IvajjpB-Ivanovičs ieraudzīja Varju, Natašku un Mišutku. Tātad tie ir viņi, kas šeit rakņājušies! Visi trīs, veidojot gleznainu pulciņu, sēdēja sūnainajā norā blakus lielam, apgāztam grozam un šķiroja savas trofejas.

Ivans Ivanovičs bridi vēroja sievas noliekto seju. Sarkanais lakatiņš bija noslīdējis no viņas galvas uz kakla, resnā matu pīne meitenigi nokārās pār muguru, bet uz paplestajiem ce]iem priekšautiņā sēnes. Viņa sēž kā meitene un notālēm gandrīz ne ar ko neatšķiras no Na-taškas. Dīvaini: cik daudz mokošu pārdzīvojumu saistās ar šo, var teikt, mazo putniņu! Pār Ivana Ivanoviča seju pārslīdēja labsirdīgs, gurds smīns. Viņā pēkšņi modās kaismīga vēlēšanās nekā nemainīt dzīvē. Būt vienmēr kopā ar Varju un dēliņu. Viņš atcerējās senās jūtas pret Varju, un diezin vai pašas šīs jūtas, vai žēlums par tām dziļi saviļņoja viņu.

Paraug, viņa sēž uz zaļa sūnu paklāja, kas izrakstīts ar dzeltējošām zālēm, un nez par ko strīdas ar Mišuiku. Mazais vīrs izturas solīdi: rokas kabatās, vēderiņš izriezts. . . Uzreiz redzams, ka viņam nav taisnība, taču viņš stūrgalvīgi paliek pie sava.

«Manu dieniņ!» Ivans Ivanovičs nodomāja. «Ek Var ja! Var arī tā teikt, izsakoties ar Prohora Froloviča vārdiem: «Tu viņai rādi sirdi, viņa tev — dūri.»»

Sai mirklī Varja pacēla galvu un Ivans Ivanovičs neveikli iznāca no slēpņa.

— Nu redz! — Varja tik vien izteica; viņas balsī un sejā paudās pārmetums.

— Ko tad jūs sēņotni iznīcināt! — savukārt pārmeta Ivans Ivanovičs, pārsteigts, ka Mišutka neskrēja viņam pretī, un bērna vienaldzības sāpīgi aizskarts. — Es domāju, atkal Grigorijs Gerasimovičs, bet tie esat jūs...

— Mēs! Taču še citādi nevarēja. Mēs visas sēnes griezām ar nazīti, bet šite bija saldūksnītes, — Nataška ņipri ierunājās un apgriezusies paķēra no sava uz zemes noklātā galvas lakatiņa veselu sauju saldūkšņu, kas bija līdzīgas mēteļa pogām. — Skatieties, kādas mazītiņas!

Veselu kūleni atradām. Tā ij sēdēja cita pie citas, kā bruģis.

— Hm! Kūrenis! — Ivans Ivanovičs noteica, paraugoties uz skaistajām sēnītēm.

Varja klusēja. Viņas klusēšanā, no jauna noliektajā galvā, ātrajās roku kustībās — viņa attīrīja sēnes no zemes un lapiņām — izpaudās aizvainojums, iecirtība un atsvešināšanās.

«Izskatās, ka man vēl būtu jāprasa viņai piedošana,» Ivans Ivanovičs dusmīgi nodomāja un novērsās, taisīdamies iet tālāk.

Pagaidi brītiņu! — aiz viņa muguras atskanēja Var-jas balss,

Ivans Ivanovičs apstājās, neatskatoties, ar visu muguru sajuzdams Varjas tuvošanos. Viņam šķita: tūlīt viņa pienāks un teiks visvajadzīgākos vārdus, kuri novērsīs visu nelabo, kas radies viņu starpā. Varbūt Varja metīsies viņam ap kaklu un ar asarām izkausēs atsvešināšanās ledu ... Ja viņa visu saprastu, viņš piedotu.

Varja pienāca viegliem so|iem pa sūnu spilveniem un smalkajiem viršu ceriem, ielika savu šauro plaukstu viņa nekustīgās, saliektās rokas elkonī, un tā blakus viņi devās meža dziļumā.

— Man vajag parunāt ar tevi, — aizelsusies it kā pēc strauja skrējiena, teica Varja, un viņas balsī izskanēja vāji slēpts aizkaitinājums.

—- Lūdzu.

— Ai, kā tu ar mani sarunājies?!

— Kā tad man jārunā?

— Nu, kāpēc tu tāds esi? Tu dusmojies, tātad tev nav taisnība!

— Vecs sakāmvārds. Tu esi nokavējusies ar to.

Varjas roka kļuva gurdena un nedroši izslīdēja no

viņa elkoņa apakšas, taču Ivans Ivanovičs pat nemēģināja to aizturēt.

— Tu zini, man ļoti smagi! — negaidīti asi izsaucas Varja.

— Man arī. Taču tu domā vienīgi par sevi, par saviem darbiem un noskaņojumiem.

— Vai tā ir? — Varja kļuva domīga, mazliet apmulsusi. — Vai tad tas slikti, ka es aizraujos ar savu darbu?

— Tu nejūties vainīga manā priekšā? Tev caur un cauri taisnība?

— Jā! — nedomājot, pat steidzīgi, pat izaicinoši izsaucās Varja. — Es ar visu būtni, bez atlikuma nododos tikai ģimenei, tikai darbam. Ko tu man vari pārmest? Ko tu vēl gribi no manis?

— Pavisam maz... — Ivans Ivanovičs greizi pasmīnēja. — Mazliet cilvēciska siltuma un iejūtības.

— Kā tev nav kauna! — Varja uzreiz aizsvilās. — Tu šodien . . . vakar ... Es visu nakti acis neesmu aizdarījusi. Mocījos, raudāju! .. . Kur tu biji vakar vakarā?

— Klausījos muziķu.

Brīdi Varja apstulba aiz uzliesmojušā sašutuma. Viņa šeit mocījās, bet viņš bijis teātrī. Viņš izklaidējies!

— Ar ko tu biji? — viņa klusu vaicāja.

— Ar Aļošu Firsovu.

— Ar Larisas Petrovnas dēlu? Divatā?

— Jā.

— Tu melo! — Varja rupji izmeta, spilgti iztēlodamās, ka viņš bijis ar Larisu; viņas seja dziļajā meža ēnā kļuva caurspīdīgi balta, pat zilgana kā mitrs sniegs.

— Es nekad un nevienam neesmu melojis. Tev it īpaši ne.

— Man? Paskat, kas par izņēmumu! Bet es visu mūžu l.o vien daru, ka raudu jūsu dēļ! — pēkšņi pārejot uz < jūs», Varja naidīgi izsaucās.

Vai tiešām vairāk nekā starp mums nav bijis?

— Jā, jā, jā!

— Nu, ko lai dara, paldies!

Ivans Ivanovičs spēji pagriezās un gāja projām, smagnējs un drūms, kā lācis spraukdamies caur kuplo priedīšu audzēm, caur plūškoku krūmājiem, kas bija nokaisīti asinssarkanu ogu ķekariem, un augstām papardēm, kas līdzīgas sagrieztu dzeltenu spalvu pušķiem. Mazas eglītes it kā bērni izskrēja pretim un aizturēja, stiepjot viņam pretī pieķērīgās ķepiņas. Lielie koki, tērpušies krāšņajā rudens rotā, šūpoja pār viņu kuplos koku vainagus. Mežs drūzmējās visapkārt un šalca mierinādams, taču cilvēks, dvēseles sāpju apmāts, gāja un gāja, nekā ap sevi nemanīdams.

Stingrā, it kā nomīdītā noriņā viņam ceļā gadījās draudzīga baraviku saime. Baravikas — resnkājainās zaļoksnes spēcīgajās, tumšbrūnajās micītēs — bija tik pasakaini skaistas, ka Ivans Ivanovičs neviļus palēnināja soļus. Tīkliņš — vienīgais, ko viņš bija atradis vasarnīcā, — karājās viņam uz rokas. Tīkliņā, to izplešot, gozējās sēnes . . . Labas, izlasītas sēnes. Ivans Ivanovičs tās vāca ar jēgu. Arī saliecamais nazītis viņam bija rokā, neapzināti aizvērts un saujā sažņaugts sarunas laikā ar sievu.

Brīdi ķirurgs stāvēja, sakopodams domas, un noraudzījās uz savu jauno atradumu. «Kūrenis,» Nataška bija teikusi par sēnēm. Ar saldūksnēm tas vājāk saistījās, bet, paskat, baravikas, kas stingri sasēdušās cietajā zemē, ar baltajiem vēderiņiem spraukdamās no tās ārā, patiešām līdzinājās kazaku kūrenim. Ivans Ivanovičs pieliecās un automātiski sāka sēnes griezt nost un likt tās tīkliņā. Kāda baravika, visresnākā, vēl jauniņa, spēcīga, ar maziņu, ļoti stingru micīti, viņam atgādināja Mišutku. Ivans Ivanovičs to izņēma veselu un, turēdams rokās, izslējās taisns, aizmirsis zemē kā nazi, tā bagātīgi piebāzto tīkliņu.

— Zelta zivtiņa, parotā ar mani! — meža klusuma it kā sāka skanēt bērnišķi vienkāršā dziesmiņa, dziļu skumju pilna par vilinošo, tālo, nepiepildāmo. Cik jocīgi Mišutka vēlāk atkārtoja šos vārdus! Kā gan lai viņš saprastu dzīves un cilvēku jūtu sarežģītību! Taču vienu viņš jau saprata: tēvs negrib rotaļāties ar viņu Par ko gan viņš toreiz tā raudāja: par pazudušo šķīvīti ar ķīseli vai aiz apvainojuma par tēva vienaldzību, kura klātbūtnē viņam bija nodarījuši pāri?

«Es to vien daru, ka visu mūžu raudu jūsu dēļ!» Ivana Ivanoviča ausīs noskanēja Varjas vārdi.

«Visu pārvērtusi melnā traipā! Kur tad mācības? Kur bērns? Kur mana palīdzība un rūpes? Olga aizgāja viena pati, bet šī aizvedīs bērnu sev līdzi. Nevar taču viņai atņemt Mišutku?!»

Asaras aizmigloja Ivana Ivanoviča acis, viņš tās norausa, bet tūdaļ iedomājās dēlēnu: viņa skaļās dziesmas, jocīgos vārdus, atcerējās rotaļu zaķīša ausis, kas rēgojās ārā no bērna dūrītes, atcerējās viņa vārdus aitu sunim: «Es esmu labs, Dēzij!» — un... asaras sāka plūst no jauna.

Ko gan cilvēkam devis grūtais un godpilnais darbs, visa viņa nemierīgā, godīgā un tīrā dzīve? Raug, viņš stāv vientuļš meža dziļumā un raud. Jā, raud! Tik spēcīgs — un tomēr tik bezpalīdzīgs sava likteņa sarežģījumu priekšā. Kāds taču ir teicis: cilvēks ir pats savas laimes kalējs.

— Tātad es esmu vājš kalējs! — Ivans Ivanovičs uzmanīgi, taču atkal automātiski uzlika sēnīti uz zīmīga, griezumā nomelnējuša celma un devās uz stacijas pusi, vilciena dimas pievilkts, tam aiztraucot aiz meža.

11.

«Kas gan tagad notiks?» Var ja domāja, palikusi viena kabinetā, kur viņa un nodaļas vadītāja Poļina Osipovna bija izmeklējušas slimniekus. «Viss man grūst. Ir jau sagruvis! Šeit es mazliet aizmirstos, bet mājās viss nomāc. Palūk, disertācijas tematu saņēmu . . . Tas nav vis joks — tūlīt pēc institūta stāties pie zinātniska darba! Man tomēr uzticēja, tātad es esmu tā vērta. Gan drausmīgi, gan priecīgi, tikai nav neviena, ar ko dalīties. Tr draugi, taču viņi spēj tikai just līdzi, bet cilvēks, kas varētu dot īstu padomu, ir novērsies.»

Un atkal Varjai modās doma, ka varbūt labāk būtu, ja Ivans Ivanovičs būtu draugs, bet ģimeni vajadzētu dibināt ar Platonu Logunovu.

«Kas tad tas? Par ko gan es?!» aiz kauna notvīkusi, sev pārmeta Varja. Tomēr ne pirmoreiz modusies doma atgriezās atkal no jauna. «Ar Platonu droši vien būtu vieglāk un priecīgāk dzīvot. Mēs abi visur esam līdzvērtīgi biedri. Turpretī Ivans Ivanovičs pieradis raudzīties uz mani no augšas, un, kad es mēģināju runāt ar viņu pilnā balsī, viņš to uzskatīja par aizvainojumu.

Bet kas tagad? . . . Viņš bijis koncertā un pat nepateica iepriekš. Un es labprāt noticētu, ka viņš tur bijis ar Aļošu, tomēr nespēju! Kālab tādam solīdam cilvēkam iet uz teātri bez sievas un kāpēc tieši ar Aļošu?!» Aizvainojums un atkal uzliesmojusi greizsirdība pārmāca domu par Logunovu. «Zināms, es arī varētu iet uz teāt» i kopā ar Natašku, taču ne slepus!»

Tad Varja sāka domāt par disertācijas tematu, ko viņa saņēmusi Centrālā kvalifikācijas institūta katedrā ar sava šefa profesores Ščerbakovas atbalstu. Temats — «Novokaīns glaukomas ārstēšanā». Lūk, augstais slieksnis, pār kuru Varjai jāpārkāpj, lai attaisnotu dārgā šefa uzticību. Šis slieksnis jāpārkāpj gan tādēļ, lai virzītos uz priekšu, gan arī tādēļ (tas jau kaut kur sirds dziļumā brieda), lai ko ļoti svarīgu pierādītu zinātņu doktoram profesoram Aržanovam.

Kad Varja iztēlojās savu acu ārstes nākamību, viņa domāja par profesori Ščerbakovu. Paraug, kam viņa gribētu līdzināties! Zināms, Ščerbakova, kas visu mūžu ziedojusi acu slimību ārstēšanai, var būt viņai par paraugu. Ščerbakovas zelta rokas, zināšanas un pieredze ir saglabājušas tūkstošiem cilvēku visdārgāko — redzi! Trauslā pusmūža sieviete profesore ar jaunavīgi mirdzo šajām, tumšajām acīm ir cieši iekarojusi Varjas sirdi, tāpat kā terapeits Medvedjevs, kuram bijušas asas sadursmes ar Ivanu Ivanoviču. Ne arvien students var vienkārši pieiet pie profesora, bet Ščerbakovas un Med-vedjeva kabinetā Varja un viņas biedri ieradās ikvienā sasāpējušā jautājumā un ne reizes neaizgāja, neizklie-dējuši radušās šaubas.

Ceturtajā kursā Varja ar aizrautību bija darbojusies studentu pulciņā, kuru vadīja Ščerbakova. Pieredzes bagātā pasniedzēja tūlīt bija ievērojusi un novērtējusi studentes aizrautību. Daudzi, tai skaitā arī Ivans Ivanovičs, bija devuši Varjai padomu mācīties par bērnu ārsti, taču viņa iesniedza pieteikumu par sestā kursa subordinatū-ras veikšanu Ščerbakovas acu klīnikā.

Un ne reizes Varjai nebija iešāvies prātā, ka Ivans Ivanovičs varētu viņu piespiest iet pa citu ceļu: vīrs iedvesmoja un atbalstīja viņu visos pasākumos.

Varja bija viņam tik pateicīga par palīdzību, ka, saņēmusi divsimt rubļu lielu prēmiju par darbu, uzrakstītu studentu pulciņā, uzreiz nolēma Ivanam Ivanovi-čam nopirkt dāvanu... Tā taču bija sevišķa nauda!

Varja atcerējās, kā viņa bija skraidījusi pa veikaliem, izraudzīdamās dāvanu. Tā bija mīla, kas viņu spieda skraidīt un satraukties! Ščerbakovai viņa varēja pateikties tikai ar savām sekmēm, bet vīram vajadzēja kaut ko uzdāvināt, kas būtu pirkts par naudu, kura saņemta par viņas pirmo zinātnisko darbu.

Ivans Ivanovičs toreiz visu saprata. Viņš taču arī mīlēja viņu! Bet tagad? .. . Varja atcerējās ainu mežā. Cik sveša, nekustīga roka viņam bija, cik salts skatiens!

— Drausmi! Drausmi! — Varja nočukstēja. — Jā! — saslējusies viņa skaļi teica, izdzirdot klauvējienu pie durvīm.

Durvis atvērās, un kabinetā ienāca jauna meitene, kuras sejā cauri iedegumam liesmoja sārtums. Tā bija Taņa Bražņikova, kurai Varja vasarā bija izdarījusi operāciju, lai novērstu šķielēšanu.

Pašreiz uz ārsti taisni un priecīgi raudzījās koši zilas acis. Bražņikova izskatījās skaistule, kaut vēl nesen bija bikli drūma, ar vienu aci lūkodamās tālu iesānis.

— Kā jūs esat uzziedējusi, Taņa! — neviļus apskaužot viņas jaunavīgo dzīvesprieku, noteica Varja.

— Pateicoties jūsu pūlēm, doktor! — Strupdegunes Bražņikovas seja kļuva vēl sārtāka, gluži līdzīga ziediem uz viņas ģērba. — Pēc jūsu operācijas es esmu it kā no jauna pasaulē piedzimusi. Jūs pati saprotat, ko tas sādžā nozīmē, ja esi šķielace! No bērna dienām mani ķircināja. Bet tagad es izeju pie vīra . . . Man ir līgavainis . . . Re, atbraucām no kolhoza šo to nopirkt kāzām. — Meitene vēl vairāk satraucās. Ar brīvo roku viņa sakārtoja gaišos, saulē izbalojušos matus urt sakārtoja kruzulīšus uz krūtīm. — Es jums atnesu dāvanu! — viņa strauji izteica un neveikli pasniedza Varjai sainīti pelēkā ietinamā papīrā.

— Ai, ko jūs! Kālab!

— Nu, lūdzu, doktor! Mēs saprotam, kas tas jums par sīkumu. Bet mēs kopā gājām un izraudzījāmies...

Neaizvainojiet mani. Liels paldies jums! — Viņa svinīgi paklanījās Varjas priekšā, tā ka viņas nesen ieviļņotie mati zemu nokārās no deniņiem. — Atvainojiet, ja nepatiks! — Un, neklausoties iebildumus, Taņa kāpās atmuguriski uz durvīm un aizskrēja.

Varja attina papīru. Sainītī bija laivai līdzīgs, skaists pelnu trauks no mirdzoša Urālu akmens.

Mirkli Varja stāvēja nepakustēdamās, turot delnās viņai bezgala dārgo dāvanu. Nepienācās, nekādā ziņā nepienācās saņemt no saviem pacientiem dāvanas! Un Varjai nekam neder šī smagā rotaļlieta, taču tas, ka tā iedāvināta tik grūtā brīdī, bija it kā zāles daudz cietušajai sirdij.

«Cik daudz prieka cilvēkam! Bet veicās labi tikai tāpēc, ka esmu centusies, visu mūžu esmu centusies šās mazās, tomēr nopietnās operācijas panākumu dēļ!» Varja saviļņota domāja. «Biedri, mīļie, dārgie! Es vienmēr kalpošu jums. Jūsu priecīgais smaids būs man augstākā balva. Tie bijāt jūs, kas man palīdzēja kļūt par cilvēku. Arī Ivans Ivanovičs!» atkal kas ieskrambāja sirdi. «Jā, dīvaini: viņš palīdzēja izmācīties, izaugt un .. . vairs nemīl. Nekā nesaprotu!»

No jaunām skumju lēkmēm viņu paglāba Nataška. Viņa negaidot pabāza durvju spraugā savu kuplo cekulu, tad sāniski iespraucās istabā, it kā viņai kāds traucētu ienākt, un cieši aizvēra aiz sevis durvis.

— Tu . . . kālab? — Varja stingri noprasīja.

Taču Nataška bez ceremonijām piegāja Varjai klāt un, neizlaižot no rokas portfelīti, kas bija piebāzts ar grāmatām un burtnīcām, apskāva viņu, uz brīdi iekaro ties Varjai kaklā kā mīļots un lutināts bērns. Viņas sejiņa, tāda pati svaiga kā Taņai Bražņikovai, pauda mīlu un viskvēlāko līdzjūtību. Vai tiešām nevar dzīvot tā, lai visiem būtu līksmi?

— Krustmāt Varječka, vai jūs drīz uz mājām?

— Nē, man darba diena vēl nav beigusies.

— Kas tas jums par kausiņu? Pelnu trauks? Cik smags!

— Nenomet zemē!

— Vai nu es maziņā! Es pasēdēšu šeit. Jūs strādāsiet, bet es palūkošos uz jums.

— Nekā interesanta tev nebūs.

— Nu, lūdzu! Es netraucēšu.

Varja pagrozīja galvu, izņēma no skapja baltu virsvalku un uzmeta to Nataškai uz pleciem.

— Sēdi, ja gribi, tikai nejaucies starpā sarunās. Man šeit slimnieki jāizmeklē. Sakiet Koļam, lai nāk šurp, un Ļebedim arī, — Varja teica ienākušajai sanitārei.

— Krustmāte Varja, kas tas Ļebedis ir?

— Slimnieks. Viņam tāds uzvārds. — Varja paņēma kādu no aktu vākiem ar uzrakstu «Slimības vēsture» un, pieņēmusi stingru sejas izteiksmi, sāka nez ko pierakstīt.

Nataška pacietīgi gaidīja. Ne bez iemesla viņa bija iegriezusies pie Varjas . . . Pēdējā vakarā vasarnīcā viņa bija noklausījusies mātes sarunu ar Gaļinu Ostapovnu, ka cilvēka mūžā esot brīži, kad viņš spējīgs uz jebkuru izmisuma soli, pat uz slepkavību vai pašnāvību. Kas ir briesmīgāk: nogalināt sevi vai citu — Nataška nespēja to izlemt. Vai Aržanovi ir nonākuši līdz tādai galējībai, viņa arī vēl nespēja noteikt, taču redzēja un juta: Var-jai ir grūti. Viņa pārdzīvo — fakts! Bet pārdzīvo tālab,, ka «viņš citu iemīlējis». Ko varējis iemīlēt nopietnais un labais Ivans Ivanovičs, Nataška nespēja iedomāties. Nesaprotams arī, kā gan var vairs nemīlēt tādu sirsniņu un mīlulīti kā Varja. Mokošie jautājumi mācās meitenei virsū no visām pusēm. Kā tos atrisināt? Kā atkal uzjautrināt tuvos cilvēkus? Un te vēl uzradies Platons Arte-movičs Logunovs. Kāpēc gan viņš ir nelaimīgs? Bet viņš ir tik nelaimīgs, ka «gandrīz vai jāraud», kā sacītu Nataška. To viņa uzreiz saprata no Logunova sarunas sākumā ar māti, vēlāk ar Varju. Padomju Savienības Varonis, staļingradietis, «zelta cilvēks», pēc mātes izteicieniem. Ja tas attiektos uz pašu Natašku, — viņa sapņoja nevis par sapņu princi, bet tieši par varoni, — ja viņai nākamībā piesolītu roku un sirdi tāds cilvēks kā Platons Artemovičs, vai gan viņa spētu atteikt? Bet viņš dzīvo viens pats! Spriežot pēc viņa atsevišķiem vārdiem un skatieniem, viņš iemīlējies krustmātē Varječkā. Pavaicāt par to mātei Nataška neuzdrošinās: vai gan teiks!

Un tā ari Nataška mocījās, pūlēdamās patstāvīgi atrisināt to, par ko viņa bija nesaprašanā.

Skolā runā: kolektīvs nedrīkst biedru pamest bēdās, kolektīvā visu vieglāk pārciest, personīgo nedrīkst šķirt no sabiedriskā. Nataška šīs patiesības jau ir pārbaudījusi pašas pieredzē un tagad uzskatīja par savu pienākumu uzraudzīt Varju, lai galējības gadījumā pasargatu viņu no neizlabojama soja.

12.

Meitenes pārdomas pārtrauca dīvaina cilvēka ierašanās. Augumā viņš, šķiet, bija Nataškai līdz pleciem, bet ar lielām, «pieaugušām» kājām un loti lielu, ar marles saiti pārsietu galvu. Zināms, tas bija puisēns. Noskatījusi viņu, Nataška zem puisēna svītrainās pidžamas ievēroja lielu kupri kā uz krūtīm, tā uz muguras.

Meitene tūlīt atcerējās Zlobina operācijas, šķībo Donam, Ļiļu, kas pēc septiņdesmit dienām pirmoreiz piecēlās no gultas, un savu nākamo lielisko profesiju. $o domu plūdums uzreiz pārmāca rūpes par personīgajām nedienām. Nataška piecēlās un, tīdamās pārāk platajā virsvalkā it kā segā, piegāja tuvāk . . .

Var ja veiklām rokām noņēma pārsēju no slimnieka galvas, un te Nataška ieraudzīja ko briesmīgu: zem uzacs plakstiņa vietā karājās nejēdzīgi izaudzis audu gabals, zem kura slēpās acs un gandrīz puse vaiga.

«Tādi plakstiņi droši vien bija Vijam!» Nataška nodomāja, atceroties Gogoli. Meitenei kļuva pat salti, bet viņa ieraudzīja puisēna otru aci — melnu, skaidru, bezgala skumju. Nav iespējams raudzīties tādā acī, pašai jūtoties nekaunīgi veselai. Kurš tas ir? Droši vien ne Ļe-bedis. Tā arī ir.

— Rīt, Koļa, es tevi parādīšu doktorei Firsovai! — Varja teica, apskatījusi un atkal paslēpusi zem pārsēja nejēdzīgo izaugumu, kas bija izkropļojis nabaga zēnu.

«Firsovai? Vai tiešām tā ir Aļošas māte?» Nataška it kā iedegās. Pat pie Nataškas Korobovas gultas viņai ne reizes nebija gadījies sastapties ar Aļošas māti,

— Kas puisēnam tur virs acs? — Nataška ievaicājās, kad Koļa bija izgājis.

— Koļu gandrīz nogalinājuši fašisti, kad viņam bijuši četri gadi. Fašisti viņu izsvieduši pagalmā no otrā stāva Un tā puisēns kļuvis kuprains, un viņa sejā jau otro reizi parādās audzējs. Bija aiz auss. Izgrieza. Tagad virs acs. Te nervu audi nenormāli saaug.

«Atkal fašisti!» Nataška atcerējās savu mirušo brāli un greizo Donaru.

— Kā jūtaties, biedri Ļebedi? — Varja vaicāja, pa vērsdamās pret mundri ienākušo nākamo slimnieku.

— O, uzreiz redzams, labi!

— Kas nu par labu! Esmu kļuvis it kā kraupains sivēns, — slimnieks jautri atbildēja piesmakušā čukstā.

— Paskat! — viņš novilka ar roku gar zodu, kuru no vaigiem un deguna atdalīja kāda sārta svītra. — Visa āda lobās nost.

— Tāda lobīšanās ir sīkums. Galvenais: zods nostājies savā vietā un balsene arī.

— Jā, par to es doktorei Firsovai līdz kapa malai būšu pateicīgs. Vai tas ir joks, kakls bija izrauts! Ko vien mutē ieņēmu, viss uz krūtīm izlija. Tagad varu uzelpot!

«Atkal doktore Flrsova!» Nataška ar cieņu atzīmēja. «Bet ko tad viņam krustmāte Varja ir darījusi?»

Varja noņēma apsēju no Ļebeda pieres un vaiga, un Nataška izbrīnījusies ieraudzīja, ka viena acs viņam zila, bet otra brūna.

— Vai varu palūkoties spogulī? — Ļebedis ātri ievaicājās, atskatījies uz mazgājamo izlietni.

Varja pamāja ar galvu, un viņš, piegājis pie spoguļa, sāka sevi apskatīt, redzami apmierināts. Pēkšņi viņi kustīgā seja apmulsa.

— Kāpēc tā skatās uz augšu?

Atklājās, ka pa to laiku, kamēr viņa brūnā acs raudzījās uz ārsti, zilā bija vērsta uz griestiem.

— Cik jūs jocīgs, Ļebedi! Allaž steidzaties! Es taču jums teicu, ka ielikšu pagaidu protēzi acs vietā. Vai redzat, tā arī pēc krāsas pavisam citāda. — Pieturot slimnieka plakstu, Varja ielūkojās viņam acī, nez ko tur palaboja un izņēma baltu, it kā porcelāna olīti ar gaišzilu plankumiņu izliektajā pusē, vēlreiz ielūkojās tukšajā bedrītē un kaut ko izmēroja. — Orbītas dibens padziļināts labi. Jūs tur pats neko neaiztieciet, citādi pavisam sagrozīsiet protēzi.

-— Es nekā neesmu aizskāris, goda vārds!

«Melo kā puika, acs taču uzrāvusies uz augšu!» Na-taška nodomāja. «Un runā ari kā puišelis: «Godavārds!»»

— Rit iegriezīšos veikalā un izraudzīšos to, kas jums vajadzīgs, — Varja sacīja, novietojusi porcelāna aci atpakaļ un paņēmusi jaunu pārsēju.

-— Doktor, vai nevar bez pārsēja? Man no tā, redz, šite spiež, — skaļā un piesmakušā čukstā lūdza Ļebedis.

— Nekas, vēl mazliet pacietieties, toties aiziesiet no mums tieši kā zaļoksnis.

— Bet vai stiebru tagad var nogriezt? — Ļebedis uz-rotīja pidžamas piedurkni, un Nataška ieraudzīja, ka viņam pie rokas kuļājas pieaugusi apaļa desiņa.

— Tas viņam ir Filatova stiebra atlikums, — Varja paskaidroja, ievērojusi meitenes izbrīnās pilno kustību. — Viņam uz krūtīm sašuva ādu, iztaisīja tādu kā ceļasomas rokturi, tad pieaudzēja to uz rokas, tad uz kakla. Daļu izlietoja ielāpiem, daļa palika uz rokas rezervē, — un Varja atkal vērsās pie Ļebeda: — Jūs esat karstas putras strēbējs! Atgriezt var vienmēr.

— Kā tad es pie sievas ieradīšos ar šitādu krāmu, viņa mani padzīs.

- Nepadzīs vis! Tagad viņa nevarēs vien nopriecāties par jums.

«Krustmāte Varja jokojas! Nē, nejokojas vis. Tomēr skatiens kļuvis jautrāks,» to Nataška uzreiz ievēroja. «Tātad nekas sevišķs nav noticis un varu skriet uz mājām, lai gatavotu stundas.»

Paskat, ienāca vēl kāda vecmāmiņa. Tik lieliska vecenīte, žigla, tīrīga, sirmie mati sapīti bizītēs.

— Nu, kā klājas, vecmāmiņ? — krustmāte Varja vaicā.

— Lai dievs dod jums veselību, labi!

— Vai tagad redzat ar šo aci? — Varja rāda roku ar izplestiem pirkstiem. — Cik pirkstu?

Vecmāmiņa smejas un atgaiņājas: sak, ko nu tādus niekus jautājat?

— Pieci! Ko nu: esmu jau sākusi staigāt bez pavadoņa!

Varja pasmaida unr atlaidusi večiņu, atplaukusi noraugās, kā viņa droši iet uz durvīm.

— Es viņai kataraktu noņēmu, — laimīga šai brīdī, viņa saka Nataškai. — Vai redzēji, otrā acī redzoklis ir blāvi pelēks? Tā acs vēl neredz, bet šinī viss jau pilnā kārtībā.

— Un kas Ļebedim bija?

— Frontes ievainojums. Mums šeit ir daudz ievainotu frontinieku .. . Mēs viņam ārstējam aci, bet rīkli un žokli — Larisa Petrovna Firsova, — un atkal, pieminot šo vārdu, Varjas seja kļuva tik drūma, ka Nataška nodomāja: krustmāte Varja ir greizsirdīga uz Aļošas māti!

— Vai viņa ir laba — Larisa Petrovna? — meitene vaicāja.

Varja nesaprotami attrauca:

— Jā, laba.

Spēja atmiņa uzliesmoja nevaldāmi cirtainajā Nataš-kas galvā. Kara laikā tēvs bija rakstījis no Staļingradas, ka Ivans Ivanovičs iemīlējies ķirurģē Larisā Petrovna Firsovā. Nataška daudz reižu ir lasījusi tēva vēstules un atceras tās no galvas. Tad, redz, ko Ivans Ivanovičs iemīlējis! Bet kāpēc gan «iemīlējis»? . . . Viņš taču sen mīl Larisu Petrovnu! Bet kā tad krustmāte Varja? . ..

Nataška palūkojās uz Varju, kas bija nodūrusi galvu, tieši nodūrusi, nevis noliekusi pār kādu slimības vēsturi, un maigs žēlums pārņēma meitenes sirdi. Viņa neizturēja, piegāja pie Varjas, atbrīvoja rokas no uzmestā virsvalka un cieši cieši apskāva viņu.

— Kas tev noticis? — Varja vaicāja, velti pūlēdamās apslēpt savas skumjas. — Mēs taču esam darbā, nevis mājās.

— Es zinu, — Nataška nopūtās. — Krustmāt Varja, vai viņa mīl viņu?

— Tu ... Par ko tu?

— Par Larisu Petrovnu, — Nataškas acis droši sastapa Varjas izbiedēti dusmīgo skatienu. — Ja viņa arī mīl viņu, atdodiet viņu jel viņai.

— Ak tu muļķīte! Nē, patiesi, kas tu vēl par muļķīti» Nataška! — smaidīdama ar nobālējušām lūpām, ar acīs sastingušām izbailēm izmeta Varja.

— Redz, vienmēr tā! — Nataška aizvainota atbildēja. — Tikko esi nodomājusi izteikt savus uzskatus, tūlīt: maziņā! Tūlīt: muļķīte! Bet vajag taču, lai visiem būtu labi.

— Man ir labi tikai ar Ivanu Ivanoviču. Un tu vairs nerunā tādas valodas. Mēs nerotaļājamies ar lellēm: tās var ņemt un atdot!

13.

Divas nedēļas, iekams nepieauga ādas stiebra pārstādītais gals, Prudņika roka bija piesaitēta zem krūtīm; tā viņš arī staigāja. Pašreiz Larisa atgrieza no vēdera otru stiebra kājiņu un piešuva to pie virsdegunes virs vecās brūces, kas rēgojās deguna vietā. Tā stiebrs pakāpeniski pārvietojās uz nākamo operācijas lauku. Tagad Prudņika roka bija ar marles saiti piesieta pie zoda. No malas skatoties, šķita, it kā cilvēks būtu domās nogrimi ,. seju atspiedis delnā, pielicis pie pieres milzīgu sesto pirkstu, kas izaudzis uz plaukstas pamata.

— Pēc trim nedēļām, kad stiebrs pieaugs pie virsdegunes, mēs to nogriezīsim no rokas un šo apakšējo galu piešūsim pie cieto aukslēju malas, lai vispirms izveidotu jums lūpu un virsējo žokļa sieniņu. Vai saprotams?

Prudņiks, raudzīdamies ārstes sejā, kas pa vasaru bija redzami sakritusies, piekrītoši pamāja ar galvu.

— Izveidosim lūpu, pilnīgi sagatavosim visu nosēšanās laukumu un tikai tad izveidosim jums degunu. Bet pagaidām padzīvojiet ar snuķi, — Larisa teica, vēlreiz pārbaudīdama, vai slimniekam ērti un vai apsējs nespiež.

Prudņiks gatavs uz visu. Viņš nēsās uz sejas šo desu, glabās to un trenēs ārsta uzraudzībā, lai tikai ātrāk pārklātu viņam tiķ pretīgo bedri, kas rēgojas deguna un virsējās lūpas vietā.

Tagad viņš bija atguvis dzīvesprieku un viņa nemierīgi drūmās acis kļuvušas jautrākas. Viņš redzēja, kādus lieliskus, patiešām īstus degunus Firsova veidoja viņa bēdu brāļiem. Dažiem tik labi izdevās — ja nebūtu šaurās rētas svītriņas, neviens pat neievērotu, ka deguns radīts no jauna.

Māsa aizved Prudņiku uz palātu. Larisa mazgā rokas un, sakārtojusi apģērbu, iziet operāciju nodaļas gaitenī. Tur pie galda viņu gaida palātas ārsts un slimnieks Lap-tjevs. Arī tam ir frontes ievainojums, atrauta balsene: uz kakla plats caurums, kura dibenā rēgojas pāršautā elpvada caurulīte — traheja, mazliet augstāk redzams atvērums — slīpi nogriezts barības vads. Slimnieks jau astoņus gadus ēdienu ieņem ar gumijas zondi.

Neviens un nekad vēl nav sekmīgi operējis šādus ievainojumus. Tomēr tie gadās ne vien frontē. Pirms dažām dienām atveda kasieri, ko sagriezuši bandīti, vakar atveda pusaudzi zēnu, ko gandrīz līdz nāvei sakoduši suņi, visa rīkle izrauta.

Ķirurgi bija mēģinājuši šādos gadījumos aizsegt barības vadu un balseni ar ādas strēmeli, taču strēmele kjrita iekšā, tika ierauta atvērumā. Pirms trim gadiem Larisa nolēma izveidot ieeju un balsenes stingro skeletu no līķu skrimšļiem — un veicās. Sākumā viņa savu metodi izmēģināja laboratorijā pie suņiem. Suņi izveseļojās. Šai laboratorijā Larisa arī sastapās ar Aržanovu.

Mirkli viņa atraujas no slimnieka un izliekas, it kā kaut ko meklētu uz galda. Taču viņas acu priekšā stāv cits cilvēks, vienīgais pasaulē, un raugās izbijies un priecīgs. Bet varbūt viņai tikai tā izlikās, varbūt Ivans Ivanovičs toreiz nebūt nepriecājās par sastapšanos un viņa sevi tikai mierina un apmāna ar šo jauko domu? Bet kālab?

Laptjevam patiešām ir slikti: bezpalīdzīgi nolaidis lielās rokas, viņš skaļi sēc — elpo ar saplosīto rīkli. Viņam pastāvīgi nāk klepus: siekalas ieelpojot nokļūst elpojamos ceļos. No siekalām arī pārsējs uz kakla vienmēr mitrs un āda iekaisusi.. . Par to arī jāpadomā.

Jā, ne velti Larisa mīl savu darbu: tā taču ir ciņa par normālu, cilvēcisku dzīvi. Un tā ir jaunrade: visu laiku jādomā, apvienojot skulptora iztēli, kurš rada cilvēka tēlu, ar visprecīzāko matemātisko aprēķinu. Jādomā līdz operācijai un jādomā operācijas laikā. Plastika ir īsta māksla.

Larisa apskata Laptjevu. Viņai ir daudz šādu slimnieku, kas cieš traumas smagumu no kara laikiem. Vienus viņa gatavo operācijai, citiem jau izveidojusi barības vada un balsenes sieniņas, atstājot kontrolei tikai mazu caurumiņu trahejā, trešos, kā ātrputru Ļebedi, gatavo aiziešanai no hospitāļa.

— Vai jūs jau esat kur ārstējies? — viņa ierasti vaicā slimniekam, atceroties tagad līksmo Ļebedi.

Laptjevs piespiež murskulī saburnīto marles lakatiņu pie raupji apdzijušās bedres uz kakla, taču izteikt kaut ko viņam, zināms, neizdodas, un viņš klusēdams pamāj ar galvu.

Tātad ir bijis mēģinājums. Un, palūk, arī pēdas no tā uz kakla: līdzās aizņēmušies ādas strēmeli, lai apklātu brūces caurumu. Taču šeit vienmēr ir slapjš no siekalām, droši vien iekļuvusi infekcija un nekas nav iznācis.

Larisa lūdz māsu, lai palīdz slimniekam novilkt kreklu, un atkal uzmanīgi apskata viņu, apsverot, kur varētu ņemt šai operācijai nepieciešamo trīslāpstiņu stiebru, kas līdzīgs burtam T.

— Mēs jums palīdzēsim, — viņa saka Laptjevam, — taču ņemiet vērā: būs jāārstējas gadi pusotra vai divi. $ī ir tik nopietna lieta. Atstarpes starp operācijām būs ilgstošas. No jums tiks prasīta liela izturība un neatlaidība.

Laptjevs tikai noplāta rokas: sak, ko lai dara! Astoņi bezcerību gadi! Un tagad — lūdzu, pacietīšu. Viņš uz visu gatavs. Viņš arī ir redzējis Ļebedi, pat taustījis zilganās šuvju pēdas uz viņa kakla un vairākas reizes piegājis klāt, lai paklausītos viņa pļāpāšanu. Ļebeda piesmakuši balstiņa tagad šim puisim pašam sagādāja neparastu prieku, jo viņš jau arī bija tiku tikām klusējis. Sā slimnieka prieks Laptjevam, zināms, bija saprotamāks nekā Nataškai.

— Gatavojiet viņu operācijai, — Larisa teica ārstējošam ārstam. — Izveidosim barības vada priekšējo sieniņu no gļotādas un ādas strēmeles, ko ņemsim no kakla, tur vēl var aizņemties, bet otrā posmā veidosim stiebru.

Vēl ne vienreiz vien Larisai vajadzēs izmeklēt šo slimnieku, lai sastādītu operāciju plānu, taču viņa nežēlo laiku. Viss jāņem vērā, citādi vēlāk var nokļūt strupceļā, un tad ārstēšanās laiku vajadzētu pagarināt. Ir gadījies ari tā, nav ko slēpt. Dažs sīkums ir izbojājis gandrīz visu ķirurga un slimnieka rūpīgo darbu.

Laptjevs aiziet, un viņa vietā pie galda parādās Pavels Piščikovs, kam šodien nolikta operācija. Ari fron-tinieks. Tāds pats ievainojums — rīklē. Gluži jauns, smailu degunu, izspiestiem vaigu kauliem, gaišu matu cekulu, kas saslējies stāvus gaisā. Muskuļotie pleci gluži vai pušu plēš slimnieka kreklu, lai gan augumā viņš nav liels. Stāsta, Piščikovs bijis pirmais dziesmu iesācējs pulkā, dziedājis kā lakstīgala, un pieci ordeņi viņam esot par kaujas nopelniem.

Paveļam saplosītā barības vada sieniņa jau atjaunota. Tas ir pats grūtākais. Ir precīzi jāaprēķina, līdz kādam līmenim izveidot sieniņas augstumu, lai barība nokļūtu vēderā, neiespiežoties elpvadā, un tai pašā laikā jāatstāj pieliekami plata sprauga nākamajai ieejai balsenē. Divi ļoli nepieciešami apstākļi jārada cilvēkam: iespēja elpot un uzņemt barību. Balss atjaunošana — tas pats par sevi. Pašreiz Piščikovs ne vien runāt, bet pat pīkstēt nespēj. Kas zina — vēl taču pavisam īss ir novērojumu laiks, veltīts šādiem atspirgstošiem slimniekiem, — varbūt vēlāk Piščikovam radīsies vismaz kaut kas līdzīgs bijušajam tenoram.

Larisa zina, cik pacietīgi Piščikovs mācās norīt ēdienu pēc tam, kad viņa atjaunoja barības vada sieniņu. Jāizstrādā jaunajos apstākļos rīšanas reflekss, saudzējot veidojamo balseni. Un Piščikovs cenšas, daudz un neatlaidīgi trenējoties. Taču šķidrā barība joprojām tiek aizsviesta elpvadā, radot neapturamu kāsu. Kas par nelaimi?

Kopā ar balseni bija daļēji atrautas ari uzgāmura krokas, kas rada it kā vairodziņu barības ieslīdēšanai iekšā. Operācijā Larisa piešuva jauno priekšējo barības vada sieniņu pie rīkles sienām, lai radītu ko līdzīgu šīm krokām. Atdarinot dabu, tomēr nav vis tik vienkārši nokopēt dzīvu organisma detaļu. Ai, nepavisam nav vienkārši!

Taču šeit viss izdarīts, kā vajag, un Piščikova bēdas pagaidām saistās ar viņa neprasmi rīt.

— Būs labi! — Larisa smaidot saka Piščikovam, un viņa sasprindzināti uzmanīgajā sejā, kaulainā aiz vājuma, arī paplaiksnās kas līdzīgs smaidam.

Piščikovs tic viņai, pa uzturēšanās laiku hospitālī kļuvis īsts «palātas akadēmiķis».

Larisa atceras savus sarūgtinājumus pirmo neveiksmju gadījumos. Visa metodika taču bija jārada no jauna. Slimnieki, sākdami ieņemt barību, smaka nost aiz klepus, un sākumā Larisa viņus operēja vairākas reizes, paceļot barības vada sieniņas līmeni vēl augstāk, tomēr arī tas nepalīdzēja. Neatlaidīgi novērojot operētos, ķirurģe pārliecinājās, ka visa nelaime notiek tālab, ka viņas radītā sieniņa, kam atšķirībā no dabīgās nebija skrimšļa starpslāņa, pēc norīšanas saruka un tā sašaurināja barības vada atvērumu.

Tātad neapmulstot jāiet tālāk un nākamajā posmā jāatjauno skrimslis balsenes ieejā. Larisa sāka arī barības vada sieniņā ievadīt skrimšļa plāksnīti, un tā bija jau gandrīz dabiska anatomiska iekārta.

Tātad ne velti Larisa nesen bija ieguvusi medicīnas zinātņu doktora grādu. Savas doktora disertācijas aizstāvēšanu viņa nosvinēja divatā ar Aļošu. Sofja pēkšņi bija saslimusi un neatnāca, bet ielūgt Rešetovus bez Ivana Ivanoviča un Varjas Larisai šķita neērti. Tiesa, Rešetovs bija zvanījis otrā dienā un apsveicis, taču no visai jautri tika atzīmēts ievērojamais notikums sievietes ķirurģes dzīvē! Tomēr cik labi, ka tas noticis! Un, ja Larisai nebija priecīgo ģimenes viesību, tad viņas vietā šādu vakaru ģimenes pulciņā drīz svinēs dzīves spēku atguvušais Ļebedis. Un Piščikovs arī palīksmosies savā laikā. Un cik daudz viņu vēl būs! Gan to, kuri jau izrakstījušies no hospitāļa, gan to, kuri drīzumā izies!

Jau kuro reizi savā mūžā Larisa pieiet pie operāciju galda. Māsa ieliek viņas rokā šauru skalpeli...

Novērotājam no malas ne visai patīkami noskatīties jebkuru operāciju. Un ķirurgu sarunas: vai brūces stru-tošana mitējusies, vai izdevies uz taukainās ādas izveidot veiksmīgu stiebru, vai nav sairis līķa skrimslis, kas ielikts par sieniņu jaunradītajā degunā? Tomēr no šiem ikdienišķajiem darbiem atkarājas visa slimnieka nākotne: gan mīļotās sievietes laime, gan mazo priecīgā bērnība — galvenais, labākais, kas dzīvē ir. Revolūcijas taču arī tiek izdarītas cilvēku laimes vārdā!

14.

Operācija norit ar vietējo narkozi. . . Piščikovs guļ uz galda, saņēmis pavēli «nerīt», «nekādā gadījumā nerīt».

Kad Piščikovs ieradās hospitālī, viņam nebija arī apakšējā žokļa un mēle vēlās uz āru. Larisa izveidoja viņam lūpu un zodu. Izveidoja žokli no viņa paša ribas. Tas viss jau pagātnē. Un tagad . . .

— Ja būs sāpīgi, paklauvējiet pa galdu ar labo roku. Ja ievājadzēsies kāsēt — ar kreiso, — Larisa viņam sacīja.

Un viņš guļ kā piešūts, smailo degunu paslējis pret palagu, kas aizvilkts viņa sejai priekšā, un ciešas pat tad, kad ir sāpīgi un nebūtu par ļaunu dabūt vairāk «no-vokaīniņu», lai tikai netraucētu ķirurgus sarežģītajā darbā. Labi, ka ķirurgi iemācījušies veidot tādas cilvēkiem pilnīgi nepieciešamas lietas kā degunus un zodus. Redz, pat rīkli un skrimšļa apļus tanī godam ieliks .. . Gluži aizmirsies, Piščikovs viegliņām kustina pirkstus pa galdu — domās aptausta sabiedriskā Ļebeda, atklātā puiša kaklu; ļaudis stāsta, ka Ļebedis šeit ieradies ļauns kā velns. Četrus skrimšļa plāksnīšu apļus Larisa Pet-rovna ielikusi Ļebeda jaunajā rīklē. Un cilvēks atkal brīvi elpo, smejas, runā un ēd, cik uziet.

— Dodiet novokaīnu, — Larisa saka, ievērojusi slimnieka rokas nedrošo kustību: ķirurģe jau pazīst viņa pacietību. Ļebedis te būtu spirinājies ar rokām un kājām.

Piščikovs sastingst. Bet nekas, lieku reizi novērst sāpes nav par ļaunu. Viņš cenšas atminēties, kura operācija šī viņam ir pēc skaita. Viņš ārstējas jau otro gadu. Labi, ka viss ir bez maksas: gan gulta slimnīcā, gan ēdiens, gan zāles, gan operācijas.

Piščikovs pēc profesijas ir elektromontieris. Viņš ir vientuļš: brāļasieva viņu nepieņēma pie sevis, negribēdama bērnus biedēt ar kropli, turklāt arī viņai pašai likās šķebīgi. Bet līgava negribēja pat sastapties, uzzinājusi par viņa ievainojumu. Piščikovs viņu nenosodīja: pašam drausmīgi palūkoties spogulī. Tā tikai romānos raksta, ka «pieņēmusi», ka «mīl joprojām». Dzīvē viss ir daudz nežēlīgāk un varbūt arī taisnīgāk. Ja cietis viens, kāpēc gan jācieš arī otram?

Velnišķīgi gribas nokāsēties, taču kāsēt arī «nekādā gadījumā nedrīkst».

«Varbūt paklauvēt pa galdu ar kreiso roku? Jeb varbūt pāries? Šķiet, pārgāja!» Piščikovs nodomāja un nokāsējās reizi un divas reizes ...

— Ai, ai! — pārmetoši noskanēja pār viņu Larisas Petrovnas balss. — Kā tad jūs mūs nebrīdinājāt?

Piščikovs saraujas aiz bailēm un dusmām, taču reizē jūtas apmierināts, neviļus pārliecinājies, ka operē pati doktore Firsova. Ir jau dažādi ķirurgi. Paskaties, dažam operētajam nav vis deguns, bet nez kāds bezveidīgs pielipinājums: ielāps uz ielāpa, rēta uz rētas. Tātad cilvēks ir pārcietis vairākus desmitus tieši kropļojošu operāciju. Adu ir ņēmuši no pieres un pārstādījuši uz deguna, nogriezuši arī no vaiga strēmeli uz kājiņas. Un tā sagraizījuši slimnieku, ka viņš jau vairs nav priecīgs par savu jauno degunu. Un tad vēl, paskat vien, pat galīgi iebrūk šis daudz cietušais veidojums, un jāsāk viss no gala. Tā arī Prudņikam iznācis. Un ārsti sāk no jauna, jo sakropļotam cilvēkam dzīvot grūti.

«Darbojieties, Larisa Petrovna!» Piščikovs domās vēršas pie ķirurģes. Viņš ieradis runāt domās jau kopš tā laika, kad nodunēja tās mīnas sprādziens, kura viņam nolaupīja balsi.

Un Larisa Petrovna darbojas. No skrimšļa plāksnītes, ko viņa jau pieaudzējusi pie T veidīgā ādas stiebra šķērsdaļas uz slimnieka krūtīm, viņa izveido balsenes ieeju ar elastīgām sieniņām, kas neiebrūk uz iekšu. Ķi-rurģe strādā ar aizrautību. Tagad atlicis vēl viens opera cijas posms. Pēc dažām nedēļām tiks atgriezta trešā stiebra kājiņa. To atkal izplās kā ādas strēmeli, uz tās brūces virsmas šķērsām noliks trīs plānas skrimšļa plāksnītes un ar ādas strēmeles otru pusi tā apklās, lai skrimšļu gali slietos ārā pa veidojamā laukumiņa spraugām. Tad ar šķēlumiem atsvaidzinās balsenes malas, šķēlumu padziļinājumos iegremdēs arkveidīgi izliekto skrimšļu galus, piešūs laukumiņa sānmalas, un tādējādi būs radīta redzamā priekšējā rīkles sieniņa.

Kontrolei paliks tikai mazs caurumiņš trahejā. Nedēļas trīs slimnieks staigās un gulēs bez caurules, ar plākstera apsēju. Un tikai tad, kad ķirurgs pārliecināsies, ka slimnieks pilnīgi brīvi elpo ar izveidoto balseni, caurumu trahejā aizšūs. Ja neradīsies sarežģījumi, tā nobeigsies gandrīz divus gadus ilgušais slimnieka un ķirurga darbs. Viņi taču abi divi strādā.

Pabeigusi Piščikova operāciju, Larisa iznāk no operāciju zāles. Pie galda gaitenī viņu atkal gaida. Jā, tā ir Var ja Gromova, kuru redzot Larisai vienmēr rodas spiediens krūtīs. Varja atvedusi kupraino puisēnu Koļu. Viņam atkal saauguši audi sejā. Ko tur var palīdzēt? Kā? Larisa apskata slimnieku un nosaka viņam operāciju, kuru izdarīs pati.

— Ja jūs gribat asistēt, Varvara Vasiļjevna ...

— Jā, jā!

Varja grib kļūt par oftalmoķirurģi, kas apvieno acu ārstēšanu ar acu ķirurģiju. Viņu jau ir aizrāvušas Po-ļinas Osipovnas operācijas, bet no Larisas viņa mācās tehniku un prasmi apieties ar audiem. Kas vēl vienkāršāk kā paņemt ar pinceti ādas gabaliņa maliņu, taču pierādās, ka tas rada traumu, jāņem uzreiz ar zīda diegiem turekļiem. Sīkums? Ķirurga darbā nav sīkumu, it īpaši acu ārsta darbā, kur viss balstās uz vissmalkākajām kustībām. Kā turēt instrumentu, kā to lietot? Un vai mazums vēl zina Larisa? Taču vienu viņa var nezināt.

Pat ļoti vienkārši var nezināt. Var nezināt, ka Ivans Ivanovičs mīl viņu, nevis Varju, ka Varju viņš vairs nemīl, pareizāk sakot, nekad nav mīlējis tā kā Larisu.

Visi mājas cilvēki jau to redz. Pat zaļā pusaudze Na-taška redz un dod Varjai savus padomus: «Atdodiet viņu Larisai Petrovnai.»

Viegli pateikt! Izraujiet sev sirdi un atdodiet! Varbūt tiešām izraut? Ko tā tur smeldz un smeldz bezgala!

Varja aizsūta Koļu uz palātu un iet Larisai nopakaļ uz ordinatoru istabu. Iet, stingri liekot soļus, un raugās uz baltā virsvalka akurāto jostiņu virs Larisas vēl slaidā vidukļa, raugās uz skaistajām kājām, kas apautas mazās sandalītēs, raugās, bet sirdī tik rūgta smeldze, ka tieši vai elpas sāk trūkt. Nē, ilgāk tā dzīvot nav iespējams!

Ordinatoru istabā neviena nav: visi ārsti aizņemti. Dažs palātās, dažs pārsienamā vai operāciju istabā. Vēl neatguvusies no darba, Larisa sāk staigāt pa kabinetu.

— Es dzirdēju, ka jūs saņēmusi tematu disertācijai, — viņa vēršas pie Varjas, neievērojot viņas garastāvokli.

— Saņēmu. Novokaīns glaukomas ārstēšanā, — Varja atbild piesmakušā balsī. — Mūsu profesors arī pēta no-vokaīna pielietošanu, — viņa piebilda, atceroties blokādi, kuru Berjozkinam bija izdarījis hospitāļa otoiarin-gologs.

— Viņš ir labs cilvēks, mūsu dārgais profesors! — Larisa domīgi noteica.

— Viņš jums patīk? — Varja pēkšņi ievaicājās.

— Jā.

— Bet vai jūs varētu apprecēties ar viņu? Kāpēc jūs neprecaties, Larisa Petrovna?

— Varja?!

— Es tāpat interesējos . . . Kaut gan nē — ne tāpat! Es negribu ilgāk pazemoties. Es jūtu: tas ir par ļaunu darbam, manam bērnam un visiem mums. Sakiet, — jūs mīlat Ivanu Ivanoviču?

Sarkanie lāsumi, kas bija uzliesmojuši Larisas sejā, pazuda. Bāla kā audekls viņa raugās Gromovā, nespēdama izteikt ne vārda. Tad pieiet tuvāk.

— Pieņemsim, ka es viņu mīlu ... jā, mīlu. Bet kālab par to runāt?

— Laikam vajag, ja es vaicāju! — Varja izmet, izslie-damās taisni aiz skaudrajām sāpēm, kas viņu pārņem. — Viņš arī mīl jūs .. . Bet es ... Es negribu būt kāds nevajadzīgs piedēklis viņa dzīvē!

Kā mēnessērdzīgā Varja iziet pa gaiteni, dodas lejup pa kāpnēm un kā apmāta, tāpat baltajā cepurītē un virsvalkā iziet uz ielas. Viņa soļo pa ietvi, bet uz kurieni! Kas lai zina, uz kurieni! Lūk, kad Nataškas aizbildnība būtu vajadzīga kā saukta . . .

Slaida automašīna «ZĪS», mirdzinot melno laku un zibošos stiklus, izlocījās pagriezienā, gandrīz sabraukdama Varju, taču kāds paguva viņu atraut atpakaļ, bet vēlāk paņēma zem rokas un pārveda pāri ielai. Kāds cits, panācis Varju, viņas kabatā iebāza nokritušo balto cepurīti.

Varja gāja tālāk it kā murgā, un atkal svilpa milicis, gailēja sarkanas un zaļas ielu ugunis. Signāltaurēm skanot, mašīnu pulki virzījās tieši viņai virsū, badoties ar starmešu strēlēm, un atkal kāds saķēra aiz rokas mazo sievieti baltajā virsvalkā, ar atrisušajām, smagajām matu pīnēm un melno, gandrīz zilgano acu stingo skatienu un kā rājot, kā pierunājot izveda viņu uz ietves. Varja atjēdzās nez kur piepilsētā, apstājās, gurdi apskatīja sevi un pieskārās virsvalka pogām. Bija jau vakars. Un, šķiet, sen tas bija iestājies. Zvanīja tramvaji. Nelielajā jaunajā skvēriņā pastaigājās pārīši. Arī jauniņi. .. Viņi vēl nezina, kā dzīve var iegrozīties, cik daudz bēdu var rasties no tā, ka viņi, paskat, tā staigā pašreiz, sadevušies rokās un slepus skūpstoties aiz dzīvžogiem. Krūmi jau ir gluži nodzeltējuši, to lapas birst, krīt zemē, lido, vēja dzītas, pār čuguna žogu un gulstas uz sliedēm, kas zilgani un eļļaini spīd pustumsā. Lido arī tramvajs, vienās ugunīs mirdzēdams, nolīgodamies uz sliedēm, šķind, dun, traucas, bet sliedes zib . . . Pasarg dievs, ja Mišutka nokļūtu uz tādām sliedēm! «Pasarg dievs! . . .» Tā tālajā jakutu apmetnē mēdza teikt pirmais traktorists Gavrila Sļepcovs. Jā, «pasarg dievs»! Varja stāv un truli raugās, turēdamās pie čuguna staba, kas viņai draudzīgi pasniedzis savu šauro plecu. Taču atmiņas par bērnu noskaidro viņas domas.

— Ko tad es? — Varja sev vaicā un vēl arvien ka automāts iet uz tramvaja pieturu.

Pusmūža sieviete tramvaja vagonā, palūkojusies m Varju, steidzīgi dod viņai vietu. Varja automātiski sēžas. Ciešanu izķēmota, bāla seja raudzījās pretim. Tas ir viņas pašas atspulgs loga stiklā. Uz vaiga mirdzoša svītriņa. Varja pieskārās tai ar roku, un viņas pirksti kļuva mitri. Viņai iepretim uz sola sēdēja piedzeries vīrs nonēsātā frontinieka šinelī. Viņš gulēja, ar galvu uzgūlies uz atvērtā loga palodzes. Vējš šķirstīja viņa tumšos matus. Gadus sešus vecs puisēns, vājiņš, ģērbies saplīsušā, melnā jaciņā, stāvēja līdzās, greizsirdīgi un aizsargājoši uzlicis rociņu uz tēva šineļa apkakles, otrā rokā turēdams tēva cepuri.

Varja palūkojās uz viņiem, un viņai vēl vairāk aizžņaudzās elpa.

«Jūs viņu nopeļat, bet tas ir mans tētis, un es viņu mīlu,» šķita, ar visu būtni teica šis mazais cilvēciņš.

«Vai mans dēls neskums pēc tēva?» Varja nodomāja un steidzīgi izgāja uz platformas, lai slēptu ļaudīm elsas, kas viņu smacēja.

15.

— Ej pie viņas. Viņa tevi gaida!

— Varja . . .

— Lūdzu ... Tu taču mani tagad vairs nemīli!

Varja pati neapzinās, cik ļoti viņai gribas dzirdēt dedzīgu noliegumu. Taču viņš nenoliedz, neattaisnojas, bet klusēdams noliec galvu. Un tas ir drausmīgi. Tad viņš saslienas taisni un ar redzamu piepūli saka:

— Es nespēju mānīt. Pašreiz man sirdī ir tāds tukšums!

— Ej pie viņas, un viss bus aizpildīts! Ilgāk tā nevar! Vajag ātrāk, ātrāk izlemt! Par dēlu neuztraucies! Pašreiz viņš maziņš, bet, kad izaugs, — sapratīs.

Vārdi krīt kā kausēts svins, sirdi dedzinot ar nepanesamām sāpēm.

«Mēs taču abi neesam slikti cilvēki!» Ivans Ivanovičs domā, pārvarot vēlēšanos atvieglot šīs sāpes.

Ar ko tās var atvieglot? Vārdi un skūpsti pašreiz būtu meli, lai gan vēl nekad Varjas cilvēciskais skaistums nav tik spēcīgi viņu saviļņojis. Nē, tieši tāpēc viņš arī nespēj Varju pazemot, ka negrib un nespēj pazemot pats sevi. Tomēr iet pie Larisas viņš arī nespēj. Kāpēc lai viņš ietu turp, ja visas jūtas viņā šobrīd ir mirušas? Ir tikai viena izjūta: it kā sirds lūztu aiz bēdām un žēluma. Aiziet no sievas un bērna? Neiespējami! Palikt ģimenē, kur diendienā dzīve pārvērtusies mocībās pretēji jebkuram veselam saprātam, par ļaunu darbam? Neiespējami! Pat ja Varjā savstarpējo saprašanos pārmākušas tādas kā mātes bailes viņa dēļ, tā kā tā šāda mīla un rupja aizgādnība ir neciešama.

— Es iešu pie Rešetoviem un pagaidām dzīvošu pie viņiem, — Ivans Ivanovičs teica, pārvarējis satraukumu. — Tuvākajās dienās piešķirs dzīvokli — divas istabas. Jūs ar Jeļenu Denisovnu pārbrauksiet uz turieni, es palikšu šeit.

— Kā gribi, — gurdi atbildēja galīgi izmocītā Varja.

Dīvaini, taču doma, ka Ivans Ivanovičs pašreiz neaiziet pie Larisas un netaisās kopā ar viņu pārcelties jaunajā dzīvoklī, mazliet atviegloja Varjas stāvokli. Zināms, tā labāk arī Mišutkam: šeit mājās visi viņu pazīst un sāks izprašņāt par tēvu. Bet tur neviens nekā nezinās. Lielā pilsētā pat pieaudzis cilvēks var pazust kā adata kuplā zālē.

«Olga arī gribēja vispirms pārvākties uz atsevišķu istabu,» pazibēja atmiņā. «Nu, un kas tad? Vai Ivans Ivanovičs spēja viņu aizturēt? Un kādēļ gan, ja Olga vairs nemīlēja viņu?»

Mišutka jau guļ. Jeļena Denisovna dežurē. Nataška aizgājusi pie Gaļinas Ostapovnas. Nabaga Gaļina Osta-povna, viņai jaunas bēdas: slimās sirds dēļ vajadzēja pamest darbu!

Bet vai gan slimība spēj radīt tādu smagumu sirdī kā mīļota cilvēka aiziešana? Varja sēž pie galda, atgriezuši muguru pret viru . . . Pret bijušo vīru. Viņa dzird, kā Ivans Ivanovičs saliek portfeli savus papīrus un rokrakstus, kā sakrauj kaudzītē grāmatas. Šodienai viņam vairāk nekā nevajadzēs. Bet rīt. . . Ja tikai Varja nodzīvos līdz rītam. Ja tikai viņa nenomirs aiz bēdām.

— Es aizeju, — Ivans Ivanovičs klusu teica.

Varja neatbildēja, nepavērsa galvu. Viņš pastāvēja, pats nezinādams, ko gaida. Vēlreiz palūkojās uz dēlu. Puišelis guļ, uz baltā spilvena atmetis rokas ar sažņaugtām dūrītēm. Cik jauki, cik bezrūpīgi viņš guļ! Ivanam Ivanovičam aizžņaudzas kakls. Elpa kļūst aizsmakusi. Vēl brīdi, un viņam nebūs spēka aiziet.

— Ko tad tu gaidi? — nepavēršoties Varja salti vaicā.

— Rīt Jeļena Denisovna aiznesīs tev tavas mantas.

— Jā? Mantas ... — Ivans Ivanovičs pēkšņi pasmaidīja.

Pasmaida arī uz nāvi notiesātais, ja tiesas spriedums viņam šķiet aplamība. Viņš var pat iesmieties, lai gan viņa smiekli uzdvesīs visiem klātesošajiem saltumu. Smējusies taču reiz sieviete, izlaista no drausmīgās Os-vencimas, kur fašisti iznīcinājuši vairāk nekā četrus miljonus cilvēku. Iznākusi no šās nometnes pēc divi gadi ilga ieslodzījuma, sieviete uz ielas skatījusies uz bēru gājienu un smējusies. Viņa ar pūlēm atturējusies no skaļiem smiekliem.

— Kālab jums jautri? — jautājis kāds no nelaiķa pavadītājiem.

— Ārprātīgā, — cits noteicis.

— Nē, es smejos tālab, — sieviete viņiem atbildējusi,

— ka pārāk daudz ceremoniju saistīts ar viena cilvēka nāvi. Tik daudz ziedu, mūzika, ļaužu pulks, visiem skumjas sejas, bet šķirstā . .. pele. Kas ir pele? Tas pats, kas cilvēks hitleriešu nāves nometnē.

Sieviete ar melnu numuru,, kas uz mūžu iededzināts rokā, bija zaudējusi normālu priekšstatu par dzīvi. Viņa skatījās uz bēru gājienu un smējās. Tādi pārdzīvojumi neaizmirstas tik drīz. Necilvēciskas ciešanas izsit no dzīves sliedēm.

Ivans Ivanovičs arī pašreiz izsists no sliedēm. Viņš stāv uz savas atkal izpostītās ligzdas sliekšņa, noraugās uz dēlu, kuru atstāj, un smaida. Kālab? Jā, mantas, Varja teica. Kas ir nožēlojamās mantas, salīdzinot ar to, ko viņš atkal bija zaudējis?

— Mantas? Jā, jā, jā, mantas! — viņš atkārto un, piespiežot pie krūtīm grāmatas, joprojām smaidīdams, dodas uz izeju.

«Viņš ir jucis!» nodomāja kaimiņiene Dusja, kas bija dzirdējusi Aržanova sarunu ar sievu, un ar izbaiļu pilnu steigu atvēra viņam durvis. «Nevar būt, ka viņš būtu kļuvis tik priecīgs!»

Varja nekā no tā nemanīja. Taču, tikko uz kāpnēm noklusa pazīstamo soļu dima, tikko lejā Rešetovu dzīvoklī aizsitās durvis, viņa pielēca kājās un sāka skraidīt pa istabu, gatava skriet viņam pakaļ, raudāt, pierunāt un lūgt piedošanu. Par ko? Kaut vai par to, ka tik ilgu laiku mocījusi Ivanu Ivanoviču. Patiešām, kā viņa varēja tik nežēlīgi runāt ar viņu?! Viņa nebija saudzējusi ne vīra patmīlību, ne mieru, kas viņam tik skopi dots. Vai tā nebija bijusi iedomība no viņas puses? Vai viņa ar objektīvas kritikas ieganstu nebija aizstāvējusi pati savas egoistiskās intereses? Pašreiz Varjai viss rādījās gluži citādā gaismā. Ikvienam cilvēkam ir tiesības būt laimīgam. Bet ko viņa bija darījusi ar Ivanu Ivanoviču? Kā viņa bija pateikusies par to, ka vīrs bija viņu mācījis un palīdzējis augt? Droši vien ne tikai mīla bija viņu spiedusi panest nekautrīgo iejaukšanos viņa spraigajos jaunrades meklējumos. Šķiet, viņā mīt dārznieka jūtas, kurš apsargā paša izaudzētu kociņu, cienīdams tajā arī savu cildeno darbu.

«Kā gan es tā?!» Varja nodomāja. «Bet tagad jau neko vairs nevar līdzēt. Raug, viņa pidžama . . . Rīt tās vairs šeit nebūs, un nekas nepaliks, kas atgādinātu par viņu. Pat Mišutka nav viņam līdzīgs .. . Vai mēs pāriesim uz citu dzīvokli vai šeit paliksim . .. vai tas ir galvenais? Ne tur, ne šeit viņš nebūs ar mums, un briesmīgāks nekas nevar būt!»

— Bērniņ manu! — no sliekšņa atskanēja gluži kā mātes siltā balss.

Varja nodrebēja un gandrīz izmeta no rokām vīrieša blūzi no bieza, svītraina zīda, kuru lūrēja rokas it ka mīļu radību.

— Palūk, droši vien viņam tūlīt būs vajadzīga ... — Var ja ar nodomu sausi izmeta, pasniegdama pidžamu Gaļinai Ostapovnai un tā atraidot jebkuru mēģinājumu izteikt līdzjūtību.

Šī sieviete taču tikko bija redzējusi Ivanu Ivanoviču un bija nevis kauninājusi, padzinusi viņu no sava dzīvokļa un atvedusi atpakaļ, bet nākusi mierināt viņa pamesto sievu.

— Kas tad noticis? — Gaļina Ostapovna taujāja.

— Mēs nolēmām šķirties, — Varja atbildēja gandrīz moži. — Ja jau mēs nesaprotam viens otru ... Ja dzīve nevedas, kāpēc vilkt garumā? Nevajag! Nekā nesakiet! — Varja pēkšņi iekliedzās ar asarām balsī. — Ja jau mēs ... Ja jau tā . . . Tad neviens nesamierinās!

16.

— Izdzeriet kaut tasīti kafijas! Nedrīkst taču tā izturēties pret sevi! — Gaļina Ostapovna dusmīgi teica otrā dienā pie agrā brokasta.

— Pateicos, pašlaik it nekas nelien iekšā. — Ivans Ivanovičs krampjaini nožāvājās un cieši noberzēja seju plaukstās: viņš nebija izgulējies, viņu kratīja drudzis. — Neraizējieties, mums tur ir bufete .. .

— Zinu, ka jums tur bufete. Būtu tikai kāds jūs abus ar Grišu uz turieni aizvedis!

— Nekas. Toties šodien mūs padzirdinās! — Rešetovs drūmi pajokoja, līdz sirds dziļumiem noskumis par nesaskaņām biedra ģimenē. — Komisijas locekļi nolēmuši šodien parunāt ar mums. Redzams, katrs no viņiem izteiks savas domas, pirms sniegs vispārējo lēmumu. Ja jau krupis jārij, tad labāk to norīt ātrāk!

«Mišutka katrā ziņā pieķertos šim domugraudam,» Ivans Ivanovičs nodomāja, un viņam šķita gluži nedabiski, ka viņš dzīvos šķirts no sava mazā nerātņa. Kā tas iespējams? Tik daudz gadu viņš gaidījis bērnu, sapņojis par viņu, siltu, nemierīgu, mīļu. Un viņš piedzima, raudāja, smējās, tipināja mazajām kājiņām pa istabu,, visu gribēja zināt, un pēkšņi iznāk, ka viņu var paņemt un aizvest no tēva, lai cik labs un rūpīgs tas būtu. Mātes tiesības? Jā, svētās tiesības: bērnu uz pusēm nevar pārdalīt. Bet kāpēc gan man jāsagrauj sava pieķeršanās viņam?

— Prohors Frolovičs līdz šim laikam nav gājis atvaļinājumā — pats grib dzirdēt, ko par viņu teiks komisijā, — Rešetovs sacīja, ar šiem vārdiem apraudams Ivana Ivanoviča domas.

— Nu, droši vien slavas dziesmas jau viņam nedziedās!

— Viņš to arī negaida, taču mitējies gausties un pat kļuvis nikns; ja viņš agrāk mums palīdzēja tāpat vien aiz mīlestības pret mākslu visu ko sadabūt, tad tagad kļuvis par mūsu pārliecinātu piekritēju.

«Paskat, pat Pro Fro!» Ivans Ivanovičs domās pārmeta Varjai.

Sanāksmē Gridņeva kabinetā bija salasījies daudz cilvēku. Gridņevs bija valdonīgi mierīgs, bet galvenā ārste Kruglova manāmi nervozēja un te pēc sieviešu parašas sakārtoja vilnas galdsegu, te ātri slaucīja pensneju, te tvēra pie krūšu kabatas, taustīdama, vai pildspalva ir savā vietā. Profesores Kruglovas satraukums neviļus pielipa arī Rešetovam, kuram jau tāpat šodien bija nervi saspīlēti, un arī Ivanam Ivanovičam ar viņa iekšējo drudzi. Tikai Pro Fic patiešām bija noskaņots kaujinieciski un ar zaļajām ačelēm noraudzījās sevišķi dzēlīgi. Viņa seja kļuva moža, kad kabinetā ienāca Sofja Venjaminovna, un tas nepaslīdēja garām pat izklaidīgajam Ivana Ivanoviča skatienam.

«Iemīlējies!» Ivans Ivanovičs atzīmēja pārsteigts un nez kāpēc apjucis. «Skat, kas par Vitaminovnu! Tad viņa ir Pro Fro savervējusi uz mūsu pusi! Bet, jāsaka, pati viņa izturas pasausi. Nekas tev še neiznāks, Prohor Frolovič!»

Pirmais no komisijas locekļiem savus uzskatus par stāvokli Gridņeva klīnikā izteica profesors Lanskojs.

Paknaibīdāms pīles deguna platās nāss malu, viņš iznīcinošā mierā apstiprināja visus Tartakovskas pamatojumus par Rešelova aizraušanos ar «metālisko» metodi, pa ceļam sadeva sutu Prohoram Frolovičam, atzina par pamatotu Ščetinkinas žēlošanos par ārstes Šēferes rupjību un ilgi un pamatīgi kritizēja Ivana Ivanoviča darbu. Viņš neatzina Ivanu Ivanoviču par vainīgu pie to bērnu nāves, kuru vecāki bija žēlojušies ministrijā, kaut arī piezīmēja, ka tā esot prokuratūras darīšana. Viņš nespēja noliegt Gridņeva klīnikas ieguldījumu vispārējā sirds ķirurģijas attīstībā Savienībā, toties izvirzīja tēzi, kas Ivanam Ivanovičam bija jau pazīstama no Varjas vārdiem, ka «šeit ir ķirurgs, bet nav klīnikas».

— Jūs esat pārāk pašpārliecināts, kolēģi, un veltīgi izšķiežat savus spēkus, — Lanskojs teica sulīgā baritonā, izvairīgi paraudzīdamies uz Aržanovu, it kā gribētu atvairīt jebkuras simpātijās un antipātijas, kas neizbēgami rodas tiešā cilvēku satiksmē. — Man šķiet, ka ķirurgam, kas pārvalda sirds operāciju tehniku, tanīs arī jākoncentrē visa sava zinātniskā degsme. Medicīna nedrīkst būt bezidejiska. Eklektisms vispār runā pretī padomju zinātnieka pasaules uzskatam. Iedzimtas sirds slimības, krūšu dobuma operācijas, bet kāds sakars šeit ar neiroķirurģiju? Tāpēc arī pašā klīniskajā slimnieka pētīšanā un viņa pareizā kopšanā pēc operācijas zudusi mērķtiecība un sistemātiskums.

— Mums taču nav specializēta klīnika, — Ivans Iva-novičs nenovaldījās. — «Ātrā palīdzība» piesūta mums slimniekus tieši no ielas.

— «Ātrā palīdzība» pati par sevi, bet jums taču ir slimnieki, kas ievietoti speciālai neiroķirurģiskai ārstēšanai.

«Nataša,» Ivanam Ivanovičam pazibēja galvā. «Jā, Lanskojs rūpējas tikai par paša labklājību. Ja viņš mani nepatiesi nosodīs, viņam taču neviens to nepārmetīs, bet, ja viņš noklusēs un mani vēlāk sauks pie atbildības . . . Redz, no kā viņš bīstas! Un citi?» Ivans Ivano-vičs palūkojās uz pārējiem komisijas locekļiem.

Tarasovs sēdēja, rotaļādamies ar nez kādu papīriņu, un it kā nemaz neklausījās Lanskoja uzstāšanos, viņa slimīgās sejas izteiksme bija tāla un vienaldzīga. Turpretī Zjabļikovs klausījās uzmanīgi, izriezis krūtis un masīvo zodu, tomēr pēc viņa cienīgi iespaidīgā izskata arī nebija iespējams nekā uzminēt.

«Viņš apzinās savu vērtību, bestija, bet uz mums gatavs uzspļaut!» Ivans Ivanovičs sašutis nāca pie slēdziena un novērsās, paguvis ievērot, ka Kruglova sīkiem burtiņiem pieraksta nez ko bloknotā, acīm redzot, pārstāvja dzēlīgās piezīmes.

Zjabļikova izteiktie uzskati apgrieza visu otrādi Ivana Ivanoviča sirdī. Šis plecīgais monuments, šis «bestija, kas apzinās savu vērtību», gluži negaidot ļoti augsti novērtēja arī Gridņeva klīnikas ķirurgu darbu.

— Kad es skatījos Rešetova operāciju, šo gadījumu ar vagona vadītāju . .. tad nodomāju: jebkurā klīnikā, tai skaitā arī pie Tartakovskas, viņam kāju nogrieztu, — Zjabļikovs pārliecināti sacīja. — Ko tur runāt par kaulu smadzeņu līdzdalību asinsradīšanā! Mēs visi zinām, cik milzīgas ir kompensācijas iespējas cilvēka organismā. Man bija kāds slimnieks, bērnībā operēts sakarā ar liesas pārrāvumu. Liesa viņam izgriezta, bet viņš izaudzis par īstu spēkavīru un pēc manas operācijas (viņam bija grūts vēdera dobuma ievainojums) dzīvo sveiks un vesels vēl šobaltdien. Še jums asinsradīšana! Tieši otrādi, es kā ķirurgs un kā zinātnieks — šķiet, man ir zināmas tiesības tā saukties, — no sirds apsveicu Rešetova cīņu par veselu cilvēku. Vai ārste Šēfere ir bijusi rupja pret Ščetinkinu? Nudien, tā ir epizode, kas nav vērta, ka to izskata speciāla komisija. Vai biedre Šēfere ir laba ārste, tas ir cits jautājums. Manuprāt, viņa ir laba ārste. Bet rupjība? Arī par mani ir žēlojušies, ka es rupji izturoties. Un kas gan? Vēža slimnieks, kuru es izglābu no nāves un kurš pēc manas iejaukšanās dzīvo zaļas dienas jau astoto gadu. Redz, atbildību vajadzētu prasīt no šādiem sūdzētājiem, nevis no mums, grēcīgajiem.

«Vai tu re! Ko gan viņš teiks par mani!» Ivans Ivanovičs klusībā izsaucās, priecādamies par Rešetovu. «Vai tiešām uzklups ar brāzienu?»

Taču Zjabļikovs nesāka vis viņam «klupt virsū», bet, gluži otrādi, apstrīdēja Lanskoja kritiku.

— Ko nozīmē «prokuratūras jautājums»? Ja par ikvienu nāves gadījumu uz operāciju galda mēs sāksim ķirurgus vilkt pie prokurora, tad viņi mitēsies operēt slimniekus, par kuriem jau iepriekš zināms, ka tie lemti bojā ejai. Ķirurgi teiks: mirstiet vien nost lēnītiņām, bet mēs mierīgi pavērosim no malas, izmeklēsim, vilksim garumā, kamēr jūs atpestīsiet mūs no jebkuras atbildības. Slimnieka nāve uz operāciju galda ir bēdīga, tomēr ne krimināla lieta. Kad mēs bijām klāt pie Aržanova operācijas sakarā ar kaļķu bruņās iekalto sirdi... Vai atceraties, kādā stāvoklī bija slimniece Polozova? — s Zjabļikovs vērsās pie Tarasova, un pārsteigtais Ivans Ivanovičs ieraudzīja, cik moža kļuva un kā pat * atplauka arodbiedrības pārstāvja seja. — Slimniece bija vārda tiešā nozīmē jau viņsaulē, un, godīgi runājot, es personīgi neuzņemtos viņu operēt. Un mūsu klātbūtnē, mums redzot, tika paveikts brīnums, nevis mistisks brīnums, bet cilvēka radīts, zinātnes spēka apdvests, brīnums, ko apgaroja mīlestība uz tuvāko. Aržanovs pārvalda ārstniecības zinātni un mīl tos, kurus ārstē, citādi neviens viņu nepiespiestu tā riskēt, liekot uz spēles gan paša veselību, gan ķirurga godu. Viņš taču bieži operē jau mirstošos. Tāpēc arī mirstības procents viņam samērā augsts. Tomēr, kad paraugāmies uz tiem, kas atveseļojas, tie no vienas vietas ir nesenie nāvinieki, līdzīgi Polozovai, kurus Aržanovs uzcēlis no miroņiem.

Ivans Ivanovičs klausījās . .. Taču ne lepnumu un ne prieku viņā modināja šī augstā atzinība par viņa ķirurga meistarību. Gluži otrādi, bija brīdis, kad viņam aiz smagā satraukuma gandrīz sariesās asaras: Lidočka taču nomira un Saveļjevs arī, un Natašai Korobovai viņš vēl nav spējis palīdzēt. Zināms, viņš nav kriminālnoziedznieks! Nav ļaundaris. Viss tika darīts, lai palīdzētu, lai dzīvotu tie, kas labprātīgi vai nelabprātīgi kā maziņie bērni gūlās uz viņa galda. Un tomēr, ja dažus no viņiem aiznesa mirušus, tacl šo vainu viņš pats sev nekad nepiedos.

— Turpretim kas attiecas uz «eklektiku», tad tas saprotams, — Zjabļikovs runāja tālāk, — mēs zinām, ka pagātnē Aržanovs sekmīgi strādājis neiroķirurģijā un to kā pirmo mīlestību nespēj aizmirst. Nākotnē viņam tomēr būs jāizvēlas sava darba galīgais virziens, jo uz profesora Gridņeva klīnikas bāzes tiks organizēts Krūšu ķirurģijas institūts. Šo jautājumu izlems tuvākajās dienās, un jau šogad liks pamatus institūta celtnei šeit pat līdzās Kalugas ielā. Tad mēs arī pavaicāsim cienījamam Ivanam Ivanovičam, — Zjabļikovs pakļauto ķirurgu pirmoreiz nosauca vārdā un tēva vārdā, — pavaicāsim, uz ko viņu tomēr vairāk velk: uz neiroķirurgiem vai uz sirds slimību ārstiem? Nu? Kā būs?

— Nu, to jau . . . redzēsim vēlāk, — mulsi pasmaidīdams, sajaucis jau tāpat spurainos matus, atbildēja Ivans Ivanovičs.

17.

— Jauka ziema turas! — Varja skumji teica, pieiedama pie loga ar Mišutku uz rokām.

—” Kur tad tā turas? — puisēns vaicāja, traukdamies ātrāk nostāties uz palodzes. — Parādi, kur tā turas!

-- Kas?

— Ziema.

— Nu redzi: viss balts, salts, un sniegs krīt . . . Kas par lielu sniegu! Tā ir ziema.

— Tātad ziema krīt?

Varja neatbildēja: viņa pati it kā sastinga, apskāvusi dēlēnu un nelaizdama viņu pie rūts. Drūma un bāla viņa raudzījās uz namu jumtiem un uz slīpi lidojošo sniegu. Dzīvoklis bija devītajā stāvā kādā no jaunajām mājām, kas pacēlušās Maskavas Dienvidrietumu rajonā, Čerjo-muškos. No šejienes, no augstuma, pavērās dižena ainava: zilgajā, sniega bālganās dūmakas aizmiglotajā dziļumā milzīgi nami, taisni ielu kanāli, nosniguši milzeņi celtņi. Aug un aug jaunceltnes. Vakarā tur lejā vesela uguņu jūra. Skaisti, tomēr ne līksmi: ziema it kā ienākusi arī Varjas sirdī. Tur bija stingi, salti, tukši. Varja pirmoreiz ar tādu spēku izjuta savus gadus: trīsdesmit četri gadi. Tātad jaunība beigusies.

— Augstu vīta ligzdiņa! — pārbraucot uz jauno mītni, izsaucās Jeļena Denisovna, kurai ļoti iepatikās šeit. — Čerjomuški! Arī nosaukums tik mīlīgs!

Tagad viņai ai Natašku ir atsevišķa istaba. Uz leju ar liftu, uz augšu ar liftu. Un kas par virtuvi! Gāzes plīts kā rotaļlieta. Atkritumu novadītājs. Dienu un nakti krānos karsts ūdens. Vannas istabā visapkārt baltas flīzes. Viss mirdz spodrumā, viss jauns. Un uz darbu tuvāk nekā no Ļeņingradas šosejas. Arī skola Nataškai līdzās. Veikali šai pašā mājā, pat kino kaimiņos.

— Cik jauki! — Jeļena Denisovna atkal un atkal atkārto.

Tomēr Varja jūt, cik daudz rūgtuma piejaukts pie Jer jenas Denisovnas prieka: mīļais Ivans Ivanovičs atkal palicis izjauktā ligzdā. Turas jau braši Hižņaka un cenšas uzmundrināt Varju. Viņa nekā nežēlo!u tuvu cilvēku laimei, bet kā un ar ko šeit var palīdzēt?! Ja Olga nc: būtu aizgājusi no Ivana Ivanoviča, viss būtu jaukāks par jauku. Varjeņka tad būtu izgājusi pie Platona. Abās ģimenēs būtu radušies bērniņi. Bet izlietu ūdeni vairs nevar sasmelt.

Mišutka, tikko viņi ievācās jaunajā dzīvoklī, uzreiz apķērās, ka nav tēva: meklēja viņu, gaidīja, činkstēja, plosot sirdi abām sievietēm, un Nataška arī nervozēja, pūlēdamās uzjautrināt puisēnu. Visai drūma pārcelšanās uz jauno mītni! Ir izejamā'diena, Mišutka nav dārziņā, bet mājās, un atkal tā pati dziesma:

— Kur tētis?

— Krustmāt Varječka, es ar viņu iešu pastaigāties. Pavizināšu ar ragutiņām, — Nataška teica, ienākot istabā.

Viņa ir ģērbusies glītā flaneja mājas ģērbā ar brūnām un gaišzilām rūtiņām, brūnos zābaciņos ar kažokādas atlokiem, taču nevis ar kaučuka — kaučuks nav pa kabatai Jeļenai Denisovnai, — bet ar nez kādas mikropo-rainās gumijas zoli. Šī strupdegune ar zilajām acīm kļūst jau gluži pieaugusi.

— Cik daudz bērneļu tur pagalmā! — viņa dziedoši pavēstī Mišutkam, savaldzinādama puišeli un aizvezdama uz priekšnamu apģērbties.

Viņus pavadījusi, Varja uzreiz nožēloja, ka atlaidusi dēlēnu: Jeļena Denisovna dežurē, un vienai pašai dzīvoklī tik neiedomājami skumji. Daudz vieglāk ir darbā, kaut gan tur jāsastopas ar Larisu Firsovu. Tiekoties abas tagad iecirtīgi klusē par personīgo dzīvi. Vai Larisa zina par Varjas un vīra šķiršanos? Vai viņa satiekas ar Ivanu Ivanoviču? Saruna par to pašreiz nav Varjai pa spēkam, un viņa necenšas uzzināt patiesību. Viņas runā tikai par darbu, par. slimniekiem, par ārstēšanas pasākumiem ...

Var ja novāc no galda traukus, sadabū no grāmatplaukta grāmatas un mapi ar piezīmēm par glaukomas ārstēšanu. Vēl bezgala plašs darba lauks ir ar šo glaukomu. Pagaidām arī Varjai darbs maz virzās uz priekšu. Viņas slimniekam Berjozkinam bija kļuvis mazliet labāk, bet pirms dažām dienām stāvoklis atkal pasliktinājies. Kaut raudi, kaut met visu pie malas! Var ja bija pie profesores Ščerbakovas, tā viņu sarāja par gribas spēka trūkumu, deva padomu, kā rīkoties tālāk ar slimnieku, un izmeklēja viņu pati, un atkal Varja palika viena ar savām grūtībām. Glaukoma ir spēcīgs pretinieks un ne tikai tādam zaļam ārstam vien, kāda jūtas Varja!

Sarunājoties ar Ščerbakovu, Varja saprata, ka arī viņai ir savas grūtības un rūpes, kas profesores jauko, agrāk tik iejūtīgo seju vērtušas it kā atsalušu. Bet var būt Varjai tikai tā izlikās. Vēl nesen viss viņas sirdī dziedāja, tagad turpretim visur šķietas salta vienaldzība. Jeb vai viņa ik uz soļa izjūt savu sirds tukšumu? Redz, viņa sēž pie galda, taču nelasa, bet, pārdomu apņemta, raugās un raugās logā, aiz kura virpuļo sniegs. Vajadzētu aizbraukt uz ziemeļiem, uz mīļo, tuvo pusi!

— Tā nedrīkst! Jāstrādā! — viņa sevi mudina, tomēr nav spēka nokratīt smago stingumu.

Zvans pie ieejas durvīm piespiež viņu atjēgties. Varja ātri pieceļas. Skubina doma par neiespējamo: ja nu tas ir Ivans Ivanovičs! Un ne vien pie Mišutkas . .. Viņa pati bija pieprasījusi, lai viņš pagaidām netraucē bērnu un neiegriežas pie viņiem, bet ja nu Ivans Ivanovičs nav klausījis . ..

Varja steidzīgi atver durvis, taču viņas roka gļēvi nolaižas un acumirklīgais saviļņojums dziest. Marinka Zlobina.

Meitene ienāk. Sniegpārsliņas kūst uz viņas pieres, uz adītās vilnas cepurītes, uz vienkāršā mēteļa kažokādas apkaklītes. No viņas tā vien vēdī ziema. Šaurā roka nosalusi plānajā cimdā. Rokas spiediens spēcīgs.

— Vai Nataša mājās?

— Viņa ir pagalmā, ar Mišutku ...

— Kā tad es viņus neredzēju! Kā ar mātes veselību? Slikti. Viņa ir kļuvusi tik vājiņa. — Marina pēkšņi pasmaida. — Tētis tagad mājās! — viņa steidzīgi stāsta, cenzdamās paskaidrot šo smaidu nevietā un sadrūmusi piebilst: — Varbūt tas nav labi no manas puses, bet es esmu apmierināta, ka māte saslimusi. Tagad viņa ir rāma, un es viņu tādu atkal mīlu.

Marina aiziet. Cik ātri viņa noskrien pa kāpnēm! Redz, ko nozīmē jaunība! Nabaga Marina: viņa tikai tagad sāk justies par bērnu. Varjai kļūst vēl smagāk: Zlobins atgriezies pie slimās sievas, jo mīl viņu. «Tik rāma,» Varja atcerējās Marinas vārdus un pasmīnēja: nomierināsi gan tu Raječku ar slimību! Bēdu dienas — kopt tādus slimniekus: ar savām kaprīzēm un augstprātīgo nicību viņi noved līdz asarām, līdz izmisumam.

Varjai pēkšņi arī iegribējās saslimt. Kaut viņa arī būtu tuvu nāvei. Tad Ivans Ivanovičs atsteigtos pie viņas ... Kā viņš Staļingradā dežurēja pie viņas! Taču, ja nebūtu bijis Zlobina spēks un vīrišķība, viņa būtu pavisam aprakta blindāžā.

«Nu, un ļoti žēl, ka neapraka! Un Mišutkas tad arī nebūtu,» paplaiksnīja skumja doma un negaidot sapurināja Varju. «Ak mūžs, kā esmu izlaidusies! Vai tiešām atkal gribu, lai viņš mani pažēlotu?»

18.

Ņiprā smaildegune Dusja labprāt uzņēmās Ivana Iva-noviča saimnieces pienākumus.

— Es maksāšu jums par to rubļus četrsimt mēnesī, — Ivans Ivanovičs sacīja, uzreiz cenzdamies radīt skaidrību viņu attieksmēs. -- Izdevumus par uzturu jūs pati noteiksiet.

— Nu saprotams, — Dusja atbildēja. — Priekš sevis

jau ikviens cenšas iekārtoties vienkāršāk, lai būtu mazāk rūpju. Ari jums nesolu pusdienas ar trim ēdieniem: man taču nav laika! Pagaidām iztiksiet, bet vēlāk jau redzēsim.

Kas būs vēlāk, Dus ja neteica, tomēr viņa nepieļāva domu, ka Aržanovs ilgi dzīvotu salmu atraitņa stāvoklī. Ja vīrietis šķiroties gatavs atdot pat jauno dzīvokli, tas nozīmē, ka viņam ārkārtīgi vajag tikt vaļā no ģimenes. Cilvēku augstsirdībai Dusja ne visai ticēja.

— Vīrietim vienmēr ir vieglāk nodibināt ģimeni, bet tagad, pēc kara, it sevišķi, — sastopoties viņa teica Re-šetova sievai. — Un kā viņi izlutuši! Ikviena veca vīze grasās pieglaimoties jauniņai.

— Ne jau visi tādi! — Gaļina Ostapovna iebilda, sašutusi par negaidīto pavērsienu sarunā par Aržanovu ģimeni. — Kāds šeit sakars ar Ivanu Ivanoviču? Viņš nav izlutis, un līdz vecai vīzei viņam tālu. Cilvēkam četrdesmit astoņi gadi, viņš ir gudrs, veselīgs, skaists! ...

— Es ne par viņu, bet vispār, — Dusja nopietni noteica, no sirds apbēdināta par labo kaimiņu šķiršanos. — Tieši niknums par vīrišķiem pārņem. Vakar viens uz ielas mani nosauca par pusmūža sievieti. Kaut pats bijis jauns . .. Tīrais sarukušais murķelis! Es saku, teiciet to, vectētiņ, savai vecmāmiņai!

«Paskat, sieviešu loģika!» Gaļina Ostapovna skumji nodomāja. «Kāds aizvainojis — un jau gatavs plašs vispārinājums. Lai gan tiesa: no kurienes viņš to grābis, to pusmūža sievieti?»

Rešetovu dzīvoklī pēdējā laikā nekas nebija mainījies, tomēr Gaļinai Ostapovnai šķita, ka iezagusies tukšuma noskaņa: Nataška iegriezās reti, Mišutka pavisam nerādījās. Bērnu prombūtni sāpīgi izjuta arī Rešetovs, taču klusēja. Viņš zināja, ka tagad viņa sievai ir radies jauns maršruts: uz Čerjomuškiem.

Domīgi nopūzdamās, Gaļina Ostapovna izklāja uz galda burtnīcas un vārdnīcas (viņa veica tulkojumu vīra doktora disertācijas vajadzībām), bet, tikko bija iekārtojusies ar grāmatu, pie ieejas durvīm atskanēja zvans.

«Nataška!» Gaļina Ostapovna steidzīgi piecēlās, Dīdāmās lielajā lakatā, kas viņai bija uzmests uz ceļiem.

Kāpņu laukumiņā stāvēja Aļoša Firsovs ādas mētelī ar brūnas cigeikas apkakli un tādā pašā ausainā cepurē.

— Nāc iekšā, draudziņ! — Gaļina Ostapovna priecīgi teica, uzreiz pazinusi savu vasaras viesi. — Kāds tu uzposies, tevi ne pazīt nevar.

Aļoša nelika sevi lūgties un ienāca, mazliet kautrēdamies. Viņš nespēja saprast, kur nozudušas viņa paziņas: Nataška un Jeļena Denisovna; viņš bija gaidījis uz ielas, bija dežurējis palātā pie Natašas Korobovas. Kā ūdenī iekritušas! Pati Nataša Korobova pašreiz nekā nespēja viņam pastāstīt, un citus iztaujāt viņš neuzdrošinājās, bet jaunās sibīrietes nozušana viņam jau nebija vienaldzīga . ..

— Novelc mēteli! — Gaļina Ostapovna aicināja un pasniedzās, lai palīdzētu Aļošam. — Māmiņa tevi lutina! Grezni ģērbj .. .

— Ko jūs! Es pats! — Aļoša atsaucās zēniski lūstošā balsī un apmulsa. — Tas ir, es pats noģērbšos. Bet mētelis.. . Ziniet, tas ir ļoti ērts un praktisks mētelis. To var arī rudeni nēsāt un pat vasaru. Re, paskatieties, — Aļoša ar slaidajiem pirkstiem atpogāja ādas apkakli, viens, divi — atpogāja arī baikas oderi. No tā, cik veikli Aļoša demonstrēja savu jauno apģērba gabalu un kā pirms novietošanas uz pakaramā pārlaida plaukstu pār siltās apkakles izliekumu, Gaļina Ostapovna uzreiz redzēja, cik daudz prieka puisēnam sagādājusi šā jaunā mēteļa iegāde. Un atkal viņas labo, brūno acu skatiens satumsa. Vai gan viņa un Grigorijs Gerasimovičs nelutināja savus bērnus? . ..

— Tūlīt pagatavošu kafiju. Ar svaigām bulciņām.

— Nerūpējieties, Gaļina Ostapovna!

— Un tu neesi aizmirsis, kā mani sauc!

— Zināms, ne! Nataša vienmēr baidījās pārnākt vēlu mājās.

— Ak tā! Tad jau saprotams!

Kafija bija drīz vien gatava. Bulciņas bija brīnum garšīgas, taču viesis sēdēja nemierīgi, gluži kā uz adatām, ieklausīdamies katrā čaboņā uz kāpnēm.

— Ko tu gaidi? — Gaļina Ostapovna ievaicājas.

«Vai tikai šeit nav nolikta satikšanās ar Natašku!» mīļi pasmīnēdama, viņa nodomāja.

— Nekas, es tāpat vien ... — Tase Aļošas rokā neveikli sašūpojās uz apakštasītes, un kafija uzšļakstījās uz galdauta. — Atvainojiet, lūdzu, — apaļā, zēniskā seja notvīka sārtumā. — Es šodien tā kā neesmu īstā omā. Panervozēju, ziniet, stundā .. .

Viņš uzlika papīra salvetīti uz slapjā kafijas traipa, melnās acis raudzījās vainīgi, taču arī neatlaidīgi.

— Un kā Nataša . . . vesela?

— Nataša? Hižņaka?

— Jā. Viņa pavisam vairs nenāk ārā . . .

— Vai tad tu nezini, ka viņas pārcēlušās?

Aļoša neticīgi un pat aizvainoti palūkojās uz Gaļinu Ostapovnu: tikko pa mājas vārtiem bija iznācis Ivans īvanovičs. Viņš gandrīz bija uzgrūdies zēnam, bet tikai pārlaidis viņam izklaidīgu skatienu, droši vien nepazinis viņu jaunajā ziemas ģērbā un pagājis garām. Aļoša bija sastindzis, raugoties tam nopakaļ. Viņu bija pārsteigusi Aržanova seja, satumsusi, novājējusi, vaigi iekrituši, it kā profesors vairākas nedēļas būtu nogulējis gultā. Aļoša pats nesaprata, kāpēc nebija viņu uzrunājis, nebija sasveicinājies, bet sastindzis uz vietas — un viss.

— A, tātad Nataša ar māti ir aizbraukušas no šejienes?!

— Kā viņas, tā . .. Varvara Vasiļjevna ar Mišutku.

— Es tikko kā redzēju Ivanu Ivanoviču. Vai viņš pie jums bija?

— Nē, viņš .. . vecajā dzīvoklī. Strādā, — Rešetova teica, nez kāpēc cenzdamās noslēpt to, kas noticis.

— Viņam tagad šeit atsevišķs darba kabinets! — Aļoša izteica minējumu, atceroties Mišutkas nemierīgo dabu.

Taču viņam tēlojās Aržanova novājējusī, drūmā seja. Un Nataša bija stāstījusi, kad Ivans īvanovičs saņemšot jauno dzīvokli, viņas ar māli laikam palikšot šeit. Kāpēc tad iznācis citādi?

— Jūs man neteicāt taisnību? — Aļošam paspruka ar vieglu pārmetumu. — Ivans Ivanovičs sastrīdējies ar sievu, vai ne?

— Nē, viņi nevis sastrīdējušies, bet izšķīrušies pavisam.

Brīdi puisēns sēdēja nekustīgi, kaut gan viņu sagrāba vesela vētra pretrunīgu izjūtu. Rūgtā mātes vientulība un bērna ilgas pēc tēva tagad atkārtosies Aržanovu ģimenē.

«Nabaga Mišuks!»

Aļoša sevi uzskatīja jau par pieaugušu, viņš patiešām daudz ko zināja par dzīvi, bija sastapis savā ceļā neliešus, izvirtuļus, skandālistus dzērājus un iemācījies viņus nīst ar visiem jaunekļa dvēseles spēkiem. Šie ļaudis nodara postu apkārtējiem. Viņus vajag sist un padzīt. Bet Ivans Ivanovičs .. . Nē, nē, tas ir gluži kas cits! Pat salīdzināt nav iespējams! Nopietns cilvēks ir zaudējis ģimeni. Tas taču nav joks! Tomēr — lai cik dīvaini — Aļoša nespēja piespiest sevi nožēlot Aržanova sievu. Viņam tieši fiziski sažņaudzās sirds, domājot par Mišu tku un par Ivanu Ivanoviču, bet par Varvaras yasiļ-jevnas likteni viņš neuztraucās. Viņa tagad strādā par ārsti, pārbraukusi uz jaunu dzīvokli un Mišutku paņēmusi līdzi. Grozi kā gribi, Ivanam Ivanovičam sliktāk.

— Kā tev veicas skolā? — Galina Ostapovna vaicāja, pusaudža satraukuma un viņa dziļā domīguma aizkustināta.

Aļoša, nespēdams nokratīt smago stingumu, paraustīja plecus un palūkojās it kā no tālienes.

— Normāli!

Gaļinas Ostapovnas siltais smaids — gluži kā mātes smaids — aizskāra viņu.

— Es mācos «teicami» visos priekšmetos: gan vispārizglītojošos, gan mūzikas specialitātē, — Aļoša sacīja, atceroties dzīvokļa kaimiņu, septiņpadsmit gadus veco lamzaku ar dūrēm kā smagiem veseriem — divnieku pelnītāju, no kura viņš bija aizguvis šo vārdiņu «normāli». — Es jau pats esmu sacerējis vairākus mazus gabaliņus. Dažus no tiem izpildīju mūzikas vakarā savā skolā. Biedri labi uzņēma. Un pašlaik strādāju pie... pie simfonijas, kuru gribu veltīt Staļingradai. Es to esmu spēlējis tikai māmiņai. Daudz kas man vēl pašam neskaidrs, bet es uzrakstīšu .. . Katrā ziņā uzrakstīšu .. . Tas man nedod miera. Daži saka, ka finālā jābūt apskaidrībai. Taču es vēl nespēju ... Iedomājos māmiņas pārdzīvojumus, un man rodas skumjas un ienaids. Atceros mūsu laužu bojā eju, un atkal manī viss vārās . ..

— Jā, to nav viegli aizmirst, Aļoša, — Gaļina Osta-povna klusu teica. — Mātei zaudējuma sāpes negaist nekad. Pat būdama laimīga jaunā mātes stāvoklī, sieviete vienmēr atceras pirmā bērna nāvi! — Gaļina Os-tapovna noklusa, tad negaidot ievaicājās: — Kāpēc tad tu ar mūsu sibīrietēm nesatikies pie Natašas Korobovas? Jeb tu vairs neej pie viņas?

— Nē, es viņu apciemoju, taču viņas neesmu sastapis pēdējā laikā. Bet pavaicāt Nataljai Trofimovnai. . . Viņa pašlaik kļuvusi tāda kā Vitusja Staļingradā. Jūs gan Vi-tusju nepazīstat, bet es atceros ... Maza meitenīte, kura pat galviņu nespēja turēt augšā.. . Un Nataļja Trofi-movna pašreiz ir tāda pati. Nekā nesaprot: gul un plāta rokas kā viskuslākais mazulītis. Ārsts pieskārās pie viņas mutes ar āmurīti, bet viņa ķer ar lūpām un zīž it kā pupiņu. Vai tiešām viņu vairs neizārstēs?!

— Nezinu, Aļoša ... Izārstēs tikai tanī gadījumā, ja viņai būs labdabīga saslimšana.

— Jūs, ārsti, esat jocīgi! — zēns drūmi sacīja. — Kas gan tur var būt «labdabīgs»?

19.

Pret klīnikas vadītāju Gridņevu Ivans Ivanovičs izturējās ar cieņu, bet pēc tam, kad komisija bija izdarījusi izmeklēšanu, sāka domāt par viņu pat ar zināmu maigumu, gan atturīgu un skarbu: Gridņevs nebija «izlocījies» un kā biedrs bija stingri aizstāvējis savus jaunākos kolēģus. Gridņevs savukārt augstu cienīja Aržanova darba spējas un, devis viņam pilnu iespēju apgūt sirds operāciju metodiku, pats nodevās plaušu un barības vada operācijām. Jautājuma izlemšanā par Krūšu ķirurģijas institūta dibināšanu viņam nebija maza loma, bet

pagaidām viņš nezaudēja laiku ari vecajā klīnikā. Kā Zinātņu akadēmijas korespondētājloceklim Gridņevam bija tiesības turēt pie sevis divus zinātniskos līdzstrādniekus. Viņš bija izraudzījies nopietnus cilvēkus un klīnikas pagrabā iekārtojis laboratoriju ar operāciju istabu un pat ar vivāriju. Suņu iepirkšanai un uzturam bija vajadzīgi līdzekļi. Gridņevs «sameklēja» līdzekļus. Atradās arī darbinieki izmēģinājumu dzīvnieku kopšanai un laborantes entuziastes. Taču, tikko viss bija iekārtots, ieradās pilsētas sanitārā pārraudzība un ierosināja dzīvniekus aizvākt no klīnikas teritorijas, bet korespondētājloceklim uzlika sodu.

Kopā ar pārliecīgi akurāto Prohoru Froloviču un Ivanu Ivanoviču Gridņevs gudroja, kā izkļūt no šās ķezas. Kā apiet ierobežojumu un paturēt ar tādām grūtībām radīto laboratoriju? Vērsties partijas pilsētas komitejā? Maskavas pilsētas padomē? Ministrijā? Zinātņu akadēmijā? Vivārijs taču atradās citās telpās — tur, kur agrāk bija katlu telpa; sunīšiem ierīkota atsevišķa ieeja laboratorijā tieši no ielas. Sadalījuši savā starpā instances, ķirurgi apstaigāja visas iestādes un panāca savu. Tagad Ivans Ivanovičs veica mēģinājumus pašu laboratorijā. Viņu interesēja, kā plaušu artērijas sašaurināšanās gadījumā labāk veikt operāciju, lai panāktu normālu asins ritēšanu plaušās. «Anastamozes» apgūšana — kopējas plūsmas ceļa radīšana plaušu artērijai un aortai — jau vairs neapmierināja ķirurgu. Bija noskaidrojies: šī operācija dažkārt spiež sirdi strādāt spēcīgāk un tā pagurst. Kā gan veikt labāk?

Bija vajadzīga tieša operācija «sausā sirdī». Jāatver kambarītis, acij kontrolējot, jāievada instruments plaušu artērijas ieejā un jāizkniebj sašaurinājums. Tas uzreiz izlabos anatomisko defektu. Bet kā to panākt? Viņi nolēma iet pa diviem ceļiem: strādāt ar hipo-termiju, apvienojot aukstumu ar tādu zāļu kompleksu, kuras pazemina asinsspiedienu, un izmēģināt krustenisku asinsriti, pie kuras operējamā suņa atvienotā sirds tiek atvietota ar suņa — donora sirdi. Jau bija izdevies tādu apmaiņu izdarīt trīsdesmit un pat četrdesmit minūšu ilgumā. Tātad ceļš virzījās uz brīnummašīnu, kura drīz atvietos donora sirdi un plaušas. Šī mašīna jau pastāvēja, ķirurgi to jau lietoja eksperimentos, un vajadzēja to tikai pilnveidot.

Tagad, kad Varja bija aizgājusi no Ivana Ivanoviča dzīves, viņš pilnīgi iegrima darbā. Līdz ar Varjas aiziešanu bija zudis ari viņa pastāvīgā uzbudinājuma iemesls, taču viņš neizjuta vis nomierinājumu, bet nomācošu, saltu tukšumu: modās ilgas pēc Mišutkas. Viņš zināja, ka ilgosies pēc dēla, bet tik ārkārtīgas ilgas nebija spējis pat iedomāties. Salīdzinot ar tām, tagad viņam šķita tīrais nieks senās ciešanas Olgas dēļ. Smeldzošās domas par dēliņu visu pārmāca, un varbūt tāpēc Ivans Ivanovičs gandrīz vairs nedomāja par Larisu.

Bet Varja? Pat dīvaini, cik dziļi viņā bija ieēdušies Varjas pārmetumi: vajadzēja tikai iedomāties par Varju, kad uzreiz atmiņā uzpeldēja smagās sarunas ar viņu. Pietika taču Varjai iedomības, lai mestu viņam acīs pārmetumu, ka Gridņeva klīnikā «ir ķirurģija, bet nav ārstēšanas».

Vispirms tas ir netaisni attiecībā uz pašu klīniku. Ne visur tik nopietni izpēta slimnieka stāvokli. Un ne visur gandrīz visi ārsti nododas zinātniskajam darbam. Bet še pat Sofja Šēfere, jauna līdzstrādniece, paņēmusi tematu kandidāta disertācijai, kaut arī katedrā brīvu vietu nav. Un Rešetovs? Viņš varētu jebkurā citā klīnikā iegūt konkursā docenta nosaukumu un ar lielāku algu strādāt par pasniedzēju, taču viņš negrib mainīt pieticīgo asistenta vietu pie Gridņeva un aizrautīgi nodarbojas ar savu mazo studentu pulciņu — desmit cilvēkiem. Tikpat cieši šeit turas pārējie ārsti.

Attiecībā uz ķirurģiju jāsaka, ka neviens Gridņeva ķirurgs neķērās pie naža, «septiņas reizes nenomērojis», un ikviens pats vēroja, kā slimnieks atveseļojas pēc operācijas.

«Mēs taču negriežam bez jēgas, kaut gan mums ir ķirurģiskais korpuss!»

Domājot par to, Ivans Ivanovičs it kā turpināja strīdu ar Varju. Tomēr tagad viņš sāka saskatīt arī to, kur viņai bija pamats pārmest.

— Kāpēc gan mēs nevaram iekārtot atsevišķas bērnu

palātas? — Ivans Ivanovičs reiz ievaicājās Gridņevam. — Kāpēc mēs esam mazos sabāzuši pieaugušo vidū? Viņiem taču vajadzīga pavisam cita pieeja un cita kopšana .. .

Gridņevs labprāt piekrita. Patiešām, kāpēc gan viņiem neiekārtot divas palātas bērniem? Jāizraugās pastāvīgi palātu ārsti, kuriem jau ir zinātniskais grāds un kuri grib iet šinī darbā, kā arī labākās kopējas. Uzreiz aizrāvušies ar jauno ideju, ķirurgi devās apskatīt istabas.

— Gultiņas noliksim gar sienām, bet istabas vidū — lielu paklāju. Prohors Frolovičs vienā mirklī izrīkos. Pusdienu galds kā bērnudārzā, tāpat krēsliņi, — Gridņevs iedams plānoja pat ar aizkustinošu rūpību. — Dīvaini, kā mēs to agrāk neiedomājāmies!

«Jā, palaidām garām!» nodomāja Ivans Ivanovičs, kuram ikviens mazais pacients tagad atgādināja dēlu. Tas tā šeit. Bet mājās ...

Bieži, nakti pamodies, Ivans Ivanovičs ilgi gulēja bez miega. Maskavā nebija īsta klusuma arī nakts vidū: te atskanēja automašīnu signāli, te dūca aiztraucošās lidmašīnas. Bet tepat līdzās istabā nāves klusums. Brīnums, kā agrāk telpu bija aizpildījusi bērna deguntiņa tikko uztveramā, vieglā šņākšana! Taču ne reizes pamošanās mirklī Ivana Ivanoviča rokas nemeklēja Varjas jaunavīgi maigā pleca: vīrieša tiekšanās uz viņu bija zudusi reizē ar garīgo tuvību. Izņemot žēlumu par nesaskanīgi izveidojušos dzīvi, vairāk nekas nebija atlicis.

20.

Ordinatoru istaba bija ļaužu pilna un trokšņaina. Darba diena bija beigusies, un atbrīvojušies ārsti sprigani sarunājās pirms aiziešanas.

Ivans Ivanovičs pagriezās atpakaļ, sajutis zem plaukstas mīkstu matu pieskārienu un galvas grūdienu. Taču tas nebija Mišutka, nebija arī kāds no viņa Volodjām vai Petjām, arī ne Marinka vai Taņečka . .. Nē, blakus ķirurgam stāvēja uz pusi saīsināts pieaudzis cilvēks: lielisks puisis ar kuplām cirtām, bet bez abām kājām.

— Kas ir, Iļja? — Ivans Ivanovičs viņam kā bērnam pabužināja gaišo cekulu. — Atkal esi padevies grūtsirdībai?

— Gribu uz mājām! Apnicis. Mirstu nost aiz garlaicības!

— Nu, manu brālīt! Aiz garlaicības vēl neviens nav nomiris!

— Bet es nomiršu ...

Ivans Ivanovičs domīgi raugās no sava auguma augstuma. Grūts liktenis šim puisim. Tēvs kritis frontē, māte mirusi, bet viņu pašu Ļeņingradas bombardēšanas laikā ievainojuši fašistiskie bandīti. Desmit gadu vecumā viņš zaudējis abas kājas un ar šķembu ievainots galvā . . . Metālā šķemba bija viņam izņemta jau toreiz, kara laikā, be-t pavisam nesen, pirms diviem mēnešiem, Ivans Ivanovičs operēja un izņēma veselu virknīti iekapsulējušos augonīšu, kas saradušies gar brūces eju, kur atradās sīkās kaula šķembas.

— Gribu uz mājām! — Iļja iecirtīgi atkārtoja un atkal gluži kā bērns piespieda galvu pie ķirurga plaukstas.

«Uz mājām» — tas ir uz Ļeņingradu, kur viņš strādā invalīdu artelī. Taču naudas ceļam nav, un nav neviena, kas palīdzētu.

— Šodien pat aizbraukšu uz sociālās nodrošināšanas nodaļu, palūgšu, lai tev izsniedz pabalstu, — Ivans Ivanovičs apsolīja. — Pacieties mazliet.

Sociālās nodrošināšanas nodaļa atteicās izsniegt Iļjarn pabalstu (pēc kara bija palicis pārāk daudz sakropļotu cilvēku, un līdzekļu nepietiek), tāpēc Ivans Ivanovičs nolēma it kā ar sociālās nodrošināšanas pabalsta palīdzību aizsūtīt Iļju mājup uz sava rēķina. Viņš negribēja to pateikt, lai Iļja nejustos viņa parādnieks.

Sofjas Šēferes ierašanās iztraucēja Ivanu Ivanoviču no smagajām pārdomām.

— Nu, ko darīsim? — Sofja vaicāja. — Natašai klājas pavisam slikti.

— Es domāju, vajag vēlreiz mēģināt. Operēsim, tikai mazliet citādos apstākļos. Kādas jūsu domas par preparātu, kas pazemina asinsspiedienu?

— Tas, ko mēs jau novērojām, dod lielas cerības, bet

hipotermija šādā slimnieces stāvoklī... — Sofja saknieba pilnīgās lūpas un noraidoši saviebās. — Aukstums var viņu nogalināt.

— Dosim preparātu bez hipotermijas. Var bez temperatūras pazemināšanas pamazināt asinsspiedienu pirms operācijas: teiksim, līdz sešdesmit, vai ne? Līmenis, no kura mēs agrāk ārkārtīgi baidījāmies operatīvās iejaukšanās laikā!

— Esmu novērojusi slimniekus, kas operēti šādos apstākļos, — Sofja atbildēja. — Miegs . . .

— Tieši Ilgstošais miegs divu diennakšu laikā dod iespēju bez sāpēm un ātri pazemināt slimnieka temperatūru pirms operācijas. Šis pats bremzēšanas stāvoklis atļauj slimnieku vēlāk nesildīt ar termoforiem. Viņš pamazām pats nonāk normālā stāvoklī un pamostas bez sāpēm, bez mokošām slāpēm un šķebuma.

— Jā, tieši to ari es esmu novērojusi!

— Tā arī darbosimies. Visu lietosim, izņemot aukstumu. Tikai mēģinājumu atkārtosim ne ar vietējo anestēziju, bet dosim vispārējo narkozi. Nataša pašreiz ir tādā stāvoklī, ka var mūs tikai traucēt.

— Ļoti ļoti baidos, ka mūsu mēģinājums būs bez cerībām! — Sofja domīgi noteica.

Ivans Ivanovičs arī no tā baidījās. Slimības ātrā attīs t iba spieda domāt par ļaundabīgo audzēju.

- Un tomēr jāmēģina, — viņš teica, atceroties pēdējo izmisuma pilno Korobova vēstuli. — Ja Nataša spētu, viņa arī pieprasītu operāciju. Viņa taču ņēma vārdu no mums, ka mēs neatteiksimies palīdzēt, lai kādā stāvoklī viņa arī atrastos!

Kopā ar Sofju Šēferi viņš izgāja no kabineta, un abi devās uz palātu, kur gulēja Nataša. Aļoša Firsovs nekā nebija pārspīlējis, stāstīdams Gaļinai Ostapovnai: jaunā sieviete, vienaldzīga pret visu pasaulē, bija kļuvusi līdzīga zīdainim.

Satvērusi slimnieci aiz rokas, Sofja noteica:

— Skatieties, kā viņa tvarsta ar lūpām!

Ivans Ivanovičs arī noliecās pār slimnieces pagalvi, ielūkojās viņai acīs un apskatīja bālās smaganas. Nataša gulēja, pavērsusi pret viņu tukšu, zilu lelles skatienu.

Tievie pirksti vārgi kustējās virs segās, gluži kā bāli ūdens augi. Slimniece nekā neapzinājās, tikai, ja pie viņas mutes ko pielika, ar izstieptajām lūpām steidzīgi tvēra gaisu, šmaukstināja un zīda. Un šī aina plosīja sirdi.

— Gatavojiet viņu operācijai, — atejot no gultas, Ivans Ivanovičs deva pavēli dežurējošam ārstam.

21.

Pēc divām dienām Natašu aizveda uz operāciju zāli. Kad viņu veda uz turieni, Sofja gāja līdzās, pieturēdama ratiņu malu, sakārtojot te palagu, te slimnieces krekla piedurkni. Nataša nejuta šos rūpestus, gulēja, taču viņas miegs bija līdzīgs nāvei: bālas lūpas, seja dzeltena kā vasks, deguns smails un iegrimušās acis apvilktas zilganiem lokiem.

«Vai mēs spēsim viņai palīdzēt?» Sofja bažīgi minēja. «Ja nu pēkšņi, neatgūstot samaņu, viņa aiziet no mums pavisam! Operācijā var arī atklāties kas tāds, ka labāk viņai neatgūt samaņu.»

— Droši vien viņai ir ļaundabīgs audzējs, — Sofja žēlojās, stāstīdama Larisai par savas klīnikas notikumiem.

Pati Larisa bija Natašu apraudzījusi tikai vienreiz,, bīdamās no Sastapšanās ar Aržanovu, un vairījās no sarunām par viņu. Taču Sofja neprata klusēt, un Larisa klausījās, neviļus būdama draudzenei pateicīga par viņas veiklo mēlīti. Larisu, var teikt, ne visai skumdināja ziņa, ka Aržanovs sakrities un staigā drūms. Sofja stāstīja par viņa darba grūtībām, par komisiju, kas uzbrukusi klīnikai, un par Natašas bēdīgo stāvokli, bet Larisa nespēja nedomāt, ka Aržanovs vēl arvien ir nomākts no sastapšanās ar viņu un droši vien skumst. Viņai jau arī nav viegls darbs un ar slimniekiem ir gadījušās neveiksmes, taču viņa tālab nebija novājējusi. Tieši otrādi: no kurienes gan rodas spēks un enerģija, kad jāpārvar grūtības. Bet, paskat, viņa sastapa Aržanovu un uzreiz sa-kritās it kā pēc slimības.

Ivana Ivanoviča mājas drāmu Larisa nezināja. Aļoša nezin kāpēc baidījās viņai ko izpļāpāt un ne pušplēsta vārda neizteica par Ivana Ivanoviča šķiršanos no Var-jas. Sofja arī nekā nezināja: viņas kolēģis Grigorijs Ge-rasimovičs Rešetovs klusēja tāpat kā Aļoša. Taču šis pieaugušais vīrietis vēl cerēja uz dzīves biedru salab-šanu.

«Patiešām, kādēļ īsti viņi šķīrušies?» Rešetovs prātoja.

No malas skatoties, patiesi nesaprotami. Ivans Ivano-vičs nebija no tiem, kas sūrojas. Viņš kļuva vienmēr drūmāks, novājēja, klusēja un strādāja.

«Nu, vai šodien veiksim?» Sofja domās vaicāja Ar-žanovam, kad viņš, uzrotījis piedurknes virs elkoņiem, enerģiski berzēja ar mīksto suku savas lielās dūres un delnas: viņš gatavojās operācijai.

Visapkārt rosījās cilvēki baltos tērpos: māsas, ārsti, studenti, sanitāres — klīnikas parastā diena bija aizpildīta ar parasto darbu, bet Natašai Korobovai pienākusi mūža izšķirošā stunda.

«Vai man šodien izdosies piekļūt pie audzēja? Pagājušo reizi es tikai paguvu pārliecināties, ka tas ir un atrodas smadzeņu dziļumā. Kāds tas ir? Vai es spēšu to izgriezt, vai Nataša pārcietīs operāciju?» Ivans Ivano-vičs domāja. No viņa sejas un no tā, cik aprauti viņš izteica rīkojumus asistentiem, Sofja saprata, ka Arža-novs ir sasprindzināts, un satraukums vēl spēcīgāk pārņēma viņu.

Sofja uzmanīja visu sagatavošanos operācijai, uzmanīja, kā deva narkozi un vēnā ievadīja preparātu, kas pazemina asinsspiedienu; viņa palūkojās aiz palaga stūra, kas pārklāja pagalvi, vēroja slimnieces vājo elpu un laiku pa laikam satvēra viņas delnu un skaitīja pulsu.

Spiediens strauji kritās. Bija simt divdesmit, bet, paskat, jau deviņdesmit, astoņdesmit, septiņdesmit.. .

«Ai!» Sofja izbijās. «Agrāk šāda parādība uz operāciju galda bija gandrīz katastrofa. Ja spiediens kritās līdz sešdesmit, mēs pārtraucām operāciju un pārlējām asinis, bet pašreiz gribam sākt. . .»

Un viņa pētījoši pavērās Aržanovā: kā jūtas viņš?

Doktors bija ļoti bāls, tomēr šķita mierīgs. Var taču būt bāls arī no bezmiega un aiz pārmērīga ikdienēja noguruma!

«Kad viņš ir bijis kūrortā?» Sofjai iešāvās prātā doma, kas pašreiz šķita bezjēdzīga. «Vai viņš kādreiz ir braucis uz kūrortu? Ļaudis ik gadu paārstējas un atpūšas. . Daži izmanās, ka divreiz gadā saņem ceļazīmes, bet profesoram Aržanovam nekad nav vaļas. Te pats mācās, te sievu māca. Starp citu, nez kāpēc viņa sen nav redzēta klīnikā .. .»

Un Sofja atkal paraugās zem palaga, kas Natašu pārklāj līdz pat galvvidum, kur ir operācijas lauks, uz kura cīnās profesors Aržanovs, kas ne reizes mūžā nav bijis kūrortā.

Ja pašreiz kāds iedrošinātos Ivanam Ivanovičam pavaicāt, kad viņš ir bijis Krimā vai Kaukāzā, tad ķirurgs to uzņemtu kā jautājumu, vai viņš nav bijis uz Mēness.

Viņš iet pa vecām pēdām, atvērdams jau pazīstamo «logu» Natašas galvā.

Un dīvaini: parasti operācijas laikā viņš atcerējās tikai, ka viņa priekšā dzīvs cilvēks, kuru visiem spēkiem vajag saudzēt, taču pilnīgi aizmirsa par slimnieka personību. Turpretim pašreiz viņa acu priekšā neatlaidīgi stāvēja Korobovs un pati Nataša, ne tā, kas šodien bija uz galda, bet agrākā vīrišķīgā meitene, vēlāk divu meitenīšu māte — tā Nataša, kuras dēļ Varja Gromova savam vīram iecirta drausmīgu sitienu. Ar skalpeli jau pārgriezta pakavveidīgā rēta, kas palikusi Natašas galvā no agrākās operācijas. Nolobījis no jauna pieaugušo kaula plēvi, Tvans Ivanovičs atsedza vecā iezāģējuma malas. Vietvietām tās nav redzamas, un tikai āda apsedz nelielos defektus galvaskausā. Daļa galvaskausa kaula toreiz taču tika izņemta, jo sākās smadzeņu tūska un piebriešana. Atvēris pagājušajā reizē izurbtos caurumus, Ivans Ivanovičs paņēma divas speciālas lāpstiņas un, ielicis tās atvērumu pusmēnešos un kā uz svirām atbalstīdamies uz izzāģējuma slīpajām malām, uzmanīgi pacēla uz augšu un izgrieza ārā ar galvaskausu vēl nesaaugušo kaula gabalu un atmeta to sānis it kā aizvirtni, kas turas uz vecās ādas kājiņas.

Tagad viņa priekšā stāvēja jau reiz traucētais, cietais smadzeņu apvalks. Pagājušajā reizē viņš to nespēja aizšūt: to nebija iespējams uzvilkt uz smadzenēm, kas strauji tūka laukā no brūces. Tad viņš zem apvalka palika caurspīdīgu šķiedru plēvīti, kas veidota no asins plazmas.

Apvalks no jauna pāršķelts un ar zīda diegiem — turēkļiem atvilkts sānis. Zemāk atkal nesenās opera-, tīvās iejaukšanās pēdas — deviņa smadzenēs. Ivans Iva-novičs šeit jau bija griezis. Toreiz viņš ar paša acīm bija paguvis smadzeņu dziļumā ieraudzīt audzēja ķermeni, bet tikai uz brīdi: briesmīgais ienaidnieks — smadzeņu audu tūska —- bija sācis viņam strauji uzbrukt, un ķirurgs bija atkāpies. Kas notiks tagad? Pašlaik atkāpšanās būtu Natašas nāve.

Pagaidām smadzenes nav saspringtas un manāmi pulsē. Pārliecinājies par to, ķirurgs atvelk elpu. Tomēr pēc dažiem mirkļiem Sofja Šēfere ieraudzīja, kā pa-sviežas un uzšaujas gaisā viņa spurainā uzacs. Ko viņš tur atradis? Vai tiešām ļaundabīgs? Plaši atplestām acīm Sofja pavada ķirurga roku ar tanī sažņaugto pinceti, kuras galā gabaliņš audzēja. Kas tas ir? Māsa uztver uz marles salvetītes to, ko viņai pasniedz analizei, un ātri dodas projām uz laboratoriju. Pagājušajā reizē neizdevās pat paņemt audus izmeklēšanai.

Palūk, jau atvēris, palūk, jau atradis audzēju, lai kāds tas būtu, bet pēc apmēriem tas tagad milzīgs, kā gan to varēs izņemt caur šauro plaisu? Un kā to varēs atdalīt? Ja tas ir ļaundabīgs, tad, zināms, izpleties smadzenēs kā pelējums ...

Slimniecei pavājinās sirdsdarbība.

Sofja, uzreiz it kā izolēdamās no visiem saviem uztraukumiem, pat nekā neteikdama ķirurgam, lai nenovērstu viņa uzmanību, dara visu nepieciešamo. Asinsspiediens Natašai pazemināts uz pusi, tomēr ne tāpēc viņai kļuvis slikti. Slimniekiem, kas uz operāciju galda saņem šo preparātu, temperatūra neklātas, viņi neatdziest kā pie hipotermijas, pat nenobālē, bet, ja operācija notiek ar vietējo anestēziju, viņi pat vēl sarunājas ar ķirurgu, ziņodami par savu stāvokli, taču Nataša vispār bija ļoti zaudējusi spēkus pēdējā laikā.

Sofja un ārsts, kas seko fizioloģiskā šķīduma ievadīšanai, atjauno sirdsdarbību un tikai tad ievēro mundro noskaņojumu operāciju istabā: audzējs nav ļaundabīgs! Sofja pat iekrācās aiz prieka un, nokaunējusies no nejēdzīgās skaņas, kas izlauzās no viņas kakla, atkal pavērās Aržanovā.

Kas viņam? Pēkšņi sviedri lielām lāsēm pārklāj viņa deniņus, acis samiedzas it kā aiz sāpēm. Tagad iekrācās un ierūcās sūknis. Uz ķirurga baltā virsvalka un pat uz viņa cepurītes — sarkanas šļakatas.

Tas, ka audzējs nav ļaundabīgs, jau aizmirsts; sākusies draudīga asiņošana. Kaut kur smadzeņu dziļumā ir plīsis lielāks asinsvads. Audzējs taču jāizņem pa daļām, tas ir milzīgs, bet sprauga, caur kuru jāveic izņemšanas darbs, vissarežģītākais, vissmalkākais darbs, tik maza! Atvērt to plašāk nedrīkst, tā taču iegriezta galvas smadzeņu garozā, kur uz katra milimetra novietoti cilvēka darbības pārvaldīšanas centri. Ja aizskar vienu — kāju vai roku paralizē, ja iebojā otru — zūd cilvēka runas spējas...

Arvien lielāka kļūst audzēja gabaliņu kaudze, kuri izņemti no smadzeņu akas, un arvien pieaug vispārējais sasprindzinājums operāciju zālē. Minūtes sakrājas stundā. Viena. Otra. Trešā stunda jau beidzas, un dažam labam studentam šķiet, ka nekad nebūs gala.

22.

— Aļoška! Ļošonok, mīļais! Mēs nupat operējām mūsu Natašu Cistjakovu. Ivans Ivanovičs iekļuva smadzenēs sešu centimetru dziļumā un izņēma no turienes — tādu, re! — Sofja cieši sažņaudza mīksto dūri un ar redzamu labpatiku aplūkoja to. — Redz, tādu audzēju izņēma. Zināms, pa daļām ... Ar vienu malu tas droši vien spieda vēderiņa sienu.

— Vēderiņa? — Aļoša pārsteigts pārjautāja. — Viņai taču galvā .. t

— Nūja, galvā! Ek tu muziķi! Galvas smadzenēs, tāpat kā sirdī, arī ir savi kambarīši, pa kuriem plūst caurspīdīgs šķidrums, ko sauc par likvoru. Vai saprati? — Sofja Venjaminovna enerģiski sapurināja pusaudzi aiz pleciem un sprigana, starojoša steidzās tālāk, taču Aļoša paguva notvert viņu aiz virsvalka piedurknes.

— Tātad Nataša tagad izveseļosies?

— Vajag izveseļoties. Operācija noritēja spīdoši. Tpū, tpū! — drošības pēc Sotja nospļāvās pār plecu, nepavisam nebūdama māņticīga. — Pašlaik Nataša guļ. Mēs viņu noturēsim miega stāvoklī un ar pazeminātu spiedienu vēl dienas divas trīs. Atnāc parīt.

— Nē, es pagaidīšu šeit Nalašu Hižņaku. Jāpasaka,, lai arī Varvara Vasiļjevna uzzinātu.

— Ivans Ivanovičs pats viņām pastāstīs.

— Kā tad viņš pastāstīs, ja viņi tagad vairs nedzīvo kopā!

— Ko tu saki? — Sofjas samtainās uzacis saraucās.

Ivans Ivanovičs nedzīvo kopā ar Varju? Kas tādas

blēņas izdomājis?

— Neviens nav izdomājis ... — Aļoša drūmi attrauca.

Jupis viņu dīdīja izrunāties!

— Nē, no kurienes tu to ķēri? — satrauktā Sofja neatlaidās.

— Es pats redzēju .. . Biju jaunajā dzīvoklī pie Nata-šas un Varvaras Vasiļjevnas, Ivans Ivanovičs tur nedzīvo. Tikai, lūdzama . . . Lūdzu jūs, nestāstiet to! Saprotiet, nevienam ne vārda.

— Saprotu . . . Velns parāvis! Kas gan nenotiek plašā pasaulē?! — Un pēkšņi dīvains možums uzliesmoja Sofjas Šēferes sejā.

Vai nu tas bija ļauns prieks, kas neviļus izpaudies dedzīgajā sievietē, kura nolemta mūžīgai atraitnībai,, vai arī viņai galvā pazibējusi doma par kādām jaunām pārmaiņām, taču Aļošam nepatika šis možums.

«Vai šeit var priecāties?» viņš nodomāja. «Ivans Ivanovičs palicis viens. Un staigā tik noskumis . . . Tagad, kad viņš operējis Natašu Korobovu, it sevišķi gribētos, lai viņam viss būtu labi. Tālab vajag viņu samierināt ar sievu un atdot viņam atpakaļ dēliņu! Par ko gan citu viņš skumtu?»

«Kas īsti noticis?» minēja arī Sofja Šēfere, kārtējo "reizi dežurēdama nodaļā. «Kas viņu starpā noticis, vai tur ir iejaukta Larisa? Izskats Aržanovam nepavisam nav kā līgavainim!»

Ejot garām auditorijai, kur lasa lekcijas medicīnas institūta studentiem, Sofja pa pusatvērtajām durvīm ieraudzīja Ivanu Ivanoviču, kas pašreiz kāpa katedrā. Studenti piecēlušies aplaudēja viņam. Jā, studenti mīl Aržanovu! Ne vienreiz vien pirms lekciju sākuma Sofja ir dzirdējusi noklusinātus izsaucienus:

— Urā! Urā! Aržanovs lasa!

Sofja bija noklausījusies dažas viņa lekcijas ķirurģijā. Viņš prata ieinteresēt un iekvēlināt savus klausītājus. Nesen institūta zinātniskajā padomē ārstniecības fakultātes dekāns bija ierosinājis jautājumu par vājo disciplīnu, par nepietiekamo audzināšanas darbu studentu kopmītnēs un par nepieciešamību ievest sarakstus lekciju apmeklētības reģistrācijai. Dekāns bija ilgi runājis, sīki uzskaitīdams visus pārkāpumu faktus.

Sofja atcerējās Aržanova uzstāšanos šai jautājumā; viņa bija ieradusies padomē, lai noklausītos kādas disertācijas aizstāvēšanu.

Ivans Ivanovičs, ļoti drūms, pat nikns, bija teicis:

— Es esmu neizpratnē. Kur mēs atrodamies? Institūta zinātniskajā padomē vai ģimnāzijas pedagoģiskajā padomē? It kā runa būtu par memmes dēliņu audzināšanu! Kas par jēgu, ja studenti nāks uz lekciju piespiedu kārtā? Lekciju apmeklētības reģistrācija vajadzīga tiem profesoriem, kuri slikti lasa. Bet disciplīnas pārkāpējus vajag bez kautrēšanās izraidīt no auditorijas. Vairāk bardzības un brīvības, un tad mēs izlaidīsim pilnvērtīgus ārstus.

Pēc tam kad dekāns bija nebeidzamā virknē uzskaitījis «jaunatnes pārkāpumus», ieskaitot pat lupatas un krīta gabaliņa «nolaupīšanu», šāda runa izskanēja asi.

Jā, Aržanovs tiešām ir vienkāršs un skarbs attieksmēs ar studentiem, un, kad viņš lasa lekciju, auditorijā nav iespējams iespraukties. Tāpēc zinātniskajā padomē neviens nespēja viņam pārmest pašlielību.

Sofja Šēfere vēl pastāvēja pie pusatvērtajām durvīm. Viņa ievēroja uzreiz iestājušos klusumu un milzīgo daudzumu bloknotu un pildspalvu garo galdu rindās, kuri bija kā aplipuši ar studentiem. Ivana Ivanoviča seja bija stingra, acis zem sarauktajām uzacīm spoži mirdzēja. Viņš pārvaldīja savu priekšmetu, vienmēr ar aizrautību gatavojās lekcijām, un tālab, ka nekad lekcijās negarlaikojās pats, klausītāji uztvēra ikvienu viņa vārdu un uzķēra ikvienu joku.

«Taču kādu traci viņi saceltu, ja uzzinātu, ka jūs esat pametis ģimeni, dārgais profesor!» Sofja Šēfere nodomāja. «Tikai tādēļ, lai neradītu vilšanos šais jaunajās sirdīs, es esmu gatava atzīt, ka šķiršanās jums bija pilnīgi nepieciešama.»

Sofja staigāja pa palātām, apskatīja slimniekus, pārbaudīja, kā māsas izpilda ārstu rīkojumus, un atkal un atkal ielūkojās pēcoperāciju istabā, kur gulēja Nataša.

Natašas seja, aptverta ar pārsējiem it kā ar bruņu cepuri, gandrīz saplūst ar marles baltumu. Sofja sakārto skābekļa spilvena gumijas cauruli, pa kuru nāk viegla skābekļa strūkla, apvēdinot Natašas degunu. Pieredzējušas sanitāres un māsas neatiet ne soli no slimniekiem, kas guļ šeit. Arī blakus Natašai sēž māsa. Fizioloģiskā šķīduma ievadīšana. Sirds zāles. Glikoze. Sofja pārbauda pulsu. Asinsspiediens pašreiz ne augstāks par septiņdesmit. Ja tas sasniegs simt divdesmit, tad slimniecei atkal iešļircinās preparātu. Sofja noliek Natašas novājējušo roku atpakaļ uz spilvena. Viņai atkal atmiņā ataust Nataša Staļingradas aizstāvēšanas dienās — spēcīgā, drosmīgā meitene. Kas par domu un jūtu dedzību! Kur tas viss palicis? Vai viņa atgriezīsies dzīvē?

Stingri, bet uzmanīgi soļi aiz muguras lika Sofjai pavērsties atpakaļ. Viņa juta satraukumu: tas ir Ivans Ivanovičs.

«Šķiet, es arī neesmu vienaldzīga pret viņu,» Sofja klusībā nodomāja ar vieglu ironiju. «Nu, kas tur, tas nevienam neuzliek nekādus pienākumus.»

Sofja pasniedz hanam Ivanovičam krēslu un, stāvēdama aizmugurē, klusēdama vēro viņa kustības. Doktors varētu iet atpūsties, taču, kā redzams, Natašas stāvoklis arī viņam nedod miera.

— Varbūt uzlikt termoforus? — Sofja čukstus vaicā, turēdama plaukstā Natašas atsegtās, baltās kājas vēsos pirkstus: vēnā virs potītes piliens pēc piliena ieplūst glābiņu nesošais šķīdums.

Ķirurgs klusēdams noraida termoforus. Nekas, labāk šis saltais bālums. Kaut tikai nerastos kustību ierosināšana! Kaut tikai paietu garām smadzeņu tūskas draudi! Stundas rit, top dienas un naktis. Uz gultas klusu guļ pusdzīvā būtne.

Ivans Ivanovičs atkal iziet pa visu nodaļu . . . Iegriežas operāciju istabā. Tur divas akūtā apendicīta ope rācijas. Dežurējošiem ķirurgiem darbs nemitas: klīnikā ieved gan uz ielas notikušo nelaimes gadījumu upurus, gan steidzamos slimniekus pēc norīkojumiem. Kāds ķirurgs agrāk bijis zemstes ārsts. Ļoti pieredzējis biedrs! Ivans Ivanovičs skatās, kā tiek veiktas operācijas, un atceras darbu perifērijā: nekur ārsti neglābj tik daudz dzīvību kā tur. Rajona slimnīcas ķirurgs ir dežurants bez maiņas: viņš nekad nepamet savu godpilno posteni. Rajonu slimnīcās nonāk vissteidzamākie slimnieki, Kultūras pieaugums taču vēl nenozīmē medicīnisko zināšanu pacēlumu, un bieži vien visinteliģentākie cilvēki attiecībā uz sevi un saviem tuviniekiem parāda pilnīgu tumsonību medicīnā.

Ivans Ivanovičs iet no galda pie galda, vēro un dod padomus.

Viņš nespēj aiziet no klīnikas. Tūlīt apstaigās palātas — un atkal pie Natašas Korobovas, bijušās Staļin-gradas sanitārās vienības locekles, kura saplīsušos zābakos, kombinezonā, kas kļuvis gluži ruds aiz asinīm, ar bezprātīgu drosmi ložņāja pa drausmīgajiem pauguriem Volgas krastā. Un Vaņa Korobovs . . . Ai Vaņa! Un divi bērniņi — divas maziņas meitenītes. Stāsta,

viņas esot tik līdzīgas viena otrai kā divas lodes. Tā stāstīja Platons Logunovs. Trāpīgi teikts!

«Ko viņi tur tik ilgi rakņājas?» Ivans Ivanovičs dus-, mojas, ievērojis, ka bijušais zemstes ķirurgs jau ilgi pārcilā zarnu cilpas, meklēdams aklās zarnas piedēkli. Slimniece, zaudējusi pacietību, sāk skaļi vaidēt un stenēt, lūdz, lai dod narkozi.

— Nu, dodiet viņai mazliet ieelpot! — Ivans Ivanovičs iejaucas, mazgādams rokas un gatavodamies piedalīties kā asistents operācijā uz cita galda. Tur jauns ķirurgs jau nobeidzis piedēkļa operāciju un nu taisās operēt iesprūdušu trūci, bet ieilgusī piedēkļa meklēšana nevirzās uz priekšu. Pusmūža ķirurga ausis, seja un kakls kļūst sarkani un sāk spīdēt aiz sviedriem. Atkal un atkal viņš izņem un laiž caur pirkstiem zarnu cilpas. Pēc tam to pašu dara viņa asistente. Novērojot viņus iztālēm, Ivans Ivanovičs atkal nodomā: «Pirms gadsimta ceturkšņa puse no akūtā apendicīta operācijām beidzās ar nāvi. Tagad turpretim, ieskaitot visattālākos valsts nostūrus, mirstība šinīs operācijās nesasniedz ne trīs desmitdaļas procenta. Tas pats būs arī sirds ķirurģijā! Pēc desmit vai pārdesmit gadiem sirdi operēs ar tādām pašām sekmēm.»

«Ko viņi tur dara?!» Ivana Ivanoviča nepacietību pārtrauc tagad jau tālās pagātnes atmiņas, kad viņš pats reiz nespēja pareizi iedurt adatu mugurkaulā, lai novadītu mugurkaula smadzeņu šķidrumu. Slimnieks, kas, klīzdams pa slimnīcām, bija paguvis pārvērsties par sava veida palātas akadēmiķi, laiku pa laikam paslēja galvu un, cenzdamies paraudzīties uz neveiksmīgo ārstu, jautāja iznīcinoši vienkārši un rāmi:

— Nu, atradi? Notrāpīji? Atkal nenotrāpīji?! Dur taču augstāk!

Ivans Ivanovičs toreiz arī bija svīdis. Viņu bija izglābis klāt piesteidzies pieredzējis ķirurgs. Ar vienu pašu kustību viņš bija iedūris adatu starp mugurkaula skriemeļiem, un uzreiz bija sācis pilēt likvors.

Ivans Ivanovičs pieiet pie blakus galda. Slimniece jau guļ vispārējā narkozē.

— Nav! — vienā balsī saka izmisušie ķirurgi.

— Kas par niekiem! — Ivans Ivanovičs ķeras pie zarnu cilpām, tausta, laiž caur pirkstiem, kas apvilkti ar cimdu iedzelteno, caurspīdīgo gumiju, un uzreiz atrod: tikko jūtam.) rieviņa sānos.

— Redz, kur ir!

Patiešām, var divdesmit reižu iztaustīt šo vietu un nekā neatrast: vairākkārt iekaisušais piedēklis ir pārklājies ar saaugumiem un pilnīgi iemūrējies zarnas sieniņā. Pamēģini to atrast! Pat pieredzējuši ķirurgi ir apjukuši, kur nu vēl iesācējs?!

Ivans Ivanovičs atkal mazgā rokas un atgriežas pie galda, kur operē trūci. Viņam pašreiz vajadzētu iet uz mājām, sēdēt un strādāt, taču māju viņam nav, un ne uz kurieni viņu nevelk. Bet šeit slimnieki. Nataša ir šeit. Palūk, arī šis viltīgais piedēklis . . . Nu, cik ilgi to var meklēt?! Viņi varēja arī atkāpties un visu aizšūt līdz jaunai, droši vien pēdējai lēkmei, un tad šis gadījums arī būtu pieskaitāms pie trim desmitdaļām procenta mirstības.

Nu, bet kādā mūža ailē lai ieraksta nelaimes gadījumu, kas dzīvē noticis pašam ķirurgam? Viņam taču jau ir bijis tā, ka nav kur iet no slimnīcas! Atnāc mājās — un sastopies ar svešu un naidīgu skatienu, bet pašreiz pat tā nav. Šķiet, it kā vēl vakar prasīgi.un maigi ap kaklu būtu vijušās bērna rociņas:

— Tēt! Palūkojies, tēt!

Kad Mišutku pārņem miegs, vēl staigādams, viņš sāk griezt «dzirnavas»: mazais pirkstiņš satver matu šķipsnu un cītīgi vij to tik ilgi, kamēr tā noguļas virs pieres vai nu kā gredzentiņš, vai spirālīte. Gadījās, ka bērns pēc tam vēl rotaļājās, bet šķipsniņa, savīta gredzentiņā, atgādina, ka nesen viņu mākusi miegainība.

Par to labāk nedomāt!

Labi vēl, ka ir darbs, ka tu esi vajadzīgs ļaudīm, citādi sirdī būtu tāds tukšums! Gribēdams domas novirzīt pie kā cita, Ivans Ivanovičs atkal atceras Korobovu, viņa bērniņus, taču šī doma tiešā ceļā novirzās pie Varjas.

«Kā gan viņa man iecirta pēc Natašas pirmās operācijas!»

Taču atmiņas modina tikai neskaidras sāpes: viss personīgais ir dīvaini notrulinājies, un tas biedē Ivanu Ivanoviču. Labāk ciest nekā tāds garīgs tukšums! Pirmoreiz mūžā Ivans Ivanovičs sāka saprast seno vārdu «grūtsirdība». Ilgas ir kas cits. Tās ir aktīvas, kaismīgas jūtas — ilgas pēc mīļotās sievietes, pēc dzimtenes, pēc darba. Bet pašlaik viņam mācās virsū un uzbruka tāda kā pelēcība: ne jūtu, ne vēlēšanos, ne radošu centienu.

«Vai tiešām vecums?!»

Pirms dažām dienām Ivans Ivanovičs bija paņēmis Puškinu un pārlasījis atsevišķas vietas no «Jevgeņija Oņegina». Viņu bija aizkustinājušas vārsmas:

Varbūt nav prieks par atplaukšanu, Jo rudens lapām liks reiz birt, — Mēs atceramies iznīkšanu,

Kad mežos jaunas šalkas dzird; Varbūt, kad daba mostas priekam, Tai domās sevi līdzās liekam,

Un apmulsusi dvēsle ģied —

Ka nevar atjaunotnē iet?

«Cik dziļi Puškins jutis! Bet viņš taču toreiz bijis gadus desmit par mani jaunāks!»

Un ilgi skanēja un skanēja atmiņā brīnišķās dzejnieka rindas, te izdziestot, te skaudrām skumjām pārņemot sirdi.

«Diezgan par to!» Ivans Ivanovičs sev uzsauca, atkal dodamies uz palātu, kur gulēja Nataša. «Kā viņai, drau-dzenītei, klājas? Redz, tas pašreiz ir galvenais!»

24.

Tikai pēc nedēļām pusotrām Nataša pirmoreiz īsti atguvās, pavaicāja, kas šodien par dienu, un negaidot palūdza spoguli. Sofja Šēfere aizskrēja uz blakus palātu, paņēma no slimniekiem mazu spogulīti un, ne elpu neatņēmusi, atsteidzās atpakaļ.

Nataša klusēdama ielūkojās savā atspulgā, tad nevarīgi pameta ar roku un novērsās.

— Kas ir, mīļā? — Sofja vaicāja, joprojām turēdama viņas priekšā spogulīti, taču vēl arvien neticot notikušajam.

— Esmu kļuvusi briesmīga.

— Tas nu gan nav tiesa! Tu esi skaistule, tikai mazliet pavārgusi. Bet nu jau sākusies atveseļošanās. Operācijā tu turējies apbrīnojami, — Sofja pamēļoja, lai uzmundrinātu Natašas omu.

— Vai mani atkal operēja?

— Jā. Vai tad tu neatceries?

— Nekā neatceros. Vai izdevās?

— Ļoti labi izdevās! Bija audzējs. To izgrieza pilnīgi. Tīri jo tīri izņēma! — Sofja atcerējās, kāda nomāktība visus pārņēma pēc pirmās, neveiksmīgās operācijas, un jautri piebilda: — Tagad tu drīz brauksi uz mājām.

— Vai tiesa?

— Nu zināms.

— Bet vai vēstule ir no mājām? Vai meitiņas veselas? — Nataša jautāja padobjā balsī.

Ne viņa, ne Sofja Šēfere nebija manījušas, ka palātā ienācis Ivans īvanovičs un apstājies maliņā. Viņam aiz muguras stāvēja palātas kopēja, aizelsusies aiz pārāk ātrā skrējiena pa klīnikas gaiteni, un gar doktora plecu lūkojās šurp, arī iepriecināta par Natašas atgriešanos dzīvē.

— Ivan Ivanovič! — Nataša pasauca, ieraudzījusi un pazinusi viņu. — Paldies . . . Paldies... — un viņa sāka raudāt, piespiežot pie sejas plaukstas, kas kļuvušas gandrīz caurspīdīgas aiz vājuma.

— Nevajag! — Ivans īvanovičs stingri teica, saņēmis viņu aiz rokas. — Pašreiz jāsargās no katra uztraukuma.

— Es vairs nedarīšu tā, — izbijusies un paklausīgi atbildēja Nataša. — Tikai . . . vai tiešām es vēl redzēšu savas meitenītes?

— Katrā ziņā. Atspirgsiet mazliet — un uz mājām, uz Sibīriju . . .

«Uz Sibīriju nozīmē mājās!» viņš atcerējās senā biedra, bijušā kubanieša Hižņaka pa jokam teiktos vārdus.

«Jā, cilvēkam par dzimto māju var kļūt gan Sibīrija, gan tālie Ziemeļi, gan stepju tuksnesis, ja tur silti viņa sirdij. Liels spēks ir mīlestībai. Tā visu apstaro un dara skaistu. Kad tās nav, nekas neiepriecina.»

— Tagad jūs ātri atspirgsiet, — Ivans Ivanovičs cieši apsolīja Natašai.

Viņš bija laimīgs, tomēr, cenzdamies to neizrādīt, rauca pieri, un tālab viņa stāja šķita cienīga un pat svinīga. Tas nebija aiz bailēm no priekšlaicīgas līksmošanas, bet gluži vienkārši ķirurgs pats vēl neticēja šai otrreizējai cilvēka dzimšanai un gribējās atkal un atkal sastapt Natašas saprātīgo skatienu, dzirdēt viņas kaut vēl neskaidro, tomēr jau sakarīgo valodu.

«Re nu, domāja, ka nevar operēt, kad asinsspiediens krasi pazemināts, tomēr pierādās, ka operācija tādā slimnieka stāvoklī norit sekmīgāk.»

— Kā būtu, ja tāpat operētu Jurgezovu, mūsu slimnieku ar vēzēkli? — Sofja Sēfere jautāja, uzminēdama ķirurga domas.

«Vēzēkiis!» Frontiniekam Jurgezovam lode bija iekļuvusi smadzeņu vidus un pakauša daivās labajā pusē un tur palikusi. Apritējuši vienpadsmit gadi ... Pa šo laiku uzbeku jaunietis pārcietis ne mazumu mocību. Ivans Ivanovičs izdarīja viņam izmeklēšanu ar rentgenu, un atklājās, ka dažādos slimnieka stāvokļos lode smadzenēs pārvietojas: no pieres uz pakausi un atpakaļ. Sākumā domāja, ka lode brīvi «peld» sānu vēderiņā, vēlāk Ivans Ivanovičs izteica pieņēmumu, ka lode «karājas» uz kājiņas, kas pamazām radusies no apvalka. Operācija bija saistīta ar lielu risku, jo vajadzēja pāršķelt sieniņu smadzeņu vēderiņam, kas pildīts ar šķidrumu, kurš cirkulē pa galvas smadzenēm un mugurkaula kanālu. Pat audzēju un šķembu «nokarāšanās» pār sieniņu ir ārkārtīgi bīstama, bet šeit lode «kuļājās» pašā vēderiņā! Nav iespējams iedomāties slimnieka stāvokli, kas ar tādu vēzēkli galvā nodzīvojis vairāk nekā desmit gadu!

— Tagad mēs operēsim arī viņu, — Ivans Ivanovičs klusām noteica.

Un viņš atkal atcerējās Varju. Natašas operācijas neveiksmi Varja taču izskaidroja ar to, ka viņš novērsies no neiroķirurģijas. Vai gan viņš «novērsies»? Jā, viņš aktīvi ielauzies jaunā ķirurģijas novadā, bet vai no tā ķirurga kvalitāte ir cietusi? Zināms, slodze ir ārkārtīgi liela, un viņš tiek ar to galā, tikai pateicoties stiprinieka veselībai un gribas spēka koncentrācijai, toties viņš ir iepazinies ar atdzīvināšanas metodi klīniskās nāves gadījumos, pilnībā apguvis asinsvadu sašūšanu un cieši iedziļinājies problēmā par slimnieka temperatūras mākslīgu pazemināšanu operācijas laikā. Patiešām, kāpēc slimnieks lai pārdzīvotu * visas pamošanās mokas pēc narkozes, ja iespējams tās atvieglot? Vai Burdenko tagad neinteresētu šīs problēmas? Nē, tās visas, atrazdamās vēl iedīgļa stāvoklī, jau satrauca viņu. Un ne velti viņš savā laikā bija institūtā pieņēmis Belovu ar visu laboratoriju. Pēc Burdenko nāves Belovam klājās ļoti grūti: viņu apsmēja un nozākāja, un pat atlaida no darba zinātniskajās iestādēs. Viņam palīdzēja partijas Centrālajā Komitejā. Komunisti, tāpat kā Burdenko, kas paredzēja ķirurģijas attīstību, ticēja iespējai atdzīvināt cilvēku klīniskās nāves laikā.

— Vai jūs Sibīriju neatceraties? — Ivanam Ivanovi-čam vaicāja Sofja Šēfere, iznākot reizē ar viņu gaitenī.

— Dažreiz domāju. Kas tad ir? Nepavisam nebūtu slikti dabūt tur galvenā ķirurga vietu apgabala slimnīcā un ķirurģijas katedru medicīnas institūtā. Piemēram, Piejūrā, Irkutskā vai Ukamčanā. Manuprāt, nepavisam nebūtu slikti. Kaut gan tagad jau mūs droši vien ieprecinās nākamajā Krūšu ķirurģijas institūtā. Man patika strādāt Ziemeļos, — Ivana Ivanoviča sejā pavīdēja smaids, viņš it kā sapurinājās un kļuva apbrīnojami jauns šai brīdī. — Es personiski izjutu ļoti lielu apmierinājumu, strādājot perifērijā, no kurienes līdz galvaspilsētas klīnikām tik gauži tālu! Visiem taču nav iespējams atbraukt šurp, un sen jau laiks radīt uz vietas to, kas vajadzīgs mūsu ļaudīm.

Sofja nopūtās:

— Jums, zināms, taisnība. Ķirurģijai ir milzīga nākotne.

— Nē, ja jau runājam par nākotni, tad, manuprāt, tā pieder nevis mums, ķirurgiem, bet terapeitiem, — Ivans Ivanovičs pārliecināti iebilda. — Pašlaik terapija bez mums, ķirurgiem, ir pulns ar vienu spārnu. Terapijai ir milzums zāļu, bet maz līdzekļu, kas palīdz speciālam mērķim. Pašreiz viss glābiņš — penicilīns. Piemēram, plaušu karsonis, lietojot penicilīnu, nav nekas briesmīgs. Streptomicīns lieliski palīdz pret tuberkulozo meningītu: aktīvi izmantojot šīs zāles, gandrīz zudusi agrākā simtprocentīgā mirstība. Un tālāk? Angīnas? Reimatisms? Gripozās saslimšanas, nerunājot jau par vēzi! Mums līdz šim laikam nav līdzekļa apturēt vemšanu barības vada spazmu gadījumos. Un tomēr nākotne pieder terapijai! Jāmeklē slimnieka vispārējās izveseļošanās ceļi. Tam vajadzīgs vesels zāļu komplekss. Ņemsim kaut vēzi... Tā daudzveidībām nav skaita, taču jebkurā veidā slimniekam traucēta vielu maiņa. —-Ivans Ivanovičs apstājās un pavērās savā neiropatoloģē. Bija redzams, ka viņš ne pa jokam satraukts: acis dzirkstīja, tumšs sārtums tvīktin tvīka iekritušajos vaigos,, un Sofja neviļus nodomāja, ka šim cilvēkam nekad neizsīks spēki. — Medicīnā sākas atoma un ultraskaņas posms. Iezīmētajiem atomiem ir liela nozīme ne tikai, izmeklēšanā. Kad es atveru cilvēka krūšukurvi un iekļūstu — vai nu ar instrumentu, vai ar roku — sirdī, kas saslimusi, es bieži domāju: ja mēs prastu pa īstam ārstēt, tad mana rupjā iejaukšanās nebūtu vajadzīga,— viņš kaismīgi runāja tālāk. — Kad es urbju galvaskausu un ar metālu iekļūstu dabas vissvētākajā vietā, cilvēka smadzenēs, man tēlojas atomu enerģija. Vissīkākās atomu enerģijas daļiņas, kas ar saviem stariem apšauda audzēja ķermeni un to iznīcina, atbrīvos mani, ķirurgu, no papildus rozēm un ērkšķiem manā vainagā, bet ar vēzi slimojošu slimnieku — no gandrīz neizbēgamiem recidīviem un lēnas, mokpilnas nāves. Tātad ķirurģija arī ir putns ar vienu spārnu, — Ivans Ivanovičs nobeidza, šai brīdī atcerēdamies Larisu Firsovu un viņas rūgtos vārdus par sievietēm vientulēm. — Ķirurgam allaž jāatceras slimnieka vispārējais stāvoklis. Jāārstē, nebaidoties atzīt savas kļūdas, neziedojot slimnieka intereses profesionālajai patmīlībai, jācenšas pēc kontakta ar terapiju, kaut arī ar to izbeigtos vajadzība pēc ķirurģiskās iejaukšanās.

— Nu, tas vēl ilgi nebūs! — Sofja Šēfere iebilda, tā kā mierinot ķirurgu, tā kā dusmojoties par vilšanās pieskaņām, ko viņa saklausīja pēdējos vārdos. — Es gribu teikt: vēl ne tik drīz ķirurģija tiks atstumta pēdējā vietā.

— Jā, diemžēl. Raug, Nataša atdzima .. . Tagad viņa dzīvos. Nav iespējams izteikt, kā tas mani iepriecina! Tomēr otra Nataša — Natalka — iet bojā. Un šeit es esmu bezspēcīgs.

Ivans lvanovičs noklusa, uzreiz saduga, kļuva pelēks,, un Sofjai Šēferei sažņaudzās sirds, pēkšņi ieraugot, cik ļoti viņš pārvērties pēdējā laikā.

«Kas īsti noticis?» viņa domās vaicāja Ivanam Ivano-vičam. «Tu ciet Varjas un dēliņa dēļ, taču kas gan tev traucē atgriezties pie viņiem? Tu tiecies pēc Larisas, bet ari viņa līdz šim laikam mīl tevi!»

— Apskatīsim Natalku! — Ivans lvanovičs ierosināja, apraudams Sofjas pārdomas.

Natalka, divdesmit gadus veca jauniete, bija jau pārcietusi deviņas galvaskausa operācijas. Divas pēdējās Gridņeva klīnikā viņai bija izdarījis Ivans lvanovičs.

Viņa bija iegulusi pavisam nesen. Līdz pašam pēdējam laikam viņa bija vīrišķīgi cīnījusies pret savu slimību, taču ļaundabīgais audzējs ieēdies viņas smadzenēs un neizlaida tās no ciešajiem, indīgajiem taustekļiem. Pašreiz Natalka gulēja gultā, izstiepusies visā augumā, daiļa tāpat kā agrāk, par spīti ilgajām, neizturamajām mokām, un klusu vaidēja. Marles pārsējs ap galvu nespēja apslēpt lielo audzēju, kas spiedās ārā pa operācijas brūci kā ciets kamols.

Lai gan slimās meitenes stāvoklis bija ļoti smags, viņas ķermenis pārsteidza ar ziedošo skaistumu. Gan gludais kakls vienkāršā slimnīcas krekla izgriezumā,, gan spēcīgās rokas ar šauro delnu, gan uz spilvena augšup pavērstā melnīgsnējā seja tumšām acīm, tumšām uzacīm, ar smalkiem nāšu izliekumiem un apaļīgu, stingru muti — viss pauda par neskartu jaunību, kas radīta priekam un mīlai. Taču plati atvērto acu skatiens bija nekustīgs: meitene nekā neredzēja. Pirms divām nedēļām viņa bija kļuvusi akla. Viņas slimība progresēja ar drausmīgu ātrumu.

— Nataločka, vai gribi sviestmaizīti ar melno kaviāru? — pie viņas noliecoties, teica sieviete, gadus četrdesmit veca, ar baltām šķipsnām melnajos, gludi sasukātajos matos. — Varbūt šķiņķa kumosiņu . . . tāds svaigs, sulīgs.

— Es negribu, māmiņ. Paldies. Es jau tā esmu kā nobarota mežacūciņa. Tu pati droši vien ne ēd, ne dzer un nomokies darbā.

— Nataločka ... tu jau man esi viena pati!

— Tas nenozīmē, ka man jāapēd tava dzīve. Tā kā tā tas mani neglābs.

— Ko tu runā, meitiņ! Nevajag krist izmisumā. Tu katrā ziņā atspirgsi un atkal iesi institūtā. Bet vasarā mēs abas noīrēsim istabiņu vasarnīcā un atkal kopā lasīsim grāmatas, iestādīsim daudz puķu . . .

— Ak māmiņ! Kālab tu izliecies un velti moki sevi un mani. Es taču zinu, ka drīz miršu.

Kā sitienu saņēmusi, māte novērš ciešanu izmocīto seju un klusu raud.

— Natalka! — pārvarējusi smagās sāpes, viņa mundri saka. — Vai zini, kas atnācis?

— Kā lai es zinu? Es taču tagad vairs neredzu.

— Ivans Ivanovičs . . .

Meitenes sejā parādās sasprindzināta uzmanība. Tad viņas lūpu kaktiņus skar smaids. Tik tikko. Taču ķirurgam no šā jaukā smaida kaklā sūrst.

— Ivan Ivanovič, — atkal kļuvusi nopietna, saka Natalka, pastiepjot pret viņu mazo roku. — Dārgais Ivan Ivanovič . .. Nu vai tiešām nevar vēlreiz mēģināt? Nu lai arī nekas neiznāktu. Es taču zinu .. . Mēs taču zinām, ka man . .. Mīļais Ivan Ivanovič! Jūs taču operējāt vēlreiz Natašu Korobovu. Ņemiet mani uz galda,, lūdzu jūs!

Nē, redzams, viņš velti ienācis šeit! Viņš noklausās šo pirmsnāves saucienu un nekā nespēj atbildēt! Un ko še var atbildēt?

Atraitnes inženieres vienīgā meita Brīnišķīgs, arvien veselīgs un dzīvespriecīgs bērns. Teicamniece skolā.

Un pēkšņi piecpadsmitajā dzīves gadā atklājies ļaundabīgs audzējs smadzenēs. Operācija. Atgriešanās dzīvē. Divi gadi mācībās. Atkal operācija. Mācības jau institūtā — un atkal audzēja recidīvs.

— Es nebīstos gulties uz galda. Cik reižu jau esmu bijusi zem naža! Lai kaut pusgadu justos labāk, kaut trīs mēnešus .. . Kaut mēnesi! Redze taču varētu atgriezties, ja novāktu šo sasodīto uzaugumu! Tas plēš man galvu pušu. Tādas sāpes, taču es ciešu klusu. Palīdziet, dieva dēļ! Nu, ne dieva . . . manis pašas dēļ palīdziet!

Māte, atkal pamostoties cerībai, veras ķirurgā ar sausu, izmisuma pilnu skatienu: viņa raud tikai aiz palātas durvīm. Kādas mokas var salīdzināt ar šo jautrību, ar šo mundrumu, kādu viņa tēlo pie meitas nāves gultas! Tomēr kālab nāve? Kāpēc nepamēģināt vēlreiz? Vai viņas meita, tik maiga un tik vīrišķīga, nav labāka likteņa vērta? Viņa taču visu zina par savu slimību un, palūk, jau sešus gadus cīnās par dzīvību. Un kā cīnās!

— Ņemiet mani uz galda!

Ķirurgam drausmīga ir savas bezspēcības apziņa.

«Jā, ķirurģija patiesi ir putns ar vienu spārnu! Ja mēs spētu šo slimību ārstēt! Vai gan var likt cilvēku uz operāciju galda vienīgi tādēļ, lai viņš mirtu zem naža?»

— Nataša! — savaldījies Ivans Ivanovičs saka, saņemdams pret viņu pastiepto mazo, bet vēl arvien spēcīgo roku. — Pagaidiet mazliet. Vajag atpūsties. Kopš pēdējās operācijas pagājušas taču tikai trīs nedēļas.

— Man nav laika gaidīt. Es izdziestu! No tā laika, kopš esmu kļuvusi akla, visas cerības zudušas.

— Un tomēr vajadzēs paciesties, dārgā. Jāsastiprinās, — saka Sofja Šēfere, nemanot piespiezdama pie acīm virsvalka piedurkni.

— Jāsastiprinās?! — Natalka pēkšņi iesmejas dzidriem bērna smiekliem, no kuriem saspringst viņas gludais kakls un nevainojami baltie zobi gaiši iemirdzas sārtajās smaganās. Viņa smejas bez ļaunuma, taču Sofjai un ķirurgam Aržanovam auksti šermuļi pārskrien pār kauliem, bet nabaga māte, smakdama elsās, izskrien aiz durvīm.

Natalka nedzird mātes steidzīgos soļus; viņas krūšu smieklos, kas nāk no pašas sirds, jau ieskanas rūgtums, kas klusina tos. Taču viņa smejas, jo ar aklajām acīm redz savu nāvi, kas jau pienākusi klāt un stāv līdzās ķirurgam un mātei, par kuriem mīļāka viņai nav neviena pasaulē un kuri — būdami redzīgi! — izliekas, it kā viņi nekā nemanītu. Ko gan viņi grib apmānīt?!

25.

Ivans Ivanovičs iziet ārā. Jau vakars. Visa iela ugunīs. Un bagātīgi, svinīgi krīt sniegs. Tas lido, dzirkstīdams ielas laternu gaismā, gulstas uz ziemas mēteļu zvērādas apkaklēm un studentu rudens mēteļiem, uz jaunu sieviešu sprogainajām cirtām un vecīšu salikušajiem pleciem. Labās krievu ziemas dāsnais sniegs. Jautrs sniegs, taču arī tas neiepriecina ķirurgu. Ausīs mokoši skan Natalkas lūdzošā balss, un tad šie smiekli . . . Bet ko lai dara, mēģinājums būtu bez cerībām!

Stūrī kioskā pārdod mākslīgus ziedus. Dīvaini izskatās to košās ziedlapiņas, kad viegls sals kniebj vaigos un visapkārt tik balta ziema. Taču ļaudis, nedomādami par to, iet klāt un pērk, viens otrs tikai pāris ziediņu, dažs veselu pušķi. Palūk, aiznesa vainagu.. . Vainagu uz kapsētu, bet pušķus uz mājām. Jā, tuvu Jaunais gads, visi cenšas izgreznot savas mītnes. Cauri sniegpārslu virpuļiem abās pusēs mirdz milzums logu. Aiz katra loga plūst dzīve; tur iemīlas, mokās greizsirdībā, ķildojas, pošas uz kino, uz teātriem, uz viesībām, bet dažs uz darbu nakts maiņā. Viss rit savā kārtībā. Un, neraugoties ne uz ko, dzīve mūsu zemē kļūst jaukāka. Uz priekšu virzās arī pasaules vēsture. Raug, Ķīna: pirms trim gadiem vairāk nekā pusmiljards cilvēku izrāvušies no nebrīves un mūžīgā bada žņaugiem. Vajadzētu uz turieni aizbraukt, paraudzīties, kā viņi pašlaik dzīvo. Cik daudz tur prieka! Un no šās domas profesoram Ar-žanovam kļūst siltāk ap sirdi. Profesors zina: ja viņš nokļūtu Ķīnā, arī tur viņš noderētu tautai, kas viņam jau sen iepatikusies ar savu drošsirdību un darba mīlestību. Jā, profesoram Aržanovam nevedas ģimenē,, taču dzīve tālab nav zaudējusi dziļu jēgu un skaistumu. Tikai sāpīgi, ka viņš jau otru reizi pakļuvis zem strauji traucoša vilciena riteņiem. Taču tāpēc nevar apturēt dzelzceļa satiksmi!

Jā, jā, jā! Labi vēl, ka, nokļūdams vientuļa stāvoklī, viņš nekad nenoslēdzas no ļaudīm. Esības pilnīguma izjūta viņu sasildīja un palīdzēja doties tālāk. Tikai viņš līdz šim laikam nebija pamanījis, ka nopakaļ velkas salauzts spārns. Nez kas sāpēja. Viņš domāja, ka sirds. Nekā, tas ir salauztais spārns!

Drīz Jaunais gads. Ivans Ivanovičs iegriezās lielajā universālveikalā Serpuhovas laukumā, paklaiņāja pa stāviem, pastāvēja pie vienas letes, pie otras, kamēr atrada to, kas viņam bija vajadzīgs.

Šautene automāts. Nejēdzīgs krāms. Taču puikām, tāpat kā agrāk, patīk spēlēt karu. Un tā kā tā aizsardzībai jāgatavojas. Citādi aprīs! Veselu miljardu ļaužu aprīs un neaizrīsies. Ņemsim automātu! Uzgriežamais automobilis. Zirgs — tik liels, ka to var aiznest tikai padusē . .. Vai jūs varat pirkumu nosūtīt uz māju? Lieliski! Ņemam arī zirgu! Trauki? Nu, labi, var arī traukus. Kas zina, kā veidosies Mišutkas paaudzes ģimenes? Varbūt sievas sāks izrīkot mājas dzīvi, iekams pa īstam neizveidosies visa ļaužu sadzīve!

Ivanam Ivanovičam iepatīkas bumba un lielisks plīša lācēns, un viņš, palūkojies, kā rotaļlietas iesaiņo, pasaka vajadzīgās ziņas izsūtāmajam. Adrese. Kam? Mihailam Ivanovičam Aržanovam no ... no tēvoča Stjopas. Pagaid! Pagaid! Vēl viens sainis jānosūta turpat.

Kopā ar pasūtījumu galda darbinieku Ivans Ivanovičs pieiet pie letes, kur pārdod audumus, un brīdi stāv izklaidīgā domīgumā. Ak, ja viņš pats varētu dēlam nodot dāvanas! Kas tad būtu par kņadu un smiekliem .».« Tagad var tikai iztēloties, kā Mišutka rosīsies, izsaiņodams un apskatīdams rotaļlietas. Vēl audumi jāizvēlas. Ko lai ņem? .. . Acu priekšā ņirb no košajiem audumiem. Svītras, punktiņi, vītnes, actiņas un ziedi, ziedi. Melni, zaļi, dzelteni, sarkani, rožaini, gaiši zils. Neviļus ķirurgam atkārās lūpa, saraucās uzacis, paužot apjukumu un pat izbailes.

— Kā jūs domājat, kas labāk derētu kleitai četrpadsmit gadus vecai meitenei? Gaišmate? Jā, jā. Acis zilas. Lūdzu. Un vēl tādai pašai gaišmatei, tikai gadus piecdesmit. Viss? Jā, viss. Lūk, ari šo aizgādājiet. Adrese tā pati. Dzīvokļa kaimiņi.

Ivans Ivanovičs paņem zīmuli, ko pasniedz smaidošā pārdevēja, — apbrīnojami, cik viņa laipna, bet daži žēlojas, ka pārdevēji esot rupji! — un raksta uz paciņas: Nataļjai Denisovnai un Jeļenai Denisovnai Hižņakām no Aržanova.

Sniegs krita rāmāk, pūpains un rets. Nogājis kājām vienu kvartālu, otru, Ivans Ivanovičs iesēdās trolejbusā. Paskat, Ohotnijrjada tirgotavas: nesenajos trīsdesmitajos gados šeit bija drūma ieliņa ar apaļu akmeņu bruģi un zemiem veikaliņiem — bijušās kupču tirgotavu rindas, tirgotavu, kuru pagrabos mudžēt mudžēja žurkas. Tagad šeit ir milzīgi, brīnum skaisti nami, uguņotas metro ieejas, greznā viesnīca «Maskava» un visgarām gar tās daudzajām parādes durvīm mirdzošas automašīnas. No šejienes līdz Gorkija ielai vārda tiešā nozīmē pāris soļu, tur ir Centrālais telegrāfs. Gorkija iela, kas arī pēdējos gados no jauna pārbūvēta, ar savu stingro skaistumu ir dārga ikviena maskavieša sirdij. Sniegs, kas atkal sācis krist, brīnišķi pārvērta ielu, un tā šķita teiksmaina, raugoties caur šo vizmojošo plīvuru: gar plašo ietvju malām vieglie un skaistie daudzstāvu namu apveidi, baltajām sniegpārslām aplipušie, kuplie liepu vainagi. Maskavā nav žilbinošo gaismas reklāmu, kas drudžaini raustās kapitālistisko zemju pilsētu ielās. Šeit nav ar ko konkurēt un nav vajadzības reklamēt. Mājas un debesis pār Maskavu ir mierīgas un vienīgi svētku dienās deg daudzkrāsainās ugunīs.

Pa terases granīta pakāpieniem Ivans Ivanovičs ieiet Centrālā telegrāfā ēkā. Divi pārvedumi: viens vecajam tēvam, kas dzīvo pie jaunākās meitas — lielas dzelzceļa stacijas dispečeres; otrs atkal uz Čerjomuškiem, bet jau uz Varjas vārda. Pagaidām Varja maz pelna un neatsakās no palīdzības, jāpalīdz viņai audzināt dēlu un gatavot disertāciju. Disertācijas izstrādāšanai vajadzēs daudz naudas. Lai mācās mazā augstprāte!

Ielicis naudas maku svārku sānu kabatā, Ivans Ivano-vičs aizpogāja silto mēteli ar melna, spoža karakula apkakli, sakārtoja tādu pašu melnu karakula cepuri un nesteidzoties devās uz izeju. Viņam nebija kurp steigties, nebija pie kā steigties. Larisa? Arī uz viņu Ivans Ivanovičs tagad netiecās. Un ne tāpēc, ka jūtas pret viņu būtu zudušas, ne tāpēc, ka baidītos no jaunas vilšanās, bet no visiem pārdzīvojumiem sirdī bija sakrājies pārāk liels rūgtums. Ja viņš ilgodamies domāja par kādu, tad par dēliņu gan. Ak, paturēt viņu pašreiz rokās, padraiskuļoties ar viņu! Un Ivans Ivanovičs, iedams pa zāli, liels, spēcīgs, domās nogrimis, pat nemanīja, cik uzmanīgi viņu noskatīja pretim nākošās sievietes. Viņam prāts nenesās uz sievietēm!

Grāmatu galds plašajā vestibilā pievērsa viņa uzmanību. Ivans Ivanovičs piegāja tuvāk, paskatījās uz jaunajiem žurnāliem un grāmatām, kas vēl smaržoja pēc tipogrāfijās krāsas. Un pēkšņi viņu it kā nez kas pagrūda:

Olga Stroganova. «Pa dzimtenes plašumiem». Olga Stroganova . . . Profesora acis iemirdzējās, un viņš strauji paņēma skaisti iesieto grāmatu. Apraksti.

«Redz, kur satikāmies,» viņš nodomāja. «Ļoti priecājos par tevi.» Neizlaizdams grāmatu no rokām, viņš atpogāja mēteli un sadabūja tagad jau plāno naudas paciņu. «Iet, soļo Olga Stroganova pa dzimtenes plašumiem. Strādā. Jā, jā, jā! Un, kā stāsta, gaidot otru bērnu.» Ivans Ivanovičs nopūtās. «Nu, ko tur, labi!»

26.

Olga pat pa savu dzīvokli tagad staigāja smagi: tuvojās beigām pēdējais grūtniecības mēnesis.

— Nekas, tagad vēl tikai mazliet atlicis, — Tavrovs teica, saudzīgi berzēdams viņai kāju pēdas, kas pa vakariem sāka uztūkt. — Vai pārstāja smelgt?

— Kā tad nesmelgs, kad viņa augu dienu uz kājām dīdās, — pikti atrūca Loģunova vecmāmiņa Jegorovna, vēl žirgta liela auguma večiņa ar rupju balsi, prāvu degunu un pamatīgu kārpu uz vaiga, uz kuras cirtojās sirmi matiņi.

«Ar ko gan šī vecīte savaldzinājusi Platonu?» Olga nodomāja, pirmoreiz tiekoties ar Jegorovnu.

Taču atklājās, ka neizskatīgajai vecmāmuļai tik labsirdīgas acis un tāds apburošs smaids, ka pat Natašas dvīnītes uzreiz ieķērās viņas svārku stērbelē kā dadzīši. Tagad, kad Miločkai, kura divas stundas vecāka par māsiņu, bija pārgājis garais klepus, ģimenes atkal apvienojušās vienā dzīvoklī.

— Varēji gan tu man vairāk uzticības parādīt, — Jegorovna grēmās uz Olgu, būdama paliesi neapmierināta ar viņu. — It kā es ar skuķēniem netiktu galā!

— Jums, Jegorovna, taču septiņdesmit gadu!

— Nu, un kas par to! Cilvēki septiņdesmit gadu vecumā valsti pārvalda, bet es it kā bērnu nomazgāt nejēgtu! Pie grūta darba neķeros, bet, kas vieglāks, ar to, piedodiet, es vēl tikšu galā. Lai gan pēc fašistu uzbrukuma nebūtu nekāds brīnums, ja es pārvērstos par graustu. Ko tikai viņi mums netika darījuši!

— Tātad tu, vecmāmuļ, biji pie vāciešiem? — Tav-rovs vientiesīgi ievaicājās.

— Es? — Jegorovna uz viņu paskatījās gandrīz nikni.

-— Re, arī kāds priekšnieks man tā piesējās: tu, vecmāmuļ, viņš saka, pie vāciešiem biji? Vai tad es esmu vainīga, vai? Nevis es pie viņiem, bet viņi pie mums bija! Tā, redz, mīlīši!

Burkšķēdama sev zem deguna, vecmāmiņa iegāja ēdamistabā, kur rotaļājās Korobovu bērni, kuri joprojām dzīvoja pie Olgas, jo viņa baidījās mazās nodot tēvam un līdz ar to Jegorovnas patstāvīgā gādībā.

— Jauka vecīte! — Tavrovs sacīja, domīgi noraudzīdamies viņai nopakaļ. — Un cik spuraina!

— Tomēr viņa ir īpatne, — Olga iebilda. — Iespējams arī, ka viņa aiz vecuma sāk izkūkot prātu: draiskuļo un strīdas ar bērniem kā maziņā. Un slepus smēķē. Es viņu lūdzu: smēķējiet, Jegorovna, atklāti. Viņa taču ir rūdīta smēķētāja! Baidos, nosviedīs vēl kur papirosa galu . . . Bet viņa apvainojas: kālab mani izspiegojat? Es, viņa saka, pati drīz atmetīšu smēķēšanu, āre, tikai saņemšu visu savu gribas spēku.

— Volodja ar viņu stipri sadraudzējies, — Tavrovs noteica, palīdzēdams Olgai piecelties no dīvāna un uzvilkt mājas kurpes. — Jegorovna dzied viņam kazaku dziesmas, stāsta par karu.

— Tā ir gan dziedāšana! — Ar Tavrovam nepierastu nicināšanu — viņš žēloja vecīti, kas tik daudz bēdu pieredzējusi mūžā, — atcirta Olga. — Drīzāk kauc savā rupjajā balsī. Un kā viņa Volodju strostē, tev vajadzētu dzirdēt!

— Strostē? Tas ir labi. Un ko tad viņš?

— Viņš! — Olga paraustīja platos plecus: viņa ne pa jokam bija greizsirdīga uz dēlu par pieķeršanos svešai vecītei. — Volodjkam tā ir mīla bez pretmīlas! Vakar viņš skrien uz virtuvi, nes kārbu ar tabaku. Ieraudzījis mani, nosarka līdz ausīm un tūlīt kārbu jaciņas kabatā. Kāpēc tu sarksti, jautāju, vai netaisies jau pats smēķēt? Nē, viņš saka, Jegorovna smēķē un dūmus pūš krāsnī, bet man pieteica, lai nevienam nekā nestāstot.

Tavrovs smējās.

— Pilnīga vecāku autoritātes graušana.

— Un ko tu domā? Zini, Volodja klasē lielījies, ka ne jau stabiņus vien protot rakstīt. Skolotāja viņam likusi uzrakstīt dažus teikumus, bet viņš vārdu «māmiņa» uzrakstījis ar lielo burtu. Un sācis strīdēties: sak, tā taču Māmiņa, kā jūs to nesaprotat?! Šodien mēs abi nodarbojāmies, tad viņš vārdu «mašīna» arī ar lielo burtu uzrakstīja. Un kas viņam par pamatojumiem — runā par mašīnu kā par dzīvu būtni, tā taču atbraucot un aizbraucot! Tiesa, te jau ir kaut kas no pārdomām, un es lepojos kā māte, un mani aizvaino, ka viņam ar Jegorovna radušies noslēpumi pret mani. Varbūt tas ir smieklīgi, tomēr esmu greizsirdīga. Kaut ātrāk atbrauktu Nataša! Kas tā būs par laimi, ja viņiem mājās atkal viss nokārtosies! Vesels pusgads jau! . . .

Olga izgāja ēdamistabā, sadzirdējusi tur sveša cilvēka balsi, paņēma no kurjera pastu un atgriezās, manāmi satraukta. Tavrovs bāza malku holandiešu krāsniņā. Aiz mājas sienām plosījās un sprakstēja negantais Sibīrijas sals, apskāvies ar trakulīgo brāli vēju «hiusu», kas gluži kā ar nazi graizīja seju. Divatā tie klaiņoja, cik jaudas, samētāja kupenas, zīmēja uz logu rūtīm dīvainas, baltas lapas, kalnus un kokus. Šķita, ka pati piesnigusi taiga ielūkojas raktuvju namā.

Tavrovs cieši pievēra nokaitušās krāsns durtiņas un nopurinājās.

— Paklau, Oļa!

— Nu? — Olga stāvēja, turot rokā kādu sūtījumu bandrolē, ietītu biezā papīrā. — Nu, kas ir? — viņa vaicāja, ar īpašnieces acīm aplūkojot Tavrova spēcīgi veidoto, plecīgo augumu un stingro seju ar smalkām rievi-ņām starp uzacīm un mutes kaktiņos.

— Piedod, lūdzu! — Viņš pagājās, pareizāk sakot, paskraidīja pa istabu un atkal pienāca pie Olgas.

— Kas tad ir noticis? — viņa prasīgi jautāja, jau uztraukdamās.

Tavrovs klusēja, drūmi noraudzīdamies uz sievas gai* šajiem matiem, kas augstu sakārtoti virs melnīgsnējās, vēl gludās pieres, un Olga saprata: viņš grib pavēstīt ko svarīgu, taču neuzdrošinās, «saņem visu savu gribas spēku», kā saka Jegorovna.

Olga nekā nezināja par Ivana Ivanoviča šķiršanos no Varjas, bet Tavrovs jau zināja. Platonam Logunovam taču Maskavā ir labvēļi, un gandrīz vienā dienā viņš bija saņēmis divas vēstules, abas «slepenas», no mātes un meitas Hižņakām. Logunovs briesmīgi satraucās, Tavrovs tāpat. Taču līdz šim laikam viņš nebija Olgai nekā teicis par notikušo.

— Nu, kas tad? — zaudēdama pacietību, Olga jautāja paceltā balsī, jau sākdama dusmoties.

— Nezinu, kā lai sāk . . . Saproti, es dažreiz raugos uz tevi un domāju . .. Redz, vakar pa radio pārraidīja «Jevgeņiju Oņeginu». Tu sēdēji pie galda, šuvi un klausījies, bet es lūkojos uz tevi...

— Dīvains ievads! — Olga izmeta ar ironisku smīnu, taču arī ieinteresēta.

— Un es nodomāju, — Tavrovs runāja tālāk, nobālot un palaižot gar ausīm viņas piezīmi. — Es nodomāju: vai esmu tev visu devis mūsu kopīgajā dzīvē, vai tā tev dažreiz neliekas pelēka? Lūk, tu raksti... esi talan tīga, skaista, bet manis dēļ dzīvo taigā, raktuvēs, kur, izņemot radio un vājus amatieru uzvedumus, nav nekādu citu izklaidēšanos. Vai tikai tu nenožēlo .. .

— Ko nenožēlo? Vai to, ka es ar savu talantu nespīdu galvaspilsētas sabiedrībā? Ar kādu talantu tad īsti? Šeit, raktuvju apstākļos, es daru visu, ko spēju, un diezin vai būtu paveikusi ko vairāk, dzīvojot Maskavā. — Olga silti iesmējās. — Varbūt esmu tev apnikusi un tu gribi aizsūtīt mani pēc iespējas tālāk? Bet es... es šeit viegli un priecīgi elpoju ar pilnu krūti. Allaž jūtu, ka atrodos ražošanas darbā, var teikt, pie paša dzīves avota, ļaužu un notikumu drūzmā. Un daba — daba šeit ir brīnišķa! Un tu un Volodjka ... Ko gan vēl var vēlēties? Palūk, sāksim celt hidrostaciju uz Angāras un Jeņisejas. Meitiņa paaugsies. — Olga bija pārliecināta, ka viņai piedzims meitiņa, un vēlējās to, — paaugsies arī Volodjka, un es braukšu pa jaunceltnēm un rakstīšu aprakstus. Nu, kas var būt vēl labāks? Ja mums radīsies vēl viens maziņais, es ar prieku pieņemšu arī viņu. Lai mājās būtu jautri un trokšņaini. Un vēlāk ar visu ģimeni sāksim ceļot pa taigu. Nu, vai tad tiešām tas tevi nevilina? — Olga vaicāja jokodamās, taču arī aizrautīgi.

— Tas mani pat ļoti vilina ... — Tavrovs lēni ierunājās, bet Olga atkal viņu pārtrauca:

— Es tev maz palīdzu tavā darbā, jo slikti pazīstu to, tomēr, goda vārds, cenšos būt ne vien laba māte, bet arī uzmanīga sieva! Tikai, palūk, esmu kļuvusi tūļīga, to nu, dārgais dagor, atvaino! Tas drīz tiks izlabots. Toties es tevi tūdaļ iepriecināšu. — Olga steidzīgi atraisīja saini. — Paskaties, — viņa izņēma no ietinamā papīra piecas grāmatas un svinīgi nopietni sniedza tās Tav-rovam. — Izdevniecība atsūtījusi autora eksemplārus. Mans trešais bērns: apraksti par Cažmu, kara apraksti un šie .. . Zināms, tas vēl ir ļoti maz spēcīgam un jau pusmūža cilvēkam, taču, ja nebūtu tevis, es arī to nebūtu veikusi! Tagad, kad pie mums, Sibīrijā, izvērsīsies tik lieli darbi, es ļoti daudz strādāšu. Un, lūdzams, negudro un nerunā muļķības. No kurienes tu to ķēri?

— Redz, no kurienes ... Man ir radies ne nu īsti noslēpums, bet gluži vienkārši trūka vīrišķības pateikt.. *

— Ko? — Olga satrūkās, gandrīz vai izmetot no rokām savas grāmatas.

— Aržanovs šķīries no Varjas . . .

— Vai patiesi? Kaut gan to vajadzēja sagaidīt.

— Kāpēc?

— Nu tāpēc, ka viņi neder kopā. Viņam vajadzīga sieviete, kas fanātiski uzticīga ne tik daudz viņam, cik viņa darbam, un kas, tāpat kā viņš, nekā cita neredz.

— Diezin vai viņam vajadzīga tāda! Man šķiet, viņš arī pats nav tāds. Kas attiecas uz Varju .. . Varja tieši arī spējīga kļūt fanātiķe. Jūs, biedrene literāte, vāji izprotat cilvēku raksturus!

— Toties es visai labi sapratu tavas noskaņas. Kālab tu mani izaicināji uz šo sarunu? Klausies, kā tev nav kauna?! Vai tiešām tu spēj domāt, ka es nožēloju pagājušo? Ka meklēju iespēju atgriezties pie tā? Tas ir muļķīgi! Vai saproti? It kā es taigā dzīvot nespētu! — Olga smaidīdama nobeidza ar Jegorovnas vārdiem

— Pateicos, — Tavrovs izsaucās. — Man it kā akmens novēlās no pleciem!

27.

— Mēs pie jums! — Logunovs teica, ienākdams ēdamistabā Korobovam nopakaļ. — Uz visu vakaru. Jego-rovna, nelaid meitenītes klāt: mēs esam salti! — viņš jautri uzsauca, nosalis zilgansārts, ar kuplām, balti nosarmojušām uzacīm un skropstām, no kuru apakšas spoži dzirkstīja spīdīgi melnās acis.

— Nebīsties, jums, sibīriešiem, nekāds sals netiek klāt! — Jegorovna atsmēja pretim, atvelkot nost meitenītes, kas jau ķērās aiz Korobova augstajām untēm.

— Bet tu salsti, brašā kazaciete?

— Biju braša, tikai izčibēju, brašums vien atlicis. Salstu kā veca tītariene.

Korobovs klusēja, raugoties uz meitiņām, kas bija apģērbtas vienādās adītās jaciņās, siltās «slēpotāju» bikšelēs un smieklīgi maziņos veltenīšos. Ap Ļubočkas tuklo delniņu viņš ieraudzīja tādu kā aprocīti no vilnas saitītes.

— Kas viņai kaiš? — Korobovs ievaicājās Olgai, zinādams, ka tas ir tautā iedaudzināts līdzeklis pret sāpēm rokā.

— To es sev iezīmēju, — Jegorovna paskaidroja, smaidīgi piemiegdama acis. — Tik tiešām īstās māsas! Mila pēc slimošanas vēl bija atšķirama, bet tagad kļuvusi apaļīgāka, un atkal abas gluži vienādas. Ij māmuļa neatšķirs.

— Tagad atšķirs! — Korobovs noteica pārliecināti un priecīgi. — Tuvākajās dienās braukšu un pārvedīšu viņu mājās ...

Brīdi viņš klusēja, vēl arvien neticēdams savai laimei. Atmiņā atausa Pievolgas tveicīgās stepes. Kaujas Staļin-gradā. Un pēkšņi tranšejā, pakrastē, kas tīta ugunsgrēku un sprādzienu dūmos, — meitene ar tik lepnu degun-tiņu, ar tik nepieejami sakniebtām lūpām, ka nebija iespējams mierīgi paiet garām. Ne nāves, kas krustām šķērsām lidoja pār izvandīto krastu, bet šās meitenes priekšā seržants Korobovs toreiz zaudēja drosmi. Sākumā zaudēja drosmi, bet vēlāk arī sašuta, nevērīgās izturēšanās aizvainots, un visā stingrībā noprasīja:

— Kā jūs sauc?

— Nataša .. . Nataša Čistjakova.

Tik vien bija valodu, bet vēlāk tās turpinājās visu mūžu. Ai, kaut jel visu mūžu! Paskat, meitas, abām kopā trīs gadi. Viņas jau labi runā. Sevišķi jaunākā, Ļubočka, skandēt skandē un cik grūtus vārdus izrunā! Parāda ar pirkstiņu un nosaka: «Kastrolis,» — parāda un it kā noskalda: «Panna,» — un pati smejas aiz patikas. Un vakar Ļubočka iepriecināja Korobovu, kad, rakņādamās kupenītī pie terases, uz tēva jautājumu, ko viņa tur dara, atbildēja:

— Rakņājos ar lāpstiņu.

Tā tik ir mēlīte! Nav vis tāda kā zaļoksnim Mišutkam Aržanovam. Toties jauks ir pats Ivans Ivanovičs! Iedo-493

mājoties par viņu, Korobovam tagad sirds pārplūst aiz kvēlām un labām jūtām: gan pateicība, gan cieņa, gan pat maigums. Nepiekrāpa, nepievīla frontes ķirurgs! Cik žēl, ka Var jeņķa viņam toreiz uzbruka! Ek tu Varjal Korobovs nopūšas, viņš ļoti aizvainots Aržanova dēļ, bet arī Varjas žēl. Viņiem taču aug dēls! Bet, redz, kādi viņi ir, šie bērniņi — tik pieķērīgi un paši pieaug pie sirds. Korobovs tur meitas — vienu uz kreisā ceļa, otru uz labā — un nevar vien noskatīties, un nevar vien nopriecāties par viņām: augu dienu nav redzējis. Šorīt viņām pirmoreiz nogrieza matus pēc «poļu modes» — maigie pakausīši apcirpti, bet uz pieres atstāts cekuliņš.

— Kas jums grieza matus? — Korobovs vaicā, jau iepriekš priecādamies par atbildi.

Smalka balsliņa skaidri izrunā:

— Frizieris. — Ar rokām sažņaudzot vēderiņu, meitenīte smejas, lepni noraugās uz māsiņu un, pakuļājusi kājiņas, vēlreiz nosaka: — Fri-zie-ris!

— Kā tu no viņām šķirsies uz veselu pusmēnesi? —■ no priekšiņas parupji noteica Jegorovna, apaudama velteņus un uzvilkdama kažociņu. — Laiks saukt mājās Volodju. Puišelis par ilgu draiskuļojas pie kaimiņiem. Pat maizes nevajag, kaut tik varētu skraidīt. Paiešos arī es. Paelpošu. It kā jūsu salā pastaigāties nevarētu!

— Vai zināt, es vakar redzēju, kā viņa ar bērņukiem vizinājās ragutiņās, — Logunovs nopietni pavēstīja, ērti iekārtodamies mīkstajā atzveltnes krēslā. — Šie laiž no kalna un pilnā jaudā apgāžas kupenā. Nu, es nodomāju* sabirs pīšļos mana vecā! Bet viņa, it kā nekas nebūtu noticis, smejas pilnā kaklā kā maziņā!

— Vecīte krīt bērna prātā, — Olga atkal iecietīgi piebilda, pie labākās gribas nespēdama samierināties ar dēla pēkšņo, dedzīgo pieķeršanos Jegorovnai.

— Nē, māmiņ, to tu met pie malas, — Tavrovs atteica. — Vecmāmuļa ir tikai iejutušies ifkā pašas ģimenē, pirmoreiz atbrīvojusies no rūpēm un bēdām, tāpēc arī priecājas. Tātad drīz uz Maskavu? — viņš vaicāja Korobovam.

— Kāpēc tad pēc Natašas nevarētu aizbraukt Platons? — Olga teica, uzmetusi ātru skatienu Logunovam, kas uzreiz bija noskumis. — Vasarā viņš no atvaļinājuma nav izmantojis pat pusi... Lai brauc Platons, citādi es varu drīz aiziet uz slimnīcu un meitenes paliks vienīgi Jegorovnas ziņā, bet viņa tomēr jau veca, kaut arī neatzīstas.

Dzirdot šos ne bez nodoma teiktos vārdus, trīs istabā klātesošo vīriešu sejas pauda visdažādākās izjūtas, taču nevienā neparādījās nosodījums.

Logunovs manāmi satraucās un pat mazliet salēcās sēdeklī, it kā viņam iedurtu ar kniepadatu. Korobovs kļuva domīgs: tā gribējās pašam braukt pēc sievas, taču viņš saprata, kālab Platons arī tiecas uz Maskavu. Viņš nebaidījās atstāt meitiņas Jegorovnas ziņā, uzskatīdams Olgas bažas par pārspīlētām, tomēr negribējās aizvainot Olgu, kas tik daudz laba darījusi viņa ģimenei šai grūtajā laikā, un arī biedra intereses nevarēja neievērot, jo vairāk tādēļ, ka savstarpējā izlīdzēšanās var visiem nākt tikai par labu.

Tavrovs arī uzreiz saprata Olgas vēlēšanos palīdzēt Logunovam atkal sastapties ar Varju.

«Ai, šīs sievietes! Cik ļoti viņām tīk rīkot kāzas! Viņas ir gatavas pašas vīru vēlreiz izprecināt!» Taču šī doma neizskanēja Tavrova apziņā kā pārmetums Olgai. Viņš sen zināja par Platona sirsnīgo pieķeršanos un Varjas vietā izvēlētos vienīgi viņu. «Vai tāda uzticība nepelna pretmīlu?» Tavrovs nodomāja. «Un, pazīstot Platonu, kā gan iespējams viņu neiemīlēt!»

— Kā būtu . . . varbūt tiešām brauksi? — pārvarot savu vēlēšanos, Korobovs iejautājās Logunovam.

Tas lēnām nosarka: sārtumam nebija vis tik viegli izlauzties caur viņa melnīgsnējo, biezo ādu! Ko lai dara, vasaru cilvēks aizmuka no Maskavas, pašreiz gatavs mukt uz turieni no raktuvēm.

— Es ar prieku braukšu, — viņš steidzīgi atbildēja bez kādas izlikšanās, bīdamies, ka Korobovs varētu pārdomāt.

— Brauc, — Tavrovs rezumēja kopējo lēmumu. — Tikai, pielūko, attaisno mūsu uzticību.

Visi sāka smieties, bet Platons nosarka vēl stiprāk.

Sibīrijas ekspresis trauc no auslrumiem uz rietumiem. Uz rietumiem. Uz rietumiem. Visu laiku vilšas panākt bālo sauli, ko nesasilda violeti sarkanā, ātri dziestošā vakarblāzma, — īsa ir ziemas diena janvārī! Logunovs stāv pie loga, kas izrakstīts sveloša sala rakstiem. Pa sprau-dziņām starp baltajām zālēm un lapām viņš 1 augās uz pretim traucošajiem kalniem, mežiem, upēm, uz jaunajām un vecajām Sibīrijas pilsētām. Patiešām neaptverami plaša zeme! Tāpat kā lielum lielais vairums tās iedzīvotāju, Logunovs lepojās, ka viņš ir Padomju Savienības pilsonis. Taču personīgā dzīve šim pilsonim nav izdevusies ...

Viegli pievelkoties ar rokām, Logunovs uztrausās uz augšējā plaukta un paņēma grāmatu, taču lasīt nespēja: viņš gulēja un domāja vienu un to pašu — par savu ierašanos Maskavā un jauno sastapšanos ar Varju. Droši vien viņš atsities savos vecākos un padc ies tāds, kas mīl tikai vienu. Palūk, pieaudzis ar sirdi pie vienas, un nekas viņu neatraus. Tēvs ar māti līdz šim laikam nespēj vien viens uz otru noskatīties. Tātad tomēr ir uzticīga mīlestība līdz kapa malai! Bet kā gan viņu uzņems Varja? Visticamāk, ka Varja viņu nemaz neuzņems: ilga bildināšana ir vecas atraugas. Jau Ziemeļos viņš Varjai bija apnicis ūn nu atkal uzplijas.

«Viņa mani pasūtīs pie joda!» Platons satriekts domāja, taču doties atpakaļ jau vairs nespēja, kā nespēj atgriezties no lielgabala izšauts šāviņš: milzīgs spēks to ir izmetis šai neaptveramajā izplatījumā.

Vilciens trauc pāri Jeņisejas taigai, pāri Obas kalniem un plašajām stepēm . . . Šeit, uz dižajām upēm, drīz uzliesmos milzīgu hidrostaciju ugunis, un nevis kaucošas lokomotīves, bet elektriskie vilcieni ripos pa mirdzošām sliedēm no Maskavas līdz Klusā okeāna piekrastei. Kas par vareniem uzņēmumiem tad radīsies, un cik daudz darba gaida kalnu inženieri Logunovu! Viņam vai elpa aizrāvās, domājot par Sibīrijas zemes rītdienu. Bet vai tiešām arī rīt viņš būs tikpat vientuļš? Nē, ne velti viņš sastapis Varju! Kas gan cits, ja ne viņa lai

dzīvotu šeit lielo pārmaiņu laikā? Ar! Sibīrijas pilsētās ir institūti un klīnikas, arī šeit var rakstīt disertācijas, kaut tikai notiktu pārmaiņa viņas jūtās, kaut tikai viņa pārliecinātos, ka ar Aržanovu pasaule vēl nebeidzas.

Par Varjas draudzīgajām attieksmēm Logunovs nekad nebija šaubījies.

«Es viņai mazliet arī patīku,» viņš sevi drošināja, atceroties šķiršanos Staļingradā, kad viņi abi ar Varju bija stāvējuši piekrastes tranšejā nāvi nesošās uguns aizsegā. «Ne žēlums vien viņai toreiz bija pret mani!»

It īpaši Logunovs atcerējās neseno tikšanos Maskavā, kad Varja bija viņam atklājusi visas savas ciešanas. Viņš atcerējās, kā bija apskāvis Varju, tik nelaimīgu, un noskūpstījis.

«Viņa neatgrūda . . . Tātad es viņai neesmu pretīgs. Un kad nomierināsies ... nepaliks taču mūžīgā salmu atraitne!»

Nē, vilciens nevis trauc, bet tikai velkas pa čuguna sliedēm! R -isam citādi būs, kad sāks lietot elektrovilcējus! Taču tas būs nākamajā piecgadē, bet Platons nespēj ilgāk gaidīt. Labākā viņa dzīves puse jau pagājusi, un, ja Varja tagad nedos viņam nekādas cerības, tad kaut uzreiz jāierakstās večos. Tomēr veču pulkā būt Logunovam nepavisam negribas.

Klāt arī Urāli. Vairāk uz dienvidiem ir Zlatousta — Platona bērnības tērauda šūpulis. Tur valda metāls. Arī tur ir kalni... No diženā Taganaja virsotnēm tālu redzama zilgā taiga, bagāta ar rūpnīcām un raktuvēm. Logunovam ir vienpadsmit māsu: skolotājas, agronomes,, ārstes, metalurģes . . . Astoņas jau apprecējušās, un jaunākās drīz vien kļūs līgavas. Bagāta ģimene: meitenēm visa zeme dota pūrā. Viņas arī izklīdušas pa visu zemi. Logunova māsasdēlus un māsasmeitas nav iespējams ne saskaitīt! Ja jau vecākās ir apprecējušās, arī jaunākās neaizkavēsies: viņu vecuma jaunieši karā nav bijuši, ir ko izvēlēties. Vajadzētu iegriezties mājās, papriecāties par māšelēm un apskaut vecākus. Taču radies tāds pavērsiens, ka ikviens aizkavēšanās mirklis ceļā satrauc Platona nervus.

«Kas tas īsti ir?» Platons pēkšņi izbrīnījās, plato pieri atkal spiezdams pie saltās loga rūts gaitenī, it kā cenzdamies aizsteigties priekšā vilcienam. «Cik daudz cilvēku pasaulē, un visi alkst laimes! Pie dažiem tā ierodas pati, citi to dažreiz meklē visu mūžu, maldās, raud un atkal meklē. Un pareizi dara, jo laime ir, tai katrā ziņā jābūt! Tikai vajag to godīgi meklēt.»

Un atkal Logunovam kļūst baigi.

«Varjeņka, vai tiešām tu mani nepieņemsi? Kāpēc gan ilga bildināšana ir vecas atraugas? Vai uzticīga mīla nekā nav vērta?»

Itin kā no malas nez kas nočukstēja atbildi:

«Jā, tev gan uzticīga mīla, bet viņai apnikusī! Tu rēgojies viņai acīs visu mūžu. Ne lepnuma, ne patmīlības! Būtu jel kaunējies!»

Tomēr, par spīti visām šīm pārdomām, Logunovs, iebraucis Maskavā, tieši no vilciena devās pie savām paziņām uz Čerjomuškiem.

«Arī nosaukums tik jauks!» Logunovs noteica tieši tāpat, kā bija teikusi Jeļena Denisovna. Visu ceļu domādams par sastapšanos ar Varju, viņš tā arī nebija izdomājis, ko sastopoties teikt. Vienu gan Logunovs bija stingri nolēmis: viņš dzīvos nevis viesnīcā, bet pie Je-ļenas Denisovnas, kura pati vēstulē bija uzaicinājusi, — gadījumā, ja viņš atbraucot Maskavā, lai apmetoties pie viņām. Zināms, viņš apmetīsies pie viņām, kaut vai tālab vien, lai dažas dienas pavadītu zem viena jumta ar Var jeņķu!

Daudzstāvu nams jaunā, skaisti izbūvētā rajonā ... Še nav vis tā kā vecajā Maskavā, bet stalti kvartāli, celti pēc vienota plāna, — rajons, kas tiešām ir galvaspilsētas cienīgs. Tāds pats ir radies Peščanijas ielās pie Ļe-ņingradas šosejas un vēl otrā pilsētas galā — Izmailov-skajā. Palūk, kādi tie ir kļuvuši, šie Maskavas nostūri: taisnas, platas ielas, jauni bulvāri, pašreiz aizputināti ar sniegu, lieliski nami. . . Apakšējos stāvos bērnudārzi un mazbērnu novietnes, veikali un ēdnīcas, plašajos pagalmos daudz bērnu. Vasarā šeit koku zaļā ēna, droši vien strūklakas un ziedi. Jā, tā arī vajag celt nākamās pilsētas par prieku cilvēkiem! Savādi, taču Čerjomuški

Logunovam atgādināja tālo Ukamčanas ostu Ohotskas piekrastē, atgādināja varbūt ar savu straujo jaunību: it kā nebūtu aiztraukuši vienpadsmit gadi, it kā Platons Logunovs būtu vēl arvien tas pats un Varjeņka tā pati. Viņi sastapsies un ieraudzīs: nav nekā, kas viņus varētu dzīvē šķirt.

Tādas noskaņas pārņemts, Platons aizmirsa, ka jaunajos, lielajos namos ir lifti, un, viegli nesdams savu čemodāniņu un somu, kā nieku uzskrēja stāvu pēc stāva. Karš Logunovu bija saudzējis: viņš nekad ne ar ko nebija slimojis, viņam patika kJaiņāt pa taigu, kāpt kalnos, ar puikas veiklību viņš rāpās augšā pa raktuves kāpnēm, apmierināts, ka atkal atgriezies iemīļotajā darbā, un viņam nebija ne jausmas, kas ir aizdusa. Bet pašlaik it kā simt sirdis uzreiz sāk krūtīs pukstēt un viņš apstājās kādā kāpņu laukumiņā, skali elpodams ar izžuvušo muti. Kur šeit Varjas dzīvoklis?

29.

— Ei! Tas esat jūs, Platon Artemovič! — virs viņa ieskanējās līksma bērna balss.

Logunovs nodrebēja un pacēla acis. Uz kāpnēm stāvēja pusaudze meitene ziemas mētelī un adītā cepurītē, turēdama aiz rokas puišeli zvērādas kažociņā, apjoztā ar sarkanu jostiņu.

Puisēns uzreiz pazina vasaras viesi un ar lāpstiņu rokās kūleniski novēlās viņam pretim.

— Esi sveicināts! — Logunovs nopietni sacīja, paķēris viņu rokās un tuvu ielūkodamies viņa vientiesīgi bezbēdīgajās actiņās, kas atgādināja Varjas acis, jo tās bija mazliet iegarenas un necaurredzami melnas. Varjas dēls! Logunovu pārņēma maigums pret mazo, un reizē viņš izjuta pārestību, ko Varja viņam nodarījusi. Viņš piekļāva bērnu pie krūtīm, par atbildi juta ciešo rociņu skaujas, un nelāgās jūtas, kas jau gribēja mosties, izzuda bez pēdām.

— Mēs dzīrāmies iet pastaigāties! — Nataška pavēstīja, arī noskūpstījusi Logunovu. — Bet tagad jau gan neiesim, — viņa piebilda, taču pamanīja Platona nevilšo sakustēšanos un vientiesīgi noprasīja: — Vai mēs jūs netraucēsim?

— Zināms, ne! — Logunovs attrauca, tomēr tā nosarka, pareizāk sakot, kļuva tumši sarkans, ka meitene neziņā apstājās.

— Ejiet pie mums, bet mēs atgriezīsimies pēc kādas stundas, — viņa aicināja. — Man vajag paelpot svaigu gaisu. Citādi visu laiku sēžu un mācos ...

— Uz mājām! Es iešu uz mājām! — Mišutka pieprasīja, lauzdamies atkal pie Logunova. — Man nevajag paelpot svaigu gaisu.

— Nē, iesim ārā. Lai krustmāte Varja mazliet atpūšas no tevis, — Nataška stingri noteica un gluži kā pieaugusi bez kādām ceremonijām saņēma Mišulku aiz rokas un aiz kažociņa apkakles, un vilka lejup.

Puišelis pavērās atpakaļ, nez ko sauca savā jocīgajā valodā, taču viņa lielā draudzenīte bija nelokāma.

Logunovam durvis atvēra Jeļena Denisovna. Ģērbusies tumšā flaneļa rītasvārkā, lakatiņu ap galvu, viņa izskatījās novecojusi un nogurusi, bet, tikko palūkojās, tik priecīgi labvēlīgas jūtas apstaroja seju, ka viņa uzreiz kļuva agrākā Hižņaka, stiprā sibīriete, kuras spēki nekad neizsīkst.

— Esiet sveicināts, dārgo Platon Artemovič, — viņa teica, noskūpstot viesi uz vaiga. — Redz, cik labi, ka atbraucāt! — un viesmīlīgi atvēra savas istabas durvis.

Logunovs iegāja, paskatījās visapkārt, un viņa seja pauda apjukumu: skaistā, mājīgi uzkoptā istaba viņam šķita tukša . ..

— Ko jūs! — Jeļena Denisovna izsaucās. — Varja taču nav kopā ar mums. Nē, viņa ir šeit, šai pašā dzīvoklī, tikai atsevišķi, — Jeļena Denisovna paskaidroja, pamanot viesa pēkšņās izbailes. — Iesim pie viņas! . ..

Pastūmusi Logunovu sānis, viņa pa gaiteni aizgāja pie blakus durvīm un pieklauvēja.

— Jā, jā! — atsaucās skanīga krūšu balss, no kuras Logunovam iedrebējās sirds.

Tagad jau viņš atbīdīja sānis Hižņaku un pirmais pārkāpa pār slieksni.

Varja, ģērbusies melnā, šaurā kleitā un adītā, sarkanā jaciņā, stāvēja pie grāmatu plauktiņa ar kādu sējumu rokās. Kuplie mati, nevērīgi saņemti smagā mezglā, slīga uz kakla. Mazliet pavērsusies atpakaļ, piesardzīgi, kā izbiedēts putns viņa palūkojās Logunovā ar skadru skatienu. Varjas sejā paplaiksnījās kas žēls, taču viņa apvaldīja saviļņojumu un, kad Platons piegāja pie viņas, mierīgi un stingri sniedza tam roku.

Bet viņš? Viņš gandrīz sāka raudāt aiz sarūgtinājuma, sajūtot viņas spēcīgo, draudzīgo rokas spiedienu: jā; viņš varēja lepoties ar Varju, varēja priecāties par viņu, bet Varjai nebija vajadzīga pat viņa līdzjūtība! Nu, kālab viņš ir atjoņojis uz šejieni? Viņš ilgojas. Viņš zaudē prātu. Taču viņai tas absolūti nav vajadzīgs!

— Redzi. . . Atbraucu pēc Natašas, — Platons beidzot teica, piespiedies atzīt Varjas likumīgās tiesības izturēties salti pret viņa atbraukšanu. — Tomēr krietns vīrs ir Ivans Ivanovičs, — viņš piebilda, it kā atriebdamies viņai par savām sāpēm.

— Jā, viņš tomēr ir krietns vīrs, — ar tikko jaušamu, bet Logunovam nesaprotamu ironiju Varja piekrita. — Ko tad Korobovs?

— Viņam bērni uz rokām. Olga Pavlovna jau vairs nespēj .. . Viņai drīz jāiet uz dzemdību namu.

— Jā? Tad jau labi. Viņa arī ir krietna, vai ne? Vai nav tiesa?

— Zināms, — Platons juta: tūlīt viss pārtrūks un viņš nekad vairs sevi nepiespiedīs pārkāpt šā nama slieksni.

Pat ja Varja viņu sauktu, viņš nenāks. Viņam pietiek! Tomēr tik žēl kļuva savu ilgus gadus loloto jūtu . . .

— Klausies, Varja! — Platons teica, ar skatienu pameklējis Jeļenu Denisovnu, draugu un sabiedroto, — viņš pat nebija manījis, ka tā nav ienākusi kopā ar viņu.

Logunovs bija pietiekami lepns, taču tagad, kad runa gāja par galveno dzīvē, patmīlību vajadzēja atmest. Viņš saprata, ka Varjai arī sāpīgi un grūti, tomēr viņam vajadzēja par katru maksu noskaidrot tālākās attieksmes.

— Klausies, Varja, — viņš atkārtoja, arvien vairāk satraukdamies. — Man nav tiesību prasīt, bet man jāzina. Teic: vai tiešām es tik daudz gadu velti tiecos uz tevi? Piedod, ka esmu ieradies krāsmatās un runāju par jauna nama celšanu, bet kur tad vēl citur lai runātu par to? Mums ir viss, lai kļūtu laimīgi, ja tikai tu spētu mani iemīlēt. Mēs vēl esam jauni. Par savām jūtām es nerunāšu ... tu zini. Tu taču nedomā uz mūžu palikt tā kā marmora eņģelis kapa piemineklī?

— Nevajag tā jokoties, Platon!

— Es nejokojos. Man nepavisam nav joki prātā. Tikai, lūdzama, nesaki, ka tu man būsi draugs! Saki tieši: jā vai nē. Es taču varu arī pagaidīt, bet dod man cerības. — Un atkal viņš samulsumā nodomāja: «Nevar būt, ka tik ilgos gados es nebūtu viņas sirdī iemetis kaut mazu dzirkstelīti!» — un apklusa, galvu nolaidis.

Pacietās matu šķipsnas nokrita uz platās pieres, un melnīgsnējā seja it kā sastinga. Logunovs stāvēja pavisam tuvu, un Varja dzirdēja viņa spēcīgo elpu, redzēja prāvās rokas, kurās viņš nervozi žņaudzīja ādas cepuri ar zvērādas atloku. Un arī viņa atcerējās brīdi, kad ierakumos Staļingradas piekrastē bija šķīrusies no viņa. Bija nakts. No kreisā krasta šāva «katjušas»: nepārtrauktas uguns strūklas triecās pāri Volgai, apgaismojot melno, bangaino ūdeni, pielietu sarkani dzeltenīgiem atspulgiem, un garām ejošo kareivju bruņusitēju melnos siluetus, kareivju, kurus viņu nastas — garās bruņusitēju šautenes — bija sadalījušas pa pāram. Platons devās uz «Sarkano Oktobri» rūpnīcu rajonā, uz kurieni toreiz bija vērsts galvenais fašistu trieciens. Viņš aizgāja un varbūt uz mūžu . . . Varja atcerējās savādo saviļņojumu, kas viņu bija pārņēmis pie šās domas, savu pēkšņo tiekšanos pēc viņa. Kālab gan atstumt Platonu tagad, kad viņa atkal tik vientuļa? Palūk, viņš stāv un gaida viņas lēmumu — labs, skaists, stiprs cilvēks . ..

«Bet es prātoju,» Varja nodomāja, «tātad es viņu nemīlu. Un žēlums viņam nav vajadzīgs, tāpat kā man.»

— Tev nav nekā ko man teikt? — Logunovs vaicāja, ātri apgriezās un devās uz durvīm.

— Tā taču nevar, Platon! — Varja lūdzoši iesaucās; viņas balsī neviļus izskanēja saviļņojums, un Logunovs sastinga uz vietas.

— Kā tad tu gribi? — viņš vaicaja, nepavērsdamies atpakaļ.

— Iztiksim ar labu. Tu iebruki, pat kažoku nenovilcis, neļau-j ne atjēgties. Tā tikai ienaidniekam var uzbrukt!

— Tu arī esi visa mana mūža ienaidniece, — viņš drūmi noburkšķēja.

— Pat visa mūža ienaidniece! — Varja iesmējās. — Klausies, dārgo Platon, tu mani gluži apstulbināji. Mitējies jel izteikt ultimātus! Atģērbies, nāc iekšā. Mēs ar Jeļenu Denisovnu tevi pacienāsim. Mums, zini, ir lielisks pīrāgs, pa sibīriešu gaumei, ar zivs galvu un rīsiem. Ketlaša nebija, tad mēs nopirkām gabalu laša ar galvu, izmērcējām un, palūk, izcepām pīrāgu. Sulīgs, apgrauzdēts, ar sausiņiem nokaisīts. Tu ēdīsi un laizīsies. Un Jeļena Denisovna jau aiz bēdām nomirtu, ja tu aizmuktu! ...

— Tā būtu Jeļena Denisovna, bet tu?

— Es? — Varja pārmetoši palūkojās sejā Loguno-vam, kas atkal bija pienācis klāt, ieskatījās viņam tieši acīs, k|ūdama pavisam jautra. — Nu, vai tiešām man vienaldzīgi!

30.

— Kur tu viņu liki? — Mišutka apskatīja istabu, garām iedams, paraudzījās pat zem galda, tad savilka sārtās lūpas un sāka brēkt, izpletis rokas no sniega slapjajos dūrainišos.

— Ko tev vajag?

— Viņu. Viņš taču atbraucis! Es redzēju. Es teic:u Natašai. . . Es teicu... A-ā-ā! — puisēns brēca vēl skaļāk.

— Redz, cik nejauks! — Nataška teica, iebrāzdamas istabā. — Viņš mani nomocīja, ne soli neļauj paiet: «Ieelpoji tvaigu gaitu, un diedgan!» — viņa atdarināja Mišutku. — Visu laiku lauzās pie Platona Artemoviča. Viņš, saka, pie manis atbraucis.

— Pie manis! .. *

— Varen tu viņam esi vajadzīgs!

*— Vajadzīgs!

*— Klusu! — Varja noteica. — Platons Artemovičs tūlīt atnāks, viņš aizgāja pēc biļetēm . ..

— Uz vilcienu? — Nataška izbijusies ievaicājās.

— Nē.

— Uz cirku? Uz kino? Uz teātri?

Varja, domīgi smaidīdama, vilka Mišutkam nost kažociņu un slēpošanas bikses un noliedzoši kratīja galvu, tad sacīja:

— Uz hokeju.

— Uz kurieni? — Mišutka nesaprata.

Nataška pabrīnījās un kļuva priecīga: izņemot viņu, dzīvoklī neviens neinteresējās par slidām.

— Un kas ies?

— Visi, kas vien gribēs.

Varjai nekad nebija iznācis skriet ar slidām, un viņai nebija nekādas jēgas, kas tā ir par spēli — hokejs. Tiesa, pagalma slidotavā skraidīja puišeļi ar nūjām, bet, kālab viņi dzinās pēc veiklās, mazās ripas, kālab strīdējās un klaigāja, viņa nespēja apjēgt. Un, ja viņu aicinātu uz stadionu Ivans Ivanovičs, viņa neparko neņemtu līdzi dēliņu. Pašreiz, kad Platonam, kas jau kā pusaudzis bija dzenājis ripu uz Urālu kalnu ezeriem, izklaidīgi ielūkojoties laikrakstā, radās dedzīga vēlēšanās paskatīties hokeju un viņš sāka Varju pierunāt, lai brauc uz sacīkstēm, viņa piekrita, tikai ar noteikumu, ka brauks visi. Varja bija, kā mēdz teikt, sieviete bez aizspriedumiem, turklāt tagad viņu nekas nesaistīja, un Logunovs bija mīļš novadnieks, gandrīz bērnības biedrs, tomēr nezin kāpēc viņa jutās neveikli, jau iedomājoties vien, ka varētu pavadīt vakaru divatā ar šo cilvēku, kas viņā iemīlējies. Še izpaudās Varjas pašpaļāvības trūkums, ko saprata vienīgi Jeļena Denisovna, kurai arī pēkšņi iegribējās paskatīties šo «ledus kauju».

Neraugoties uz visu savu mīlestību pret Ivanu Iva-noviču, Hižņaka nespēja nevēlēt laimi Logunovam. Pareizāk sakot, mīlot Ivanu Ivanoviču, viņa novēlēja sekmes Platonam. Viņa nez kāpēc no paša sākuma nebija noticējusi Aržanova jaunajai ģimenei. Cita lieta, ja viņš atkal no jauna saietu kopa ar Olgu, cita lieta, ja Varjas vietā būtu Larisa Firsova ...

«Varjuša taču ari tik daudz gadu nav Platonam atbildējusi ar pretmīlu,» Je|ena Denisovna nodomāja, vācot siltākus apģērba gabalus sev un Nataškai. «Reče, vecuma dienās esmu prātu izkūkojusi — skriešu slidotājus skatīties!» Tomēr, turpinot aizsākto nemierīgo domu, modās cita: «Kā Ivans Ivanovičs apprecēja Varjušu pēc ģimenes sairuma, tā arī Platons notrāpījis iet precībās tādā pašā brīdī. Ai, skumīgas tās kāzas, kur aiz kāzu galda stāv trešais! Turies, cik braši, cik stalti gribēdams, sirds tomēr aizlauzta!»

Skaista ir Maskava skaidrā ziemas dienā. Pat tās nostūri ar šķībiem un greiziem senatnīgiem namiņiem, kas nolemti nojaukšanai, ir skaisti baltajā sarmas un sniega rotā. Bet ko lai saka par Ļeņingradas prospektu, kas trauc taisni kā bulta, par šo prospektu ar tā lielajiem namiem, ar sarmas krāšņi apsudraboto bulvāru kuplajām alejām un dzīvžogiem; šie bulvāri stiepjas vairāku kilometru garumā starp visdzīvākās satiksmes automaģistrālēm!

Kā Varja mīlēja šo neparasto ielu, un kā viņas sirds sažņaudzās, kad trolejbuss aizjoņoja garām namam, kurā viņa bija septiņus gadus nodzīvojusi ar Ivanu Iva-noviču! Tikai tagad Varja saprata, kāpēc viņai iegribējās braukt trolejbusā, nevis metro. Kā būtu, ja šinī pieturā izkāptu un aizskrietu uz savu bijušo dzīvokli? Varbūt Ivans Ivanovičs drūms un nelaimīgs staigā no viena stūra uz otru šai tagad tukšajā istabā, kas uz visu mūžu palikusi Varjai atmiņā. Bet varbūt viņš pašlaik tur ir divatā ar Larisu. . . Varja nopūšas, sastop Logu-nova drūmo skatienu un nobālēdama novēršas kā no viņa, tā arī no sava bijušā nama.

Nē, viņa tagad neies pie Ivana Ivanoviča. Neparko! Viņa nepazemosies to jūtu dēļ, kas pašai kļuvušas par slogu. Bet Logunovs! Kāpēc viņš sadrūma, it kā viņam jau būtu kādas tiesības uz Varju! ... Ivans Ivanovičs nekad nekļuva greizsirdīgs. Arī tas viņai nepatika. Redz, cik cilvēkā viss sarežģīts: pats sevi nesaprot!

Jā, Logunovs kļūst drūms, taču Mišutka neļauj viņam grimt pārdomās.

«Ko viņš tā pieķēries svešam cilvēkam!» Varja nodomāja klusā īgnumā, caur pieri nolūkodamās, kā dēls, ar sarkanā dūrainītī ietērpto rociņu kā īstens saimnieks apskāvis Logunova kaklu, ar varu pavērš viņu uz savu pusi, nez ko stāsta un rāda pa logu. Atklājās, ka Mišutka arī pazinis pierasto vietu — bērnudārziņu, kurā viņš gājis.

«Varen interesanti Platonam skatīties uz tavu dārziņu!» Varja klusībā rūgti pasmīnēja, tomēr pamanīja, ka Logunovs kļuva jautrāks un patiešām ar interesi klausījās puisēnā, neveikli noliecis veselīgo vērša kaklu ar noslīdējušo šalli.

— Miša, tu esi pavisam saburzījis Platonu Artemo-vicu! — klusu, bet dusmīgi viņa aizrādīja.

— Tas ir tavs tēvocis? — izgudrēm vaicāja labi ģērbies, paresns vīrs, kas sēdēja blakus.

— Tas? — Mišutka mīļi palūkojās augšup Platona sejā. — Tas ir mans tētis.

Varja tā pietvīka, ka viņas seja šai mirklī varēja sacensties ar Mišutkas sarkano šalli, bet Logunovs pat nokrekstējās aiz pārsteiguma un, iesmējies ar acīm, cieši piekļāva puisēnu klāt.

— Vienmēr nez ko izdomā! — Nataška noteica, cenzdamās ieturēt pieklājību.

— Nu. un izdo-domāju. Mēs tak spēlējam: viņš tētis, bet tā mūsu māmiņa. — Mišutka pavilka māti aiz piedurknes, ieraudzīja viņas dusmīgo seju un, ātri pavērsies pret Natašku, iesaucās: — Tu būsi māmiņa!

Visi, kas novēroja šo ainu, smējās, un neviļus pasmaidīja arī Varja. Kaut kur sirds dziļumos viņai pazibēja: «Varētu būt!» — un ši doma bija drīzāk mulsuma pilna nekā zobgalīga.

Hokeja spēle Varju apžilbināja ar skaistumu un straujumu. īsā ziemas diena jau dzisa, visur iedegās ugunis, kas atspulgoja plašās slidotavas gludajā spogulī, pa kuru kā viesulis traucās sportisti — neiedomājami veikli, spēcīgi puiši. Pavērojusi ciešāk, Varja saprata, ka tā nav tikai lieliska slidotāju meistarības ainava, bet spēkpilna ciņa ar zibens ātru uzbrukumu un niknu aizsargāšanos: ripa, nūju sitienu ķerta, tā vien cirtās pie vienas vai otras komandas vārtiem. Abas komandas bija lieliski saspēlējušās: atsevišķu spēlētāju veiklība saplūda kolektīva spēles precīzajā saskaņotībā. Kad viens hokejists lieliski piespēlēja ripu otram, stadions visu laiku dunēja, un no šās dunoņas ķērkdami aizlaidās sānis pilsētas kovārņi un vārnas, kas, atgriežoties no barības meklēšanas, bariem vien laidās uz naktsguļu centrā, kur tie iemitinājušies kopš sirmas senatnes. Kad, atskanot skatītāju auriem, svilpieniem un brāzmainiem kliedzieniem, uz priekšu izrāvās uzbrucējs un zibens ātrumā dzina uz pretinieka vārtiem žiglo ripu, kas uz ledus izskatījās gluži melna, arī Varja sastinga aiz uztraukuma un, dūres sažņaudzot, gaidīja pēdējo metienu. Varja vēl nezināja, kurā pusē viņas simpātijās, bet juta līdzi tiem, kas labāk spēlēja. Tomēr arī viņai drīz kļuva saprotams, kāpēc dažs labs skatītājs pielēca kājās, un, rokas vēcinādams, bļāva pilnā rīklē:

— Dzen, Mitja, dzen! Triec! Spied, Koļa, spied!

Tie nebija vis iereibuši ļaudis, bet līdzjutēji.

Spēle noritēja trakā tempā. Nav brīnums, ka ļoti bieži mainījās komandu sastāvs. Varja, būdama ārste, spēja labi iedomāties slodzi, kāda bija jāiztur sportistu plaušām un sirdīm, taču gan vispārējais saviļņojums, gan šās neparastās cīņas skaistums, gan spirdzinošais, vieglais sals, gan uguņu margojums, gan sportistu spilgtie tērpi — viss mazliet apskurbināja viņu, satraucot nervus. Tā bija it kā laba, atsvaidzinoša duša.

«Lielisks skats!» Varja nodomāja un pasmaidīja, priecīgi palūkojusies visapkārt.

.Jau vārtsargi uz slidām vien bija ko vērts: viņu kājas, ieautas zvērādas zābakos, apbruņotas ar stilbsar-giem, bija gluži kā stampas. Lūk, kam vajadzēja apvienot aukstasinību un acumirklīgu reakciju: viņi ar rokām ķēra no stingras gumijas darināto ripu, krita tai virsū, sēdās uz tās, ar visu ķermeni aizsprostoja ieeju vārtos, saņemot uz savas ādas ripas spēcīgo sitienu.

Tikko kā kauja bija notikusi pie vieniem vārtiem, un pēkšņi viss strauji izvērsās un ripoja, trauca uz otru pusi. Acis tikko paspēja uztvert spēles gaitā, pareizāk sakot, lidojumā radušās kombinācijas. Gan Varja, gan Logunovs, gan Mišutka, nerunājot jau par Nalašku, tikko paspēja galvu grozīt, sekojot ripai un cits citam uzbrūkošajiem pretiniekiem.

— Tavu brīnumu! — Jeļena Denisovna izsaucās, pavērsusi pret Varju smieklos starojošo seju. — Kā tā ripa lēkā, gluži kā blusa! Panāc nu to, turklāt nepaslīdi un citu no kājām nenogāz!

Varja bija kinoteātri redzējusi daiļslidošanu, tā bija viņu pārsteigusi, taču tur slidotājs, izpildot apbrīnojami skaistas un sarežģītas kustības, pārvaldīja visu laukumu, — neviens viņu netraucēja, bet šeit sadūrās divi pretspēki, šeit norisa nikna kauja. Un, jo straujāk tā noritēja, jo dedzīgāk, nevaldāmāk brāzmoja, kliedza, svilpa ļaužu pulks stadiona tribīnēs, ar savu satraukumu uzmundrinot sportistus.

Ripa iedzīta vārtos. Gols! Un skatītāji trako kā vētra,

Varja, vispārējā noskaņojuma aizrauta, arī notvēra sevi, ka viņai radusies vēlēšanās paklaigāt un patrok-šņot. Tad viņa pavēroja Jeļenu Denisovnu, kura gan novaidējās, kad dažs spēlētājs, nogāzts no kājām, pašļūca pa ledu uz muguras vai uz vēdera, neatlaidīgi stiepdams nūju pēc aizslīdošās ripas, gan smējās kā meitene, dīdoties kājām, kas apautas velteņos ar galošām, vai, sasaucoties ar vispārējo satraukumu, laiku pa laikam iekliedzās, acīm mirdzot pārsteigumā, bezbēdībā un jautrībā:

— Redz, trakie! Patiešām, trakie!

Mišutka, arī aizņemts ar visu, kas norisa viņa acu priekšā, skatījās un skatījās, kamēr, galvu grozot, apgura un sāka salt.

Taču Logunovam vajadzēja viņu tikai pabāzt zem sava nerpas kažoka stūra — kažokam iekšpusē bija suņ-āda — un silti apņemt ar otru stūri, tā ka ārā rēgojās tikai galva ausainītē, kad puisēns kļuva atkal mundrs.

Spēlei arvien vairāk iepatīkoties, Varja aizmirsa visas nepatikšanas un, nonākot azartā, pašai to nemanot, raustīja Logunovu aiz piedurknes, tvēra viņu aiz elkoņa, vēršot uzmanību gan uz līdzjūtību, kas viņā viļņoja, gan uz sportiskās kaujas skaistumu. Varjai pēkšņi kļuva tik brīvi un jautri, pirmoreiz pēdējā pusgada laikā viņai bija izgaisusi nomāktība.

Kādā no interesantākajiem sacensības momentiem viņa palūkojās uz dēlēnu, kas bija iesnaudies «tētes» siltajās skavās. Iespaidu pārpilnība un ilgā uzturēšanās svaigā gaisā bija pievārējusi nemierīgo bērnu. Bet Logunovs .. . Viņš šai mirklī raudzījās uz laukumu, un tik lepna sajūsma, tik jautrs brašums atspulgoja viņa sejā, ka Var ja tikai pēc brīža novērsa skatienu.

31.

Kārtējā zinātniskajā konferencē klīnikā Ivanam Iva-novičam vajadzēja «nodemonstrēt» ārstiem Natašu Ko-robovu. Uzzinājis par Logunova atbraukšanu, viņš tūlīt devās uz palātu pie Natašas.

— Parādīšu jūs saviem kolēģiem, pēc tam brauciet uz mājām. Tikai nesamulstiet. Pie mums allaž tā mēdz būt: mēs, visi klīnikas darbinieki, apspriežamies par dažiem slimniekiem — tas taču ir svarīgi pieredzes apmaiņai. Es sniegšu ziņojumu, parādīšu rentgena uzņēmumus un pastāstīšu par operāciju, bet jūs pastaigāsiet biedru priekšā un atbildēsiet uz jautājumiem. Daudzi ir redzējuši, kādā stāvoklī jūs atradāties, lai paskatās tagad. Būs ārsti no Kvalifikācijas celšanas institūta, ķirurgi no perifērijas un studenti.

Nataša klausījās, domīgi pievērsusi Ivanam Ivanovi-čam acis, kas viņas novājējušā sejā spoži mirdzēja.

— Man gribētos izdarīt ko tādu ... — viņa nedroši sacīja, pakustinādama pirkstus.

— Ko tad jūs varat izdarīt? Jums tagad vajadzīgs tikai viens — atpūsties un atspirgt.

— Nē, es gribētu pamēģināt... Es gribētu nospēlēt.

Ivanam lvanovičam pat auksti šermuļi pārskrēja pār

kauliem.

— Uz kā nospēlēt, Nataļja Trofimovna? Uz bajāna? — Viņš uzreiz atcerējās Natašas meistarīgo spēli, bet ko gan viņa grib tagad uzņemties, ja pirms operācijas bija pat savu vārdu aizmirsusi?

— Nē, man gribas pamēģināt uz vijoles . .. Pirms kara es taču mācījos mūzikas skolā. Un vēlāk Sibīrijā, pie mums, raktuvēs, arī esmu daudz spēlējusi.

— Varbūt atnest vijoli šurp? Jūs pamēģināsiet, —' Ivans Ivanovičs ierosināja, nepavisam nebūdams pārliecināts, ka viņa šādu pārbaudījumu izturēs.

— Nē. Labāk nesākšu mēģināt... Ja tur nespēšu, tas nozīmēs, ka nekad vairs nespēšu.

— Nevajag sevi tā noskaņot: visi spēki taču neatjaunojas uzreiz pēc operācijas!

Tai dienā, kad bija nolikta konference, Sofja Šēfere vairākas reizes ieskrēja pie Natašas. Uztraucās arī Ivans Ivanovičs. Par Natašas priekšlikumu spēlēt vijoli viņš nevienam neteica ne vārda. Viņš tam neticēja, bet nodomāja:

«Nekas, lai pamēģinā. Nav vajadzīgs viņai tagad visādā ziņā spēlēt. Galvenais, viņa atkal kļuvusi cilvēks, un tas vien jau iepriecina.» Tomēr, labi pazīdams nākamo auditoriju, Ivans Ivanovičs negribēja nevienam no klātesošajiem dot ieganstu izsmieklam. Studentiem, protams, gribas, lai viss būtu labi. Saprātīgi ārsti arī ir ieinteresēti, lai viss noritētu labi. Bet medicīnā, tāpat kā visur, diemžēl, ir skeptiķi, kuri mīl kritizēt, piesienoties katram sīkumam; tie ir ļaudis, kas it kā pārzin medicīnu, taču nez kāpēc ir vāji praksē. Drausmīgi, ja tāds mediķis, pamazām izdabūts laukā no aktīvi strādājošo ārstu kolektīva, iekļūst darbā ministrijā. Lūk, tur, zem iespaidīga vietas izpildītāja vai palīga spārniņa, viņš pie gadījuma sadod sutu saviem bijušajiem kolēģiem, tur viņš tad marinē lietišķus ierosinājumus un ignorē ļoti aktuālas vajadzības, atsaukdamies uz daudzo instrukciju paragrāfiem. Tāds mediķis, nokļuvis zinātniskajā konferencē, katrā ziņā papūlas uzbērt piparus. Un, domājot, kā šis naidnieks klusītiņām pasmaidīs platu smaidu, ja atspirgstošās Natašas mēģinājums neizdosies, Ivans Ivanovičs jau iepriekš sadrūma.

— Vijoli es atnesu, — viņš teica Natašai, iegriezies palātā pirms konferences. — Vijole būs zālē, bet neviens nezina, kālab tā atnesta, un, ja jūs pārdomāsiet, tad varat tikai atbildēt uz jautājumiem, un pietiks ar to.

Nataša klusēja, taču viņas seja pauda pārmetumu. Vai tiešām Aržanovs nesaprot, cik viņai svarīgi pārbaudīt sevi pirms aizbraukšanas uz taigu?

Gaitenī Ivanu Ivanoviču noķēra Sofja Šēfere.

— Nataločka nomirusi, — viņa pavēstīja ar asarām acīs. — Tur pašreiz ir mālē ... nav iespējams uz viņu skatīties! Vienīgais bērns, visas dzīves jaukums un lepnums. Šausmas!

— Jā, šausmas! — Ivans Ivanovičs dobji noteica un devās uz palātu, kur gulēja Natalka.

Meiteni jau bija uzlikuši uz nestuvēm, taisoties nest uz morgu. Viņa bija daiļa arī mirusi, gulēdama ar šo marles pārsēju, kas līdzinājās čalmai, noslīdējušai uz to sānu, kur spiedās ārā audzējs. Kailie pleci tik tikko izslējušies uz priekšu, it kā Natalka būtu gribējusi mazliet piecelties, atbalstoties ar elkoņiem uz nestuvju malām, un tāpēc zem palaga izspiedās viņas mazās krūtis un viegli saliekto kāju ceļi.

«Tas vēl nav viss!» it kā pauda meitenes nemierīgā poza un mazliet dusmīgā seja. «Gribu piecelties, kaut uz vienu mēnesi, nu, kaut uz vienu dienu. Es taču vēl nekā neesmu paguvusi mūžā, un vai gan es velti cīnījos pret savu drausmo slimību! Kāpēc jūs man nespējāt palīdzēt šai nežēlīgajā cīņā?»

Pārmetums, zināms, attiecās nevis uz māti, bet uz ķirurgu, kas stāvēja, rokas nolaidis, un sadrūmis raudzījās uz jauno upuri, ko nolaupījusi slimība, šis rijīgais, noslēpumainais nezvērs, kura priekšā medicīna bezspēcīga.

«Ja, tev ir tiesības mums pārmest!» ķirurgs domāja, raudzīdamies, kā sanitāri pacēla un nesa projām nestuves un kā nelaimīgā māte, jau iedama, ar palaga stūri pārklāja meitas seju.

— Ko lai dara, Ivan Ivanovič! — viņa izsaucās, sirdij vai pušu lūstot aiz sāpēm, ar izraudātajām acīm pavērdamās ķirurgā. — Natusja taču pati saprata, ka palīdzēt viņai nebija iespējams. Viņa gāja bojā bez cerības dzirkstītes, mana nabaga meitenīte! Un visbriesmīgākais tas, ka līdz pēdējam mirklim viņa bija pie samaņas. Man būtu bijis vieglāk ... — sieviete atmeta ar roku un, neizteikusi līdz galam, izgāja no palātas.

It kā salts akmens iegūlās Ivana Ivanoviča krūtīs. Uzreiz k|ūdams smagnējs, ar visu ķermeni izjūtot šo stindzinošo smagumu, ķirurgs devās uz auditoriju. Tur jau dūca ļaudis.

Tad kļuva kluss. Ieņemot savu vietu pie garā galda, Ivans Ivanovičs uzmudinoši pamāja ar galvu Natašai, kura tumšā flaneļa pidžamā sēdēja pirmajā rindā līdzās Sofjai Sēferei. Pārsējs bija noraisīts no Natašas galvas ar apgrieztajiem matiem, un zilgansārlā, pakavveidīgā rēta operācijas brūces vietā bija redzama iztālēm. Vispirms ziņojumu sniedza Gridņevs. Viņš stāstīja par vairogdziedzera operācijām, par to, kas klīnikā darīts šo grūto un asiņojošo operāciju atvieglošanai un slimnieku vispārējā stāvokļa uzlabošanai. Tad Gridņevs auditorijai parādīja slimnieku, kuru viņš sācis operēt sakarā ar kāksli, taču atradis aortas aneirismu. Tādēļ ķirurgs nav operējis tālāk, lai gan kārdinājums veikt operāciju līdz galam bijis ļoti liels. Tikai sagatavojis gabalu transplantāta aortai, lai vajadzības gadījumā atvietotu šā galvenā asinsvada cietušo posmu, Gridņevs atkal ķēries pie operācijas un ar sekmēm veicis to.

Ivans Ivanovičs katedras vadītāja ziņojumu klausījās uzmanīgi. Viņam tur bija daudz interesanta: aortas operācija, transplantāta lietošana. Daži ķirurgi iesaka šim nolūkam ņemt konservētu preparātu no līķa, citi — neilona cauruli. Šeit arī viss vēl jauns un neskaidrs. Daži slavē no neilona veidotus atvietotājus un apgalvo, ka līķu asinsvadu gabali uzsūcoties dzīvā organismā un varot uzreiz izsaukt nāvējošu asiņošanu, citi apgalvo, ka neilons varot radīt vēzi. Strīdas arī par preparātu konservēšanas veidu . . . Ivans Ivanovičs pats pie sava izmēģinājuma suņa ir redzējis gabaliņu līķa aortas, kas pēc gada ne vien nebija uzsūcies, bet, gluži otrādi, ieguvis tādu izskatu un uzbūvi», kas ne ar ko neatšķīrās no dzīviem audiem. Nesen viņš eksperimentālās ķirurģijas institūtā bija novērojis, kā sunim piešuva nogrieztu ķepu. Tagad šis suns skraida, un nevar vairs saprast, kura kāja tam bijusi nogriezta. Asinsvadu sašūšanai operācijā tika lietots sarežģīts aparāts, ko ieteikuši padomju zinātnieki. Aparāts darbojās zibeņātri un nevainojami.

«Redz, ir taču iemācījušies!» Ivans Ivanovičs domāja. «Kā mums tā trūka kara laikā!»

Viņam šodien ir liela svētku diena — Natašas Koro-bovas izveseļošanās. Bet cik laimīgs viņš justos, ja būtu varējis šurp atvest arī otru Natašu — Natalku!

«Nē, arī ķirurģija pagaidām ir putns ar vienu spārnu! Mēs esam radījuši daudz jauna, nav šaubu, esam tikuši uz priekšu un tomēr — cik tālu vēl no pilnības! Nākotnes zinātnei jārada jauna medicīna, kur ķirurģija būs neatdalāma no terapijas, medicīna, kura spārnos un apbruņos ārstus cīņā pret jebkuru cilvēka veselības ienaidnieku. Zinātnei, kas rada reaktīvās lidmašīnas un mašīnas automātus, kas neprot vienīgi domāt un runāt, zinātnei, kas ir saskaldījusi atomu, beidzot jārada apvērsums arī medicīnā. Ja mēs neprotam cilvēkus atjaunot, tad mūsu pienākums ir kaut atpestīt viņus no dažādām ciešanām un palīdzēt laimīgāk nodzīvot mūžu.» Te Ivans Ivanovičs uzreiz nodomāja par sevi: «Dzērve ar vienu spārnu — redz, kas tu esi, biedri Aržanov! Tev ir salauzuši spārnu, un tu esi palicis viens aizsalušā purvā. Tur dzeltenas niedru slotiņas čaukst, tur sniedziņš balto uz ciņiem. Pelēkajās debesīs sen jau izskanējušas dzērvju taures. Tpī, nelabais, kas par niekiem lien galvā! Tomēr patiesi... Ir atbraucis Logunovs, un Varja kopā ar viņu aizlidos tālu tālu, un Mišutku viņi aiznesīs sev līdzi. ..»

32.

Ivans Ivanovičs uzmundrinājās, ieraudzīja Natašas sasprindzināto seju, atcerējās par pārbaudījumu, ko viņa pati sev sadomājusi, un ar skatienu uzmeklēja vijoli. Viņu pārņēma skaudrs satraukums: Nataša to nespēs, uzreiz apjuks un atkal visu aizmirsīs.

Beidzot viņam deva vārdu. Ivans īvanovičs nekad neizmantoja ļaunprātīgi klausītāju uzmanību un, iepriekš pārdomājis savu uzstāšanos, runāja skaidri un īsi, tikai retumis paskatīdamies konspektā. Viņš pastāstīja arī par Jurgezovu — slimnieku ar «vēzēkli». Šī operācija, neraugoties uz visu tās sarežģītību, bija noritējusi sekmīgi.: ķirurgiem bija izdevies iekļūt smadzeņu vēderiņā un izņemt lodi, kas tur karājās pie tievas, no apvalka izveidojušās kājiņas.

Arī Jurgezovs šodien tiks parādīts konferencē. Tā ir ļoti reta operācija, taču Jurgezova dēļ Ivans īvanovičs pašlaik neuztraucās. Šim slimniekam nebija tik smags stāvoklis kā Natašai.

Pabeidzis ziņojumu, Ivans īvanovičs nokāpa no katedras, paņēma zem rokas Natašu, kas, profesoram tuvojoties, izbijusies piecēlās, un izveda viņu uz paaugstinājuma klausītāju priekšā.

Nataša stāvēja klusēdama, taču viņas apjukums ātri norima: ārsti un studenti, kas šeit sēdēja, bija viņu simtiem reižu apskatījuši pusgada laikā, kopš viņa uzturējās klīnikā. Tiesa, šai laikā bijis arī tāds posms, kad viņas it kā vairs nebija šai pasaulē. Varbūt pat labāk, ka slimnieki sevi neatceras šādā nožēlojamā stāvoklī. Taču ārsti atceras. . . Kauna sārtums vāri uzliesmoja Natašas vaigos. Kas gan vainīgs, ja tā noticis! Nataša palūkojās uz Sofju Šēferi, uz profesoru Aržanovu — kālab viņš tik drūms?! Tūlīt viņai jāspēlē viņiem. Pirmām kārtām viņiem: tie ir viņi, kas Natašu nostādījuši uz kājām. Varbūt viņai slikti izdosies. Tomēr jau pati vēlēšanās paturēt rokās vijoli ir galvu reibinošs lidojums pēc tik grūtas slimības!

— Dodiet man ... — Nataša pastiepa roku pret Ivanu Ivanoviču, un roka iedrebējās. -- Vijoli! — viņa tikko dzirdami izrunāja līdz galam.

Ivans īvanovičs lēnām piecēlās un arī drebošiem pirkstiem izņēma instrumentu no futrāļa, kas bija uz galda, gan apklāts ar avīzi.

— Šis būs ļoti nopietns pārbaudījums, — viņš teica, vēršoties pie auditorijas. — *Es negribēju to darīt, taču slimniece uzstāj . . . Nu, labi, lai pamēģina.

'

Nataša paņēma vijoli, maigi noglāstīja to ar plaukstu un negaidītā priekā ar zodu sajuta vēsā un gludā koka pieskaršanos. Egle .., Nataša iedomājās Sibīrijas taigu, varenās skaistules egles, kas pašlaik nosnigušas ar sniegu. Pie Korobovu mazā namiņa ari aug eglītes... Cik jauki smaržo to zaļās skujas agrā pavasari, kad sniegs kūst un spoži zilgmo debesis, kā tās smaržo Jaungada vakarā, ar krāšņo rotu iepriecinot bērnu acis!

Nataša dziļi ieelpoja gaisu — tagad tas nebija saindēts ar halucināciju radītām smakām — un pārvilka lociņu pār stīgām, izmēģinot un ieklausoties dziedošajās skaņās. Auditoriju pāršalca neskaidra pārsteiguma švīkoņa un apklusa: visi gaidīja ...

Ivans Ivanovičs ieraudzīja Sofjas Šēferes ieplestās acis, un viņam kļuva patiesi baismi. Viņš atbalstījās ar elkoņiem uz galda, it kā nez ko lasīdams, un aizsedza acis ar plaukstas malu.

— Es nospēlēšu kanconeti no Čaikovska vijoļkon-certa, — Nataša teica.

— Natašeņka, labāk ko vienkāršāku, — Sofja Šēfere lūdza gandrīz glaimīgi.

— Nē, es spēlēšu to, kas man patīk, — Nataša stūrgalvīgi atbildēja.

Tomēr viņas pirksti bija vēl vieglas paralizēs vara, rokas drebēja, un lociņš, pieskāries stīgām, bija nepaklausīgs: spiedzošas, neīstas skaņas grieza dzirdi. Nataša nenolaida lociņu, taču padevās arvien sliktāk un nesaskanīgāk ...

Ivans Ivanovičs, ciezdams viņas dēļ, no rokas apakšas palūkojās uz auditoriju. Viņš ieraudzīja sasprindzināti nopietnos studentus. Viņi tā vien tiecās uz katedru, juzdami līdzi Natašai, kas ar savu nejēdzīgo matu ap-griezumu šai brīdī līdzinājās skaistam, taču bezprātīgam jauneklim mūziķim. Studenti gribēja, lai viņa katrā ziņā nospēlē. Attālā stūrī sēdēja Platons Logunovs un, sāpīgi raukdams uzacis, neizpratnē raudzījās uz drauga sievu. «Kālab jūs viņu šeit mokāt?» Logunovs droši vien domāja. «Cilvēkam vajag atpūsties, saņemt spēkus, bet jūs viņu esat izvilkuši uz skatuves!»

Tad Ivans īvanovičs ieraudzīja Alošu Firsovu, kas bija pielēcis kājās. Pusaudzis, acīm redzot, gribēja doties pie Natašas, viņu atturēja blakus sēdētāji. Ivans īvanovičs uztvēra zālē arī izsmieklu. Viņu visai maz mierināja doma, ka šis izsmiekls neattiecas uz Natašu, bet uz viņu, lai gan viņš pat nedomāja spīdēt ar slimnieces atdzimušajām spējām.

«Kā būtu, ja šo izsmieklu ieraudzītu Varja?» viņā pa-plaiksnīja doma, kas jau vairs neradīja sāpes. «Viņa taču... Nē, viņa nebūtu uz vienu roku ar skauģiem. Viņa ar sirdi tiektos uz Natašu, kā mani studenti, kā Aļoška, viņa taču sacēlās, gribēdama labu kā man, tā Natašai. Nabaga Nataša, nu, kālab viņa moka kā sevi, tā mūs? Vai tiešām viņa to neapzinās?!»

Ivans īvanovičs jau gribēja piecelties, bet Nataša pati no neveiksmes tā pietvīka, ka viņas nesen noskūtās, sarainās galvas āda kļuva gluži sārta. Viņa neapmulsa, nē, bet noskaitās uz sevi, uz saviem tikai tagad it kā atkusušajiem pirkstiem.

Vijoles skanīgā balss drebēja un aprāvās. Taču ar katru brīdi melodija skanēja arvien drošāk. It kā spirgts vējš uzvēdīja no lauku plašuma, un sāka šalkt koku lapotne, mundrā smaidā iemirdzējās atmodinātais ūdens, un viss atkal nogrima pārdomās: gan daba, gan cilvēks. Ai, kas tās par dziļām pārdomām, pilnām spēcīgu, dvēselīgi maigu jūtu! Sapnis par laimi un spēcīga, augoša ticība, ka tā nāks, ticība visgaišākajam, vislabākajam, kad aiz dzīves izjūtu pilnības un pārbagātības tik karsti pukst sirds.

Ivans īvanovičs klausījās, un viņam atausa atmiņā bijusī laime ar Olgu, viņa cerības par lielu, gudru un priecīgu dzīvi kopā ar viņu. Nepiepildījās, nu, un ko lai dara?! Toties Nataša ir atdzimusi un, paraug, dzīvo un atgūst spēkus, un šī mūzika ir sapnis par viņas laimi, par viņas nākamo gudro un skaisto dzīvi. Tādēļ vien viņam ir vērts dzīvot! Natašas dziesma taču ir dziesma viņa meistarībai un vīrišķībai, viņa cildenajam ķirurga darbam, un arī tā ir laime.

Ivans īvanovičs no plaukstas apakšas palūkojās uz savu slimnieci. .. Natašas seja bija svinīga, stingra un sasprindzināta, sviedru lāsītes parādījās uz virsdegunes un virs sakniebtajām lūpām. Arī uzacis sarauktas . . . Cik droši lociņu vada roka, kas vēl nesen bija līdzīga gļēvam ūdensaugam, un stīgas dzied arvien skanīgāk, un Natašas sejā arvien spējāk izlaužas maiga atblāzma, kas atstaro garīgo koncentrēšanos un prieka pilnu paļāvību uz saviem spēkiem.

Auditorijā jau vairs neviens nesmīn: visu sirdis aizkustinājusi liriskā melodija, kura nāk no sirds dziļumiem cilvēkam, kas atdzimis dzīvei. Un, jo ilgāk Na-taša spēlēja, jo spēcīgāk satraukums pārņēma ārstus un studentus, kas sēdēja zālē. Tādu viņi Natašu Korobovu vēl nebija pazinuši. Sākumā bija grūti slims cilvēks, vēlāk tas zaudēja jebkuru priekšstatu par reālo dzīvi. Un, palūk, brīnišķā atdzimšana.

Nataša nolaida lociņu un mirkli stāvēja, it kā domās nogrimusi, noliekusi galvu un turēdama rokās apklusušo vijoli.

— Kas viņa ir? Muziķe? — kāds students jautāja.

— Nē. Skolotāja, — nepavēršoties atpakaļ, atbildēja cits.

Ivans Ivanovičs pavērsa galvu pret kluso balsu švīkoņu un atkal ieraudzīja tagad starojošo Logunovu un Aļošu Firsovu ... Pusaudzis sēdēja, ar visu ķermeni pasniedzies uz priekšu un, it kā apburts, acis nemirkšķinot, raudzījās uz Natašu. Ko viņš domāja?

Ivans Ivanovičs vēlreiz palūkojās uz puisēnu un spilgti iedomājās Larisu un viņas ciešanas. Putns ar vienu spārnu! Jā, tā bija viņa, kas teica šos vārdus ... Un pēkšņi melodija, kuru bija spēlējusi Nataška, ieskanējās arī Ivana Ivanoviča sirdī kā cerība uz laimi. Vēl daudz jauku gadu gaida kā viņu, tā Larisu, un viņi mīl viens otru. Kas gan viņiem traucē sastapties, lai nekad vairs nešķirtos? Viņiem vēl var būt bērni. Kā viņš glabās šo savu vēlīno laimi!

«Bet Larisa? Vai viņa gribēs iet kopā ar mani? Varbūt viņai nepavisam nav vajadzīga šāda laime!»

Ivans Ivanovičs pūlējās pasmīnēt, taču ironija nepadevās. Ar prātu viņš gribēja turpināt savu salto atsvešināšanos no visa, kas atkal varētu viņu izsist no sliedēm, taču sirds priecājās un pauda savu: vajag dzīvot pilnskanīgu, harmonisku dzīvi, tad viss būs skaists kā šī Natašas atdzimšanas dziesma.

33.

— Kālab es esmu atbraukusi uz šejieni? — Var ja nočukstēja, stāvēdama uz koka namiņa lieveņa un no augšas apskatīdama raktuvju ieleju.

Sākumā viņu šeit viss aizrāva: šīs Sibīrijas raktuves viņai tik ļoti atgādināja tālo, mīļo Kamenušku. Vēlāk viņa apskatījās uzmanīgāk, un atklājās, ka kalni ir citādi: šeit tie pilnīgi apauguši mežiem un nav akmeņaino, kailo virsotņu kā ziemeļaustrumos. Arī mežs citāds: daudz egļu, priežu un ciedru priežu, visapkārt mūžam zaļie skuju koku meži, kas viņai atgādināja bērnību Oļekmā, Dienvidjakutijā. Arī Platons Logunovs nav tāds, kāds viņš bija Kamenuškā vai frontē, vai nesen Maskavā. Tieši šis pēdējais apstāklis visvairāk satrauca Varju. Dīvaini, viņa pat nebija varējusi iedomāties, ka Platona atsalšana spētu viņu tik spēcīgi aizskart. Varjā bija aizskarta ne vien sievietes godkārība, bet drīzāk tāda cilvēka lepnums, kurš pieradis iet-uz nosprausto mērķi taisnā ceļā: viņa taču jau bija gatava uz Platona kvēlajām jūtām atbildēt ar pretmīlu, un pēkšņi viņš atdzisa ... To iedomājoties vien, Varjas seja pietvīka kauna sārtumā, bet reizē sirdī iesmeldzās nožēla . . .

«Kāpēc es ļāvos sevi pierunāt?!» Var ja pašreiz sašutusi vaicāja šiem neredzētajiem kalniem, kas šķita tik tuvi tīrajā taigas gaisā. «Gribēju pavadīt savu pirmo atvaļinājumu Sibīrijā? Kas par niekiem! Pavadīt tālā ceļā Natašu? Bet es taču neesmu ne terapeite, ne neiropatoloģe, bet acu ārste, kaut gan, zināms, ar mani viņai bija mierīgāk braukt. Mišutka negribēja šķirties no Platona? Kas gan piešķir tik daudz nozīmes bērna iegribām un kaprīzēm!»

Nē, nē un nē! Nataša un mīļā Jeļena Denisovna viņu pierunāja «pavizināties» uz Sibīriju (tuva pamale — nav ko teikt!) tikai tālab, lai viņa labāk pavērotu Logu-novu. Var ja to ļoti labi saprata, taču sirds dziļumos ari viņai gribējās pārbaudīt savas jūtas.

«Tad nu ari pārbaudīju!» viņa nočukstēja un, atceroties paša Platona lūgumus un pierunāšanu, pat dusmīgi piecirta kāju, apautu skaistā ādas zābaciņā ar zvērādas iekšpusi.

Varjai, kas silti ģērbusies krāšņā, tumšbrūnā, mirdzošā cigeikas kažociņā un zvērādas cepurē, stiprais Sibīrijas sals nav nekas briesmīgs, un vaigi ne jau no sala iedegušies košā sārtumā.

Un tiešām, kā gan lai Varju nepārņemtu kauns! Jau vilcienā, pa ceļam uz šejieni, Platons bija atsvešinājies no viņas. Viņš bija rūpējies par savām ceļabiedrēm, bija apbrīnojami labs ar Mišutku, taču pret Varju nezin kāpēc uzreiz atsala: izvairījās palikt ar viņu vienatnē, bet vairāk sarunājās un jokojās ar Natašu. Sākumā Varja, aizņemta ar savām pārdomām, to nepamanīja, vēlāk viņas patmīlība bija neviļus aizvainota.

Kad Varja redzēja Natašas sastapšanos ar vīru un meitām, tad jutās atalgota par garo ceļu; Vaņa Koro-bovs ar abām mazulītēm uz rokām atstāja uz viņu neizdzēšamu iespaidu. Tomēr, novērojot viņus otrā dienā, viņa spēcīgāk izjuta vientulību. Tā nebija skaudība. Priecādamās par šo viņai tik mīļo cilvēku laimi, Varja vēlreiz pārdzīvoja sitienu, ko viņai iecirtuši dzīve. Turklāt vēl Mišutka izrādījās par pilnīgu egoistu: viņš pavadīja visu laiku gan maziņo Korobovu sabiedrībā, gan (tāpat kā nesen Olgas dēlēns) staigāja nopakaļ vecītei Jegorovnai. Viņam nebija nekādas daļas gar mātes pārdzīvojumiem.

«Drīzāk uz Maskavu. Drīzāk pie darba! Bezdarbīga dzīve ir īsta inde,» Varja nodomāja, iedama uz ceļa pusi, kur stāvēja kamanās iejūgts zirgs.

Baltas kupenas gulēja abās pusēs taciņai. Melnas eglītes slējās aiz tuvējām mājām piekalnē. Vienā no šiem namiņiem nelielā dzīvoklī mita Logunovs. Viņš tikko bija iegriezies pie Koroboviem, lai pavēstītu viņiem un Varjai, ka laiks braukt pie Tavroviem, kuri dzīvoja nomaļus no raktuvēm un rūpnīcas, ciemata centrā, ielejas viņā pusē. Tur ir svinības: Olgai piedzimusi meitiņa, un pienācis laiks svinēt viņas dzimšanas dienu.

Varja nekad nebija mīlējusi Olgu. Tagad viņai it sevišķi negribējās sastapties, tāpēc viņa posās viesos ar lielu nepaliku. Toties Mišutka bija uzreiz aizjozis līdzi Platonam, kurš zēnam palīdzējis apģērbties un aizvedis viņu, tāpat ejot pārmijis ar Varju parastos vārdus par veselību, par laiku.

Klau, dzirdami viņu skaļie smiekli nez kur aiz kupenām. Skarbais Sibīrijas sals Mišutku nebaida; viņš it kā šeit būtu dzimis.

— Muļķīgi! Ļoti muļķīgi! — Varja čukst it kā pati sev, it kā vērsdamās pie Logunova, un iet viņam un dēlēnam pretim starp svētdienīgi baltajām kupenām, smaržīga un silta savās krāšņajās zvērādās.

Varja pat nepaskatījās uz Platonu. Kas gan viņš viņai ir!

«Redzams, ne jau velti visu mūžu dzīvo vecpuisī! Nez kas par savādnieku!» viņa niknumā nodomāja.

Varju sanikno tas, ka viņa tagad vairāk, nekā vajadzīgs, un ar lielāku satraukumu, nekā viņai gribētos, domā par Platonu. Pat ļoti dīvaini!

«Nu pagaidi vien; ne velti sacerēta pasaciņa par dzērvi un gārni, kuri visu mūžu gājuši precībās!» Notvērusi sevi pie šās domas, Varja pat iesaucas klusībā, bet, kāpjot kamanās, drūmi nobeidz: «Kad es aizbraukšu uz Maskavu, tu atkal uz turieni atskriesi, taču ...»

Kas būs šis «taču» — to Varja neizdomāja līdz galam; salā nostāvējies, paēdušais zirgs uzreiz metās aulekšiem, tikko Platons bija kamanās iesēdinājis Jegorovnu un Mišutku un saņēmis rokās grožus. Paskrējis gabaliņu Kdzās, Logunovs, baidīdamies, ka, lecot kamanās, var iebelzt sēdētājiem, uzlēca uz kamanu pakaļējā kāpšļa.

«Cik spēcīgs!» Varja nodomāja, raugoties uz stingri savilktajiem grožiem un dzirdot aiz sava pleca Logunova vienmērīgo elpu. «Nav aizkusis.»

Viņa varētu atvirzīties no Platona, taču neatvirzījās. Gluži otrādi, viņai iegribējās pieturēt Platonu aiz kažoka malas, lai viņš nenoveļas.

— Pavirzies! — viņš sacīja, noliecoties pie Varjas sejas, kas bija satvīkusi zem zvērādas cepures.

Viņa pavirzījās, taču Logunovs neapsēdās līdzās, bet, neapturot straujo zirga skrējienu, pārkāpa kamanās par lielu prieku Mišutkam un, tā stāvēdams, vēcinādams grožu līkumu, dzina zirgu straujā riksī.

«Vēl izgāzīs! Kas par pārgalvību!» Var ja atkal dusmīgi nodomāja, miegdama acis no sniega zempūša, kas tagad cirtās sejā.

Turpretim Mišutka ar abām rokām turējās aiz sava kučiera zvērādās apautajām kājām un smējās pilnā kaklā.

— Aizver muti, citādi sasaldēsies! — Varja uzsauca, pievilkdama puisēnu klāt un uzsiedama augstāk šallīti, kas bija apsieta zem viņa kažociņa atliektās apkakles. Mišutka atvairījās, un, raugoties uz viņu, vecā Jego-rovna, būdama apmierināta, ka paņemta līdzi, arī no sirds smējās, samiegusi asarojošās acis.

Tālu iepakaļ bija palicis Korobovs, kas tīšām stallī palūdzis visrāmāko zirgu.

«Kā gan ne! Ved sievu, kas nesen pārcietusi drausmīgu slimību, un maziņas meitiņas .. . Kurš nopietns cilvēks gan dzīs zirgu?! Tikai dulns, vēl neiztrakojies puisis ir spējīgs uz to.»

Tā nodomājot, Varja Platonam tomēr neizteica neapmierinātību. Lai trako. Viņu taču nepāraudzināsi! Kaut gan viņš vienmēr šķietas tik nopietns. Bet tagad jau viss vienalga. Tuvākajās dienās viņa brauks projām uz Maskavu, atgriezīsies pie sava disertācijas darba, pie saviem slimniekiem. Novokaīna iešļircināšana muskuļos ir mazliet atvieglojusi Berjozkina stāvokli. Tas jau ir liels panākums. Taču, tikai īsu brīdi padomājusi par Maskavu un darbiem slimnīcā, Varja atkal atraujas no tā . . . Kamanas tik tikko neapgāzās nogāzē, un tikai Lo-gunova veiklība un tas, ka viņš nobremzēja ar kāju, ar visu ķermeni noliecoties uz vienu pusi, paglāba braucējus no ievelšanās kupenā.

«Ja nu salauztu kāju .. . trakais! Tā tikai vēl trūka!» Varja nodomāja pēkšņās izbailēs, tomēr atkal nebilda ne vārdiņa, tikai ciešāk piekļāva sev klāt dēlēnu, kurš ne aci nepamirkšķināja, klausoties, kā tēvocis Platons reižu reizēm uzkliedz, kā zem sliecēm čirkst sasalušais sniegs un paretam pa kamanu priekšu ar pakavu ietriec ieskrējies zirgs, zem loka augstu turot skaisto, sapinkāto galvu.

34.

Olga! Vai tiešām šī piemīlīgā, apaļīgā, dzīvespriecīgā sibīriete ir tā pati Olga, kuru Varja pazina Ziemeļos? Nez kāpēc atausa atmiņā, kā viņa nesa Olgai pusdienas mazos emaljētos trauciņos, kad Olga it kā slimoja, it kā bija grūtsirdības pārņemta pirms Ivana Ivanoviča aizbraukšanas uz taigu. Līdz pat papēžiem ietinusies siltā rītsvārkā, slaida, trausla sieviete ar bālu seju un platām, zaļām acīm, ar tumšām ēnām zem tām ... Ak tu Olga Pavlovna! Pašlaik tu šķieties daudz vecāka, taču agrāk nebiji tik jautra.

Un Boriss Tavrovs? Labais Varjas paziņa, uz kuru viņa ir tik daudz dusmojusies un kuram ne vienreiz vien bijusi pateicīga sirds dziļumos. Viņš ar! novecojis, kļuvis tāds kā četrstūrains. Nūja ... pleci kļuvuši platāki, bet augumā viņš nav liels.

Šai ziņā viņi abi ar Platonu izskatās tik līdzīgi kā īsti brāļi. Tikai viens ir gaišu seju, zilām acīm, ar taisniem, tumšbrūniem matiem, bet otrs melns kā pagale.

Tavrovs ilgi krata Varjas roku. Olga, daudz nedomājot, apskauj Varju un cieši noskūpsta uz vaiga, apvē-dījot viņu ar labu smaržu un zīdaiņa pienainās elpas vieglo dvesmu. Vai arī Varjai tikai šķitās šī bērna elpa . .. Viņa taču zina, ka Olga nesen dzemdējusi un zīda (tai tagad ir veselīgas mātes augstās, stingrās krūtis).

Taču pat Tavrovs un Olga tikai uz mirkli atsauca Varjas domas atpakaļ pagātnē, atpakaļ pie Ivana Ivanoviča; atkal viņu no tā atrauj Logunova kņada ar puišeļiem. Tagad viņam pieķērušies divi — Mišutka un Varjai jau pazīstamais Volodja. Olgas Volodja . . . Puisēni paguvuši iepazīties, kad Tavrovs bija raktuvēs un iebrauca pie Koroboviem apraudzīt Natašu. Logunovs noņemas ar puišeļiem kā pieradināts lācis, atļaujot uzsēsties jāteniski uz sevis un izliekoties, it kā puikas būtu viņu piespieduši nolaisties uz ceļiem. Volodja, uzvilcis tēva zvērādas dūraiņus, ar īsta boksera nikno izskatu bukņl Platonu pa pleciem un krūtīm, bet Mišutka, iekāries tēvocim mugurā, ar roķelēm gumza viņa sasarkušo kaklu, kamēr Platons aizkusis, vaidēdams un smiedamies noveļas uz aļņa ādas, abām rokām aptverot tikko kā uzgavilējušos uzvarētājus.

— Nokauts! Nokauts! — Volodja kliedz.

Olga smejas, abām rokām turēdama Natašas elkoni un neatlaizdama viņu projām no sevis (iztīstīt dvīnītes no drānām Korobovam palīdz Boriss). Tad viņa saka, raugoties uz Varju:

— Platons ir jocīgs, vai nav tiesa? Es pat nebiju domājusi agrāk, ka viņš spējīgs uz šādu trakulību. Senāk viņš, šķiet, bija nopietnāks. Vai ne?

Varja neatbild. Šī idile viņā atkal izraisa dusmas. Tāds stiprinieks kā Ivans Ivanovičs nesāktu vāļāties pa grīdu ar svešiem bērneļiem, bet Platons uz visu spējīgs. Tātad viņš tikai izliekas nopietns. Nu, jo sliktāk viņam!

— Iesim, es jums parādīšu savu Katjeņku, — Olga ierosina ar lepnu un maigu smaidu. — Par godu manai mātei mēs viņu nosaucām par Katrīnu.

Katjeņkai ir tikai divarpus nedēļas. Nu, teiksim, deviņpadsmit dienas. Taču Olgai viņa jau ir īsts cilvēks. Patiesību sakot, gan Varja, uzreiz atmaigusi, gan Na-taša, ļoti mīlīga glīti apsietajā zīda lakatiņā, arī dalās Olgas — sievietes mātes — pašapmierinātībā. Meitenīte ļoti jauka: paprāva, ar gludu, melnīgsnēji sārtu sejiņu un garām skropstām — manāmi līdzīga mātei.

— Nē, paskatieties, kas viņai par matiņiem! — Olga uzstāj, ar plaukstu skardama pārsteidzoši biezos un garos bērna gaišos matiņus. — Es pat apgriezu viņai matus uz pieres, bet. pakausī tie gulstas uz pleciem. Un viņa guļ gluži kā pieaugusi, redzat; es viņu netinu autiņos! — Olga ar spēcīgo augumu noliecas pār gultiņu, uzmanīgi izvelk no segas apakšas sažņaugtās mazītiņās dūrītes. — Viņa pat smaida. Zināms, vēl neapzinīgi.... Bet skatieties, skatieties, cik viņa jauki smaida pa miegam!

Sievietes skatās: Katjeņka tiešām smaida!

— Man Mišutka sāka smaidīt pēc diviem mēnešiem, — Varja pastāsta.

— Bet atceries Staļingradā? .. . Bērniņš piedzima pagrabā. — Nataša ar roku apskauj Varjas plecus un pie-kļauj viņu pie sevis kā māsu, joprojām domīgi raudzīdamās uz guļošo Katjeņku. — Vai atceries, cik drausmīgi bombardēja? Un pēkšņi piedzima bērns! Vai neesi aizmirsusi, Varja?

— Zināms, ne; mēs viņu nosaucām par Vitusju. Cik daudz valodu bija!

— Bet es tai vakarā vēl nekā nedzirdēju. Droši vien kādu mēnesi biju kurla. — Natašas seja kļūst drūma. — Vakarā piedzima Vitusja, bet naktī es pamodos un kļuvu tik priecīga: dzirdu, ka blakus elpo Lina. Sākumā tikai to vien dzirdēju — viņas elpošanu, un uzreiz kā nogruvums — sprādzieni. Nabaga Lina! Droši vien viņa ar Semjonu arī šeit dzīvotu! Un viņiem arī būtu tagad bērni!

Mirkli sievietes klusēdamas raugās guļošajā bērnā.

— Tomēr tas ir pats galvenais — lai būtu bērni! — Nataša saka gandrīz svinīgi. — Viss, ko mēs radām, tiek darīts viņu labā. Bērni ir dzīves jēga.

— Un darbs, — Varja pasaka priekšā.

— Un laime, — Olga nopietni piebilst. — Nē, cilvēks pasaulē rodas ne tikai tālab, lai izaudzinātu sev maiņui Viss dzīvais zemes virsū: gan dzīvnieki, gan putni, gan mazā zālīte — katrs savā veidā pūlas savu pēcnācēju labā. Bet cilvēks . . . Cilvēkam turklāt jābūt laimīgam. Bet laimes bez mīlas nav. Tātad gan bērni, gan darbs, gan visa sabiedriskā iekārta — mīlas dēļ...

— Nu. . . Augstu ķerat! — Varja iemeta starpā, pēkšņi nervozi iesmiedamās. — Miljoniem ļaužu dzīvo bez mīlas.

— Un tas ir ļoti slikti! — Olga kaismi attrauca. — Tā bijis pagātnē, tā ir pašlaik . . . Pašlaik galvenokārt vainīgs karš, kas ar varu atrāva miljoniem ļaužu citu no cita. Bet nākotnē cilvēks bez mīlas vispār nespēs pastāvēt. Tas taču ir labākais, ko cilvēka apziņa radījusi daudzu daudzu gadsimtu plūdumā, — liela, jēgpilna mīla, kad, apskaujot mīļoto, cilvēks apskauj visu pasauli, bez kuras viņš nespēj dzīvot.

— Vai jūs pati tā jūtat?

— Es? Es vēl gluži tā nejūtu, kaut gan pašlaik man ir ļoti labi. Palūk, mana Katjeņka, viņa izjutīs tieši tādas jūtas. Jo skaistāka kļūst dzīve, jo labāka, tīrāka, bagātāka ir mīla. Kāda tā būs rīt, mēs jau varam spriest pēc savām šāsdienas jūtām: ja tās plaukst, visapkārt viss ir prieka pilns, bet cik tumšs kļūst, kad tās mirst! Tās mirst ne tāpēc, ka mīla būtu nepastāvīgas jūtas, nē, tās ir loti ciešas, tās laikam ir visspēcīgākās no visām cilvēka jūtām. Taču dažreiz mēs paši tās nokaujam .. . Mēs domājam, ka tās dotas reizi dzīvē, tātad uz mūžu, un sākam tās mīdīt. Pilienam pēc piliena mēs ļaujam krist indei ik dienas, ik stundas, bet vēlāk stāvam pie dārgajiem pīšļiem un neizpratnē izplešam rokas: kā tad tā? — Olga palūkojās uz Varjas nobālušo seju, samulsa, tomēr stūrgalvīgi nobeidza: — Es to esmu pārdzīvojusi un saku uz pašas pieredzes pamata. Taču mīlas zudums pret vienu cilvēku vēl nenozīmē personīgās dzīves galu. Prasība pēc laimes cilvēkā patiešām ir neiznīcināma.

Ēdamistabā pa to laiku gāja ļoti trokšņaini. Divi puisēni, divas meitenes, vecīte un trīs vīrieši tur sarīkoja īstu tirgu, un Olgai bij jāpieliek visai lielas pūles, lai ievestu kārtību un nosēdinātu visus pie galda.

Logunovu, protams, nosēdināja līdzās Varjai, taču viņi tik maz interesējās viens par otru, ka pat Mišutka to ievēroja.

— Kāpēc tu nebaro manu tēti? — viņš skaļi ievaicājās.

Visi smējās, bet Varja, velti pūlēdamās saglabāt mieru,'savukārt pavaicāja;

— Kas tev atļāva tā saukt Platonu Artemoviču?

— Es pats . ..

— Arī es, — Logunovs sacīja, raudzīdamies uz puisēnu, bet ne uz Varju. — Mēs taču abi jokojamies.

- Atraduši, ar ko jokoties! — Varjai paspruka, un viņa skumīgi uzlūkoja cilvēkus, kas sēdēja pie svinīgi klātā galda.

Ko gan šis nelietis Platons domā?! Un kā viņš uzdrīkstas ņirgāties par cilvēku, kas nokļuvis tik muļķīgā stāvoklī? Visi taču uzskata, ka viņa atbraukusi uz šejieni Platona dēļ . ..

«Un vai gan ne?» nesaudzot savu patmīlību, Varja pati sev noprasīja.

Zināms, viņa netaisījās palikt šeit un bija braukusi tikai tālab, ka bija piekususi no iekšējās nomāktības un gluži vienkārši baidījās zaudēt uzticamu, labu cilvēku, negribēja uzreiz pārraut sakarus ar viņu. Jā, tieši tā: nevis aiz mīlas viņa brauca, bet uz laiku aizbēga no Maskavas, glābdamās no sirds smeldzes. Tomēr iznāca dīvaini: Platona mīla, izgaistot viņā, it kā pārnāca uz Varju. Jo saltāks kļuva Platons, jo spēcīgāk iedegās Varja. Pašlaik pēc Olgas prātojumiem un Mišutkas muļķīgā izlēciena Varju gandrīz kratīja drudzis.

«Cik es gan esmu nelaimīga!» viņa nodomāja, raugoties, cik uzmanīgi Vaņa Korobovs izturējās pret sievu un savām meitiņām. «Sakiet jel, — kālab man tā dzīvē nevedas?»

Olga ar mājstrādnieces un Jegorovnas palīdzību saimniekoja pie galda. Nemanāmi, tomēr neatlaidīgi novērojot viņu, Varja pārliecinājās: jā, viņa ir laimīga! Viņa zied šais ģimenes apstākļos. Nesen nākusi klaja Olgas aprakstu grāmata ar nosaukumu «Pa dzimtenes plašumiem» . . . Šie apraksti ir nesalīdzināmi labāki par tiem, kādus Olga rakstīja agrāk. Un viņa vēl grib rakstīt par Sibīrijas jaunceltnēm. Varbūt pie garā stāsta ķersies . . . Nu, labi vien ir! Lai raksta un audzina bērniņus, un jūtas laimīga ar Tavrovu. Lieliski!

Palūk, Jegorovna, mīļā, jocīgā vecīte, rāda Olgai nez kādas zīmes, stāvēdama uz guļamistabas sliekšņa. Laikam pamodusies Katjeņka, un Olgu it kā vējš iznes no istabas. Viņai viegla gaita, kaut gan pēc izskata viņa tagad smagnēja. Tas saprotams: veselīga, ziedoša sieviete. Bet Varja sēž bāla, tikai acis deg kā ogles. Varjai nav jautri ap sirdi.

«Kālab gan es uz šejieni atbraucu?» simto reizi viņa sev jautā. «Rīt pat uz Maskavu! Uz mājām! Uz mājām! Pietiks, esmu izciemojusies Sibīrijā!»

35.

Logunovs bija apskatījis jaunās cirtnes. Viņš bija pārbaudījis uzlabotas konstrukcijas urbjamās mašīnas perforatorus. Darbs raktuvē kūsāja pilnā jaudā, taču Logunovs neapmierināts rauca pieri. Vispār pēdējās dienās viņš bija ļoti nelīdzsvarots un dažreiz ar pūlēm savaldījās, lai neeksplodētu kādu sīkumu dēļ.

«Tu sāc nervozēt, dārgais biedri!» viņš sev pārmeta, pārvarēdams uzbudinājumu un reizē nomāktību. «Met to pie malas, Platon Artemovič. Par to tev derētu sadot krietnu sutu.»

Dīvaina nomāktība viņu bija pārņēmusi pirms izbraukšanas no Maskavas. Un viss bija sācies stadionā, kad viņš kopā ar Varju skatījās hokeju un kad viņā iešķīlās drausmīga doma:

«Bet Varja taču tagad var aiz atriebības Aržanovam,, kā mēdz teikt, par spīti viņam apprecēties ar mani. Sievietes dažreiz tā dara. Un tas ir pat sliktāk nekā aiz līdzjūtības saiet kopā ar cilvēku. Sākumā par spīti Iva-nam Ivanovičam, bet vēlāk visas dusmas vērsīsies pret mani,» šī doma iedarbojās uz Platonu ļaunāk par indi.

«Ir taču kas kopējs Varjas attieksmēm pret Aržanovu un manām attieksmēm pret Varju. Tā ir mīla, kas cilvēkam dota uz mūžu un aiziet no viņa tikai kopā ar dzīvību. Tātad Varja nekad nemitēsies mīlēt Ivanu Iva-noviču. Uz ko tad cerēt?»

Tā prātodams, Platons, pakļaudamies cilvēka dabas dīvainam pretrunīgumam, tomēr kopā ar Natašu pierunāja Varju braukt viņiem līdzi uz Sibīriju, lai pavērotu atkal taigu tās skarbajā sniegainās ziemas rotā.

Varja pēc ilgas svārstīšanās piekrita, taču Platona prieks bija jau saindēts: ikvienā mīļotās sievietes neizteiktajā vārdā, pārdomās, kas bieži vien Varju pārņēma, viņam arvien šķitās ilgas pēc Aržanova. Un viņš, izjuz-dains smagu neveiklību, noslēdzās sevī, drūmi izvairījās un, neprazdams izlikties, atviegloja sirdi tikai rotaļās ar Mišutku. Un kā lai Platons spētu nojaust, ka ar šo atturību viņš strauji iekaroja Varjas nepiekāpīgo sirdi!

Iziedams no cirtnes ejas, Logunovs apstājās kalna nogāzē un skatījās tālumā, kur ielejā kūpēja raktuvju ciemata zilie dūmi. Palūk, rajona slimnīca, kas maz atšķiras no galvaspilsētas rajonu slimnīcām. Jebkuram mediķim šeit atradīsies bagātīgs darba lauks. Zināms, arī acu ārstam. Logunovs Maskavā nemaz nebija lielījies ar raktuvju slimnīcu. Palūk, arī viņa «lielais nams», no šejienes skatoties, līdzīgs trīs sērkociņu kārbiņām. Vidējā «kārbiņa» — trīsistabu dzīvoklis ar vannas istabu un virtuvīti — piederēja Logunovam. Vienā istabā viņa guļamistaba un kabinets, otrā — ēdamistaba, trešajā, vissiltākajā un mazākajā, blakus virtuvei, tagad mita Je-gorovna.

Drīz jau vakars, un Platonam jābrauc uz mājām. Kāda velna pēc uz mājām! Kur tad Varja? Logunovs ar skatienu uzmeklēja Korobova namiņu. Tur tagad Nataša. Viņa nevar vien nopriecāties par savām meitenītēm, bet Korobovs šeit, raktuvē, ir līdz kaklam darbā. Liekas, viņš gatavs kalnus gāzt. Kā cilvēku iedvesmo prieks, un vēl nesen viņš staigāja kā satriekts! Liela mīla viņiem abiem ar Natašu. Arī Varjai ar viņiem labi . . . Pašlaik viņa vēl ir tur, pie Koroboviem. Cik ilgs laiks tad pagājis, kopš viņa atbraukusi uz šejieni? Sešas dienas . . . Gandrīz nedēļa un arī ceļā vairāk nekā piecas dienas. Tā taču jau puse atvaļinājuma! Varjai laiks posties uz Maskavu, uz darbu.

Logunovs palūkojās uz ceļu, kas veda no kalna lejup. Gludi nobraukts pēc nesen uzkritušā sniega, tas vizēja kā stikls. Un Platons atcerējās, kā viņš zem ziemeļu debesīm Kamenuškā bija tāpat stāvējis blakus raktuvei un domājis par Varju, ka jauki būtu traukties kamanās, apskaujot viņu, jautru, smejošu, ar sniegu apsnigušu. Bija arī citas debesis pār viņu — dienvidu debesis, putekļainas, rūgtajiem kara dūmiem aizmiglotas, un atkal bija jādomā par Varju, par to, ka nav iespējams atgriezties pie miera laika dzīves sāpēm un priekiem. Un, palūk, te nu ir šī miera laika dzīve, un Varja šeit līdzās,, bet viņš atkal viens zem Sibīrijas ziemas debesīm.

Un kāpēc gan viņš tā pārliecināts par Varjas bezgalīgo mīlu pret Aržanovu?

«Nē, mīla nav nerūsējoša tērauda stienis. Tā jāsargā! Rūgti maldās tas, kas rotaļājas ar šīm ļoti izturīgajām jūtām: kādā grūtā brīdī, pārcietušas visas pazemojuma mokas, tās mirst. Un vai es pats, vēl nepārliecinājies par pretmīlu, nesāku mīdīt kājām Varjas vēl nenostiprinājušās, jaunās jūtas?» Logunovs nodrebēja, to iedomādamies.

Strauji dodamies projām, viņš steidzās no kalna lejup. Vairāk nekā divas nedēļas viņš pavadījis Varjai līdzās, un kādu gan muļķi visu šo laiku tēlojis, ne reizes, ne ar ko viņai neatgādinādams par savu mīlu! Un, zināms, viņa pašlaik domā par viņu visai slikti! Visu mūžu viņš teicis: mīlu, bet, kad viņa palikusi viena, tad it kā izbijies pats no savas ēnas un novērsies.

«Tagad gan, izredzējusies manu muļķību, viņa patiešām pasūtīs mani pie visiem velniem. Viņai vēl modīsies aizdomas par greizsirdību, par nejēdzīgo vīrieša patmīlību ...» Platons gandrīz izmisumā nodomāja, steigšus soļodams pa ceļu un ar pūlēm savaldīdamies, lai nemestos skriešus. Pretrunīgo izjūtu pārņemts, viņš bija pilnīgi aizmirsis par zirgu, ko zirgkopis piebraucis pie raktuves kantorīša. Kad atcerējās, atgriezties vairs nebija jēgas, un viņš steidzās vēl straujāk. Varja taču varēja būt jau šodien aizbraukusi, pat neatvadījusies no viņa.

— Un tā tev vajag! Tā vajag! — Logunovs murmināja, gatavs sadot sev, ja tikai tas būtu iespējams, krietnas dunkas.

Ar vienu rāvienu viņš atvēra aiz sala piebriedušās Korobovu dzīvokļa durvis, un pirmais, ko ieraudzīja, bija Natašas līdzcietīgais skatiens.

36.

No rīta Korobovu namiņā valdīja padrūms klusums, kaut gan laukā, kur pa nakti bija bagāti sasnidzis sniegs, mirdzēja žilbinoši spoža saule.

Nataša un Varja bija aizņemtas jaukā darbā: viņas piegrieza meitenītēm kleitiņas no apdrukāta flanelīša — mazas eglītes, sēnes un zaķēni jautri izklīduši pa sārtu lauku. Un diena saulaina, un bērni tik jauki rotaļājas pie galda, un tik lieliskas kleitiņas iznāks, tomēr abas sievietes bija domīgas. Nataša, tikko atspirgusi, jau sāka tiekties pēc darba, bet Varjeņkai vispār šodien nekas neveicās: viņa nepareizi piegrieza piedurknes caurumu, pazaudēja adatu, un uzpirkstenis visu laiku krita nost no tievā pirksta ar mazo, īsi apgriezto nagu.

Turklāt Mišutka arī visu laiku traucēja: te ķīvējās ar mazajām, te ņēmās bez žēlastības griezt un izlocīt rotaļlietas.

— Vai tu šodien nemaz neliksies mierā? — Varja dusmīgi izsaucās, atņemot viņam uzgriežamo smago automašīnu, kas jau bija bez stūres un tikai ar trim riteņiem. — Tā nedrīkst! — viņa piebilda, iesitusi puisēnam pa melnīgsnējo rociņu. — Tu viņām visas rotaļlietas izbojāsi!

— Mans tētis viņām nopirks citas! — Mišutka aizvainots noteica, iepliķēto ķepiņu slēpdams aiz muguras. — Tētis viņām daudz nopirks! — Puišeļa tuklās lupas atkārās, izstiepās, un viņš sāka skaļi brēkt: — Gribu uz mājām! Uz Maskavu-u! Gribu pie sava tētes.

Varja pat apjuka. Viņai bija šķitis, ka Mišutka pēdējā laikā pavisam aizmirsis tēvu, bet, paskat, kā viņš atģidās!

— Neraudi, Mišuņa, paraug, kādu konfekti es tev došu, — Nataša laipni teica, pietupdamās bērnu vidū un apskaudama visus uzreiz.

- Man nevajag tavas konfektes! Tētis man citas nopirks.

Un, jau nevaldāmi raudādams, puisēns ar savu neveiklo mēlīti caur asarām pateica ko līdzīgu teikumam, kuru viņš ne vienreiz vien bija agrāk dzirdējis no mātes:

— Kur mans dārgais Ivans Ivanovičs?

— Ciet klusu! — Varja viņam dusmīgi uzsauca, uzreiz sapratusi dēla šļupstus, kas viņai sāpīgi^ iedūra.

— Es neklusēšu. Gribu uz Maskavu-u, pie tētes!

—' Tad ir gan noilgojies! — atskanēja Jegorovnas rupjā balss, vecītei nemanot ienākot istabā.

— No-no-il-go-o-jies!

— Nāc pie manis, brālīt, mēs abi ar kamaniņām, ar ragutiņām . ..

— Jūs viņu lutināt! — skarbi raukdama uzacis, Varja noteica.

Pašlaik pasaulē nebija nekāda dārgā Ivana Ivanoviča! Ja jau viņš sievu un dēlēnu apmainījis pret citu sievieti, tad pat viņa vārda pieminēšanai jākļūst pretīgai. Dēlu viņa nesaniknos pret tēvu. Mišutka pats vēlāk izšķirs, kam taisnība un kas vainīgs. Viņai nevajag nožēlu par pagājušo! Nevajag! Var ja pat sažņaudza rokas dūrēs un palūkojās uz tām. Līdz smieklīgumam mazas! Viņa atcerējās, kā Ivans Ivanovičs viņai ap roku aplika rokasprādzi ar tirkizu. Zila krāsa ir uzticība! Še tev uzticība uz visu mūžu! No tā laika, kopš viņi izšķīrušies, Varja ne reizes nav aplikusi šo dāvanu, kas viņai reiz sagādāja tik daudz prieka. Ja aizmirst, tad aizmirst. Un kaut kur tālu aiz trejdeviņām zemēm dus zelta rokassprādze ar ziliem akmeņiem, aizvērta tāpat kā Varjas sirds.

- Maziņu jau var palutināt, — Jegorovna norūca kā lāču māte, ar grumbaino plaukstu slaucīdama asaru straumes no Mišutkas vaigiem. — Cik gauži nobrēcies puišelis!

— Vai jums pašai daudz bērnu bija? — Nataša viņai vaicāja, ar visu augumu atkal uzguldamās uz galda un izklādama dubulti salikto audumu.

— Visu jau bija daudz, bet izaudzināju trīs. Veci ļaudis pareizi saka: zeme diža, to nevar piepildīt! Mēs jau toreiz bijām neskoloti, grāmatu lasīt nepratām. Cik dievs deva, tik arī dzemdējām! Tā visu sievišķa mūžu ij nostaigājām ar uzrautu svārku stērbeli. Tik vien bija darīšanu: nēsājām un apbedījām. — Vecīte atbalstīja vaigu plaukstā, smailo elkoni atspiežot otras rokas plaukstā, kura noguldīta uz vēdera, un skumīgi nopūtās, raugoties uz Mišutkas nodurto galviņu. — Kas nabadzīgi dzīvoja, tie dikti vis nenožēloja viņus, tos mazuļus; dievs pieņēmis, un cauri. Pati allaž darbā, bērns bez pie-

skatīšanas, sakošjā tik viņam melnu maizi lupatā. Bērns brēc! Mocība! Trūkums gauži nospieda.

— Kas tevi spieda? — gari noelsodamies, Mišutka ieprasījās. — Lācis, vai ne?

— Trūkums kā smaga ķetna! Tas dažkart ļaunaks par lāci. Tu to nezini un nekad arī nezināsi, bet es esmu izbaudījusi atliku likām. Mēs pie kazakiem tā kā sibī riešu cittautieši skaitījāmies — dieva kustonīši, mūžīgie kalpi. Tad vien gaismu ieraudzīju, kad savus pēdējos trīs dēlus izaudzināju. Labi bērniņi padevās, bet arī tos karš atņēma.

— Viens jau atgriezās, — Nataša pateica priekša, Jegorovnas dzīvi zinādama no vīra stāstiem.

— Atgriezās gan, bet viņa sieviņa negribēja ar man: kopā dzīvot. — Jegorovna vēlreiz ar priekšauta stūri noslaucīja Mišutkas vaigus, tad apsēdās pie galda, acis miegdama, pavēroja flaneļa zīmējumus un pataustīja drānu.

— Kas par priecīgu un mīkstiņu! Meitēniņiem bus silti. Tādu vējiņu vēl vajadzētu. Mātes sirds ir pilna rūpju. No visa bīstas, no visa baiļojas, tā ij turētu savu cālēnu zem spāmiņa. Bet nekā, skaties, viņam tur par šauru, viņš grasās uzlidot laktā.

— Jūs kolhozā dzīvojāt? — Varja ievaicājās, atce roties pārgalvīgi drošos lauku bērneļus: nemaz nešķita, ka tur viņus turētu «zem spāmiņa»!

— Kolhozā gan, kā citādi. Mēs ar večuku iestājāmies kopš paša pirmā sākuma! Bija pamatīgs kolhozs. Kad večuks nomira, man ar bērneļiem nelika vis iet ar ubaga spieķi pa pasauli apkārt. Visus savus pēcnācējus es izaudzināju un izskoloju. Vecākais aizgāja armijā, kļuva par kadru komandieri, otrs mašīnu-traktoru stacijā strādāja uz traktora. Gaužām labs bija pret mani, bet patrāpījās patīkams meitietis, un viņš aizgāja par iegātni sievas sētā. Un atkal es tiku galā: ir sava māja, ir maizīte. Strādāju putnu fermā, cik nu spēciņš atļāva. Vistas man labi padevās. Pa to starpu paaugās jaunākais dēlēns. Bija kluss puisis, gauži strādīgs, pabeidza septiņgadīgo skolu un ar visu savu jaunumu tika iecelts par lauku darbu brigadieri. Dzīvojām labi, te viņam iekrita prātā iet uz lidotāju skolu. Kolīdz uzzināju, man miegs un sirdsmiers pagalam. Cik asaru izlēju! Mūsu kaimiņi; dēls, arī lidotājs, tai vasarā nositās. Tad es teicu savam Vaņuškam: «Met pie malas šito iedomu! Ej uz mūsu lauksaimniecības tehnikumu. Jauks darbs — agronoms vai zootehniķis. Staigāsi tepat pa zemes virsu blakus man un saviem bērniņiem; gan tu apprecēsies, kad pienāks laiks.» Bija lēnīgs puisis un paklausīja. Pagāja viens gads, pagāja otrs. Mans Vaņuška tā arī palika laukkopjos. Es par to gaužām priecājos, bet te uzreiz — blāc! — karš! Un sāka dārdēt. Un sāka velties. Sievas vaimanāja bērodamas. Vienus apraud, citus pavada uz karu. Karš ciprija gan ļautiņus! Pienāca kārta arī manam jaunākajam dēlam. — Jegorovnas rupjā balss noklusa līdz piesmakušam čukstam, un viņa apklusa, cieši sakniebusi lūpas un sastingušo skatienu novērsusi sānis. Tikai tagad jaunās sievietes saskatīja, cik vecītei sāpju pilnas, izraudātas, dobumos iegrimušas acis, cik rūgtas rievas mutes kaktiņos. Taču viņa tūlīt atkal sapurinājās: — Kad tuvosies pēdējā stundiņa, man rādīsies, kā es pavadīju Vaņušku, — pašu nāvi nokratīšu nost! Viņš izgāja no sētas baltā krekliņā, kuli pār pleciem, es eju nopakaļ. No visas sādžas bija uz ielas sapulcējušies puiši viņa vecumā, arī ar kulēm. Visiem bija jābrauc uz rajonu, bet pēkšņi salūzusi mašīna, un mūsu jauniesaucamie devās uz stepi kājām. Sak, gan jau šoferis panāks, kad salabos mašīnu. Es stāvu pie olnīcas kopā ar citām sievām, māju ar rokām, leju asaras. Karstums. Putekļi un vējš. Pa stepi tā vien griežas melni virpuļi. Aiziet mans Vaņuška baltā kreklā, ar kuli pār plecu. Viņš ap stājas, pamāj man, un atkal man acīs šī kule. Tā ij palikusi atmiņā.

- Kas tad ar viņu notika? — ievaicājās Varja, kurai, klausoties vecītes vienkāršo stāstu, uzdvesa saltums.

— Notika tas, ka viņus ceļā sastapa hitleriešu lidotāji un apšāva no ložmetējiem. Maz bija to, kas palika pie dzīvības. . . Arī manējo cauri kulei, cauri baltajam krekliņam sašāva. Es pati viņu pārvedu mājās. Pati apmazgāju un uz galda noguldīju, un trīs dienas, trīs naktis viņam līdzās sēdēju, visu laiku lūdzu piedošanu.

— Par ko tad ... to piedošanu?

— Par tor ka es viņam labo ceju aizsprostoju, — Je-gorovna atteica rāmā balsī, ar savām raupjajām darba cilvēka rokām glaudīdama vientiesīgi priecīgo flanelīti. — Pati biju izņēmusi puisim ieročus no rokām. Tā viņš tos laupītājus būtu lidmašīnā sagaidījis ar lielgabalu, bet tagad kā jēriņš iekļuva vilku nagos. Nu, un tie viņu saplosīja. Tā ij iznāk, ka mūsu — sieviešu žēlums dažreiz ir ļaunāks par akmeni kaklā. Mums gribas, lai tikai būtu tuvāk pie mājas, lai būtu mierīgāk, bet ļaudis, paskat, kalnus pārvieto un paši jūras rada. Ja viņi sēdētu blakus mātes brunčiem, tad laikam gan nekā tāda vis nebūtu radījuši. Mišutka, nāc man līdzi, brāļuk, paelpo mazliet svaigu gaisu, — Jegorovna nobeidza, paraudzījusies uz puisēnu, kas vēl arvien pukšķēja, atgājis sānis no meitenēm. — Pavej, kā sapūties! — viņa piebilda, vāri pasmaidīdama, un viņas acis atkal silti iemirdzējās. — Sniegs un vējš gar ausīm šņāc, braucējs kupenās — bladāc! — viņa klusiņām, pusbasā iedziedājās, un Mišutka metās viņai klāt, it kā jau tiešām sēdētu kamaniņās.

37.

«Biju izņēmusi puisim ieročus no rokām,» — šī doma par to, ko Jegorovna noziegusies kā māte, nedeva miera Varjai visu laiku, kamēr viņa palīdzēja Natašai sadiegt un sašūt piegrieztos drānas gabalus. «Zināms, ikviena māte, gribēdama labu savam bērnam, cenšas iekarot viņam dzīvē mierīgu vietu. Šai ziņā mēs, sievietes, laikam gan visas grēkojam!» Sadūrusi pirkstu ar adatu, Varja paraudzījās uz Natašu, kas bija pilnīgi aizrāvusies darbā. «Nu, redz, par ko viņa izglītos savas meitenes? Par ģeoloģēm? Grūti! Par kalnu inženierēm? Bīstami! Par elektromontierēm? Var sadegt. Bet var taču sadegt arī mājās, tupot uz krāsns! Labi, ja jaunatne pati lauž sev ceļu, ne no kā nebaidoties, ne uz vienu neskatoties.»

Kleitiņas beidzot bija gatavas un pielaikotas. Bija izdevies tieši lieliski, un pat Mišutka, atgriezies no pastaigas, darbu, ko veikušas mātes, atzina par labu un palūdza uzšūt viņam no lupatām «tabakmaciņu». Tiesa, pēc dažiem mirkļiem no «tabakmaciņa» nepalika vairs ne miņas: puisēns to «piegrieza» no jauna pēc sava prāta.

«Palūk, šādu cālēnu vis nenoturēsi zem spārniņa,» Varja nodomāja, šoreiz pacietīgi izturot mazā nerimšas uzbrukumus. «Ja viņš piestā negrūž, tad dzirnās maļ,» vakar par viņu bija teikusi Jegorovna. Apbrīnojama večukiņa: cik daudz viņā dzīvesprieka! Un atkal Var-jas ausīs ieskanējās Jegorovnas skumīgie vārdi: «Biju izņēmusi puisim ieročus no rokām.»

«Kas man šodien lēcies?» Varja pabrīnījās, raugoties, kā Mišutka pēc vēlajām pusdienām sāka griezt īsi apgriezto matu šķipsniņu uz pieres.

Mišutka stāvēja, spēcīgs un plats kā aizkrācietis savās siltajās, kuplajās biksēs, rāmi nolūkojās uz meiteņu kārtējo ķīviņu un automātiski vija un grieza uz pirksta tievu gredzentiņu. Viņa taisnie mati ne visai viegli padevās šai operācijai, taču viņš aiz paraduma uzreiz atrada vajadzīgo šķipsniņu, un tā, sagriezta spirālē, noslīdējusi lejup, nogulās kā gredzentiņš virs taisnajiem matiem. Gultā viņš parasti tā arī iemiga ar šo cirtu uz pirksta, taču pašreiz pēkšņi iejaucās ķildā, sāka skraidīt un klaigāt. Paskat vien, satrakojies viņš jau vizināja pa grīdu apgāztu ķeblīti, attēlodams tā kā automašīnu, tā kā lokomotīvi, bet virs viņa pieres atrisusi, tomēr jau iztālēm pamanāma cirta. Tātad trakulim laiks iet gulēt.

Varja viņu notvēra, lika gulēt un, raugoties, kā viņš no jauna ņēmās griezt savas «dzirnavas», atkal atcerējās Jegorovnas baigos vārdus.

«Jā, ja mātes valdītu pār pasauli, viņas ar savu mīlu sasaistītu bērnu jaunrades tieksmes. Tātad mātes aizbildnība bērnam vajadzīga, kamēr viņš nevarīgs, kamēr viņš jānostāda uz kājām. Bet, kad sāk iet, — netraucē. Kad visi vecāki sapratīs šo rūgto patiesību, vairs nebūs mūžīgā tēvu un bērnu konflikta. Arī šeit visam jādibinās uz savstarpēju mīlu un cieņu.» Un atkal nemiera pilnas skumjas sažņaudza Varjas sirdi. «Redzams, sāku ieskābt aiz bezdarbības,» viņa izlēma, saskaišoties uz sevi. «Turklāt atvaļinājums drīz beigsies. Laiks braukt uz mājām.»

Un uzreiz viņai tik aicinoši rādījās Maskavas ugunis un istabiņas Cerjomuškos, kuras tik spodri uzkopušas Jeļenas Denisovnas un rosīgās Nataškas rūpīgās rokas. Un kur tad hospitālis, kur slimnieki! Tik trauksmains,, spirgts vējš uzbrāzmoja! Un, tāpat kā nesen Mišutkam, Varjai iegribējās uz mājām, uz Maskavu.

Zināms, skaista ir Sibīrija, ziemeļnieces sirdij mīļi tās meži un kalni. Šeit izvēršas milzu celtniecība, ir kur spēkus lielā likt jebkuras specialitātes darbiniekam, tai skaitā arī acu ārstam. Pat šinīs dārgmetālu raktuvēs — taigas rajona centrā — slimnīca nav sliktāka par to, kurā Var ja uzsāka mediķes gaitas ziemeļu Kamenuškā. Un Platons Logunovs . . .

Iedomājusies par viņu, Varja izjuta satraukumu un kaunu. Dīvaini, tas nepavisam nebija tas kauns, kas Varju pārņēma, kad viņa iedomājās, ka atbraukusi šurp Platona dēļ — un, pierādās, velti atbraukusi. Pašreiz viņu mocīja nevis aizskarta patmīlība, bet izdarīta pārkāpuma apziņa.

«Kālab gan?» Varja iecirtīgi izsaucās domās. «Nu, iegribējās atbraukt uz Sibīriju — un atbraucu! Kam man jādod atskaite un no kā jākaunas? Pat mātes nav, kas mani varētu noturēt pie saviem brunčiem! Bet Ivanam Ivanovičam tagad ir vienalga, kur es esmu . .. Saposos un aizlaidos.»

«Taču ne viena, bet ar pielūdzēju!» viņai pačukstēja iekšēja zobgalīga balss. «Pameti vīru un bērnu aizvedi sev līdzi.»

«Tā nepavisam nav!» Varja iebilda, būdama nemierā ar sirdsapziņas pārmetumiem. «Viņš pats aizgāja no manis.»

«Kāpēc tad viņš aizgāja? Vai ne tālab, ka tu viņu aizvainoji? Ko gan viņš darījis ļaunu tev un tavam bērnam?»

«Citu iemīlējis.»

«No kurienes tas zināms? Viņš taču nav aizgājis pie viņas. Bet tu esi sākusi tiekties pēc Logunova. Tu esi aizrāvusies ar viņu — un atkal vienīgi aiz spītības: tālab ka viņš mitējies pievērst tev uzmanību. Ar ko gan tu esi labāka par nenosvērto Raječku Zlobinu?»

Šāda doma Varj ai nepavisam nepatika. Viņa un Ra-ječka! Kas viņām kopējs? Tomēr saitīte vijās tālāk un mezgli savilkās arvien ciešāk.

Raječka grauza Leonīdu, pakļāvusies ārprātīgas greizsirdības jūtām vai, pareizāk sakot, bailēm zaudēt mājīgās ligzdiņas siltumu, un tālab pati kašķīgi izjauca visu ligzdu un izgrūda no tās ne vien ietramdīto tēvu, bet arī savus ar spalvām vēl neapaugušos putnēnus.

«Bet es? Bet man? Ar ko gan es atgrūdu Ivanu Ivano-viču? Šķita, ka man draudzīgi jābrīdina viņš no kļūdām. Taču vai tad drīkst «draudzīgi» tā mocīt cilvēku, ka viņš aiziet no tevis? Tātad es neesmu vis rīkojusies draudzīgi! Vēlēšanās strādāt kopā? Pārlieku egoistiski! Tikai sievišķa spītība? Taču tas ir sīki un muļķīgi! Kas gan mani bikstīja un kūdīja uz ķildām? Vai tiešām es, tāpat kā Jegorovna, centos mīļo cilvēku novērst no bīstamā ceļa vienīgi aiz bailēm par viņa labklājību? Taču ne velti večukiņa teica: ļaudis kalnus gāž, ne jau pie mātes brunčiem sēdēdami!»

Varja pielēca no dīvāna, uz kura bija noguldījusi Mišutku, un it kā drudzī pagājās pa istabu.

Tikai tagad drausmīgā kailumā Varjai atklājās viss, ko viņa izdarījusi. Viņa taču pati savām rokām nogalinājusi lielas, labas, brīnišķas jūtas. Raug, Ivans Ivano-vičs gatavojas operēt Polozovu. Saņēmis spēkus. Jokojas, smejas, gatavs pat salabt ar sievu pēc smagā strīda Natašas dēļ. Bet viņa, šī stūrgalvīgā Varja, atkal viņam iecirta. Satrauca viņu pirms tādas sarežģītas, atbildīgas operācijas. Un taču aiz žēluma, aiz bailēm viņa dēļ. Tātad taisnība, ka sievietes žēlums dažkārt vēl ļaunāks par akmeni kaklā! Tāpēc viņš arī aizmuka toreiz pie Reše-toviem!

«Ko gan viņš domāja par mani tai vakarā?» ar kaunu un skumjām Varja sev jautāja. «Ne bez pamata viņš arī uz vasarnīcu neatbrauca. Viņš aizgāja ar Aļošku muziķu klausīties, jo bija pretīgi mani redzēt pēc visām manām tukšajām runām. Bet, kad viņš atbrauca uz vasarnīcu un vēlreiz mēģināja uzlabot attieksmes, es atkal viņam sarunāju diezin ko! Gan par meli nosaucu, gan par savu itin kā nelaimīgo dzīvi pārmetu. Ko tur lai saka? Par Natašu taču arī pārmetu, bet otra operācija noritēja spīdoši, un, palūk, viņa, Nataša, vesela un priecīga! Tad par ko tu īsti apvainoji savu Ivanu Ivanoviču? Tagad jau vairs ne tavu! Viņš vairs nemīl! Un pelnīti nemīl!»

Varja apstājās pie loga un caur leduspuķēm palūkojās uz blāvi zilajām kupenām: ziemas diena dzisa, saule jau bija aizslīdējusi no bālajām debesīm. Sveša, netīra krēsla tumsa aiz loga, un tikpat skumji, pelēcīgi un krēslaini bija Varjai ap sirdi. Viņa atcerējās šāgada pavasari Maskavā un kā viņai, Varjai, jūtu pārpilnībā bija izlauzies: vai tiešām tā esmu es?

— Ai! Vai tiešām lā esmu es? — Varja izmisusi izdvesa, saķērusi galvu rokās. — Ja spētu atsaukt atpakaļ šo agrāko ticību, šo mīlu, šo lielo cerību, es kājām dotos uz Maskavu. Ietu gadiem, kā svētceļnieki gājuši uz svētajām vietām.

Taču kālab tik ilgi iet? Rīt, nē, šodien pat viņa ar Mi-šutku sēdīsies vilcienā un trauksies mājup. Nu, aiztrauk-sies, bet tālāk? Ar kādām acīm viņa ieradīsies pie Ar-žanova? Ko viņš teiks viņai? Skrēji pakaļ citam, bet tas nepieņēma, un tagad tu atgriezies pie manis?

«Nē, viņš nekad tā neteiks,» sirdij vai lūstot aiz sāpēm, Varja nodomāja. «Viņam tāda doma ne prātā nenāks! Tikai tev nāca prātā dažnedažādas domas. Kas tikai nemodās tavā nejaukajā galvā!»

— Kas tev ir, Varja? Tu esi gluži bāla! — Nataša izsaucās, ienākdama istabā.

-- Liekas, es prātu zaudēšu! — Un Varja atkal sāka staigāt pa istabu, sāpīgi sažņaugdama mazo roku pirkstus, it kā gribētu tā apklusināt un pārvarēt sirds sāpes. — Natašeņka, mīļā, ja tu zinātu!

— Nu, kas tad? Nu, teic! — Nataša notvēra draudzeni aiz elkoņa un, ar varu pavērsusi pret sevi, cieši ielūkojās viņas acu dzīlēs. — Par ko tu?

— Nav taču iespējams izstāstīt! Kauns un grūtums — tieši šausmas.

— Bet tu netrako! Nu, kas? Ar Platonu saķildojāties? Viņš taču tā mīl tevi!

Var ja izrāvās, pat lūpas viņai nobālēja, it kā būtu pārvilktas ar krītu.

— Vēl arī Platons!

— Par ko tad tu? — Nataša vērās Varjas iekritušajos vaigos. — Tad, redz, uz kurieni tu raujies! Kā Mišutka, jā? Ak jūs, tādi kā jocīgie! Tā nevar, Varjeņka. Tu taču arī Platonu pazudināsi, viņš nepārcietīs jaunu triecienu. Man arī ir žēl Ivana Ivanoviča un tieši līdz asarām žēl; tu taču zini, ko viņš nozīmē mūsu dzīvē, un vispār — kas viņš par cilvēku! Tomēr, kas padarīts, tas padarīts. Tikai kāpēc viņam tā neveicas ģimenes dzīvē, piedodi, lūdzu, es nesaprotu. Laikam gan viņš ir loti nemierīgs* pilnīgi atdevies darbam .. .

— Es pati esmu nemierīga, — Varja klusi teica.

— Tad pavisam nesaprotami. — Nataša palūkojās pa logu un ieklausījās. — Kāds nāk, turklāt cik ātri! Tas ir Platons.

— Es negribu viņu pašreiz redzēt! — Varja ejot norāva no pakaramā kažociņu un cepurīti un caur virtuvi izskrēja laukā.

Saltais gaiss apsvilināja Varjas seju, un viņa skrēja pa ceļu uz priekšu, dziji un bieži elpojot.

«Kurp es skrēju?» viņa nodomāja, aizelsusies no skrējiena, un apstājās pakalniņā. «Vai gan no sevis var aizbēgt?»

Rietumos aiz melniem egļu siluetiem vēl dega tumši sarkans riets. Diena dzisdama slīdēja uz Urāliem, uz Maskavu .. Un no sniegā tumstošajiem atspulgiem, no diženās kalnu ainavas lēnās ieslīgšanas krēslā arvien saltāk un skumjāk kjuva ap sirdi Varjai, kas arī tiecās uz turieni, uz rietumiem. Tūkstošiem kilometru viņu šķīra no mīļotā cilvēka. Tomēr — ja būtu tikai tas! Arī līdzās būdami, viņi tagad būtu tikpat tāli viens olram! Bet cik skaista, cik pilnskanīga būtu varējusi izveidoties viņu dzīve! Taču viss sagruvis

— Kāpēc gan šīs mocības? Kālab? — Varja vaicaja vientuļai eglei, kas varenos zarus bija plati izpletusi pār kailo paleju. — Tuvāka un dārgāka par viņu man taču neviena nav bijis! Neviens cilvēks man nav darījis tik daudz laba, bet nav arī sagādājis tādas ciešanas! Nejēdzīgi, tomēr nelabojami! Un nelabojami ne tāpēc, ka atkal pagadījusies Larisa. Lai kā gribētu, nav iespējams nosodīt Ivanu Ivanoviču. Man bija tik labi ar viņu, kad mums visur bija saskaņa! Taču saskaņas, saskaņas vairs nav! — Un Varja sāka raudāt pilnā balsī, apskāvusi daudz pieredzējušās egles grumbuļaino kaklu.

Varja raudāja, taču viņas asaras bija līdzīgas negaisa vētras lietusgāzei, kas pārbrāžas pār svelmainu zemi,, tās bija atspirdzinošas, atvieglojošas asaras. Satricinātais saprāts tiecās uz dvēseles drāmās avotu, bet ķermenim bija tik labi zem varenās ziemeļu draudzenes spārna dedzinošajā, no bērnu dienām tīkamajā salā. Asaras plūda arvien nevaldāmāk, tomēr arvien skaidrāk kļuva sirdī. Sirds bija pagurusi ciest un, raug, it kā izkausēja un nometa, žņaugu, kas to bija sakalis kā ledainām bruņām, un, vēl nezinādama, kas būs 11t, sāka pukstēt brīvi.

Riets izkvēloja. Telegrāfā stabi soļoja pa pakalni sniega klajumos. Tie soļoja gluži melni vakarblāzmas sarkanīgajos atspulgos un nesa vadus, stingri uzvilktus un dūcošus kā stīgas. It kā asinis pa dzīslām pa šiem vadiem plūda ļaužu jūtas un centieni. Pasakainā ātrumā tie traucās pār lielām un mazām upēm, pār kalnu akmens masīviem un begalīgām, aizputinātām stepēm, bet aiz tiem, zilganā krēslā zuzdamas, trauca cilvēka drosmes apgarotā metālā dunošās atbalsis.

Varja klausījās šīs skaņas un apkārtējās skarbās dabas vaiga priekšā pirmoreiz ar tādu spēku juta sevī cilvēku. Viņai taču ļauts ne vien iekarot šo pirmatnējo dabu, bet ļauts arī pārvarēt savas vājības un ciešanas. Un ķīla tam bija visas viņas zemes rītdiena.

1954. 1958. g.

Антонина Коптяева Дерзание

Государственное издательство художественной литературы Москва 1960

Латвийское государственное издательство

На латышском языке

Koptjajeva Antoņina Dmitrija m. DROSME

Redaktore D. Avotiņa. Mākslinieciskais redaktors A. Jēgers. Tehniskais redaktors J. Čakšs. Korektore L. Bībere.

Nodota salikšanai 1961. g. 22. jūnijā. Parakstīta iespiešanai 1961. g. 31. augustā. Papīra foimāts 84X108^1 /**. 17 fiz. iespiedi.; 27.80

uzsk. iespiedi.; 28,97 izdevn. I. Metiens 30000 cks. Maksā 1 rbl. 02 kap. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 14561 -D1874. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 501. K2

1

Osteom ielīts, med. — kaulu puve (sarunu valodā).

Content

Koptjajeva Antoņina Drosme

PIRMĀ DAĻA

2.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

12.

20.

21.

25.

26.

28.

OTRĀ DAĻA

4.

8.

9.

16.

18.

19.

20.

21.

26.

29.

TREŠĀ DAĻA

1.

3.

4.

8.

9.

10.

18.

21.

33.

34.

35.

36.

37.

1