Plūdonis Vilis

Dzeja un proza

Vilis Plūdonis

Dzeja un proza

Izlase

.

IEVADS

Viens no izcilākajiem latviešu liroepiķiem — Vilis Plūdonis (Vilis Lejnieks) dzimis 1874. g. 9. martā (pēc v. st. 25. februārī) Bauskas Pilsmuižas Lejniekos kā saimnieka dēls. Klausoties vecmāmuļā, lielā tautas dziesmu, pasaku un nostāstu zinātājā, agri attīstās nākošā dzejnieka fantazija. Iespaido ari apkārtne, krāšņie, mežiem apaugušie Mēmeles līči. Agri iemantotā mīlestība pret dabu vēlāk izteicas arī Plūdoņa daiļradē: kā viņa dzejā, tā prozā sastopam daudz skaistu, lielisku dabas aprakstu un gleznu, īpaši par ūdeņiem. V. Plūdonī agri izpaužas literārās tieksmes un apdāvinātība. Iemācījies lasīt, viņš jau pirmskolas gados kopā ar brāļiem sarīko mājās teatra izrādes, izdod žurnālu ar saviem dzejoļiem, sacer «varoņeposus», kurus paša meldijā dzied priekšā pieaugušajiem.

1884. g. rudenī Plūdonis sāk iet Pilsmuižas pagasta skolā, bet pēc trīs gadiem iestājas Bauskas pilsētas skolā, īpaši daudz viņš interesējas par literatūru, sekodams visiem notikumiem tā laika latviešu literārajā dzīvē. Par mīļāko dzejnieku viņam kļūst Auseklis, kas saista ar

saviem demokrātiskajiem centieniem, izkopto dzejas formu un valodas muzikalitāti.

Bauskas pilsētas skolā Plūdonis aizrautīgi lasa krievu literatūru. Visvairāk viņu valdzina Ļermontova un Puš-kina dzeja, Gogoja krāšņie Ukrainas dabas apraksti.

1890. g. Plūdonis ar teicamām sekmēm beidz Bauskas pilsētas skolu un gadu vēlāk iestājas Kuldīgas Baltijas skolotāju seminārā. No skolas nodarbībām brīvajā laikā Plūdonis paplašina izglītību arī pašmācības ceļā, lasa krievu, vācu un angļu klasiķu darbus, arī nozīmīgāko zviedru, norvēģu, īru, poļu, ungāru u. c. tautību rakstnieku dzejoļus vācu tulkojumā, studē literatūras teoriju, literatūras vēsturi, muziķu, iegūdams plašas, vispusīgas zināšanas.

1895. g. iznāk pirmais V. Plūdoņa dzejoļu krājums «Pirmie akordi». Ar šo grāmatu viņš ienāk latviešu literatūrā kā jaunstrāvniekiem tuvs reālists, dabas un mīlestības liriķis, vairāku satiru autors, kurās galvenokārt izzoboti pseidotautiskie romantiķi, viņu «tautiskās» ākstības. «Pirmie akordi» apliecina Plūdoņa tā laika idejiskos uzskatus — demokrātiskos centienus palīdzēt dzīves grūtdieņiem, bet arī sīkburžuazisko ierobežotību — naivo pārliecību, ka, čakli strādājot, darbaļaudis kapitālisma apstākļos var izkļūt no posta, sasniegt turību. Dzejoļu mākslinieciskajā veidojumā vēl jūtama iesācēja roka.

Kad Plūdonis 1895. g. beidz Kuldīgas skolotāju semināru, viņu nosūta uz Liezēri par skolotāju, no kurienes 1897. gadā pārceļ uz Bigauņciemu. Dzīvojot vienkāršu darbaļaužu vidū, nostiprinās dzejnieka simpātijās pret tiem. Plūdonis sāk asāk saskatīt pastāvošās iekārtas sociālās pretrunas. Bigauņciemā viņš iepazīst zvejnieku skarbo dzīvi, pirmo reizi ierauga jūru un iemīļo to uz visiem laikiem. Zvejnieku dzīves iespaidi devuši ierosmi

tādiem spēcīgiem, reālistiskiem darbiem kā stāstiem «Selgā» (1898.), «Jūrmalas leģenda» (1899.), baladiskam dzejojumam «Divi pasaules» (1899.) u. c.

1898. g. Plūdonis pārceļas uz dzīvi Rīgā un strādā par skolotāju.

90. gadu beigās un 20. gs. sākumā Plūdonis jau izveidojies par vienu no izcilākajiem latviešu rakstniekiem. Šajos gados sarakstīti vairāki viņa nozīmīgākie darbi: dzejolis «Rekviems» (1899.), poēma «Atraitnes dēls» (1900.), autobiogrāfiskais stāsts «Mazā Anduļa pirmās bērnības atmiņas» (1901.) u. c.

1905. g. revolūcijas notikumus Plūdonis uzņem ar sajūsmu. 1905. g. novembrī skolotāju kongresā nolasītajā dzejolī «Atmoda» viņš apsveic tautas sacelšanos un aicina:

Mēs, biedri, ausim kājas jauns vai vecs Iet klajumā, kur jauna saule lec Iekš asinīm.

Vai uzvarēt, vai galvu nolikt te —

Lai mūžam dārga mums šī parole,

Tā pirkta asinīm.

Stolipina reakcijas laikā Plūdonis saraksta vairākus alegoriskus dzejoļus, kas pilni sāpju par revolūcijas sakāvi un pauž ciešu pārliecību, ka reiz tauta tomēr savus cīņas mērķus sasniegs. Taču Plūdoņa daiļradē sastopam arī vairākus mistikas pilnus sacerējumus («Ārprāta nakts», «Tumšās varas», «Maldu aina», «Rēgi» u. c.).Tie līdz ar Plūdoņa atdzejotajiem vācu dekadentu dzejoļiem, pārtulkoto Fr. Nīčšes «Tā runāja Zaratustra» un E. Re-nana «Jēzus Kristus dzīve» apliecina viņa idejisko uzskatu neskaidrību un nekonsekvenci.

Strādādams par skolotāju, Plūdonis sastāda vairākas chrestomatijas, dzejoļu antoloģijas, latviešu valodas mācības grāmatas, kā arī «Latvju literatūras vēsturi», kas iznākusi astoņos pārlabotos izdevumos.

Pirmā imperiālistiskā pasaules kara laikā — 1915. g. Plūdonis evakuējas uz Jaungulbeni un kādu laiku strādā tur par skolotāju. Kara gados viņš sacerējis daudzus izjustus dzejoļus par tautas ciešanām bēgļu gaitās.

1917. g. Plūdonis strādā Valkas apriņķa skolu daļā. Dzejnieks ar prieku apsveica Februāra revolūciju, cara patvaldības gāšanu, tomēr palikdams tikai buržuāziski demokrātiskās pozicijās.

Plūdoņa daiļrades nozīmīgākais posms ir pirms buržuāziskās Latvijas nodibināšanās. Daudzi viņa šajā periodā sarakstītie darbi pieder pie latviešu literatūras klasikas. No Plūdoņa vēlākā laika dzejoļiem liela daļa ir ar reakcionāru ideoloģiju un arī mākslinieciskajā veidojumā ievērojami vājāki. No plašā buržuāziskajā Latvijā sacerēto Plūdoņa dzejoļu klāsta paliekama nozīme galvenokārt viņa labākajiem bērnu un dabas dzejoļiem.

Plūdonis miris 1940. g. janvarī un apbedīts Bauskas Pilsmuižas Plūdoņa kapos.

Vilis Plūdonis ir izcilākais latviešu baladists.

Viņa balades raksturojas ar mākslinieciskās izteiksmes līdzekļu daudzveidību, koncentrētību, prasmi spraigi un mērķtiecīgi risināt sižetu, veiksmīgi izmantot fantastiku un folkloras elementus idejas atklāsmei vai balādēm īpatnējās noskaņas radīšanai. Viņa pirmās balades radušās pēc 1905. g. revolūcijas un saistās ar tās notikumiem. Izcilākā no tām ir «Tīreļa noslēpums» (1912.). Reakcijas periodā, kad žandarmi postīja nomocīto tautas brīvības cīnītāju atdusas vietas, Plūdonis aicina neaizmirst tās, atgādina atcerēties kritušos varoņus, turpināt viņu cīņu. Kā sacerējums, kurā visi poētiskie līdzekļi meistarīgi izmantoti nozīmīga idejiska satura atklāsmei, balade «Tīreļa noslēpums» pieder pie latviešu literatūras klasikas.

Plūdonis sarakstījis vairākas balades par seno zemgaļu un lietuviešu cīņām pret vācu iebrucējiem 13. gadsimtā. Labākā no tām ir «Salgales Mada loms» (1914.). Sājā baladē liela izteiksmes un fabulas risinājuma kon-centrētība, dziļš reālisms. Abi galvenie tēli izveidoti ļoti plastiski: vecais Madis — smagnējs, gauss, stīviem locekļiem, turpretim Gaidis — mazs, kustīgs, sārts kā ābols. Vienkāršām un konkrētām gleznām attēlota Zemgales ainava, ko dzejnieks labi pratis izmantot balades noskaņas radīšanai. Pamazām kāpinot dabas ainavas drūmo, baigo nokrāsu, tuvojas balades traģiskās beigas, kad vecais Madis, pilns līksmas pārliecības par labo lomu, velk to un izvelk sava dēla līķi. Reālistiskajā sižeta risinājumā ievīta arī fantastika — noslēpumainais svešinieks, kurš parādās zvejniekiem un kuram atnākot sauli aizsedz melns mākonis, vējš uzpūš trūdu smaku. Svešinieka tēls baladei piešķir noslēpumainību, pastiprina drūmo emocionālo iespaidu.

Kā viena no veiksmīgākajām pēc folkloras motiviem sarakstītajām Plūdoņa baladēm atzīmējama «Jumis atriebējs» (1910.).

Plūdonis ļoti prasmīgi pārtulkojis daudzas citu tautu rakstnieku balades (Puškina «Skotu balade», T. Fonta-nes «Džons Meinards», H. Longfello «Nēģeris Lāstu purvā», skotu tautas balade «Edvards», Tumanjana «Bāri» u. c.).

Plūdoņa literārā mantojuma labākajā daļā ietilpst ari viņa poēmas. Raiņa «Ave sol», Plūdoņa «Atraitnes dēls», «Uz saulaino tāli» gan idejiskā satura, gan meistarīgā mākslinieciskā veidojuma ziņā ir latviešu pirmspadomju laika literatūrā izcilākie darbi šai žanrā.

Poēmu «Atraitnes dēls» Plūdonis sācis sacerēt, strādādams par skolotāju Liezērē, bet pabeidzis tikai 1900. gada novembri. Tiešu ierosmi tai devis laikrakstā «Dienas Lapa» publicētais nekrologs par pāragri mirušu latviešu jaunekli — Pēterburgas skolotāju institūta audzēkni.

Stāstīdams par nabadzīgu zemnieku jaunieti, kas degsmes pilns tiecas pēc zinībām, bet, smago dzīves apstākļu salauzts, aiziet bojā, Plūdonis poēmā attēlojis raksturīgu parādību pagājušā gadsimta otrajā pusē — latviešu tieksmi pēc izglītības, lai sasniegtu personīgo un tautas labklājību. Tērbatas, Pēterpils u. c. universitātēs pulcējās daudzi latviešu jaunekļi. Kamēr budžu dēliņi šķieda tēvu sarausto naudu pa korporācijām, uzdzīvē, nabadzīgie censoņi, ar trūkumu un badu cīnīdamies, pārvarēdami milzu grūtības, neatlaidīgi mācījās, bet bieži vien, veselību sabeiguši, aizgāja bojā.

Poēmā «Atraitnes dēls» Plūdonis parādījis tipisku tā laika ainu. Ar savu izcilo māksliniecisko meistarību, satura aktualitāti poēma ieguva lielu popularitāti. Apzīmējums «atraitnes dēls» kļuva par sugas vārdu.

1905. g. revolūcijai sekojošajā reakcijas periodā Plūdonis saraksta alegorisko poēmu «Uz saulaino tāli» (pabeigta 1912.), kurā atspoguļo 1905. g. revolūcijas norisi Latvijā, putnu tēlos parāda dažādo tā laika sabiedrības noslāņojumu paražas un pasaules skatījumu.

Revolucionārā ievirze manāma jau poēmas prologā. Dzejnieks runā par putnu dzīvi, viegli ļaudams viņos atšifrēt cilvēku sabiedrību, rāda viņu šauros apvāršņus. Šauri personiskās, praktiskās rūpītēs iestigušo dzīvīti sabango rudens vētra, iezvanīdama pārvērtību laiku, celdama visus cīņai par jaunu dzīvi, aicinādama apzināties savai esamībai plašākus, sabiedriskus mērķus. Prologa beigās jau izskan konkrēts, spēcīgs aicinājums:

Pīšļos! drupās veco brammaņciltil Lai jūt vārgie sauli silti! silti!

Pirmajā poēmas dziedājumā «Pie pīļu dīķa» dzejnieks alegoriski parādījis dažādus sabiedrības nogrupējumus pirmsrevolūcijas periodā. Izcila vieta pīļu dīķa putnu vidū vecajiem gulbjiem, kuru tēlos noraksturotas buržuāzijas «labākās aprindas». Bez jebkādām pašu pūlēm tiem nodrošināti pārticīgi, grezni dzīves apstākļi. Būdami atkarīgi savā labklājībā no kunga, viņi ir verdziski tā kalpi un nebeidz vien apliecināt savu padevību. Veco Gulbju morāle ir individuālismā un egoisma piesātināta. «Sev pašam tuvākais ir paša es» — skan viņu devize. Par visu pasaulē dārgāka viņiem pašu ērtā dzīve.

Pīļu tēlos Plūdonis sarkastiski izsmējis mietpilsoniskās aprindas, to tipiskās īpašības. Aiz ārišķīgā spožuma slēpjas stulbums un liekulība, kaunēšanās no «prastajiem» radiem un «prastās» tautas, cenšanās izrādīt savu neesošo dižciltību, buldurējot kārkluvāciešu žargonā. Tām tuvas ir tikai pašu sīkās personiskās intereses, augstāki mērķi un ideāli viņām sveši.

Šajā pašapmierinātības, egoisma un ikdienišķības atmosfērā dzejnieks rāda briestam jaunus spēkus, kas nevar vairs samierināties ar trunošo dzīvi. Sos spēkus poēmā pārstāv Jaunais Gulbis, ar ko Plūdonis gribējis noraksturot ideālu revolucionāro cīnītāju vadoni, kas, briesmu nebīdamies, par personīgo labklājību un interesēm nedomādams, sevi visu atdod cīņai, arī vismelnākajā reakcijas naktī nezaudē ticību progresivo spēku uzvarai un iedvesmo citus gūt drosmi pretsparam.

Otrais dziedājums «Pie vistu kūts» ir asa satira par latviešu «aristokrātiju» un vācu muižniekiem, viņu morāli un tikumiem.

Poēmas turpmākie dziedājumi, kuri ataino putnu lidojumu uz Saulaino tāli, trakojošo vētru, kas mēģina tos aizturēt, Jaunā Gulbja bojā eju un lidojuma neveiksmi, mākslinieciskā ziņā visumā vājāki, kaut gan satur arī daudzas patiesi meistariski izveidotas vietas, it īpaši trešajā dziedājumā — «Pa zvaigžņu ceļu». Izmantojot folkloras motivus, te lieliski noraksturots dažādo putnu izskats un dziesmas, spēcīgās gleznās notēlots darba laužu milzīgais posts, ko putni redz savā lidojumā.

Poēmas beigas izskan možā, himniskā aicinājumā nepagurt, smagajā reakcijas naktī nezaudēt ticību uzvarai, turpināt cīņu.

Plūdonis sarakstījis arī trīs vēsturiskas un trīs pasaku poēmas. Vēsturiskās poēmas («Kūri pie Rīgas», «Kauja pie Saules», «Kauja Garozas silā») stāsta par latviešu un leišu brīvības cīņām pret vācu bruņiniekiem 13. gs., parāda latviešu lielo patriotismu un varonību, vācu bruņinieku nežēlību un zvēriškumu.

Plūdoņa pasaku poēmās («Eža kažociņš», «Lapsiņa Kūmiņa un Vilks Znotiņš», «Brīnumstabulīte») radoši izmantoti tautas pasaku motivi. Labākā no šīm poe-. mām — «Eža kažociņš» (1921.) valdzina ar asprātīgu pasaku fantastiku un gleznainību. īpaši veiksmīgi izdevies otrais dziedājums. Jauki un bērniem ]oti saprotami dzejnieks, piemēram, pratis noraksturot meža dabu:

Meža malas kadiķīši Sēd kā rūķi pulciņā, Meža mātes gaidīdami, Kad nāks bārdas izsukāt.

Lai ir jauki, kur ir jauki,

Mežā jauki vasarā:

Zube velk, dūja dūc,

Sēri zvana dzeguzīte.

Atjautīgi veidots Ežuļa un ķēniņa dialogs. Vājāks ir poēmas trešais dziedājums, sevišķi beigu daļa. Tas ir visai izplūdis, pabālām gleznām.

Plūdonis ir talantīgs liriķis. Šodien no viņa dzejas ievērību pelna galvenokārt labākie 1905. g. un 1917. g. revolucionāro notikumu un Pirmā imperiālistiskā pasaules kara iespaidā radušies dzejoļi ar sabiedrisku tematiku, iejūtīgie dabas apdziedājumi un lieliskie dzejoļi bērniem.

Izcilais Plūdoņa baladiskais dzejojums — «Divi pasaules» (1899.) krasās pretstatu gleznās spilgti parāda dīkdienīgo bagātnieku un skarbo, briesmu pilno zvejnieku dzīvi. Trijās ainās, ietverot pavisam īsu laika posmu — vakaru, pusnakti un rītu — dzejnieks reālistiski attēlo dziļu dzīves drāmu, kas jo spēcīgu emocionālo un dramatisko iespaidu iegūst pretmetā bezrūpīgo, izlaidīgo buržuāzijas dzīru attēlojumam.

Dzejojuma sociālos pretstatus labi palīdz izcelt autora idejiskajiem nodomiem atbilstoši poētiskie līdzekļi — jūrmalas dabas gleznas, metaforas, salīdzinājumi, kas bagātnieku dzīves ainām piešķir rotaļīguma, bezrūpības nokrāsu, bet, runājot par zvejniekiem, skaudru dramatismu. Viss šis dzejojums izskan kā asa apsūdzība kapitālistiskajai iekārtai, kurā sabiedrības liekēži vieglu roku šķiež naudu uzdzīvē, bet darbaļaudis slīkst trūkumā un postā.

«Rekviemā» (1899.), ko sarakstīt pamudinājusi brāļa smagā slimība, Plūdonis, tāpat kā «Atraitnes dēlā», devis nabadzīga censoņa mūža gaitas notēlojumu. Arī šim jauneklim, kam vienīgais prieks bijusi «ideju pasaule staltā», nācies dzīvot trukuma, raizes, kas paragri izsūkušas viņa spēkus:

Nevis kur parketu mīņā,

Zelta kur pokāli skan, —

Dūmainā tumšistabiņā Karājās šūpulis man.

Bēdas no griestiem tur lija,

Pilns stāvēj’ asaru trauks;

Raizes man mīļākās bija,

Trūkums — vistuvākais draugs.

Dzejnieks liek mirušajam ceļā uz kapsētu it kā vēlreiz skatīt visu, kas tam dzīvē bijis mīļš, tuvs, atvadīties no tā, kavēties pārdomās par cilvēku dzīvi.

«Rekviems» uzrakstīts ar lielu māksliniecisku meistarību. Dažādi mainot ritmu, dzejnieks panācis lielu noskaņu dažādību. Krievu valodā «Rekviemu» talantīgi atdzejojis A. Bloks, kas, saviļņots par tā meistarību, izteicies: «Ak, kā es gribētu iepazīties ar šo ģeniālo dzejnieku!»

Daudzi Plūdoņa sabiedriskas tematikas dzejoļi, kas tapuši tajā laikā, kad viņš gāja kopsolī ar tautu, simpatizēja tās revolucionārajiem mērķiem, sarakstīti alegoriskā izteiksmē. Tie runā par darbaļaužu ilgām atbrīvoties no savu apspiedēju verdzības. Proletariātā viņš tolaik saskata dzīvi pārveidotāju spēku:

Mēs — uz mērķi šautas bultas,

Mēs, mēs — upju jaunas gultas,

Jauna laika balss.

Mēs, mēs pīšļos triecam, graujam To, kas vītis, vecs;

Zaļa zeme, zelta saule Mūsu soļiem sec!

(Titānu cilts)

Dzejoļi, kas radušies asiņainajā Stolipina reakcijas laikā, pauž sāpes par revolūcijas neveiksmi, bet arī pārliecību,, ka darbaļaudis savu mērķi sasniegs:

Bez saules, palikuši paēnī,

Mēs paši savu laimi kaļam tikuši;

Tā dimdēdama leks,

Kad visa pasaul’ asins liesmās degs ...

(Darba ļaužu dziesma)

Reakcijas pārstāvju raksturošanai Plūdonis izraudzījies vārdus, ar kuriem tautā saistās priekšstats par dažādiem ļauniem spēkiem: viņš dēvē tos par pūķiem, sumpurņiem, jodiem, čūskām, ūpjiem, pūcēm. Pats reakcijas laiks viņam ir tumša, drūma nakts, salta, svina smaga tumsa.

Tā, piemēram, dzejolī «Mellā čūska», kas sarakstīts drīz pēc Februāra revolūcijas un nolasīts kā apsveikums skolotāju konferencei Rīgā, Plūdonis tēlaini runā par cara patvaldību kā par mellu čūsku, kas tagad sacirsta trejdeviņos gabalos, un cildina tās uzveicējus.

Revolūcija Plūdonim, tāpat kā Rainim, tēlaini atgādina ledus iešanu, saules atnākšanu.

Lielu popularitāti pēc 1905. g. revolūcijas ieguva Plūdoņa spēcīgais dzejolis «Pēdējais gājums», kas stāsta par revolucionārā cīnītāja nošaušanu. Drīz vien pēc publicēšanas šim dzejolim sacerēja meldiju, tas kļuva par masu dziesmu. Dzejolis pauda tautas stipro pārliecību, ka upuri nav bijuši velti:

Pirms gadu simtenis aiztecēs,

Šais svētajās ideju kapenēs Stalts brīvības templis uzcelts kļūs,

Kur kritušo piemiņu godāsit jūs.

«

Tā ir mana stipra ticība,

Kas miršanas stundu man saldina ...

Plūdoņa dabas dzejoji raksturīgi ar lielu emocionālu siltumu, sirsnīgumu, ko rada galvenokārt bieži lietotie pamazināmie vārdi. Dzejnieka lielo mīlestību pret dabu izjūtam tādos dzejoļos kā, piemēram, «Pavasarī», «Pūpo-liņi», «Pavasara lietutiņš», «Ziemas pasaciņa» u. c.

Plūdonis dzejoļos prot labi atveidot dabā valdošo noskaņu. Tā nelielajā dzejolī «Atvasara» dziļi izjūtam skaistās rudens dienas dzidrumu, pavasarīgumu, bet «Tveicē tīrelī» — karsto vasaras svelmi, kad bezspēcīgi nokaras koku pusvītušās lapas, apklusušas putnu dziesmas un viss liekas kā pamiris.

Plūdonis īpaši iemīļojis pavasara palu straujumu. Dzejoļi «Palu laiks Zemgalē» un «Ūdeņi runā» pieder pie labākajiem visā viņa daiļradē.

Lielāko daļu no tās Plūdoņa dzejas, ko šodien pārņemam savā kultūras mantojumā, sastāda daudzi labi bērnu dzejoļi. Tie uzrakstīti konkrēti, ar vienkāršu, bet skaistu tēlainību un stāsta par bērniem tuvām, pazīstamām lietām: stārķi un vardi, zirnekli, circenīti, pirmajām zemenī-tēm saulgozī u. tml. Tie labi atbilst mazo pasaules uztverei, un vārsmas it kā pašas no sevis ātri iegulstas atmiņā. Plūdonis sacerējis bērniem arī vairākus garākus dzejojumus pēc tautas pasaku motiviem («Suns un vilks», «Ezis un zaķis», «Āzis un vilks» u. c.).

Pagājušā gadsimta beigās un šā gadsimta sākumā Plūdonis sarakstījis arī dažus nelielus prozas darbus, reālistiski parādīdams zemnieku un zvejnieku dzīves ainas («Selgā», «Jūrmalas leģenda», «Bārenīte», «Suns» u. c.). Vēlākajos gados Plūdonis prozai vairs nav pievērsies.

Viens no labākajiem Plūdoņa prozas darbiem ir stāsts «Selgā» (1898.). Uzrakstīts spēcīgi un koncentrēti, stāsts parada tā laika raksturīgu zvejnieku ģimenes traģēdiju. Diendienā Aigaram jāveic smags, dzīvības briesmu pilns darbs, bet neko vairāk par vecu, sakritušu būdu tas savā mūžā nav varējis iemantot. Visā tēlojumā jūtama dziļa rakstnieka līdzjūtība un simpātijās pret šiem vienkāršajiem, sirsnīgajiem darba cilvēkiem.

Stāstā «Jūrmalas leģenda» (1899.) — pirmpublicējumā «Grēka nauda» — zvejnieku liktenis ir vēl drūmāks. Asi atsegta ekspluatatoriskās iekārtas kropļojošā ietekme uz cilvēku. Zvejnieku darba meklētāju visur noraida, izzobo, pat padzen kā suni. Nabaga zvejnieka traģiskajā liktenī izjūtam apsūdzību visai ekspluatatoriskajai iekārtai.

Abos minētajos stāstos Plūdonis devis lieliskas jūrmalas dabas gleznas, kas dzīvi un krāsaini tēlojas lasītāja acu priekšā.

Savdabīga ir 1907. g. sarakstītā «Pasaka par vilku», kurā dzejnieks alegorijās runā par 1905. gada revolūcijai sekojošo reakcijas laiku. Pēc mīlīgā pavasara pēkšņi iestājusies barga ziema. Ļauna sērga paņem neskaitāmas cilvēku dzīvības. Bet mežos sāk pulcēties vilki — «meža brāļi», kas iedzen nāves bailes tiem, kas pārtiek no darbaļaužu sviedriem un ir asiņaini izrēķinājušies ar revolucionāriem.

«Maza Anduļa pirmās bērnības atmiņas» (1901.) — pirmpublicējumā «Taivas ciems» — ierindojas latviešu pirmspadomju laika bērnu literatūras klasikā līdzās tādiem reālistiskiem darbiem kā Doku Ata «Mans dzīves rīts», Birznieka-Upīša «Pastariņa dienas grāmata», Valda «Staburaga bērni» u. c.

Rakstnieks labi parādījis īpatnējo bērna pasaules uztveri, naivo, bērnišķīgo spriešanu par dažādām lietām un notikumiem. Viscaur izjūtam apdāvinātā, zinātkārā

Anduļa dabas mīlestību, bagāto, dzīvo fantāziju, kas paša iedomas bieži liek uztvert kā īstenību un dziļi pārdzīvot.

Pievilcīgs ir garīgi stiprais, taisnīgais, sirsnīgais, ar humoru apveltītais kalējs Klāvs, kas cīnās pret apkārtējās sabiedrības māņticību, pats krizdams tai par upuri.

V. Plūdoņa labākie dzejas darbi uzrakstīti ar izcilu māksliniecisku meistarību. Baladu un poēmu kompozi-cija veidota vienkārši, sižeta risinājumā parasti liela konkrētība, prasmīga visu poētisko līdzekļu pakļaušana idejas izpausmei.

Jau kopš dzejnieka gaitu sākuma Plūdonis lielu uzmanību pievērsis savas leksikas kuplināšanai, rūpīgi iedziļinājies latviešu valodā, vācis retāk sastopamus vārdus, sinonimus, lai pavairotu dzejiskās izteiksmes iespējas. Viņš izmantojis senvārdus, dialektismus, darinājis arī pats dažus'jaunvārdus, panākdams lielu valodas krāsainību.

Sekodams Raiņa paraugam, Plūdonis izmantojis dažādu salikteņu jaundarinājumus. Tie palīdzējuši .viņa vārsmām lokanāk iekļauties izvēlētajā ritmā, koncentrējuši izteiksmi, bet bieži vien reizē radījuši arī skaistu gleznainību (sirmsūnu, baltputu, sidrabatspulgs, balt-mirdzošs u. c.).

Būdams muzikāli apdāvināts, Plūdonis arī pasauli uztvēris muzikāli, dziļi izjutis tajā esošo skaņu nokrāsas un atveidojis savā dzejā. Lasām tajā par pavasara straujajiem palu ūdeņiem, kas «guldz pa pļavu», lēnas vēsmas kustināto lapu šalkoņu, kas «tik žūžaini, sapņaini s k a n», par pienu, kas «š ļ i r k s t o t slaucenēs līst», rudenīgās, nemīlīgās jūras nemierīgajiem viļņiem, kas «pret krastu dusmīgi š ļ a u k s t» u. tml., un šie skaņas apzīmējošie vārdi izraisa apziņā ļoti reālu un konkrētu priekšstatu. Arī vairāku Plūdoņa dzejoļu krājumu virsraksti saistās ar muzikāliem priekšstatiem («Pirmie akordi», «Dzīves simfonijas», «111 lirisku dziesmu», «Vītola sta-bulīte»).

Izraugoties vārsmām atbilstošu ritmu, bagātīgi lietojot piemērotas asonances un aliteraciju, raksturīgus skaņu apzīmējumus, Plūdonis savā dzejā labi pratis izteikt arī dažādas citas skaniskas norises. Tā poēmā «Atraitnes dēls» ar r aliteraciju uzsvērtajos balsienos, i un a asonan-cēm, ritma palīdzību atdarināta vilciena vienmērīgā, vienmulīgā klabošā gaita:

Kā čūska milzīga pa kalnu vilciens lokas,

Un ripu ripām rit aiz rata rats.

Plūdoņa valodai viegls, raits plūdums. Vārsmas bieži saista ar iekšēju muzikalitāti, ko reizēm rada dabiskās, nemākslotās, no paša satura augtin izaugušās aliteraci-jas un asonances. Tās palīdz daudz labāk akcentēt domu, izraisīt vēlamo emocionālo noskaņu. Tā «Tīreļa noslēpuma» baladiskajā nokrāsā labi iederas atkal un atkal atkārtotās, nedaudz variētās rindas: «Melns krauklis pār galvu riņķo un krauc». Krauk|a tēls, ar kuru tautas ticējumos saistās priekšstats par tuvu nelaimi, k un r skaņas aliteracija ar savu asumu un skarbumu sekmē baigo izjūtu. īpaši iemī|ota Plūdonim ir 1 aliteracija, kas piešķir vārsmām mīkstu, melodisku ritumu («Lūk, kur lītis, liels kā ledus lācis nāk», «Ap liepu lapām lampu liesmas vijas»). Raksturīgi, ka jau kopš saviem dzejas sākumiem Plūdonis līdzskaņu «ln» savienojumu bieži aizstāj ar mīkstāko, plūstošāko «11» skaņu.

Visai iemī|oti dzejas tēli Plūdonim ir putni. Ar atbilstošu vārsmas skaniskumu un ritmiskumu viņš apbrīnojami prot atdarināt to dažādās balsis. Tā, piemēram, dzejoli «Pavasara dziesmiņa» saklausām un pazīstam vairākus mazos dziedoņus:

Cirī! čirī!

Spalviņu knābīti Ielaižas zvirbullts Strazda būrītī:

Cirī! čirīl

Viņš sajūt pavasari.

Urru-ūl Balodīts arī Jumtā jūt to

Un, ilgu pārņemts, tas tūto:

Urru-ū!

Krī-krī! Cak-čarr! Ciā! ciā!

Skan dārzā, mežā, tīrumā ...

Bieži, lai labāk izceltu saturu, radītu vajadzīgo emocionālo iespaidu, Plūdonis pat pavisam nelielā sacerējumā vairākkārt maina ritmu un pēdu skaitu. Raksturīga šai ziņā ir balade «Tīreļa noslēpums». Tā sākas episki plūstošā amfibrachijā:

Pār tīreli vējdzīti mākoņi skrej,

Bars avju tīrelī klīst un blēj,

Saulē kaltušo zālīti grauzdams.

Zem elkšņa, gar kuru tek rāvains strauts, Gans noliecies cītīgi stabuli mauc.

Lai izceltu gana bezrūpīgo noskaņojumu, dzejnieks tālāk pāriet uz raitāko trochaju:

Viegli, viegli, pamazīt Atlec, manu stabulīt!

Bet, kad izskanējusi stabules dziesma un gans, līdz nāvei pārbijies, bēg, Plūdonis pāriet uz jambu —- dažādo pēdu skaitu vārsmās, tā gūdams iespēju panākt lielāku dinamiku, noraksturot gana satrauktību:

Līdz nāvei pārbijies,

Gans pēkšņi nosviež jauno stabuli Un mudīgi,

Cik kāju prom uz mājām kliegdams šmauc.

Lielu ritmu dažādību redzam arī Plūdoņa poēmās «Atraitnes dēls» un «Uz saulaino tāli». Arī šeit tam par cēloni ir bijuši meklējumi pēc labākas domas izteiksmes. Lieliski, piemēram, mainītos ritmos, notēlota brāzmainā vētra un putnu satrauktā šaudīšanās poēmas «Uz saulaino tāli» ceturtajā dziedājumā «Pie Mellās jūras».

Dzidras ir Plūdoņa dzejas gleznas. Epiteti, metaforas, salīdzinājumi nedrūzmēdamies, neblīvēdamies paši it kā iznirst no domas, kas nodarbinājusi dzejnieku. Plūdoņa labākos dzejoļos, baladēs un poēmās nav samākslotības. Gleznas konkretizē notikuma norises apstākļus, izraisa vēlamo emocionālo noskaņu. No Plūdoņa var mācīties skaidrību, vienkāršību un patiesīgumu. Viņa vienkāršība nav kaila un nabadzīga, bet dzejiski gleznaina, krāsaina, un viņa dzejas gleznu spēks meklējams to neviltotajā dabiskumā, patiesīgumā. To, piemēram, labi izjūtam poēmas «Atraitnes dēls» pirmajā dziedājumā. Cik vienkārši, bet reizē spēcīgi te raksturota atraitnes dēla nepacietīgā satrauktība, līksme, dedzība:

Māmuliņ, dzirdi: jau nosita trīs!

Laiks nu ir celties un auties, un posties;

Māmuliņ, dzirdi: jau nosita trīs,

Tālajā ceļā man jādodas drīz.

Savā dai|radē Plūdonis vairākkārt izmantojis folklorai radniecīgus motivus, gleznas, priekšstatus (balade «Jumis atriebējs», dzejoļi «Lakstīgala un lēlis», «Dzeguze un tautu meita» u. c.). Šo dzejoļu tuvību tautas daiļradei pasvītro arī dainās bieži sastopamās figūras — atkārtojums un sarunas forma.

Ar savu labāko darbu demokrātisko saturu un izcilo māksliniecisko vērtību V. Plūdonis neapšaubāmi pozitivi ietekmējis progresivās latviešu literatūras attīstību. Šie viņa sacerējumi nav zaudējuši nozīmi arī tagad un sastāda ievērojamu daļu literatūras klāstā, ko šodien pārņemam savā kultūras mantojumā. Plūdoņa meistarīgās poēmas «Uz saulaino tāli», «Atraitnes dēls», dzejojumi «Divi pasaules», «Rekviems», daudzie dzejoļi un poēmas pieder pie spožākajiem sacerējumiem latviešu pirms-padomju dzejā.

Mirdza Ābola

BALĀDES

.

ZAGNICAS KALĒJS

Vai gribat jūs dzirdēt nostāstu

Par Ķirtu, Zagnicas kalēju?

To esmu no daudziem dzirdējis.

Tad laikam tas būs tā ar’ noticis.

Nu labi. Ķirts krogā bez norimas

Jau dzēra dienas septiņas;

Bet septītās vakarā viņam šķiet,

Ka laiks nu ir vienreiz uz mājām iet.

Pie Zagnicas priedēm viņš skurbumā nāk,

Te sirds tam it savādi pukstēt sāk.

Uz ceļa, pie priedes zarainās,

Rau, cilvēks piesiets parādās.

Tam divpadsmit asins vātis mirdz;

Viņš acis bola un zobus ņirdz,

Un saistītās rokas raustīt sāk,

Un gārdz, kad kalējs tam tuvumā nāk:

«Stāvi,

Tu mani kāvi!

Sieva, bērni gauži pakaļ raud.

Tu par asins naudu Pirki miesas baudu:

Nodevēj! tev elles mokas draud!

Kur vien iesi tu,

Manu veidolu

Neaizmirsīs tava acs un auss.

Drebi, nelieti,

Kamēr dvēseli Velns tev raus!...»

Mežs žēli nokunkst... Un drebēdams Ķirts Redz, tēlam pie krūtīm kā saule mirdz sirds

Un divpadsmit vātis, kas asiņo,

Kā divpadsmit zvaigznes uzliesmo.

Tās liesmo un laistās, un lāso, un kūp ...

Ķirts, izbīļa nomākts, pie zemes klūp ...

To uzgāja ļaudis — kā bija teikts —

Pie zarainās priedes, un viņš bij — beigts.

1907. [1]

tīreļa noslēpums

Pār tīreli vēj dzīti mākoņi skrej;

Bars avju tīreli klīst un blēj,

Saulē kaltušo zālīti grauzdams.

Zem elkšņa, gar kuru tek rāvains strauts, Gans noliecies cītīgi stabuli mauc,

Un, it kā nelaimi pauzdams,

Melns krauklis pa gaisu riņķo un krauc.

— Viegli, viegli, pamazīt Atlec, manu stabulītl —

Zēns dzied; te tam ausīs iespiežas spēji Skaļš kliedziens, it kā kad palīgā sauc.

Gans iztrūcies ātri kājās trauc.

Viss klusu. Tik vaivariņceros raud vēji Un krauklis, pa gaisu riņķodams, krauc.

— Krauklīt, ko tu kramšķini:

Vai tu maitu saodi? —

Zēns sēzdamies saka; te dzird tas no jauna Zēlu vaidu, kas visas domas tam jauc.

Zēns domā: te spokojasl Rau, rau, kā strauts Ir asinīm pārklāts! Sī vieta būs ļauna!

Tālab arī krauklis te riņķo un krauc...

Gana stabule pamazām gatava tiek;

Viņš drebošiem pirkstiem pie lūpām to liek

Un pūš, un brīnās, kur vendīgu Tā dziesmu dveš, pillu žēlabu:

Lu — lū!

Pa purvu, pa purvu mellaju,

Pa mežu, pa mežu tumšaju Zelta papardes zieda es meklēju,

Ko aizdzīt pasaules trūkumu ...

Lu — lū!

Lu — lā!

Melli vīri — varas kalpi man uzkrita,

Līdz asinīm sita, tad nokāva,

Pie grāvja muklājā ieraka,

Zemi līdzenu virsū nomina, —

Neviens manu kapu nezina ...

Lu — lā!

Lu — lī!

Dēls, pajemi pelēku akmeni Un par zīmi uz kapa man uzstādi:

Lai zina, lai uziet ļautiņi,

Kur trūd mani salauztie kauliņi.

Lu — lī! lu — lū! lu — lī!...

Līdz nāvei pārbijies,

Gans pēkšņi nosviež jauno stabuli Un mudīgi,

Cik kāju prom uz mājām kliegdams šmauc. Melns krauklis pār galvu riņķo un krauc ..

Un, dakšām un izkaptīm bruņoti,

Ciema ļaudis drīz salasās tīrelī.

Tu brīnums! Kur ganam trīsdesmit aitu Pie grāvmales ēda, tur tādu pat skaitu Redz avju vietā akmeņu,

Citu pie cita sakrautu,

Kā kapa kopiņu ...

Un, trīcēdami

Aiz bailēm un brīnumiem,

Sejiem pārvērstiem

Blenž ļaudis uz pelēkiem akmeņiem..

Bet zēns no visa, ko redzējis tas, Palika no tā brīža bez valodas ...

1912.

ANSS BANTIŅŠ

I

Anss Bantiņš bij joks liels un stiprinieks:

Tam ķēdes pirkst-resnumā pārraut bij nieks; Siena vezumu spēja sev kamiešos celt Un ar pirkstu zirg-pakavu pušu šķelt Anss Bantiņš.

Tas bija tai laikā, kas tagad jau tāls;

Ne viens vien bij latviets tad slēps meža brāl’s. Bij nolemti nāvei, ko sagūstij’,

Un starp nāvei nolemtiem ar’ bij Anss Bantiņš.

Bij mēnešiem ilgi jau noslapstījies Pa mežiem un salis un izbadojies,

Un tādēļ reiz mājās nu ierodas klusu,

Lai remdētu alkas un baudītu dusu,

Anss Bantiņš.

Bet nodevēj-acis kā apogi glūn ...

Un, tikko pār zemi nakts krēslība brūn,

Tumša ēna pie barona virtuvē lied —

«Ko gaidāt? nu vienreiz ir dabūnams ciet Anss Bantiņš.»

Spiegs pabeidzis nav to vēl izsacīt —

Liek barons jau zaldātiem posties tūlīt.

Ar skubu tie durkļus uz stobrenēm sprauž Un steidzas, kur noguris miegā jau snauž Anss Bantiņš.

Tie mājiņu ielenc visapkārt kā žogs.

Pie durvīm stāv četri un četri, kur logs,

Lai nespētu bēgšus pa durvīm mukt,

Nedz laukā pa logu slepeni sprukt Anss Bantiņš.

Pa durvīm tad barons ar stobreni krauj Un, rokturi klabinot, vaļā tās rauj ...

Smagus soļus drīz istabā sadzirdēt var Un atvērtās durvīs parādās ar’

Anss Bantiņš.

«Ko gribat?» viņš prasa: «kas meklējams jums?» «Hē putniņ!» sauc barons: «reiz rokā tu mums!» Un barons pats dzelžus ap rokām tam liek.

Tā nodots un sagūstīts nakti tiek Anss Bantiņš.

Cik zirgiem ir kāju, uz muižu nu laiž;

Un muižas pils logos top trokšņains un gaišs: Uz nebēdu pilī tiek dzīvots un dzerts,

Ka pēc ilgajām medībām rokā reiz tverts Anss Bantiņš.

Ratos gulošam Bantiņam dusmās kvēl krūts. Sarga zaldāts tam līdzās, pilns piesūcies, kūc: Ne rīta, ne vakara nespēj tas jaust.

Rokas dzelžus klusītēm jem pušu nu lauzt Anss Bantiņš.

Tad ar dzelžiem viņš snaudēju noglāsta, brā Ka augšā vairs mosties šim nekāro prāts;

Un nu cepuri nost tam un šineli rauj,

Bet dzelžos un mēteli savā to skauj Anss Bantiņš.

Pa trepēm bars zaldātu izstreipuļo,

Krīt ratos un ar gulošo aizaulekšo.

Bet, iekam vēl diena pie apvāršņa bāl,

Aiz deviņiem kalniem jau bij tālu, tāl Anss Bantiņš.

II

Stāv meža malā sienšķūnis.

Sen aizvākts prom no viņa siens;

Tik lūkā, kas vaļā palicis,

Id ziemas vēja gaudojiens.

Kad saule riet aiz mežmalas Un īsā ziemas diena dziest,

Tur tumši tēli salasas

Pie aukstās sienas galvu spiest:

Tie meža brāļi vajātie Kā zvēri, kurtu dzenātie, —

Starp tiem Anss Bantiņš.

Ir atkal nakts. Tie kopā sēž Un drošā vietā sevi šķiet,

Ap sienšķūni elš smagi vējš,

Un sarkans mēness tvaikos riet.

Tad sniegs sāk griezties puteni Un visas pēdas cieti rauj,

Veļ kupenas ap sienšķūni,

Par soli redzēt nepaļauj.

Kā ūpji meža brāli kūc Un siltumu iz blašķes sūc.

Anss Bantiņš nedzer.

Anss Bantiņš nedzer; viņš drūmi sēd; Tam šonakt mierīgs nava prāts.

Vējš aukstu dvašu šķirbās vēd,

Un priedes smagi smagi šņāc.

Anss Bantiņš domā: gaisi krāc Un sniegi vērpjas viesulī —

Laiks ķērājiem pa prātam tāds:

Var uzbrukt tumsā slepeni. f.

Vai zirgs tur neiezviedzās kāds?

Un, baigu jausmu biedināts,

Anss Bantiņš runā.

Anss Bantiņš runā —* viņš saka tā: «Jūs guliet! es palikšu nomodā;

«Un, līdzko aizdomīgs kas būs,

«Es tūdaļ modināšu jūs.»

Bet biedri teic: «Nu šonakt mēs «Bez bēdas varam atpūsties.

«Ne pelīte mūs netraucēs.

«Kas tādā laikā vazāsies?»

Un drīz ar’, skurbas nomākti,

Tie krāc un gu) kā nosisti.

Anss Bantiņš neguļ.

Anss Bantiņš negul, viņš pieceļas Un aiziet ārā klausīties.

Caur vētras troksni sadzird tas,

Ka zirgs kāds iezviedzas patiesi Ar’ kareiviska komanda Netālu strupi dzirdama.

Jā, tiešām! jāj tur jātnieki Un jāj arvienu tuvāki.

Anss Bantiņš iekšā steidz, cik jaud:

«E biedri, augšā! briesmas draud!»

Tā sauc Anss Bantiņš.

Anss Bantiņš sauc tā, un mirklī miegs Ir noputējis visiem nost.

«Lai nāk, kam miegā migt ir prieks!

«Mēs dosim miegzāles tam ost!»

Un mežbrāļi ar ieročiem Pie siena šķūņa sienām stāj Un piejājušiem dragūniem Pa spraugām guni virsū klāj.

No zirgiem divi zemē krīt,

Bet citi atbēg maķenīt.

Anss Bantiņš smejas.

Anss Bantiņš smejas: «Kas nāk — tas mieg, «Tiklīdz ko miega zāles ož!...

«Un tas būs tev, tu baron — spieg!» ...

Bet barons dusmās zobus kož Un kliedz: «Tiem uguns pirti kurt!

«Šaut zalvēm tos! un cirst, un durt!»

Un, zirgam piešus iecirtis,

Pie šķūņa viņš jau pieskrējis.

Te pēkšņi nozib spraugā guns Un barons krīt. «Brauc ellē, suns!»

Tā nokliedz Anss Bantiņš.

Anss Bantiņš tā nokliedz, bet dragūni Uz sienšķūni šaut zalvēm sāk,

Līdz apklust visi šāvieni,

No sienšķūņa kas pretim nāk.

Un, kad nu durvis vaļā lauž, Skats baigu notikumu pauž: Gu| beigti visi mežbrāļi Kā koki mežā nolaisti.

Bet viens vēl roku drebošu Sev pierē ielaiž šāvienu.

Tas ir Anss Bantiņš.

SALGALES MADA LOMS

Un, dūri uz galda cirzdams, jaunais Madis iekarsis

kliedz:

«Viņš ir jāiztrenc, jāiztrenc no Mežotnes pils tas

laupītāju lapseņu spiets! Virsaitis Viesturs ar tērvetiešiem jau šovakar turpu

dodas,

Un mums, salgaliešiem, rīt pirmajos gaiļos Mežotnē

jāierodas.

Palieci vesels nu, tēv! Rītvakar nobaudīsim, cik

Vāczemes vīns ir gārds ...» «Lai dievi sargā tev’, dēls!... Vēl varens ir sirmā

Pērkona vārds...»

Murgiem nokāvies, no gultas rītā Stīviem locekļiem kāpj vecais Madis, Modina no miega mazo Gaidi,

Kas kā ābols sārts no cisām veļas Un pēc loka ķer pie sienas naigi.

«Lai nu paliek, Gaidiņ, loks! nāc iesim Noķert kādu līdaciņu zaļu,

Tēvam mielastā ko celt uz galda,

Kad no Mežotnes viņš pārnāks mājās: Tēvam pārnākot būs lieli prieki.»

Un ar dēladēlu vecais Madis Atstāj būdu. Mikliem, saltiem pirkstiem Rudens migla tausta viņiem vaigus. Pārsviedis pār kreiso plecu tīklu,

Labā rokā ņēmis zivju trauku,

Vecais gausi nokāpj upes lejā.

Līdzās Gaidis, lēkādams kā kumeļš,

Katrā rokā garu, baltu airi.

Rīta dzesma Lielupi jau glāsta;

Tālos mežos sarkana deg blāzma;

Migla mutuļo kā asinstvaiki.

Zvejas rīkus salikuši laivā,

Airiem abi atgrūžas no malas.

Ņurkstot kurn no krasta stumtā laiva, Negribēdama tik agri modināma.

Un ar skaļu baiļu iekliedzienu,

Izbiedēts no neparastā trokšņa,

Upes tārtiņš pārskrien upei pāri,

Miglā zuzdams. Tad viss paliek klusu.

Tikai mīkstā airu šļupstēšana Vienmērīgi traucē upes mieru ...

Nava laimes šodien vecam Madim:

Reizi desmito viņš met jau tīklu,

Bet kā tukšs, tā tukšs tas pienāk malā, Līdzi nesdams tikai zaļas gļotas,

Brūnas ūdens nezāles vai reizām Kādu vecu, glumu, mellu siekstu,

Straumes atveltu no augšas mežiem.

Gaidim izliekas tā milzu vaguls, Ermīg-slaistošs lielos, mellos ragus ...

«Nava Laimes, Gaidiņ, mums, nav Laimes!» Vecais gaužas, kasīdams aiz ausīm:

«Vai gan mūsu Laime noslīkusi?

«Vai gan Ūdensmāte sapīkusi?

«Vai gan maz tā zieda dabūjusi? ...»

Saulīte, jau debess kalnā gausi Pakāpusies, raugās upes lejā.

Sūrodamies vecais īgni spļaudās,

Tīklu kārtu kārtām izvandījis:

«Skauģi, skauģi mani noskauduši!

Burvji, pesteļi man’ apbūruši!...»

Un, ar kāju pasperdams prom tīklu,

Gurdens nosēstas viņš krasta malā,

Drūmām domām raudzīdamies straumē ...

Te tas dzird aiz sevis klusus soļus;

Atskatās, redz svešinieku stāvam Mellu, platu apmeslu uz pleciem Un pie krūtīm asinssārtu rozi.

Svešais sveicina, to bildinādams:

«Draugs, kā sokas? Lomi labi lobās?» — «Ko nu, ciemiņ — labuma nekāda: Ūdensmāte vaislu noslēpusi, —

Būtu redzējis kaut zivju ādu ...»

Svešais nosmīn sevī. Mella ēna Aizklāj sauli. Smagi, gari elšot,

Alpām uzpūš auksti rudens vēji,

Līdz nesdami asu trūdu smaku.

«Nu tad izmet-, draugs, uz manu Laimi: Bagātu es allaž velku lomu...» —

«Kādas puses ciemiņš — drīkstu vaicāt?» — «Smilškalnietis.» —

«Un no kuras nākdams?» «Tur no augšeniekiem. Nesu vēstis.» — «Vai no Mežotnes? Teic, ciemiņ, kadas?» — «Labas, draugs. Tavs dēls būs drīzi klātu.»

Un, to teicis, svešnieks devās tālāk, Nozuzdams aiz pakalna kā ēna.

Ilgi viņam pakaļ vecais Madis Nolūkojās zīlējošām acīm.

Uztrūkdamies tad it kā no sapņa, Pārbrauka ar roku sev pār seju.

Un nu liek viņš laivā atkal tīklu Un brauc mest uz svešinieka laimi Lomu pēdējo. Pa vecam airi Vienmuļīgi plunkš un laiva vago dzelmi, Atstājot aiz sevis gaišu svītru.

Sargaities, jūs zeltzvīņlīdaciņas!

Sargaities, jūs jautrie sapaliņi!

Bēdziet, mūciet, sēracītes raudas:

Viltus rokām lien pa tumsu tīkls! ...

Loma vilināti, zvejotāji Nejūt, kā jau kārklu kailos krūmos Sabrūk krēsla; kā pār upi blāzma Gailēdama pārklāj asins lāmas;

Kā uz dusu upei pāri laižas Vārnu bari un pa mežiem tāli Saaurojas izsalkuši vilki.

Tikai, kad virs pašas galvas baigi Noskan pūces skarbi-mēdošs kliedziens, Zēnam pārskrien šermuļi un vecais Nospļaudamies izgrūž klusu lāstu.

Griezīg’ uzčirkst krastā laivas priekšgals. Naski zvejotāji izlec malā,

Saķer abām rokām tīkla spārnus,

Savu katrs, un velk vilkšus, steigšus, Vienmēr ciešāk virzinot tos kopā.

Gausi tīkls lien iz ūdens tumsas,

Līdzi nesdams smagu, dārgu nastu. «Lūk, kur svešniekam bij Laimes mute Vecais teic un nepacietīgs raugas,

Kad reiz parādīsies tīkla aste.

Un viņš priecīgs velk ar visu sparu, Velk un izvelk — sava dēla līķi...

1914.

VIESTURS CEĻĀ PIE PĀVESTA LEGATA

Uz Rīgas pili Viesturs jāj.

Jau mežus vakarkrēsla klāj.

Dūc vaboles. Ir pavasars.

Bet smagās skumjās smeldz tam gar".

«Kam skatiens tev tik bēdīgs, žēls?» Teic Madis, viņa māsasdēls:

«Ar ordeni nu karš ir beigts;

«Drīz pēdēj’s miera vārds būs teikts. «Rims nežēlīgais kara gaiss;

«Posts mūsu lejās nebruks vai’s. «Dzelzs pakavs sējas nemīdīs;

«Guns zelta druvas neaprīs.

«Pa vagu arājs mierīgs ies,

«Un tautu meitas līgos, dies «Kā citkārt atkal pakalnos,

«Kas mirdzēs zelta uguņos.» —

«Ai māsēnl miers ar vāciem kauns: «Tu nezini, cik bruņnieks ļauns;

«Cik viltīgs tas un vārdlauzīgs;

«Viņš rītu liegs, ko šodien līgs.

«Kas redzīgs ir, lai stāv uz vakts — «Pār Zemgali nāk tumša naktsl... «Nav goda vārda krustnešam:

«Kā lūsis mierīgejošam

«Gar koku briedim virsū klūp, —

«Tā uzklupt vācietim mums rūp.

«Tie vesers ir, mēs esam lakts — «Pār Zemgali nāk baiga nakts!» ...

Un galva noslīgst Viesturam,

Un valgums acīs pamirdz tam.

Un pavadoņi klusu cieš:

Tos visus dziļas skumjas spiež.

No Daugavas kāpj miglas rēgs, Pusnezvērs un pusnecilvēks;

Kā lavina tas virsū šļūd:

Grimst koki, kalni... zeme zūd.

Un visu apņem tumšums baigs.

Kā izbijies bēg mēness vaigs.

Tik zirgu soļi tumsā dim.

Nāk ūpja vaidi iztālim.

Bet miglas slogs jo smagāks gulst. Sten Zemes krūts. Nakts akla mulst.

1921.

JUMIS — ATRIEBĒJS

Šķind sukas, žvindz poļas, skan meldijas: Dzen pēdējo baru lin-plūcējas.

Pār tīrumu mēness spīd spodri, —

Kur talkā iet jautri un modril

«Urrā! jau cauri barvede! ...

«Met ziedu! dod ziedu!» — Bet spītniece Jumim ziedu dot negrib, kā klājas,

«Vai! vai! liels posts nu būs mājās!...»

««Un ja manim ziedu dot negribi tu,»» Šņāc balss apakš zemes: ««tad paņemšu, ««Kur manas balvas zvīļos — x«Ko tava sirds visvairāk mīļos ...»»

*

*

Bet spītniece draudu nebēdā,

Tā dejo ar mīļāko pagalmā Un, smiedamās smieklus gārdus, Atdaiņo draudoņa vārdus:

«Kad dienas darbs būs padarīts, «Mans mīļākais kļūs nolaupīts ...» ««Hū! hū!»» ūkš ezera salā:

««Vēl darbi nava galā!»»

Ar’ mi|ākais draudu nebēdā:

Kad sēklas stāv sakrautas tīrumā,

Tas, smiedamies smieklus gārdus, Izsmieklam izmet vēl vārdus:

«Jau zelta sēkla zārdos mums, —

«Kur paliek nu, Jumi, tavs draudējums?» ««Hūl hū!»» ūkš kurmja alā:

««Vēl darbi nava galā!»»

Bet ml|ākais draudu nebēdā:

Kad sēklas guļ izkultas piedarbā,

Tas, smiedamies smieklus gārdus, Izsmieklam izmet vēl vārdus:

«Jau zelta sēkla klonā mums,

«Kur paliek nu, Jumi, tavs draudējums?» ««Hū! hū!»» ūkš lāktura skalā:

««Vēl darbi nava galā!»»

* * ♦

Bet mī|ākais draudu nebēdā:

Kad sēklas guļ sabērtas klētiņā,

Tas, smiedamies smieklus gāidus, Izsmieklam izmet vēl vārdus:

«Jau zelta sēkla klētī mums,

«Kur paliek nu, Jumi, tavs draudējums?» ««Hū! hū!»» ūkš apcirkņa malā:

««Vēl darbi nava galā!»»

Un, tikko viņš apcirknī iekšā kāpj Un pirmo liešķeri sēklu grābj,

Ko mērīt varkaltā pūrā, —

Te grimt sāk tas zeltzvīņu jūrā ..

Tas nogrimst un nozūd kā ūdenī Linu sēklu glumi tekošā strīgonī. Melns kurmis krekš liešķeres galā «Khē! khē! nu darbi ir galā!. .

1910.

KLĀSS UN AUNS

(Pēc tautas pasakas.)

Imu kalnos rati klaudz:

Klāss no tirgus mājup brauc; Rati rāmi rakstā rit:

Mājup Klāss brauc pamazīt.

Ir ar’ stiprāk sameties:

Bail, ka sieva lamāsies.

Tiks pie Velnbedres — kas tas? Zirgs uzreizi apstājas.

Uzšaus — krāc, tik ausis glauž, Kā kad nelabu ko jauž.

Izlēks Klāss un turpu ies,

Redz: melns auns guļ sarāvies, Salijis un nosalis,

Trīc un dreb, un raustās viss.

Zemnieks ilgi nedomā,

Iesviež aunu vezumā;

Priecīgs pats, ka tumša nakts: Ceļā uziets — nava zagts.

Sašauj zirgam, lai tas skrien; Savāds tirpums kaulos lien.

Pabrauks dažus soļus — raug: Avens ratos lielāks aug.

Drīzi būs tik prāvs kā teļš; Zirģels, smagi vilkdams, elš.

Auns aug augdams augumā:

Lūk, drīz būs jau kume|ā;

Un vēl vienmēr bliestin bliest,

Pašu sāk no ratiem spiest.

Auksti sviedri vīram plūst,

Lūkos aunu laukā grūst.

Grūž, cik spēka — velti viss, — Klāšu sagrābj izbīlis.

Laukā viņš no ratiem lec, —

Tavu briesmu: avens sec!

Izjūgs steigšus zirgu Klāss,

Domā: jāšus mājās jās.

Līdz šis zirgam mugurā —

Auns sēd pašam kukragā.

Klāss jau domā: tas mans gals, Auna izskats, cilvēkbalss.

Runā: «Ē! kur tu, tur es,

«Auksti man auksti nes mani, nesi»

Klāsam rīkle žņaudzas ciet.

Te, par laimi, gailis dzied.

Blācl kā akmens nokrīt spoks. Pretim raugās gaismots logs.

Iepleš platas acis Klāss,

Pazīst mājas, nospļaujas.

Klāsiņ, turiesl neej stīvs:

Sieva nāk — būs negaiss sīvs!

DŪKŅU SILS

Aiz deviņām gravām, sila biezumā,

Kur ēnas zied dzelteni, zili,

Sirms sūnu milzis apsargā Meža mātes kristālā pili.

Nesper kāju, dēls, kāju tai silāl

Meža mātei ir deviņas meitiņas,

Deviņas meitas — deviņas dūkniņas skaistas: Kā vanag-spārniņi mati tam plivinās,

Kā maldu guntiņas actiņas laistas.

Nesper kāju, dēls, kāju tai silā!

Pa dienu tās kristālā pilī dus,

Bet, kad mēnestiņš sidrabo gravas,

Tad augšā cel, augšā teciņus Meža māte meitiņas savas.

Nesper kāju, dēls, kāju tai silā!

Tās rotā un laksta, un vilina,

Skan smiekli un kairu dziesmas,

Siržu līgas un skūpstu mūzika,

Deg kaislību sarkanās liesmas.

Nesper kāju, dēls, kāju tai silā!

Reiz bija puisis — stiprinieks —

Vai! vail tam slikti gāja:

Jāņu nakti, kad bija tas pieguļnieks,

To dūkņas nokutināja ...

Nesper kāju, dēls, kāju tai silāl

UZ JŪRAS

Pret laivu sitas viļņu takts;

Visapkārt ūdens un dziļa nakts.

Balta gaigala kliegdama skraida.

Tā kliedz, it kā nelaimi pauzdama:

Tā slimnieks kliedz grūtākā nestundā, — Mella ēna ar izkapti gaida.

Ar viļņu šļaukstiem vējš atbalsis jauc. Anss Bertrams un viņa tāļāku brauc.

«Kaijas kliegšana, Ans, mani baida. «Kālab, pati nezinu, šausmas man’ māc.. «Ans, dzirdi, tur smagi nopūtās kāds...» Mella ēna ar izkapti gaida.

Bāls mēness kā mirons zem līķauta spīd, Kad mākoņu plīvuris pāri tam slīd.

Laiva viļņu cekulus šķaida.

«Ans, redzi, kur sarkans ap mēnesi loks! «Ans, redzi, kur paceļas jūras spoks!...» Mella ēna ar izkapti gaida.

Anss tāļāku airē: tie selgā tiek.

Anss pilošos airus pie malas liek.

Ne žēlabu jūt viņš, ne naida.

«Ans, skaties, kur pazibēj’ asmenis spožs! «Ans, jūras ūdens pēc asinīm ož...» Mella ēna ar izkapti gaida.

Ska|š izbaiļu kliedziens ... Tumšs ūdens šļaksts .., Tad agrākais vienmuļais viļņu raksts...

Tik dzelme burbuļus raida ...

Uz malu viļņi laivu veļ.

Kur gausi nu Ansis airus ceļ!

Kur drūmi jūra vaida! ...

POĒMAS

.

ATRAITNES DĒLS

Māmuliņ, dzirdi: jau nosita trīs

Laiks nu ir celties un auties, un posties;

Māmuliņ, dzirdi: jau nosita trīs,

Tālajā ceļā man jādodas drīz.»

«Pagaidi, dēliņ, kad izausīs rīts:

Nakts ir tik tumša . .. Kur tumsā tu trauksi?

Pagaidi, dēliņ, kad izausīs rīts,

Gan jau, gan pienāks drīz šķiršanās brīd’s.»

«Esmu tik laimīgs! tik vieglis man prāts!

Spārni ja būtu man, spārnos es laistos:

Esmu tik laimīgs, tik vieglis man prāts, —

Māmiņ, es redzu: tu raudāt sāc?»

«Viena dēls, viena nu palikšu te,

Kaktiņā šaurā starp melnajām sienām;

Viena, dēls, viena nu palikšu te,

Trūkums kur perinās paspārnē.»

«Pacieties, māmiņ! drīz aiztecēs laiks.

Neganto postu uz purvu tad trieksim;

Pacieties, māmiņ, drīz aizteces laiks —

Laime mūs apkamps kā ziedonis maigs.»

«Ziedoņa sapņi, dēls, smiltīs man dus,

Atlicis vienīgi sapnis par tevi;

Ziedoņa sapņi, dēls, smiltīs man dus,

Sirdī kā kapsētā viss nu ir kluss.»

«Māmiņ! tas sapnis zeltziedā nu plauks,

Kuru kā palmu daudz gadu mēs kopām;

Māmiņ, tas sapnis zeltziedā plauks:

Dzīve ar mūs reiz uz dzirām sauks.»

«Dzīvē uz dzīrām, dēls, biju jau es,

Un tie tur ēda un dzēra, un smēja ...

Dzīvē uz dzīrām, dēls, biju jau es,

Manim bij jāsalkst no tālienes.»

«Zīdā un samtā tev’ ietērpšu, māt!

Gurdeno roku zem rokas sev ņemšu;

Zīdā un samtā tev’ ietērpšu, māt,

Godgaldā vedīšu nosēdināt.»

«Kam nu vairs samti, kam čaukstošais zīds,

Vakars sirdsdurvīs kad aizkusis klauvē?

Kam nu vairs samti, kam čaukstošais zīds,

Mirstamais vainags kad nāvei jau vīts?»

«Nesūro, māmuliņ! neskumdinies:

Pasaule taps tev vēl diža un plaša;

Nesūro, māmuliņ! neskumdinies:

Neba uz mūžu šķiramies.»

«Brauc, manu dēliņ! Lai dievs stāv tev klāt! še... ņem šo vīstiņu . .. būs tev uz ceļa ...

Brauc, manu dēliņ! Lai dievs stāv tev klāti Nāc tik, kad miršu, man’ apglabāt.»

* * *

II

Dzelzs rumaks sprauslā, zviedz; dzelzs rati klaudzot

klandās,

Un tā kā sapnis nozib ceļmalā:

Tilts, tacis, rejošs suns, gans, tērpies tēva skrandās, Un virkne sievu linu gabalā.

Kā čūska milzīga pa valni vilciens lokās,

Un ripu ripām rit aiz rata rats;

Bēg koki, mājas, sargs ar karodziņu rokās Un viss, it viss, ko logā rauga acs.

Bez paguršanas viņš uz priekšu šņākdams steidzas, Tam līdzi tikt var tikai viņa balss;

Te logā paspīd sils, te sils jau atkal beidzas,

Un skriet, tik skriet, kaut zemei būt’ ar gals!

Ai atlanliskais spēks! ai dižā milzu vara,

Kas visus šķēršļus drupu drupās triec,

Tik vienu atomu no tava uguns spara,

Lai nepagurstu, manās dzīslās liec! ...

Aiz bailēm koki dreb un mēmi mežā klausās,

Kad uguns pūķis, cauri brāzdams, kauc;

Un stirna satrūkstas, un zaķis bailīgs ausās Un dziļi dziļi tumšos krūmos šmauc.

Bet suta rumaks rēc un tālāk, tālāk drāžas,

No jauna gūdams jaunu sparu klāt;

Zem kājām dzirkstis šķīst, iz sprauslām dūmi gāžas: Neviens, neviens tam nedrīkst ceļā stāt!

Skrej, briesmu Bucefal! skrej turp uz pola pusi:

Pa laukiem, mežiem, purviem, tīrejiem,

Kur, simtiem tvaikoņu sev plecos pacēlusi,

Uz jūru Ņeva steidz gar Somu granitiem.

Kur pusnakts saulē zils Kāpj padebešos sils Kā teiksmu pilna ziemejkāvu pils;

Un neizskaitāmi Mirdz mazi ezeri Kā kurmju acis, klintīs iespiesti.

* * *

Saule jau sev izlaiž zelta sprogas,

Sila gultā dusēt iedama;

Bālas ēnas kaktu kaktos zogas,

Gurdās acis maigi sumina.

Vagonā tik mēmi viss un klusi;

Galvu bērns pie tēva sāniem glauž;

Un, uz nastas roku atspiedusi,

Kaktā vārga vecenīte snauž.

Matus sirma sarma viņai rotā;

Dzīslu tīkli sausās rokas sedz;

Vaska sejā, grumbu izvagotā,

Trūkuma un rūpju pēdas redz.

Apkārt lauki... ciemi izkaisīti...

Tālāk meži... noras... tīrel’s klajs... Rumak, raujil ratu rinda, riti!

Šņāc gar ausīm, pušu šķeltais gaiss!

Prom! tik prom! pa dzelza taku k|ūmu Aklai tumsai droši cauri skrej!

Arī es caur nakti tumšu, drūmu Pretī traucu spožai nākotnei.

Tā kā jauka lieglaimības sala Jūras zilos viļņos viņa dus:

Klints tur zied, un zelta lakstīgala Sapņu birzēs mūžam neapklus’.

Tumšas aizas mīkstā vizmā laistās;

Zem* un debess vienā laidā kūst,

Un no puķu lejām krāsās skaistās Smaržu vēsmas skūpstīdamās plūst.

Ūdeņos trīs brīnumkokļu stīgas,

Burvju fleitas liegi gaisos skan ... Turpu, turp kā jautras bezdelīgas Nesas ilgas, nesas domas man.

Krūtīs jūtu briestam milzu spēku. Nebaidos no grūtiem cīniņiem:

Tā kā Atlants visu pasaul’s ēku Pacelt spētu sev uz kamiešiem.

Rūpju vējos sen jau norūdīti Spēki man kā tērauds cietākais ... Rumak, rauji! ratu rinda, riti!

Šņāc gar ausīm, pušu šķeltais gaiss! ...

Skaņas trīs un tālāk, tālāk vijas,

Kamēr miega miglā izzūd tās...

Izzūd — atdzimst sapņu fantāzijās, Varavīkšņojošās cerībās.

Un uz pirkstu galiem feja zogas,

Klusi klusi sapņu rozes lauž,

Pušķo zēna nevainīgās sprogas Un tam vaigus paiju pirkstiem glauž.

Bāls un izdēdēj’s Mēness mēmais scjs Zvaigžņu klēpī it kā miron’s snauž; Dusi, jaunekli,

Sapņu šūpulī:

Paši dievi tavu laimi skauž!

III

Uz granita sirmsūnu pamatiem Stāv pils no sīksīkiem akmeņiem:

Tā dailes un zinātnes diženā pils,

Tai sienas no zelta, jumts dzidri zils.

Pie griestiem, ko teiksmaina krēslība sedz, Simts mirdzošu sauļu uzlecam redz;

Tās kristālā grīdās spulgo un kūst,

Kas spodri kā ezera līmenis plūst.

Un zilajā debesu atvarā Grimst torņi viņai kā pasakā:

Tāltāli pār zemi tie laistās un spīd, Daiļburvīga gaisma visapkārt slīd.

Un augstāk un augstāk tie vienumēr aug; Acs virsotnes ieraudzīt veltīgi raug’:

Ne gaisa, ne gaismas — viss tukšs un baigs: Tur nezin, kas telpa, tur nezin, kas laiks.

Bet torņu burvīgā mirdzumā Dus sala baltā lieglaimībā;

Tur grācijas dejo, tur mūzas čukst,

Tur sirdis priekš daiļa un dižena pukst.

Kā Sīriuss laistās tur sīkpuķes zieds Un lilijas sapņaini galviņas liec;

No kausiņiem burvīga mūzika plūst,

Kā skūpsti uz lūpām tā kvēlo un kūst.

No avotiem dzintara upītes dej,

Uz visām pasaules pusēm tās skrej;

Kas trejsešas reizes tur mazgājas,

Tam pasaulē pasaule atveras.

Tas zvaigžņu gaitas iztulkot prot,

Tas mirušām dienām spēj dzīvību dot Un valodu mēmajam iedvest māk,

Ka burvīgām mēlēm tas runāt sāk ...

«Ko, svešiniek, gribi? Kas esi tu tāds: Pie burvju pils vārtiem ka klauvēt nāc?» Un jauneklis atbild, un acis tam zib:

«Es esmu, kas visu panākt grib!

Sirds kvēlo man krūtīs un karsti man j'il Šai pilī, šai pilī gribu es kļūt!» —

«Vai sāpes un šaubas pazīsti tu?

Vai redzējis esi tu trūkumu?

Vai zini, ko nozīmē — purvu brist Un viesuļos, aukās neizsamist?

Vai esi tu cietis un strādājis?

,'tir karājās tevim šūpulis?»

Kur karājās tevim šūpulis?»

Sauc pilī visapkārt daudz atbalsis,

Un jūra sāk trakot, un vēji kauc,

Un, skriedams pār galvu, melns putnis sauc:

«Ai jaunekli, jaunekli, apdomā:

Daudz sapņu būs jāgulda smiltājā!»

«Auksts ziemelis mani ir saldējis:

Par tēvu — bargs bijis man liktenis,

Un trūkums un raizes, un rūpesti Par kūmām pie šūpuļa stāvējuši.

Zemā būdiņā esmu es uzaudzis,

Mātes asaras sūrās skaitījis,

Un raudzījies esmu, kā vaigā tai Rūpes iegrauza grumbu pa grumbiņai.

Kad bērnības jaukajos vakaros,

No rotaļām piekusis, apgulos, —

Tā, sēdot pie gultas man, dziedāja:

Kā vaidi tās dziesmiņa skanēja.

Tai rūpes no pleciem es gribu velt Un asaras žāvēt, to saulītē celt;

Ar laimi tā mani pārnākam gaid’ —

Šai pilī, šai pilī man’ iekšā laid!»

«Vai nolaisties spēji bez kautruma Tu dailes jūrā visdziļākā?

Kur tumsība akla un tukšums baigs,

Kur nezin, kas telpa, kur nezin, kas laiks, Un pērli tur atrast visdaiļāko,

Un saules gaismā uznest to?

Vai, jaunekli, spēks tev un dūša būs Aizsniegt zinības kalna augstumus,

Kur galva reibst, kur ausīs žvingst,

Kur prāti apmulst, gars ledū stingst?

Kur taku neviens vēl nav atradis,

Kur staigā vissaltākais ziemelis ...»

«Kur staigā vissaltākais ziemelis,»

Sauc pilī visapkārt daudz atbalsis,

Un jūra sāk trakot, un vēji kauc,

Un, skriedams pār galvu, melns putnis sauc:

«Ai jaunekli, jaunekli, vērā liec,

Ka sniegā vai dūņās tu neiestiedz!»

«Es kāpt gribu kalnā visaugstākā,

Ne spēka man pietrūks, ne bail man no kā; Lai putenis plosās, lai ziemelis elš:

Uz augšu, uz augšu tik ies manim ceļš!

Es laidīšos jūras dziļumos Un meklēšu, pētīšu, vandīšu tos,

Līdz pērli būšu tur atradis,

Par visām skaistāk kas margo un viz.

Es tīrīšu viņu un spodrināšu,

Līdz staros tā spulgāk par dimantu, —

Kaut nāves miegā man vaj’dzētu migt,

Sai pilī, šai pilī gribu es tikt!...»

Un vārti lēnītiņām va]ā iet,

Un, skriedams pār galvu, balts gulbis dzied:

«Nāc, nāci man līdzi, tu spārnotais gars: Tur tālu aiz kalniem smaid’ pavasars!»

Un jauneklis raugās: ne gulbja, ne pils — Tāltāli tik stiepjas tīrelis zils*

Tur virši un sūnas, un paegļi aug,

Bet pili aiz deviņiem purviem raug.

Viņš 'apkārt redz baigus te šur, te tur, Viņš iet tik un iet tik, kaut dadži to dur:

Kā sapņos tam skati grimst tālumā,

Kur paceļas pils daiļi burvīgā.

Un melnajā purvā viņš iekšā brien,

Ap kājām tam dēles un rāpuļi lien;

Bet pils arvien tumšāk un tumšāki spīd Un tālāk un tālāk aiz apvāršņa slīd.

Un purvam cauri grib jauneklis kļūt,

Tam sirds sāk jau pagurt un spēki zūd;

Un dziļāk un dziļāk tas purvā grimst.

Līdz beidzot bez jaudas pie zemes ļimst.

Un melnais putnis ap galvu tam skrien Un tuvāk un tuvāki riņķo arvien . ..

Uz augšu vēl jauneklis galvu ceļ —

Vējš cepuri svilpodams tālāku veļ ...

«Zēn! zēn! kur tu esi?» balss dūņās sauc; Un sapņotājs trūkstas un kājās trauc.

*

* *

Dzelzs rumaks sprausla, zviedz; dzelzs rati klaudzot

klandās,

Un logu rūtis dārdēdamas trīc;

Bez staru vainaga pa miglu saule blandās,

Un gurdi brien pa purvu miegains rīts.

Gar acīm kapi skrien ar sakņu dārzu žogu,

Un milzums dūmekļu caur miglas dusmu bāl, — Kam, sirds, tu satrūksties, kā jaužot smagu slogu? Skrcj pamazām nu, trako Bucefal!

Vara rati Gari, plati

Ratu ratiem garām trauc;

Rībēdami,

Ripodami

Riteņi cits citam sauc:

Tik pa taku,

Blaku, blakul

Zviku žvaku! žviku žvaku!

Sliežu tīklis nepievils...

Trakais tvaika rumaks jau sāk Krākāt gurdāk, rikšot gausāk, —

Gausāk vienmēr, vienmēr gausāk,

Sveika, Svētā Pētrapilsl

fV

Iet dienas vienmuļās man grūtā, sūrā darbā,

Bāls mēness lodziņā viens vienīgais man draugs; Un viesi — rūpesti un nabadzība skarbā ...

Ai dzīve ledainā, tu viltus cīņu lauks!

Kur lišķu, līdēju un ļaunu melšu mēles Mums izsūc asinis kā melnās purva dēles . . .

Tik viena vienīgā tu esi, māmiņa,

Kas tālu tālu tur iekš egļu mežiem mīti,

Tu, mani mīlējot, par sevi nedomā,

Un ļauniem rūpestiem par upuri tu kriti.

Ai mīļā māmulīti mums ausīs, ausīs rīts,

Kaut lēni viņš ar aust, iekš miglas autiem tīts.

Kur jauka laukā naktsl No ziemas debess skaistās Saltlēnīgs vēsumiņš kā vilnis lejup plūst,

Un augšā zvaigznes mirdz, un apakšā tās laistās, Un gaismas jūrā zem’ un debess kūst.

Iet ļaudis, čalo, steidz; skan smiekli, brauc, rīb,

zvana...

Un troksnis gaisā klīst un salda čukstēšana.

Viss prātus valdzina, viss laukā vilina No tukšā kaktiņa, no drūmās vientulības Iekš dzīves kustības, iekš raibā mutuļa:

Sirds ilgot ilgojas pēc rūpju aizmirstības, —

Sirds, klusi! nesapņo par laimi atpūtā:

Tev jāstrādā! tev jāstrādā!

Uz ielas troksnis rimst, un guņi mazinājās;

Tik zilais debess jums deg liesmās dižs un plašs! Pār namiem klusajiem nakts eņģel’s lidinājās,

Un tornī tālu tāl* skan žēls: «Koļ slaveņ naš...:

Pa gaisu skaņas nāk, tās nāk tik klusu klusu Un visus mudina uz mīļu, maigu dusu.

Vēl čalo viesnīcas; vēl šur tur pačukst parks;

No Ņevas prospekta nāk laimes bērnu saime;

Uz sliekšņa sabozies snauž tumsā vārtu sargs,

Un trokšņodami trauc tam garām tie, kam laime Tik jūtu mulsumā un prāta miglā zied,

Tie ķerstās, lakstojas un aizbraukdami dzied...

Teic, jaunība, kādēļ ar trakulīgu prieku Kā palaistuvei tīk tev prātus reibināt?

Tu, pārmākt spēdama daudz savu pretinieku,

Sev pašai nespēji ar spēku pretī stāt:

Un domu dimantus iekš pelniem tīšu bārsti

Un rušā dvingainā pēc jūtu plēnēm tvārsti. —

Jau gailis rītu sauc... Klau, pulkstens tornī sit!...

Kā svina pielieta uz krūtīm galva sveras;

Un rokas slābanas bez spēka klēpī krīt,

Un pagurusi acs ar vari kopā veras.

Acs gurdā, atveries! gars, paliec nomodā!

Tev jāstrādā! tev jāstrādāl

* * *

Un atkal diena dziest, un atkal vakars maigs;

Plūst brīvē strādnieki, kam dienas darbi beidzas...

Jel stājies, ilgu sirds! tev atpūsties nav laiks;

Tev šonakt pastrādāt vēl daudz kas jāpasteidzas!...

Kur istabiņā man viss auksts un baigs, un drūms! —

Vai atkal, atkal še, tu melnais, ļaunais kūms?

Ko gribi, saki man, tu baigais briesmekli?

Vai nāci skumdināt man’ atkal jaunām bēdām?

Tu veselību man un prieku laupīji, —

Un tev vēl nepietiek? tev nav vēl gan’? —

Uz pēdām Kā ēna mūžīgi tu manim paka| lien

Un miera nedodi ne nakti man, ne dien’.

Kā vampirs asinis no miesām man tu zīd,

Un dzi|āk, dziļāki es dūņu purvā striegu:

Melns putnis vaidēdams pār manu galvu slīd Un saltiem spārniem pūš man virsū nāves miegu; Man kaklā elpa gārdz un smagi elsā krūts —

Ai nabadzība! kur tavs krusts ir grūts!

«Nekad, nekad tev* neatstāšu,

Tu bālais sapņu jaunekli!

Es visur priekšā tevim stāšu Par tumšu, baigu biedēkli.

Kur iesi tu, tev līdz es iešu Un ceļā ērkšķus spraudīšu,

Un prieka kausā tevim liešu Daudz rūgtu rūgtu asaru.

Pār tavu galvu vēdināšu Es mūžam sāpju vēdekli Un sirdī šķelšu simtiem vāšu,

Un skumdināšu dvēseli.»

Nāc, ļaunais briesmckli! es tevis nebīstos:

Nāc, sānos slimajos man asos nagus kļaujil Žņaudz krūtis! saplosi man sirdi gabalos —

Tik dzīvot, dzīvot vēl dēļ vecās mātes ļauji! Cik gurda miesa man! cik slābans manim gars Cik tālu tālu vēl tu, jaukais pavasars!...

Ap mani dzīve plūst kā milzu okeāns, —

Es nabags kuģinieks pie vētras šķelta masta, Tur dzelmē pazuda man dārgais talismans, Un bākas nemana nekur uz tālā krasta. Visapkārt bangas rūc un trako dziļums baigs, Un baigā dziļumā ņirdz nāves šausmu vaigs.

Vai tiešām cerības man visas pīšļos grūs Un bargais liktenis man sapņu pili dragās;

Un spēki atstās man’, un jāpaklūp man būs Kā nastu nesējam zem dzīves nastas smagās? Un māmuliņa līdz ar mani bojā ies —

AI ļaunais briesmckli, jel ej! jel atkāpiesl

«Nekad, nekad tev’ neatstāšu,

Tu bālais sapņu jaunekli:

Es mākšu tev* un vārdzināšu,

Kamēr tu elpot nostāsi.

Tu vārgsi, dilsi — un es smiešu;

Tu iznīksi — es līksmošu Un smiedams, diedams tālāk skriešu Uz jaunu moku cietēju.

Nekad, nekad tev’ neatstāšu,

Tu bālais sapņu jaunekli:

Līdz melnu sēru autu klāšu Pār tavu mūža mājokli...»

* * *

Kur esmu es? Kam še tik daudz ir gultu?

Un gultās slimnieki. Tie kāsē, vaid Bez apstājas, un bālas, izdzisušas Spīd sejas tiem uz baltiem spilveniem.

Kur liela istaba! Kur augsti griesti!

Un kur man smaga krūts! Man sāp ... viss sāp. Nav naktis miega ... Drudzis mani lauza ... Viņš mani atdzina šurp šinī patversmē:

Es atnācu še atspirgšanu smelties —

Es atnācu še — scvim kapu rakt...

Man’ spiež šie griesti, šitās drūmās sienas,

Kas iezīdušas tik daudz asaru,

Kas dzirdējušas tik daudz moku vaidu Un nomirēju nāves kliedzienu ...

Es nāvi redzēju ... Tā lēni līda Gar manu gultu, kad es atnācu Šai namā. Lēni lēni viņa līda Kā zaglis tumsā, nē, kā plēsīgs zvērs,

Kas laupījumu glūn. Tas bija nakti.

Viss istabā bij klusi. Lampas guns No griestiem meta sēru krēslas gaismu Uz izdilušām, vaska bālām sejām;

Un mēnesis bez vizmas mākoņās Kā asins plankums baigi plāvājās.

Man nāve garām gāja... liesa, melna,

Kā ģindeņ-ēna viņa pielīda

Pie mana moku biedra vaidu gultas...

Es redzēju... Tā viņu sagrāba Un lauzīja, un kratīja, un žņaudza Ar pirkstiem kaulainiem, un šausmīgu Aiz sāpēm izgrūda tas kliedzienu, —

Un gurdā sirds tam krūtīs pukstēt stāja,

Un drebuli caur kauliem manim gāja...

Bet tas jau sen... Brrr! kur man nelabi!

Man deg! man salst!... Bet tie tak navaid murgi: Es mērķi sasniegšu ... Tik dūšu! dūšu!...

Nē! tās nav rozes, tie ir akmeņi!...

Es nemurgoju ... Es pie saules tikšu ...

Ko viņa spīd tur tālā tukšumā,

Kur dzīvotāju nav?... Es viņu likšu Uz zemes... Tad nevienam trūkumā Vairs nebūs jāsalst... Nakts tad ari nebūs;

Tik diena — gaiša, balta, liela diena!...

Vējš esot balts ... Es vēju redzēju ...

Viņš aprija man baltās dūjiņas,

Bet balts viņš nav ... Viņš iet uz puķu kājām — Tas bija manas sapņu rozītes,

Un viņš tās nolauza!... Uz asiem ērkšķiem Tas uzdūra man visas bitītes,

Kas ziedu dārzā saldu medu sūca ...

Klau, kā tās vaid un kunkst! kā elš un pūš!

Pūš vēji, auksti, asi ledus vēji,

Un puķes vaid ... Visapkārt ož pēc līķiem ... Tur nāca kāds... Jā, profesora kungs,

Tas aptver visumu!... Bet netraucējiet Man’ tagad, lūdzu... man tagad jāstrādā..« Man tagad galvā dziļa dziļa doma...

Es viņu apstrādāšu, es tik viens To zinu: es to izdiedzēju vējā Uz ledus kalna ziemas saltumā ...

Lūk! kā tā mirdz kā paradīzes puķe!

Kā saules diadēma!... Katrs zieds Ir talismans pret visām ļaunām briesmām Un trūkumu... Man bail no trūkuma:

Viņš grib man debess puķi nolaupīt...

Rau! rau! viņš nāk! Jau melnā ēna lien Pa durvīm... Gaisā nāves dvaša plīvo,

Un viss top tumšs... Man deg! man deg! Ņem elpu!... Viņa klāt!...

Ai, sapnis mans! ai dzimtene, ai māt!

VI

Bēg ziema tāl* uz samojedu tundrām,

Un pavasar’s

Pār jūru nāk kā modinātājs gars Ar bezdelīgām mundrām.

Un debesis tik dzīvas top un plašas,

Un gaiss tik zils;

Kā strauja sirds sāk pukstēt Pētrapils No pavasara dvašas.

Zib dārzi, čukst; un dārgās ekipāžās Kā spārnoti

Pa lepnām ielām strauji kurnēji Cits citam pakaļ drāžas.

Tur dāmas dimantos un frakās franti Trauc skatīties,

Kā Saule Somu jūrā laidīsies Uz Jclagina kranti.

Tie lakstojas un mīlinās, un smejas; Acs priekā mirdz,

Un liegu jausmās līksmi lēkā sirds,

Un tīksmas laistās sejas ...

Bet tur, tur kust pa namu drūmo ēnu Sīksolīšiem

Melns zārks uz līķa ratiem vienkāršiem Ar sapņotāju zēnu.

Kā vaska tēls tas baltās drānās klusi Iekš zārka dus:

Gars nemeklē vairs domu augstumus, Sirds sapņot nostājusi.

Uz zārka nemirdz dārgu puķu vijas, Nedz vainagi,

Pa pārim ejot, četri nesēji Ved aprakt to un viņa fantāzijas.

Tie iet gar Ņevas krastiem granitkaltiem, Gar kanāliem

Ar burvju tiltiem, gaisos pakārtiem,

Un pieminekļiem staltiem.

Gar jautru dārzu soļus viņi mēro,

Kur skumji žēls

Stāv pasaul’s seru dziesminieka tēls Un viņu gaitu vēro.

Un domā viņš ar galvu, skumjās liektu, Par censoņiem,

Par viņu sapņiem, viņu cīniņiem Un mērķi neaizsniegtu.

Bet ļaudis plūst, kā upe plūst pa paliem; Kas daļas tiem

Gar aizgājēja cēliem centieniem Un viņa ideāliem.

Ar kājiniekiem rati rībot jaucas Un karietes:

Pēc priekiem, baudām, zaļas izdzīves Viss lielais pūlis traucas.

Tas neraugās, ko gaitā klusā, sērā Tur aizvada;

Un, ka ar tas reiz juta, dzīvoja,

Neviens tā neliek vērā ...

Vlī

Bet tāli tāli tur māmiņa Sēd būdiņā zemā pie ratiņa.

Mirdz ziedoņa saulītē lodziņa rūts,

Un strazdi trekšķina, ratiņš rūc.

Ko smaidi, ko gaidi tu, māmulīt?

Kur domas tev lido? Kur prāti tev mīt? —

Zelta tauriņiem domas man lidinās līdz: Drīzi pārnāks, drīz pārnāks mans mīlulīfs.

Tik vienreiz to redzēt vēl gribētos man,

Tad būtu man laimes un dzīvots gan’l

Tam pretī kā putniņš man dvēsele skrien — Riti, spolītei šķetinies, pavedieni...

Kas nāk tur pa sētas vārtiņiem Ar ķeģi, solīšiem trīcošiem?

«Ko, viņutēv, teiksi! ko šurpu tu nāc?

Kam esi tik bēdīgs un noskumis tāds?»

«Ai bēdumāt, bēdumāt, saņemies!

Cilvēks gan domā, bet dara dievs.»

«Teic, viņutēv, drīzi, saki man drīz,

Vai dēlam nav manam kas noticis?»

«Tas kungs, kas ar bēdām mūs nodomā sist, Tas kungs mums ar’ neļauj izsamist.»

«Teic, viņutēv, drīzi, saki man drīz!

Vai dēliņš tik nava mans saslimis?»

«Ai bēdumāt, bēdumāt, stiprinies!

Ar dēlu nekad tu vairs neredzēsies:

Viņš aprakts tālās smiltiņās dus...»

Un būdiņā paliek viss tumšs un kluss.

Melns putnis pār būdiņu pārskrēja —

Un ledu viss prieks spēji sasala:

Un aizbēga dziesmas un pavasar’s,

Un aptumsa saulītes vizošais stars ...

Bez speķa uz grīdas tā sa|ima Kā zālīte, izkapts aizķerta ...

Bet augšup no melnās nakts tumsības Ceļas divi balt-dūjas — div-lūgšanas.

UZ SAULAINO TĀLI

Poēma no putnu dzīves

PROLOGS

Aizšalcis Pavasars, baudkārais lakstītājs,

Kam spārni no lieglaimes līst...

Ak, kādās orģijās šis bakclīanls ziedošais

Aizrāva dvašas, kas pasaulē klīst! ...

Kur viegli viņš smaidīja,

Kur mīļi māja,

Kur saldi glaimoja,

Kā pavedināja Gundeg-karstajām lūpām,

Vizbuļ-zilacu dzīli:

Mīli! mīli! mīli! —

Ak tu glaimais siržu gūstītājs! ...

Un viens vārds tikai dega visiem uz mēles:

Kust iekš kaislību kvēles!...

Visu priekš sevis,

Ko reibināt prātus Dionizs devis! ...

Kas daļas gar citiem vairs!

Pēc visa, kas saldkārs un kairs,

Kaislību ārprāta karsonī sniegt!

Pīšļos triekt

Ikvienu, kas lūko to liegt! ...

Klau, kāds vaids:

Mīlas kaisle un greizsirdīgs naids!...

No jūras, kur viļņu mīkst-līganās aijas

Vieglltiņām šūpo kaupas un kaijas

Kā jūras bērnu mirdzošas paijas, —

Plūst šis vaids,

Šis kaisles un naida zaļ-griezīgais vaids ...

Iz upju gultām, kur kā sidraba vīles Velkas balt-mirdzošas burbuļu zīles,

Kur titilbiņš skraida un tlitlis virs dzīles, — Skan šis vaids,

Šis kaisles un naida griezīgais vaids...

No purviem, kur melnzaļas acis zvēro,

Kur priedes dēļ labākas dzimtenes sēro Un dzērves un gārņi ciņstarpas mēro, —

Nāk šis vaids,

Šis kaisles un naida degošais vaids...

Iz ezeriem, niedras kur čaukstošas žvlgo,

Starp kurām niras un raudavas žīgo;

No laukiem un norām, un tīreļiem drūmiem,

No kalniem un lejām, iz birzēm un krūmiem,

Pat tur, kur klīst mākoņu mirdzošais skaits, — Verd šis vaids,

Šis kaisles un naida gārdzošais vaids ...

Visu, visu priekš sevis,

Ko reibināt prātus Dionizs devis! ...

Tik dzīvot un baudīt vien! ...

Jūtas — komētas, kas pašas savu gailu skrien... Projām nu, projām šis Dionizs, līgsmotājs,

Kad viss, kas spārnos māk skriet,

Pat paceplīts visumaziņais Tik zināja lakstīt un diet...

Projām ar’ viņa —

Siltvasariņa,

Mājrūķe strādīgā,

Māmiņa gādīgā,

Kad valdij’ tik dziņa vienvienīgā:

Visu, visu priekš bērniem, kas lizdiņā!..

Lūk, bezdelīgas Met zibinžīgas Pa gatvēm garām Gājējam garām.

Te viņas teju Pazib gar seju,

Te, skaties, jau tāli Tik viedamas bāli.

Tad otrādi sviežas Un atpakaļ griežas Kā zilganas šautras,

Tik vieglas, tik jautras.

Re, krūtīs, tev šķietas,

Nupat būs uz vietas ...

Bet veltas ir šķitasl Kā zibins sān-sitas Acu priekšā tev viņas,

Gais-līdaciņas...

— Civulīt, šaudeklīt,

Pastāsti, pasaki,

Kur tava mājiņa?

Kur tavi bērniņi?

— Zem jumta, virs sijas, aiz spāres, pie kārts Maniem mazajiem pelēks šūpulīts kārts.

Tur dus viņi pulciņā brālīgi Kā pākstītē zili zirnīši.

Mana igvatiņa būs pillā tūlīt, —

Plidu-lidu tos laidīšos apraudzīt...

Ar’ koka kalējs, raibsvārcīts,

Ne acumirkli nestāv brīvs:

Tas ka|, ka visi meži trīc,

Līdz noreibst galva, sprands top stīvs;

Un, ķirpi izvilcis, domā viņš:

Lūk, mazajiem būs te gards kumāsiņš!...

Tur garos zābakos pa p|avu Brien gandris, varžu valdinieks:

Šo novadu viņš sauc par savu,

Te viņš viens pats ir saiminieks.

Par šīsdienas lomu Vairs bažas tam nav:

Dziļo ādas somu Viņš pielicis jau

Naģēm, glodenēm pillu priekš mazajiem,

Kas čiukst tur uz jumta pa žagariem...

Un kur arājs arklu smagu Zemi vanda papuvē,

Augu dienu strazds pa vagu Neapnicis tekalē.

Pirms vēl blāzma Guni kūra,

Viņš jau kājās:

Gaita sūra —

Snaust nav vaļas:

Jālīkājas —

Bērni mājās Gaudo gaļas ...

Un, kad aiz sila saule, sarkana visa, Laizdamās oranžu aizkaros dzisa,

Zeltgalvīls, pundurīts, eglītes zarā Skandināja dziesmiņu klusā garā:

— Visu, it visu priekš maziņo saimes, —

Bez maziņo saimes nav prieka, nav laimes. Kur mīļi, kur mīļi tās actiņas smaida,

Kas mani ar barību pārnākam gaidal Visus pasaules labumus viņu dēļ dotu,

Pat dzīvību savu nežēlotu!...

Eglīte mīļā, eglīte labā,

Mūsu mīļo mājiņu sargi un glabā!

Ka ļauni zēni to neizposta Vai zaglīgā žagata neuzosta!...

To lūdzamies agri un vēli, —

Tad būs mums žēli, tik žēli!...

Tā pagāja viņa —

Siltvasariņa:

Pelēkās raizēs Dēļ dienišķās maizes,

Savrupā, klusā sīk-pasaules laimē, Maziņo^saimē...

Pagāja, pazuda, aizvizinājās ...

Kur visas viņas māsiņas kopā krājas...

Pār kalniem, pār lejām, pār bērz’birstaliņām,

Pār druvām, pār pļavām, pār elkšņ-ataudziņām Kā sidrabs vēl aizzib viņas tīmekļa drēbju vīlītes, Zēli nokliedzas pakaļ zeltzllltes ...

Un pār kalnu dziļš kā likteņgriba Rudens pārkar domu pilno galvu, Sirmā klintī raksta uguns spalvu: Pārvērtība!

— Jums, kas aizmirsāties baudu dejā Dzīves lejā, —

Nopietnības skarbo zīmi spiežu sejā;

Jums, kas pazināt tik šauro jomu,

Dzimtas lomu, —

Jaudu dzīves tālās selgās vērties domu...

— Vai jūs dzirdat tālus vētras zvanus? Manus

Lielās tiesas dienas zvanus vai jūs dzirdat? Nu ir laiks, kas augļus, domas briedē, Sirdis dziedē,

Jaunai dzīvei zelta sēklu šķiedē ...

— Jūs, kas bijāt sīki, ikdienīgi, —

Apzinīgi

Topiet nu un lieli, tālredzīgi!...

Jūs, kas bijāt šķirti, savrupīgi, —

Sabiedrīgi

Topiet nu un plaši, viendomīgi!

Topiet stipri! Topiet izturīgi!

Bezbailīgi!

Droši, dūšīgi un varonīgi! ...

— Vai jūs dzirdat tālus vētras zvanus?

Manus

Bargās dusmu dienas zvanus vai jūs dzirdat? Lepniem mežiem, kas ceļ biezo dūri,

Stāv kā mūri, —

Viņi zvana: morituril...

Un nekas no Rudens dziļā skata Nespēj slēpties. Visu redz tas. Domas Slepenākās nolasa no sirds viņš Mežam,

Celdams gaismā viņa tumsas darbus.

Un, no pleciem norāvis tam sagšu,

Aizvirpuļo to pa gaisu gaisiem ...

Lūdzas Mežs, līdz zemei klanīdamies:

— Neej tiesā bargā, ak, ar mani!

Saudzi manas sirmās dienas, saudzil Vai zem maniem spārniem neatrada Klusu, drošu mājas vietu daudzi Putni? Vai tie nelīgoja jautri,

Kopjot savu mīļo, mazo audzi? ...

Saudzi manas sirmās dienas, saudzi!

Neej tiesā netaisnā ar mani!...

Runā Rudens: — Vai tev ausis kurlas Bija dzirdēt mazo putnu vaidas,

Ko zem taviem spārniem saplosīja Ūpju, Pūču nežēlīgie nagi?

Vai tev acis aklas bija redzēt Viņu mellos slepkavības darbus?

Nost! nost! tavu liekulīgo masku!

Stāvi kails un rādi īsto seju! ...

Atbild Mežs, līdz zemei klanīdamies:

— Neej tiesā bargā, ak, ar mani!

Saudzi manas sirmās dienas, saudzi!

Vai es bagātīgi neizdevu Dzintartīrus avotus un strautus, Izplatīdams spirdzinošu veldzi, Spēcinādams koku jauno audzi,

Lai uz gaismu viga jautri nestos,

Nestos turp uz dzīvo, dzidro sauli? ...

Vai es sargādams to nesargāju No it visām ļaunām gaisa strāvām,

Kas kā bangas mutuļo un brāžas, Zibinspillu valstot mākoņkaudzi?

Neej tiesā netaisnā ar mani!

Saudzi manas sirmās dienas, saudzi! ...

— Ēnas, tumšus pakrēšļus tu klāji,

Tālu turēji tu Saules gaismu.

Velti pretim lauzās baltai Saulei Pagurusi koku jaunā audze:

Nomāca to lielie, lepnie koki,

Matīt nedeva tai Saules glāsta ...

PIš]os! drupās! veco brammaņeilti!

Lai jūt vārgie Sauli silti! silti! ...

Un dzelzroku sirmos kokus pļaudams, Rudens brāžas, visu veco graudams, Raušus raudams straujus vētras zvanus ..

Un uz laukiem, norām, pļavām lasas Baros gāju putnu lielā saime:

Visu krūtīs kvēlo slepens nemiers,

Slepens nemiers, nenoteiktas ilgas.

Aizbēgušas jautrās dziru dziesmas; Aizmirsusēs klusā dzimtas laime:

Visi jūtas viena kopu saime,

Viena saime, viena domu draudze... Gan pa sīkiem pulciņiem, gan pulkiem Drūmi sēd tie, domā, pārliek, pārspriež Tālās, lielās, grūtās gaisa gaitas. Galvā visiem tikai vienas domas,

Krūtīs visiem tikai vieni mērķi,

Vieni mērķi, vieni ideāli:

Turpu, turp, uz balto Saules tāli!...

PIRMAIS DZIEDĀJUMS PIE PĪĻU DĪĶA

Tās domas, dēls, tu vienreiz met pie malas! Teic, kā tev teitan trūkst? Vai neesi Tu paēdis? Vai n’esi godam apkopts?

Nevienam putnam — to tev saku — nav Tik bagātīgs un neizsīkstošs padoms Kā mums. Vai virzas iegribas, vai sēklu,

Vai sakņu salduma, — ēd, cik tik uziet!

Ja netīk tas, — lūk, dīķis bagātais:

Nekad tur zivju nav, nedz nagu trūcis;

Pat gliemezi var norīt gardumam Vai reizēm noķert kādu vagulīti.

Un tad — bet vai nu tas tev nāk maz prātā —

Kur ir vēl otram putnam apkārtnē

Tāds mājoklis kā mums? Kad, saulei spīdot,

Es acis pavēršu, kā viņš tur viz

Tik koši balts, gaišzaļām švītrām margots,

Tad manim liekas: tā ir pasaka,

Ko dzīvojam, ne dzīve... Tiešām, es —

Cik daudz ar domādams — to nesaprotu,

Par ko gan lielskungs mūs tā iecienīj’s. Strazds, tas vismaz tak dzied, bet viņa māja Pret mūsējo — kā pirtiņa pret pili.

Pēc izmazgāšanās, sev spalvas gludinādams, Tā Vecais Gulbis teic uz Jauno, viņu rādams: Jo kā jau jauneklis šis ar bij sapņotājs Par tāli saulaino, kur viļņo citāds gaiss...

— Par ko mūs iecienījis? Ta’ ta brīnums!

Teic Gulbja Māte pussaskaitusēs:

— Kurš ir vēl tam tik uzticīgs kā mēs?

Vai Strazds, tas trekšķis, pasaul’s klaidonis,

Ar mums var mēroties? Te viņš ir te,

Te, paskaties, jau svilpo citā malā:

Tam tēvu zeme visa pasaule.

Es tiešām nezinu, kas gan no tā

Par labumu? Nedz balts tas, nedz māk peldēt.

Ar vārdu sakot, viņš pavisam prasts.

To vien tik zin kā skriet un ālēties.

Tad labi vēl, ka tāda pirts tam dota.

— Ties\ madam, ties’! — teic pieskrējušais Strazds; Jūs — lepni bajāri, es — būdel’s prasts,

Kas zin tik dziesmas lēlot, apkārt skriet,

Kamēr jūs, visas muižas slava, rota,

Pa dīķiem peldot, parku greznojiet.

Kas būtu dārzs, ja jūsu nebūtu?

Tik jūsu klātbūtne to dara jauku, skaistu.

Tik jūsu dēļ šurp lakstīgalas nāk Tīt dziesmas kamolā. Un tik caur jums To balss gūst tīro sidrabjaukskaņu.

Vai baltie bērzi spīdētu tik balti Gar kanalmalu, ja jūs nemestu Uz viņiem savu sidrabatspulgu?

Un, ja tumšzilā ziedoņnaktī mēness

Māk rakstīt dīķa mellā ūdenī

Tik spodrus, gaišus sidrabmargu rakstus,

Ka nāras nāk un viņu spulgā dej, —

Tad tam par to tik jātencina jums,

Jā, jums, jūs dīķu staltie valdnieki,

Kas visužēlīgi pret viņu bijāt Un to ar sidrabgaismu apveltījāt...

— Jā, lai nu kā, — tā Vecais Gulbis, — tomēr Mūs’ kungs ir zelta kungs! Ne reizi viņš

Nav kanalam vēl garām pagājis,

Kur nebūtu kaut ko mums pasviedis.

Mēs esam dadzis citu putnu acis:

Tie visi mūsu lielo laimi skauž ...

Jaunais Gulbis

Tie skauž, kas citas laimes nenojauž,

Kam spārni neklausa vairs gaisos celties Un jaunu apvāršņu vairs nealkst krūts;

Kas aptūkuši ikdienības pīšļos Un aizmirsuši vārdu brīvība.

Bet, kam šis vārds mirdz, degdams krūšu dzīlēs, Kā tur tā saule debess atvarā,

To nespēs saistīt te ne zelta būris,

Ne pīļdīķis, ne skudru oliņas,

Ar kurām kungi baro lakstīgalas:

Tas ilgot ilgosies pēc citas malas,

Pēc citas Saules, citas pasaules, —

Un viens tāds fantasts esmu arī es...

— Kas tevim lēcies, bērns mans mīļais? —

Tā Gulbja Māte baiļi iesaucās,

— Kam mutē jem tu tādas valodas?

Tu zini, cik tu mīļš un dārgs man esi,

Kam sirdi tīšu manim ēdini?

Ak, ko tā tevis dēļ nav cietusi,

Kad mazs vēl biji, kad pats nemācēji No briesmām sargātiesl Vai ierejas Kur suns, vai ķērkt sāk vārna, vai uz jumta Stārks ņemas dauzīt savas klabatas, —

Man tūdaļ nodreb visas spalviņas:

Kur tu? Kur tu? Vai nedraud tevim briesmas? Un tā kā slogs no krūtīm novēlās,

Kad ieraudzīju tevi spirgtu, sveiku Tepat pie dīķa spārnus plivinām.

Kā acuraugu, dēls, tev* glabāju Un vadīju, un kopu, lutināju,

Un tikumos jo labos mācīju ...

Un nu tu gribi atstāt mani vienu Un doties nezināmā tālumā!...

Kur savu sirdi bēdās noremdēšu!

Kā sagaidīšu rīta, vakara!

Vai saule spīdēs, debess apmāksies, —

Pie tevis vien man domas kavēsies.

Sak, kur viņš tagad mīt? Kā viņam klājas, Vai necieš raizes tas un trūkumu?

Mans dēls, mans baltspārnīt! Jel palieci! Kur būs tev citur tādi labumi Kā mūsu dīķī?

Jaunais Gulbis Manim tas par seklu.

Gulbja Māte

Kur būs tev citur tik skaists mājoklis Kā mūsu māja?

Jaunais Gulbis Manim tā par šauru.

Vecais Gulbis

Dēls! Jemies prātu sev no citiem putniem: Vai Zosis, Pīles grib kur citur skriet,

Par Tītariem nemaz jau nerunājot Un Vistu saimi?

Jaunais Gulbis

Tie priekš tam par gudru —

Vecais Gulbis

Bet vai tu esi pārlicis tās briesmas,

Dēls, kurās tīšu prātu gribi skriet?

Gulbja Māte

Jā, kādās briesmās!... Ak, lai atpestī!...

Kur varēsi tu glābties ūdenī,

Kad Pūces vajās tev’? Vai uzbruks Ērglis?

Ak, sirds jau dreb man, par to domājot!

Un, baltu spalviņu iz krūtīm izplūkusi,

Tā sāka asaras no acīm slaucīt klusi.

Jaunais Gulbis

Mūs’ vārds ir milijards! Ne Pūces drīkstēs Iz tumšām glūņu alām laukā līst,

Ne Ērglis varenais mums ceļā klīst...

— Pek! pek! — te noskan balss, un, astes

grozīdamas,

Uz dīķi Pīles nāk kā daždien smalkas dāmas:

Ap kaklu krādziņi sniegbalta batista Un greznas šlipsītes zil-zaļa atlasa.

Kā varvīksne pret sauli krāsās skaistās Viz, zalgo, spīguļo un laistīdamās laistās.

Tās nāk un pukojas par gulbjiem neganti,

Ka atkal sajaukuši viņām ūdeni.

Bet, pienākušas klāt, tās īgnumu, kas dega Tām krūtīs, noslēpa zem liekulības sega.

Un, dīķī iekāpdamas, teica kā arvien:

— Krekl Krek! — kas nozīmē tikpat daudz kā

labdien!

Tad drusciņ ūdeņa uz mēles uzjēmušas Un gludo galviņu uz augšu paliekušas,

Tās lūkoja, kāds ir ...

Pirmā jaunā Pīlīte Fui, wie das schmeckt!

Otrā jaunā Pīlīte

— Schleckt! Schlecktl

— Sekt! Sekt! Sekt! Sekt! Sekt! Sekt!

Tā vecā Pīļmāte tik skaļi iesaucās,

Ka jaunām nodrebēja visas guziņas.

Un, ka nu mammiņa bij noteikusi cieti,

Ka tas ir sēkts, tad ar kā šampanieti To visas gardu muti iedzēra ...

Pa tam bars Zvirbuļu ar joni sameties Bij vītolā, kas, tāl* pār dīķi pārkāries,

Līdz pašam dibenam pa apakšzariem nira,

Un vārdu virums raibs kā zirņi zaros bira:

Nu ir dzīve!

Nu ir brīve!

Nu var mieloties!

Nu var līksmoties!

Pilli tīrumi Kviešu karašu,

Kviešu karašu,

Miežu plāceņu.

Pilli dārziņi Ķiršu odziņu,

Ķiršu odziņu,

Kaņepju sēkliņu.

Lai skrien pa pasauli Pasaules padauži:

Strazdi un cīruļi,

Ķauķi un ceplīši!

Lai skrien pa pasauli,

Lai meklē laimes Aiz deviņām jūrām Pa svešām malāml...

Kas man kaiš!

Kas man kaiš Tepat pasirot,

Tepat pasirot,

Guziņu pielasot!

Kas man kaiš!

Kas man kaiš!

Vītolā vīterot,

Vītolā vīterot,

Pa zariem lēkājot!...

Nāks ziema, ielīdīs’ Strazda būrītī,

Saraušos čokurā,

Būs silti kā saulgozī... Vek! Vek! Vek, kaimiņ! Kas tev te meklējams? Prom no manām mājām! Nepinies pa kājām!

Ka’ cekulā kritīš’ — Villoš*...

Jaunais Gulbis Jā, labi paēsties un godam izplūkties Ko citu labāku var Zvirbul’s vēlēties

Pirmais Zvirbulis Mēs tādi mu|ķi nebūsim,

Ka gaisa pilis būvēsim:

Ka’ vēders pilns, tad pietiek!...

Otrais Zvirbulis Mēs tādi mu|ķi nebūsim,

Ka iesim raudāt asaras.

Kā dara Gulbju madamas ...

Kāda jauna Pīlīte Bet, ach Frau Gulbe, kas jums noticis?

Kam raudat? Veraities, cik smuka diena Spīd dīķī!...

Gulbja Māte Preilenīt! Kad lielas bēdas,

Tad diena baltākā šķiet mella nakts...

Mans dēls, mans vienīgais, mans baltais, mīļais Grib atstāt mūs un doties tālumā, —

Kā mātes sirds lai nelūst žēlumā?! ...

Jaunā Pīlīte

Ach, ceļot, tas ir debešķīgi jauki!

Acs daudz ko redz, sirds karsti jūt un mīlē...

To stāstīja man kāda ezerpīle,

Mūs’ kuzine. Ach, man tik ļoti ļoti

Ar’ nesas prāts uz kādu ceļošan’,

Bet mammiņa teic: — Fui! — un nelaiž man*...

Par tādu valodu mūs’ Pīlīte uz vietas No vecās dabūja nu dzirdēt tādas lietas, Ka tā līdz kāju pleznām nosarka Un dziļi dziļi kalmēs ielīda.

Visvairāk pīļmāte par to bij sašutusi,

Ka ezerraudavu bij jaunā nosaukusi Par savu māsīcu. Kas tas par blamieri:

Par radinieci atzīt prastu zvejnieci!...

Vecais Zvirbulis

Jā, tādi stūrgalvji jau ir tie jaunie,

Tā mans dēls nez’ kā reiz iedomājies,

Lai laižot šo tur viņā dārzmalā,

Kur ķiršos spīdot brūnās bumbiņas:

Tam, viņas uzskatot, viss vidus degot.

Sak, vai tu akls, tiešām neredzi Tur kokā vīru resnu vēzdu rokā Un galvā lielu, mellu platmali.

Kā iesi, nozniebs tev* kā daždien cāli.

Bet viņš tik ies un ies, lai nezin kas, — Cits nelīdzēj’, kā jāieper bij tas.

Jaunais Gulbis

Ai mellais bubulis! Ai gudrais Zvirbulis!.«# Vai dziesmu kamoliņš tev, Strazdiņ, pazudis?

Strazds dzied:

Bij manim reiz māja,

Ne lepna, ne prasta,

Jo skaistā vietā Uz upes krasta.

Kamēr pa svešām Zemēm es gāju,

Bij zvirbulis pajēmis Manu māju.

Radiņi, bāliņi,

Ko nu mēs sāksim? —

Visi, visi tikuši Kopā nāksiml

Mājas blēdnieku Noķersim rokā,

Vedīsim mežā,

Pakārsim kokā,

Nosauksim —

D u k l ā v!...

Kāda jauna Pīlīte Fui! Schande!

Pirmais Zvirbulis Civ! Civ! Mikiņ, tu Strazda būrītī skrēji!

Otrais Zvirbulis Svip! Svip! Latiņ, tu dzeguzes olu izperēji!

Pirmais Zvirbulis Civ! Civ! Mikiņ, tev ūpja ragi...

Otrais Zvirbulis Svip! Svip! Latiņ, tev pūces nagi ...

Pirmais Zvirbulis Še tev! Še tev! Jem valkā!...

Otrais Zvirbulis Šiev! Šiev! Šiev! Nāc talkā! Nāc talkā! ...

Liels ņurdzis izcēlās nu vītolā un kņada:

It visi zvirbuļi, gan nerada, gan rada,

Uzreiz bij viengubu un cirta, veķēja,

Vai svešs vai savietis, ko katrs mācēja.

No iesākuma tie pa vītolu vēl rāvās;

Bet tad kā muškuls melns viss jūklis zemē šāvās Ka smilšu mākul’s vien pa gaisu apgriezās.

Še nu tik iesākās pats īstais kara tracis.

Vai sāni, mugura, vai galva, deguns, acis — Viss viens, tik kapāja un kliedza, lamājās...

Tad pamazītiņām viss dzīvais kamols juka:

Pēc viena otrs, trešs no viņa gaisā spruka;

Līdz beidzot pēdējie uz reizi uzspurdza Un iečiepstēdamies kur kurais aizskrēja.

Tik spalvas vāļājās, kā saukdamas pa vējam:

Ak, ņemait mūs ar līdz, mēs ar jums piederējām!.

Strazds

ē! Atpakaļ, jūs lielie cīkstoņi:

Jums izkrituši biksēm ielāpi!

Vecā Pīle

Fui! Schande! Kas tik viss nav jādzird te!

Te maļ tik rupjus, piedauzīgus jokus,

Ka kaunam nezini, kur acu likt!...

Jau mana māte-nelaiķe Man allaž tika teikusi:

Ja sēnalās tu ieiesi,

Tad apēdīs tev’ sivēni.

Jaunās Pīlītes Rēkt! Rēkt!

Vecā Pīle

Tūlīt, tūlīt no dīķa laukā lekti

Un rāmiem soļiem, triecot savu: peku! pekul Tās ļodzīdamās aizgāja pa veco teku...

Jaunais Gulbis

Nu paskaties, ko, Maciņ, panāci Ar savu mēli? Vai tu nezini,

Ka pilsoņpīlītes ir kautrākas Par pašu Ledu? ...

Strazds Vīzdeguņu cilts!

Ne perēts kāds pa godam tur, ne šķilts...

Gulbja Māte

Bet saki, dēliņ, kas tev vilina?

Kas tevi velk turp nezināmā tālē!

Man prāti neklausa, to domājot...

Jaunais Gulbis

Turp mani velk kā nevairāma vara ...

Kā maldu naktī uguns atspīdums...

Gulbja Māte

Vai debess liedz te savu svētībiņu?

Vai saule nedod gaismu, siltumu?

Vai koki nešalc te? Vai nezeļ zāle?

Vai kādreiz jūt te ūdens trūkumu?

Jaunais Gulbis

Te viss tik gurdens, nobālis un pelēks, — Tur nevīstoša zvīļo vasara ...

Gulbja Māte

Ar’ teitan netrūkst jauku ziedoņdienu Un klusu piemīlīgu vakaru ...

Jaunais Gulbis

Sals bāž te muti visam ciet, kas runā ... Nakts tura Sauli tumšā cietumā ...

Tur ziemas leduspirkstu nepazīst...

Un mūžam zilā dzidrā Saule smejas...

Vecais Gulbis

Nav tādas saules, dēls, kas nenoriet,

Aiz trejdeviņām jūrām vari skriet.

Jaunais Gulbis

Un tad šī migla, saltā, nāvējošā,

Kur dzird tik pūču baigos kliedzienus:

Ku ist! Ku ist!...

Vecais Gulbis Mums mītne silta, droša.

Jaunais Gulbis

Bet citi putni, kam trūkst pajumtes?

Ko vajā ļaunais bads un bargais saltums?

Vecais Gulbis Sev pašam tuvākais ir paša — es.

Jaunais Gulbis

Vai neesat jūs ziemas garās naktīs,

Kad lauskis sper un ledus plīsdams braikš, Kur tumsā dzirdējuši žēlas vaidas Un izmisuma mellos kliedzienus?

Es daudz ko stāstītu, —- bet kāds tur labums! Jums manu ilgu mūžam nesaprast!

Jūs esat zeme, sastingusi klusa,

Es — uguns, iznīcinot jaunradošs, —

Jūs esat koki, vienvietzaļojoši, —

Es rīta mākon’s, tālup klejojošs;

Jūs mīlat to, kas ir; es to, kas būs, —

Un, lūk, šī mīlestība, tā šķir mūs...

Gulbja Māte Dēls, stāsti! stāsti!

Jaunais Gulbis

*

Ak, šis stāsts tik nesmuks Kā pašas dzīves tumšais audeklis,

Kas skumju velkos vērts, austs bēdu audos Un Ļaunas dienas saulē balināts!...

Jūs zināt ezeru, kas mūsu silā Kā plata pāva aste iestiepjas, —

Tur, ziemai iestājoties, lieliem pulkiem Kā kolonisti gulbji apmetas.

Ne prieka dēļ starp lediem, seklās vietās Diendienā urbinās tie dūņās cietās, —

Nē, tos dzen bads, šīs pasaul’s varmāka.

Bet sīvais sals ar savu skopo roku Tiem aizslēdz ar* šīs bada ēstuves.

Kā tad šie nelaimīgie cits par citu Skrien, spiežas ezervietās vaļējās,

Kur lasmeņi pleš plati mello rīkli Un glūn kā nezvēri! Vai! nabagam,

Kas, bada vajāts, uzdrošinās laisties šai šausmu žaunu dziļā baigumā!

Viņš mūžam dienas gaismas neredz vairs.

Tik balti burbulīši augšup šaudās,

Kā pauzdami: tam pietrūka tur jaudas!...

Bet mellais briesmon’s stāv tik rāms un kluss, Kā bijis, vildams jaunos upurus ...

Un citi biedri, drebot jausmās baigās,

Ar sērām apraud grūtsirdīgās klaigās Gan pazudušā biedra nelaimi,

Gan sava paša kļūmo likteni...

Šai ziemas salā, ledus gālei plīstot,

Es cauras garas naktis dzirdēju To žēlās vaimanas tur silā tāli Un sirdī jutu karstu žēlumu ...

Vecais Gulbis Kas tev par tiem?

Jaunais Gulbis

Bet tie tak mūsu brāļi!

Vecais Gulbis

Tiem savs, mums dzīvē citāds stāvoklis.

Jaunais Gulbis

Nē! nē! Es nespēju to ciest! Es gribu Tos vadīt tālē siltā, saulainā,

Kur nebūs tiem vairs jādreb saltumā...

Es gribu rādīt viņiem jaunu zemi Un jaunu dzīvi, jaunu pasauli,

Kur svešs ir bads, kur nezin, kas ir trūkums, Kur važas nekaļ ziemas milzeņi.

Kur meži mūžam zaļās vēsmās žvīgo Un balta Saule zilā gaisā līgo,

Un saulē rotā dzidri ezeri...

Vecais Gulbis

Bet Nakts? ... Un Aukas? ... Ūpji? ... Apogi? ...

Jaunais Gulbis

Mūs neaizturēs Nakts, ne Aukas sīvas,

Ne tumsas putnu mellais perējums, —

Mēs iesim turp, kur sirdis jūtas brīvas!

Mēs iesim turp, kur ziedon’s smaida mums!...

Kā jauna zvana balss šie vārdi nodimdēja.

— Mēs iesim! — sauca kalns. — Mēs iesim! —

šalca leja.

OTRAIS DZIEDĀJUMS PIE VISTU KŪTS

Gailis

Ķikarigū!

Sievas, bērni, sētsvidūl

Vista vadātāja uz mazajiem cālēniem

Kluk! Kluk! Cālīši!

Kluk! Cibulīši!

No laktiņas leciet!

Pakaļ man teciet!

Visi, visi laukā,

Kur saulīte braukā Vara ratiņiem,

Sidraba riteņiem! ...

Smiltiņas kašņāsiml Tārpiņus lašņāsim! ...

Lai actiņas modras Kā zvaigznītes spodras Jums tekājot zvēro Un visu, visu vēro!...

Tā! Tā! Sek! Sek! Sek!

Kluk! Kluk! Kluk! Tek! Tek! Tek!

Vista Lielcekule

uz pusaugu vistiņām

Pa kārtai, pa rindai, meitiņas, tibiņas!

Lai tek pa priekšu cālīši: tiem vairāk ēst gribiņas! Kluk! Kluk! Kluk! Nu iesim arī mēs...

Bet smuki, rātni, cēli kā daždien konteses!...

Tu, Ziedkājīt, arvien par tāl* no citām klīsti,

Kad esam pagalmā. Es nezinu, ko īsti Tas nozīmē: bet smuki Tas nav ...

Vistiņa Ziedkājīte

Ach mīļā muterīt, vai tas kāds noslēpums:

Es baušļus iekaļu, ko mācīji tu mums.

Vista Lielcekule Tā! Tā! Tā!

Par jūsu laim’ es dien’ un nakti stāvu nomodā ... Nu eima, bērni, eim’, un atkārtojiet man,

Kā mūsu kārtas morāles pantiņi skan!

Vistiņas

korī

Nelidot augstāk par Vistu kūts laktu!

Vismīļāki runāt par dējamo kaktu!

Savu perēkli vienumēr turēt siltu!

Ko nevar ar varu, to pajemt ar viltu’

Un ... un ...

Vista Lielcekule

Un par ikkatru olu, jaun’dētu,

Piekladzi/iāt pillu visu kaimiņa sētu!

Vistiņas

Un klukstēt ar lielīgu pašcieņu Par savas kārts godu un tikumu!

Vista L i elc e k ule

Un tad vēl mācēt taisīt smuku Kratzefuss, —

Tad katrs teiks, ka labi audzinātas jūs...

Kluk! Kluk! Klukl Smuk’! Smuk’! Smuk’!

Gailis

Ķikarigī!

Tekl Tek! Tek! Gailēni!

Šurp naski! Cip, cip! Rikšu! Rikšu!...

Klaus’ vārdus, pie sirds ko jums likšu! ...

Un lielīgi,

Uz augstas mēslu čupas uzkāpis

Un galvu lepni gaisā izslējis,

Tā runāja Vistu kūts lielmanis:

— Iesākumā bija Gailis ...

Un Gailis bij tas iesākums:

No Gaiļa un caur Gaili viss tik tapis mums.

Tas lielais, baltais sidrabrats,

Ko redzat jūs tur augstu gaisā

Ar starojošu mirdzumu,

Kas dod mums gaismu, siltumu, —

Tā iraid pasaules Gaiļa acs.

Kad vakaros viņa veras ciet,

Tad visiem būs pie miera iet.

Un tur tas lielais, zilais jums,

Kas kā milzu katla dibens gulstas virs mums,

Pa kuru snieg-mirdzošas vistiņas šļūc, —

Tā ir pasaules Gaiļa vistu kūts.

Un tas, kas lietū dzied no vara krūts

Tik skaļi, gari vilkdams, ka visapkārt rūc un dūc,

Kad mellos spārnus kopā sasitis:

Pliks! Plaikš! Ka nošķīst čūskots ugunis,

No kura apžib mūsu acu skats, —

Tas iraid pasaules Gailis pats.

Kur daiļi asti liec viņš septiņkrāsainu

Pār visu pasauli kā loku milzīgu,

Kad viņa gaišā acs no jauna atspulgo

Pēc lietus pilītēs, kas zālē vizuļo! ...

Un tad, kad auksti ziemas vēji dveš,

Viņš baltas, mīkstas pūkas zemē kreš,

Kas zemi pūkainā villainē tin, —

Un tad ir ziema — to visi zin...

Tādēļ lai pasaules Gailim augstībā ...

Te tālāk mūs’ Gailis vairs netika, —

Viņsētas Gailis, liels un smags,

īsts Don-Žuans un kauslis traks,

Kas mīļprāt ap viņa Vistām tinās,

Patlaban iekarsis tur kādai pakaļ dzinās,

To redzot, žults apskrējās mūsējam,

Ka acumirklī viņš krūtīs bij svešniekam.

— Jūs esat bezgodis! Nekauņa! —

Tā viņsētas Gailim viņš uzkliedza:

— Jūs kārtā nepiedodamā

Aizskarat manu sievu tiklības sajūtā!...

Otrais Gailis

Kāda tiesība jaukties jums manās sirdslietās?

Es samīšu pīšļos tepat jūs uz vietas!

Pirmais Gailis Jūs’ goda vārds?

Otrais Gailis

Brīvkungs fon Hāns no Mēslu muižas. Jūsējs?

Pirmais Gailis Dižkungs fon Gailis no Vistu kūts.

Otrais Gailis Es jūsu goda vārdu kājām minu!

Pirmais Gailis Es ... es jūs izaicinu ...

Otrais Gailis

Uz kā?

Pirmais Gailis Uz senču pīķiem!

Otrais Gailis

Vieta?

Pirmais Gailis Upmalā ...

Vai lejā pie Pīļu dīķiem.

Otrais Gailis

Laiks?

Pirmais Gailis

Rīt.

Pirms Sietiņa rieta.

Otrais Gailis

— O, kas jums prātā krīt:

Tā tak ir goda lieta!

Pirmais Gailis

— Nu, tad —

Otrais Gailis

— Tūlīt!...

Tepat! ...

Un tiešām divkauja uz vietas vaļā ietu,

Ja sētas kārtībnieks tur Poģis neuzskrietu. Tas abus pretiniekus krietni sabāra Un izšķīra.

Pirmais Gailis

— Ķikarigū!

Lūko tik nākt manā sētsvidū!

Otrais Gailis

— Ķikarigā!

Panāc tik šurp ar mani divkaujā!

Pirmais Gailis

— Ķikarigū!

Manā ciltskronī desmit žuburu!

Otrais Gailis

Ķikarigā!

Mūs’ dzimums jau skaitās simtā augumā!

Pirmais Gailis

— Ķikarigī!

Man slavenāki ciltstēvi!

Mans tēvs ir dzimis Elzas-Leghornā.

Tēvtēvs pa dzimumam bij brabantietis:

To sauca Gaiļus Āzinūzius ...

Otrais Gailis

— Ķikarigā!

Un mans tēvs dzimis tepat Kazdangā;

Bet senči cēlušies no Kochinchinas!

Mūs’ cilts pēc auguma visstaltākā!

Kamēr abi Gaiļi tā Lielījās ar senču cilti,

Kurmis, kuram tapis silti Bija biezā kažokā,

Iekūņojās pagalmā Ūdens malka pabaudīt,

Sauso mēli atraisīt.

— Ta’ sūt, ka’ sūt! — viņš teic — vai jāizcep No karstuma! Put smiltiņas kā pelni.

Bet mālājs saulē sakaltis tik ciets,

Ka dzīdams arklu viņā neiedzīsi...

Tāds laiks nav ilgi pieredzēts. Būs lietus

Ar pērkonu. Tik jāpaskubinās

Pie laika uzlikt mājai jaunu jumtu,

Ka straume netiek dzīvoklī kā pērn...

Tā! Tā! Nu mute atkal atveldzēta. Mazdrusciņ atpūtīšos un tad atkal Pie darbiņa. Par šito cēlienu Gan Mālakalna riežu aparšu.

Tas kažoks liekas gan tā kā par smagu

Priekš tāda laiciņa. Būt’ jāiegādā Ģērbs plāniņāks. Bet kur tu, nabags, jemsi! Kad tev kā bandiniekam jāuztur Pusducis ēdāju, tad gan ar drēbēm Daudz nevar pielepoties ...

To teicis, gribēja jau Kurmis projām doties, — Te troksnis neparasts tam ausīs iesitās,

Ka, spēji satrūcies, viņš stāvot palikās.

Vista

Schkandal! Schkandal!

Gailis

Was ist denn da? Was ist denn da?

Vista

Schkandal! Schkandal! Schkandal!

Gailis

Sag’, sag’, sag’, was fūr Schkandal? Was fur

Schkandal?

Vista

Te tāds! Te tāds!

Gailis

Sak’, tibiņ, kas ta’ tāds? Sak’, tibiņ, kas ta’ tāds? Vista

Te tāds! Te tāds! Te tāds!

Gailis

Sak’, sak’, tibiņ, kāds ta’ tad? Sak’, kāds ta’ tad? Vista

Te tāds! Te tāds! Te tāds! Te tāds!

Gailis

Tak! Tak! Tak! Siev’, reiz pie prāta nāc! pie prāta

nāc!

Vista

Ku* t’ tāds, tāds te nāca!

Ku’ t’ tāds, tāds, tāds. te nāca!

Tāds te nāca, tāds te līda!

Plikadīda!

Zemes lodā!

Bez kauna, bez goda ...

Un, kaklu izstiepusi, dusmās tā Uz iztrūkušos Kurmi rādīja.

Tas, redzēdams, ka drīz var iziet slikti,

Jo kungi pikti,

Ar abām lāpstām sētas maliņā,

Ko nagi nesa, jēmās zemi raust...

Un, pirms to Gailis atskrējis bij šaust, — Spudīks bij aliņā.

Gailis,

no jauna uz mēslu čupas uzkāpis Ķikarigī!

Tek! Tek! Tek! Gailēni!

Šurp visi mudīgi, mudīgi!

Likt vērā, ko pauž mūs’ cilts nostāsti...

Mēs esam Leghorniešu pēcteči:

Mums galvas kronis desmitžuburots;

Turpretim Gailim tam no Kochinchinas,

Kas gribēja nupat, lai ar to cīnās,

Ir kronis tikai deviņžuburots, —

Mūs* cilts par viņēju daudz slavenāka!

Mēs esam Leghorniešu pēcteči;

Mums goda apziņa un augsti tikumi, —

Ē! Cipstiņ, neķer mušas, uzklausi!...

Mēs esam Leghorniešu pēcteči:

Mums pieši un sekste varena;

Un astē greznis liels, un galva dižena ...

Č i p s t i ņ š

Bet vai tad citiem putniem nava galvas? —

Un greznāk vēl kā tev viz Pīļtēviņam spalvas; Un Pāvam esot, teic, vēl skaistākas.

Gailis

Nu nesāc stāstīt atkal pasakas!

Ir citiem putniem galvas — jā,— bet kas par galvām Vai redzi, zēn, šos sekstes žuburus:

Te viss mūs’ sugas gods un lepnums dus!...

Bet Pīļu tēviņam ... kas tam par spalvām ...

Tam astes vietā tīrā čauksture Kā slota, saulē sačervelēj’se.

Un, pagriezis pret sauli savu astes rotu,

Lai staros tā jo vairāk paspulgotu,

Ar pašlepnumu Gailis piebilda:

Lūk, tā ir astei jākrīt gredzenā ...

Šai daiļumā

Es varu sacensties ar pašu Pāvu ...

(Bet kas nu tam par stāvu!...)

Kad dienās būsit pieauguši jūs,

Tad ari jums tāds greznis astē būs,

Ja ar nu ne uz mata tāds, —

Bet tak kaut kāds ...

Jā, pieši un sekste, sekste un pieši —

Sos vārdus ieslēdziet sirdīs jo cieši:

Tās mūsu sugas pirmās pazīmes,

Svēts mantojums no dārgās senatnes,

Tās pazaudējot, paliktumies mēs Tāpat kā citi putni!...

Tālab lai sekste aug jums augumā!

Un pieši mūžam netrul asumā!

Mēs esam Leghorniešu pēcteči:

Mūs’ ciltskoku lolo gad’simteņi.

Un slavenu laiku tradīcijas Ap viņu kā zaļas efejas vijas...

Mēs esam Leghorniešu pēcteči:

CIņ-kārīgi, droši, stipri, manīgi;

Mums izskats lepns un deguns līks; -r

Balss — skaļa, un skatiens — tālredzīgs. Mūs’ dzīslās rit asinis labākas Kā citiem putniem, jo augstākas Mēs esam kultūras audzēti Caur simtgadu sugas izlasi...

Mēs — šīs zemes radījums staltākais,

Tās krāšņākais zieds, kauls baltākais...

Lai mūsu cilts dzīvo mūžīgi, —

Uz to dziedāsim visi kopā: — ķikarigī!..

* * *

Pa tam zem ceriņiem pa sētas otro galu

Ar Vistām Žagatai bij dziļas valodas.

Pirmā Vista

Ak skriešot tad ar šis uz tālo malu?

Žagata

Jā, jā! Man Pile nupat stāstīja.

Otrā Vista

Lai, māsiņ, skrien! Lai skrien, kam patīkas!

Žagata

Es ar’ to saku. Lai jau mēģina,

Kam apnikusi mīļā dzīvība.

Pirmā Vista

Tur esot jāskrejot ar’ vēl pār jūru...

Otrā Vista Un vēl pār jūru?

Ak, tavu krustu sūru!...

Žagata

Jā, jā. Vēl jāskrienot pār Mello jūru...

Man krusttēvs Sīlis stāstīja,

Un tam ir gudra galva.

Pirmā Vista

Fui, neprāts tāds! Skriet pretim Pavasaram!

Gan atnāks tas bez visas skriešanas,

Kad paliks silts un ziema projām ies, —

Tik gaidīt, gaidīt vajag mācīties!...

Otrā Vista

Tā iet, kad klausa šādam tādam baram.

Pirmā Vista Tā runā, ka ar izskats tam Tāds neesot kā Gulbim Vecajam: šim deguns esot kuprots, dēlam ne.

Žagata

Jā, runā gan ko tādu nesmuku ...

Bet ej nu sazini, — es atstāstu Tik to, ko citur dzirdēju.

Pirmā Vista

Ak, mums jau šorīt ar’, — bet lai nu paliek — Kā kuram ir tie goda jēdzieni...

Otrā Vista

Tad, māsiņ, gan aiz kauna prom viņš skries;

Jo kur tāds bandu bērns var rādīties!...

Te pār sētu kā mākon’s slīd klusi Jaunais Gulbis uz ezera pusi...

Kur cēla tam gaita! Kur spēkpilns viņš pats! Un uz reizi viss klusu top Vistu sētā:

It kā brīnumā varenā, svētā

Augšup vēršas dažs skaudīgs, dažs īgnumpilns

skats.

Mutē aizspriežas apruņas, paļas;

Stingi, mēmi stāv izniekaļas

Lugas priekšā, kam aizkars jau paceļas.

Tukšā lielība liec garo kaklu;

Zemais naids teic: nu esmu par aklu!

Un ievelk taustus un saritinās ...

Bet Gulbi dziļ-dziļāk redz nirstam

Gaisa selgās... Un no spārniem, lūk, birst tam

Kā ziedi, kā zvaigznes zemes miglājā ...

Tu raugies — un šķiet, ka tas skautu Arī tevi un celtu, un rautu Viņam līdzi tur dzidrajā plašumā...

TREŠAIS DZIEDĀJUMS PA ZVAIGŽŅU CEĻU

Jauna lec Saule asiņu staros...

Klau, gāju putni iet baru baros!

Draudzīgā rakstā cilājas spārni;

Dimdošas skaņas tricina gaisu.

— No vecās dzīves mēs aiziramies:

Mellas rūpes tur krastā kūc;

Bads velkas kā ģindenis dzeltens, liess;

Nāve lielās dzelzs tupelēs šļūc.

Kur zeme šūpo zil-debesi,

Gaita kļūma un drūma mums iet...

Par velti, padebes, melnspārni,

Tu tīkā mums pakaļ skriet!...

Sveika! sveika!

Lēcošā Saule, austošā brīve!

Gaisti kā teika,

Bijušo laiku bēgošā dzīve! ...

Uz priekšu! Uz priekšu, mans biedri naigs!

Uz priekšu! Tik nepiekust!

Rau, baltāks un jautrāks ar’ Saulei top vaigs: Mūsu gaitai tā līdzi sāk just.

Ai ilgu zeme! Ai Saulaine!

Ap tevi kā jaunbišu spiets Mums sapņi dūc, un kā saulgrieze Sirds skatus uz tevi vien liec.

lll

Gaisti kā teika,

Bijušo laiku bēgošā dzīvei Sveika! Sveika!

Lēcošā Saule! Austošā brīve!

Tā tuvi un tāli, cik acis vien vied, Gāju putni iedami dzied.

Kāds spēks, kāda vara tos visus skauj Un k|ūmajā tālē rauj!

Šķiet, griba spārnota, vingra Augstu gaisos kā raķete uzšāvusies, Griba tēraudstingra,

Kā bulta tāl-nākotnē iecirtušies ...

Ne vētra, ne lietus, ne krusa šo gribu spārnoto nespēj lauzt;

Tā zina: tik tur būs dusa,

Kur palmu paēnl gaisma aust...

Lidoņi drošie,

Kas lika jums šo dziņu krūtīs,

Jel pasakait mums!...

Putni vairāk, vairāk kopā lasās ... Nāk no lību kailām kāpām,

Sen no jūras izkāpušām;

Nāk no Zemgalijas lankām,

Upju svētīb’ iesūkušām.

Nāk no kūru slavas kalniem,

Brīvas vēsmas vēdinošiem.

Un no Latgalijas vidiem,

Jaunā dzīvē atdzimstošiem.

Nāk no sirmā Staburaga,

Tautas asTu raudātāja,

Un no klusā Zilā kalna,

Laimes dienu sapņotāja.

Nāk no Daugavas un Ventas,

Salacas un jautrās Gaujas,

Un kur Mēmele tek rāma,

Sēras domas domādama, —

Nāk un nāk, lai rindās stātos,

K|ūmā tālē lidinātos:

Meža zosis, bundzinieces — tra — ta^1 ta’! ra — ta’ ta’! Purva dzērves, stabulnieces — trū — rū! rū — ru! Lielās gauras, trompetistes — trā — rā! rā — rā! Vālodzītes, pikolistes — gidlio! tidlio!

Cīrulīši, cīteristi — tīrili — līrili!

Dūņu dumpji, basisti — bumbadrum! buchuml Bezdelīgas, harfenistes — vidžul vidžu! čorrl...

Tā dziedot un spēlējot drūzmainā skaitā Nesas tie tālajā, baigajā gaitā ...

No zemes smalciņu balstiņu dzird:

Ai biedri, vai atstājat mani še mirt?

Es, purva zālīte Visiem zināma,

Pļaujama,

Raujama,

Kājām mināma,

No žēlabām, vaidām Nekad neatspirgstoša,

Mūžu dienu rūgtās asarās mirkstoša ...

Uz saulaino tāli man’ aiznesiet,

Saules dārziņa pakrēslī iedēstiet:

Tur būs manim sapņainas miera mājas, Tur nemīdīs mani ļaužu kājas...

Putni aizskrien, nedzird viņas gaudas ... Tā žēlās skumjās lejup līkst:

Kam pašam spārnos celties nava jaudas, Tam purvā jānonīkst...

Putnu vairāk, vairāk kopā lasās...

Nāk no drūmām Murmaņjomām; Nāk no tumšiem zireņsiliem;

Un no daudzsalainās Saimas;

Pat no Sibirijas taigām.

Nāk no Baltkrievijas purviem Un no leišu dziļām gāršām,

Un no poļu krīta kalniem,

Un no Donas zaļiem līčiem.

Nāk no upju mātes Volgas;

Nāk no brašās Gudu zemes Un no Piekaspijas niedrām,

Un no Uralkalnu kraujām.

Nāk no turienes, kur druvas Zemē guļ kā mellā samtā;

Un no turienes, kur zāle Viļņo tā kā zaļa jūra;

Nāk un nāk, kā strauti šalcot, Saplūzdami vienā laidā,

Vienā laidā, vienā pulkā,

Vienā lielā, dižā strāvā ...

Kurliki, pavāri, baltajos priekšautos, Paceplīši, skroderīši, īsajos kamzoļos, Ķikuti, kurpnieki, asajiem īleniem,

Baloži, ziņneši, piebāztiem nesamiem, Pupuči, miliči, sarkanos bašļikos,

Tītiņi, švītiņi, dzeltenos krādziņos,

Gārņi, zvejnieki, garajos zābakos,

Zemes rūķes čurkstītes pelēkos bruncīšos Un mundrās cielaviņas, govju meitiņas, Zilās jaciņās, baltās kleitiņās.

Un dziedot un spēlējot trokšņainā gaitā Nesas tie tālup drūzmainā skaitā ...

Iz upēm un strautiem, klau, balsis sīc:

— Ai gaisa gājēji, ņemait mūs līdz:

Mēs upes oliņi,

Sīkie zvirgzdiņi,

Ko straumes stumda,

Ko viļņi gumda.

Mēs mūžīgie gājēji,

Nenostāj ēji,

Bez atpūtas klīstoši,

Tekoši, svīstoši,

Pret cietajām klintīm plīstoši, šķīstoši... Uz saulaino tāli mūs aiznesiet,

No tumšajām varām atpestiet! —

Putni aizskrien, nedzird viņu gaudas... Kam nav pašam spārnos celties jaudas, To še sveši spēki valstīs, dzīs,

Kamēr saberzīs ...

Un uz priekšu, uz priekšu vien Pār purviem un mežiem, un tīreļiem, Zilos dūmakos ietītiem,

Putni skrien

Tālāk un tālāk uz saulaino āri--

Laidās pāri

Pār zemām sakritušām būdiņām,

Kas vējā drebinājās kailām mugurām,

Un saules dziesmām modināja mēmo āri, —

Bet rūpēs sastingušie dzīves bāri,

Kas būdās mitinājās, ncnojauda,

Ko brīvie putni pauda ...

Un pār plašām sādžām pāri tie skrēja Un gavilēja

Savas sarkandimdošās saules dziesmas, —

Bet aiztrūkās spēji,

Ieraugot briesmas,

Kādas tur mita:

Te redzēja sirdzējus guļam citu pie cita Bālām, iekritušām sejām ...

Tur dzirdēja sarkanus ārprāta smieklus smejam... Tur atkal lādējās un plēsās sešas ģindenīgas ēnas,

ko jauda —

Dēļ viena vienīga rudzu grauda ...

Un te, te viss bij kluss, —

Tik, badu mirdams, kāds suns kur žēli un gari vēl

kauca

Un, pa skursteņiem satupuši, melli kraukļi, galvas

grozot, nejauki krauca, Iekšā saozdami svaigus miroņus ...

Un, nokratījuši no spārniem šausmas grūtas,

Pa gaisiem putni aizskrēja kā vēja pūtas ...

Dzi!

Dūcieni!

Vai pērkons no dzidrajām debesīm grauj?

Šauj!

Ai drošais lidon, kas tev notika?

Vai galva reiba? Spārni pagura?

Tu lejup krīt’... Sirds pukst tik slābana ... Nekas! Nekas! ... Sev’ piepildījis viņš ...

Kā neļķes zieds zib asins pilieniņš Un zemē sūcas ... lēnītēm sūcas ...

Gan biedri biedram klaigas pakaļ raid’, 2ēl-saukādami to:

Kā sēru zvani viņi gaisos vaid Un sirdis ievaino, —

Bet viņš, viņš guļ tur nātrās, vībotnēs —

Tās nāves cisas tam —

Un mūžam viņa acs vairs neredzēs Ne dienas plaukstam, sauli atlecam,

Ne zeļam zāli, mežus rotājam,

Ne strautus aizvizam pa ielejām:

Kad Saule zemi zaļā zeltā audīs,

Kad biedri pavasarim slavu skaļi paudīs Un visi līksmību un laimi baudīs, —

Viņš saldi snaudīs ...

Un, nokratījuši no spārniem šausmas grūtas,

Pa gaisiem putni aizskrēja kā vēja pūtas...

Tālas zemes skrējēj, vai tu nenojaud:

Briesmas draud!

Nakts slepie odzes zobi degtin deg Pēc jūsu saules ilgām,

Pēc jūsu baltās saules dvēseles Ar tauriņspārniem pārslainvārīgiem ...

Rau, rau, aiz trejdeviņiem melliem dumbrājiem, Aiz trejdeviņiem melliem Joda purviem Melns Pūķis miroņpraulu guni kur:

Ļaunas likstas bur

Jums, kas slāpstat saules baltā āra ...

Zilā atriebība, nāves kāra,

Sērā vāra

Mellus vējus, zilus zibeņus,

Aukas, negaisus, —

Rūcot, dūcot tie jau jūsu vieglām pēdām sek^1 Nakts slepie odzes zobi degtin deg Pēc jūsu saules ilgām,

Pēc jūsu baltās saules dvēseles ...

Un pār pilsētu lepnu, guņ-mirdzošā zaigā, Putni lidinās pāri un aizgrābti klaigā,

Bet saulainā dziesma mirst tumsībā baigā, — Tie lejā tur trauc tik pēc izdzīves zaļas:

Graši taukaini pāršķind sauldziesmas skaļas: Gudriem gar bezprāta sapņiem nav daļas!...

Un savus Sapņus tāldimdošos Putni bārsta vientuļos kabinetos,

Kur augsti un dziļi mācīti vīri Cilāja gudrības vareno svīri Un pie dzīves visdziļākām saknēm rakās Kā kurmji alās visslepenākās,

Vīri, kas pasaules mīklās skurbās Kā šachtu racēja svārpsti urbās, —

Ak, kas šiem vīriem, augsti mācītiem,

Bija par daļu, ko putni dziedāja tiem:

Tas līdzīgs bij’ murgiem, ko vējš logā svilpa, Viņu gudrajās tabulās tas neietilpa!...

Un, skrienot gar māju vientuļu,

Putni logā met brīvības sveicienu,

Un, rau, pie loga tumšs un blāvs

Piepeši parādās cilvēka stāvs.

Abām rokām viņš spītīgos treliņus skauj Un degošo pieri pie rūts saltas kļauj,

Un klausās ar acīm un muti un sirdi,

Un pārvēršas viss par vienu vienīgu dzirdi... Vai jauš kāds, ko nelaimīgs gūsteknis jūt? Ak, brīvam būt!...

Un, nokratījuši no spārniem šausmas grūtas, Pa gaisiem putni aizskrēja kā vēja pūtas...

Tālas zemes skrējēj, vai tu neredzi Mello mākuli,

Kas tur glūn pie klusās debess malas? Tumsas vara lien no Pūķu alas;

Tumsas vara, debess laukā laista,

Ķetnas slaista:

Zelta zvaigznēm tīkā klātu kļūt,

Nagos gūt;

Liesmu mēle —

Izslāpusi asinsdēle —

Karstas asinis jau jūt;

Acis dzirkst kā ļaunprātīga kvēle, —

Baiga nāves spēle!...

Bet uz priekšu, uz priekšu vien Pār ciemiem un dārziem, un tīrumiem,

Tumsā skumstošiem,

Putni skrien

Tālāk un tālāk uz saulaino āri ...

Skrien pār vienmuļīgiem klajumiem,

Kur retu ezeru ar kailiem krastmaļiem Redz lejā krēslojoši dzirkstam Kā Joda redzokli bez plakstiņiem;

Un, līdzīg’ zemes milža draudu pirkstam,

Pret debesstroni slien

Stepju akas savas gaisīgās vindas;

Un čumakvezumi Kā lieli, melli zāļu kukaiņi Cits citam pakaļ lien Gari gurdenās rindās ...

Klau, kas tik smagi, slepeni tur skanēt sāk?

Vai tās nav vaidas, kas tur nāk No zemes dziļumiem, it kā uz moku sola Daudz tūkstoš cietēju Žēli vaidētu? ...

Bet Mellā Nakts tik savas raganacis bola

Kā tumši sarkanus

Mašinskriemeļus

Un smejas nejauki, it kā kad izbiedēts Bars vārnu, gaisā paceldamies, jestri brēc...

Un, nokratījuši no spārniem šausmas grūtas, Pa gaisiem putni aizskrēja kā vēja pūtas...

Tālas zemes skrējēj, glābies, mūc:

Gaiss jau dūc!

Melli Pūķi sāk jau sēra tvaikus dvest,

Zilus guņus mest

Un pār druvām, dārziem, mājām

Krācot, skrienot liesmu kājām,

Šausmu spārnu mellos tīklus plest:

Nāvi tev nest...

CETURTAIS DZIEDĀJUMS PIE MELLĀS JŪRAS

Vail Vai!

Mellā Auka Šausmu laukā Krusu kraukā!

Dzi, kā Jodu lodes plīst!

Sērs un uguns šķīst!...

Viesuļzirgos Jodi jāda —

Pekles mellā kavalkada —

Asus iesmus mētā, svaida,

Drauda, baida,

Trakā trauksmē skrienot, traucot, Kartavkraukļiem kāri kraucot,

Vēja vilkiem sīvi kaucot,

Lādas, rājas,

Tumsas garus tramdot kājās,

Baltai gaismai lai tie pretī stājas...

— Gals! Gals!

Putni klaigā Tumsā baigā,

Garās grūtās gaitas paguruši,

Izmisuši...

Te kā zvans caur tumsu nodim Jaunā Gulbja

balss:

— Biedril Biedri!

Baltajai gaismai līst asiņu sviedri!

Biedri!

Auka liec pīšļos upmales niedri,

Bet kalnu ciedri Stāv spēcīgi, droši,

Visām mellajām aukām spītējoši 1..,

Ar Jodu zvaigām Gulbja klaigas jaucas, Un putni tālāk, tālāk mellā tumsā traucas

Klau, kā Aukā Jūra rēc,

Putni brēci Jūra rēc Zieda gaidās,

Nāves baidās Putni brēc;

Augšup, lejup šaudās, svaidas Tā kā vēja nestas skaidas,

Tā kā pārslas, viesuļgrieztas Virpulī un šaltī sviestas Atžubu,

Viengubu ...

Dzi, kur gaužas Vaidas paužas!

Kur tās ceļas? Kas tur kliedz?

Putniņš, Pūces nagos krizdams,

Nāves bailēs izsamizdams,

Zēli spiedz ...

Velti, velti!

Kas lai žēlo?

Šausmas kvēlo ...

Viņa baigām Nāves klaigām

Nakts tik savu kurlo ausi pretim sniedz..

Vai vērts bij šķirties no vecās dzīves?

Vai vērts bij traukties pēc Saules un brīves? Vai vesels strauts, pilns saules dzidrās dziras, Sver

Kaut vienu pilieniņu rūgtās miras,

Kas jāizdzer? ...

Ak, lai cik augstu baltie sapņi neceltos,

Nāves garā roka tomēr aizsniedz tosl...

Prieks! Prieks!

Lūk, netāli Dzeltenbāli

Mellā tumsā Sauli vied:

— Turpu, turpu skriet,

Biedri, izturiet!

Tur, kur tumsā baltā Saule zied!...

Un ar vari

Putnu aizkusušie klaidu bari Turpu trauc —

Ai, kur baigi vēja vilki kauc! —

Kur virs bangām atspīd bākas blāvie stari...

Briesmas! Briesmas!

Saule viļ!

Gaismas liesmas Nāvi šķiļ!

Baltā Saule, uzsēdusies klinšu ragā,

Visu dragā,

Kas vien viņas klātnē klīst...

Ai! Vai! Asins līst!

Pušu šķīst Galvas, kuras

Klāt tai duras

Aklā maldu skrējienā! ...

Ļaunpriekā

Mellā Nakts smej smieklus, ļauna, grīna, Bezzobaino muti čāpstinot pēc asinsvīna;

Mellā Nakts grib asinsvīna zīst,

Tā ka vēders plīst! ...

Puķu zvīņām izrotātā elles aulā

Šonakt laulā

Viņas meitu pastaro:

Velis no Mellā purva precē to: —

Un visi pekles prauli dzer šo nakti,

Dzer un uzauro —

Orro, orro, o!

Jo hoi ho! —

Dzīdami ar Vella meitām traku jakti;

Tūkstoš sumpurņu tur laukā goda vakti;

Augšā vēja vilki kāzu dziesmas kauc,

Melli kraukļi augstas laimes krauc:

Bet apakšā kā elles vērsis mauro Mellā jūra: Amaramūra!

Tā ka apkārt rūc un dūc viss, juklā tumsā rakts, Šausmas un nakts ...

PIEKTAIS DZIEDĀJUMS JAUNĀ GULBJA NĀVES DZIESMA

Kas bija, kas bija Gulbja nāves dziesmā, jel saki nu?

— Ak, es nezinu!...

Priedīt, zaļpirkstīt, stāsti tu! ...

Debesu dzidrums un ziedoņa saldā prieca,

Nakts tumšās vaidas un baltie rītausas sapņi,

Un tā lielā ilga, kurai tagadnē nav dusas,

Un jaunā laika soļu smagie dimdieni,

No kuriem trūkstas visi vecie spoki...

— Un kas vēl bij, kas vēl bij Gulbja nāves dziesmā,

saki nu?

— Ak, es nespēju!...

Zvaigznīt, zibacīt, stāsti tu!

— Cīņas ārprāts un gaismas gaviles,

Saules smiekli un bezdibeņšausmas,

Un dzīvi dzemdinošā lielā spēka tvīksme,

Kas verd iz zemes karstā klēpja dziļumiem,

Kad jaunais pavasar’s tai balto sagšu lēni velk No kalnu kamiešiem;

Kad gaisi siltas saules dvašas pilli trīc Un gavilēdama iz mūžu dzīles izlec jauna dzīve. Zaļ-sārti raudzīdamās apkārt platām brīnu acīm, — Viss, viss tas virpuļodams jaucās Gulbja dziesmā — Viņš sadega pats savā liesmā ...

— Un kas vēl bij, kas vēl bij Gulbja nāves dziesmā,

saki nu?

— Ak, es nespēju!...

Akmenīt, rudgalvīt, runā tu! ...

— Izmisumā kliedzoši zvani un karsti šņukstošas ģīgas: , Jūra asaru un auka elsu,

Un aukstā mūža-kapa drebuļi,

Un nozūmēto ilgu baltās lietoņvaidas,

Vaidas pēc dzīves, nedzīvotas, zemē kautas,

Ar kuru visas brīnišķīgās saites spēji risa,

Kad baltā pasaule no acīm dzisa, —

Viss, viss tas Gulbja dziesmā tūkstoš veidos tvērās, — Nāves mellie vārti vaidot vērās ...

SESTAIS DZIEDĀJUMS PUTNU RAUDAS

Ai mūsu vedēj! Mūsu vadītāj!

Ai mūsu padoma devēj! Mūsu ceļa rādītāj!

Kā vēja būra, kā stūra uz bangainās jūras mums visiem

tu biji:

Cauri klizmām un kļūmām garo ceļu kā zelta jostu

salocīji...

Vai! Vai!

Mūsu vedēj! Mūsu vadītāj!...

Tā, gaisā riņķodami, putni dziedāja,

Par aizgājušo biedru dziļi sēroja, —

Bet apakšā kā elles vērsis mauro Mellā Jūra: Amaramūra! ...

— Tu, kas savām varenajām dziesmām kā ērgļa spārniem

uz saulaino tāli mūs nesi, Mellajā aukā nu bezlaika nāvi atradis esi.

Tavi tālredzīgie acu lodziņi aizvērušies,

Tavi dižspēka spārni nolaidušies,

Tavās sastingušajās dzīslās nešaudās vairs nemiera

sarkanās liesmas:

Izkvēlojusi sirds ... aizsaluši jūtu lasmeņi... nosmakušas

dziesmas...

Lielais miers nu baltā nāves dusā tevi iežūžo ...

Bet mūsu siržu strauti žēlās asiņo ...

Mēness pie debesīm nomirst un izput, un dzimst atkal no

jauna arvienu,

Bet tu, tu nekad vairs otrureiz nedzimsi un nenāksi pie

mums mūžu dienu, —■

Vai! Vai!

Mūsu vedēj! Mūsu vadītāj! ...

Tā, gaisā riņķodami, putni dziedāja,

Uz sēro kapu biedru vadīja, —

Bet apakšā kā elles vērsis mauro Mellā Jūra: Amaramūra! ...

— Tu nekad vairs nepacetsies gaismas sapņu dzidrumā, Tu mūžam nelidosi līdz mums tālē saulainā ...

Mellie nāves kalni priekšā aizgūlās, —

Bet mūsu siržu mežs trīc tūkstoš vaidu atšalkās...

Tu mūsu vedēj! Mūsu vadītāj! —

Lai... lai...

Mēs esam izšautas bultas, kas tālumā traukties

nenostāj!...

Tā, gaisā riņķodami, putni dziedāja,

Un viņu balss tik žēli skanēja, —

Bet apakšā kā elles vērsis mauro Mellā Jūra: Amaramūra!...

Un zivtiņas galviņas izbāza Un nabaga putniem līdz sēroja:

Arī vecajam ronim norita Sirmajās ūsās viena liela asara;

Bet Saulīte, māmiņa, sēru šķidrautā Trīs dieniņas raudāja vienā raudāšanā;

Sirds palika mīksta pat cietajiem akmeņiem, —

Tik līdzcietības nebij pie cilvēkiem,

Jā, cilvēkiem!...

Ak, tie paši nežēlīgi virsū krita,

Šāva, sita,

Ko vēl nebij aprijusi Mellā Jūra,

Bet, kas dzīvs tiem rokās tika,

Sprostā lika ...

Ai, tur nabagiem nu dzīve smaga, sūra! Un tie smok tā vēl šo baltu dien,

Ja nav nomiruši vien ...

EPILOGS

Bet, kas sveiks no visam likstām tika vaļa, Traucas droši tālāk, saucot balsi skaļā:

— Uz saulaino tāli! Uz saulaino tāli!

Kam krūtīs vēl zvaigznes, kam ideāli!

Kaut nakts mella krākā, kaut vēji kauc sīvi, — Mēs esam vēl dzīvi! Mēs esam vēl brīvi!...

Uz saulaino tāli! Uz saulaino tāli!

Caur vējiem un vētrām, pār ledus gāli!

Te nokratām nakti un šausmas saltas, —

Tur pretī dej ziedon’s, viz dienas baltas...

Uz saulaino tāli! Uz saulaino tāli!

Caur mellajām šausmām jau diena plaukst bāli!.

1912.

EŽA KAŽOCIŅŠ

I

Bērni, uzklausāties nu:

Stāstīšu jums pasaku!

Kad vēl kriņģeļlietiņš lija,

Vīrs ar sievu savu bija:

Abi divi veci jau,

Bērnu tik kā nav, tā nav.

Mežā, kur neviens vēl kāju Nebij spēris, vīrs reiz māju Redz. Pie mājas māmiņa Zīda dzijas šķetina.

Zelta ratiņš rūkdams skrien.

Vīrs tai padod labudien.

— Zinu, zinu, saka šī:

Jem šo lūku vāceli!

Glabā to! Tik nepaskaties Tanī, kamēr laiks tas aties!

Un pirms vārdiņu bilst šis — Pazūd māja, sieva, viss.

Domīgs lēnām vīrs iet mājās;

Viss kā murgs tam priekšā stājas Teiktos vārdus atminas,

Noliek vāceli aiz krāsns.

Trešā dienā — vakars jau — Vai tur nebrēca kāds? Klaul Vecie metas aizkrāsnē — Tiešām! bērns brēc vācelē.

Dīvaina bij Laimas balva:

Eža krūtis, eža galva.

Sieva gauž: — Ai, dieva sods — Laumas tas, ne Laimas dots!

Ko nu, siev’: ja nav nekāda, Labi vēl, ka tiek pie tāda.

Doto dēlu vecīši Nosauca par Ežuli.

Ežuls spēkos nebij stiprs,

Tomēr garā možs un ņiprs, Dūšīgs tēvam līdzi braukt,

Taures maukt un putnus saukt; Tikai negrib augt ne drusku, — Kur tu liksi tādu susku?

Gadi nāk, un gadi skrien.

Māte guģojas arvien:

— Būtu, dēls, tu dižāks bijis,

Butu cūkas paganījis:

Stāvu lec un kvīkst, un kviec,

Kad nav ēdiens silē liets.

Tevi cūkas samīs barā.

Bet dēls atteic lepnā garā:

— Dodiet cūkas, šurp tūlīt,

Rādīšu, kā noganīt!

II

Lai ir jauki, kur ir jauki,

Mežā jauki vasarā:

2ube velk, dūja dūc,

Sēri zvana dzeguzīte.

Meža malas kadiķīši Sēd kā rūķi pulciņā,

Meža mātes gaidīdami,

Kad nāks bārdas izsukāt.

Augstu gaisā debestiņi Mirdz kā balti paladziņi,

Saules meitu skaloti,

Dieva dārzos baloti.

Koku lapās vējiņš žvīgo, Ozolzīles šūpo, līgo.

Sūnas mīksti čaukst kā zīds, Sūnās džīgā sienāzīts.

Ežulītis cūkas gana,

Siltā sūnā izlaidies,

Raugās putnu lidošanā:

Cik tā jauki aizlaisties!

Bultu viņš tad laiž no loka — Ozolzīles zemē krīt;

Izbiedēta uzskrien kokā Smukšķinājot vāverīt’.

Cūkas zīles ēd un rokas.

Te, kas tur: raug’, krūmi lokas Lien no krūmiem kumeļš balts, Kumeļā sēd jājējs stalts.

— Jāju dienu, jāju nakti,

Mežam malas meklēdams:

Tik daudz cūku, tik daudz cūku, Gans nekur nav ieraugāms.

— Ar te kāds, kas cūkas gana? Panāc, man ir runāšana!

— Ir gan, ir.

— Kur?

— Cērpā te.

— Nāci šurpu!

— Kālab ne.

Ežuls izlien stopu rokā.

Ķēniņš viņā blenž kā jokā.

— Ar tu tas, kas cūkas gana?

— Ar tu, kam tā runāšana?

— Kā tik mazs var cūkas valdīt?

— Kā tik dižu mežs var maldīt?

— Mute ir — būt augumiņš!

— Augums ir, — kur padomiņš?

— Ar no meža izvest vari?

— Kālab nē. Var izvest arī:

Jauno meitu manim dosi,

Vairs pa brīkšļiem neklaiņosi.

— To tik nē! to tik nē!

— Nē? Pats ceļu pameklē!

Ežuls ielien zileņcērpā,

Ķēniņš aizjāj zelta tērpā.

Krustām jāj, šķērsām jāj,

Bet, kad vakars mežu klāj,

Atjāj atkal atpakaļ,

Saukdams zēnu balsi skaļu:

— Ei tu knauķi! panāc šu’l Klausies, ko tev sacīšu:

Laukā mani izvedīsi,

Vara bultu nopelnīsi.

— Bultu pašam man ir gan*. Dosi jauno meitu man?

— Tev lai savu meitu dodu? Labāk pats tad ceļu rodul

— Labi! atteic Ežulis:

Vēl jau zirgs nav piekusis.

Ežuls ielien zileņcērpā,

Ķēniņš aizjāj zelta tērpā.

Krustām jāj, šķērsām jāj,

Bet, kad vakars mežu klāj,

Atpakaļ pie ganu zēna Atjāj gaitā rāmā, lēnā.

— Ganiņ, dēliņ, redz, kas man! Raug, šo maku! Dzi, kā skan! Visu došu tev, kas tajā, — Izved mani tikai klajā!

— Labi, labi! Kālab nē?

Velti apkārt jādelē.

Es te zinu katru taku.

Dodi meitu man, ne maku!

— Ko lai daru, iesāku? Laukā izkļūt nejaudu: Nešķīsts pats ar savu skolu Sien man’.

— Soli meitu?

— Solu.

— Labi, labi. Jāj nu šu’

Pa šo stirnu taciņu!

Mudīgi mums jāsteidz līstu, Ka man cūkas neizklīstul

III

Plaukst dieniņas, vīst dieniņas Tā kā rozes ezerā.

Paiet gadiņš, paiet otris, Trešais gads jau pusceļā.

Nozūd daiļa vasariņa;

Mežā laižas rudens kluss. Ežulīša cūku saime Bagātīgi pieaugus’.

Lielas cūkas, mazas cūkas — Kas var visas izskaitīt! Urrinādams, ušinādams Ežuls jem tās mājup dzīt.

Tēvam, mātei lieli prieki:

Cūku aizgalds bija tukšs, —

Nu kā pašam cūku Tenim Visās malu malās rukš.

Otru ritu Ežulītis Lepni lepni uzcērtas:

Aptin tāšu kājautiņus,

Uzauj peļu pastalas;

Uzvelk spožas zelta drānas, Virsū eža kažociņ’;

Uzliek ašķu cepurīti,

Apjož skala zobentiņ’;

Iejūdz divi melnus gaiļus Baltu tāšu ratiņos, Okšķinādams, smūkšķinādams Laiž uz pili precniekos.

Ķēniņš godam pavēlēja Savu znotu sagaidīt!

— Lingotāji, akmeņmeši,

Uz pils vaļņa tūdalīt!

Līdzko rati tuvāk nāca,

Oļi sāka kritin krist.

Velti, velti, lingotāji —

Ežuli jums nenosist!

Nāk akmenis, šņāc akmenis — Gaiļi augšup: ķir! ķir! ķir!

Un pa apakšu tas secen Ratiem aizlingojis ir.

Pagalmāji, pilspriekšāi Gaiļi aptur ratiņus.

Ķikrigāi! ķikrigāi!

Tek! tek! sajemt precniekus!

— Sveika, daiļā princesīte!

Vai tu mani gaidījusi?

Pūru pilnu locījusi?

Istabiņu pušķojusi?

Iznāk visi galma ļaudis Tādu ērmu skatīties.

Vecās māsas, vīzdegunes,

Jemas ļauni zoboties:

— Dižis, dižis tev vīriņis,

Kur tik dižu dabūjus’:

Vai no paša čūsku pūra Tādu zvēru izrāvus’?

— Kas par galvu! kas par seju! Kas par cēlu augumiņ’.

Otra tāda nedabūsi Par deviņi novadiņ’.

— Vīru! vīru! dod tai vīru!

Kaut ezīša augumiņ’.

Lai varētu dižāties Pret citām māsiņām!

— Ai māsiņa, ai māsiņa,

Kā ar tādu sadzīvos’:

Tu gribēsi mutes dot,

Viņš tev lūpas sabadīs.

— Ar, māsiņa, acis tavas Bija miglu aizmiglotas? Būt’ man tādis, es iesviestu Pie cūkām aizgaldā.

Princesīte, pastarīte,

Panes māsu niekāšan*.

Kad tās mēles atcirtušas, Rāmi viņas runa skan:

— Ko, māsiņas, es varēju Par Laimiņas likumiņ’:

Kādu Laima nolikusi,

Tam ar tādu jādzlvo.

— Paldies, daiļā princesīte, Par tik mīļu valodiņ’!

Kā caur dzelmi dzintariņu Redzu tavu tikumiņ’.

Princesīte, pastarīte,

Pajem vīru priekšautā, Pajem vīru priekšautāi, Ienes savā istabā.

Ienes savā istabāi,

Sēdin’ goda krēsliņā.

Pati, klātu piesēdusi,

Mīļus vārdus runājas.

Otru rītu princesīte Pajem vīru priekšautā, Pajem vīru priekšautāi, Aiznes Māras baznīcā.

Tā sacīja mīļā Māra:

— Jem, meitiņa, nebīsties! Būs rociņa mī]a, maiga — Eža kažoks nedursies.

Uzmauc zelta gredzentiņu Ežuls sievai pirkstiņā;

Otru pašam uzmauc viņa Kreisās kājas ķepiņā.

Gulēt iedams, kažociņu Ežuls noliek kājgalī.

Līdz tas iemieg, sieva viņu Iemet aši ugunī.

Zilu liesmu, sprakšēdamis Sadeg eža kažociņš;

Sīvas sāpes, skaudras mokas Cietin cieta Ežuliņš.

— Ai sieviņa, mīļsieviņa, Kam tev bija tā darīt?

Pats no eža kažociņa Va|ā tiktu pamazīt.

Cietin cieta, diltin dila, — Bet, kad jauns lec mēnestiņš, Spirgts par staltu ķēniņdēlu Lec no gultas Ežuliņš.

Tavu prieku, tavu prieku Kas nu bija ķēniņam!

Znotu cel par valdinieku, Atdod visu valsti tam.

Jaunais ķēniņš iejūgt lika Divi mellus rumakus Un uz pili pārved stalti Savus sirmos vecākus.

Nu tik bija kāzu svētki — Dziras, dziesmas, dancošan’: Dūkas dūca, kokles smēja, Stabulītes gavilēj’.

*

*

Ari es tur ielūgts biju; Papīrsvārkus pataisīju;

Stikla kurpes uzvilkos; Sniegcepuri uzlikos.

Priekšā lieli klintsakmeņi, Saplīst mani zābaciņi;

Lietutiņš tad iesāk līt,

Izjūk svārki tūdalīt;

Pēc tam saule dikti dega, Kusin izkūst galvas sega;

Beidzot putens trako, griež Un pa gaisu šurp man’ sviež.

Kā gan nenosalu salā? —

Un nu pasaka ir galāl

SABIEDRISKĀS TEMATIKAS LIRIKA

.

ATMODA

Nu atnākusi lielā atmoda ...

No tūkstoš vara tauru pērkoņa Visapkārt trīc.

Iz katras būdas, katras dēļu spraugas.

Līķ-zaļas acis zelta gaismā raugas.

Un mēmais zemes pastarīts,

Ko dzīve vakar kājām mina,

Nu droši galvu pacelt zina:

Sveiks! dzīves rīts!

Nu atnākusi lielā atmoda ... Kas jauna dzīves rīta negaida, Lai snauž, lai sūt!

Kam katra vēsma rada bailes, Tas Prometeja dzīves dailes Vairs nesajūt;

Tam sirdī vārga verga tikums Un prātā aklais burta likums: Tam būs tā būt!...

Mēs, biedri, ausim kājas jauns vai vecs; Iet klajumā, kur jauna Saule lec Iekš asinīm.

Vai uzvarēt vai galvu nolikt te — Lai mūžam dārga mums šī parole: Tā pirkta asinīm.

Par godu mūsu brīvam karogam Trīs ziedus lai ar dziļām nožēlām Mēs noliekam.

To pirmo ziedu melni-skumīgu Brīv-kritušiem par mūža piemiņu, — Lai viegla smilts!

Un otro ziedu — mēness bālumā Tiem, kuri smok vēl tumšā cietumā, Gods tev, tu drošā cilts!

Un trešo — krāsā asinssarkanā — Kam jākrīt būs vēl svētā cīniņā — Urrā!...

1905.

BRĪVOTI PUTNI

Pacēlās augšup brīvoti putni;

Gaisu stalti un droši tie šķēla:

Līdz Saules pilij,

Līdz bezgalei zilai

Tos brīvais lidojums cēla.

Pacēlās augšup brīvoti putni.

Melli Pūķi niknu ienaidu cēla:

Pirms Saules rieta

Ar bultu cietu

Brīvās krūtis pušu tiem šķēla.

PĒDĒJAIS GĀJUMS

Jau pusnakts pāri; gaiļi dzied;

Dzelzs vārti vaidot vaļā iet..,

Ardievu, biedri! ardievu nu:

Es eju pēdējo gājumu ...

Jums jaunas vaidas nesis rīts —

Man jāizcieš īss moku brīd’s ... īss brītiņš!... Sirds, kam drebi tā?

Ak, mirt!... mirt spēkpilnā jaunībāl

Kur drūmi ielās soļi klaudzi Kāds nāves stingums krūtis žņaudzi Visapkārt tumša tumša nakts ...

Bēgt! bēgti... kurp bēgsi? ... Stipra vakts!..

Kaut viena dzīva dvēsele Jel pavadīt mani nākuse!

Kaut paspīdējis logā guns!

Kaut ierējies kur būtu suns!

Neviens! neviensl viss tukšs un kluss:

Vēl dziļā miegā ļaudis dus.

Vai viens, vai simts — tas tiem ir nieks... Ai, nabaga nabaga cietumnieks!

Vai krita kas? vai sauca kāds?

Vai nāves murgi mani māc? ..«

Dārd bungas ... atskan komanda ... Vai klāt jau mana Golgātā? ...

Tu smilšu laukums varenais,

Kur brīvām runām reiz viļņoja gaiss, Kur māja draudzīgi karogi,

Kur plūda kā upe cilvēki, —

Kā paziņu vecu tev* sveicinu:

Lielo dienu vareno atbalšu Tu glabā ikkatrā zvirgzdiņā,

Ikvienā smilšu graudiņā.

Par tevi pasaulē nezinu Es kapa vietu svētāku,

Kas dzīvākām runām svētīta Un dārgākām zālēm svaidīta...

Pirms gadu simtenis aiztecēs,

Šais svētajās ideju kapenēs Stalts brīvības templis uzcelts kļūs, Kur kritušo piemiņu godāsiet jūs.

Tā ir mana stiprā ticība,

Kas miršanas stundu man saldina... Ardievu, biedri! ardievu nu:

Es eju pēdējo gājumu...

1907.

SARKANA MAGONE

... Un sarkana magone izplauka,

Kur varmākas viņu nokāva ...

Kā asiņu traips viņa lipinās Iekš kviešu druvas, pie ceļmalas,

Karsti kaisdama ienaida ugunīs:

Neviens vēl nav mani atriebis!...

Iet magonei garām meitene —

Tā nodreb pati kā magone;

Vēl iedama atpakaļ atskatas,

Tad nodur galvu un nopūšas!

Jauns puisis pļaudams līdz magonei tiek, Uz brītiņu izkapti zemē liek:

Kā vāroši mutuļi sirdī tam verd, —

Tad divkāršu sparu viņš kviešus cērt. Mirdz laukā statiņš pie statiņa;

Ar ķeģīti rokā nāk māmiņa ...

Pūš ziemels, rauj magones ziediņus, — «Ak dieviņ! kas teiks nu, kur dēliņš mans

dus?»...

1906.

BALADA PAR MELLO PURVU

Vai Mello purvu tu pazīsti,

Tukšu, nabagu dabas balvām,

Kur nepieietamā akacī

Mīt Jods ar divpadsmit galvām?

Viņš uzsūta postu un trūkumu,

Kur trūkums un posts vēl nav bijis,

Cik tautas dēlu raženu

Nav Mellais purvs jau rijisl

Tie brāļus meklēt izgāja,

Pret pārspēku spēki ļima;

Tos Joda kalpi nomāca,

Un Mellajā purvā tie grima ...

Bet reizi varenā dimdā

Nāks pērkons, un zibiņos,

Tad vaļā kļūs visi, kas trimdā

Smok purva dibiņos.

Un dzelzu pinekļi stirkšķēs,

Un durvju stieņi bruks;

Jods acīm vairs nepamirkšķēs,

Kad Joda kalpi muks.

Kur Pērkoņdēli kāju liks,

Tur purva dumbrājs siks;

Un, Saules meitas kur pāri ies,

Tur ziedoša druva viļņosies ...

1905,

NERAUDI, SAULE!

Molli vēji no ziemeļiem gvelzdami nāk, Dzīvību nāvēt jaunzēlušo sāk.

Neraudi, Saulei

Brīvi plūstošiem strautiem tie mutes bāž ciet. Putni žēlabām krūtīs atkal svešumā iet. Neraudi, Saulei

Vai mežā vai laukā, vai ciematā Nāves deju dej vēji baigā ļaunpriekā. Neraudi, Saulei

Vai dzirdi, kā kraukļi pār kartavām krauc? Kā vilki svaigasiņu lacekļa kauc?

Neraudi, Saulei

Pūču brēciens baid pusnaktīs ļaunvēstošs — Visapkārt pēc līķiem un asinīm ož... Neraudi, Saulei

KAS TO VAIRS PIEMIN!

Kas to vairs piemin!

Kas piemin vairs jūras Vareno plosu,

Kad tā rāmi un klusi Šūpojas atkal Savā vecvecā gultnē Kā piekususi? —

Vai viņu piemin Neprašas bērni,

Kas, pa smiltīm rakņādamies, Meklē gliemežšķiliņas —

Jūras meitu rotiņas? ...

Vai viņu piemin Sī puskurlā zvejniece,

Kas stīviem jūrasvēža nagiem

Sarauš vienkopus

Bangu izmestos jūraugus,

Ko darīt treknus savus tīrumus? ..

Vai viņu piemin Sie mēmie zvejnieki,

Kas, jūrai saulē vizot,

Aiziras izmest

Selgā savus viltīgos tīklus,

Priecādamies uz brangu ķērienu, Siltu kumosu un jautru dzērienu? ..

Kas piemin vairs jūras Vareno plosu,

Kad tā rāmi un klusi Šūpojas atkal Savā vecajā gultnē Kā piekususi? —

Kas to vairs piemin! ...

1909.

NEMEZIDA

Jā, skaistākas nevienas Par viņu nebija:

Simt karaļdēlu ik dienas Pēc viņas precēja.

«Man nevajag* jūsu rotu, «Nedz karaļvalstību, —

«Ak, savu sirdi es dotu «Par ļaužu trūkumu!

«Es sevi tam pielaulātu,

«Ko zemē bez dziesmas rok; «Es vēlētos būt tam klātu, «Kas Pūķa alā smok.

«Ar Pūķi es kauties iešu, — «Ardievu! tēvs un māt!

«Ko savā sirdī ciešu,

«Jūs saprast nespējāt...»

Un droši uz Pūķa alu Steidz daiļā meitene, —

Bet stāsta bēdīgo galu

Lai stāsta jums zvaigznīte ...

RŪĶU UGUNS

Liesmas smiltīm apbēruši, Grāvjus priekšā aizrakuši, Domājat, jūs uguns rūķu Varu silā slāpējuši? ...

Gan ar seno brammanlbu Priedes atkal paceļ galvas Pāri visām zemes bažām, Lepodamās zilā gaisā;

Zilā gaisā lepodamās,

Saules gozl gozēdamās Un ar biezo skuju tumsu Aizsegdamas balto sauli,

Balto, silto ziedoņsauli Priežu audzēm sīkām, vājām, Vārgstošām pie lielo kājām, Slāpstot saules siltā skūpsta.

Lepnās priedes, brammanīgāsl Lai cik stalti jūs ar’ stāvat — Jūsu stāviem čūsku zvīņas, Jūsu galvās mellas domas, Mellas domas, asinsdarbi — Ūpji, apogi un pūces.

Nesapņo tur zelta zīle,

Nelīgo tur krūmu ķauķi, Nenāk lakstīt lakstīgala, Līgsmodama ļaužu sirdis.

Brammanīgās, lepnās priedesl Rūķu uguns vēl nav dzisis:

Zemu zemu jums zem kājām Slēpu gruzd un gruzd arvienu. Lai cik augstu stāv jums galvas, Augstāki par jūsu galvām Sniegs reiz ugunsrūķu rokas,

Kuri jums zem kājām lokas, Slēpdamies pa sauso kūlu:

Rūķu uguns vēl nav dzisis ...

1905.

BĀRA BĒRNU DZIESMA

Mūsu pieres ir tumšas un drūmas:

Tās melli rūpesti tin;

Viņām jādomā domas kļūmas:

Sfinksas mikla tām jāuzmin...

Mūsu rokas ir stīvas un līkas;

Viņu glāsts ir rupjš un ciets:

Tās mūžam lokas un nekad nestāv dīkas —

Kā ūdens zāle, ko straume liec...

Bez saules, palikuši paēnī,

Mēs paši savu laimi kaļam tikuši;

Tā dimdēdama leks,

Kad visa pasaul* asinsliesmās degs ...

Vai tad! vai tadl jums rokām baltām, gaidošām, Jums pierēm lepni smaidošām:

Jums kviešos ziedošajām lauku lilijām, —

Jūs liesmas aprīs līdz ar pelavām!____

1918.

TITĀNU CILTS

Mēs, mēs zinām savu taku,

Lai cik tumša nakts;

Mēs, mēs ejam gaišiem soļiem,

Nejūk soļu takts.

Mēs — uz mērķi šautas bultas,

Mēs, mēs — upju jaunas gultas,

Jauna laika balss.

Mēs, mēs pīšļos triecam, graujam

To, kas vītis, vecs;

Zaļa zeme, zelta saule

Mūsu soļiem sec.

Mēs, mēs — vējš un zibins liesma,

Pastarzvans un gaiļa dziesma,

Iesākums un gals.

1916.

AKMENS NAMĀ

(Aina no 1906. g. reakcijas laikiem.)

Sapni, tu zūd? ...

Ļaujiet jel skatīt man vēl reizi sauli, Iekam trūd

Smilšu laukos mani mocekļa kaulil Saule mūk.

Kāds baigums pagalmā staigā!

Nakts virsū brūk.

Tur žēli kāds putniņš vēl klaigā.

Ziema, ziema būs ...

Būs šausmas un mokas, un bēdas... Kur, biedri, jūs?

Veļi vaid, saule raud; pūces mēdās. 1919.

ATSTATIE BĀREŅI

Tālā tīreli,

Mēmā, lielā, baigā tuksnesi Basi bērni baru bariem tek kā skudras, žēli saukdami: Kur saule?

Vaigi asarās,

Basās kājas jēlas nobrāztas,

Tekot saukā cits par citu gaužās žēlabās:

Kur saule?

Gaisma skumji vīst.

Salta tumsa svinasmagi līst;

Tumsā žēlabaini Šņuksti, elsās drebēdami, klīst:

Kur saule?

Nav, kas sadzird tos.

Tikai drēgnos čūsku muklājos Atšņāc kūtri atbalss salta, kā kāds tumsā mēdītos: Kur saule?

1916.

AGRA RĪTA

Kam tās tādas asarotas pēdas?

Vai te pāri staigājušas Bēdas?

Vai te Bārenīte laipojusi,

Asariņu krūze izlijusi?

Vējiņš atlido no debess zilēs,

Paķer spārnos pāris asru piles,

Paķer, aizskrien — raud tik žēli žēli Tā kā Bārenīte naktī vēli.

Labi ļaudis laukos, lankās līgo;

Vējiņš, pāri lidodamis, žvīgo:

Baltā līgsmē žēlas raudas jaucas;

Visi dzird — neviens tik neatsaucas ...

BARA BĒRNI

Visi gaisi ir pavasara zilās dvašas pilli pietvīkuši;

Balti vēji zelta kokles bērzu birztalās izkāruši;

Gāju putnu sanošie bari zemju zemes pārstaigājuši; Pirmie cīruļi jaunu ziedoni ar gavilēm iezvanījuši...

Un bāra bērni, skumjās rindās gar Mellās upes krastiem sasēduši,

Bēdu sirdis kā piemirkušus palagus piesaulē izklājuši, Asaru acis miglotā tālumā skumji pavērsuši,

Gaida izmisuši:

Kad sāksies lielā ledus iešana ..,

Bāra bērnu kājas ir stīvas un jēlas no mūžīgās Saules meklēšanas;

Viņu acis ir platas, platas no mūžīgās gaidīšanas;

Viņu ausis kurlas un neticīgas no mūžīgās ticēt-gribēšanas;

Viņu vaigi valgi-sarkani no mūžīgās raudāšanas,

Un, ak, viņu sirds ir kā līdz pēdējam savilktas vaidulīgas Vēja kokles stīgas,

Kas katru mirkli draud pušu trūkt...

Tā sēž tie pie Mellās upes dziļi-klusošās ciešanās Un ilgodamies ilgojas lielās ledus iešanas...

Tad — tic tie — visas Zemes važas taps nokratītas; Tad visas lielās ilgas kļūs piepildītas;

Tad mitēsies bēdas un rims mūžīgā asaru liešana, Kad sāksies lielā Mellās upes ledus iešana ...

1915.

DZIESMA PAR SAULESKALNA MEKLĒTĀJIEM

No Vaimanu lejas tie izgāja,

Tie bēdza no bada un nakts:

Tie Sauleskalna meklēja, —

Bet Ļauna-diena t>ij visur uz vakts. Gadu tūkstošiem bij tie jau gājuši,

Un tūkstošiem kaps bij jau rakts;

Tiem jāiet vēl bij gadu tūkstoši, —

Bet Ļauna-diena bij vienmēr uz vakts.

Tie brida, tie brida caur purvu to,

Kas asaru miglā tīts;

Zaļi zalkši zelta ratos tur aizripuļo, Dūņās stigdams, raud sērdienlts.

Krupji rāpo pa pili veln-apsēsto;

Mellas dzirnus, kalnā griezdamās, trīc: Trejdeviņi Jodi maļ maļamo,

Maļ bēdas un asaras līdz.

Un tie nāca, tie nāca pie jūras tās,

Ko Asins jūru sauc;

Balti ģindeņu kalni tur paceļas,

Mellas veļu laivas brauc;

Vellu vaisla glūn baigās klintsalās,

Un Sumpurņi asiņu kauc.

Tur asiņu plūdos daudzi palikās Un paliks vēl daudz, ak, tik daudz!

Pēc tam tie nāca tai klajumā,

Kur valda karalis Bads;

Desmittūkstošu bērnu vienā azaidā Viņš aprija tūdaļ viens pats.

Viņš sēd kaulu tronī mākoņ-augstumā,

Mellu kraukļu aplidināts.

Tam mute ir krāsnspeltes lielumā,

Bet pierē viena vienīga acs.

Tad nāca tie mežā, kur tā ragana mīt,

Kas uz miroņkaulkruķiem lec;

Kaula dzirkles tai rokās džirkst, šņirkstot ik brīd, Asins traipi asos vaiggalus sedz.

Kam uzmet tā acis — top slims tūlīt,

Viņas ļaunskata nozintēts;

Kam uzpūš tā dvašu — kā lapa krīt Beigts zemē — vai jauns, vai vecs.

Tālup vērdamies skatiem, plati ieplestiem,

Tā iet tie, vai diena vai nakts,

Caur purviem un mežiem, un tuksnešiem;

Soļi dun tiem kā āmurs uz lakts.

Tie gājuši jau gadu tūkstošiem,

Un tūkstošiem kaps jau ir rakts;

Kā jūrniekiem bāka mirdz Sauleskalns tiem, — Bet Ļauna-diena stāv bargi uz vakts.

1919. g. janvāris

MELLA ČŪSKA

Slava! slava! slava!

Mellā Čūska, ļaunā Odze,

Zilu guņu vaiņagu,

Skaudru nāves dzeloņu,

Baltās Saules skaudēja,

Zaļās Zemes žņaudzēja,

Visa posta perētāja,

Visas dzīvības maitātāja, —

Tā gul nu, tā gul nu

Sacirsta, sarauta

Trejdeviņos gabalos,

Deviņkrustu cirtumos

Pie mūsu kājām —

Pie jūsu kājām ...

Slavai slavai slavai

Gan šņākā vēl, lokās,

Pīšļos nosviesta,

Dragāta, samīta,

Izdzisdama raustās

Nāves tirpuļos,

Ģifts dzeloņu šauda,

Dusmu nespēkā zilas zēveles

Vēl spļauda, spļauda

Negantā ...

Velti! Velti!

Tu purva ložņa,

Tu asins zīža!

Pīšļos tu samīta,

Par pīšļiem tev palikt!

Izģint un iznīkt!

Izputēt, izgaist!

Kā vecam mēnesim,

Kā mellam pūpēdim!

Sadrupt pelnos

Kā purva čakārnim!

Necelties augšām

Vairs mūžīgi mūžam,

Kamēr Saule spīd,

Kamēr Zeme stāv,

Kamēr virs Zemes vēl mājo

Cilvēku cilts!...

Slava!

Čūskas vārētājiem slava!

1917.

BĒDU RUDENS

«Miglas māmulīti Miglas māmulīti «Jau tik laikus sēru kamolus sāc tīt?

«Jau tik laikus asarotus dvieļus aud?» —

«Visi raud, visi raud «Šorudeni, baltā Saules meitenīti «Visi meži pielijuši mellu bēdu,

«Visi ceļi pilli sūru asariņu.

«Ļauna-diena asiņotiem lāstu lakatiem «Post* un nāvi vēdina pār ļaužu klusiem ciematiem.

«Visi raud, visi gauž,

«Visiem bēdu asariņas manim jānoglauž.»

REVOLUCIONĀRAM J. JANSONAM

Tava dvēsele bij bangu jūrai rada;

Tevi skāva jūras bangu nakts.

Kara vētrā aizdimd gads pēc gada, — Kas mums teiks, kur kaps tavs rakts?

Vai caur bezgalību bangas zaļganbaltas Tevi šūpot mūžam nenostāj?

Jeb vai dzelmē miesas gurdensaltas Zaļām rokām aļģes klusi klāj?

Vai, kur Helgolandes sienas cietas — Bargi kāpj iz jūras dziļumiem,

Meklējies tu trūdiem dusas vietas, Apgausts gāju putnu kliedzieniem?

Vai pie norveģkrastiem viļņu chorda Trakodama tevi aiznesa, —

Stavangeras zvejnieks, klusā fjordā Tīklus mezdams, tevi izvilka? ...

Bet, lai kur tev pīšļi būtu rakti:

Vai tos skautu smilts vai vilnis valgs, — Tava dvēsele caur dziļo nāves nakti Mūžam tā kā jūra lepni šalks.

Vārds tavs mākslā, vārds tavs dzīvē dzīvos, Un, to minot, sirds mums lepnāk leks,

Kamēr karogs sarkanais vien plīvos Un kā vada zvaigzne priekšā degs.

1919. g. janvāris

PIRMIE BĒGOŅI

Tur viņi sēd līdz nāvei noguruši —

Kas mugurā — viss mantas atlikums —

Kā viņā šausmu naktī izbēguši;

Deg acīs bailes, bēdas, izmisums.

Kā tas tak bija? Dega ... Lopi žēli māva ...

Suns gaudoja ... Tie bēga, bēga ... Uz tiem šāva ... Un nu ap viņiem savas zaļās skumjas kreš

Mežs.

Kā putni vētrā domas traucas tiem,

Kur sēklas gaida rasmojošas druvas Un arkli ilgojas pēc arājiem ...

Un mājas — ak, varbūt jau skumjas gruvas!..,

Ar kādu darba laimi bite apdūc tos,

Kad medu garām nes tā zelta kausiņos! ...

Cik ilgi vēl? ... Kas teiks? ... Tik, smagi elsdams, dveš

Mežs.

«Ir putniem lizdas, lapsām zemē alas,

Bet cilvēkam — tam nav, kur galvu likt,»

Čukst bālas lūpas, kad aiz meža malas

Vīst blāzmas asins zieds. Sirds negrib miegā migt:

Tā smeldz un asiņo kā liela, dziļa brūce...

Nakts mella tumst. Vējš šņāc. Kliedz kaut kur pūce... Un baigu grūtsirdību pār tiem pleš

BĒGONES TRAĢĒDIJA TRIJĀS DZIESMAS

I

Ceļa jūtīs viena sēdu,

Mazu glāstu augumiņu;

Sirds man pielīst pilna bēdu, Pilnas acis asariņu.

Ceļi lieli, ceļi balti Iet pa kreisi, iet pa labi. Sirdij top tik salti salti... Kurp mēs, bērniņ, iesim abi?

Ceļš pa labi ved, kur vaidi; Ceļš pa kreisi iet, kur mokas Cik tu mīļi miegā smaidi! Dusi, bērniņ, man uz rokasl

Dusi, nejūt zemes postul — Vilka bērnam, tam ir mājas, Vieglāk attīšu tev jostu.

Dusi, dusi... Vai jau kājās?

Divi zilas vijolītes Manās acīs spulgi veras;

Divi maigas apiņvītes Silti man ap kaklu ķeras.

Atkāpies tu, Ļaunā-dienal Eji prom uz citu pusi:

Vēl man viena, vēl man viena Saulīte nav nogājusi!...

II

Mans bērniņš ir piekusis, Dusēt grib iet:

Galviņa nokārta,

Actiņas ciet.

Lūpiņas bālas,

Vaidziņš tik kaiss, —

Bērniņ, ai bērniņ,

Kur gultu lai tais’?

Ne man palaga —

Gultiņu klāti;

Ne man namiņa —

Kur guldināti.

Ne villaines mīkstas —

Pāri ko segti;

Ne svecītes baltas —

Pie gultiņas degti.

Vai svešām mājām Durvju nava, m

Ka nevar tur iekšā kļūt?

Vai svešiem ļaudīm Sirdsvietā akmens,

Ka tie tik cieti var būt? ...

Ziemelis lapiņas Dzeltenas kaisīja:

f

Gultiņu mīkstiņu Ceļmalā taisīja.

Zemes māmiņa Villaini klāja; Mēnestiņš svecīti Aizdedzināja.

Dusi nu, bērniņ —• Tava dieniņa galā: Kā lapiņa nobiri Ceļa malā ...

III

Vienu klusu, sēru dziesmiņu Par to sīko, mazo liesmiņu,

Ko rūpīgas rokas saudzīgi nesa Caur vējiem, kas nāvi tai virsū dvesa; Caur vējiem un lietu, un saltumu sīvu, Lai izauklētu līdz rītam to dzīvu,

Līdz rītam, kad šausmīgā nakts būs galā Un saulīte uzleks austrumu malā, —

Lai dzimtenes sētā atpakaļ to Kā dārgumu nestu vislielāko.

Tā s^ds bija liela, tā sirds bija svēta, Tai sirdij, tai dārga bij dzimtenes sēta. No mājas uz māju tā maldījās, gāja,

Tā raudāj’ un lūdzās, un klaudzināja; Bet durvis nekur viņai neatdarījās;

Tā taustījās tumsā, kur krustceļi mijās; Bet durvis bij visur aizslēgtas cieti;

Vējš gaudoja, pūta; salti kapāja lieti.

Un tālāk un tālāk ar sāpēm tā klīda,

Bet mājvietas viņai nekur nenovīda.

Kā auksts ledus kalns bija pasaule visa,

Līdz vējos un lietū mazā liesmiņa dzisa, —

Tā sīkā liesmiņa — svešniekam nieks,

Bet vienai sirdij, vienai sirdij visa laime un prieks

Par to sīko, mazo liesmiņu Vienu sēru, klusu dziesmiņu ...

1918.

VIENA NO DAUDZĀM

Pieci gadi asinsjūrā grūti pārciesti jau,

No dēla nevienas vēl vēsts viņai nav,

Tā gaida savu dēlu.

Liepas uzzied un nozied; rudzdruva briest.

Tā nemitas acu no celiņa griezt.

Tā gaida savu dēlu.

Top ārā tik klusi; jau ziema klāt.

Sāk sniedziņš paretam birdināt.

Tā gaida savu dēlu.

<a

Nāk mežzosis šurpu, gaiss siltāki plūst.

Ap sirdi māmiņai siltāki kļūst.

Tā gaida savu dēlu.

Tā gaida viņu — vakars vai rīts;

Top acis jau tumšas, un galva trīc.

Tā gaida savu dēlu.

Tā gaida šogad, kā gaidīja pēr’;

Tā gaidīs, gaidīs to vienumēr.

Tā gaidīs savu dēlu.

Tā gaidīs, gaidīs, līdz sirma taps,

Līdz pašai atvērsies ar’ kaps —

Tā gaidīs savu dēlu.

SVEŠĀ MALA

Atkal raud aiz loga viņš,

Sīku lāšu lietutiņš;

Koku lapās lēni čab,

Logu rūtīs klusi grab.

Saules-māte pazudusi —

Visa zeme noskumusi;

Lietutiņš iet raudādams, Saules-mātes meklēdams,

Galvu nolaidis uz krūtīm; Asariņas rit pa rūtīm,

Rit pa lapām, rit pa zāli,

Rauda tuvu, rauda tāli.

Skumja visa debesmala,

Raud un raud, un raud bez gala, Guļ uz ce]iem as’ru paltis,

Staigā nopūtas kā šaltis.

Kādas elsas, kādi šņuksti!

Kādi sēri sēri čuksti!

Salto vaigu klāt man glauž, Savas lielās bēdas pauž.

Velti, bēdu brāli, man Tavas dziļās raudas skan:

Manas krūtis pilnas sāpju,

Bēdu kalnos pats es kāpju,

As’ras saujā slaucīdams, Saules-mātes meklēdams.

NAV ASARĀM GALA, NAV GALA

Nav asarām gala, nav gala: Tās raud, vai vakars, vai rīts, Raud māmiņa gultas malā, Raud celdamies bārenīts.

Nav asarām gala, nav gala: Tās vienā līšanā līst.

Līst bēdulim zemes alā,

Līst bēglim, kas svešumā klīst.

Nav asarām gala, nav gala: Tās mūžam plūst un plūst, Plūst ziemas vējos un salā, Ziedoņ-saulītē nenožūst.

Nav asarām gala, nav gala: Tās dien’ un nakti rit, —

Viena liela asaru sala Visa zeme tagadīt.

KOKU VAIDI

U-vI! ū-vī!

Vaid salstot koki ziemas pusnaktī:

Ū-vī!

Izbiris, izgaisis

Vasaras siltumiņš;

Saulītes kamoliņš

Aiz mākoņiem aizkritis.

Ū-vī!

Tikai vēji,

Auksti, nikni, neganti,

Tā vien nāk, tā vien nāk,

Kā izsalkuši vilki asus zobus griezdami,

Dzīslu dzīsliņas sarausta,

Visus locekļus salauza,

Caur šķiedru šķiedrām ziemu kaulos pūzdami

Līdz pašai sirdij, līdz pašai sirdij!

Ka tā sastingusi pēkšņi lūst.

Ū-vī!

Pavasars tik tāl...

Gurda gaisma kūtri bāl

Ziemas rītos vēlos ...

Kas žēlos? kas žēlos?

Ū-vī! ū-vī! ū-vī!

PĀR MANAS DZIMTENES TĪREĻIEM

Pār manas dzimtenes tīreļiem Ķīvītes skraida Spārniem sidrabvizošiem Un vaida, vaida Tik žēli.

Kad vien tu ej,

Vai rīta agrumā Vai vakarkrēslā vēli,

Kā skumji vaidu tēli Tās pretī skrej.

Un vaid un vaid,

Un viņu vaimanas,

Ko klusā nodabā tu iedams dzirdi,

Līst tavā sirdī

Tik smagas, skaudras, karstas, smeldzošas Kā pašu bēdu garu asaras.

Tev šķietas:

Šais žēlās klaigās būtu lietas Tās visas bēdas, visas asaras Un visi vaidi, visas ciešanas,

Ko simtiem gadu esi kronī pinuse Tu, lielā bēdu zeme — mana dzimtene!

Ķīvītes skraida

Pār manas dzimtenes tīreļiem

Spārniem sidrabvizošiem

Un vaida

Žēli, tik žēli.

1915.

SAULE UN TVAIKS

Diena — ne diena.

Pret debesi veros;

Ne debess, ne saules: Viss miglā lits.

Pa vienai, pa retai Pil lietus lāses,

Un koki kā bailēs Nodrebinās.

Migla tik smaga Kā cietumniekdzlve, Dzīve tik drūma Kā jaunizrakts kaps.

Bet mēs, mēs ticam,

Mēs ticam un zinām: Aiz miglājiem smagiem Tur saule kvēl.

Kvēl mūžīgā saule,

Kas atjauno dabu,

Nes gaismu un rītu Un sērdieņus glauž.

Mēs ticam un zinām: Drīz modīsies vēji No zemes galiem,

No padibeņiem.

Tie iztrenkās, aizdzīs Melnmiglas lāčus Ar vara pīcku,

Kas zibeņus met.

Un atvērsies debess,

Un gavilēs zeme,

Un uzvaras dienā

Baltsaule dies.

ATZIEMA

Mūsu meži jau mirdzēja ziedoņa ve|ā,

Un laiks sāka dvašot jaunajā zeļā, —

Te ziemelis trakodams pāri tiem brāza Un nokoda asnus, un kokus gāza ...

Mitējies, ziemel, reiz pūst!

Tavai varai pēdējā diena bālē.

Kas par to, ka daži koki lūst.

Kas par to, ka puķes vīst un zāle: Simtiem jaunu viņu vietā dīgs,

Saules sētā sēkla mūžam neiznīks!...

Vai vari tu aizbāzt mežam muti?

Vai apslāpēt spēji tu zemes sirdi?

Kur spēks tevim dzīvību iznīcināt — Kad ziedonis klāt?! ...

Iz meža galvas zaļisprogainās Skrien putni — meža domas slepenās, —

Ej gūsti tās!

Un, raug, še ziedus neizskaitāmos,

Šos zemes sapņus karsti degošos, —

Vai spēj tu samīt tos?

Mitējies, ziemel, reiz pūst:

Tavai varai pēdējā diena bālē.

Kas par to, ka daži koki lūst,

Kas par to, ka puķes vīst un zāle: Simtiem jaunu viņu vietā dīgs; Saules sētā sēkla mūžam neiznīks!..

ATMODUSIES STRAUME

Un viena diena nāks, —

Tu sirds to zini, —

Un vēji silti, brīvi dvašot sāks,

Irs ziemas tini.

Uz upi tūkstoš strautu jautri trauks;

Un saule, balto vaigu pavērsusi Uz zemes pusi,

Iz smagā murgu miega straumi sauks.

Un gavilēdama tā kājās celsies Un spēkus tūkstoŠstrautu plūsmā smelsies, Un pāri veciem miega krastiem velsies Tās brīvais, dzīvais bangojums.

Kur maigi atvērsies tad zilais debess jumsi Kā skanēs mežs! kā dvašos zaļais lauks!

Un kāda maiga vara visus savās skavās gūs! Un visi smaidīs ... visiem silti būs ...

Viss citāds kļūs.

PORT-ARTURAS VARONS

Port-Arturas varons uz dzimteni iet. Kur viegli cilājas kājas!

Kā spulgo acisl Jau garā vied Viņš savu mīļaju mājas.

Vairs vecā māmiņa nepazīs to:

Zem plaukstas pret sauli vērsies; Sniegs brālis roku sastrādāto,

Un māsa ap kaklu ķersies ...

Jau dzimtenes meži tam pretim smaid Nāsīs iesitas dzimtenes dūmi.

«Nu sveiki, draugi! Kas jums kait? «Kam esat tik nospiesti, drūmi?»

Un bailīgā balsī tam pačukst kāds,

Ko cietuse nabaga tauta ...

Ka viņa brālis ar’ nogalināts Un māsa līdz asinīm šausta ...

Aiz sirdēstiem nabaga māmiņa Kapu kalniņā atdusoties Kā vētras notraukta lapiņa ...

Sāk varonim acs asaroties.

«Ai brāli! ai māsa! ai māmulīt!

«Kur bargi jūs liktenis sitis!

«Kam man bija dzimt, to izbaudīt: «Kaut būtu Port-Arturā kritis!...»

Un Jura krustus viņš grāvī sviež: Sirds vārās tam tumšdomu drausmās Un, drūmi čukstot, tas dūres spiež Un pazūd nakts mellajās šausmās.

1914.

PIEKALTAIS PROMETEJS

Zems smilšu krasts pie klusas jūras jomas. Sur tur kā koras sīkas priedītes,

Kas pazīst ziemeļvēja asos nagus Un nepriecājas savas dzimtenes.

Starp priedītēm uz baltās kāpas skausta, Kas sniedz visaugstāki, guļ klinšu akmens, Liels, melns, kā milzīgs bruņurupucis,

No jūras dzelmēm tikko izlīdis.

Uz akmeņa redz kailu cilvēktēlu,

Atmuguriski guļus uzzveltu Un rokām, kājām pie tā piekaltu.

Tam abos sānos lielas, dziļas vātis,

No kurām vienmēr sūcas asinis Ar strutām, pilēdamas baltās smiltīs,

Kur tās jau ierāvušas strautiņu,

Kas meklē izeju uz jūrmalu.

Un saule augstāk kāpj; gaiss paliek karstāks; Un piekalto sāk mocīt slāpju mokas,

Un pēd’jo valgmi mutē norij viņš ...

Tad ceļas tālumā mazs debestiņŠ Kā plauksta, palikdams ik mirkli lielāks, Viņš ātri dodas arvien tuvāk, tuvāk Un izvēršas par mellu milzu ērgli.

Jau gaisā atskan spārnu švīkstieni:

Kā akmens ērglis krīt uz akmeni,

Viņš saliek spārnus melni-spīdošus Un brīdi klus.

Tad aso kapļa knābi

Tas iecērt dziļi vecā asins vātī

Un plosa, vanda iekšas upuram,

Bet pat ne vaibstiņš nesavelkas tam ...

Te balss no augšas nodimd skaļi: «Heil «Vai gribi man spītēt vēl, Prometej?!

Un balss no lejas: «Prometejs «Māk ciest... Bet vai tev, lepno Ceis!.

Okeanidu balsis jūrā: «Apžēlojies, Olimpiet Kronid!...»

PILS FLANDRIJA

Bija pils, balta pils bija Flandrijā,

Pār Seldu laistījās tāl.

Kā nemiera gari kaijas brēkdamas skraid,

Šelda vaid,

Baigs vakars vēja trenkātos debesos bāl. Memento mori!1

Gaiss vaidu pilns smagi smagi elš;

Zeme vaigu sērautā tin.

Bet pilī plūst smiekli, verd mežonīgs prieks: Tur ienaidnieks

Pār Beļģiju uzvaras gaviles svin.

Memento mori!

Dzelzs durvis par velti slēpj pagrabos to,

Kas gadiem gādīgi krāts, —

Dzelzs lauzeklis atrast drīz ieeju prot,

Un gavilējot

Svešas rokas visu laukā veicīgi vāc.

Memento mori!

Līst kristālā glāzēs dzirkstījums salds,

Ko slēpa dzestrums un nakts.

Ikviens sauc par savu, kas tam tīkams un kairs Kas prasīs vairs,

Vai laupīts tas vai zagts.

Memento mori!

1 Iedomā nāvi!

Bet, kad saldvīna pilni reibu miegā tie slīgst, Klau, klau, kas tur tālumā dūc:

Kā kad plīkšķošiem spārniem milzu neputni šņ Vai krusa kad krāc,

Vai kad vērpatās jūra vāroties rūc.

Memento mori!

Ap pili, balto pili plūdi augdami aug;

Ūdens mēles jau palodzes lok ...

Un tad, tad ar joni bangas istabās brūk...

Tie trūkstas un mūk.

Par velti! visus plūdi bangu kapā tos rok. Memento mori!

No laika tā mūžībā dus jau dažs gads,

Un, kur zemums reiz plūdu bij klāts, —

Tur irdina zemi atkal lemesis naigs;

Prom kara baigs:

Tikai ilgi vēl čūlos kara šausmīgā vāts. Memento mori!

REKVIEMS

Ar' mani zemē guldinās,

Cits dziesminieks tai pāri ies.

K o z l o v s

Pamazām brauciet un klusu! Līķratus netriciniet!

Mani uz pēdējo dusu Smiltājā aizviziniet...

Vējš, kam tā elsodams pūt tu? Mežs, kam tik smagi tu dves? — Šķiršanās sāpes vai jūt’ tu?

Un manim ardievas nes’?

Jautrais strauts, tu, kas trauc Birzē tur, kur puķu daudz,

Paliec sveiksi... Pie tavas malas Ziedonī kad lakstīgalas Jaunus ļaudis sapņot sauks, — Smilgas man uz kapa augs.

Pamazām, palēnām Pār pa norām, maronām,

Kur kā bērns es rotaļājis,

Kur man dzīves maigums mājis, Tur līdz smilšu kalniņam Pamazām, palēnām.

Šķitu, ka lietutiņš līstot Karsti pār vaigiem man skrej: Māmiņas sirds, pušu plīstot, Degošas asaras lej.

Solīju laimi un prieku Vecuma dienās tai sniegt, Laimības vietā nu lieku Sirdēstiem muguru liekt.

Pacieties!... Stundas skries, — Kaps tev, māt’, ar atvērsies!... Tur, kur mājo debess klusa,

Tur, kur dvēselēm ir dusa,

Tur mēs atkal tiksimies — Māmuliņ, tik pacieties! ...

Pamazām, palēnām,

Gan jau galā notiksam ...

Dzīvs arvien es traucu, steidzu, Steigdams dzīves gailu beidzu, Nu uz mūža atdusām,

Pamazām, palēnām.

Nevis kur parketu mīņā Zelta kur pokāli skan, — Dūmainā tumšistabiņā Karājās šūpulis man.

Bēdas no griestiem tur lija,

Pilns stāvēj’ asaru trauks; Raizes man — mīļākās bija, Trūkums — vistuvākais draugs.

Šādam mirt, tādam mirt — Nemīlēj’šam grūti mirt; Mīlestības cēlā vara —

Tā tik dzīvi dzīvu dara,

Visiem jāizsapņo mums Maldu Mildas sapņojums.

Pamazām, palēnām Pāri klusām ielejām ...

Sēri skan jau kapu zvani... Turietl... celiet, nesiet mani Tur līdz līķu kambaram — Pamazām, palēnām.

Kas tur bez dzīvības bāli Stāv it kā marmora stabs? — Brālil sirdsmīļoto brāli! ...

Biji tu manim tik labsi ... Neiet mums kopā vairs taku ... Beigti sirdsilgojumies ...

Nāc, lai tev ardievas saku:

Šeit mums vairs neredzēties.

Nežēlo daudz par to,

Ko ar zemi savieno:

Ja uz grauto mūru drupām Bargā nāve čupu čupām Kara biedru līķus krauj, — Dzīvais tak vēl cērt un šauj.

Pamazām, palēnām Tur līdz kapu vēlēnām: Netraucējiet miera dusu Aizgājušiem, kas šeit klusu Atpūšas no grūtībām ... Pamazām, palēnām.

Smaržīgām skujām un mētrām Jauki man izpušķots kaps: Mierosts pēc aukām un vētrām Dragātam kuģim tas taps.

Kapā rimst cīniņi grūti, Smaidi un vaidi tur dus, — Laimīgais! vai tu ar’ jūti, Kapā ka jālien tev būs? —

Cilvēks dīgst, cilvēks nīkst, Cilvēks nāves naktī slīgst... Un uz viņa trūdiem rodas Cits, kas dzīvē dzīvi dodas, Lielas lietas domā grābt, — Laiks, un vaj’dzīgs kapā kāpt.

Pamazām, palēnām Tur līdz dobes dibenam;

Vēl šo mazo ceļa sprīdi Jānoiet. Par īsu brīdi Tad zem mitrām velēnām — Pamazām, palēnām.

Mīļie! mans ceļš nu ir galā; Mitrums visapkārt jau pūš; Šeitan, šai tumšajā alā, Noslēdzas vaidpilnais mūžs. Klusi še smiltājā baltā Sairs kā piegāzēs sniegs Ideju pasaule staltā — Censoņa vienīgais prieks.

Saule, šķiet manim, riet:

Kapa vārti veras ciet;

Dārdot grants uz zārka veļas, Smilšu kalns pār mani ceļas ...

Klusi klusi dziesma skan ... Tāli tāli pulkstens zvan* —

Pamazām — palēnām — Pamazām — palēnām ...

DIVI PASAULES

Kad saule sarkstot kāpu klēpi slīd Kā līgaviņa kaunīga un kautra, — Tad jūrmalā, kur staltas villas spīd, Verd dzīves straume aizraujoši jautra

Parks atmostas no dienas snaudiena: Ap liepu lapām lampu liesmas vijas, Un viegliem spārniem maiga mūzika Pa gaisu lido debess harmonijās.

Kā zibošs ziedu mežs,

Kas kairu smaržu dveš,

Sēd zīdā, zeltā dāmas cēli, glīti; Un kavalieri triec,

Un puto šampaniets,

Un lepni dižā baltās vestēs švīti.

Kad saule tvīkstot jūras gultā krīt Un ap to dejo dimantkurpēs kāvi, — Iz mālu būdām tiklus jūrā dzīt Lien stīvi, drūmi, salikuši stāvi.

Tie dzīves jūga mēmie vilcēji,

Kas nāvi skatījuši vaigu vaigā,

Dē| maizes kumosa kad ļaunie rūpesti Tos dzina jūras gaitā kļūmā, baigā.

Kā ēnas, atburtas No garu valstības,

Peld melnā tumsā melnās, mēmās laivas,

Ap viņām šausmīgi Glūn plūdu dziļumi Un baigi klaigā izbaidītās kaivas.

Kad pusnakts māj un visuslēpjošs auts Pār greznām vasarnīcām klusi klājas, —

Kā bakehante tad Venus zemē trauc Un lakstotāju vidū kaila stājas.

Gaiss drebot kaist... Guns bikli paslēpjas: Tur šķīstos ziedus roze pīšļos vārta...

Un skūpstu tvaiki karsti paceļas No reibinošā mīlestības sārta.

Ar burvju grāciju Tā siržu nektāru

Sniedz žilbinoši zalgojošā traukā;

Un lūpas viņu sūc,

Un liegās līksmo krūts,

Un asins viļņo saldu jūtu aukā ...

Kad pusnakts māj un dumbros dumpji mauj, Un tvaiku blāķos zibšņu čūskas krājas, — No dibiņiem tad jūras Vecais rauj Ar vētras zizli bangu lauvas kājās.

Līdz debešiem tās putu krēpes kreš Un rūc, un kauc, un spārdās jūras grodas, Un šausmu rīkles plati vaļā pleš, —

Vai! zvejniekam, kas viņu ķetnās rodās! ...

Kā milži vienači Blenž bāku uguņi...

Pret rāvām [2] viļņi laivu triec ar vari: Trūkst skotiņš [3]... Mala lūst...

Ar bāni ūdens plūst...

Ail palīdziet jūs, dižie debess gari!...-

Kad saule lien no putu palagiem Un villas logos zelta lāpas laista, —

Aiz zila zīda puķu priekškariem Mieg pirmā miegā meiča kairi skaista.

Tā dūnu cisās luteklīgi dus Ar liegu smaidu sejā glezni sārtā;

Un Amors pamet skatus šķelmīgus:

Kur vaid nu roze, salnas neaizskārtā?

Kā bangās gaigalas Tai krūtis cilājas:

Sirds sapnī tver vēl laimi izbaudītu;

Un katris pulsa puksts Skan it kā mīlas Čuksts Par dzīves dzejas debesdaiļo rītu.

Kad saule kāpj par kāpu pauguriem Un mālu būdā slēpu skatu raida, —

Kā mumiju uz aukstiem akmeņiem Tā sievu redz, kas, rokas lauzot, vaida.

Un kaktā tur, kur kails spīd salmu maiss, Kas jaunību tai sāpēs nolaupījis,

Guļ beclu dzimtas atspaids vienīgais,

Ko nāves žaunās milzu vilnis rijis.

Sirds izsamisumā Un miega gurumā

Tai taisās dzist ar lampas tumšo liesmu; Un kāpu priedes šņāc,

Un jūras bangas krāc:

Dzied viņas dzīvei drūmu kapa dziesmu ...

1899.

DABAS LIRIKA

.

PAVASARA LIETUTIŅŠ

Klau, līgsmodams, smiedams Iet pavasarlietutiņš,

Kā nerātnis puisēniņš Dzen jokus viņš.

Lēkādams, diedams Pa kūlu tas čabina,

Pa jumtu grabina,

Vis’ visu, kurp iedams,

Laukā labina.

Pie zemes durtiņām Pieklauvē klusi:

«Ko, zālīt, vēl dusi?

«Jau ziema ir pagājusi — «Nāc laukā! nāc laukā! ...»

Tad pumpuram maigam,

Kas pretī tam slejas,

Tas nomet uz sejas Pa pilienam svaigam Un smejas un smejas:

«Nāc laukā! nāc laukā!...»

Pie lodziņa mana Nu stāv tas un bungo,

Un vilinot dungo,

Un zvana,

Un saukā:

«Nāc laukā! nāc laukā!...»

Kas saucējam tādam Spēj pretoties, draugs?

Tam paklausa pumpurs,

Tam paklausa augs.

Ar' es veru durvis,

Iet laukā — te — hē!

Mani lietutiņš, burvis,

Visu aprumulē.

PŪPOLIŅI

Pūpoliņi, pūpoliņi,

Pavasara paudējiņi,

Birzmalītē,

Piesaulītē,

Viz pa gabalu jau viņi.

Apkārt kaili, rudi ciņi,

Sausu niedru karodziņi;

Bet tiem pāri Glezni, vāri

Margo viņi — pūpoliņi.

Kas tos daiļi darināja?

Kas tos kokos karināja — Baltbalotus, MIkstmaigotus,

Kad vēl sniegam gravā māja?

Dienvidi, kad lauskis snauda, Saules meitas vērpa, auda Klusi viņus,

Pūpoliņus,

Un tos zaru zaros sprauda.

Pūpoliņi, pūpoliņi,

Ai, cik mīksti, maigi viņi! Gaisa fejas Glauž tur sejas —

Tie ir viņu spilventiņi!

PAVASARI

Jau sildās saulītē Kailie kalniņi Kā plikiem celīšiem Kalpa bērniņi.

Un baltāk mirdz bērzu Baltaugumiņi,

Un balti ka pieniņš Plūst debestiņi.

Un no dzidrā, zilā Saulē sasilušā gaisa Cīrulīts vieglus trillīšus Kaisīdams kaisa ...

Un dvēsele top atkal jauna,

Un atsārst bālušās ilgas,

Un brīnišķi sapņi caur locekļiem tirpst, Un jūtas top skurbas un dzīvas Un domas skanošas, brīvas Kā pavasara spēlmanīši,

Kā skanīgie cīrulīši Tur dzidrā, zilā Saules sasildītā gaisā,

No kurienes tie sārtus priekus Pār zemes pelēkajām skumjām kaisa.

PALU LAIKS ZEMGALĒ

Izkāpa šalcošas straumes;

Nozuda domīgie krasti...

Kur savādi viss, kur sveši,

Kur sveši un neparasti!

Klau, klau, kā ūdens jūra rūc! Kā nodreb zemes platā krūts! Pār zemi ūdens gari iet Un pirmpasaules dziesmu dzied; Un tāli aizskan viņu balss:

Nu ziemai gals! nu ziemai gals!

Kur debess malā duras acs, Visapkārt plūdu klajums plats; Tas gravas grauj un ēkas rauj Un savās milzu skavās skauj. Gar piekrasti, kur gāja ceļš,

Tur tagad piktas bangas elš;

Un lielo lanku līkumā No zemes nejūt vairs nekā;

Tik augstākā kalna galiņu Vēl ūdenī mana kā saliņu,

Uz kuras ledus gabali Kāpj cits par citu augstāki.

Un pār plati šalcošo dzīli Gaiši dzidrajā marta dienā

Aizlokāmies redz vizošu vīli Mežazosu vai vientuli pīli Urbjamies debesu zilajā sienā.

Bet gar krastu kā žogs Ļaudis stāv un raug’

Raug’, kā ūdeņi aug

Un kā sabrūk Mēmeles slogs.

Skaļi skan smiekli un ruņas,

Redzot, kā ziemnešu bruņas Gabalu gabalos irst Un drupatās birst.

Lūk, kur lītis liels kā ledus lācis nāk Un ar smago ķepu visu dragāt sāk, Kamēr te, no ūdens izlīdis,

Viņam uzbrūk otris milzenis,

Un tos abus dzelmē redz tad nirstam.

Pēkšņi no krasta kāds sauc:

«Rau, kur kuģis brauc!»

Un ar jumtu un logiem, un sienām Siena šķūni pa straumi redz lienam Līdzīgi vecā Noasa šķirstam.

Smiekli un gaviles dimd:

Kuģis sāk palēnām grimt —

Baļķis pēc baļķa no pamatiem irst tam. Vēl, vēl paceļas grimstošā mala,

Vēl kaut kas paspīd no spāres gala, Tad ledus kalni pār jumtu šļūd Un viss iz acīm zūd ...

Bet līši no augšas vien nāk un iet ... Starp ledus līšiem tur peldam ko šķiet; Un, paķēris ķeksi ar garāko kātu,

Jau garākais Jēkabs ir melnumam klātu; Viņš iebrien vēl soli ūdenī,

Tad laivā cērt ķeksi mudīgi.

Bet apturēt laivu nav vis par smieklu: Straume par stipru un Jēkabs par vieglu; Līdz padusēm ūdenī ierauts viņš tiek, — Bez laivas un ķekša tad jāpaliek.

Vecais Pēters tas citādi domā:

Viņš noiet upes klusajā jomā,

Kur ledus gabali neiespiežas,

Tik ūdens mutuļu mutuļiem griežas.

Un ar apdomīga vīra omu Velk kā Pēteris Pētera lomu.

Mazais Jēcītis lēkā un smej;

Zivis ganīt — tā viņa daļa:

Ka asars no trauka neizlec,

Ka raudiņu neaprij līdaka zaļā Un ūdens zivīm nepaliek vecs.

«Ak tu asari, kā tie duras!...

«Na, vai nenolaidīsi spuras!

«Ielikšu tevi līdakai žaunās ...»

Un Jēcītis asaram klātu grib ķerties,

Te līdaka lielā tik stipri sāk pērties,

Ka asars no spaiņa izšaunas Un apšļaksta Jēcītim biksiņas.

Vakars jau metas; top krēslainas lejas; Zvejnieki dodas mājup no zvejas. Aprauga ejot vēl upmales strautus, Pillus murdiem un venteriem krautus: Vai tie ielikti visi pareizi,

Vai kāds no straumes nav sagriezies greizi, Un vai nav aizlikts svešs venters kur priekšā, Un vai kādā nav zivis jau iekšā.

Gaismai austot, dzestrumam dvešot, —

Naktij spārnus platāki plešot, —

Tumsā pār ūdeni bēgošo Savādu dzird kaut ko:

2vikstam un žvakstam,

Čaukstam un čakstam,

Pukstam un čukstam Klusi klusi...

Vai tā ir plūstošā ūdens dzesma?

Vai tur iet pirmatnes radošā dvesma,

Pār dzi|umiem citkārt kas lidinājās,

Lai vienā vietā ūdeņi krājas,

Vienā vietā, noliktos krastos,

Ka sausums rastos ...

Klusi! klusi!

Drīz straume būs noskrējusi, Upes mala izkāpusi,

Zeme apsususi...

Apkārt tuvi un tāli,

Ziedoņa vēji kad dies, Gozēsies saulītē vāli, Garšļauku izstiepušies. Grābējas jautrām dziesmām Strādājot nepagurs.

Naktī ar zeltstaru liesmām

Atspīdēs ugunskurs. Jautri zēni un skuķes Laivu pa Mēmeli irs, Straumē pēc ūdenspuķcs Brūna rociņa nirs ...

1906.

ŪDEŅI RUNĀ

Ūdeņi runā ...

Kā guldz pa gravu!

Un san tur un skan tur Pa piesaules dravu!

Smīn strautmalē dzeltens Jau pūpolu koks,

Un zvīļāk un mīļāk Mirdz debesu loks.

Ūdeņi runā ...

Man mīļi šie stāsti Kā šūpuļa dziesma,

Kā māmiņas glāsti,

Kā atšalkas tālas No bērnības,

Aiz deviņiem kalniņiem Gaistošas.

Ūdeņi runā ...

Bij pavasars skaists.

Zēns skraida gar strautu: Kuģis straumē tam laists. Tālas zemes viņš uziet, Jūrā brauc:

Dzied vēji, dej kuģis, Straumes mutuļos rauts.

Ūdeņi runā ...

Pūš vējiņš maigs;

Galva liecas uz krūtīm: Kur nu tas laiks?!

Kur staltais kuģis?

Kur kuģinieks?

Kur gaišie sapņi?

Kur bērna prieks?

Viss iris, viss miris, Laika mutuļos rauts,

Kā burbuļi skaistie,

Ko uzsita strauts.

Tik, kad pavasars laižas Un sniegi kūst,

Un ūdeņi runā,

Un strauti plūst, —

Tad sirdī kur dziļi Kas ieskanas,

Kā pie senlaiku kokles-Kad pieskaras ...

Odeņi runā ...

1914.

PAVASARA VĒJOS

Vareni vēji, valgani vēji Mirušā mežā dun, san, dim.

Mežs nokrata nāvi; stiepjas stingušie stāvi Pēc saules, pēc saules pie debesim.

Kāds mirdzums! Kāda tāle!... No ziedoņa čalām Zeme pilna līdz pašām debesīm.

Sals, ziema pagalam! Sirds pielīst līdz malām Ar sauli, ar sauli no debesīm!.

TVEICE TIRELī

Pār tīreli

Kā cepļa svelme karsta staro;

Snauž kadiķi,

Un priežu sveķi smaržodami garo.

Guļ ķirzakas

Uz cinām saulē, astes laiski valstot,

Un sīvs un ass

Nāk reibums, vaivariņiem saulē kalstot.

Viss kluss, tik kluss,

Ka koka galotnīti nejūt trīcam;

Pat cīruls dus;

Tik odus dzird pa reizai ausīs sīcam.

Bars govju klīst Pa kadiķāju izkaltušā zālē;

Gans ēnā svīst

Un gurdi raugās augšup, debess tālē.

Tur augstu augst’

Trīs gandrus griežamies redz slaidos lokos;

Gaiss tvīkst, ka čaukst No saules sakaltušās lapas kokos.

Cik lieliski —

Gans domā — būtu nirt nu dzestrā dzīlēl Un dienvidi

Pēc savas ēnas tas ik brīdi zilē.

Te — uzpūš vējš,

Un kaut kur apse šalkt sāk straujā virmā .

Tad klusums spējš;

Un atkal gulst pār dabu tveice pirmā.

1906.

MEŽA KLUSUMS PUSDIENĀ

Liels, nosūnojis akmens meža vidū. Visapkārt paegļi un sirmas, drūmas egles, Kas saules kvēlē pagurušas dus Un miegā klusu sapņu dainu zuz.

Uz sūnu akmeņa stāv Meža-māte Gaiš-baltā pieneņpūku plīvurā,

TumŠ-zilu kalmju jostu apjozta,

Ar egļu čiekuriem ap brūno kaklu.

Tai klusas, valgas brieža mātes acis Un lieli, biezi, zaļi zīžu mati,

Un krūtis — divi brūni ķirbīši,

Kas izauguši siltā saulgozī.

Un Meža-māte pakreš zīžu matiem,

Pret sauli izstiepusi brūno roku,

Un tāla atbalss noskan eglājā.

Tad atspurdz visi rāmie meža putni Un sametas uz Meža-mātes rokas,

Un Meža-māte viņus ēdina.

Tā pazīst kuru katru savu bērnu.

Tā katram vienam viņa tiesu dod Un mīļi nogludina spurgu spalvas,

Kas izspūrušas, zarus ložņājot.

Kad sīkie, mazie sevim pielasās Līdz kaklam pilnas tukšās guziņas,

Tad Meža-māte uzdzied dziesmiņu.

Un simtiem dziedātāju putniņu,

To klausīdamies, knābjiem takti sit, Līdz viens pēc otra iemieg pamazīt

Te lekšņu pudurā kas iečabas, Uzreizi snaudulīši satrūkstas Un cits pēc cita aizskrien tāli tāli. Ar skubu Meža-māte top par zāli.. Un apkārt atkal viss kā izmiris,

Tik saules izdegā tirkš sienāzis.

DŪKŅA

Es redzēju, es redzēju Reiz Dukņu — meža meitiņu.

Tas bija tad, kad lapas bāl Un mežs ver vārtus tālu, tāl.

Jau vakars ēnas sāka klāt,

Un viņa veda dzirdināt Pa slēpu meža taciņu Pie strauta brūnu stirniņu.

Tai bija zaļi spārniņi Kā papardlšu vēdekļi;

Bet priekšā skrēja apodziņš Kā noslēpumu zintnieciņš.

Es redzēju, es redzēju Tad reto meža daiļumu.

Tai mirdzēj’ mati sarkani Kā kļavu lapas rudenī;

Un balts kā bērzs bij augumiņš Un matos viršu vainaciņš.

Bet viņas brūnais acu skats Bij dziļš kā meža brīnums pats. Pār siekstām, celmiem, kritumiem Tā pārlec viegliem lēcieniem Un nokāpj gravas dziļumā,

Kur dzestrā dzintardzidrumā Iz zemes krūtīm avots šalc Un tālāk plūst kā strautiņš balts. No kraujas lazdu līkstošs mežs

Zaļ-jautriem riekstu čemiem kreš, Un dabas svētums dīvains, kluss Pār gravas dzīli dziļi dus.

Uz melna elkšņa sēdusies,

Pār strautiņu kas pārkāries,

Tā lēni, viegli šūpojas Un strauta sejā lūkojas,

Kur pašas sejs tai pretim smaid, Tā gaisa bučas viņam raid,

Pa tam pie dzestrā strautiņa Dzēš slāpes brūnā stirniņa.

Aiz kokiem, meža biezumos,

Es slēpies klusi lūkojos,

Kamēr tumšs tumsa vakars vēls Un miglā zuda daiļais tēls.

1920.

VASARAS DIENVIDI

Ņirb karstais gaiss uz tālās, tukšās noras. Viss kluss; tik zeme tūkstoš balsīm sīc. Zem krūma zaķis saulē laiski gorās,

Un mella punkts pie debess vanags trīc.

Te pēkšņi iebrūk jautras gaisa fejas:

Tās riņķa dejā griežas, virpuļo,

Līdz aiznesdamas, pakalni vai lejas,

Sev elkšņa kārbu, gana nomesto,

Un sauju sakaltušu lapu ...

Iekš sila noskan tumša smiešanās;

Trīs vārnas ieķērkdamās paceļas;

Un smagiem soļiem dipu, dapu Aiz egles aizlien kaut kas iezilgans ...

Vai tas bij Pans?

1905.

ZIEDOŅA PĒRKONS

Pār jūru nāk Pērkons,

Vējzirgā jādams,

Rūkdams,

Dūkdams,

Padimdinādams,

Pātagu zelta Pavicinādams,

Ļautiņiem acis Apžilbinādams,

Melnzilu mēteli Paplivinādams,

Saulītei baltajai Daiļseju klādams.

Sveiks, Pērkoni sveiks, vareno gaisdimdi! Par gadskārtu atkal atjāji!

Zemei pūru zaļi-bagātu atvedi!

Ļaunus Jodus pūra dziļumos aiztrenci! Cel, Pērkon, cel vareno elkoni:

Visu ļaunu no galvas mums novērsi!

Zelta svētību briedīgu izkaisi!

Un laukus un ganīklas apsvētī!

Lai druvas zeļ zaļas!

Lai maltuves maļas!

Un birztalās skaļās Skan lieglaimīgs līgo!

VASARAS BĒRES

Nomira vasara vasaras vidu,

Jā, vasaras vidū.

Ielika vasaru dzeltenā šķirstā,

Jā, dzeltenā šķirstā.

Aizveda guldīt mūžības jūrā,

Jā, mūžības jūrā ...

Skumjie mākoņi, šķirsta vedēji,

Jā, šķirsta vedēji,

Iejūdza mellos vēja kumeļus,

Jā, vēja kumeļus,

Puķes ceļā, ziedus kaisīja,

Jā, ziedus kaisīja;

Koki no zariem lapas raisīja,

Jā, lapas raisīja.

Saulīte-māmiņa gauži raudāja,

Jā, gauži raudāja:

Seju ar sēru plīvuri aizklāja,

Jā, plīvuri aizklāja.

Dzērves un mežzosis, sērmarša pūtējas, Jā, sērmarša pūtējas.

Bēru gājienam priekšā gājējas.

Jā, priekšā gājējas.

Vālodzes, dzeguzes, gandri un ķikuti, Jā, gandri un ķikuti,

Kapu vaiņagu sērie nesēji,

Jā, sērie nesēji.

Cunčiņi, tītiņi, maziņie putniņi,

Jā, maziņie putniņi.

Visi, visi bēru viestiņi,

Jā, bēru viestiņi ...

Zvirbu|i — vecbrāļi vītolā brīnījās, Jā, vītolā brīnījās:

Kur tādas ērmotas bēres cēlušās,

Jā, bēres cēlušās.

— Labāk pa vītolu čivinām, lecam, Jā, čivinām, lecam, —

Pasaulē viss tak paliek pa vecam,

Jā, paliek pa vecam! . ..

1908.

ATVASARA

Dzidri rāmā debess tālē TImeklīši braukājas;

Irbju bari saukājas Jaunā, zaļā rudzu zālē.

Pļavā strazdi jautri dzied; Ziediņā dūc kamenīte,

Un zem lazdām mežmalītē Zemenes, rau, atkal zied!

Gani lēlo tuv’ un tāli Tā kā daždien pavasar’;

Gaiss tik tīrs, ka dzirdēt var, Pelīte kā lien pa zāli.

Viss tik saules pilns, tik maigs Un tik silti sirdi glāsta,

Un tik mīļi mīļi stāsta: Ziedons, klāt, ne rudens laiks!

1923.

ZIEMAS PASACIŅA

Te viņš bija, te viņš zuda, Sidrabkaltais mēnestiņš;

Un te atkal spožs no jauna Parādās pie debess viņš.

Miglas tēli mēnestiņam Viegli, balti garām slīd: Brīžam aizsedz seju viņam, Brīžam ļauj tam pasmaidīt.

Ietīts sidrabsarmas tvaikā, Daiļi daiļi viz viss ārs,

Tā kā daždien ziedu laikā Baltos ziedos ābeļdārzs.

Eju, eju, lūkodamies Ara ainā brīnišķā,

Un kā ziemas pasaciņa Manām acīm liekas tā.

ZIEMAS CEĻA IDILE

Krēslainklusa Upes leja.

Tālē gurda Suņu rēja.

Apsarmoti Krasta koki Tā kā balti Ziedu loki.

Teci, bērīt,

Asi kalto!

Šķaidi, svaidi Sniegu balto!

Šķindi, zvaniņ, Skani, zvaniņ! Daiļiem sapņiem Apdves mani!

Gaisā lido Pārslas retas, Lēni, viegli Virsū metas.

Mēnestiņis Blāvu seju Klusi vēro Upes leju.

Šķindi, zvaniņ, Jautri, maigi! Teci, bērīt! Naski, naigi!

Cērt uz ledus Kājas braši,

Lai dun gāle Tāli, plaši!

Lai zem trauslā Ledus stikla Līdaciņa Trūkstas bikla!

Teci, bērīt!

Loki kājas! Drīzāk būsim Abi mājās.

Tevis gaida Tīrauziņa Manis mana Līgaviņa.

1922.

RASA UN ZVAIGZNES

Austriņa \ meitiņa,

Pakūra guntiņu Zila sila malā,

Augstu priežu galā.

Pati zīda zeķītēs Tek uz pļavu puķītēs. Kamēr puķes lasa viņa, Izdziest zaļā uguntiņa. Daiļajai sāk asras līt; Puķu kausiņos tās krīt. Mēnestiņis ieraudzīja; Saulesmāte salasīja,

Pērļu virknē savēra, Debess dziedros izkāra. Katru nakti tur nu viņas Dreb kā zaļas uguntiņas.

1 Austriņa — rīta blāzma.

DZEJOĻI BĒRNIEM

.

PAVASARA DZIESMIŅA

i! čiril

Spalviņu knābīti

Ielaižas zvirbulīts

Strazda būrītī:

Cirli čiril

Viņš sajūt pavasari.

Urru — ū!

Balodīts arī Jumtā jūt to,

Un, ilgu pārņemts, tas tūto: Urru — ū!

Krī — krī! Cak — čarr! Ci — ā! ci — ā!

Skan dārzā, mežā, tīrumā . ..

Un Andulis, to dzirdēdams,

Nav istabā vairs novaidams,

Viņš čakli tek uz mežmalu Un uzsvelpj līdz ar putniņu:

Gidleo — gitatidlio — gidilio — gibliagiblio —

gidlea!

PIRMĀ KAMENE

No ziemas miega kamene modusies,

Apskatās apkārt: jā, pavasars atgriezies! Saulīte aizdzinusi ziemu sīvaju;

Siltumiņš dzīvina zemi brīvaju,

Kamene izstaipa tirpušos locekļus;

Pacilā, paslaista zīda spārniņus;

Izslauka miedziņu no acu kaktiņiem;

Paberzē taustiņus, patriņā kājiņas, —

Tad izmetas laukā no zemes mājiņas.

Šurpu un turpu tā laidelē dūkdama,

Rasiņas medus, ko pabaudīt, lūgdama; Pieskrien pie ābeles: «Ābelīt, rožziedīt,

Dodi man ziediņu kādu ko noskūpstīt!»

Ābele atteic: «Es dotu labprāt,

Bet vēl mans ziedamais laiks nav klāt.»

Kamene tālāku aizlaižas dūkdama,

Rasiņas medus, ko pabaudīt, lūgdama.

Pieskrien pie zustura: «Zusturiņ, mīļdraudziņ, Sniedz ziedu kausiņu kādu man tūdaliņ! Tikko no ziemguļas esmu es trūkusies,

Veltīgi veldzītes ābelei lūgusies.»

Zusturs tai atteic: «Ai draudzenīt, piedodi: Pumpurā dus vēl visi mani ziediņi.»

Kamene tālāku aizlaižas dūkdama,

Rasiņas medus, ko pabaudīt, lūgdama;

Lido pār dārzu, pār lauku, pār pļaviņu,

Lido, līdz ierauga tuvumā graviņu:

Sānus tai vienus sniega palags vēl klāj,

Bet saulgoža pusē, rau, kas tur tā māj?

Pūpoli! pūpoli! agrīni, pirmaji!

Laistās tik skaistiņi, dzelteni-sirmaji!

Kamene priekā nekā vairāk nevaicā,

Dūcot tā nolaižas pūpolā smaidošā,

Ziedziedā laidelē mīlīgi, sanoši,

Un pūpoli apsveic to, galviņas klanoši.

Bet saule pie debesīm smaidu smaid’ tīksmīgu Priekā par pavasarskatiņu līgsmīgu.

1930.

CIRULĪTS, MODRAINITS

Tikko rīts

Purpurkošs,

Cīrulīts

Mostas možs.

Jautrs, naigs

Augšup trauc

Līgsmi sauc:

«Celties laiks!

«Gaisma aust:

«Gana snaust!

«Laiks ir nākt,

«Darbus sākt.

«Arājam —

«Vagu mīt —

«Ganiņam —

«Ganos dzīt.

«Rīts tik jauks!

«Gaiss tik svaigs!

«Augšā, draugs:

«Laiks! jau laiks!»

PIRMPAVASARA DZIESMIŅA BĒRNIEM

Gaiss zilēt zil,

Un dūjas dūc,

Un jumti pil, —

Tik viegla krūts!

Dai|-pavasars Jau nāk, jau nāk!

Sāk saules stars Glaust mīlīgāk.

Drīz sniega auti Ruks rukumā Un jautri strauti Dies ielejā.

Un ska|š taps lauks,

Un mirdzēs tāle,

Un koki plauks,

Un za|os zāle.

Tad, bērni, mēs steigsim Uz ziedošām pļavām Un gavilēm savām Ziedoni sveiksim!

PIRMAJAI BITĪTEI

Bitīt, bitīt dūcējiņ,

Salda medus sūcējiņ,

Ko tu velti skraidelē?

Šurpu turpu laidelē.

Sniegs vēl malu malas klāj; Ziediņš rets iz zemes māj: Nav, kas sērstos tevis lūdz, Lai tu saldu sulu sūc.

Lido, laidies viegliņām Pāri dārzam, pļaviņām, Mūsu lauku galiņā,

Klusas gravas maliņāl

Pūpolkoks tur kupls, stalts Pavasara vēsmās šalc,

Zelta ziediem smaidīdams, Ciemā tevis gaidīdams.

Viņa zaros vīvini,

Kluso gravu dzīvini,

Lai ikviens, kas garām iet, Pavasari nākam šķiet.

TUR NO VIŅAS MEZMALITES

Tur no viņas mežmalites Skan jau vītolstabulītes,

It kā jautri meža gari Sveicinātu pavasari.

Slokas aizvelk gaisā svaigā; Šaudās ķīvītes un klaigā;

Visur pavasara skaņas:

Treļļi, dziesmas, klaigas, zvaņas.

CĪRULIM

Padziedi, cīruli, Pavīčerē:

Pavasars gaida jau Pievārtē-!

Are skan skandri Kā jaunizliets zvans; Dzird tevi arājs, Dzird tevi gans.

Skaņas kā krelles Diedziņā ver,

Arājam, ganiņam Matos tās ber!

1930.

ĀBEĻZIEDĀ

Iejāja ziedonis

Pa dārza vārtiem,

Apbēra ābeli

Ziediem balt-sārtiem:

E ku,

Še ku

Daiļa tā stāv!

Iegāja māsiņa

Pa dārza vārtiem,

Apbira māsiņa

Ziediem balt-sārtiem:

E ku,

Še ku

Daila tā stāvi

1922.

ZIEDOŅA IDILE

Gulu zem ābeles Ziedošiem zariem; Bitītes ziedos Lied baru bariem.

Atskrēja vējiņš, Papurināja:

Pillas acis ziedu Piebirdināja.

1908.

BĒRNU DZIESMIŅA

Lietutiņ, lietutiņ!

Silto maija lietutiņi Kur tik ilgi palieci?

Kam pie mums tu nenāci?

Visi, visi tevis gaid,

Ilgu skatus augšup raid.

Koki, zāle, puķītes Slāpst pēc lietus lāsītes.

Ziedi, lapas tveicē tvīkst; Viss, viss gurdi lejup līkst. Smiltis tik pa gaisu iet,

Tā ka jātur acis ciet.

Nāc, nāc, lietus padebes* Spirgtu veldzi visiem nes! Pērkoņtēvs lai jāj, ka dib Un zem kājām dzirkstis zib!

Aumaļām lai straumes plūst, Tā ka lāmu jūras kļūst: Kuģus varēsim tad laist, Pabradāties skaisti, skaist’l

ZIRNEKLIS

Rau, rau, zirneklis Iet garām kājām, Ļimpata, ļampata, Lēnām uz mājām.

Kur tu biji, garkājiņi, Ka tev kājas streipuļo? Masaliņas kāzās dzēru Tikai vienu maziņo.

Iet, iet dipu, dapu,

Iet, iet dipu, dapu, Kamēr iekrīt grāvī, Blāc!

1922.

VANADZIŅŠ

Lidu, lidu vanadziņis,

Lēni kust spārniņi,

Ierauga miežos

Cīruli tupam:

Lidu, lidu zemāk,

Lidu, lidu tuvāk ...

Nu krīt zemē

Kā akmens,

Zvīkš!

1923

PŪPOLIŅI

Maziņi, mīliņi, mīkstiņi, maidziņi

Piekalnes pūpolu pūkainie vaidziņi

Siltajā saulītē šūpojas smaidoši,

Gājēja mīlīga glāstiena gaidoši.

Kaķīša ķepiņas samtainas, smaidīgas, Vēlīgi-vairīgas, glaimīgi-glaudīgas, Mežmeitu smiekliņi lakstīgi, līgsmīgi, Ziedoņa sveicieni sapņaini, tīksmīgi.

Palaid man’ piekalnē, māmiņa mīļaja, Zeltu kur vizina saulīte zvījaja —

Mājā mums pārnesti pūpolu vaidziņus, Maziņus, mīliņus, mīkstiņus, maidziņus!

TAURIŅŠ

Bij vienreiz mazs mazs nieciņš — Meln-sarkans taurenīts, —

Kāds Antriņai bij prieciņš,

Kad tas bij ieraudzīts!

Tā rokā viņu ķēra,

Bet tas bij izmanīgs, —

Tak reiz to cieti tvēra,

Nu prieks bij divkārtīgs.

Aši vaļā vāž roku —

VI! kas tas par joku:

Melns tārps uz rokas Pussaspaidīts lokas,

Un pie pirkstiem zib zvīņas, —

Tā skatās un brīnās ...

«Ko brīnies, bērns,» teic māmuliņa: «Tu pašu laimi skatīji:

«Tāpat ar* pārvērtīsies viņa,

«Kad rokā to reiz satversi.»

1913.

MĪKLA

Kas tie tādi draiskulīši,

Abejziedus notraukuši,

Paši zaros sakāpuši,

Vienā kājā karājas?

ZIRŅU ZIEDĀ

Balta berzu birztaliņa Za|ā ieleja;

Klusi klusi runā viņa Lēnā vējiņā.

Piekalniņā zirņu lauki Zili, brūni dzirkst;

Čīgādami, džīgādami Sienāzīši Čirkst.

Balodītis, zilsvārcītis,

Dūkul dūku! dzied:

Sitas zirņu tīrumiņis,

Sievulīt, mums zied.

Balodīti, dūkulīti,

Diēzi kā tev ies,

Kad tu zirņu tīrumāi Skriesi mieloties.

Tam, kas zirņus kalnā sēja, Acis modras būs:

Tavas smukās, zilās ūzas Vienreiz cauras kļūs.

1929

VASARAI

Ko tu dari, Vasariņa, Kalniņāi sēdēdama? Aužu mīkstu villainīti Zemes mātei pušķoties.

Audi, audi, Vasariņa, Raibi-daiļu audumiņu: Zīda nītis, zelta meti, Sidrabiņa Šautuvīte.

Audi, audi, Vasariņa, Ieaud Saules sirdi viņā, Ieaud Saules sirdi viņā, Zemes bērniem sildīties!

1921.

BĒRNi ZEMENĒS

Saulgozī pie mežmaliņas Dzirkst jau zemenltes; Iesim, skriesim lasīt viņas, Zēni, meitenītes:

Prāvākās kārbiņā! Sīkākās guziņā!

Bālās lai paliekas, Kamēr ietekas!

Kā pa ziediem medutiņu Savāc kamenītes,

Tā mēs naski naski lasām Saldās zemenītes.

Prāvākās kārbiņā! Sīkākās guziņā!

Bālās lai paliekas,

Kamēr ietekas!

Viena kārba man ar kaudzi, Otru pielasīšu, —

Ak, kas tur vēl daudzi, daudzi Spulgo zemenīšu!

Prāvākās kārbiņā! Šikākās guziņā! Bālās lai paliekas, Kamēr ietekas!

1915.

SILA SAULGOZĪ

čīgājot, džīgājot siltaja saulgozī,

Trikšķina, trekšķina siseņi, sienāži,

Bezrūpju brammaņi, sienlaika spēlmaņi,

Vīlē ka vīlē ikviens savu vijoli.

Skruzda ar žagaru vezumu brauc,

Skruzda spēlmaņiem dusmīgi sauc:

«Griež ceļu, meža čigāni, tūdaliņ,

«Ka mans žagaru vezums jūs nesamin!» —

«Lēnām pa tiltu, muižas lielība!

«Nāc lekties, tad redzēs, kam virsroka!» —

«Ko lekties — nāc vilkties, lai rādu, kam nags! «Ē zalsvārci, spēlman, cik esi tu smags?»

Un skruzda ap viduci sienāzi skauj Un ģeņģeriski uz dūksti to rauj.

Bet smiči no smilgām skatās un brīnās,

Kā «milži» cīnās.

GANA DZIESMA VASARA

Debess pilna zelta kokļu,

Un tās visas skanēt skan Līgsmi, līgsmi, maigi, maigi, Tā ka līdz ar’ jāvelk man:

Trarira, rarira, rā — Jauki ir vasarā!

Kalnā balts zied dāboliņis, Lejā strautiņš burbu]o.

Ēdiet, manas brūnaliņas, Plūciet zāli suloto!

Trarira, rarira, rā — Jauki ir vasarā!

Klau, kur pāri dzeguzīte Liegi kūko priedājā.

Ena īsa rautin rausies: Dzīsim drīzi diendusā.

Trarira, rarira, rā — Jauki ir vasarā!

Dāboliņā pieganīšu, Padzirdīšu strautiņā. Negulieti, brūnaliņas:

Saule nāk jau pusdienā!

Trarira, rarira, rā — Jauki ir vasarai

Laidarāi diendusai Tur varēsit pagulēt.

Es tecēšu peldoties, Peldoties un makšķerēt.

Trarira, rarira, rā — Jauki ir vasarā!

1915.

PELDOSANĀS

(Ganu idile.)

Rāms. Ne vēsmas pūtumiņa. Saules svelme svilina.

Sen jau upes māmuliņa Ganu zēnus vilina.

Beidzot dienas vidus klātu.

Lopi laisti laidarā.

Viegla prieca pārņem prātu: Pāris stundu savvajā!

Zēnus diendusā gan raida, — Bet kas ies tev miegot nu?

Rau, cik kairinoši smaida Upes vaigs caur elksnāju!

Paēduši, padzēruši Jož, cik kāju, upmalē;

Drēbes aši nometuši,

Tinas putu villainē.

Šļakstās, plosās, klaigā, kņada, Bēg un ķer cits citu ciet;

Burvju vara vīksnas rada;

Peras un zem ūdens lied.

Kādi divi! VeriesI raugi! Dzeltenzaļa gaisma plūst...

Ermas zivis ... spoku augi... Baigi baigi sirdij kļūst!

Nostājušies pretim šauri,

Juris, Jēcis viļņus veļ.

Mārcim spraugai jāpeld cauri, Bangu piktums jāpāršķeļ.

Galvu ceļ viņš augsti augsti,

Bet, līdz viļņu vidū nāk,

Pār par galvu viļņu šļauksti Pārskrien tam, tas sprauslot sāk.

Visi gavilē un smejas,

Tā ka upes leja trīc.

Mārcim ūdens tek no sejas,

Bet ar viņš smej citiem līdz.

Pēkšņi, vei, tas krastā šaujas — Vai gan pliks uz mājām skries? — Nē, viņš saulgozi uz kraujas Dodas smiltīs vārtīties.

Jēči, Pēči, Juri, Jāņi Drāž tam pakaļ mudīgi,

Sarkani kā indiāņi Liek tad atkal ūdeni.

Zēniem apkārt spāri šaudās;

Upē raugās mākons balts;

Tālē pērkons kaut kur draudās, Pļavā soļo svētels stalts.

Prātā nāk tam moru zēni, Kas iet kaili mūžu dien; Spārnus salīgodams, lēni Viņš pār upi mājup skrien.

Zēni sviež — un gaitu jauc tam Putnam trāpīt viņiem rūp; Jokodami paka) sauc tam:

«Ilze, Ilze: mice kūp!»

Rokas plati mētādami,

Juris, Jēcis peld un irdz, Strūklas gaisā šļakstīdami, Kas kā pērļu audums mirdz.

Pēcīts, zēns, gar malu skraida, Zivis ķerstot seklumā;

Juris, Jēcis viņu baida; Grasās ieraut dziļumā.

Un, kad peldes līgsme galā, Kamēr matu mežs top sauss, Kāda bauda upes malā Atsēsties, kur ēnains kļavs!

Plātīdamas sārtās žaunas, Peldu vietā zivis nāk;

Te no dzīles asars šaunas, Un tās visas bēg, ko māk.

Upes aina prātu priecē, —

Bet drīz jaukie mirkļi gaist: Kalnā sauc jau saiminiece: «Juri! Jāni laiks laukā laist!»

1920.

BALODIS UN PUISĒNS

Pliku plaku, baltspārnīts, Gaisā rotā balodīts,

Saules staros mirdzot skrien, Dai|as gaisa cilpas sien.

Lejā mazs mazs puisēniņš Lūkojas, kā lido viņš;

Ak, cik labprāt tiktos tam Laisties līdzi lidoņaml

Gaidi, gaidi, puisīti:

Aizskries gadi skriedami, Būsi gaisa lidotājs.

Tēvu zemes sargātājs.

Gaisa jūras dzidrumā Irsies laivā spārnotā,

Saules sidrabmirdzā tīts Tā kā baltais balodīts.

1922.

LAUKU MĀMIŅAS AIJU DZIESMIŅA

Bērniņ, laiks jau dusēt iet:

Circenītis kaktā dzied;

Kūti govis, kumeliņi,

Aitas, jēri, siveniņi —

Visi zin, ka vakars klāt,

Jāiet kājas pūtināt.

Neraudi, bērniņ mans, palieci kluss! Aiztaisi gurdenos lodziņus!

Balts mākonīts atlīgos miedziņu Kā lēni krītošu sniedziņu,

Viegli vieglītiņām,

Klusi klusītiņām

Klās pār tev’ autu zibošām dzltiņām .. Dusi nu, bērniņ, līdz rītiņam! ...

1912.

ASARS UN VĒZIS

Vēzis jēma līgaviņu, Asaram saderētu.

— Es vēzim atspītēšu:

Es tam upi izlaidīšu.

— Ja tu upi izlaidīsi,

Es tev svārkus sagriezīšu.

— Ja tu svārkus sagriezīsi, Es tev šķēres salauzīšu.

— Ja tu šķēres salauzīsi, Es tev acis izbadīšu.

— Ja tu acis izbadīsi,

Es tev ragus aplauzīšu.

— Ja tu ragus aplauzīsi, Es tev ūdri uzrīdīšu.

— Ja tu ūdri uzrīdīsi,

Es tev dzīvu apēdīšu.

— Ja tu dzīvu apēdīsi,

Es tev kungam apsūdzēšu.

— Ja tu kungam apsūdzēsi, Es lielmātei pārsūdzēšu.

1914.

ZAĶĪŠU PIRTIŅA

Garausīts zaķīts pa pakrēslu

Kurina pļaviņā pirtiņu.

Mēnestiņš, čigāniņš, caur eglēm sāk vērties,

Zaķīšu māte savus bērnus ved pērties.

Piciņu, pačiņu — austiņām:

Modriņi, modriņi sadzirdēt tāmi Pičiņu, pačiņu — actiņām:

Tāliņi, tāliņi saredzēt tām!

Pičiņu, pačiņu — kājiņām:

Viegliņi, viegliņi patecēt tām! ...

Strupausīts sunīts pa pakrēslu Savā nodabā skraida gar pļaviņu.

Kas gan tur miglā kūņājas, kust?

To vajag zināti to vajag justi...

Nu, bērniņi, joziet, ko katrs māk,

Ka negantnieks jūs nepanākl

Vaul vaul vaul vau!

Cibric! cibricl Vau! vau!

Cibric!

Vau! vau!

Cibricl

Spudūc!

KAĶĒNS UN PELE

Kaktiņā pele Čab čibu čabu!

Kaķēns uz mūra Šķiet ķērienu labu.

Piesargies, pele:

Tas nebūs uz labu!

Kaķēns no mūra Lec skribu skrabu!

Kas tika? kas bija? Vai medījums gūts?

Ne tika, ne bija: Pele alā spudūc!

1921.

ČĪGĀ, DŽĪGĀ, SIENĀZĪT!

Putni zvana ziedoni;

Mauri mīksti margojas;

Sienāzīts ar vijoli Zaļā solā nosēstas.

Cigā, džigā, sienāzlt: Jauka dzīve tagadīt!

Zemi glāsta vējiņš liegs;

Saule siltumiņu lej.

Ķirši dārzā zib kā sniegs;

Bērni klaigā, putni dej.

Čīgā, džīgā, sienāzlt: Meitas sāk jau kroņus pīt.

Saulē silst kā ceplī pliens; Druva zelta vilni sviež;

Gaisiņš silts kā vārīts piens; Sienāzītis griež ka griež.

Čīgā, džīgā, sienāzīt: Siena vāli šņakstot krīt.

Rudzu rogu vaiņagā Laukos statiņi jau māj; Sienāzītis ežmalā Spēlēt, dancot nenostāj.

Čīgā, džīgā, sienāzīt:

Zēni nāk jau zirņus šķīt.

Tīmeklīši zib kā zīds.

Tīrels vienos viršos zied;

Meža malā sienāzīts Sēru rudens dziesmu dzied.

Čīgā, džīgā, sienāzīt: Zāle dzeltē, lapas krīt.

Lauki, lankas peļķēs mirkst; Koki kaili vaid un trīc; Aizvējā kaut kur vēl čirkst Sienāzītis, spēlmanīts.

Beidz nu džīgāt, sienāzīt: Salna mundierā būs rīt.

1922.

PĒCIS UN ZIEPJU BURBULIS

Kur skaists bij ziepju burbulis,

Ko viņsētas Pēcis bij izpūtis!

Spilgtās varvlksnas krāsās tas laistījās viss, Un, pūzdams to augstāk, domā Pēcītis:

Tas ir mans burvju gaiskuģīts,

Es sēdu tur iekšā un ceļos tam līdz. Visupirms ar viņu es ielaidīšos Kaimiņdārzā un ābolus saraušos.

Tad mežā līdz galotnēm pacelšos es,

Kur lido kraukļi un vāveres.

No siltajām lizdām es iztrenkšu tos Un lizdā pats iekšā ietupšos.

Nāks Juris un Jēcis un brīnīsies:

«Ai Pēcīt! cik augstu tu uzrāpies!>

Bet priekš manis koku augstums ir tīrais nieks, Es gribu vēl augstāk pacelties:

Gribu redzēt, kur Saule pa nakti dus,

Gribu redzēt, kur ērglis tais’ perēkļus,

Gribu pelēkos mākoņus aptaustīt Un redzēt, kā lietus no tiem var līt.

Arī mākoņu augstums man nav nekas, — Man jāredz, kā debesīs izskatās;

Man jāredz, kā zvaigznes gar debesīm iet, Man jāredz, kā debesīs eņģeļi dzied.

Es celšos vēl augstak —

līdz Mēnešam

Un ar knipi pa degunu iekraušu taml...

Te pū! mazs vējiņš uzpūta,

Un šļiks! tikai putas pašķīda.

1919.

MĀRIS — KARA GĀJĒJS

Māris seglo kumeliņu,

Taisās karā jāti.

— Nejāj, nejāj, dēliņ mīļo, Neatstāji māti!

— Nevar palikt, māmuliņa: Svešie lielā barā

Mūsu zemē iebrukuši, — Jājāj pret tiem karā.

Nopliukšķēja pātadziņa, Aizdrāž jājējiņis;

Priežu skaliņš — zobentiņis, Žagars kumeliņis.

Zobentiņu vicinādams,

Laiž pa gatvi jājējs, Kumeliņu dancinādams — īstais karā gājējs.

Ne pa vārtiem neizjāja,

Dobē kurkstēt sāka,

Mārītim top baiss, tas dodas Atpakaļ, ko māka.

Māmiņ, mīļā māmuliņa, Svešiem slikti klātos,

Ja pats Pūķis, kurkstētājis, Par tiem neuzstātos.

Ai dēliņi, karvīriņi,

Krupi dzirdēj’s būsi;

Mācies, dēliņ, grāmatiņu,

Tad tu gudrāks kļūsi.

Apsviež Māris kumeliņu, —

— Sveika, māmuliņai Es labāki karā jāšu,

Lai stāv grāmatiņa!

Ne pie druvas nepiejāja, Rudzos urkšķēt sāka;

Mārltim top baiss, tas dodas Atpakaļ, ko māka.

Māmiņ, mīļā māmuliņa, Svešiem slikti klātos,

Ja pats Sumpurns, urkšķētājis, Par tiem neuzstātos.

Ai dēliņi, karvīriņi,

Ezi dzirdēj’s būsi;

Mācies, dēliņ, grāmatiņu,

Tad tu gudrāks kļūsi.

Apsviež Māris kumeliņu, — Sveika, māmuliņa!

Es labāki karā jāšu,

Lai stāv grāmatiņa!

Ne pie meža nepiejāja,

Apsē vēkšēt sāka;

Mārītim top baiss, tas dodas Atpakaļ, ko māka.

Māmiņ, mīļā māmuliņa, Svešiem slikti klātos,

Ja pats Jupis, vēkšētājis,

Par tiem neuzstātos.

Ai dēliņi, karvīriņi,

Klieņi dzirdēj’s būsi;

Mācies, dēliņ, grāmatiņu, Tad tu gudrāks kļūsi.

Māris paņem ābecīti,

Lasa: a — be, ba — bi, — Nu es, māmiņ, esmu gudris, Nu man izies labil...

MAZĀ MĀTE

Atkal apmākusies diena —

Kad tik lietus neuznāk?

Kas to dos! Skat vien, uz smiltīm Retam pilināt jau sāk.

Būtu laukā izvedusi Staigāt savas lellītes,

Vēršmēlītes salasitum,

Darinātum krellītes.

Aizietum pie Veltas ciemā Es un manas meitiņas:

Manim pašai baltas kurpes,

Viņām baltas kleitiņas.

Manim piestāv baltas kurpes,

Lai spriež Velta šā vai tā; — Bet nu visi prieki vējā,

Kūko atkal istabā.

Uzvelc Trai jaunas biksas, Apgriezies — jau slapjas tās, — Vārdu sakot, cauru dienu Dzīvo vienās klapatās!

MAZĀ ARĀJDĒLA PIRMAIS JĀJIENS

Tēt, mans kumeliņš tu esi: Kukuragās tu man nesi.

Es tev sēdu mugurā,

Un man bail nav ne no kā.

Tētiņ, cik man labi, jauki! Atpakaļ iet koki, lauki;

Bet virs galvas saulīte Spīd un cīruls gavilē.

Tēt, nu mēs pie meža būsim, Bet kā mežam cauri kļūsim? Tētiņi tētiņ! man top bail:

Zaļas acis mežā gail!

Kaut mežs drīzāk būtu galā! Drīzāk tiktum otrā malā!

Tur visapkārt lauks ir klajs Un vairs ne no kā nav bais’.

Mežs jau beidzas; pļava sākas. Pāri strautam tikt vēl nākas, Ūdens strautā burbuļo;

Puķes pļavā vizuļo.

Nu gar druvu turp uz mājām! Vārpas kutinās ap kājām.

Viss tik jauks kā pasakā ... Visu dienu jātu tāl

ZĒNS UN MĀMIŅA

Lej mēnestiņš starus balt-sidrabotus Uz zēnu, kas gultā pie mūrīša dus.

Tam blakus ar adīkli māmuliņa Sēd, burvīgas pasakas stāstīdama.

Un visu, no lūpām kas māmiņai slīd,

Sirds lapiņās ieraksta puisēns tūlīt.

Tas kopā ar tēliem burvīgajiem Skrej, lido pār kalniem un bezdibeņiem.

«Nu čuči, mans dēliņ, mans vienīgais prieks: «Tev actiņas gurdas jau sumina miegs!»

««Nē, māmiņa mīļā, man navaid nekas — ««Tik kājas ir tādas kā piekusušas.»»

Un vecīte pasaku turpināt sāk,

Un pasaka vecītei galā jau nāk, —

Te sapņodams pusmiegā maziņais sauc:

«Re, māmiņ, kur Vējmāte lieplapā brauc!»

LAKSTĪGALA UN LĒLIS

Lēlis nīda lakstīgalu,

Lielu karu saceldams:

Lēlis teica savu balsi, Lakstīgalu nievādams.

Dzirās lēlis lakstīgalu Ar dziesmām aizdziedāt,

Ar dziesmām aizdziedāt, Meža galus tricināt.

Abi divi norunāja:

Tam paliks taisnībiņ’,

Kas, no rīta celdamiesi, Apsveiks gaismas svīdumiņ*.

Nav blāzmiņa aizsarkusi, Lēlis trešā snaudumā; Lakstīgala — gudriniece Aizvērt acu nedomā.

Daiļi vilka, vizināja Deviņāmi mēlītēm,

Meža galus tricināja Sidrabiņa vālītēm.

Ir pa saules naktsceliņu Atdusiņas nezināj’,

Ar gaismiņas svīdumiņu Zelta rasu birdināj’.

Apdziedāja ciema puišus Pieguļāi jājējiņ’s, Aplīgoja tautu meitas — Govju slaukti gājējiņ’s.

Ar dziesmiņu izvadīja Arājiņu tīrumā,

Ar dziesmiņu sagaidīja Gana zēnu birztalā.

Lēlim, vēlu mostotiesi, Visa dziesma aizmirsās: Sapīcis šo baltu dienu Tarkšķina vēl ataugās.

1915.

MIKLA

Zinu divi Saules meitas, Abas rožu sārtumā;

Cik tās līdzīgas no vaiga, Tik tās svešas nodabā.

Pirmā troksni visur rada, Aizvērpj dienas ritumu;

Otrai netīk dienas kņada: Tā mīl mieru, klusumu.

Pirmā atzogas pa nakti, Kad vēl saldi dusam mēs,

Zili-zaju zelta sākti Zīda sagšā spraudusēs;

Aizkur Saules mātei plīti, Ceļ no cisām rīteni,

Atver ziedu biķerlti, Pamodina cīruli.

Otrā tad, kad diena galā Un nāk sētā vakars kluss,

Tālā tālā jūras salā Aizbrauc Saules kumeļus.

Vecās, tumšās logu rūtis Purpurpriekškarus tā auž,

Mieru vēda vārgās krūtīs,

Lai tās miegā saldi snauž.

Kas tās tādas Saulmeitiņas,

Vai no jums kāds pateikt var:

Bieži esat paši viņas Vaigā skatījuši ar’.

1923.

ĀZIS UN VILKS

Dzer pie upes āzis vecs,

Buku-bē! buku-bē!

Padzēris uz augšu lec,

Buku-bē! buku-bē!

Izslien bārdu, piesper kāju:

Buku-bē! buku-bē!

— Ne par vilku nebēdāju! —

Buku-bē! buku-bē!

Vilks to izdzird — va’ nav traki! — Avu-ūl āvu-ū!

— Andriev, Andriev, ko tu saki? —

Avu-ū! āvu-ū!

Izbijies teic āzis vēlīgs:

Meku-mē! meku-mē!

— Meža lielskungs cienīgs, žēlīgs,

Meku-mē! meku-mc!

Dzērājam ir Eku-ē!

Dzērājruna —

Meku-u-mē! mek-u-mē!...

1924.

SIENA LAIKA DZIESMIŅA

Lija, lija lietiņš Visu cauru dienu, Saliedēja, samērcēja Saguboto sienu.

Kā mēs viņu izžāvēsim, Kā mēs viņu izkaltēsim Salijušu, samirkušu,

Visu slapju palikušu?

Pūtīs vējiņš —

Tas viņu žāvēs;

Spīdēs saulīte —

Tā viņu kaltēs.

Izārdīsim, apgrozīsim, Sausu mājā pārvedīsim.

STARKS UN VARDE

Žvaku! žvaku! žvīkš!

Stārks pa gaisu skrien;

Plakul plaku! pliks!

Stārks pa dumbru brien. Varde pakaļ lec:

Grib, lai viņu prec.

Stārks to paķer, klaukš! Nomet zemē, plauks!

Varde guļ nu augšupēdu; Sirds tai pillā rūgtu bēdu. Tantes nāk tai laimes vēlēt; Svaiņi — kāzu maršu spēlēt; Sīki, mazi vardulēni Līdzi lec kā jautri zēni.

Spēlmaņi pūš žigu žagām; Visi griežas ņigu ņagām. Varde nespēj ilgāk ciesties, Sāk ar’ pati līdzi griezties, Ko tik spēj un māk.

Kvāki! kvāki! kvāk!

Kvāki! kvāki! kvāk!

CIRCENĪŠA DZIESMA MAZAJAM VARIM

Aizkrāsnītē vientulīgā Circenītis čīgāt čīgā:

Ciri, čiri, čiri, čir — Varim čučēt jāiet ir.

Saulīte jau jūrā dus;

Logā raugās mēness kluss. Ciri, čiri, čiri, čir — Varim čučēt jāiet ir.

Gurdas mazās kājiņas:

Cauru dienu skrējušas.

Ciri, čiri, čiri, čir — Varim čučēt jāiet ir.

Actiņas, rau, veras ciet:

Netīk tērzēt vairs, ne smiet. Ciri, čiri, čiri, čir — Varim čučēt jāiet ir.

Paskubinies, māmulīt,

Taisi vietiņu tūlīt:

Varim čučēt jāiet ir — Ciri, čiri, čiri, čiri

SLINKAIS PĒTERIS

— Pēter, Pēter, brauc! —

Saimnieks puisi sauc.

Urr! urr! urr!

Burr! burr! burr! Puisim rati kauc.

Ciema suņi rej;

Ciema zēni skrej;

Visi smej un sauc:

— Urr! urr! urr!

— Burr! burr! burr!

— Pēter, Pēter, brauc!

1930.

DARBS DARINA DARĪTĀJU

Nešūmini man' miedziņi, —

Es nevaru gulēt iet:

Ne šķivīši nomazgāti,

Ne nazīši spodrināti.

Gan darbiņu skubināju, —

Vēl māmiņa zobo klāt:

Nāc, kaķīti, nāc, incīti.

Palīdz traukus nomazgāt!

AIJU DZIESMIŅA

Šūpoju, aijāju

Manu mīļu bērniņu

Manu mīļu bērniņu

Manu meitenīti.

Čuči, guli, bērniņi,

Maigo miedziņu,

Salieci rociņas,

Nespārdi kājiņas:

Atbrauks Laimiņa

Ar zelta laiviņu,

Aizvedīs bērniņu

Uz sapņu saliņu.

CIRCENIS NODEVĒJS

Circenim, kas kaktā čīgā,

Pele klusu ievaicājās:

«Ķirķil Ķirķi! kaprals mājās?» ««Nē, ar peļu ādām Rīgā. ««Nāc, mamzelīt, vien droši: ««Vari palēkāties koši.»»

Pele izlec vidū plāna — Nezin, ka to circen’s māna — Un bez bēdas dej un lēkā, Kamēr iekrīt kļūmā dēkā. Kaķis, kaprals, pēkšņi te,

Nez* kur gadījies, kur ne,

Ielec iekšā nepieteikts — Jautrais dancis bija beigts.

1930.

NEBĒDŅI ĀZĒNI

Mums bij divi āžuleni,

Abi divi ņipri zēni:

Te tie stāv uz malkas grēdas, Te pa jumtu kāpj bez bēdas.

Un, kad abi pretim tiekas, Tūdaļ pierēm kopā liekas;

Katrs sajūt lielu prieku,

Ka var uzveikt pretinieku.

Bet reiz izgāja tiem greizi.

Tie uz akas grodiem reizi Uzlēca, kur nebij vāka,

Un tur badīties nu sāka.

Stīvējoties cīņā trakā,

Abi ievēlās tie akā Un nu saceļ lielu brēku:

Meku — mēku! meku — mēkul

Vecais Ģirts to izdzirdēja,

Aši akā trepes slēja,

Nebēdņus aiz skausta grāba Un no drošas nāves glāba.

Nolikti uz zemes abi,

Nopurinās tie — un labil

Viens ar kāju purnu kasa,

Otris — siena zāles lasa.

1930.

BEZDELĪGAS

Bezdelīgas, gaisa līdaciņas,

Ak, kur veikli, viegli šaujas viņas Man gar seju,

Kur es eju,

It kā gribētu teikt jaunas ziņas!

Bezdelīgas, darbinieces mundrās,

Mūra darbos amatnieces gudrās,

Nes un strādā,

Mūrē, gādā,

Kustēdamās rosīgi kā skudras.

Bezdelīgas, jautrās dziedātājas,

Rotāt, diet virs upes kopā krājas,

Dienai dziestot,

Krēslai bieztot,

Kamēr spīdums sārts pār dzelmi klājas.

1929.

MAZAIS KUĢINIEKS

Priežu mizas kuģi glītu,

Paša roku iztaisītu, Zvejniekpuika jūrā laida;

Pats uz krasta stāv un smaida

— Iries, iries, kuģīt tu,

Tālu prom uz Āfriku!

Turp, kur džungļi tumši, baigi, Pērtiķi un papagaiļi,

Mori, strausi, žirafes,

Turp, kur notikt vēlos es.

Vējiņš lēns no krasta pūš,

Kuģi tālāk, tālāk grūž;

Un no prieka zēnam skats Mirdz, kā kuģī brauktu pats.

1930.

VARIS UN ZAĶIS

Pļavas mala, lejiņā,

Sīku kārklu krūmiņā,

Zaķis, garausītis, klusu.

Bauda dienas vidus dusu.

Varītis ar māmiņu

Pļāvējiem nes azaidu.

Tuvāk, tuvāk nāk tie abi;

Zaķis sadzird tos jau labi.

Un, kad tie pie krūma tiek —

Jancīts prom, cik kāju, liek,

Tā ka ausis, lielas, garas,

Atpakaļ kā ragi karas.

Vārīts, mātei piespiedies,

Prasa bāls un izbijies:

«Mamm, kas tas par zvēru bija?

«Labi, ka mūs nebadīja! ...»

BIŠU MĀTE DZIED

Zumzu, zumzu, mazulīt,

Zumzu, zumzu, zeltspārnīt,

Dusi savā kambarī,

Vaska zelta šūpulī.

Māsas tavas augu dien

Iekšā, ārā dūcot skrien.

Audzi liela arī tu:

Zīdi medus rasiņu!

Audzi labā tikumā:

Saticībā, čaklumā,

Vienai otru netraucēt,

Citai citu aizstāvēt.

Audzi liela, spēkus krāj —

Būsi darba darītāj’,

Darbs tev dzīves mērķis k|us,

Darbs tev mūža laime būs.

Izaugs spārniņi kā zīds;

Laidelēsies māsām līdz

Puķu lejās ziedus vākt.

Medus nastām mājā nākt.

Ārā būs tik saulains, jauks;

Pasaule — viens ziedu lauks.

Zumzu, zumzu, mazulīt,

Audzi liela, zeltspārnīt!

1930.

SPRICIS, ČURKSTU MEDINIEKS

Vecas tupeņdobes malās Zemes čurkstītēm bij alas;

Tur tās iekšā, ārā skrēja,

Neviens viņas netraucēja.

Spricis to bij noskatījies,

Dobē klusi ielavījies,

Un nu gaida priekā kārā,

Kad tās skries no alām ārā.

Pirmā čurkstīte, kas skrēja, Izsprukt kaķa nagiem spēja;

Dobei pāri tā nu šaudas,

Baigi čiepstot, cik tik jaudas.

Drīz ar’ citas salasījās Un pār dobi kliedzot vijās, Čurkstes alās biedē, baida: «Blēdis! blēdis! glūn un gaida!»

Redzēdams, ka pieķerts ticis, Čurkstu mednieks mellais Spricis, Aizskarts smalkjūtībā vārā, Kaunīgs kāpj no dobes ārā.

VĀVERE UN MEITENE

Ugunīgs ērkulīts Uzšaujas koka:

— Šmuks! šmūkš! cilvēciņ,

Ķer mani roka! —

Pazarē šūpojas,

Uz zemi lūkojas,

Tad augstāku metas,

Spudūkš!

Un snaigstas un vaikstas:

— Smūkš! šmūkš! —

— Vāverīt! vāverīt!

Ļauj sevi apskatīt,

Kāda tev rotiņa:

Aste — vara slotiņa;

Pie ausīm cekuli

Kā zelta pušķīši,

Un nagi — sidrabāķīši asi —

— Smūkš! šmūkš! —

— Vai tu, zvēriņ, ko prasi? Actiņas spridzīgas gail:

Laikam no manis tev bail ... Nebaidies! Prāts man nav ļauns.

Pāri tev darīt — man kauns.

Neesmu mednieks;

Tevi tik redzēt — man prieks,

Veiklā vāverīt,

Siliņa dvēselīt.

DZEGUZE UN TAUTU MEITA

Dzeguzīt, zīlniecīt,

Pakūko, pasaki:

Kad iešu tautiņās?

Kad jās vedēji?

Kukūl

A, vienu gadiņu Vēl jāgaida tautiņu!

Nu nav jau ar’ vajadzīgs Tik drīz to precnieku.

Kas nekait vēl meitās Lustīgai padzīvot,

Visus ciema puišus Ap pirkstiem tīņājot?

Kukū!

A, divi gadiņi Vēl pie māmiņas Jātek uz laidaru,

Jābradā lāmiņas ...

Bet tautās — vai tur nu dos Kungu dzīvi?

Tāpat viss būs jāvlkš,

Ka pirksti top stīvi...

Kukū!

Va re! trīs gadi Vēl jāpavada!

Nu nekasi Drīz aiztecēs Gadiņš pēc gada.

Vēl daudz kas prasas Padarams,

Lai pūriņš nebūtu Paļājams.

Kukū!

Četri gadil...

Gan aizies ka nu:

Ar adīšanu,

Ar aušanu —

Vaj’g cimdu, vaj’g zeķu, Vaj’g prievietiņu Un dvieļu, un kreklu,

Un paladziņu ...

Kukū!

Pieci gadi?!...

Vēl nav ko sērot:

Viens gadiņš vairāk — Ko tur nu vērot!

Lai skrien tās aušas,

Tās viegldienltes!

Man jāmet vēl sagšas Un villainītes!

Kukū!

Seši gadi?!...

Ar’ nav vēl daudzi! Pielocīšu pūriņu Ar liellielo kaudzi:

Ielīks grīda Bāliņa klētiņā,

Ielūzīs dibens

Tautieša vezumā . . .

Kukū!

Ūja!.. .

Tavu negudro meža zvanu!

Kaut tu aizrītos

Ar visu savu kūkošanu! ...

Mēdīdama:

Kukū! kukū! kukū! kukū!...

1911.

LIELAIS» KUĢINIEKS

Viņš stāv pie jūras sapņodams,

Tam kuģis jūrā laists;

Un savus sapņus izsvilpo Šis sīkais, smulgais slaists.

«Kad būšu liels, tad skroders man Ar ķešām bikses šūs;

Man gari ūdens zābaki Un kuģis varens būs.

Uz kuģa būs, kā pienākas:

Trīs masti, zēģeles Un stūrmanis, un matroži, —

Bet kapteins būšu es.

Kling-kling! kling-kling! jau sazvana: Prom kuģis jūrā ies.

Nu paliec sveika, māmiņai Nav laika kavēties.

Mēs zēģelēsim jūrai pāri Uz Āfriku tūlīt;

Tur džungļos lauvas, tīģerus Es iešu samedīt.

Man garš būs šķēps un dūcis ass Un plecos bambukloks:

Ar tādiem zveriem biezoknī

Nav sastapties vis joks!...

Rau! rau! tur niedras liecas, kust

Liels tīģers glūnot lien ...»

Te kāpās sauc: «Gunt, istabā!

Ko slaisties augu dien? ...»

MAZAIS MAKŠĶERNIEKS UN LĪDAKA

Glauž saule rāmo āri.

Pār meldriem laižas spāri; Un upes līmens kluss Kā dziļā snaudā dus.

Zem kārkla upmalē Sēž zēns un makšķerē;

Tam acis lielas, platas,

Uz pludiņu vien skatas.

Lūk, pludiņš viegli raustas: Gar ēsmu zivis taustas ... Un nu zem ūdens viss Tas pēkšņi palīdis.

Karsts jutiens zēnu skauj; Viņš aši šķeistu rauj —

Un, lūk: uz krasta stāva Tur līdaka gul prāva.

Ar asti tā bez mitas Uz zāles raustas, sitas.

Zēns steigšus klāt tai skrej; Sirds viņam priekā dej.

Bet līdaciņai za|ai,

Kas tai gar puiku daļas —-

Viens astes metiens šmaugs

Un ūdenī — pladauks!

MEISTARS UN BURŠA

«Ansit! meistara nav iekšā — «Amatnieki varam būt:

«Jemsim šujmašīnu priekšā, «Palūkosim kaut ko šūti

«Tu mans burša, Ansīt, būsi, «Un es būšu meistars tavs;

«Es, es mīšu, bet tu šūsi: «Buršam meistars jāpaklaus’.»

Gusts tā teic, un šujmašīnu Iesāk mīt tas lieliski;

Ansītis ar lepnu smīnu Šurp turp bīda šuvekli.

Zēnil zēnil nebūs labi:

Sukas dabūsit jūs abil

Sie tev klausīs — griež tik vien,

Mašīna lai tarkšķot skrien.

Te uz vienreiz burša dikti Raudu plēšas vaļā laiž,

Nezin podlaižu kur likti... «Ansīt! Ansītl kas tev kaiš?»

Ansīts, nabags, šūdams ņipri, Pirkstā sev ir iešuvis;

Dūriens sūrkst, un brūcei stipri Sarkanas nāk asinis.

Gusts aiz liela uztraukuma Nezin pats, ko darīt nu,

Redz: tā lieta tiešām dūma — Māte nāks ar žagaru.

Te tam padoms prātā šaujas — Labi, attapties ka māk —

Taurē sataisījis saujas,

Kliedz viņš: «Ansītl meistars nāk!»

Šie trīs vārdi lielo brēķi Klusu padara uzreiz;

Aši dārzā viņš caur ķēķi Gustam līdz ir izslīdēj’s.

1928.

KAĶA BĒDU-LUGA

Grib kaķītis zivis ķert,

Negrib kāju slapināt —

Ielaiž asti ūdenī,

Lai zivtiņas ķeras klāt.

Klusi klusi tup un gaida;

Gaidīdamis iesnaužas;

Zivis lielas, mazas skraida,

Astei klātu neķeras.

Te uz reizi varens vēzis

Milzu šķērām — vocens pats —

Lien no alas, ragus slaista,

Sagrāb asti ciet — krabacl

Kaķis asti laukā rāva

Un, cik kāju, sāka jozt;

Kaķis brēca, kaķis bļāva, —

Vēzis neatlaidās nost.

Pāri žogam kaķis skrēja;

Vēzis cieti turējās;

Vistu baru izbiedēja,

Kas pa smiltīm kašņājās.

Pamanījis troksni traku,

Mūris galvu gaisā slien:

«Kas tad tur par triku-jaku?»

Ņurd un riedams turpu skrien.

Izdzirdējis Mūri rejam,

Ilga klusi laukā šmauc;

Redzot Ilgu projām skrējām,

Mare viņam pakaĻ trauc.

Kaķis, suņa vairīdamies,

Sprauslādamis liepā liek;

Vēzis, zaros aizķerdamies,

Tam no astes vaļā tiek.

Sīki putni, kovārņbērni,

Skraid’ ap liepu, ķērc un ciebj,

Un no lizdas stārki arī

Pētīdami kaklus stiepj.

Mare sauca: «Ilga! Ilga!»

Muris rēja: «Vau! vau! vau!»

Ak, tiem kaķa bēdu-luga

Zināmā nevienam nav!

1926.

SIENĀZITIS-SPĒLMANĪTIS

Laka kurpēs, frakā zaļā,

Uzcirties kā daždien švīts,

Bezrūpīgi, savā vaļā

Dzīvo jautrais sienāzīts.

Nosēdies uz stiebra smilgās,

Pusdienā, kad saule spiež,

Dziļās jūsmās, lielās ilgās

Vijoli tas griež, ka griež.

Vilinošu skaņu skauta,

Meža pļavas nostūrī

Visa jautrā krūmu tauta

Lasās kopā mudīgi.

Spāru dāmas zīda kleitās

Spāra kungs jem dancināt;

Ods ved dejot savas meitas,

Dundurs savu vecomāt’.

Sīkas masaliņas, mušas

Šurpu turpu šaudās, sprūk,

Saules vīna noreibušas,

Tā ka takts pa reizai jūk.

Un, kad muzikants iet mājās,

Vakarā pēc balles šās,

Spīguls laternu, kā klājās,

Rāda tam, lai nemaldās.

1930.

TRAUCĒJUMS

Zaķu tēvs ar zaķu māti,

Abi sēd vakarā:

Zaķu māte zeķi ada,

Vecais pīpi kūpināj’.

Atskrien seši zaķa bērni,

Kā lapiņas drebēdami:

«Muksim, muksim, tēvs, māmiņa: «Suņi!... zvēri!... lapas čabi»

Zaķa tēvam izkrīt pīpe,

Zaķa mātei adīklīts;

Visi projām jož, cik kāju, Atpakaļu neskatās.

Vecais zaķis skrej pa priekšu, Vecā paka| tuntuļo;

Zaķa bērni, rudzziedlši,

Cits aiz cita gabalā.

Ko bēgati, bēgulīši?

Nav neviena vajātāj’:

Vējiņš lapas pačablna —

Jūs jau zaķa pastalās.

AZĪTIS, KAZAS UN VILKS

Mežmalē, uz noras mazas,

Ganās āzltis un kazas.

Āzīt, āzlt, uzmanies —

Vilks pa mežu sierēt ies!

«Nebīstos no vilka nagiem: Palaižos uz āža ragiem!»

Azīt, āzīt, nelielies —

Gan tu pēcāk sūkstīsies!

Vilks no meža laukā lec;

Azīts nezin vairs, cik vecs ...

Azīt, āzīt, turies nu:

Nedod vilkam kažoku!

Dipu — dapu! vilks pie tā,

Uzsviež āzi mugurā.

«Azīt, tu nu aizjāji,

Saki, kad tu pārjāsi?» —

«Tad, kad negrims akmens smags, Paliks taisnis āža rags;

Rietumos kad saule lēks,

Vilks ar kazu mieru slēgs.»

VANAGS UN РŪСЕ

Vanags skrēja, klidzināja — Ne drusciņas guziņā, Lidodamis ieraudzīja Pūculēnus ozolā.

Velti, velti, vanadziņi:

Vecā pūce tup tiem klāt! Vanags, viltnieks, mīkstu mēl Ņemas pūci bildināt:

«Pūcīte, māsiņa,

Tev smuki bērniņi:

Lielām acīm,

Resnām galvām,

Resnām galvām,

Smukām spalvām.» —

«Kur smuka māte,

Tur smuki bērni:

Manas pašas perēti, Manas pašas baroti.» —

«Domāju, prātoju,

Garām kad skrienu:

Cik tādi cālīši Apēd pa dienu?

Šodien gan bērniņi Nebūs vēl ēduši, —

Skrej nesi barību, Tikām es palikšu Maziņos uzraudzīt,

No lizdas ka neizkrīt.»

«Ko zina vīrišķi,

Kā bērni turami,

Kā bērni turami,

Kā ēdinamil Var mani bērniņi Ēst pulka, pulka;

Māk mani bērniņi Ar’ badu ciest.»

Vanags knābi noslaucīja, Pacēlās un — projām bija.

1924.

EZIS UN ZAĶIS

Divi eži sarunāja Mu|ķa zaķi piejokot;

Viens no tiem pie zaķa gāja, Lai tas viņu noskrejot.

«Adatkamol!

Ķeberkāji!»

Zaķis smejas balsi jautru: «Vai patiesi Skrieties iesi

Tu ar mani, vēja šautru?» —

«Iešu, iešu!

Stāj uz taka!»

Ezis saka:

«Es pa grāvi,

Tu pa malu,

Turp uz viņu grāvja galu!»

Norunāja, saderēja:

Derības ja zaudē skrējā Zaķis — ezim tas kā balvu

Dod no ūsām desmit spalvu;

Ezim — ja tas zaudētu, Jādod desmit adatu.

Nostājas tad grāvja galā: Ezis grāvī, zaķis malā.

Prom, cik kāju,

Zaķis laida,

It kā būtu Viegla skaida,

Lai pie mērķa Drīzāk tiktu:

Derētāju Kaunā liktu.

Zaķis šaujas,

Ka pie zemes Pat i ķetas Nepiemetas.

Tikai vēji,

Līdzskrējēji,

Ausīs šalc.

Pieskrej. Ezis stāv jau stalts

Priekšā tam ar viltus smaidu

«Zaķīt, mīļais,

Kur tu biji:

Vai sev kājas apkaustīji?

Vai no ceļa noblankstīji? —

Es jau sen te tevis gaidu!» —

«Ak, man šoreiz nomisējās,»

Zaķis atteic skābu dūšu.

«Skriesim vēlreiz atpakaļi:

Redzēsi, ka pirmais būšu.» —

«Labi, labi. Lai tad iet!

Rādi ar’, ka māki skriet!»

Abi stājas grāvja galā:

Ezis grāvī, zaķis malā.

Zaķis jož Visā spēkā;

Acīs lēkā Virmojošs Valgums spožs.

Ātri, spēji Elsā krūts;

Tikai vēji,

Līdzskrējēji,

Ausis dūc.

Pieskrej. Ezis, pretim smaidot: «Kaimiņ, kur tik ilgi tu?

Es gandrīz vai nosalu, Atskrējis še, tevis gaidot.» —

«Ak, man atkal pamisējās!» —

Ezis, viltnieks, stāv un smejas: «Zaķīt, zaķīt, tu jau tosi,

Gan tu ūsas manim dosi!» — Zaķis lūdzas, smagi dvešot: «Skriesim, sābri, reizi trešo!» «Labi. Skriesim. Bet lai tā «Paliek reiza pēdējā!»

Abi stājas grāvja galā:

Ezis grāvī, zaķis malā.

Prom, cik jaudas,

Zaķis sviežas:

Gaisā griežas Balta smilts —

Muļķīts nejūt,

Ka top vilts.

Tikai vēji,

Līdzskrējēji,

Ausīs dzied.

Vienu vietu vien viņš vied. Atskrej, kūleņo, bladauc!

Ezis smiedams pretim sauc: «Kaimiņ, kaimiņ, kur tik vēlu? Es jau nokristīju dēlu; Izbraukāju žagaros;

Divi reizes nosnaudos ...

Nu vairs nelīdz it nekas. Derības tev zaudētas:

Panāc šurpu tūdalīt,

Lai var ūsas izraustīt!»

Neko darīt. Jādod bija.

Abi eži iebakstīja

Sev pie lūpām ūsu spalvas —

Un nes šodien vēl šis balvas.

1924.

PARUDENĪ

Ežmalītē sēdu, skatos,

Vasariņa vārpu ratos

Aizbrauc pāri laukiem maniem, Zvanīdama dzērvju zvaniem.

Miežu stiebru ritentiņi,

Auzu skaru iemauktiņi;

Groži — tīmeklīšu diegi — Mirdzēt mirdz kā balti sniegi.

Aizbrauc, aizbrauc vasariņa ... Clruls bēdīgs čirkst uz ciņa:

Liru-līl

Liru-līl

Lirai stīgas satrūkušas:

Visas dziesmas izbirušas —

Liru-līl

Liru-līl

Kur lai citas tagad jemu: Saulīte iet zemu zemu.

Liru-līl

Liru-līl

Kaili lauki, salti rīti,

Tukša dziesmu vācelīte.

Liru —

Liru —

Liru-līl

1927.

RUDENS

Vasara jaukā

Ir projām jau:

Ne ziedu vairs laukā,

Ne gavi|u nav.

Lapas zem kājām

Sērīgi čaukst;

Viļņi pret krastu

Dusmīgi šļaukst.

Lauki guļ bāli;

Putniņi — tāli.

Mākoņi sedz

Debesu vaigu,

Saulīti maigu

Reti kad redz.

1927.

ZOSIS

Ga-ga-ga! ga-ga-ga!

Zosis norā gadzina,

Maršējot ar diktu čalu Taisni prom uz upes malu —

Dzert un pērties ūdeni Karstajā dienvidi.

Kel-kel-kel! Spārnus celi Zvīgu-žīgu gaisu šķēli Un ar klaigām tās no kraujas Cit* pēc citas gaisā šaujas,

Šurpu skraid’, turpu skraid’ — Lejā ūdens klēpis gaid\

Kel-kel-klI! ūdenī Skrieni, lieni mudīgi!

Šitā dejo niru deju:

Te uz augšu, te uz leju,

Tā ka spārni plīkš un plaukš, Viļņi malā šļakst un šļaukš.

OZOLIŅŠ UN BEKA

Ganībās, kur šaura tekā,

Auga liela, veca beka.

Bekai blaku nezin kā

Ozoliņš mazs uzdīga.

Beka uzpūtībā liekā

Ozoliņu paļā, niekā:

«Šitāds sušķis — jā, nudienl

«Tev gandrīz uz galvas lien.

«Vai tāds maz ar’ kauna jūt? —

«Nevarēja citur pūti»

Ozoliņš tai lēns un rāms

Atteic, galvu klanīdams:

«Piedošanu, cienīgajai

«Vēl jums vieta ērta, klaja.

«Un, ja vietas pietrūktu,

«Pavirzīšos tālāku.»

Paiet rīta cēliens — klaul

Beka iesāk kunkstēt jau:

«Vail kā galva gurst un kūstl

«Ai, cik slikta dūša kļūsti»

Ozoliņš teic: «Cienmāt mana,

«Vēl kur augt jums vietas gana.

«Pietrūks vietas — šodien — rit

Tālāk virzīšos tūlīt.»

Bet tai pašā vakarā

Beka galvu nokāra;

Un pēc dienām trim no tās

Nav ne zīmes ganībās.

Ozoliņš tas vēl arvienu

Zeļ turpat šo baltu dienu.

1929.

BĒRNU ZIEMAS DZIESMIŅA

Ziemai ziema!

Baltā māmuliņa!

Klusi klusi atbraukusi Šurp pa nakti viņa.

Klau, kā laukā Bērni jautri klaigā Slidinoties, vizinoties Purpursārti vaigāl

E kur, re kur,

Lasās zēnu bari:

Pulkos stājas, rokām mājas Sāksies lieli kari.

Māmiņl māmiņl Manu cepurīti!

Es ar iešu, līdzi skriešu Tur, kur visi citil

1918.

PIRMAIS SNIEGS

Rau, baltas pūkas no gaisa nāk Un jautri jukjukām virpuļot sāk:

Tās maigās sniega pārsliņas, Stūrainas, starainas, zvaigžņainas — Sniegs! pirmais sniegs!

Tās griežas un dejo uz nebēdu;

Vējš spēlē tām dejas muziķu;

Un, diedamas daiļi un burvīgi,

Pār zemi tās klāj baltu villaini — Sniegs! pirmais sniegs!

Lūk, zēni jau šurpu kā spārnoti drāž; Dažs nerātnis līdzbiedri kupenā gāž; Cits otram ar piku pa muguru šauj; Cits lielu sniega vīru krauj, — Sniegs! pirmais sniegs!

Skan smiekli un čaloņa apkārtnē; Gaist bēdas un rūpesti dvēselē:

To darīja maziņas pārsliņas, Stūrainas, starainas, zvaigžņainas — Sniegs! pirmais sniegs!

SUNS UN VILKS

Sniegi sniga; salt jau sāca:

Ziema bija tuvumā.

Vilks pie kaķa Inča nāca

Un to laipni uzrunā: «Incīt, vai tu nezini

Kādu labu skroderi?

Auksti laiki: ziema klāt —

Jāliek kažoks šūdināt.» —

«Zinu, Mežēn; nāc man līdz:

Pakans labs ir skroderīt's.» —

«Sābri, sveiksi vai varētu

Pašūt man tu kažoku?

Laukā, redzi, ziema jau —

Apmesla man silta nav.» —

«Var, var: ja tik tu, ko šūt,

Vari ādas sadabūt.» —

«Cik tad ādu uzietu,

Skroder, man uz kažoku?»

Suns aiz ausīm pakasa

Un tad ātri atsaka:

«Deviņas uz kažoku,

Desmit apkaklei ka nu!» —

«Labi, labi. Noņem mērul

Došu deviņpadsmit jēru.»

Vilks tūlīt Skrien, ka brēc,

Samedīt,

Kas norunāts;

Gan pa noru,

Gan pa lauku Stiepj viņš šurpu Jēru tauku.

Pakans dzīvo dienas za]as: Pilnas malas jēra gaļas.

Paiet laiks — ne īss, ne ilgs — Te pie Pakana nāk vilks. «Skroder, kā iet darbs no rokas? Vai ar šūšanu tev sokas?» — «Viss jau sadalīts pēc mēra:

Ik pa ādiņai no jēra.

Vēl tik jāgriež, jāmetina,

Jāvīlē un jāgludina.» —

«Labi, labi. Strādā vien!»

Saka vilks un projām skrien.

Pakans dzīvo dienas zaļas, — Kas gar kažoku tam daļas!

Paiet laiks — ne īss, ne ilgs — Atkal nāk pie suņa vilks. «Skroder, kas par būšanu:

Kad reiz beigsi Šūšanu?» — «Viss jau sagriezts, sametināts, Apvīlēts un nogludināts;

Vēl tik jāliek odere,

Cilpas, rokas, apkakle.» —

«Labi. Steidzies, skubinies:

Citādi tev plāni ies!»

Paiet laiks — ne īss, ne ilgs. Salst. Pie suņa atkal vilks. «Skroder, dod šurp kažoku,

Ilgāk es vairs neciešu!» — «Lūdzu, junkur, uzgaidīt:

Pogas jāpiešuj man rīt.»

Bet vilks norūc: «Neticu!»

Un grābj cieti meistaru.

No tā laika, lai vai kur,

Vilks uz suņa dusmas tur.

Niknā naidā sirds tam kvēl:

Doto jēru viņam žēl.

Bet bez kažoka arvien Viņš joprom pa ziemu skrien.

Un, kad Lauskis sperdams brauc, Vilks tad gaudodams tā kauc: «Aukstil auksti! auksti, au!

Nav, nav kažoka man, navl»

1925.

SNIEGA VĪRS

Pirmais sniegs! Pirmais sniegs! Bērniem lielu lielais prieks! Sniega viļas lielas veļas,

Sniega virs uz kalna ceļas, Milzīgs, resns tā kā vāts,

Nasku roku darināts.

Galva apaļa kā ola;

Mellās acis bolīt bola.

Mute plata tā kā stops:

Augšā, apakšā viens zobs.

Kājas diženas kā stabi;

Galvā platmale sēd labi;

Katrā rokā pīķis garš, —

Un nu sākas lielais karš.

Karogs stalti plivinājās;

Kara vīri rindās stājas;

Lodes svilpo, bumbas kauc:

Nu tiek cirsts un durts, un šauts. Visi ņemas, visi karo —

Pārveikt milzi lielo, garo;

Visiem sejā laistās prieks, — Pirmais sniegs! Pirmais sniegs!

RĪGAS BĒRNU ZIEMAS PRIEKI

Bastejkalnā baltā Kas tur ņudz kā spiets? Gaisā viegli saltā Brīdinot tik kliedz: «Ceļu!»

Bērni jautri lejā Ragutiņās šļūc.

Vēji sitas sejā Un ap ausīm dūc — «Ceļu!»

Cits caur citu drāžas Tie bez apstājas;

Dažs ar’ apkārt gāžas, Bet tas nav nekas.

Jokodams viņš ceļas Atkal augšā jau, Smiedamies, ka veļas Otrs līdzās, raul

Tādu nieka krīzi Kas gan vērā liks?

To var novērst drīzi, — Tas bij sporta triks.

Rieta oranžmalā Dziest jau saules stars. Bērniem jautrā čalā Negrib rimties gars.

Slaidā atskrējienā Ragutiņas trauc.

Apkārt balsā vienā Tikai dzird, ka sauc: «Ceļu!»

Krēslas plūdos klusi Sirmā Rīga grimst;

Bet ap kalna pusi Klaigas nenorimst: «Ceļu!»

PIRMAJĀ SNIEGĀ

Pa pirmo sniegu Mēs skraidījām,

Sniega vīru uz kalniņa Taisījām.

Balts zaķīts te izlec No kadiķiem Un aizpupulakšo Pa arumiem.

Rīb šāviens ... rej suņi... Mēs skatāmies,

Kas baltajam zaķītim Noticies.

Lielu, augstu viņš gaisā Palēcās,

Tad krita pie zemes Un izstiepās.

Mums žēl bij, — bet Pēcis Tas smējās tā,

Ka lūpa kā zaķim Tam pārsprāga.

RŪĶĪŠI UN MEŽA VECIS

Uz visiem kokiem mežā jauns guļ sniegs.

Un skaņas mīkstas it kā sniegu apvēlušās veļas.

Nu sila rūķīšiem būs gan ko pikoties.

Rau, rau, kur tie iz paegļiem jau ceļas!

Olektgari vīriņi,

Sprīdi gari uzaci,

Baltu tāšu micltes,

Brūnu sūnu biksītes.

Divi pulkos stājas;

Ņirb pa gaisu kājas.

Sniega vāli veļas.

Skanšu vaļņi ceļas.

Šņāc bumbas tvirtas,

Plīvo matu cirtas.

Klaigas un brēka:

Ņemas, cik spēka.

Kā vaigā zied tvlksme!

Kāds prieks! kāda llgsme!

Hallo! Heidā!

Bravo! Urrā!

Te rupja balss no meža malas sauc:

«Tas tak par daudz!

Vai tā jūs manim kāršat spilviņas?

Un tinat tāstiņas?

Un gaiņājat no mājām žagatas?...

Tik blēņas jums un niekošanās rup, —

Tūlīt uz Lāču purvu lasīt lāčsūnas!»

To dzirdot pikotājies skrien un klūp,

Kur kurais patapdams:

Cits paegļpudurā,

Cits koka dobumā,

Cits rudzrugāju rudens aparā.

Un lielās, zaļās acis bolīdams

Un teterkāpostus tiem visiem solīdams,

Lien Meža-vecis atkal meža biezumā.

Un atkal tukšs un kluss ir klajumā.

Tik, iztraucēts no trača negantā,

Pa lauku laukiem zaķis aizļinkā.

1913.

PROZA

.

SELGĀ

Šausmu pilna mūsu jūra, Dien un nakti plosās tā, Simtām likstu apslēpdama Bezdibeni kļūmajā.

Tumša un drūma kā milzu skanste aizstiepjas tāli tāli gar jūrmalu smilšu kāpa. Kāpai abās pusēs kā izklīdušas avis stāv nabadzīgas zvejnieku būdiņas, bet viņa pati apaugusi priedēm. Un šis priedes priekš gadu simteņiem mūsu tēvutēvi redzējuši tādas pašas, kādas tās šo baltu dienu ierauga viņu bērnubērni: zemas, sirmas, sakumpušas, ar plānu plānu kārtiņu skuju uz izkropļotiem zariem. Stīvi, it kā bez dzīvības viņas pastāvīgi raugās staltajai jūrai viltīgajās acīs, neizmainīdamas savā starpā ne pušplēstas skaņas.

Bet, kad šņākdama un krākdama nāk no Skandināvijas šurpu plēsone vētra, kad jūras dziļumi rūc un bangas, līdzīgi vaļā pasprukušām lauvām nikni plosās, meklēdamas aprit visu dzīvu radību, tad nolokās līdz zemei un žēli sāk gaudot uz kāpām vecās, sirmās priedes. Un viņu gaudās izskan it kā mirēja pēdējie kunkstieni un pakaļ-palicēju gaužās vaimanas un žēlabu pilnās nopūtas.

Saule taisījās uz rietēšanu. Zvejnieki brauca mājās no zvejas, un vienmuļīgā jūras mala, kas visu dienu likās izmirusi, tagad uzreiz atdzīvojās. Cita pēc citas izlīda no zaļgani-zeltītā jūras kalna sniegbalti mirdzošas buras, atgādinādamas jo dzīvi fantastiskas nāras. Ar noskārstamu ātrumu viņas slīdēja nokalnis un tuvojās krastam. Bet, kad laivas bij pienākušas jau tik tuvu pie malas, ka vējš vairs neiegula ar pietiekošu stiprumu burās, tad zvejnieki sāka irties. Spēcīgi un droši cilājās viņu muskuļainajās rokās smagie airi, un, izmanīgi izvairīdamās no rāvām un liedegām, laivas viena pakaļ otrai lēni iepeldēja klusajā jūras jomā.

«Laiva malā! laiva malā!» iesaucās cits par citu uz kāpām salasījušies bērni un kliegdami un brēkdami joza, cik kāju, uz istabu pavēstīt šo ziņu mājiniekiem. Un mājinieki steigšus salasījās jūrmalā, lai savējiem palīdzētu laivas izvilkt krastā un izlasīt no tīkliem zivis.

Saule nolaidās. Kā asiņains strauts viņas pēdējais atspīdums mazu brīdi palaistījās nepārredzami plašajā plūdu klēpī. Tad tas izzuda un ziemas nakts bez kavēšanās ietina visu apkārtni pelēkā krēslā.

Izžāvuši uz vabām tīklus, zvejnieki tūdaļ devās uz mājām.

Tuksnesīgs klusums atkal iestājās jūrmalā. Un šai tuksnesīgajā klusumā mazas bandziņas, pār liedegām veldamās un pret krāvu atsizdamās, izskanēja tā savādi, dīvaini, kā ūdens meitu smiešanās.

Jūrmalas ciema ziemeļa galā stāvēja zema, pussakri-tusi mājele ar apsūnojušu niedru jumtu, uz kura čukura notuļ vien bija sakrauti lieli, balti plieņi. Šai mājelē

ielīda zvejnieks Aigars — pusmūža vīrs salīkušu, kalsnu stāvu.

«Aizdedz nu uguni, Zane!...» ierunājās, viņam ienākot, tumšā istabas kaktā sievietes balss.

Neliela meitene piesteidzās pie loga un iesāka gar lampu rīkoties, kamēr zvejnieks, nosēdies uz zema ķeblīša, vienu paka| otram novilka garos ūdens zābakus un pieslēja tos pie krāsns. Tad viņš noģērba slapjos āc4as virskamzoļus, piekāra tos pie vadža, ietaisīja pīpi un atlaidās gultā.

Iedegtās lampas puskrēslainā gaisma apspīdēja istabas iekšieni. Visur bija redzamas nabadzības pēdas. Pie visa dūrās acīs nežēlīgā despota — trūkuma-patvarības darbi... Iebrukušas sienas ... izpuvusi grīda ... ielīkuši, apkvēpuši griesti ...

Jau no tā laika, kad Aigars kā astoņus gadus vecs puika bija atnācis uz šo ciemu par ganu, ļaunais trūkums viņam piemetās par pastāvīgu līdzbiedru. Tāds pats neatkratāms ciemiņš no pašas mazotnes tas bija arī palicis Annai, viņa tagadējai laulātai draudzenei, kura pec vecāku noslīkšanas jūrā bija kā zīdainis nodota kopšanā pie attāliem radiniekiem.

Un, kad nu viņi vēl visiem vējiem un vētrām par spīti apprecējās, tad negantais pošķis uzmetās tiem par īstu kaklakungu. Kāzu dienā jau viņš kā neaicināts viesis bija ielavījies pa pakaļdurvīm viņu būdiņā un iestājies kā jaucējs gars viņu vidū, — tikai ne jaunais vīrs, ne jaunā sieva viņa neredzēja, jo laime tiem bij apstulbojusi acis. Bet otrā dienā, kad jaunsalaulātie ļaudis gāja abi kopā apskatīt savas kūtiņas un klētiņas, trūkums tecēja viņiem visur kā ēna līdz un, kaktā ietupies, ņirgājās tik nejauki, ka jaunajai sieviņai karstumi pārsprūda pa visu miesu un viņa iztrūkusēs cieši pieglaudās vīram pie sāniem.

«Esi droša un nešaubies!» viņš tad arvien mēdza piezīmēt, viņu mierinādams.

Un, re! — tīri kā par brīnumu nelāgais ķēmeklis kaktā bija pazudis.

Tomēr nākošā dienā tas atkal bija klāt un aiznākošā atkal.

Tā viņš nāca dienu no dienas jau veselus divpadsmit gadus.

Un katru reizi tas ar aso, ledaino roku noglāstīja nabadzītei sievai pieri un vaigus. Un pie katra glāstiena iegriezās viņas gleznajā sejā dziļas švīkas un vītin novīta kā no nikna salnas kodiena viņas skaistās vaigu rozes.

Arī Aigaram negantais asinssūcējs zīdās jo dienas jo dziļāk ķermenī iekšā un sūca tam laukā dzīvības sulu kā viņš kaupiņš, par kuru stāsta tautas mute.

«Pēter,» uzrunāja Anna vīru, kad tie ēda vakariņas, «vai nebrauksim pa svētkiem uz ciemu?»

«Uz kurieni?» jautāja Aigars.

«Pie vecās krustmātes... Bērni neliek mierā.»

«Varētu ar’ nobraukt, — bet kur tu ņemsi sev virsdrēbes?»

«Es iztikšu tāpat. — Būtu vien iespējams Zanei nopirkt kurpītes un Valdiņam iegādāt cepurīti...»

«Nu, to es raudzīšu uz svētkiem sadabūt... Rīt gribu izmēģināt jaunos tīklus uz Valdemāra laimi,» sacīja tēvs, acis uz savu četrus gadus veco dēliņu pamezdams.

«Vai dzirdat, bērni, ko tētis uz svētkiem jums apsola?! ... Eita tūlīt un nobučojiet viņam roku!»

Bērni darīja, kā māte bija pavēlējuse.

«Tā, tā, Zanīt! Mācies tik labi un palīdzi mammai pie mājas!» tēvs piezīmēja, meitenes galvu noglaudīdams.

Tad viņš ieņēma mazo dēliņu klēpī, nobučoja to un jautāja:

«Nu, Valdiņ, vai tev gribas braukt pie krustmātes?»

«Gribas gan!» puika priecīgi iesaucās.

«Labi! Pa ziemassvētkiem brauksim.»

«Bet ziemassvētki jau šogad nebūs,» iebilda mazais nopūzdamies.

«Kas tev to teica?»

«Zane. Viņa saka, ka nav sniega, ta ziemassvētku ar* nebūs.»

Meitene diklā balsī iesmējās.

«Zane, dēls, tik tevi māna: būs gan ziemassvētki, būs,» māte dēliņu mierināja.

«Vai tālu, tēt, vēl viņi ir?»

«Nav vis vairs tālu, dēls.»

«Vai viņi drīz būs?»

«Drīz, drīz.»

«Vai rīt, tēt?»

«Nē, dēls, kad uz krustmāti brauksim, tad būs ziemassvētki. — Iejūgsim Vilnīti... piesiesim pulkstentiņu. Pulkstentiņš skanēs: ting, ling, ling! ...»

«Tin, lin, ling!» jautrā balstiņā atkārtoja puisēns, kā-jelēm pa tēva stilbiem dauzīdamies.

«Ting, ling, ling! skanēs pulkstenis, un Valdiņš būs par kučieri.»

«Ja ...» apstiprināja ar pašapzinīgu lepnumu mazais.

«Un es par kungu,» piezīmēja meitene.

Nu izcēlās abu bērnu starpā strīdiņš par to, kurš lielāks: kučiers vai kungs. Tēvs nobeidza strīdu puikam par labu ar piezīmi: «Kungs domā, kučiers brauc.» Bet māte, gribēdama puikam vēl drusku domspēju aizgrābt, iebilda:

«Ja tu, dēls, gribi par kučieru būt, tad jau tev vajadzīgs bārdas. Visi kučieri ir ar bārdu.»

Puika palika acumirkli domīgs, bet tad ar uzsvaru jautri atteica:

«Tētiņš man dos savu!»

Abi vecāki sāka smieties. Meitene skani uzgavilēja. Un puisēns, redzēdams, ka citi smejas, laida ari pats vaļā ar visiem saviem balss orgānā reģistriem.

Laimīgie bērni! ...

Otrā rītā pirms gaismas svīšanas tēvs devās uz jūru. Māte ar meiteni palīdzēja viņam aiznest līdz laivai jaunos tīklus. Visapkārt bija kluss, tik kluss, ka skaidri varēja sadzirdēt, par ko ciema viņā galā zvejnieki sarunājās. No jūras nenāca ne mazākā troksnīša. Visa viņas tumši-miglainā masa gulēja rāma un mierīga it kā sasalusi. Un šai stāvoklī viņa līdzinājās tīģera mātītei, kas, aiz smilšu kāpām nogūlusies, slepeni glūn uz laupījumu.

Astoņas laivas visas reizā atstāja krastu un īrās uz augšu, uz selgu, kā teic zvejnieki.

Zane ar māti stāvēja malā un noskatījās tām pakaļ. Vienmērīgā ātrumā, bez burām viņas slīdēja arvien dziļāk un dziļāk iekšā, tur šausmīgajā tumšumā, kas kā melns mūris pacēlās iz kļūmajiem plūdu bezdibeņiem līdz pašām debesīm. Vēl varēja izšķirt katru laivu par sevi... 3et ko tālāk tās gāja, to neskaidrāk un nenoteiktāk atdalījās cits no cita viņu drūmie apveidi, kamēr beidzot tās visas sakusa kopā vienā bezveidīgā blāķī un pazuda tumsas milzīgajās žaunās ... Tikai airu saceltie mazie vilnīši steidzās cits pakaļ citam uz malu un, piesizdamies pie čugām, pļukšķēja: tāl, tāl . .. tāl, tāl ... tāl, tāl...

«Mammiņ! kas tā par zvaigznīti, kas tur viņpus jūras iedegas un atkal nodziest, iedegas un atkal nodziest? ... Vei! ...» jautāja mātei meitene.

«Tā, bērns, ir Daugavgrīvas bāka, kas kuģiem ceļu rāda, lai tie neuzskrej naktīs uz sekluma,» atbildēja māte.

Tad viņas griezās atpakaļ, uz mājām.

Annai stāvēja šīsdienas kārtībā daudz darba. Vakar uz lūkiem savērtās reņģes bija nožāvējamas, vecie tīkli izlāpāmi, jūras mesli sametami čupās, lai vīrs, vakarā mājās pārnācis, tos varētu izvest tīrumā. Tad vēl bija šodien jānoved līdz stacijai pāris vannu salaku. Un pie visa tā: jāapkopj bērni, māja un lopi.

Kamēr māte rīkojās pa kūti un namiņu, kur bija izkārtas kūpināšanai reņģes, Zane nosēdās atkārtot šīsdienas skolas uzdevumus, bet mazais Valdemārs maigi dusēja, sapņodams par jaukajiem ziemassvētkiem.

Grāmata gulēja meitenei priekšā uz mazā galdiņa, bet mācības tai nemaz negribēja šorīt galvā līst. Jau divdesmito reizi viņa atkārtoja vārdus: «Tā svētā kristība nav tikai ūdens vien ... tā svētā kristība nav tikai ūdens vien ...» Viņas domas tagad nodarbināja jaunās kurpes, kuras tēvs bija apsolījies uz ziemassvētkiem dāvināt... Kurpes! ... Cik lepni! cik greznīgi! ... Līdz šim viņas kājiņas bija redzējušas tikai pastalas... un kādas gan izskatīsies šīs jaunās kurpes? ... Viņām vajadzētu būt tālām kā tai meitenei, kura pa peldu laiku ar bālo kundzi un resno kungu šai ciemā piemita . .. Jā, tās nu gan bija kurpes! ... Melni nolakotas, spīdošas, zelta sprādzī-tēm ... Zināms, arī tādas kā skolotāja Francai, ar melnām podziņām, nav gluži nesmukas...

Apsolītā ziemassvētku dāvana tik lielā mērā bija aizņēmusi visus meitenes prātus, ka, uz skolu iedama, tā aizmirsa paņemt pat azaidu līdz.

Apkopusi lopus un apkūpinājusi reņģes, māte gribēja patlaban ķerties pie tīklu lāpīšanas. Bet tad viņai iekrita prātā: pirms iet uz jūrmalu un samest čupās jūras mēslus, iekams tos citi nav nogrābstījuši. Un, aizslēgusi būdiņas durvis un paņēmusi sekumu, viņa kopā ar mazo dēliņu aizgāja uz jūrmalu.

Neredzēts, dīvains dabas skats parādījās viņu acīm, saceldams mātes vārīgajā sirdī baismīgas nojausmas.

Saule pašlaik taisījās lēkt. Jūrai vienā pusē, tur aiz zilganajām kāpu priedēm, likās, it kā būtu sakurts milzīgs ugunssārts. No šī sārta izstiepās uz augšu, uz visām pusēm vairāk platu, ugunīgu švītru līdzīgi pārdabī-giem, asinīm aptraipītiem pirkstiem... Pēc tam sāka plūst kā no kāda kratera iz tās vietas pie apvāršņa, kur vajadzēja nākt laukā saulei, kvēloša straume. Sarkana sarkana viņa lēni, bet nemitoši vilkās arvien augstāk, apņemdama un nokrāsodama lielāko pusi no dižā debess kupola. Rādījās: pār jūru būtu pārvilkts milzīgs purpura baldachins, kas attēlojās viņas rāmajā ūdens spogulī...

Tad izšāvās stāvu gaisā balts gaismas stabs. Saules vēl neredzēja, bet tumšās priežu galotnes pret sauli gulošajās kāpās sāka jau gaišot, un gaišais atsārtums laidās aizvien zemāk ...

Jau parādījās uz kāpas cekula maza, mirdzoša saules maliņa. Acīm redzot tā kļuva lielāka ... Un tad ar karalisku cēlumu izlīda laukā viss mirdzošais zelta ritulis.

Jūrai otrā pusē kā biedinošs briesmeklis pacēlās mel-num melna mākuļu kaudze. Šausmu pilna kā pati elle viņa līda augšup un maisīdamās un mīcīdamās drūzmējās un vēlās uz austrumiem, kur gaismas valdniece, tumsas varu salauzusi, patlaban taisījās kā uzvarētāja pacel-

ties gaisā. Tomēr «tumsas gari» vēl negribēja padoties, tie negribēja vēl atzīt sevi par uzvarētiem un zemoties zem «gaismas gara» svētīgās rokas. Un, salasījušies atkal neizskaitāmos leģionos, viņi atjaunoja savstarpējo sīvo, nebeidzamo karu, tik garu kā pati mūžība, karu starp gaismu un tumsību.

Zenitā, pie debess kroņa, tur viņi sadūrās, šie abi pre-tišķie spēki... Kur vien krīt «gaismas garu» starojošie zobeni, tur «tumsoņu» melnajā drūzmā pāršļācas lielas asiņu strūklas. Sīs strūklas ar katru acumirkli pārmaina savu nokrāsu, palikdamas te violetas, te rožainas, te lillā, te purpurotas, un visas līdz pēdējai nolīst jūrā, kurā kā burvju panorāmā attēlojas vienmēr viss tas, kas gaisā notiekas.

«Iesim, dēliņ, uz māju!... iesim mudīgi... negaiss nāk!» uzsauca māte puikam un, paņēmusi to aiz rociņas, mudīgi aizsteidzās pār kāpām.

No tālienes bija dzirdama neizprotama, apspiesta sīkšana, čukstēšana un šņākšana. Tā nāca ātri ātri tuvāk un pārvērtās arvien diktākā krākšanā, kura drīz pārgāja dobjā rūkoņā ...

Rāmo, spilgtkrāsaino jūras spoguli pie apvāršņa piepeši pārsprūda melnas sīpas. Viss līmenis uzreiz sāka raukties un raustīties, virmot un grumbāties. Dziļumi aizkustējās. Ūdens mutuļodams vārījās. Putas šķīda. Pilienu atomi sprēgāja, un plūdi, sagriezušies tūkstoš vērpatās, rūkdami un krākdami vēlās uz malu ...

Vēji brāza. Sniegi mutuļoja ... Sirmās kāpu priedes iesāka stenēt... Un melnā debess un trakojošā jūra, un drebošā zeme: viss sabruka ar joni vienā laidā — tumšā, nejēdzīgā, baigi ’kaucošā chaosā ...

Ziemassvētku rīts. Nosarmojuši koki. Sprēgājošs sals un svētsvinīgs klusums dabā.

Gar jūrmalu gausiem, nevarīgiem so|iem iet novārgusi sieviete. Ne mazākās dzīvības zīmes nav manāmas viņas vaska bālajā sejā. Kā mironei visi ģīmja panti tai savilkti vienā vienīgā sāpju vaibstā un tad sastinguši.

Reizām sieviete apstājas, pavērš acis uz jūru, pa kuru peld šur un tur kādi balti ledus gabali, un raugās tad tālumā ilgi ilgi ar visiem saviem jutekļiem, ar visiem saviem prātiem, raugās nenovērsdamās, nepakustēdamās, sastingdama visa stīvā, mēmā, žēlā skatienā. Un pār viņas izdēdējušiem vaigiem viena pakaļ otrai sāk nevaldāmi ritēt asaras, kas vaigu galos sasalst ledū.

Tad pieskrej tai klāt divi bērni.

«Neraudi, māmiņ, neraudi!» viņi vienā mutē iesaucas, ķeras raudādami viņai apkārt un bučo to, un apmīļo, kā vien mācēdami.

No mazās ciema baznīciņas sāk skanēt līgsmi zvani, pasludinādami ļaudīm, ka nu reiz atnākuši sengaidītie prieka svētki.

Māte noglāsta bērniem galvas un saka: «Lūgsim, bērni, par tētiņu dievu!»

Un nelaimīgie bārenīši saņem rociņas un skaita mātei līdz lūgšanu, karstu, sirsnīgu bērnu lūgšanu.

Tad viņi dodas lēniņām tālāk. Meitene iet pa priekšu, un puisēnu ved māte aiz rokas. Un mātes acis neviļus krīt uz meitenes kājām, kuras sedz vecas, nodriskātas pastaliņas, un caur sirdi tai izskrien sāpīgi dedzinošs dūriens un acis no jauna pārpildās asarām ... Bija taču apsolījies tēvs bērniem dāvināt uz svētkiem zābakus un cepures ... Kur nu palika viņa solījums? ... Jūra, ļaunā, viltīgā jūra bija to aprijusi... tā bij aprijusi līdz ar to

ari viņu pašu ... Diezin kādā jūras bezdibenī viņš tagad gulēja ...

«Mammiņ! mammiņ!» iesaucās piepeši meitene. «Skat’, kur cepure un ...»

Māte pacēla acis. Priekšā uz krāvās gulēja sasalusi ragā cepure un gabaliņu tālāk tēva līķis, ko bangas kopā ar jūras mēsliem bija izmetušas.

Viņa izgrūda satricinošu vaidu kliedzienu, zaudēja samaņu un saļima turpat uz vietas, uz cietās, asās ledus krāvās.-------

Tumša un drūma kā milzu skanste aizstiepjas tāli tāli gar jūrmalu smilšu kāpa. Kāpai abās pusēs kā izklīdušas avis stāv nabadzīgas zvejnieku būdiņas, bet viņa pati apaugusi priedem. Un šīs priedes priekš gadu simteņiem mūsu tēvutēvi redzējuši tādas pašas, kādas tās šo baltu lien ierauga viņu bērnubērni: zemas, sirmas, sakumpušas, ar plānu plānu kārtiņu skuju uz izkropļotiem zariem. Stīvi, it kā bez dzīvības viņas pastāvīgi raugās staltajai jūrai viltīgajās acīs, neizmainīdamas savā starpā ne pušplēstas skaņas.

Bet, kad šņākdama un krākdama nāk no Skandināvijas šurpu plēsone vētra, kad jūras dziļumi rūc un bangas līdzīgi vaļā pasprukušām lauvām nikni plosās, meklēdamas aprīt visu dzīvu radību, tad nolokās līdz zemei un žēli sāk gaudot uz kāpām vecās, sirmās priedes. Un viņu gaudās izskan it kā mirēja pēdējie kunkstieni un pakaļpalicēju gaužās vaimanas un žēlabu pilnās nopūtas.

JŪRMALAS LEĢENDA

Kur daiļa ir jūra! Un kas par neaprakstāmu baudījumu viņu pirmoreiz redzēt!

Zeme ir mēma un mierīga; tā guļ bez dzīvības, kā sastingusi kopš gadu tūkstošiem. Bet jūra, lai cik lēna, nekad nav bez kustības, nekad nestāv klusu. Viņa čukst visdziļākā klusumā, un viņas balss skan tik savādi, dīvaini, noslēpumaini. Liekas, pār bezgalīgiem ūdeņu bezdibeņiem lidinātos vēl joprojām pirmatnes gars un katru acumirkli varētu atskanēt varenais mūžības vārds: «Lai top!», kas izceltu saules gaismā visu burvīgo, noslēpto, šausmu un brīnumu pilno pasauli, kura aprakta plūdu dziļumos.

Ar pirmās reizes redzējumu iemīlēju jūru un tās apkārtni.

Tas bija rudenī, 1897. gadā.

Milzīgā ūdensmasa, kuru atdzīvināja zvejnieku buras un neskaitāmi ūdens putni, tāpat kā pelēkās smilšu kāpas ar šņācošajām priedēm, brūnajiem viršiem un palso sūnu, kas sausā laikā skraukšķēja zem kājām un sabirza smalkos pelnos, viss, viss man bija jauns, dzejisks, mīļš.

Arī uz zvejniekiem lūkojos caur dzejiskas sajūsmības prizmu. Tie bija manās acīs tīrie varoņi, un viņu nodarbošanās — īsta varoņu poēma.

Taisnību sakot, es neredzēju patieso, reālo zvejnieku, bet tikai paša fantāzijas tēlu.

Nolūkā izpētīt zvejnieku dzīvi, iepazīties ar viņu materiāliem apstākļiem un garīgo pasauli sāku iet no ciema uz ciemu, no mājas uz māju, taujādams, vērodams un uzzīmēdams, ko šķitu par vajadzīgu.

Kādu dienu izgāju agrāk no rīta, lai apstaigātu Raga-ciema mājas, kurās līdz šim nebiju vēl bijis. Bet saule spīdēja tik spodri pie iezaļganajām rudens debesīm, sniegbaltu mākoņpārslu aplidota, un tik viegli bija elpot jūras gaisu, pārsātinātu sāļām jūraugu smaršām, ka nekādi negribējās līst piesmakušajās zvejnieku būdās, kur sienas un grīda, un griesti, viss, viss izdvesa nepanesamu specifisku zivju smaku.

Gāju arvien tālāk pa smilšaino ciema ceļu, kuru abās pusēs ierobežoja augsti smilšu pauguri, apauguši priedēm un pārklāti vietvietām viršiem un sūnām.

Gāju fantazēdams, sapņodams rīta saulē, sakusdams ar dabu vienā izjūtā.

Biju jautrs un jutos laimīgs, laimīgs tādēļ, ka biju viens.

Vecās priedes stāvēja mierīgi un nekustējās, nodūrušas sirmās galvas, kā dziļās domās. Stari un ēnas graciozi dejoja pie viņu kājām. Un viss mežs likās kaut ko spēlējam, kaut ko pūšam gari-velkoši, apspiesti, bez mitēšanās. Tā bija jūras nebeidzamā dziesma, kas nesās pāri kāpām, spiedās cauri kāpu priedēm.

Ceļā satiku sievu. Viņa brauca uz Sloku.

«Vai zivis jums vezumā?» jautāju.

«Nē, kungs, reņģes. Zivju jau jūrā nevar dabūt,» viņa atteica.

Pārkāpis pāri piecām smilšu vallēm, ieraugu jūru. Iezaļgani-pelēka no gaisa krāsas viņa laistās kā tērauda

kausējums savā dižajā izplatījumā, pilna dusoša spēka un enerģijas.

Augstu selgā viņas mierīgais, glumais līmenis līdzinās stikla kalnam, virs kura deg balta, spodra saules ripa.

Plūdums atbēdzis aiz otrās liedegu slejas.

Lielās bangas dus dziļi jūras gultā, tikai mazi vilnīši netāl no krasta, pār liedegām lēkādami, ķersta cits citu kā jautri, bezbēdīgi bērni un klūp un smejas, un smejas un klūp.

Kāpu priedes ielenc jūru kā stāvs mūris. Tuvumā tas izskatās zaļš, bet, tālāk stiepdamies, paliek aizvien zilganāks.

Kaijas, skarbi ķērkdamas un spārnus plivinādamas, čum pa jomām, medīdamas barību. Sur tur uz sausuma laiski knābājas kāda vārna.

Apgājis apkārt Kauguru jūras līcim, paliku pārsteigts piepeši stāvam.

Zvejnieki no Ragaciema gāja patlaban jūrā. Laivu bija kopā vesels bars, bet aiz tāluma tās nebija saredzamas. Virs ūdens rēgojās tikai buras, kas saules margā vizēja kā sudrabs. Gausi viņas slīdēja visas vienā barā uz priekšu, tikko jūtamas vēsmas dzītas. Lēnā, vienmērīgā gaitā, vienā atstatumā cita no citas viņas virzījās arvien tālāk, arvien dziļāk jūrā. Šīs buras neizskatījās nemaz kā buras, tās līdzinājās teiksmainām, pārdrošām būtnēm, kas grib izbrist cauri jūrai. Jau viņas iebridušas līdz krūtīm un bikli sper soli pa solim tālāk, un pie katra soļa viņu stāvs noliecas maķenīt uz priekšu, tā ka liekas, it kā tās ritmiski svārstītos šurpu turpu. Un augstāk un augstāk viņas kāpj saules mirdzošajā vizmā pret glumo stikla kalnu ... un tad cita pēc citas sāk izzust...

Bet es stāvēju vēl ilgi nekustēdamies jūras malā un

raudzījos uz to vietu, kur viņas izzuda. Man likās, it kā es burvju panorāmā būtu ieraudzījis attēlotus savus jaunības sapņus, savas mīļās, citkārt lolotās cerības ...

*

Pagriezies sāņus, ieraudzīju par gabalu sev priekšā sirmgalvi. Viņš grābstīja jūras mēslus un krāva tos čupā.

Mani kaut kas vilkšus vilka iet ar to parunāties. Vecs cilvēks pētniekam tikpat dārgs kā kāds muzeja retums. Mati viņam bija jau gluži balti un lielām, garām šķipsnām karājās laukā no ādas cepures; seja bija noskūta tīra, tikai pakaklē kā izbalējusi kūla rēgojās sirma, gara bārzda.

Salīkušo, sausnējo augumu tērpa dzeltena, eļļota jaka un rūsganas mančestra bikses.

Kaut gan pēc izskata tik vecs, viņš vēl žirgti cilāja lielās dzelzs dakšas, un piecas prāvas jūras augu čupas liecināja, ka tas rīta cēlienu nebija slinkojis.

«Dievs palīdz, vecotēv,» sveicināju un, gribēdams uzsākt sarunu, piebildu:

«Vai tad nu nebūs gana strādāts jūsu mūžā, vecotēv?»

Sirmgalvim, kā likās, tāds traucējums nebija gluži pa prātam, un, sveicinājumu atņēmis, viņš strupi norūca:

«Vēders prasa ēst tā jaunam, kā vecam: kamēr kājas un rokas var cilāt — jāstrādā.»

Un, pagājis dažus soļus tālāk, tas sāka atkal sirdīgi raust mēslus čupā, ne acu uz augšu nepaceldams.

Man palika tā kā neomulīgi no tik norautas, atraidošas atbildes. Paliku brīdi klusu, minēdams cēloņus, kālab vecais tik ezīgs, mazrunīgs. Varbūt ka tam šorīt mājās kaut kas nepatīkams atgadījies. Varbūt dēls, jūrā iedams, pret veča gribu licis tam nākt mēslus grābt. Varbūt vedekla nav tam ko pa prātam izdarījusi, varbūt.. .

Nospriedu pamēģināt vēlreiz.

Atcerējos, ka man kabatā cigārs. Tas zināmās reizēs nereti noder. Piedāvāju to vecajam zvejniekam.

Un tiešām tas līdzēja, par ko man bija liels prieks.

Sirmgalvja seja noskaidrojās un stīvie, kokainie ģīmja panti ar strupu, resnu, it kā uz priekšu izlekušu degunu savilkās smaidam līdzīgos vaibstos.

Viņš izstiepa stīvos, līkos pirkstus, sačervelējušus kā jūras vēža kājas un tikpat brūnus no ūdens un jūras vējiem kā cigārs, pēc kura tie sniedzās, bet tad, pēkšņi atrāvis roku atpakaļ,, vecais piezīmēja:

«Paldies, paldies, mīļie! Lai nu vēl sametu te tās skrapatas, tad jau varēs atpūsties.»

Un, paķēris zemē iedurto sekumu, vecais zvejnieks naski vien ķērās atkal pie darba. Pēc brītiņa, pret mani pagriezies, viņš nolaistā balsī iebilda:

«Es jau nu gan, mīļais jaunskungs, lūgšu man viņu atlobīt, man, vecam vīram, tie pirksti tādi stīvi.»

Pēc stundas ceturkšņa sēdējām kopā ar veco zvejnieku uz apgāztas laivas dibena. Jautādams novirzīju sarunu uz lietām, par kurām interesējos.

Viņš bija jau septiņdesmit astoņus gadus vecs. Viens dēls tam bija noslīcis jūrā, braukdams ar tupeņiem uz Rīgu. Līķi tikai pēc pāris nedēļām jūra izskalojusi pret Mellužiem malā. Sieva vecajam mirusi jau kopš divdesmit gadiem. Mājā tagad esot vedekla. Abi dēli aizgājuši šorīt agri jūrā.

«Kad tik jau nu izietu viss labi,» vecais guģojās, galvu bēdīgi kratīdams, «laiks tāds domīgs. Un viņil nakti tādi vien nelāga murgi mani mocīja.»

«Laiks taču jauks, un jūra tik rāma,» es piezīmēju, «kas tur ko baidīties!»

Tomēr vecā zvejnieka baigās nojausmas nebija izklīdināmas. Viņš nojauda negaisu. Vai tā bija instinktiva nojausma, kas bitei liek saģist negaisa tuvošanos? Vai viņš dibinājās uz piedzīvojumiem un novērojumiem savā tik garajā mūžā? Jeb tas bija vienkārši māņticīgs kā jau zvejnieks?

Vecis pēc brīža nopūtās, tad izstiepa roku un sacīja;

«Vai redzat, kāda jūra? Kā stienis. Tā nav laba zīme. Jūra glūn. Jūra ir viltīga. Es pazīstu jūru tāpat kā arājs savu zemi, kuru tas visu mūžu vandījis...»

«Nu kādas tad ir tās vētras zīmes?»

«Ak,» viņš atmeta ar roku, «to jau var vērot no visa; no putniem, no gaisa un no tam, kā reņģes iet... Un tad — vecajā kapsētā rādās jau divi vakari grēka nauda ... Tas viss ir uz nelaimi... Ka tik nu viņi pagūtu pie laika izvilkt spailes — lai zivis, kur zivis — ka tikai sturme neaizrauj tīklus kā pērnruden; tad jau mums notika liela skāde.

Bija izgājuši selgā, raug’š, tā kā šodien, uz divdesmit asu, bet ar salaktīkliem, ka uznāca piepeša sturme: salauza mūsu stelti, sagrūda visas jedas čupā, noplēsa vairāk tīklu un ar’ rindukšņus pārrāva ...»

To stāstot, vecajam noslīdēja pār krunkainajiem vaigiem pāris asaru.

Lai izklīdinātu viņa bēdīgās atmiņas, iejautājos:

«Kas tā tāda, vectēv, par grēka naudu, kuru nupat minējāt?»

«Nu, grēka nauda, kas rādās dažu nakti vecajā kapsētā. Un to pats esmu piedzīvojis, ka tas nav uz labu. Vai tad jūs neesat viņu nekad redzējuši? Tā jau ...»

Un, teikumu nenobeidzis, vecais zvejnieks uzslējās piepeši kājās un, roku pret jūru izstiepis, priecīgs iesaucās:

«Rau! rau! tur viņi nāk! tur viņi brauc — Ēdis ar Pēteri!»

Un vecīša acis pamirdzēja aiz prieka, un, pret mani pagriezies, viņš jautāja:

«Vai jūs redzat?»

Man bija jāatzīstas, ka vēl nenieka nesaredzu, skatīdamies uz to pusi, kur vecais zvejnieks rādīja.

«Tā ir mūsu laiva! redziet tur pār Mcllo rāvu!» Un viņš rādīdams izstiepa no jauna roku: «Es pazīstu to no mērķa un zēģelēm.»

«Nu un cik tālu tad tā var apmēram būt?» jautāju, laivu velti acīm pie apvāršņa meklēdams.

«Cik tad nu būs: pusotras jūdzes, divas — tālāk jau nebūs,» piezīmēja sirmgalvis.

Palūkojos izbrīnējies zvejnieka acīs, šais septiņdesmit astoņus gadus vecā jūrnieka tālredzīgajās acīs, kas līdzīgi ūdens putnam pamana katru parādību uz plašā plūdu klajuma.

«Nu jau viņi pārbrauks, vectēv! Nebēdā vairs neko! Nāc labāk piesēdi un pastāsti man par grēka naudu.»

Sirmgalvis, pilnīgi apmierināts, ka dēli pārbrauks sveiki veseli malā un tīkli neaizies bojā, atsēdās savā vecajā vietā uz laivas dibena:

«Ak par to grēka naudu! Nu labi.

Un, aizkūpinājis cigāru, kas pa tam bija nodzisis, un ievilcis pāris kuplu dūmu, viņš izkāsējās un sāka stāstīt.

«Tas bija rudenī, tāpat, raug’š, kā tagad, bet tikai vēlāk, kad sāk jau salt. Mans tēvatēvs bijis jau toreiz nometies uz dzīvi Ragaciemā. Tad nu gan tur nekāda ciema vēl nebijis: bijušas tikai kādas trīs četras zvejnieku mājiņas. Viss ciems jau tik manā laikā vēl cēlās.

Toruden plosījusies briesmīga vētra. Stiprs lēnīts pūtis vairāk nedēļu no vietas bez apstāšanās. Jūra dien un nakti tāda liela vien, liela vien stāvējusi.

Zvejniekiem pienācis pēdējs bads. Jūrā nav varējuši iet un ar veco krājumu jau sen bijis galā. Un kāds tad nu arī zvejniekam tas krājums var būt? Jādzīvo, jāsāk, kā rokpelnim; no rokas mutē. Var jūrā iet un ko dabūt, tad ir ko grauzt, ja ne — zobi jākar vadzī.

Gadījušies jau gan tādi pārdrošnieki, kas par vētru neko neiztaisījuši. Un ko, sakat, cilvēks lai gan dara, kad bads mācas virsū: baidīsies no nāves jūrā — tā kā tā nomirsi uz sausuma badā. Neviens arī atpakaļ neesot vairs dzīvs atgriezies. Tā, redzat, iet zvejniekam, mīļie. Zvejniekam grūts amats, nav vis nekāda kungu dzīve. Cik reižu dzīvība nekarājas, kā saka, mata galā. Bet, ja nāk reiz peļņa, tad arī ir ko redzēt. Ja padodas laba zveja, pāris stundās nopelni vairāk nekā zemi rušinādams visu gadu. Un pie tam tev nav kā arājam jālien ne rijas kvēpos, ne zemes putekļos. Arī rūpju nav tādu kā arājam. Nav nekad jāgaida nedz uz lietu, nedz — sauli. Nav jābaidās, ka krusa nenosit tavu tīrumu un neizputina vienā acu mirklī, ko tu vaiga sviedros visu pavasari esi sapūlējis. Bez tam gaiss uz jūras vienumēr viegls un veselīgs. Uz laukiem tāda nekur nedabūsi.»

Vecais zvejnieks ievilka atkal kādus dūmus no cigārā un stāstīja tālāk.

«Jūs būsiet, gar jūru staigādami, varbūt ievērojuši to vietu, kur Siliņupe tagad ietek jūrā, Siliņupes grīvu. Tur stāvēja tolaik Jura Klauģa mājiņa. Tagad no mājiņas nav ne vēsts Un tas viss tās «grēka naudas» dēļ.

Juris Klauģis bijis liels dzērājs. Cik daudzreiz sieva neesot gājusi viņam uz krogu pakaļ un neesot vilkusi to vilkšus mājās! Cik dažu labu nakti tas nepārgulējis ceļmalā uz kāpām, nejaudādams vairs pats mājas atrast!

Tādam dzērājam, zināms, ja neies vienu dienu jūrā, nav otru dienu vairs ko mutē bāzt.

Ko nu darīsi? Kā iztiksi pats? Kā sievu un bērnus uzturēsi? Bet bērnu vīram bijis vesela ganīkla. Domājis viņš šā, gan tā. Badu mirt negribas un dzīvot nevar. Nosprieduši abi ar sievu: šis iešot uz Kurzemi darba meklēt. Sak, rudens laiks, varbūt dabūs kur linus pakul-stīt. Darbs šāds vai tāds: tak kas nebūt atlec. Vienmēr labāk nekā uz vietas tupēt un badu mirt.

Nosprieduši tā abi ar sievu, un vīrs neko vairs arī nevilcinās, paņem vēl kādu parķa kreklu, kādu pāri zeķu, sasien visu sainītī, uzmauc sainīti kūjas galā un dodas ceļā.

Iet viņš vienu dienu, otru, bet nekur nevar darba atrast. Saimnieciņi visi tādi paši nošurpuši, panīkuši; pašiem gandrīz jāiet pie sveša maizītes lūgties, kur nu vēl algādzim maksāt. Un toreiz jau bija tādi laiki, nav kā tagad. Kas tad toreiz saimniekam ar’ bija par dzīvi? Cauru gadu izgājās toreiz muižā, izplēsās, pašam palika darbs nedarīts. Vai tad kāds prasīja: vai paša lauciņi apstrādāti, apkopti — kad tik kungu gaitas nodarītas. Tā, mīļie, gāja tos laikus.

Juris Klauģis apprasās vienās mājās pēc darba — nav, otrās — nav. Visi kā vienā mutē: «Kur tad nu mēs, nabaga ļaudis, varam algādzi ņemt? Ar ko tad mēs algādzim maksāsim? — Teic, lai ejot tālāk, uz kaimiņ-ciemu, varbūt tur kādam vajadzēšot.

Bet kaimiņu ciemā tas pats dievs. Tāpat atraida, atteic, lai ejot uz tādu ciemu, kur esot turīgāki ļaudis.

Vīram jau sāk mesties plāni ap dūšu. Redz, ka nekas no gājiena neiznāks. Un mājās bērni, zin, gaida, izsalkuši visi kā daždien kucēni.

Ies viņš tomēr vēl uz nākošo ciemu. Kas ir, ir. Varbūt gadās laime. Un, ja ar’ darbu nedabūs — izlūgsies vis-

maz kādu vērdiņu naudas. Vai tad nu cilvēki tīšu prātu neapžēlosiesl Katram jau tāda nelaime var uzbrykt.

Ieiet vīrs pirmajā sētā. Tur dabūn zināt, ka saimnieka neesot mājā, esot izbraucis jau no rīta puses uz muižu un saimniece bez viņa ziņas nevarot algādža līgt.

Neko darīt — dodas Klauģis uz otrām mājām. Otrās mājās ēd pašulaik pusdienu. Saimnieks sēd pie galda un vēl trīs vīrišķi, viņa dēli — visi jau pieauguši cilvēki.

Jau Klauģis tūlīt noprot, ka te nav vērts darba lūgt, bet, ienācis svešās mājās, kā tad stāvēsi muti ieplētis, — taču kaut kas jāsaka. Un, padevis labdienu, viņš izstāsta: esot no tās un tās puses, no jūrmalas. Jūrā nevarot tagad iet: liela vētra. Tādēļ viņš nācis meklēt darbu uz laukiem.

Uz tam vecākais dēls zobodams uzprasa: «Vai tad zvejnieks ko saprot no lemešiem,» — un tie citi jaunieši, kas pie galda sēd, sāk visi smieties.

Es, zināms, tādam vīzdegunim būtu zinājis gan ko atcirst pretī. Bet Klauģis neko, pasaka tik, ka mākot visu strādāt, kā jau nu cilvēks, kas iet pie cita maizes lūgties. Tad jau nevar vis nekāds lielais būt.

«Mēs ne savu mūžu neesam lieku cilvēku pie saviem darbiem ņēmuši; paši vien esam vienumēr iztikuši — vai tad nu šoreiz iesim algādzim maksāt?» noteic saimnieks. «Varbūt manam kaimiņam Antužam būs tāds vajadzīgs: viņš jau nekad nespēj ar darbiem laikā galā tikt. Jāsaka, kad jau pašam uz mūrīša vien tīk tupēt, tad jāņem cits, kas darbus padara.»

«Nu tādu pamācību mēs mākam kurš katrs otram dot,» atcērt Klauģis pretī un, ne ardievas godīgi nepateicis, steidzas ārā. Viņam, nabagam, sirds no tiesas apte-cējās un tika dusmas par jauniešu zobošanos, kur mājās tam sievai un bērniem stāvēja bada nāve acu priekšā.

Klauģis devās tālāk uz Antužām. Viņu vilka uz turieni vairāk vēders nekā galva. Viņš nemaz nedomāja par to, uz kurieni iet. Iekšā viņam viss vārījās, un, ar suņiem kaudamies, kas to kā vilki no visām mājām uz ceļa bija apstājuši, viņš pie sevis šad un tad norūca:

«Vai zvejnieks ko zin no lemešiem... Nekauņas tādi... par cilvēku zoboties, smieties viņi māk, bet ēst padot nezin ... nekauņas ... Tīšu prātu liek cilvēkam badu mirt, ja negrib iet zagt... Ekur cilvēki?!... Vai tad nu zirga tiesu būtu noēdis ... bet ēst taču gribas. Katram dzīvam radījumam gribas ēst... Neēdis neviens nevar dzīvot. . . suņi tādi... Suņiem viņi dod ēst. .. Tos, lūk, nobarojuši kā kumeļus... Stāvu cilvēkam virsū krīt... Bet cilvēkam ne kumosu maizes nenovēl ... Vai tas ir kristīgi? ...»

Pukodamies viņš nemaz nemanīja, ka bija iegājis Antužmāju ķēķī. Saimniece bāza ķēķī pašulaik desas. Nosēdusies uz zema ķeblīša, viņa, kā jau to mēdz darīt — atrocītām rokām, mīcījās pa muldu. Muldā bija biezputra, sajaukta ar asinīm. Citas desas vārījās jau katlā un izplatīja pa ķēķi tik gardu smaku, ka Klauģim saskrēja mutē siekalas. Viņš aizmirsa pavisam, ka nācis darba lūgt. Viņam galvā bija tikai vienas domas: ka dabūtu ēst.

Padevis labdienu, viņš sāka kā runcis ap grāpi laizīties.

Viņam iešāvās prātā, kamēr saimniece neskatās, iegrūst roku verdošā katlā un izraut gabalu desas. Bet saimniece pacēla acis uz augšu, un viņš nolaida pacelto roku atkal gar sāniem un lūgdamies sacīja:

«Mīļo, labo saimniecīt! vai nevarētu dabūt kādu desas gabaliņu, ko uzkost. Neesmu kopš aizvakardienas nekā ēdis.»

«Kas tad tu tāds esi? Un no kurienes nākdams?» saimniece jautā.

«Nāku,» viņš atteic, «patlaban tur no viņām mājām, kur tie, kas paēduši neēduša nesaprot! Esmu nabaga zvej-nieciņš no jūrmalas; eju darba meklēdams: jūrā liela sturme — zvejot nevar iet. Bet darbu nekur nevar dabūt. Apžēlojieties jel, mīļo saimniecīt, jūs par mani: dodiet man ēst un dodiet man darbu. Citādi varu nodarīt vēl kādu grēku. Mājās sieva un bērni bez maizes riecientiņa. Pats kopš aizvakardienas neesmu ne kripatiņu mutē ieņēmis un ne plika vērdiņa nopelnījis.»

Saimniece pieceļas, izņem ar pavārnīcu no grāpja garu, kūpošu desas gabalu. Klauģis sagrābj to abām rokām kā izbadojies suns un sāk tūdaļ no viena gala kost un kož tikām, kamēr no desas nekas vairs nav palicis pāri. Tad tas pateicas saimniecei simtkārtīgi par viņas labo sirdi un lūdz, vai nevarētu viņam dot kādu darbu. Visu, visu viņš ar mieru darīt. Lai tik atmet cik nebūt, ko sievai un bērniem mājās pārnest.

Saimniece atteic, ka darba nu gan tagad nekāda laikam nebūšot. Pāris nedēļas atpakaļ tad bijuši gan izdodami kulstīt lini. Bet tos tepat Klapkanu vecais Ģierts paņēmies un nokulstījis. Lai ejot parunāties ar saimnieku. Varbūt tas varēšot viņam citu kādu darbu dot.

Un Klauģis iet pie saimnieka. Saimnieks Antužu Šiliņš sēd, muguru pie mūrīša atspiedis un galvu domīgi nodūris, velk dūmu pēc dūma no savas garās pīpes. Istaba pillā zilu dūmu kā dūlis.

Klauģis izstāsta viņam visu kārtu pa kārtai. No kurienes nākdams, kurp iedams un ko meklēdams.

Saimnieks sēd nepakustēdamies kā sēdējis, ne acu uz augšu nepaceldams, un sūc mierīgi tālāk savu pīpi.

Un, kad Klauģis beidzis jau visu stāstīt un paliek klusu, viņš vēl sēd un pūš kā mašīna dūmus. Tikai pēc ilgāka laika tas izņem pīpi lēnām no mutes un, acu uz Klauģi nepacēlis, nosaka:

«Man darba nav ko tev dot. Ja gribi darbu dabūt — ej uz muižu.»

Un saimnieks iebāž atkal pīpi zobos un smēķē kā smēķējis mierīgi tālāk, neteikdams vairs ne vārda.

Klauģis pateicas par padomu, grib gan lūgt kādu grasi naudas, bet neuzdrošinās, pasaka: ardievu un dodas ceļā.

Bet līdz muižai jāiet savas desmit verstes. Stiprs vējš, ass un auksts kā jau palaikam rudenī, pūš taisni pretim. Klauģis iet, pusšķērsu sagriezies un sacēlis stāvu villainā kamzoļa apkakli, lai vējš tik traki nepūstu aiz kakla.

Katram cilvēkam, ko uz ceļa sastop, viņš apjautājas: cik tālu vēl līdz muižai? Un tad dodas tālāk pa laukiem un purviem, jo tur pēc ļaužu stāstījumiem iznākot taisnāks ceļš.

Pēc ilgas, grūtas iešanas viņš nonāk beidzot pie muižas.

Ir jau laba tumsiņa. Un kas, sakat, ruden ar* no tā dienas gabala ir? Rīta cēlienu vēl saule stāv kādu brīdi pie debess. Bet nāk pēc pusdienas, tad jau kā kritin nokrīt zemē.

Klauģis nonāk pie muižas aizkusis un nosalis. Bet te viņš domā: dabūs sasildīties un atpūsties. Būs darbs un peļņa. Būs dienišķa maize pašam un mājiniekiem.

Pārlēcis pār lielceļa grāvi, viņš dodas muižā iekšā. Olnīcā viņš satiek ūdensvedēju, kas, uzsēdies jāteniski uz lielas mucas, laiž ar baltu kleperi, ka rati skrab un grab, lēkādami pa sasalušajiem kruvešiem.

Klauģis padod ūdensvedējam labvakaru un grib jautāt, vai lielskungs mājās. Bet vīrs, kas sēd uz mucas, aizdrāž tam rībēdams un grabēdams garām, nemaz neatņemdams viņa sveicinājuma.

Klauģis kāpj pa olnīcu uz augšu. Viņam sāk mesties ap dūšu tā savādi, ērmoti. Viss, ko viņš redz, izskatās tāds svešs un drūms. Muiža — gatavā kreposte augstu, biezu akmeņu mūri visapkārt. Muižas ēkas visas tik lielas, tik varenas, sarkaniem dakstiņu jumtiem un gaisā braucamiem tiltiem. Ar’ zirgu stallis — pils kas pils: augstiem torņiem un lieliem glāžu logiem.

Nonāk viņš muižas placī, apstājas un skatās iztrūcies uz visām pusēm. Pagalmā tik daudz ļaužu, un visi viņi skraida un tekalē kā skudras šurpu un turpu, gan nesdami, gan vezdami, bez apstāšanās, bez vārda runāšanas.

Bet pagalma vidū stāv kā akmens stabs pats lielskungs, stāv un skatās kā vanags, vai tik kāds nespers jau kādu soli gausāk.

Un tad — nedod dieviņ — viņš pamana Klauģi, kas kā iztrūcies visapkārt skatās, un uzkliedz tam, ka viss pagalms nodārd:

«Ko tav tur, diedelniek, stāv, rok nolaids? Vai tav ar darb jau galā?»

Klauģis norauj mudīgi cepuri un bailīgiem soļiem tuvojas lielamkungam.

«AI tav jau nav man cilvēk! Ko tav te grib, ko tav te lūr, diedelniek?»

Klauģis sāk drebošā balsī runāt un lūgties:

«Es, cienīgs, žēlīgs lielskungs, eju, darbu meklēdams, es esu ...»

«Ak tā! darb meklēt... Vai tik vēl kād nāk uz darb? Melkul cilvēk! ... Es gan zin, kas tav par putna ... es tav putna pazīstu... es tav rādīs pa tums līst ēkš muiž sēt!...»

Klauģis gan lūdzās un stāstīja, ko samanīja, par badu un sievu, un bērniem, bet nekas nelīdzēja. Trakais lielskungs izrāva no zābaka stulma savu stirnkājas jājamo pātagu un, to dusmās pa gaisu vicinādams un Klauģim sist grasīdamies, aizdzina nabadziņu no muižas plača pārbijušos, nokusušu, nosalušu.

Tādi, lūk, mīļie, bija toreiz laiki. Cilvēku turēja suņa kārtā, vēl zemāku! Un tu nekur nevarēji dabūt ne tiesas, ne taisnības. Nebija vis kā tagad. Lai palūko tikai tagad tāds likt kādam pirkstu klāt. Tad redzēs, ko dabūs.»

Kamēr vecais zvejnieks spriedelēja, salīdzinādams citreizējos un tagadējos laikus, es pametu acis uz tuvējo jūru un ieraudzīju krastmalas smiltīs vardi. Biju pārsteigts, to tik vēlu rudenī ieraudzīdams un vēl jūrmalā. Viņa lēca uz ūdens pusi. Vai viņa to darīja apmulsumā vai instinkta dzīta? Vai viņa meklēja ziemas mitekli? Man bija ziņkārīgi redzēt, kas ar viņu notiks. Nāca vilnis, izšāva augstu krastā savu plato mēli un ierāva vardi sev jūrā līdz.

Jūra bija palikusi jau nemierīgāka. Bija nojaušama it kā tāla, apspiesta, tumša dūkšana. Ūdens līmenis vairs nebija tik rāms un līdzens kā līdz šim. Šad un tad viņš salīgojās, it kā zem ūdens virsus kaut kas līstu, un viļņi cits pēc cita vēlās uz krasta, izplūzdami, saplakdami un atbēgdami atpakaļ jūras gultā. Jauns vilni-s, malā izplūzdams, uzsvieda vardi augstu krastā. Bet viņa tur nepalika. Ūdens atpakaļ jūras gultā traukdamies, rāva to no jauna sev līdz. Pirmais vilnis nebija vēl atbēdzis atpakaļ, ka nāca jau otrs. Tā plūdums sasitās ar atplūdumu kopā, vārījās, vandījās un sadauzīja vardi. Kad nākamais vilnis, uz krasta izplūzdams, to no jauna izmeta malā, tad tā palika kā beigta, augšpēdu guļot.

«Un kur tad palika Juris Klauģis?» es iejautājos, kad vecis bija ietaisījis un iesmēķējis savu melno kaļķi.

«Kur tad nu palika? Bija jānāk uz paša būdiņu jūrmalā atpakaļ. Redz, ka zemes māte nekā nedod, nāks labāk atpakaļ pie savas jūras mātes.

Nāk viņš pa to pašu ceļu gar jūrmalu, pa kuru gājis pāri nedēļas atpakaļ uz laukiem peļņas meklēt.

Nakts ir tumša, tik tumša kā jau daždien rudens naktis. Ne zvaigžņu, ne mēness. Debesis nomākušās, un jūra liela iet rūkdama vien, rūkdama vien kā jau rudens vētras. Un priedes uz kāpām lokās un šņāc.

Bet Klauģim tas viss izklausās nu kā jauka mūzika pēc visa tā, ko viņš dabūjis matīt. Un viņš domā: lai jūra ir rīt kāda būdama — viņš ies jūrā. To viņš pie sevis cieši apņemas.

Viņš nāk gar jūrmalu, nāk un piepeši aizķeras viņam aiz kāda zemē guloša priekšmeta kāja, tā ka tas tik tik nepaklūp.

Klauģis apstājas un patausta ar roku pa tumsu. Šermuļi pārskrien viņam pār visu miesu. Viņš pārmet krustu un atraujas pēkšņi kādus soļus atpakaļ.

Tur guļ slikonis, ko jūra izmetusi malā.

Klauģis stāv brītiņu, nezinādams, ko darīt. Tad viņš pieiet atkal pie līķa, aptausta viņam ģīmi, rokas — viss auksts kā ledus. Viņš paņem slīkoni aiz padusēm un pavelk to augstāk uz kāpām, lai ūdens to vairs neapskalotu, bet pats dodas tālāk.

Te — it kā pats kārdinātājs būtu viņam piesities — ausīs kaut kas iečukst, lai iet atpakaļ un pārmeklē slīkoņa kabatas. Tā bija grēcīga balss. Klauģis satrūkās. Viņš neklausījās, ko šī balss čukstēja, un gāja tik uz priekšu. Kurš zvejnieks gan ies tādu grēka darbu darīt, slīkoni aplaupīt?

Un Klauģis bija priecīgs, ka sevi pārvarējis, un devās arvien uz priekšu.

Bet tad ienāca tam prātā sieva un bērni: visi izsal kuši un badā panīkuši. Un viņš pāriet mājās — bez graša naudas.

Klauģis paspēra vēl kādus soļus uz priekšu, bet ne tik dūšīgi kā līdz šim... Un tad, tad tas apgriezās mudīgi apkārt un skrēja atpakaļ. Viņš uzskrēja līķim taisni virsū. Viņam šķita, ka tas būtu iekrācies, nogārdzies. Klauģim palika bail, ka tik tas neatdzīvojas. Tagad viņš būtu gatavs to pat nogalināt.

Viņš nometās mudīgi pie slīkoņa zemē. Tas bija auksts un stīvs — kā jau mironis. Vēl sirdsapziņa Klau-ģim krūtīs pačukstēja: Grēks! grēks! slīkoni aplaupīt.. Varbūt rīt, parīt noslīksti pats ... Bet kārdinātāja balss bija stiprāka. Velns bija viņā iegājis tāpat kā Jūdasā. Viņš vairs nezināja, ko dara. Viņš izgrābstīja vienu kabatu, otru. Tur nebija nekā. Bet trešajā kabatā viņš atrada naudas maku, pillu ar zelta dukātiem.

Paķēris maku, Klauģis kā nelabā trenkts metās mājup. Viņš nemanīja vairs zemi apakš kājām, nedzirdēja vairs ne jūras krākšanu, ne priežu šņākšanu uz kāpām. Nauda kā uguns bija aprijusi visu viņa domāšanu un jušanu.

Nosviedis mājās sievai uz galda priekšā sauju zelta dukātu, viņš kā Jūdass izbēga no istabas laukā melnā nakts tumsā. Pats nešķīsts jau ļaundari dīda un nedod tam miera. Tagad viņam bija rokā nauda. Naudas, cik uziet! Tagad viņš visu varēja dabūt, ko tik gribēja. Un viņš ieskrēja tūlīt pirmajā traktieri. Tik ilgi viņš taču nebija, kā pašam likās, nekā dzēris. Ari krodzinieks izbrīnījās viņu tik ilgi neredzējis. Un Klauģis sācis dzert degvīnu un dzēris no vietas trīs dienas un trīs naktis.

Bet ceturtā dienā, līdzko iedzēris pirmo kortelīti — izšāvusies tam pa muti zila uguntiņa — un vīrs bijis uz vietas beigts.

Aprakuši viņu tur vecajos kapos. Un no tā rudens tad arī sākusi tā spoku uguns staigāt. Un, kad viņa rādās, tad tas nekad nav uz labu. No bailīga cilvēka uguns nebēg, bet stāv mierīgi uz vietas, turpretim drošiniekam tā iet vienādā attālumā pa priekšu.

Dažureiz veci (audis turpat vēl redzējuši ap pusnakti divus vīrus cīkstojamies un dzirdējuši tā kā vaidēšanu un palīgā saukšanu.

Bet Klauģa sieva un bērni, līdzko ieēdušies par grēka naudu pirkto maizi, visi lielās mokās nomiruši.

Tā palikusi Klauģa būdiņa tukša un ilgus gadus stāvējusi kā biedēklis aizsistiem slēģiem jūrmalā. Pat mans tēvs viņu esot vēl redzējis. Bet no tās nakts, kad Siliņ-upe izrāvusi sev jaunu gultu uz jūru, būdiņas vairs nebijis. Plūdi to aizrāvuši jūrā līdz, un, kur viņa palikusi, — tā neviens nezina.»

Zvejnieks apklusa, izdauzīja pret laivas dibenu savu kaļķīti, iebāza to ķešā un, paņēmis sekumu, devās uz mājām. Bet es gāju gar jūrmalu tālāk.

Saule spīdēja vēl tikpat spodri. Priedes uz kāpām stāvēja tikpat rāmi un mierīgi kā stāvējušas. Bet jūras dziļumos kaut kas rūga, kaut kas kustējās, kas traucās uz augšu. Kā apslēpta nemiera zīmes nāca viļņi arvien biežāki, palika arvien lielāki, un pirmītējās jautrās irdzo-ņas vietā atskanēja jau smaga šļaukstēšana.

Jūras tālē kā neskaitāmas baltas teltis redzējās zvejnieku buras. Lēni lēni viņas slīdēja zemē no slīpā stikla kalna un tuvojās krastam, kur bērni lēkādami jau gaidīja tās pārnākam.

Kaijas nevienas vairs nemanīja jūras jomās. Tās bija

aedušas un aizlaidušās augstāku jūrā. Kā neskaitāmi putu gabaliņi tur viņas šūpojās lieliem pūļiem uz zaļgani pelēkajiem viļņiem vai lielām virknēm pārlaidās no vienas vietas uz otru. Pirms pacēlās gaisā viena, tad vēl viena, un piepeši visa gūzma-, kas līdz šim klusi un mierīgi bija viļņos šūpojusies, uzspurdza spārnos. Viņas laidās cita pakaļ citai garā, taisnā virknē, spārnus aši plivinādamas, uz jaunu vietu. Viņas skrēja tuvu gar ūdens virsu, vienādā attālumā cita aiz citas, visas saulē apstulbinoši balti vizēdamas.

Likās: mirdzošas sidraba saktas būtu savērtas uz viena pavediena un pavediens, pacēlies gaisā, aizstieptos taisnā, lidojošā līnijā tur tāli pār jūru un tad piepeši ūdenī pazustu, kamēr no otras un trešās vietas pacēlās "aisā jaunas, mirdzošas saktu virknes.

PASAKA PAR VILKU

Pēc bargas, garas ziemas beidzot iestājās silts, mīlīgs laiks.

Saule kausēja sniegu, kur vien varēdama piekļūt, un lielceļu grāvjiem un ielu renstelēm bija daudz ko ņemties, lai novadītu, kurp vajadzīgs, netīro, smirdošo draņķi, kas pa garo ziemu bija notu) sakrājies.

Dzidrās debesis un mīlīgās vēsmas atvilināja drīz ari gāju putnus. Līgsmodami tie atskrēja no tālām zemēm, sagaidīti dabas bērnu nerimstošām gavilēm.

Ļaudis ticēja un priecājās, ka pavasars klātu ...

Te uzreiz vējš iesitās ziemelī un visu kā grieztin nogrieza.

Saule sāka spīdēt atkal ar zobiem, kamēr beidzot pavisam nozuda.

No ziemeļpuses nemitoši pacēlās zilganpelēki padebeši. Līdzīgi pārdabīgiem pirmpasaules milzu sikspārņiem, viņi, nejēdzīgi staipīdami un raukdami platos, pār-slainos spārnus, ar dīvainu čaukstoņu plijās uz augšu, aizklādami debesis kā ar biezu voiloka kārtu un izbārstīdami pār zemi lielas, baltas sniega pūkas.

Kad ciema iedzīvotāji trešās dienas rītā atvēra savas māju durvis, virs zemes gulēja vairāk asu bieza sniega sega.

Ceturtajā dienā sniegs mitējās krist un debesis pamazām noskaidrojās.

Tad uznāca sals, īsts ziemeļnieku sals, kas ģīmja ādu sarauj uz vietas červe|os un acumirklī pataisa ausis stīvas un bezjūtīgas.

Pat tēvutēvi nevarēja atcerēties tik nežēlīgi auksta sala un vēl tādā laikā, kad sāka jau gaidīt pavasara.

Visi zemes dzīvības pulsi tapa piepeši paralizēti.

Kā bezgalīga nāves kapsēta, tukša un auksta, izplatījās uz visām pusēm, cik tālu vien acis jaudāja sniegties, līdzens sniega klajums, uz kura vietu vietām bija viedami balti uzkalniņi.

Cauru dienu iz šiem uzkalniņiem kā iz aprimušu uguns kalnu krāteriem pacēlās gaisā bālgani, viegli dūmi.

Tā bija vienīgā zīme, ka te vēl mitinās cilvēki, ierakušies kā kurmji alās.

Tikai vislielākajā vajadzības gadījumā cilvēks parādījās kādreiz ārpus sava pagalma robežām.

Un, ja tad viņš pamanīja kādu svešu cilvēku, tad tas gāja tam ar lielu likumu garām, ar brīnēšanos un baiļošanos noskatīdamies viņā kā daždien ķēmā un neuzdrošinādamies tam tuvoties un to bildināt.

Jo bailība bija pārņēmusi visus cilvēkus piepeši uznākušā bargā sala un apkārtnes tuksnesības dēļ.

Tie, kuri domājās gudri esam, apgalvoja, ka piepešā pārmaiņa dabā esot ugunskalna izverduma sekas.

Citi turēja par viņas cēloni kāda sumpurņa miršanu.

Vēl citi ņēmās pierādīt, ka viss tas nācis no tam, ka žagatas pašā Pelnu-dienā turējušas astes pret vēju.

Bet visvairāk bija tādu, kuri ticēja, ka tā esot sodība no augšienes par nodarītiem grēkiem, un tāpēc sameklēja pa skapja virsu vai galdiņa atvilktnēm starp sveču galiņiem, tukšām spieķu kastītēm un pustītām saiviņām vecu, nomelnējušu dziesmu grāmatu bez sākuma un bez gala, uzlikās apsūbējušas brilles un nogrima lielā lasīšanā, cerēdami šādi remdināt lielā Soģa bardzību.

Un tikai mazs mazs pulciņš bija to, kuriem visa šī ārkārtība šķita tikpat kārtīga un dabīga kā jūras bēgums pēc paisuma vai atbalss pēc kliedziena ...

Bet sals jo dienas palika stiprāks.

Koki mežā braikšķēdami plaisāja un lūza.

Likās, ka pa mežu skraidītu simtiem neredzamu gariņu, kas lauzītu koku sastingušos locekļus.

Svelošais gaiss, ass kā skuteklis, graizīja miesu it kā neredzamiem šķērlādes asmiņiem.

Un saule, zaļgandzeltena, ietīta lillā tvaikos, nolūkojās uz zemi kā pasaules gara ārprātīga acs.

Varbūt tā viņa lūkosies uz mūsu planētu laikmetā, kad zeme, zaudējusi visus savus siltuma avotus, mūžīga sniega un ledus skaujās bez elpas un dzīvības riņķos pa bezgalīgo pasaules telpu.

Visbriesmīgāk klājās putniņiem, pavasara paudējiem.

Strazdi, sabozušies un izspūruši, ka ne galvas, ne astes neredzēja, tupēja nosarmojuši, kā zilganbalti spalvu kušķīši koku zaros, kamēr novēlās pakšķēdami zemē un bija pagalam.

Zīlītes un stērstītes izsalkušas un pārsalušas pie katra durvju vēriena lūkoja iešmaukt namiņā; un simtiem cīrulīšu un citu jautru pavasara vēstnešu gulēja kā oļi nobārstīti uz baltā, saltā līķu lauka, krizdami par barību melnajiem kraukļiem un glūnošajām lapsām.

Tikai plēsīgie naktsputni līkajiem knābjiem, mežonīgi kvēlojošām acīm un Čaugani-mīkstiem, bieziem kamzoļiem, kuru labad nebija sala jābaidās, rīkojās pēc pašu gribas un patikas.

Lielās, gaišās sniega pūces lepni izceltu stāvu laidās bez trokšņa pār zemi kā lieli, puspelēki pakulu ērkuļi, ar savu mēdošo smiešanos un šausmīgo saukāšanu: «kū-ist! kū-ist!» uztraukdamas jau tā uztrauktos ļaužu prātus.

*

Jo starp ļaudīm bija sakusi izplatīties savāda, briesmīga, līdz šim nepazīstama sērga.

Viņa sākās parasti ar piepešu asins plūšanu iz dažādām miesas daļām, caur ko pēc maz mirkļiem iestājās nāve.

Ko sērga aizķēra, tas nebija vairs glābjams.

Ārsti (arī tie dažs labs krita šai sērgai par upuri) izskaidroja viņas izcelšanos ar briesmīgo salu.

Viņiem bija sērgas apzīmēšanai arī pie rokas jau gatavs zinātnisks nosaukums.

Bet vienkāršie ļautiņi, kuriem šādi zinātniski nosaukumi bija sveši un kuri sērgas izcelšanos nemācēja citādi izskaidrot, pierakstīja to kā jau palaikam visādiem māņticīgiem spēkiem: kāvu kariem, jodu tekalņiem, sumpurņu spļaudekļiem un citiem tādiem burvekļiem un nosauca to vienkārši par Mello mēri.

Mellais mēris kā briesmīgs pūķis izplēta pār zemi savus šausmīgos spārnus.

Viņa vārds bija lasāms kā izmisums ciema ļaužu bailīgajos skatos un kā uztraukums viņu bālajos, savilktajos ģīmja pantos.

Viņa dvaša kā auksti nāves sviedri pilēja no nelaimīgo pieres.

Sen aizmirstas pasakas par vilkačiem, sumpurņiem, asinszīdējiem, urgučiem un citiem neķītriem mošķiem nāca atkal ļaužu mutē.

Tās stāstīja vecas māmiņas, tīdamas saiviņas, vai ve-elsi, vīdami zirgiem pinekļus, sēdot kaut kur nomaļā istabas kaktiņā, lai nebūtu citiem pa kājām, vai siltajā aizkrāsnē, kur circenis neapklusdams grieza savu vienmuļīgo tarkšķīti.

Kā kādu lielu pasaules gudrību vai mūžam neapgāžamu patiesību trīcoši-aizrautā balsī viņi stāstīja šīs pasakas, jo nu bija laiki, kur ārpasaules notikumi fantastiski saskanēja ar pasakās ietverto jūtu un domu pasauli.

Un bērni, kas šos nostāstus bija dzirdējuši līdz šim tikai pa ausu galam, klausījās tagad viņos platām acīm un pukstošām sirdīm kā dziļos veclaiku noslēpumu atklājumos, kamēr ārā aiz melni-nokvēpušajiem sienmaļiem un biezu ledus kārtu apklātajiem logiem spēra lauskis un suņi kaut kur tālumā žēli gaudoja.

*

Uztrauktie prāti radīja par Mello mēri vistrakākos nostāstus.

Sevišķi briesmu pilns likās nakts melnums, kad redzes jutekļu kontrole mitējās un fantazija kā pasprucis kumeļš laida vaļā tos bīstamākos, trakākos lēcienus.

Un, kad tad vēl tumsā kaut kur izdzirda dīvainas naktsbalsis, kā: jcstru svclpšanu, skalbu zviegšanu vai caur sirdi ejošu vaimanu kliedzienu un žēlus kunkstienus, — tad ļaudis sagrāba šausmas.

Vīri negribot sāka trīcēt kā drudža kratīti.

Sievietes ģība.

Bērni dabūja krampjus.

Dažs labs pārāk jūtīgs zaudēja prātu.

Un tie, kas vēl nebija dievu aizmirsuši, pārmeta krustu, ar izbailēm lūgdamies:

«Kungs, esi mums, grēciniekiem, žēlīgs!»

Ka Indijā mēra uzvaras gājienam seko hijenas, tā teitan uzklīda vilki.

Lieliem bariem viņi siroja pa mežiem un klajumiem, trenkādami bailīgos zaķus un lepnos staltkāju briežus, netaupīdami pie reizes pat cilvēku dzīvības.

Nebija ilgi jāgaida, ka vilki sāka iebrukt arī mājās.

Tikko rietumos debess sametās sarkana un dienas gaismu spēji aprija vakara krēsla, ka viņi kā melnas ēnas izlīda no slēptuvēm un slaistījās ap dzīvojamām ēkām kā kume|i.

Un visiem uznāca bailes par vilku pārdrošību un negantību.

Nebijās no vilkiem tikai bagātais Turlupiņš. (Savu vārdu «Turlupin» viņš atvasināja no franču valodas un tālab ari izrunāja to «Turlilpāng», jebšu gan šis vārds franciski nenozīmē citu neko kā tikai prastu «jokupēteri». Turpretim zemnieki iztulkoja viņa vārdu kā vienkāršu salikumu no vārdiem «tur lupina».)

Trīs resni dzelzs stieņi un trīs caurduru atslēgas aizsargā Turlupiņa lopu kūtis un zirgu staļļus.

Bet visvairāk Turlupiņš palaižas uz saviem jaunsiste-mas šaujamiem rīkiem un uz saviem suņiem, modriem un plēsīgiem nezvēriem, kas nevienam žīdam, ne saules brālim ceļa negriež.

•

Tuvojās vakars.

Puiši un meitas sataisījās uz kūti.

«Bet tā ka jūs neaizmirstu man noslēgt labi durvis un pabarot suņus,» Turlupiņš noteica.

Tad tas uzvilka savus vecos, siltos naktssvārkus, ietaisīja garo pīpi un atlaidās omulīgi uz dīvānā, nododamies savām ikvakara domām: cik tas jauki un patīkami, ka pašam nav jālien lielajā saltumā, bet var tā bezrūpīgi atlaisties uz dīvānā un izstaipīt pēc patikšanas kaulus, un cik tas labi un derīgi, ka izgudroti tik smalki šaujamie rīki un tik stipri durvju stieņi un ka ir tādi suņi, uz kuriem var palaisties.

Palika tumšs.

Liels, pelēks vilks izlīda no meža klajumā un apskatījās apkārt.

Tur, pa labi, viņā piekalnē, plāvājās mazi dzeltenumi.

Ka tie cilvēku mājokļi, tas vecajam vilkam nebija vairs jāsaka.

Viņš patecējās vēl kādu gabaliņu uz priekšu un apstājās.

Cik reižu savā mūžā viņš nebija šādās vietās ciemojies!

Un, kavēdamies patīkamās atmiņās un vienu otru reizi atgādādamies, vilks aplaizījās un iesmilkstējās.

Jā, tie tik bija laiki!

Bet tagad gāja plāni.

Šī bija trešā diena, kur tas nebija dabūjis ne kripatiņas, ko uz zoba likt.

Viņu mocīja nežēlīgs bads, kas visas iekšas karsēja kā ugunīs.

Toreiz (tas nu gan bija tagad jau labs laiciņš atpakaļ), toreiz vēl mežos bija mielasta papilnam.

Un vecajam vilkam ienāca prātā, kā viņi, sešpadsmit ūjaki, sešpadsmit īsti, manīgi nebēdņi vilki, mēdza aiz-vienam sarīkot medības pēc apdomīgi pārlikta plāna.

Citi dzina, citi lenca, citi gaidīja un ķēra ķeramo.

Un vai! tam garausim vai kuplastei, kam gadījās pasisties uz viņa pusi!...

Reiz (jā, tad tik bija svētki!) viņi izcēla pat staltkāji briedi!

Trim biedriem viņš pāršķēla ar kājas aso nagu vēderu; vienu uzsvieda ragiem gaisā (jā! ko tie kā muļķi pinās briedim pa kājām!), bet viņš, vecais vilks, bij ar vienu lēcienu staltkājim uz skausta, ieķērās tam asajiem zobiem, cik dziļi vien varēdams, spranda dzīslās, tā ka ragainajam vajadzēja padoties.

Jā, tad tik bija svētkil

Bet drīz pēc tam viņu pulku izklīdināja.

Sešus nošāva, un deviņi iekrita vilku bedrēs . ..

Un vecais vilks palika viens.

No ta laika reti kad nagiem izdevās kādu meža kustoni paglāstīt.

Pienāca galīgs bads.

Sākumā gan šad un tad vēl palaimējās paciemoties kādās mājās.

Bet pēdējā laikā arī tur bija grūta ietikšana.

Saimnieki, tīri kā norunājušies, bija nostiprinājuši visas kūts durvis un pamatus, ka nekādi nevarēja kūtīs iekļūt.

Un tad šie suņi!

Vilks dusmīgi norūcās, patrina sniegā nagus un devās tālāk, uz to pusi, kur sniegainajā krēslā spīdēja dzeltenie plankumiņi. ..

Kā neskaidrs blāvums slīdēja vilka stāvs caur palso nakts tumsu.

šad tad viņš apstājās, saglauda ausis un paklausījās.

Veikli viņš pārlēca pār apsnigušajiem paegļu puduriem, kas tukšajā klajumā rēgojās kā nelielas, baltas, apaļas cintiņas, viegli pārtecēja pār noleju, kur vasaru zem vecajām siekstām burbuļoja putojošs strauts, uzmanīgi aplida ap lielo siena šķūni un apdomīgi tuvojās mierīgi dusošajam ciematam.

Pakalnē vilks no jauna apstājās.

Viss bija klusu.

Ne suņi rēja, ne durvis vārstījās, ne akas vinda čikstēja.

Mierīgi un omulīgi spīdēja aiz aizsalušajām logu rūtīm māju uguņi, mezdami tikko viedamu atblāzmu sniegā.

Jā, tur viņi mita, iekš Šīm lielajām sniega kupenām, ap šiem dzeltenajiem plankumiem, tur viņi mita, kas saucās par cilvēkiem.

Tur viņi mita, un tur mitinājās ari viņu apsargi — suņi.

Vai tur bija labāk?

Varbūt gan.

Siltāk un ko ēst ik dienas.

Bet te, klajumā, te sala, ka vai acis no pieres sprāga laukā. Un no gaisa grūda gubām sniegu, un vēji gaudoja, un par visām lietām — nebija nekā ko krimst.

Vilks izstiepa purnu un paostīja gaisu.

Patīkama smaka iesitās viņam nāsīs.

Viņš negribot aplaizījās un iesmilkstējās.

Tur ko cepa un vārīja.

Dzīvoja kā pa kāzām.

Bet viņam, viņam vajadzēja jau trešo dienu iztikt neēdušam. Viņam vajadzēja mūžu dienu slapstīties pa irumajiem, piesnigušajiem mežiem. Vajadzēja nokrist, atpūsties kaut kur biezoknī, saltajā sniegā. Viņam vajadzēja salt un badu ciest, pastāvīgi pie tam vēl izvairīties no cilvēkiem un suņiem.

No suņiem!

Jā, suņi bija privileģēti.

Par tiem gādāja. Tos baroja, kopa. Tiem deva pajumti.

Kas par to, ka kādreiz iespēra ar kāju. Gan jau citā reizē kungs atkal no žēlastības at|aus sev kājas pirkstus nolaizīt...

«I, jūs suņi! suņi!» vilks, zobus griezdams, norūcās. «Dienām un naktīm jūs sargājat sava kunga mantu, no kuras jums nav brīv ne krimstalīša aiztikti...

«Un kas jums par to tiek?

«Tik garozas un kauli!...

«Vai jūs kādreiz esat dzēruši siltas asinis?

«Vai jūs zināt, ko nozīmē būt brīvam, jūs privileģētie vergi, ko saimnieks pēc patikšanas dīda, dauza, dancina?

«Kam viņš, ja ienāk prātā, uzmauc uzpurni vai piekar kaklā vangali...

«Bet īsts suns jau nepazīst par vangali nekā cēlāka ...

«Un tad šī sušķu suga! Sie dāmu mīluļi, kas iet uz pakaļkājām un guļ uz plīšiem un damastiem!...

Jā! jā! par to nāk pieniņš salds... un kūkas... un cukurkrimstaliņas ... un silti glāsti...

«To visu panes suņa asinis ...

«Un jūs esot mūsu ciltsbrāļi?!...

«Jūs kāju laižas, butku gulšņas!...

«Vai mūsu ciltsbrālis ar’ kādreiz luncinās un lūdz? ...

«Gan nošaut var mūsu ciltsbrāli vai nosist...

«Bet dīdīt?!... dauzīt?!... dancināt?!...

«Mūsu ciltsbrālis ir brīvs kā meža putns, kas laižas savā vaļā, brīvs kā vējš, kam pieder visa pasaule, brīvs kā vilks, kam pieder viss, kas pasaulē!...»

Un vilks aiz spēka un drosmes uzplūduma ierūcās un patrina atkal sniegā nagus.

Tumšie mākoņu kalni pie debesīm pēkšņi pašķīrās, un uz acumirkli pazibēja mēness sirpis.

Viņš bija zilgani-sarkans un spožs un atgādināja asi kaitētu tuteņa asmini.

Spējš atspīdums īsu bridi apgaismoja tukšo kapu klajumu, pamirušo ciematu un balto, salto sniega kalnu, virs kura stāvēja vilks saceltiem sariem, atņirgtiem zobiem un zvērojošām acīm.

Šķiet, pats atriebības dēmons būtu nostājies uz sniegainā nāves troņa — apņēmīgs, stiprs un nežēlīgs...

*

Te ievaidējās nama durvis.

Vilks saglauda ausis.

Kāda rupja balss sasaukāja suņus un nometa tiem kaulus.

Vilks ieņurdējās.

Suņi kaudamies krita uz kauliem, pakampa kurš kuro un steigšus devās katrs savā vietā dabūjumu notiesāt.

Kāds nopluskis krancains drāzās ar savu daļu uz vilka pusi.

Jā, taisni uz viņa pusil

«Kas te iznāks?» nodomāja vilks un nostājās uzbrukuma gatavībā.

Bet te, kas bijis, kas ne, suns piepeši nometa kaulu un, visā rīklē iekaukdamies, lika, cik kāju, atpakaļ.

Viņš bija pamanījis mežabrāli, un viņu sagrāba trakas izbailes.

«Kas te iznāks?» norūca atkal vilks, pievākdams atstāto kaulu un iesākdams to apskrubināt.

*

Te uzreiz viņam iedūrās ausīs negants troksnis.

Saoduši tik tuvu nikno ienaidnieku, suņi visā ciematā sacēla ellišķu traci.

Pieci seši tenori, gari vilkdami un locīdami, kā

izmisuši spiedza un gaudoja visādās toņu kārtās un variācijās, it ka tie sacenstos savā starpā un gribētu pacelties līdz debesīm.

Divi trīs alti pusbailīgi, pusbozīgi kauca tiem pa apakšu.

Un visām šīm balsīm cauri rājās bass kā zvanu torņa dižzvans rupjās, dobji-dūcošās skaņās, kuras visstiprāk atbalsojās priedājā.

Un tūliņ ap ciematu vilks nomanīja savādu uztraukumu.

Durvis bez apstāšanās vērās un vaidēja.

Dzelteni plankumi sāka skraidīt pa āru.

Kaut kas briesmīgi klaigāja.

Kaut kas brīkšķēja, šķindēja, knaukšķēja, kvieca.

Melli tēli cits aiz cita piepeši izauga visos stūros un dūkdami saplūda ar suņiem vienā laidā.

Tie bija daudz lielāki par suņiem, un tas, kurš nāca visiem citiem pa priekšu, blakus lielajam sunim, turēja rokās daiktu, kas spļauj uguni.

Vecais vilks it labi zināja, kā tas karsē.

Tamlīdzīgi skati viņam nebija vairs sveši.

Tādēļ, brītiņu nolūkojies jūklajā ēnu virgā, kas, traki trokšņodama, nāca viņam soli pa solim tuvāk, viņš nožāvājās, cik plati vien rīkli varēja atplest, apgriezās un tecēja savā nodabā uz meža pusi, pavadīts vēl skaļākiem mellās virgas ūkšieniem.

Visi pret vienul...

Par tik spīdošu vilka aizdzinumu suņi kā atlīdzību dabūja katrs pa gabalam gaļas.

Bet lielākajam no tiem, kādam tīrasiņu ņufundlandie-tim, Turlupiņš bez tam vēl aplika sudraba kaklasprādzi

pašam par turpmāku pamudināšanu un citiem par priekšzīmi.

Tad tas noglaudīja viņu vairākkārt un sacīja:

«Lūk, suns kur suns: uzticams, gudrs un drošs ... Lai pamēģina tik vilks vēl kādreiz rādīties: mans Remus samals viņu miltu pelnoši ...»

Pārskaitījis vēlreiz naudu, kuru tam šodien bija atnesusi kāda gara, kalsna sieva sarkani-izraudātām, dziļi-iekritušām acīm un bālu, plānu apakšlūpu, kura runājot pastāvīgi nervozi raustījās, un vēlreiz nopriecājies, kur tas labi, ka ir tādi suņi, uz kuriem var palaisties, Turlu-piņš iemiga.

Sapnī viņš gāja viens pats pa noru.

Piepeši nobrīkš mežā sausie zari un sakustas krūmi. Vilks!

Turlupiņš grib kliegt.

Bet kakls kā aizžņaugts.

Grib bēgt.

Bet kājas kā svina pilnas. Kurp pabēgsi?

Lūk, priede!

Un viņš ar mokām ierāpjas priedē.

Te vilks ar’ klāt.

Un kur tas liels! kur briesmīgs!

Rīkle — plata kā krāsns spelte... Zobi — gari kā mamuta ilkņi ... Acis — sarkanas, draudošas, kā vilciena laternas ...

Sešiem šāvieniem viņš nogāž nezvēru pie zemes... Te, kas tas?

Tā viena vietā izaug divi! un divu vietā — četri! un četru vietā — astoņi! . . .

Un vilku skaits aug vienmēr augumā.

Tie visi liesi, badā pamiruši, nikni.

Ap priedi kauc un zobus griež, un slienas stāvus. Cits citam plecos kāpj...

Rāpjas augšup ...

Ķer pie kājām ...

«Ai, glābiet! glābietl ...»

Un viņš uztrūkstas.

Pirmais iespaids, kuru Turlupiņš pamodies sajuta, bija tas, ka istabā auksts kā ledus pagrabā.

Zobi viņam klabēja. Locekļi bija salti un stīvi. Un viss viņš trīsēja.

Pamazītiņām atjēdzies, Turlupiņš nomanīja, ka aukstā svelme nāk no loga puses.

Ar mokām viņš piecēlās no gultas.

Logā bija liels caurums.

Sadauzītie stikli lielākos un mazākos gabalos gulēja uz grīdas.

Aizbāzis loga caurumu, Turlupiņš nolikās atkal gultā.

Bet jaunuzsegtās segas tam nespēja iedot nekāda siltuma.

Piepeši pagultē kaut kas smagi nopūtās un iekunkstējās.

Sermuļi izskrēja gulētājam caur kauliem.

Viņš apsedza galvu.

Viss klusu. Tik paša sirds pa krūtīm ālējās. Kā izbiedēts putns pa būri svaidās.

Vai tas sapnis? Vai māži? Vai burvība?

Kaut būtu rīts!

Turlupiņš grib izkāpt no gultas, paskatīties, cik pulkstenis.

Te pagultē no jauna kas iestenas un it kā ar kāju pakašņā.

Vilks! vilks! pazib Turlupiņam smadzenēs.

Un, trīcēdams no izbailēm un saltuma, viņš acumirklī parauj galvu zem apsegiem.

Tik mierīgil mierīgi! līdz izaust rīts!...

Izlikšos kā nomiris... Varbūt neaizskars...

Un domas, viena par otru trakāka un bezveidīgāka, sāka jaukties tam pa galvu ...

Piere dega. Deniņos dauzīja kā āmuriem. Ausīs zvanīja ...

Gar acīm sāka šaudīties kā sarkanas atspoles...

Sarkanas uguns mēles ..,

Uguns blāzma ..,

Ugunsgrēks..,

Ārprāts...

Olet! olet!... Sasaukt dzinējus!... Ielenkt mežu!... Nošaut līdz beidzamam!... līdz beidzamam!...

Ha! ha! ha!

Mans Remus samals viņus miltu pelnos!.. <

Hēl do* šurp bisi...

Dzen prom šo nabagu! Es tādiem .vazaņķiem vairs nedodu...

Stāv’, Ansi, tu pie priedes, izdegās!

Bet pielūko: tu nezodz manu mantu... Un nedzer vīna!... Kartes nespēlē!...

Tās ogles ir, ne naudas gabali, ko tu man atnesi... Tās deg! tās deg! ...

Ai, neber tās uz galvas!

Trenc prom to pūli! Ko viņš plijas virsū. Ko lasās šurp no padibeņiem! ... Vaid kā auka ... Glūn ... Kas viņiem daJas!

Mēs šodien aizbrauksim ... Lai raud! lai lād!... Pār Melno upi... Ha! lia! ha!...

Tur tekot asaras un asinis, un es tur esot savas rokas mazgājis! ...

Lai lād vai raud!... Mēs šodien aizbrauksim ...

Man esot rokas asinīm ...

Par spīti!... Izkurcējuši kāļi jums galvu vietā ...

Še tev piga!... Prom, nelieti!...

Ha! ha! hā!

Mans Remus samals viņus miltu pelnos!...

Tādos murgos Turlupiņš pavadīja visu nakti.

Un, kad rīts ausa un Ansis nāca savu kungu modināt, viņš dzirdēja to saucam:

... Še dzeramnauda!...

Esi uzmanīgs!...

Pie šitās priedes! ...

«Jā, kungs,» Ansis izbijies drebošā balsī piekrita, «aizstiepis pie tās priedes... Vēl sniegā pēdas redzamas no asinīm. Tavu spēku!... Tie citi ar* pamukuši kur kurais. Viens,'lūk, pa logu ielēcis jūs’ istabā.»

To teikdams, Ansis noliecās zem pagultes un mēģināja izlabināt no turienes suni, kas, čokarā sarāvies, smilkstēja un drebēja.

Te Turlupiņš izslējās ar joni gultā stāvus.

Acis tam bija sarkanas, un tanīs kvēloja savāds ārprāta mirdzums.

Roku uz priekšu izstiepis, galvu izcēlis un acīm kaut kur tālumā mulsi lūkodamies, viņš aizsmakušā balsi kliedza:

«Olet! olet!... Tur dzen to vilku!... Mans Remus samals viņu miltu pelnos!...» un atkrita bez spēka atpakaļ spilvenos.

Ansis, gluži iztrūcies, šņukstošā balsi turpināja:

«Jā, kungs, samalts miltu pelnos... Tik ķetnas vien un astes galiņš atstāts.

Vilka darbs.»

1907.

MAZĀ ANDUĻA PIRMĀS BĒRNĪBAS ATMIŅAS

I

Esmu dzimis zemgalietis. Mana dzimtene Vec-Sērene uz Daugavas krasta. No turienes 1876. gadā vecāki man nogāja uz Latgali, uz Taivas ciemu jeb, kā turienieši viņu saukāja, Toivas ģereviņu.

No Vec-Sērenes neesmu uzglabājis it nekādu atmiņu. Pat garais, grūtais ceļš līdz jaunajai dzīves vietai pavasari, palu laikā, kur mēs ar māti, Naratas upei pāri braucot, tik tik nenoslīkām, nav atstājis manī ne mazākās pēdas.

Toties dzīvāk palikuši man atmiņā iespaidi no Taivas ciema. Jau vairāk nekā divdesmit gadu no tā laika pagājuši, tomēr bijušais stādās man acu priekšā tik dzīvi un gaiši, it kā to vēl vakar būtu piedzīvojis.

Gar vienu pusi mūsu mājai iet plats lielceļš. Pelēks, piesērējušiem grāvjiem abās pusēs viņš kā garš, noputējis audekls aizstiepjas pa atmatu uz Varlas bērzu birzi.

Vasarā bieži dzen pa to lielām partijām cūkas. Liesas, kaulainas, badā nonīkušas viņas dzen vīri sarkanos, uz āru izlaistos kreklos. Rokā tiem garas garas pātagas.

Otrā pusē, rīta pusē, tek upe, aiz kuras pakalnā stāv sils. Katru vakaru, krēslai metoties, laižas turpu lielos baros vārnas. Klusēdamas viņas slīd kā melnas ēnas caur mēmo vakara krēslu. Rāmajā gaisā atskan tikai viņu smago spārnu švīkstēšana.

Bez mūsu mājām ciematā vēl sešas mājas, visas vecas, nolaistas, pussakritušas.

Kailie spāru gali rēgojas uz noplīsušajiem salmu jumtiem kā izspiedušies žok|u kauli uz izdēdējušas sejas. Sienas iztrunējušas un tā sašķobījušās, ka katru acumirkli sabruktu, ja no tām atņemtu pieliktās stutes. Istaba un saimniecības ēkas stāv četrstūrī, cieši cita pie citas. Cik tās līdzīgas salīkušām, izdēdējušām vecenītēm, kas, uz ķeģīšiem turēdamās, čupā salīdušas, žēlojas par savu krustu un nclaimil

Jaunākā un labākā no visām ciema ēkām bez mūsu mājas, kuru tēvs pēc savas atnākšanas licis kurmet uzlabot, ir kalēja Klāva smēde.

Kā tagad vēl redzu šo iezaļgani krāsoto, četrkantaino dēļu māju stāvam tur piekalnē, uz atmatas, viņā lielceļa pusē, ar garu ķieģeļu skursteni uz melnā jumta, kas izskatās kā sarkana ķivere uz melnas parūkas.

Smēdi muiža likusi tik vēl aizpērn uzcelt vecās smēdes vietā, kuru vējš kādā vētrainā rudens naktī sagāzis.

Kalēja Klāva smēde ir priekš manis kā kāda sevišķa maza pasaule lielajā pasaulē, pilna teiksmainu tēlu un brīnišķīgu, neredzētu lietu, kas kairina manu bērnišķo fantāziju.

Šī dziedoši-elsojošā ēze... Šīs laiskās plēšas, kuras, guļus izlaidušās, krāc un šauda ugunīgas mēles... Šī melnā, druknā lakta, ap kuru it kā spietodamas sijājas zelta bites ...

Es zinu, ka melnie, sačurkstējušie gabali tur viņā smēdes kaktā ir izdegušas akmiņogles. Bet kas var man pierādīt, ka tās nav arī «pērkoņlodes»?

Un kur bezgalīgi mainīgus veidus viens un tas pats priekšmets var manās acīs pieņemt! Par cik daudz un dažādām būtnēm tas neiespēj kuru reiz pārvērsties!

Ja šoreiz šīs šņācošās plēšas ir negantais pūķis, kas krākdams un uguni spļaudīdams, skrej virsū drošsirdīga

Jam bruņiniekam Kārlim Rādem, tad rīt tās palikušas jau par brīnuma putnu Alci, kas kā vējš skrien ar ķēniņa dēlu augstu pār mākuļiem pie skaistās princeses, kura smok briesmīgas raganas alā.

Un parīt tās vairs nav ne pūķis, ne putns, bet ir lielas lielas ermoņikas. Un es gudroju, cik lielas mēlītes būtu tādām milzu ermoņikām vajadzīgas un kā viņas skanētu, un cik garām vajadzētu būt rokām, lai ermoņikas izplestu visā platumā, un vai būtu visā ciemā vēl otrs tāds cilvēks, kas viņas tā varētu valdīt kā kalējs Klāvs.

Jā, kā krusttēvs Klāvs!

Es nekad neaizmirsīšu šo lunkano jaguara stāvu, šīs brūnās rokas ar lielajiem muskuļiem kā atietam un šo galvu ar spīdoši melnajiem matiem, kupliem un ķerai-niem, kas kā biezs mežs apklāja viņa galvas virsu, nolaidās kā krēpes uz viņa kakla un pieres, spraukdamās laukā no rūsainās cepures, kura bija par daudz maza priekš šī milzīgā matu meža.

Viņš nebija šejienietis. Viņš bija te nometies «tik tā, pa ceļam», kā pats sacīja, «lai sapelnītu zābaku naudu, ko aiztikt līdz Uralam, līdz lielajām metālā fabrikām».

Kalējs Klāvs piederēja pie tās nedaudzējās sugas cilvēku, par kuriem mēdz teikt, ka tie «nekad nepaliek veci». Nekādas dzīves likstas nespēj tiem nolaupīt dzīves rožaino krāsu, nekādi vēji nav spējīgi izpūst viņu iedzimto jautrības dzirksteli. Viss, kas skumdina, kas sagrauž un pamirina, atlec tiem no sirds tikpat viegli kā ūdens pile no karstas plīts.

Es līdz kaislībai mīlēju šo kalēju Klāvu, šo krusttēvu Klāvu, kā es viņu parasti saukāju.

Katru dienu, līdz ceļos, skrēju ārā klausīties, vai kalnā rīb. Tad teku mudīgi pāri pār lielceļu uz smēdi pie krusttēva Klāva, kuru pastāvīgi atrodu darbā, arvien tai pašā zilajā blūzē, tupelēs, ādas skoteli priekšā.

Stundām varu stāvēt un lūkoties, kā krusttēvs Klāvs izņem ar lielajām luškām no uguns balti nokarsušu dzelzs gabalu, kas dzirkst un margo neskaitāmās sudraba zvaigznītēs, kā viņš uzliek to «Stulbajam Kristapam» uz pakauša un sāk tad ar smago veseru plāt; tad ieliek atkal ugunī un atkal izņem, un atkal kaļ, un atkal karsē, kaļ un karsē, karsē un kaļ, kamēr iznāk vai nu atslēga, vai cirvis, vai zirga pakavs.

Dažureiz, paņēmis dzelzgabalu rokā, krusttēvs Klāvs man jautā, kas no viņa iznākšot. Ja saku — pakavs, tad viņš iztaisa no tā cirvi, saku — cirvis, tad viņam iznāk ratu tapa.

Darbu nobeidzis, krusttēvs Klāvs saka:

«Na, krustdēl, pakal nu tu, kamēr uztaisu pīpil Bet pielūko tikai: nesadzen laktu zemē.»

Un viņš ieliek man rokās lielo, smago veseru, kurš, plaukš! nokrīt turpat uz vietas zemē.

«O, kāds tu man esi Alkšņu Mārtiņš!» krusttēvs Klāvs piezīmē. «Tu gribi ar vienu sitienu sadzīt zemē velnu ar divpadsmit galvām un nevari ne vesera noturēt. Na, puis\ nāc tad papūt labāk ermoņikas!»

Un es sāku pūst plēšas un sāku pats pūst vēl stiprāk nekā plēšas, kamēr krusttēvs nāk un mani atsvabina.

Jā, kas tas bija, kas mani pie kalēja Klāva tā saistīja? Vai tā bija mana vientulīgā atstātība, kuru pie lielajiem cilvēkiem tēva mājā tik smagi sajutu? Vai kalēja Klāva mūžīgi jautrais, atklātais raksturs, kas bērnam palaikam mī|š? Vai tas, ka viņš mani vienmēr ievēroja, bija pastāvīgi pret mani laipns, kala man nazīšus, taisīja visādas spēļu lietiņas, pirka daždažādus saldumus? — nezinu.

Zinu tik, ka krusttēvs Klāvs bija man mīļš, |oti mīļš, daudz daudz mīļāks par paša miesīgu tēvu.

Nevaru arī tapt gudrs, par ko kalējs Klāvs mani tik labprāt ieraudzīja. Pret citiem zēniem tas nemaz tik laipni neizturējās. Skroderienes Kažu viņš pat reiz sukāja. Jā, par ko?

Atceros, kā mēs abi ar krusttēvu Klāvu makšķerējām, kā gājām uz zaķiem, kā riekstojām pa upmalas lazdām un jājām dažu nākt’ pieguļā. Viņš ari apsolījās mani aizvest uz «Melno purvu», tur tāli tāli, uz to pusi, kur debesis nolaižas pie pašas zemes.

Ai, kā es ilgojos kādreiz tur notikt!

Kad siltās saules dienās pār purvu nogula zilgani-sapņainas dūmakas, tad cauru dienu varēju neēdis sēdēt uz dārza žoga un lūkoties turpu un sapņot par to, kas atrodas aiz šī noslēpumainā plīvura.

Purva viena mala kā garš, pelēks spārns stiepās cauri silam līdz pašai upei.

To es pazīstu smalki. Tur aug niedras, smirdoši vaivariņi, baltas spilvas, dzelzszāle un asais grīsls. šur tur kā reti izstatītas koras stāv sīkas, panīkušas priedītes, trūkumā augoša punduru cilts, kas ar skaudību nolūkojas uz slaidajām, lepnajām biedrenēm, kuras staltojas pa pakalniem purva abās pusēs.

Rudeņos, kad muklājs, pliksalām uznākot, sasalst, ciema ļaudis iet tur siena pļaut.

Kāds prieks man tad lēkāt pa sasalušajām ciņām, iedomājoties, ka lidinos pār Šausmīgu bezdibeni. Jāuzmanās aizvienam tā lēkt, ka kāja nāk uz ciņa, uz salas, citādi iekrīt dziļajā «bezdibenī», kur mājo velns ar divpadsmit galvām.

Purva vidū neviens vēl neesot bijis. Tur esot slīksnis, kas nekad neaizsalstot. Tur esot arī vieta, ko sauc par

«velna aci», kurā saiet visa kārts un tomēr vēl nav dibena.

šī vieta stāv pie ciema ļaudīm nelabā slavā. Nelaiķa Varlas tēvs reiz ziemu, zaķi dzīdams, tai pusē nokļuvis. Zaķis bijis jau tepat pa šāvienam. Šis pašulaik izstiepj plinti, ka var šaut, — te zaķis turpat acu priekšā — spu-dūkš! stāvu zemē un pagalam. Pats tik ar lielām mokām izticis no dumbra laukā.

Jā, šī vieta nav labā!

Bet kalējs Klāvs, dzirdot tādas valodas, nospļāvās.

«Ak tu nožēlojamais tumsas perējums, kad tev reiz zvīņas no acīm nokritīs?» viņš noteica un sāka sirdīgāk velēt ar veseru pa «Stulbā Kristapa» pakausi.

Kalējs Klāvs nekad netic tam, ko ciema ļaudis stāsta. Kalējs Klāvs sauc ciema ļaudis par māņticīgiem tumsoņiem un mīl tos dažkārt viņu māņticības dēļ piejokot.

Te kādu nakti Valeikas pirtiņā ieblējas āzis, te Run-gaiņa vecajā rijā sāk piepeši riet rupjā balsī suns vai kādu sestdienu parādās ap pusnakti kapsētā balts spoks milzīgām, ugunīgām acīm, kas spīd kā sarkani vējluk-turīši.

Un Griškas Jašam reiz pieguļā piesities pats velns lieliem lieliem ragiem un nagiem.

Kad izbiedētais otrā rītā bāls un drebēdams stāstīja, ko pagājušo nakti pieredzējis, krusttēvs Klāvs pieņemti nopietnu seju svarīgā balsī piezīmēja:

«Jā gan, Jaša, velns nupat esot izlaists no sava dzelz-restu krātiņa, tur tas ar mēli bijis pie ledaina kliņķa pie-saldēts, lai ievestu melnajā grāmatā visus apcietinātos grēciniekus. Un tu laikam ar’ būsi to pulkā ieskaitīts.»

Griškas Jaša iztrūkās no tādas piezīmes vēl vairāk, elsoja un spļaudījās:

«Nu, ka tev zila guņsl Kas tys par prātu: laist pošu

39 i

našķeistu uz breivom kojom!... Ak dīvs, ak tavs! byus tīšām jau pl pošim včrtīm postorā!»

Kad Jaša bija prom, kalējs Klāvs, pret mani pagriezies, jautāja:

«Nu, krustdēl, vai tu ar* tici spokiem?»

«Nē!» atteicu klusā, nedrošā balsi un jutu, ka pār muguru man pārskrien tirpuli.

«Netici vis, Andul, tādiem badiem,» krusttēvs Klāvs turpināja, «tā ir māņticība, gara aklība. Spoku un burvju pasaulē nemaz nav. Es pats biju tas velns, kas Griškas Jāšu izbiedēja. Tas tam par mācību, lai neiet turpmāk par čarku dot nepatiesu liecību tiesas priekšā.»

Lai gan krusttēvs Klāvs apgalvo, ka viņš tas bijis, kas Griškas Jašam par velnu parādījies, tad tomēr klausoties man iet caur sirdi šausmas un es raugos bailīgām acīm smēdes tumšajos kaktos, ka tik tur nupat nupat neparādās briesmīgie ragi un nagi, par kuriem Griškas Jaša stāstīja.

II

Bailība un nežēlība ir mana rakstura spilgtākās iezīmes Taivas laikmetā.

Jā, šīs bailes! šīs trakās neaprakstāmās bailes, no kurām visi jutekļi spēji pamirst un sirds grib lēkt no krūtīm laukā!

Un kur viņas piepeši rodas? Kā viņas tā uzreiz uzbrūk, šīs bailes, kā pērkons jaukā saules dienā?

Te tu sāc palikt patlaban jautrs. Tev liekas: debesis noskaidrojas un paspīd saule tik gaiša, tik gaiša, pārplūdinādama visas tavas asinsstrūklas ar neaprakstāmu prieku. Un tevi sagrābj spēja, nesavaldāma dziņa skraidīt tāpat kā kumeļam, kāpaļāt pa kokiem kā kaķim, laisties spārnos līdzīgi putnam ...

Bet tad uzreiz kā zibens gaišā laikā iešaujas prātā tāda muļķīga doma. Un viss pēkšņi top tumšs tumšs un baigs ...

Jo dzīvi uzglabājušies man vēl atmiņā šie daudzkārtējie baiļu brīži.

Reiz, atceros, tas bija rudeni. Ļaudis pļāva pārupes purvā sienu. Jautrs līdz nebēdībai skraidīju tiem apkārt pa ciņām, pa salām «lielajā, platajā jūrā». Te pieskrienu pie pļāvējiem un noskatos brītiņu, kā Pēters asina ar strīķi savu izkapti, atspiedis to pret kreiso plecu; te aizmetos atkal kā linga prom tālu uz viņu malul Esmu jau lielu gabalu tā noskrējis, kad iedomājos, ka traks suns dzenas man pakaļ. Un mani pārņem uzreiz tādas izbailes, ka kājas sastingst ledū. Bet es nedrīkstu atskatīties atpakaļ, es zinu, ka tad suns tūlīt būs man pie kājām. Un es skrienu, ko māku, turp uz viņu priedi pakalnā, kur domāju glābties, skrienu elsdams pūzdams, jo esmu gluži gluži aizkusis un trīcošās kājas negrib vairs klausīt, skrienu -- kamēr pakrītu un palieku bez samaņas guļam ... ilgi ilgi, piegalēts no nežēlīgām bailēm, bailēm no trakā suņa — no sevis paša — no sava paša iedomām, ko izšķīlušas uztrauktās smadzenes.

Pa otram lāgam piedzīvoju šādas bailes kādā jūlija naktī.

Jūs zināt, cik daiļas ir šīs jūlija naktis, kad mēness stari mīksti ieaužas pelēkajos miglas metos un sapņains burvju šķidrauts nogulst pār laukiem un tīrumiem. Visa apkārtne, cik tālu vien acs var saredzēt, dus, nogrimuse dziļā klusumā. Tikai dābola laukā grieze kā uzvilkts pulkstenis, kārtīgos, vienmērīgos atņēmienos taršķina savas pāri notēs vienmuļīgi, bez apstāšanās; un tur, tāli aiz meža, kaut kur dzird vēl suni paretam ierejamies, gurdāk, arvien gurdāk. Ne lakstīgalas kaislā pogāšana, ne varžu jestrā kurkšana, nekas ... nekas ...

Ziedoņa reibums jau pārgājis; skurbuma troksnis jau norimis. Viss tapis nopietnāks, dziļdomīgāks, sapratīgāks.

Jūlija nakts — tā ir mīlestība, kur pirmais skūpstu drudzis jau mitējies un tā vietā iestājušās klusas, lēnas, mīlīgas liegas.

Cik reižu, mazs būdams, vasaras vakaros ar asarām netiku lūdzies, lai laiž mani pārnakšņot laukā zem klajas debess.

Kas gan varēja būt par to jaukāks?

Gar ausīm klusi, kā snaudu dziesmiņa aizzuz, no upes nākdams, lēns vējiņš, uzpūzdams dzestrumu uz ģīmja, uz kakla, uz neapsegtiem pleciem. Kur omulīgi tad justies zem krusttēva Klāva siltā kažoka un lūkoties tikām zaļganajā debess atvarā, kamēr acs atkal ierauga kādu jaunu, līdz šim nepamanītu zvaigznīti... Kas tas par baudījumu 1

Nekad, nekad man neizies no prāta šīs bērnībā pavadītās jaukās naktis pieguļā!

Ne Alpu lieliskie sniega šļūdoņi, ne Venēcijas burvīgās jūras naktis, ne Amerikas dižie pirmatnes meži, it nekāda dabas aina nespētu mani tagad tā aizgrābt kā toreiz šī iz upes gultas lēni kāpjošā, pelēkā migla, šī klusi zužošā nakts vēsmiņa un šīs divi trīs mazās, margojošās zvaigznītes pie zaļganajām debesīm.

Sapītie zirgi ganās turpat netālu, lankas jaunajā atālā. Pie ugunskura sēdēdami un vēžus vārīdami, varam ar krusttēvu Klāvu dzirdēt, kā viņi, zāli plūkdami, Šmaukstina lūpām un šad un tad nosprauslājas.

Krusttēvs Klāvs, kā no upes nākdams, vienos kreklos, kailām, līdz elkoņiem atlocītām rokām guļ, izlaidies gar-Šļauku valgajā zālē, uz sava baltā aitādas kažoka un mēmi, bez nolūka, acis krēslā nogremdējis, dzied man priekšā varbūt jau simto reizi to pašu garo, nemākslīgos pantos saskandināto dziedi par Viesturu, kas kaujas kā lauva pie Tērvetes pils vārtiem, un Nameju, kas kā viesulis uzbrūk bruņiniekiem no meža slēptuves.

Nekustēdamies, kā apburts klausos viņa bezbalsa dziedāšanā, kas līdzinās drīzāk dobjai dīkšanai, un priekš acīm man stādās viena aina asiņaināka par otru, interesantāka, pievilcīgāka par otru.

Arī krusttēvu Klāvu daža vieta, liekas, aizkustina, ko noskārstu no tam, ka viņš cenšas to jūsmīgāk nodziedāt. Un pie panta:

Tai biezā mežā vasTas īsā naktī Tie latvji bariem kopā pulcējās,

Un citi mežmalā stāvēj' uz vakti,

Kas bailīgi visapkārt skatījās —

balss tam sāka savādi drebēt un acīs pamlrdza aizgrābtības valgums.

Bet es, es manu, ka aiz lieliskā jūtu uzbudinājuma un pārliecīgās domu ierosas sāk man pietrūkt elpas, un uztraukumā es nevaru nogriezt acis no sila, kas stāv tur viņpus upes kā tumšs mūris, gaidīdams katru acumirkli, ka no tā izlīdīs paslepšus senču tēli, apbruņojušies egļu vālēm un ozola rungām.

Pusnakts jau sen pāri. Ugunskurs gluži izdzisis, un ogles izplēnējušas. Gaiss tapis manāmi dzestrāks. Zaļganais gaišums pār apvārsni rietuma pusē aizvirzījies jau ziemeļaustrumos. Greizie vāģi, patecējušies lielā gabalā, lūkojas tagad pavisam no citas puses.

Pār galvu mums švīkstēdams pārskrien kāds nepazīstams putns. No māju puses atskan stārku klabināšana.

Es esmu jau palīdis zem krusttēva Klāva siltā kažoka, kamēr viņš, kamzoļus uzvilcis un ietaisījis kajķīti, aiziet vēl pārsiet zirgus.

Un, kamēr es tā guļu, ietinies siltajā kažokā, un jūtos tik apmierināts un tik laimīgs, cik laimīgs vien var justies bezrūpīgs bērns, kam visa pasaule ir viņa fantazija, — atskan aiz krūmiem, no lielceļa puses, troksnis, kas izklausās kā pusdziedāšana un pusbļaustīšanās. Uz mani tas nedara nekāda iespaida. Nakti no sestdienas uz svētdienu tādi gadījumi nāca ļoti bieži priekšā.

Manās smadzenēs vēl dzīvi kustējās visas tās ainas, kuras tur bija sacēlusi kājās krusttēva Klāva lieliskā dziesma. Man likās, it kā viss tas būtu noticis tepat, viņpus upes. Un, kad zirgi, kājas cilādami, pažvadzināja dzelzs pinekļus, vai tad vajadzēja maz kādas lielas fantāzijas, lai pats savām ausim dzirdētu šķēpu un bruņu stirkšķēšanu?

Asinis, kur vīri bradā līdz ceļiem... galvas, kas kā linu poļas krīt uz visām pusēm... mežā paslēpušies drūmi, bārdaini tēli — viss tas jaucās man pa galvu juku jukām.

Troksnis no lielceļa puses auga pa tam aizvien lielāks. Piedzērušais nāca mūsu nometnei arvien tuvāk.

Kur gan krusttēvs Klāvs tik ilgi paliek — nodomāju pie sevis un paskatos uz to pusi, kurp viņš nogājis, bet nevaru nekā saredzēt.

«Krusttēv!» iesaucos pusdiktā balsi.

Neviens neatbild.

Man sāk mesties savādi ap dūšu.

Nospriežu saukt diktāk.

«Krusttēv! nāc nu šurp-u!» saucu itin stiprā balsī.

Kur dīvaini man izklausās paša balss nakts klusumā!

Mani pārņem bailes. Gribu kliegt pēc krusttēva Klāva vēl trešo reizi, kad pretim, krūmos, atskan ar stiepti vaidošu balss nolaidumu ska|š kikarigū-ū!

Jebšu tūlīt noprotu, ka tas ir krusttēvs Klāvs, kas grib pabiedēt nepatīkamo svētrīta miera traucētāju, tomēr mani sagrābj uzreiz tādas izbailes, ka acumirklī pašauju galvu zem kažoka un gaidu ar katru sirdspukstienu kaut ko ārkārtēju, briesmīgu ...

Pat tad, kad krusttēvs Klāvs jau atnācis atpakaļ un nolicies man blakus, nevaru vēl apmierināties. Sirds krūtīs sitas kā ievainots putnēns, un, viss kā lapa trīcēdams, piekļaujos pie sava lielā biedra platās muguras, baidīdamies, ka kāds mani neaizrauj un neaiznes.

III

Tā laika atmiņas par vecākiem saistās man kopā ar pirmajiem atskārtumiem par svētdienu.

Tagad man visas dienas gadā vienādas; visas vienmuļīgas, bez krāsas, bez rakstura, viņas aiziet cita pēc citas, tā darba, kā svētku dienas, ncierosīdamas par sevi galvā nekādu domu, nepamodinādamas sirdī nekādu jūtu.

Bet toreiz, toreiz svētdiena stāvēja augstu izcilu pār visām citām dienām. Tā bija kā mīļa mīļa viešņa, kas karsti gaidas, kad tai jānāk, un paliek sirdī sāpīgs tuk šums, kad tā aiziet.

Toreiz likās, ka svētdienā saule spīdētu spožāk un gaiss dvestu svētsvinīgāk, un ka pār visu pasauli pārklātos kāds brīnišķīgs miera, laimes un liegu auts.

Jau sestdienas vakars rāda, kas rīt būs par dienu. Sievas slauka sētas, meitas spodrina piena slaucenes, vīri noskūn par nedēļu ataugušos bārdas rugājus.

Saldu gaidu jūtu pārņemts, arī es nevaru nostāvēt bez darba: man gribas palīdzēt slaucīt, līdzināt, kārtot, stumt ar grābekli lūžņu uz laidara priekšu.

Un, kad visas gatuves, visi celiņi jau notīrīti un pār tiem nolaižas klusa svētvakara krēsla, es, dancodams kā kume|š, izskraidu tos vēl neskaitāmas reizes no viena gala līdz otram, kamēr māte sauc vakariņās... un tad jāiet gulēt.

Ai, šis miegs! šis maigais, veselīgais bērna miegs! Cietajās cisās tu ieslīgsti kā mīlas mātes mīkstajās rokās un dusi tik saldi kā burvju aijās, labo garu iežūžots...

Bet, klau, te atskan tēva balss:

«Vīri, sievas, puiši, meitas — pie pātariem! Saceļas pie pātariem!»

Istabas kaktos sāk pamazām kustēties, runāties, klaudzēt un mazgāties.

«Celies nu tu ar’, dēliņ, celies! citi ļaudis jau visi kājās. Iesim pielūgsim dieviņu, tad dabūs brokastis,» noskan pār manu gultiņu mātes mīlīgā balss.

Bet man tā negribas vēl celties. Miegs tik salds, tik salds. Netīk ne kustēties.

Pa miegiem dzirdu, kā otrā istabā novieto galdu un saliek ap to krēslus.

Tad iečīkstas ķēķa durvis.

Esmu jau uzminējis, kas tur nāk.

Un māte saka:

«Mosties nu, dēliņ, mostiesl Gan citā reizē izgulēsies.»

Un, pienākusi pie gultiņas, tā sāk man virs sega sānus kutināt.

«Mamma, nekutini!... mamma... ai!... ko tu kutini?! ... Es celšos tūlīt! ... tūlīt!» ...

«Nu celies, celies, bērns!» māte mudina. «Visi jau sataisījušies, sagājuši otrā istabā ... Še tavas jaunās biksītes! ... Un kur tad liki zābaciņus, kā vakar spodrināji?»

«Pulksteņistabā, aizdurvē,» noņurdu miegainā balsī un aizveru no jauna acis.

Māte atnes zābakus un sauc:

«Na, še velc kājās, naskil naskil un nāc mudīgi, mazgājies, citādi būs no tēva slikti!»

Tāds piedraudējums iedur man kā ar piešiem. Es zinu: tēvs nemīl jokot.

Pāris acumirkļos esmu jau saģērbies un ieeju mātei līdz otrā galā, kur ap garo, brūno galdu sapulcējušies visi mājas ļaudis.

Trīsošā, neskaidrā balsī uzņem tēvs pirmais dziesmu, un cits pakaļ citam sāk dziedāt visi vilkdami, locīdami, pa tēvutēvu paradumam.

Stāvēdams galda galā līdzās mātei, raugos kādu laiciņu dziesmu grāmatā uz «melnajiem ķeksīšiem». Tad aplūkoju katru personu, kas sēd pie galda. Dienestniecei Madei — garāks deguns par visiem. Kamdēļ viņa nesien sarkano lakatiņu ap galvu, bet tura to uz pleciem? ... Vai! kādas Pētera mātei lielas, zilas dzīslas uz rokām! Aiz kam Pēters, bārzdu dzīdams, atstāj zem katras auss pa dzeltenam spalvu kušķītim? ... Kā gan vecais Sīmanis var saredzēt, turēdams grāmatu par tādu gabalu? Un kālab viņš tura brilles uz paša deguna gala? ... Viņš jau nemaz neskatās caur brillēm, bet skatās tām pāri.

Man paliek garlaicīgi. Laiku kavēdams, iebāžu pirkstus ausīs un sāku tos kustināt. Kāds dīvaini trīcošs skaņu chaoss!... Un kur jauki tas izklausās!... Kā gan līdz šim to nebiju vēl zinājis? Kaut jel dziesmai nebūtu tik drīz beigas! ...

Bet te tēvs paceļ no grāmatas nejauši acis. No viņa bargā skatiena pārskrien man saltas tirpas. Acumirklī atņemu rokas no ausīm un salieku tās atkal dievbijīgi krustiem.

Dziesma nobeidzas. Visi pieceļas kājās. Paceltu balsi tēvs nolasa sprediķi.

Tad nodzied otro dziesmu ...

Tēvareizi arī es skaitu līdz, prieka jūsmu pārņemts, ka pātariem drīz būs beigas.

Līdz kā noskan pēdējais «āmen!», es nobučoju pirms mātei roku, tad tēvam un izmetos mudīgi pa durvīm laukā.

Kāds zaļums! ... Kāds saules spožums! ... Un kas tauriņu! ...

«Andi! Andi! kur tu skriesi? ... Nāc tūliņ brokastī!» dzirdu aiz muguras māti nosaucam.

«Tūlīt, mammiņ, tūlīt!» atsaku, nepaskatīdamies ne atpakaļ. «Es tik noķeršu šito tauriņu! . .. Ai, kur tas skaists! ... Es viņu drīz, drīz noķeršu ... Nu jau tas man rokā ... tūlīt... tū-līt! caps!...»

Bet tauriņš no saulgriezes pārlido uz tupeņiem, no tupeņiem uzmetas uz kuplas balandas, no balandas aizlaižas uz kāpostu dobēm.

Iekarsis dzenāju to no vienas kāpostu dobes otrā. Piepeši manu, ka kāds mani satver no muguras puses aiz pleciem.

Tā ir māte. Viņa saka:

«Trakais puika!...»

Bet es taču gribēju noķert tikai smuko tauriņu.

IV

Svētdienās tēvs, redzēju, allaž noņēma no mazā skapīša, kas bija piekārts pulksteņistabā dibenstūrī pie sienas, biezu, melnu grāmatu, nosēdās tad pie galda, sabraucīja iesirmos matus, izslaucīja ar kabatas drānu acis un sāka paklusām lasīt, pie kam viņa seja savilkās tikpat nopietni svinīgos vaibstos kā pie pātariem un pa viņa noskūto ģīmi (viņš dzina pastāvīgi tā bārzdu, kā ūsas) noslīdēja šad un tad pa asarai.

Es tādās reizēs manījos labāk no istabas laukā, jo katrs krēsla pagrūdiens vai kājas stiprāks paklaudziens (kas man jaunajos zābakos allaž pustīšām, pusnetlšām atgadījās) tika bez žēlastības ar siksnu uz muguras atzīmēts.

Lielajā, melnajā grāmatā vajag būt kaut kam sevišķam, ārkārtējam, kaut kam gauži gauži bēdīgam, ka tā var izspiest tēvam asaras, tēvam, kas taču nekad neraud.

Sīs domas nedod man miera.

Tēvam par to jautāt nedrīkstu. Kas zin, tāds jautājums var būt liela aplamība, muļķība. Tēvs var par to saskaisties, un tad? ... Man ļoti bail no tēva! ... Bet māte? ... Ar to var daudz labāk tikt galā.

Un es aizteku pie mātes.

«Mammiņ!» uzrunāju to, tīņādamies vēlīgi ap viņas svārkiem.

«Nu, nu, dēliņ! Vai ēst atkal jau iegribējies?» viņa, sēri smaidīdama, piezīmē un noglāsta man galvu.

«Mamma! es... Bet tu nesaki tikai tēvam, ka tev to prasīju ... Tu neteiksi?»

«Ak tu dievs! kas tas nu būs par tādu noslēpumu, ko cits neviens nedrīkst zināt!»

«Bet, mamma!... Tu neteiksi? ... Vai ja? ... Tu neteiksi?»

«Tad neteikšu jau, neteikšu, bērns, saki vien droši,» māte nosolās, nevarēdama citādi tikt ar manim galā.

Un, cieši viņai piekļaudamies, jautāju kautrīgi, pa pusei čukstēdams:

«Mammiņ, pasaki man, kas ir tai lielajā, melnajā grāmatā, ko tētis lasa un kas citām dienām stāv tur uz mazā skapīša, un kuru lasot tētis raud ...»

Māte noglauž man vaigus un saka:

«Mācies, dēls, lasīt, tad varēsi pats dabūt visu zināt, kas tai grāmatā iekšā! Tur ir daudz daudz kas iekšā. Jauki stāsti un dziesmas, gudrības mācības pulka, pulka. Tur ir ari stāsts par dievbijīgo Jāzepu, ko brāji pārdeva un kas vēlāk palika par lielu kungu visā Ēģiptes zemē. Un par Dāvidu, kas, aitas ganīdams, spēlēja uz koklēm, un nelietīgo Absalomu, ko dieviņš aiz matiem pakāra ozola zaros.»

«Kamdē|, mammiņ, dieviņš viņu kāra?» iejautājos, dziļi aizkustināts.

«Tamdēļ, dēls, ka viņš neuzvedās godīgi pret saviem vecākiem, ka viņš nopulgoja savu tēvu un cēla pret to karu.»

«Bet kur tad, mammiņ, dieviņš striķi ņēma?»

«Dieviņam, bērniņ, striķa nemaz nevajdzēja. Dieviņš viņu pakāra tāpat bez striķa. Absalomam bija gari mati, tādi gari un kupli kā krusttēvam Klāvam, un aiz tiem dieviņš viņu pakāra.»

Kā burvju panorāmā ieraudzīju uzreiz veco ozolu kaimiņu dārzā un kalēju Klāvu viņā karājamies. Man pārskrēja šalkas. Jebšu arī pilnīgi neizpratu vārdu nozīmi un lietu sakaru, tomēr tik daudz nojēdzu, ka tas apzīmē kaut ko briesmīgu.

«Jā, dēliņ! tā, redz: tas viss stāv tur iekšā, melnajā, lielajā grāmatā. Un tad tur ir arī par Jēzus bērniņu, kas silītē gulēja un kuram apkārt eņģelīši dziedāja:

Gods dievam augstībā!

Miers virs zemes!

Un cilvēkiem labs prāts.»

Jā, ko gan šie vārdi nozīmēja?

No tās reizes sāku mācīties grāmatu.

Nevaru vairs atminēties, cik vecs toreiz biju un kā man gāja ar mācīšanos. Atminu tikai, ka man vienumēr nozuda burtu rādāmais irbulīts.

Māte rāj mani, ka nemākot lietas glabāt un liek Madei uztaisīt jaunu.

Jūtos vainīgs un noduru kaunīgi acis.

... Tāds nieka irbulīts ... tik maziņš un tik tieviņš ... vai tad tur daudz vajag, lai viņš pazustu ... izkrīt no grāmatas un — pagalam.

«Mammiņ,» saku, «ja man būtu tik garš deguns kā Madei, tad es iztiktu bez irbulīša.»

Māte pasmejas, un man top kauns.

Atceros vēl, ka pēc ilgas lūkošanās raibajos burtos sāk man apžilbt acis. Un tad māte izlaiž mani ārā.

Izskraidu pirms visas gatuves. Tad aizskrēju līdz kalēja Klāva smēdei un atskrēju atpakaļ. Pēc tam paskrējos lielu gabalu pa lielceļu un, atpakaļ atskrējis, aizmetos uz upmali. Nosēžos, iekāšu kailās kājas dzestrajā smilšu apakškārtā un, karstās virskārtnes smaltnes neapzinīgi caur sauju sijādams, raugos ilgi uz upes līmeni, kur saules stari sudraba trīsulīšos lēkā un vizuļo — tīri kā burti grāmatā!

Man tā gribētos nobraukt ar laivu tur upes vidū, sudrabainajā virmā, — bet es nedrīkstu, es baidos: ieraudzīs mamma, tētis... Tētis man uz to stingrāko noliedzis laivā kāpt...

V

Tomēr reiz šo aizliegumu pārkāpu. Tas bija vasarā, siena laikā. Mājenieki bija visi nogājuši diendusā.

Paslēpšu, kā jauns vilcēns, aizlīdu gar sētu uz upi.

Upes līmenis bija tik rāms, tik līdzens. Un apkārt valdīja tāds dziļš klusums, kā tas mēdz būt tikai siena laikā.

Upmalā neredzēja neviena cilvēka. Tikai spāri ziboši-trīsošiem spārniņiem laidelējās pa kalmēm un ūdens puķēm.

Un tālu tur pret veco kalna kapsētu gānījās rāvējā pāris zirgu.

Atraisījis laivu, ielēcu tajā un atgrūdos ar airi nomaļas. Biju vairākreiz redzējis citus airējam un sāku tāpat kā viņi tašķīt ar airi uz visām pusēm. Bet laiva peldēja nevis tur, kur es gribēju, uz augšu, saules sudrabā, bet slīdēja pa straumi lēni lejup.

Piepeldējusi pie bieza meldru pudura, viņa palika stāvam.

Tur auga lielas lielas lēpju lapas, apaļas kā zirga pēdas. Viņas gulēja uz ūdens virsus un omulīgi gozējās pusdienas karstajā saulē.

Bet, kad no airu cilāšanas rāmais līmenis saviļņojās, tad ari tās sāka šūpoties pa viļņiem augšup un lejup kā dzīvi, dzelteni ūdens putni, kamēr zaļās «krūkiņas» viņām blakus palīda gluži zem ūdens.

Tur auga arī puķes ar sniegbaltiem ziediem un puķes ar dzelteniem, un tās smaržoja tik saldi, tik brīnum saldi!

Nolicis airi, noliecos pār laivas malu un sāku raut ūdens augus...

Te sadzirdu piepeši izbaiļu kliedzienu. Uz krasta pa-rēgojas un pazūd cilvēka stāvs.

Iztrūcies atraujos atpakaļ laivā un saķeru airi.

Skriešus noskrien upmalā tēvs. Mudīgi viņš nomet virsdrēbes un metas ūdenī.

Mani sagrābj lieliskas bailes. Sāku drebēt un raudāt pilnā kaklā.

Krastmalā pa tam saskrējuši gandrīz visi mājenieki. Arī māte tur stāv un lauza rokas. Viss tas mani pagalam apmulsina.

... Kālab man vajadzēja pārkāpt tēva vārdu? ... Kālab man vajadzēja izdarīt tik lielu noziegumu? ...

Un es raudu un elsāju, raustīdamies kā krampjos, aiz bailēm no tēva dusmām, aiz apziņas, ka esmu briesmīgi noziedzies, un aiz apmulsuma no visa tā, kas ap mani notiek.

Tēvs tamēr atpeldējis jau līdz laivai.

«Tēt! es nekad vairs tā nedarīšu! Es nekad vairs nenākšu uz upmali! nekad nekāpšu laivā!»

Bet tēvs man uzsauc:

«Liec airi nost!... Sēdi mierīgi un necelies kājās!»

Tad viņš saņem ar vienu roku laivas galu un, ar otru airēdamies, velk laivu uz malu.

Bet es pieplacis tupu laivas otrā galā bāls un drebēdams no bailēm par gaidāmo sodu.

Kālab mani nesodīja? ... Pat nebāra? ...

Bet asarām acīs tēvs runāja uz mani aizkustinātā balsī ilgi ilgi.

Cik dzīvi vien mācēdams, viņš aprādīja man mana nedarba varbūtējās sekas; tēloja man priekšā, cik nelaimīgus tos ar māti varējis vienā acumirklī padarīt. Māte aiz bēdām būtot palikusi veca un nomirusi, un tad arī viņš no sirdēstiem nomirtu un es paliktu pasaulē bārenītis, bez tēva, bez mātes ...

Runa atstāja uz mani dziļu iespaidu. Raudāju vairāk, nekā būtu raudājis no miesīga soda.

Mans noziegums bija taču tik liels, tik ļauns, un tomēr tēvs man to piedeva. Un pie tam viņš vēl runāja uz mani tik mīlīgā, lēnīgā balsī kā nekad.

No tās reizes sāku lūkoties uz tēvu gluži citādām acīm. Līdz šim to turēju tikai par bargu, nežēlīgu soģi, no kura man pastāvīgi jātrīc un jābaidās. Bet nu viņā ieraudzīju pirmo reizi tēvu, tēvu, kas mani mīlēja, kas par mani rūpējās, kas pamācīja mani kā savu bērnu ar mīlestību un laipnību.

Ziemai iestājoties, sāku vairāk nodarboties ar lasīšanu. Mana mī|ākā grāmata tagad ir «Skolas maize». Lielo, melno grāmatu paņemu tikai retumis rokā. Tur man visi noslēpumi jau zināmi.

Atminu vēl, ka lasīju viņu mātei priekšā garajos rudens vakaros, kad tā vērpa, sēdēdama istabas vidū, kamēr tēvs, gultā gulēdams, mierīgi kūpināja savu pīpi.

Aiz loga tik tumšs, tik tumšs, ka ne par kādu maksu neuzņemtos iziet viens laukā, kaut arī tepat aiz durvīm.

Sad un tad, nejauki ieķērkdamās, pašaujas gar logu no sila atskrējusi pūce. Un suņi gan tuvu, gan tālu kauc cits par citu tik žēli un gaudojoši, ka man, pat gultā guļot, bieži sametas bail.

Vismīļāk man patīk lielajā, melnajā grāmatā lasīt par drošsirdīgajiem Makabejiem.

Dažreiz mammiņa saka, lai palasu kādu Dāvida dziesmu.

Jā, bet kas tad ir Dāvida dziesmā? Vai tur kaujas? Vai tur cepina kādu uz karstām dzelzīm? Vai izrauj kādam mēli? — Dāvida dziesmas man netīk. Manai fantāzijai gribas bradāt pa asinīm līdz ceļiem. Tai gribas lēkāt pa nokautiem naidnieku līķiem, noklausīties mocekļu vaidos un noskatīties mocītāju spīdzināšanā.

Dāvida dziesmas mani nespēj iejūsmināt.

Mammiņa liek man arī lasīt Jaunajā derībā.

Lasīdams dabūnu par daudz lietām gluži citādu jēdzienu.

Nabagi nav manās acīs vairs vienkārši, noskranduši tēviņi, ar ko Made mani dažkārt biedē: tie ir būtnes no citas pasaules. Arī uz avīm un baložiem sāku lūkoties pavisam savādākām acīm.

Bet Jaunajā derībā man apnīk drīz lasīt un, nobeidzis sākto nodaļu, mātei jautāju:

«Mammiņ! vai tu esi izlasījusi visu bībeli?»

Māte pie sevis kaut ko nosaka.

«Un Makabeju grāmatas ar’?»

Māte pamet viegli ar galvu.

«Makabejiem, mammiņ, ir tikai divi grāmatas. Kamdēļ viņiem ir tikai divi?»

Māte cieš klusu.

«Es palasīšu, mammiņ, vēl otro Makabeja grāmatu? Vai jā?»

Un māte, lai tiktu reiz no manis vaļā, piekrizdama atteic:

«Tad lasi jel, lasi!»

Un es sāku lasīt (varbūt jau divdesmito reizi) tos pašus briesmu notikumus par septiņiem brāļiem, kas mātes acu priekšā top nežēlīgi spīdzināti, un par asiņu ezeru, un pieciem staltajiem vīriem uz zeltiemauktu zirgiem.

Laiku pa laikam lasīdams iejautājos:

«Mammiņ, vai tu klausies?... Mammiņ, vai tu dzirdi?»

Un māte, no domām iztraucēta, atbild:

«Dzirdu, dēls, dzirdu — lasi vien tālāk!»

Un es lasu atkal tālāk, bez apstāšanās, kamēr māte iebilst:

«Atpūties nu, dēliņ! nenogurdini par daudz acis — sāks vēl sāpēt.»

Nolieku smago grāmatu gultā sev līdzās un ļauju skatiem klejot apkārt pa istabu.

Mazā lampiņa vāji apgaismo istabiņas vecās, kādreiz iezilgani vitētās, šķirbainās koka sienas. Uz vienas no tām rēgojas no sāniem mātes ēna. Tā izskatās kā liela, briesmīga ragana, kas sēd pie milzīga ratiņa ar tādu pat milzīgu koda|u, kuru tā neapstādamās plūkā saviem garajiem, liesajiem pirkstiem un šad tad ar plato muti nolaiza.

Pie nomelnējušiem griestiem šur tur kaktiņos redzami pelēki zirnek|u tikli.

Aiz resnajām sijām stāv aizbāztas: sīpolu buntes, ķimeņu kūlīši, krūzmētras, olekts un dzirkles. Dzirkles tikai tad izņem, kad jācērp aitas, un noliek atkal turpat atpakaļ, kad darbs pabeigts.

Pie tēva gultas kājgaļa, kaktā pie griestiem, karājas pūslis un tēva garie ūdens zābaki. Gar sienām pie vadžiem sakabināti visvisādi drēbju gabali, gan jauni, gan veci.

Lūk! no aizkrāsnes izmetas cits paka| citam brūni prusaki. Viņi paskrej līdz pussienai un apstājas, pakustina radziņus, it kā pārdomādami, ko nu darīt, un tad kā melns pavediens iestiepj atpaka| aizkrāsnē.

Bet pa sīpolu izkaltušām mizām viņi neganti čabinās un bieži paukšķēdami noveļas zemē.

Allaž esmu dzirdējis tēvu sakām:

«Nu, kaut jel uzmuldējis reiz kāds žīds! ... Varētu tos pagānus izdzīt. Dzīvam cilvēkam krīt virsū.»

Mātes ratiņš vienmuļīgi rūc, un man, gultā guļot, tā patīk klausīties šai vienmuļīgajā rūkšanā. Klausos viņā un lūkojos tabakas zilajos dūmos, kas kā mākoņi peld pa istabu.

Nerunāju vairs. Tikai skatos nekustēdamies. Un pamazām visus locekļus sāk man pārņemt gurdenums. Acis top arvien šaurākas un šaurākas. Ratiņa rūkšana aiziet arvien tālāk un tālāk — kamēr beidzot pavisam apklust...

Un maigpirkstu miegs ar savu burvju atslēdziņu aizslēdz man aizvērušos acu vākus.

«Skolas maize» ieved mani gluži jaunā pasaulē. Stāsti par «ievērojamiem vīriem un notikumiem» mani tā aizkustina, ka nevaru pat naktī mierīgi gulēt. Atceros, kā raudāju, lasīdams par Napoleona novešanu uz Helenas salu. Lasīju to dārzā, izlaidies uz audekla baķa, kas bija izlikts saulē baloties.

Māte garāmiedama jautāja, kas man kaišot.

Izmelojos ar vēdergraizēm, jo man bija kauns minēt raudu īsto cēloni.

Arī kumelīšu tēju, ko māte piedāvāja, neatraidīju.

Bet ausīs man cauru dienu skanēja Leipcigas lielgabalu rībēšana, zemes trīcēšana un logu dārdēšana pilsētā.

Nespēju nemaz iedomāties, ka tik liels gars varētu aiziet bojā. Manās neskaitāmās improvizācijās, kas grozījās tikai ap šaušanos un duršanos, nekad nejāvu varonim bojā iet. Pat tad, kad ienaidnieki to bija sakapājuši smalkās druskās, viņš katru reizi pēc stundas laika atkal atdzīvojās un palika vēl stiprāks, nekā bijis.

Jā, kālab vajadzēja Napoleonam iet bojā? Kālab? Kālab? ...

Visu, kas mani lasot aizgrābj, attēloju pats darbos. Dzenu kā Hanibals pret romiešiem vēršus ar aizdedzinātām žagaru buntēm uz ragiem. Kaujos kā Leonids pie Termopilām pret persiešiem. Novaldu kā Maķedonijas Aleksandrs trako Bucefalu un līdzi viņam sēroju par ātrās dusmās nokauto Klitu. Arī Kārļa XII trakulīgā drošsirdība mani aizrauj.

«Hā! tur stāv dāņi!... Man pakaļ, zviedri! ... Pār kuģi jūrā!... Uz priekšu!... Klau, locies džinkst!... Kas tā par skaistu muziķu!...

Un, garo zobenu kā Kārlis XII pār galvu vēcinādams, brūku ar joni ienaidniekiem virsū.

Žogmales kuplie dadži lūst no stibas cirtieniem. Dadžu galviņas lēkā uz visām pusēm kā linu po|as ap zārda sukām. Iz sadauzītām vietām sūcas zaļgana sula.

Gauķis ne dienu, ne nakti nevarot bez pončo iztikt. Arī es nēsāju sev pastāvīgi līdz kādu četrstūrainu drēbes gabalu. Gauķi esot lieli jājēji: tie sēdot zirgam mugurā kā piekalti. Man ar’ uz melnā Mustanga (gara melnalkšņa žagara) nevarētu strausis līdzi tikt!

... Lūk, tur prērijā paspīd meža vērša galvai

Nu, Mustang, hop! ...

... Gar ausīm vēji šņāc... Ap kāpšļiem tinas garā stepju zāle... Pončo vējā plivinās...

... Tik uz priekšu vien! Tik uz priekšu vien!

Mustang, lēkšus skrien! Mustang, lēkšus skrien!

... Viņš domā izbēgt!... Par velti!... Viens laso metiens, un viņš gar zemi!... Kur bolass? ... Kur bo-lass? ... Smagā bolasa bumba pāršķeļ tam pieri!... No Mustanga nolēcis, iedur vēl medinieks niknajam meža vērsim kaklā 14 collu garo dūci, kas tam ādas makstī aiz jostas karājas ...

Izlasījis par ziemeļamerikaņu kariem ar dienvidniekiem, sarīkoju bez kavēšanās uz dīķa, kas mazajā pļaviņā, «lielu jūras kauju» starp Merimaku un Kumber-lentu.

Kuģus man palīdzēja no meldriem uztaisīt krusttēvs Klāvs. Tur bija viss, kas vien uz kuģa vajadzīgs: masti ar rajām un tauvām krustām un šķērsām; striķa trepes, kur matrožiem kāpelēt; masta kurvis, kur dienām un naktīm sēd matrozis ar ķīķeri rokā, raudzīdamies tālumā; tāpat ari kajīte, enkurs un buras.

Merimakai krusttēvs Klāvs nokala un piestiprināja, kā pienākas, 2 dzelzs ragus.

Arī matrožu netrūka. Tie bija koka klucīši un veci korķi, pagalmā salasīti.

Kur lepni tas izskatījās, kad, vējiņam uzpūšot, kuģi peldēja viens paka| otram pa savirmoto dīķa līmeni!

Bet tad sākās kauja!

Kā saniknots vērsis, ragus izslējis, dodas Merimaka Kumberlentam virsū. Kumberlents birdina uz to lielgabalu lodes kā krusu! Bet Merimaka nebēdā nenieka. Tā iet dūšīgi uz priekšu, ūdeni uz visām pusēm šļakstīdama, — un iedur savus ragus Kumberlentam sānos...

Pagalam!... Kuģis grimst! ... Urrā!... Glābietl Glābiet kuģa ļaudis, ka haizivis tos neaprij... Lūk! ūdens jau nokust!... Glābšanas laivu! mudīgi! mudīgi!... Par vēlu!... Izšāvies kaimans norauj tos visus dibenā!...

VIII

Jau sen nedrīkstu skraidīt vairs savā vaļā. Mammiņa nelaiž manis labprāt laukā. Mammiņa liek man katru rītu apaut kājas un aplikt ap kaklu balto kokvilnas lakatiņu, ka nedabūnu kāsu.

Dažreiz gan palaimējas man pazagšus iztikt laukā. Tad nu gan izlaižu labu riņķi.

Pirms aizskrēju līdz dīķim, kur vasarā laidu kuģus. Dīķis pārvilcies jau ar plānu ledus kārtiņu.

Sameklējis akmentiņus, metu tos uz ledus. Pie katra sviediena ledus plēve sakuldurējas, un tad atskan dīvaina, maiga, mīksta mūzika.

... Bet kad tie ir ūdens gari, kas tur runā? ...

Man paliek bail, un es skrēju prom, skrēju uz krusttēvu Klāvu.

...Es zinu gan, ko es krusttēvam Klāvam jautāšu. Jā, — un tas būs smalki!

Viņš ēd patlaban pusdienu.

«Labdien, krusttēv!»

Un, rokas lepni sānos iespiedis, nostājos viņam priekšā.

«Krusttēv! saki, kas nositas ātrāk, vai tas, kas nokrīt no galda, vai kas nokrīt no baznīcas torņa?»

Atbildes vietā krusttēvs Klāvs uzdod man jautājumu: kāda mārciņa smagāka — dzelzs vai spalvu mārciņa?

Mans svarīgais zobena cirtiens ar šo vairogu atsists. Iestrēbis pāri karotes kāpostu, skrienu atpakaļ uz istabu.

... Bet upe?!... Jā, kāda tagad izskatās upe? ...

Un līšus gar žogu aizteku līdz upei.

Ū! kāda tā dusmīga, melna!... Un kas par viļņiem? Tik lielus viļņus vēl nekad neesmu redzējis! ... Odens ar’ saaudzis daudz lielāks ... Brr! kas par aukstu vēju! —

Iemetis ūdenī pāris akmeņu, kurus ar zābaka papēdi izsitu no sasalušajām smiltīm, dodos uz istabu. Māte mani saņem ar lielu rājienu.

«Tagad tas visneveselīgākais laiks,» viņa saka, «visādas slimības gaisā nesājas. Vai nevari norimties, kamēr sniegs būs uzsnidzis?»

Un katru rītu, tikko no gultas izkāpis, skrēju pie loga skatīties, vai nav pa nakti uzkritis sniegs.

Pēc sniega uzkrišanas, zinu, nav ilgi jāgaida uz ziemassvētkiem.

Tie mani mīļākie svētki. Gaidīt, zināms, gaidu viņus visus, jo viņi visi ir jauki: tā vasaras svētki, kur no rīta uzmosties mazā burvju mežiņā staro smaršainām ievām un jaunplaukušiem bērziņiem; tā lieldienas, kad ar līgot-nēm var uzlidināties kā putns augstu augstu, līdz pašiem liepas zariem, pie kam caur visu miesu iet savādas, neaprakstāmas trīsas.

Bet mamma nekad neļauj augsti šūpoties. Varot apreibt un nokrist. Turpretim pa ziemassvētkiem drīkstu ar «riņķa bāni» griezties, cik ātri vien kalējs Klāvs var pagriezt riteni, pie kura ragutiņas piestiprinātas.

Un kur tad eglīte!... Zelta un sudraba rieksti!... cukura cigāri!... medus pīrādziņil bonbonkas! āboli un citādi gardumi!...

Vienos ziemassvētkos, atceros, krusttēvs Klāvs iedāvināja man lūpu ermoņikas un mazu vijolīti. Tai pašā ziemā mēs ar krusttēvu Klāvu nošāvām zaķi.

To atminu vēl gluži labi. Atminu, ka ap pusdienas laiku piesaulē pakšķēdamas pilēja no jumtiem lielas ūdens lāses. Un pret vakaru, kad palika dzestrāks, visa jumta mala bija nokārta garām, spīdošām lastegām, kas izskatījās kā sudraba cigāri.

Nobirdinājis ar koku lastegas zemē, bāzu tās mutē un pīpēju.

Te ieraudzīju krusttēvu Klāvu nākam. Gāju tam, «cigāru» zobos turēdams, ar iedomīgu lepnumu pretim, gaidīdams, ka tas mani apbrīnos un uzlielīs.

Bet uzslavas vietā krusttēvs Klāvs mani norāja un lika tūlīt nomest ledu zemē.

Apjuku un nokaunējos, ka nedrīkstēju ne acu uz augšu pacelt.

Redzēdams, ka rājiens nolaupījis man visu kuražu, krusttēvs Klāvs saka:

«Zini, krustdēl, ko? Iesim šonakt uz zaķiem.»

«Uz kurieni, krusttēv?» iejautājos kā no jauna atdzimis.

«Tepat, dārzā,» kalējs Klāvs atsaka.

Zaķi bij apcēluši tēva stādītās jaunās ābelītes, un

nepagāja gandrīz neviena nakts, kur tie nebūtu atstājuši dārzā savas pēdas.

Tēvs ieminējās reiz par to kalējam Klāvam, un tas apsolījās sadot nebēdniekiem piparus.

Līdzko sametās tumsiņa, ielīdām ar krusttēvu Klāvu salmu būdā, no kuras varēja pārredzēt jaunos kociņus.

Pielādēto divstobreni krusttēvs nolika sev blakām.

Dienas gaisma tapa ar katru stundas ceturksni mazāka. Tomēr ar tumsu apradušās acis sniega atspīdumā varēja diezgan skaidri izšķirt apkārtējos priekšmetus.

Pa lielceļu šad un tad čīkstēdamas aizslīdēja ragus.

Sur tur ierējās kāds suns.

Tad pamazītēm visas skaņas pamira.

Pār bālganajiem sniega klajumiem iestājās dziļš klusums.

Bijām jau pāri stundas sēdējuši. Laiks tapa vēsāks. Bet māte bija mani tā sačunčinājusi drēbēs, ka varēju gulēt vai sniega kupenā,* ir tad saltums netiktu klāt.

Ap pulksten desmitiem uzlēca mēness.

Burvīgi atspīdēja viņa sudrabainajā gaismā sniega apklātā nora un Varlas bērzu birze tālumā.

Bet zaķis kā nenāca, tā nenāca.

Man sāka jau palikt garlaicīgi, tā sēdot. Izsacīju pat krusttēvam Klāvam domas, ka zaķis šonakt nemaz nerādīsies.

Krusttēvs Klāvs sapogāja balto, kailo kažoku un strupi noņurdēja:

«Vēl jāuzgaida.»

Klusu ciezdami gaidījām tālāk.

Varēja būt atkal kāda stunda pagājusi.

Sāku jau palikt nepacietīgs. Arī miegs nedeva vairs nekāda miera ...

... Cik patīkami būtu tagad gultā — domāju un aiztaisu acis...

Te piepeši krusttēvs Klāvs piegrūž man pie sāniem.

Atvēris acis, skatos un ieraugu kalniņā ēnu, kas nelieliem lēcieniem ļinkā taisni uz mums.

«Vai redzi, kur Jancītis ļipo?» krusttēvs Klāvs piezīmē čukstošā balsī, bisi rokā paņemdams.

Mani sagrābj neizsakāma līgsme.

Zaķis lec arvien tuvāk un tuvāk.

Baidīdamies, ka tas mūs neierauga un neaizmūk, pagriežos pret kalēju Klāvu un klusā balsī čukstu:

«Krusttēv, kur nu virsū!»

Bet krusttēvs pakrata galvu par zīmi, lai ciešu klusu. Zaķis pienācis pa tam jau pie paša dārza.

... 0! kāds viņš liels! Un kur ērmots tas izskatās mēness gaismā!... Nemaz nav kā zaķis ... Un kas zin ... jā, kas zin ... varbūt... tas ir . ..

Un tirpas man pārskrien pār visu miesu, jo atceros nostāstu par Varlas tēva zaķi Melnajā purvā.

...Ja tādam apburtam zaķim šauj, tad skrotis lec atpakaļ un trāpa šāvēju pašu.

Mani sagrābj piepeši lieliskas bailes.

Domas, ka zaķis nav īsts, pārņem man visus prātus. Esmu jau pilnīgi pārliecinājies, ka, kad krusttēvs Klāvs šaus, skrotis, atpakaļ skriedamas, trāpīs mūs pašus.

Aiz bailēm sāku trīcēt un gribu patlaban krusttēvam sacīt, lai nešauj, kad uzreiz nakts klusumā norīb šāviens un atbalsojas pāri reizes silā, viņpus upes.

Brīdi palieku it kā bez samaņas...

Tikai tad, kad krusttēvs, pēc otrā šāviena kājās pieceldamies, piezīmē:

«Iesim nu, nesīsim to rakari uz istabu,» nāku pie sajēgas.

Bet krusttēvam neminu par savām izbailēm ne vārda.

IX

Ar ziemsvētkiem aiziet man viss ziemas burvīgums.

Pēc gada ilgas braukšanas biji uzticis nupat kalnā, no kura visa pasaule, cik tālu acs sniedzās, atspīdēja burvīgā rožu gaismā. Un nu bez kavēšanās jālaižas atkal no kalna zemē pelēki vienmuļīgajā ielejā, pa kuru jābrauc cauru gadu, kamēr no jauna pie brīnumkalna aiztiek.

Ziema ar katru dienu paliek man nepanesamāka. Visas manas domas, visas manas dvēseles ilgas lido tagad kā zilas cielaviņas pretim pavasarim ... Jā, pavasarim .. .

Pavasarī viss ir tik jauksi tik maigu pārmaiņu pilns!

Zem sniega čurkstošie strauti... Ledus iešana upē ... Pirmie cīruļi dzidri-saulainā gaisā ... Pār purvu klaigājošās ķīvītes... un pirmais zaļums pa nokalnēm, tāds tik mīliņš, tik maigi-mīkstiņš un tik svaigi smaršojoši-jauniņš, ka nezi, vai to skūpstīt vai ostīt, vai mutē ņemt.

Domas un jūtas izklīst pavasarī uz visām pusēm kā zosis uz jaunām rudzu rugājām.

Bet vislielākais prieks pavasarī man uziet kādu putna perēklīti.

Kaķa acīm izložņāju paspārnes un bēniņus, apraugu katru ērkšķu un zusturu krūmiņu dārzā, izlūkoju visas malkas grēdas un žagaru strēķus.

Es zinu, cik bezdelīdziņu perē uz kūtsaugšas, cik uz klētsvirsus, cik uz istabas bēniņiem. Zinu, cik kurā perēklī bērnu, kurš perēklītis drīzā laikā izvadāsies un kur vēl mazajiem nule dīgst pirmās pūciņas.

Arī veco . vītolu pie pirts mazās aciņas upmalā pārrevidēju katru gadu.

Vītola stumbrs pa pusei jau satrunējis. Iztrunējušos dobumos nometās ik pavasarus uz dzīvi kādi putnu pārīši: strazdi, zvirbuļi, zīlītes u. c.

Reiz no vecā vītola dobuma izvilku gluži svešu putnu. Tas bija raibs, ar brūnmelnu strīpu pār muguru. Tikko biju Izvilcis to laukā, ka tas kā mirdams nokāra galvu un sagrieza riņķi kaklu.

... Laikam būšu nabagu, laukā vilkdams, stiprāk saspiedis — nodomāju un noliku to uz zālītes, lai atžirgst. Bet nepaguvu vēl ne roku atņemt, te tas spurrkšl spārnos un aizskrien pāri upei.

Māte sacīja, ka tas bijis griezgalvis — tītiņš.

Malkas grēdā pie rijas perēja zilā cielaviņa. Ērkšķu krūmos lizdoja čakstītes. Vijās un žagaru strēķos taisīja perēklīšus paceplīši.

Dažkārt uzgāju putna lizdiņu tur, kur nemaz nedomāju: gan sētsvidū saslietajos zedeņos, gan sūnās, gan starp koku saknēm, gan virs durvju palodas. Un reiz pat siena bomja galā, kas stāvēja piesliets paspārnē pie rijas.

Bet to uzgāju tikai tad, kad bērni bija jau izvadāti. Varbūt arī ka kaķis tos bij apēdis.

Dārzā stūrī stāvēja resna resna liepa, kur pa lieldienām kāra šūpotnes. Viņas vecums nebija nosakāms. Vecākie ciema ļaudis stāstīja, ka viņu tēvutēvi redzējuši to tikpat lielu un resnu kā tagad.

Vidus liepai bija izpuvis. Un viņas resno stumbru nebūtu varējuši apņemt trīs četri vīri.

Liepas neskaitāmos dobumos mājoja vesels leģions kovārņu, strazdu, zvirbuļu un visvisādu sīku mazu putniņu.

Bet liepas galotnē bija uzcēlis savu rezidenci garkājis stārks. No aprija mēneša līdz augustam viņš sita tur pastāvīgi savas klabatas. Dažreiz pat vēlu vēlu naktī, kad pār visu dabu jau bija nogūlusēs dziļa krēsla un klusībā.

Vasarā apmeklēju šo liepu gandrīz ik dienas.

Zari no apakšas tai bij apskabīti un cirtuma vietās izaugušas kuplas, garas atzalas, kuras sniedzās līdz pašai zemei.

Pie šīm atzalām turēdamies un uz vijas mieta gala atsperdamies, rāpos resnajos zaros un šļūcu tad pa kuplajām pazarēm atpakaļ zemē.

Bet, kad no liepas galotnes maija mēneša beigās sāka atskanēt vairākbalsīga ķērkšana un ķiukstēšana, tad rāpos pa resno, milzīgo liepas stāvu uz augšu, kamēr nonācu līdz stārkā lizdai.

Ak tu dievs, kas tas bija par žagaru strēķi! No zemes tas ne uz pusi tik liels neizskatījās.

... Kalab mazajiem starcēniem kājas un knābji melni, kamēr lielajiem tie sarkani?

Iekāpu lizdā.

Kas par tālu, plašu redzes aploku!

Uz austrumiem spīd baznīcas tornis. Dienvidos paceļas kalns, apaudzis kokiem... Un purvs! ... Un upe!... Kāda tā tagad izskatās lieliska! Kādiem līkumiem viņa lokās kā plata sudraba lenta starp zaļajām lankām tur tālu tālu! ...

Cilvēki, kas tur tālumā uz lauka strādā, izskatās kā lelles. Arkls līdzinās paijiņai, un zirgs nav lielāks par kumeļu.

Bet man pār galvu, nerimstoši parkšķinādami, griežas vecie stārki. Dažubrīd viņi nolaižas tik zemu, ka varu sadzirdēt viņu spārnu švīkstoņu. Reizēm pat liekas, ka stārks grasītos šauties man virsū.

Atpakaļ kāpdams, izlūkoju katru dobumu un izčamdu. Ja atrodu kādu putnu, tad velku to laukā, apskatos, papriecājos un palaižu vaļā.

Bet lielajos dobumos neuzdrošinos rokas bāzt; nedrīkstu tajos pat ieskatīties. Tur ir tik tumšs, tik tumšs!... Kas zin, līdz noliecu galvu, mani saķer pūķis vai cits kāds briesmeklis un ierauj tur iekšā ... Brrr! ...

Dažreiz saņemu dūšu un iemetu dobumā kādu akmeni, kas tad krīt, it kā pret ko atsizdamies, dziļi dziļi, varbūt līdz pašai zemei un dobji atbalso melnajā tumsā.

Arī kāju uz dobuma malas nedrīkstu likt. Un, ja gribu kādreiz apsēsties, tad izmeklēju aizvienam tādu zaru, kas stāv no šīs bailīgās vietas tālāk.

Liepai ziedot, man sevišķi patīk tanī sēdēt. Kāda saldi-medaina smarša plūst tad mutē! Cik jauki skan ausīs bišu tūkstošbalsīgā darba dziesma!...

X

Jā, kas tas ir?... Es viņus tā mīlu, šos putnus, kas lido gaisā, un šos sīkos kustonīšus, kas pa zemi skraida. Es nevienam putniņam neesmu ne lizdiņas izpostījis, ne kādreiz kādu oliņu tīšu saplēsis. Rūpīgi, aizturēdams elpu, eju klāt pie katra perēklīša.

Un rudeņos, kad redzu dzērves gar padebešiem uz siltām zemēm skrējām vai ieraugu krūmiņā starp kailajiem zariem tukšu putna perēklīti, mani pārņem tāds žēlums, ka varu raudāt, raudāt ar asarām.

Un tomēr dažkārt kaut kas mani gumda darīt šīm mazajām dzīvībiņām pāri.

Tā, noķēris reiz nelielu kaķēnu, uznesu to uz rijas augšas. Biju dzirdējis, ka kaķis nekad citādi nekrītot kā uz kājām. Man par vari gribējās pašam to izmēģināt. Kaķēns, zināms, kā nekrita, tā nekrita savādāk. Biju jau kādas desmit reizes to svaidījis. Nosviests zemē, viņš palika turpat uz vietas stāvam. Viņš bija tik vārgs, ka nejaudāja aizmukt. Arī piekusis tas jau bija. Noskrējis mudīgi pa trepēm lejā, nesu to no jauna augšā, lai varētu mēģinājumu turpināt. Es negribēju viņu mocīt. Es tik gribēju viņu vienreiz tā nosviest, lai viņš nokrīt citādāk, vairāk neko, lai viņš tik vienu vienīgu reizi nenokristu uz kājām! Tad jau es būtu to palaidis tūlīt va|ā ... Pēdējo reiz kaķēns nokrita uz purniņa. Viņš bija jau par daudz piemoclts. Pa muti viņam sāka nākt asinis, un viņš žēli ģ. ieņaudējās. Mani pārņēma piepeši liels žēlums. Es taču nemaz negribēju viņam darīt ko ļaunu. Es tik gribēju viņu vienreiz nosviest tā, ka tas nenokristu uz kājām. Noskrējis apakšā, paķēru mazo kustonīti un aiztecēju ātri f uz aku. Nomazgājis asinis, devu tam tūdaļ palakties J pienu. No tās reizes kopu kaķīti rūpīgi, kamēr tas izauga \ liels.

Otru reiz (un tas ir tas lielākais noziegums, kuru kādreiz esmu pret kustoņiem pastrādājis) izņēmu no liepas . dobuma mazu kovārnēnu, kas vēl nemācēja spārnos labi laisties. Pirms kavēju sev laiku, mezdams to gaisā un lūkodamies, kā viņš, neveiklos spārnus ātri kuldams, nokrita par gabaliņu smagi zemē. Tad tādi prieki man apnika. Notupinājis kovārnēnu uz priedes zara, salasīju pa lauku akmeņus un sāku ar tiem putnēnu apmētāt. Katram akmenim, kas tam garām skrēja, viņš stiepa sirdīgi pretī savu knābi. Tas iekarsēja mani jo vairāk. Mani sagrāba karsta kāre iesviest kovārnēnam vienreiz pa pašu knābi. Ka varētu viņu nosist — man neienāca ne prātā. Dažreiz akmens trāpīja tam pa spārnu. Tad viņš saļodzījās vairāk reizes uz priekšu un atpakaļ, bet nagus tomēr nelaida no zara vaļā ...

Nabaga putniņš! Trāpīts pa guzu, viņš atkrita uz

zara augšpēdu un bija nost. Bet nagus tas turēja tik cieši ap zaru sakrampējis, ka tik ar lielām pūlēm dabūju tos va|ā ...

Apraku viņu smiltis uz upes krasta un uzspraudu virsū lielu liepas lapu.

Pēc šī atgadījuma nekad vairs tādu rotaļu neatkārtoju.

Galīgi izravēja nežēlības sakni no manas sirds krusttēvs Klāvs.

Biju kādreiz noķēris vecā vītola dobumā krūšu putnu. No muguras tas izskatās melns. Rīkle tam ir balta un pakrūte sarkani-brūna. Viņš māk ātri laisties, prot labi pa ūdeni brist un arī nirt.

Piesējis tam pie kājas garu diega pavedienu, palaidu to vaļā. Putns šāvās mudīgi prom upei pāri. Te —taukš! piesietā kāja atrauj to atpakaļ. Viņš iekrīt upē, paiet pirms zem ūdens, tad izlien laukā un sāk spārniem pa ūdeni pērties.

Krastā stāvēdams, raugos uz viņa raustīšanos ar tādu pat sirdsprieku, ar kādu anglis noskatās gaiļu kautiņā un spāniets vēršu cīņā.

Te sajutu piepeši, ka divi dzelzs rokas satver no muguras puses manus elkoņus un saspiež tos tik stipri, ka man negribošam jāiekliedzas.

Pavediens izsprūk man no rokas, un putns aizskrien ar to platā pasaulē.

«Tā! tu man putniņus mocīsi?!... Vai tu domā, ka putniņam nesāp? ... Vai viņam dievs nav tādu pat dzīvību devis kā tev?!» ... uzsauc man rupja, dikta balss.

Tas ir kalējs Klāvs. To jau man vajadzēja tūlīt noskārst no viņa dzelzs rokām. Un viņš turpina:

«Kā tev būs, kad piesiešu tevi aiz kājām striķī, pasviedīšu ūdenī un raušu tad uzreiz atpakaļ!»

Mēģinu aizbildināties ar to, ka putns māk peldēt, ka viņam nemaz tik grūti nav.

«Ak nav grūtil — Pa, es tev parādīšu, tad zināsi, cik tas grūti.»

To sacījis, kalējs Klāvs saņem mani pie auklu vietas aiz kājām, panes kādus soļus dziļāk upē un sāk lēnām laist ar galvu papriekšu ūdenī.

No sākuma smejos. Bet, kad viņš iemērc jau pusgal-vas ūdenī, tad sāku spārdīties un saukt, lai tā nedara.

Kalējs Klāvs izvelk gan galvu no ūdens, bet tad mierīgi laiž to atpakaļ.

Sāku kliegt, lai laiž mani vaļā. Bet viņš lēnā garā turpina tik savu pārmācības darbu, kamēr sāku raudāt.

Tad, palaidis mani vaļā, piezīmē:

«Nu, vai redzēji, cik putnam bij grūti?»

Elsādams un šņākdams aiz dusmām un uzbudinājuma, neatbildu tam ne vārda, bet steidzos mudīgi kalnā.

Man liekas, ka kalējs Klāvs nodarījis man lielu pā-restībii

... Es nekad vairs pie viņa neiešu uz smēdi... nekad nepūtīšu viņam vairs plēšas... nemaz nerunāšu ar viņu ... Un, kad viņš nāks tikai mūsu istabā ... tad tūliņ dzīšu viņu ārā ...

Tādās domās ieskrienu istabā, iemetos gultā un sāku no jauna raudāt.9

«Dēliņ! kas tev noticis? kam tu raudi?» māte jautā.

Es neatbildu, tikai šņukstu un elsāju.

«Vai tev kas sāp?» māte jautā tālāk.

«Nē!»

«Vai tēvs tevi sarūdināja?»

«Nē!»

«Nu kas tad tev kaiš? Kam tad tu raudi?... Skat, kādas mantas krusttēvs Klāvs atvedis tev no tirgus!»

Un māte atnes un noliek man priekšā: pāris bilžainu grāmatu, jaunu cepuri, tūtu bonbonku, piparraušu zirgu un cukura cigārus.

Sākumā uz visām šīm lietām nemaz neskatos. Tad pametu uz tām jau kādus īgnus skatus. Pēc tam sāku tās jau apcilāt. Un pirmais saldais cigārs, ko ieņemu mutē, padara man saldu visu rūgtumu pret kalēju Klāvu.

Uzlicis jauno cepuri, steidzos tūlīt uz kalnu, uz smēdi, ar mīļu apņēmumos ķerties krusttēvam Klāvam apkārt un sacīt:

«Mīļo, labo krusttēvi piedod, piedod man! es uz priekšu nevienam putniņam vairs pāri nedarīšu!»

Un savu solījumu neesmu no tā laika pārkāpis.

XI

To pašu rudeni kalējs Klāvs nomira.

Tā ir mana visdziļākā sāpju atmiņa no Taivas ciema.

Labu laiku nebiju pie kalēja Klāva bijis. Caurām dienām nodzīvoju pa upmali, lasīdams riekstus, kuru togad bija padevies brīnum daudz.

Katru vakaru nācu mājā, piešķinis pilnas visas kabatas, cepuri, azotes un kamzoļu piedurknes.

Kumodes apakšējo atvilktni, kuru māte bij atdevusi manā lietošanā, gribēju piebērt pilnu līdz malām.

Bieži, laiku kavēdams, nosēdos uz grīdas pie riekstu kaudzes, grābu tos saujā, bārstīju un grūstīju no viena atvilktnes gala uz otru, aprakdams brīžam tajos abas rokas līdz elkoņiem.

Kādu dienu pārnācis no riekstu lasīšanas agrāk mājā, nospriedu aiziet pie krusttēva Klāva un aiznest tam par saldajām bonbonkām skārda bundžu pilnu ar riekstiem.

Nākamā acumirklī jau tecēju priecīgs uz kalnu.

Kalnā nedzirdēja kaļam. Smēdes durvis bija ciet.

Pieskrējis redzēju, ka tās bija aizslēgtas ar lielu priekškaramo atslēgu.

Man iekrita prātā, ka krusttēvs Klāvs būs nobraucis uz tirgu. Tomēr aiz ziņkārības gribēju v£l pa dēļu šķirbu palūkoties.

Nepaguvu pielikt vēl acu pie sienas, ka no iekšienes atskanēja briesmīgs vaids, šausmīgs — ū-ū-ū!, izgrūsts nežēlīgās mokās.

Aukstumi pārskrej man pār visu miesu. Bundža izkrīt no rokām, un rieksti izbirst pa zemi.

Drebēdams aiz bailēm, metos, cik kāju, uz istabu atpakaļ. Šausmīgu domu virkne vandās man pa galvu.

«Mammiņl mammiņ!» sāku, tikko pie durvīm noticis, kliegt. «Skreita!... kur tētis?!... mudīgi, mudīgi! glābt krusttēvu Klāvu! Velns viņu pa smēdi moca!... vai! vai!»

Bet māte atbild:

«Tas, dēls, nav nekāds velns. Kalējs Klāvs vaid tāpēc, ka viņš dikti slims... Un bezdievīgi cilvēki viņu tur ieslēguši.»

Apkārtnē to gadu plosījās asinssērga.

Ne vienu reizi vien, pie galda ēdot, dzirdēju runājam, ka Valeikās nomiruši puisis un gana zēns; Rungaiņos nomirusi meita, kurai to pašu svētdien būtu bijušas kāzas; Zūrās guļot slimi visi mājenieki: neesot ne kas lopus izlaiž, ne kas pie liniem iet — pati saimniece jau tik vārga, ka rītdienas vairs nesagaidīšot.

Apriņķa policija bij ar priekšrakstu paziņojusi, lai katru, līdz kā parādās pirmās saslimuma zīmes, bez kavēšanās nošķir no citiem.

Stārasts, priekšrakstu pēc sava prāta iztulkodams, bija tad atšķīris saslimušo kalēju, ieslēgdams to viņa smēdē.

Tēvu šis mežonīgi varmācīgais darbs lieliski uztrauca.

«Vai jūs traki esat palikuši?» viņš iekarsis kliedza.

«Vai savu prātu pavisam jau esat apdzēruši?! ... Dzīvu cilvēku gribat nomaitāt... Cilvēks palicis slims: viņam vajag dot zāles, vajag to kopt... Un jūs, jūs kā mežoņi ieslogāt to cietumā. Pagaidiet, ja kalējs Klāvs nomirs, tad jūs vien pie viņa nāves būsiet vainīgi. Jūs būsiet viņu badā nomērdējuši. Jūs būsiet to nokāvuši, jūs...»

Un tēvs piedraudēja tos visus nodot tiesām.

Kas pēc tam ar kalēju Klāvu notika — nezinu.

Aiz briesmīgā nervu satraukuma paliku to pašu vakaru slims, tā ka otrā rītā nespēju vairs no gultas piecelties.

Vairāk nedēļu no vietas nogulēju bez samaņas, neatjauzdams, ne kur esmu, ne kas ap mani notiek.

Caurām naktīm lampiņa dega pie manas guļu vietas, un nabaga māte, mani kopdama, nedabūja ne drusku aizvērt acu.

Bēdu sagrauzta, izbeigusēs viņa sēdēja gultas kājgalī. Viņa raudzījās sarkanām, izraudātām acīm uz manu krūšu ātro cilāšanos, satrūkdamās katru reizi kājās, kad sāku diktāk murgot.

Nepiekusdama viņa braucīja zem apsega manas sausās, karstās miesas ar etiķī samērcētu drānu, lika man ap galvu pūsli ar ledu, deva man pēc katrām septiņām stundām dzert siltu kliedartēju, kurai bija pielieta dzērveņu sula.

Bieži par murgiem izbijies saucu kalēja Klāva un mātes vārdus.

Šņukstēdama tad māte nokrita pie gultas uz ceļiem, apskāva man apkārt savu bālo roku, bučoja man degošos vaigus un pieri, glāstīja mani un mierināja, izkusdama visa mātes neizsīkstošās, mūžīgajās mīlestības jūtās, tais neizsakāmajās pašaizliegšanās un uzupurēšanās jūtās, kuras visspilgtāk parādās mātē pie bērna slimības cisām.

Reizēm arī tēvs pienāca mani apraudzīt. Viņš uzlika savu rupjo, sastrādāto roku uz manas karstās pieres, aptaustīja manu pulsu, noklausījās brītiņu manā drudžainajā elpošanā un izgāja tad, ne vārda neteikdams, no istabas.

Pēc triju mēnešu ilgas slimošanas biju jau tiktāl atspirdzis, ka sāku, gultā gulēdams, ilgoties pēc laika kavēkļa.

Māte atnesa man manas mīļākās grāmatas.

Pirmais, kas «Skolas maizē» uzšķīrās, bija kartaģiešu slavenais karavadonis Hanibals.

Sāku ar neizsakāmu sirdsprieku par viņu lasīt... Bet tad piepeši iesitās man prātā, ka dieviņam nevar patikt, ka lasu tādas asiņainas lietas, un, juzdams viņam pateicību parādā par atdabūto veselību, noliku grāmatu nost.

Neaprakstāmas tīksmīgas sajūtas bij izlaistītas pa visiem maniem locekļiem, pa visām manām dzīslām, tās savādās, omulīgās sajūtas, kuras izbauda slimnieks, kad tas sāk atveseļoties.

Pirmo reizi no gultas izkāpis, piegāju vispirms pie loga. Zeme, koki un ēku jumti bija pārklāti ar biezu sniega kārtu. Uz celiņa, kas nāca no klēts uz istabu, lasījās zvirbuļi. Gar logu žadzinādama palaidās žagata. Pāris sivēnu viens pakaļ otram skrēja no rijas puses uz kūti.

Cik viss tas izlikās tagad jauns, neredzēts, dīvainsl

Galva man sāka reibt un acis apžilba, skatoties sniega spilgtajā baltumā, kas saules staros margodams laistījās.

Māte, kas turpat istabā vērpa, manu lielo prieku redzēdama, piezīmēja:

«Ja būs labs laiks, dēliņ, tad brauksim pa ziemassvētkiem visi uz Zemgali pie vecmāmuļas ciemā. Viņa nemaz tevis vairs nepazīs, kāds tu no tā laika, kopš šķīrāmies, esi izaudzis un pārvērties.»

XII

Pēc pāris nedēļām, kuras man bija jāpavada vēl istabā, pienāca mīļie ziemassvētki.

Kad pātari bija noskaitīti un paturēts brokasts, vecais Sīmanis piebrauca pie istabas durvīm kamanās aizjūgtu tēva goda zirgu — Vilni, melnu, slaidu rumaku, kuru tas citam nevienam nedeva braukt.

Izdzirdis ilkss zvana šķindēšanu, nezināju aiz prieka, ko darīt.

Pirmā ievietojās kamanās māte. Viņa nosēdās kreisajā pusē, nolikdama sev klēpī sainīti ar ziemsvētku kukuļiem.

Tēvs melnā kažokā ar milzīgu apkakli, apjozies platu, pērlēm šūdinātu ādas jostu, nosēdās kamanu labajā pusē par braucēju.

Mani, satīstītu no galvas līdz kājām lielās, biezās villainēs, ieņēma vidū.

Visi māju ļaudis bij iznākuši mūs izvadīt. Man palika kauns, ka esmu kā skuķis satīts lakatos, un šīs nelāga domas traucēja man sākumā gandrīz visu lielo brauciena prieku.

Tēvs, paņēmis no Sīmaņa pātagu un grožus un aptaujājies, vai mēs ar māti esam jau, kā vajadzīgs, nosēdušies, noteica uz saimes ļaudīm:

«Nu tad palieciet veseli un gaidiet mūs atpakaļ!»

Tai pašā acumirklī Vilnis, ar šalti traukdamies, metās no pagalma uz lielceļu.

«Brauciet laimīgil... Sveikil... sveiki!... Ardievu!» noskanēja cita caur citu mums aiz muguras vairāk balsu.

Bet, izbraucis aiz vārtiem, tēvs zirgu spēji apturēja. Viņš piesauca Sīmani un nokodināja tam pa otram lāgam, ko darīt, kamēr viņa nebūšot mājās.

Vilnis, spēji apturēts, dīžādamies kašņāja kājām sniegu un grūstīja kamanas kā paijiņas pa lielceļu uz priekšu un atpakaļ.

Sīmanis aizcēla vārtus, noteica vēlreiz: «Laimīgi!», un mēs šķīrāmies.

Ieraudzījis kalniņā kalēja smēdi, iesaucos:

«Tēt! bet krusttēvam Klāvam ardievas!...»

Tēvs sausi nokāsējās. Māte tikko dzirdami nopūtās.

Un, it kā iepriekš norunājuši, abi vienā mutē piezīmēja:

«Gan jau, dēls, reiz tiksies!»

Par kalēju Klāvu neko vairs neprašņāju. Manas domas tagad aizņēma brauciens. Trīcēdams aiz prieka, laidu skatiem klejot pār sniegainajiem kalniem un lejām, kas saules spožumā margot margoja, kamēr skati atdūrās tur, kur pie apvāršņa malas zilinājās sils.

Gaiss bija tik rāms, tik kluss. Sasalušais sniegs čīkstēja zem kamanu sliecēm. Tuvu un tālu sadziedājās gaiļi.

Tēvs daudz vietās, negribēdams braukt lielo līkumu pa lielceļu, nogriezās sāņus un laida pāri maziem ezeriem, kas, apauguši visapkārt nosarmojušiem kokiem, izskatījās kā greznas dejas zāles ar spīdošu parketu starp dižiem, baltiem pīlāriem.

Laiku pa laikam māte iejautājās:

«Dēliņ! vai tev nav auksti?... Bērns,vai tu nesalsti?» un ietīstīja man kājas ciešāk kamanu kažokā.

Pie Naratas upes piebraucot, tēvs sāka stāstīt, ka es priekš četriem gadiem te gribējis aiziet zivīm par ķēniņu, un rādija uz netāli stāvošām mājām, kur esot toreiz iebraukuši žāvēt slapjās drēbes.

Daudz daudz mežiem bija jābrauc cauri. Tie sastāvēja pa lielākai daļai no eglēm, kas sarmā spīguļoja baltum baltas. Mazs vējiņš retumis aizskāra dižo koku galotnes. Sarmas kristaliņi tad atraisījušies lidoja augstu augstu gar egļu zariem kā sīki, balti tauriņi un, zemē nolaizdamies, nokaisīja ceļu spulgojošām sudraba zvīniņām.

Mežmalā šur tur lēkāja kādas zīlītes, vienmuļīgi atkārtodamas savu sēro ziemas dziesmiņu:

Sī, sī—čičičil Sī, sī—čičičil

Bet meža vidu viss bija kluss kā kapā. Un, kad nakti uzlēca mēness, spocīgi apsudrabodams nosarmojušās egles, un tāli iz dziļā sila biezokņa atbalsojās mūsu kamanu zvaniņš, tad izlikās, it kā mēs brauktum pa apburtu pasaku valsti.

Snaudās, pusviru acīm gurdi lūkodamies, bieži sev priekšā ieraudzīju staltu, baltu marmora namu ar daudz lieliem logiem un torņiem un, prieka pārņemts, skaļi

iesaucos:

«Mammiņ! mammiņl Skat, kas tur par pili!»

Bet, tuvāk piebraucot, greznā pils uzreiz pazuda, kamēr tur, par gabaliņu tālāk, parādījās atkal cita.

Tādas redzes ilūzijas nāk man nereti vēl šo baltu dien priekšā.

XIII

Otrā dienā pret vakaru nobraucām galā.

Sētā iebraucot, mūs riedami apstāja lieli un mazi suņi, kurus tēvs atgaiņāja ar pātagu.

Vecmāmuļa iznāca patlaban no kūts, nesdama rokā piena slauceni. Tā bija neliela, maķenīt jau salīkusi vecenīte, bet vēl diezgan ņipra, lai vestu dēlam saimniecību.

Mūs ieraudzījusi, viņa apstājās, zīmēdama, kas tādi

esam.

Māte pirmā gāja tai klāt un sveicināja.

Vecmāmuļa nometa tad uz vietas zemē piena slauceni, izstiepa rokas un šņukstēdama apkrita mātei ap kaklu.

«Nu, vai pazīsti, kas tas tāds?» māte, uz mani rādīdama, jautāja.

«Ak, Andiņš!... Ak tu mans dēliņš!...» vecmāmuļa prieka aizgrābtībā iesaucās un apkampusi sāka mani sirsnīgi bučot.

«Nāciet nu, bērni, uz istabu! nāciet!... Kas tad tur vēl pie zirga?... Ak, tas jau Jānis!... Visi trīs atbraukuši! ... dieviņ! dieviņ!»

«Nu, labvakar, mamm!» tēvs sveicināja un nobučoja vecmāmuļai roku. «Vai mūs ar’ gaidīji?»

«Labvakar! labvakar, Jāni, dēls!... Vai tad nu negaidījusi ... dieviņ! dieviņ!... Kas to būtu gan domājis!... Tādu gaisa gabalu! ... Un visi trīs! ... Eita nu, eita, mani bērniņi, uz istabu sasildīties!... eita! gan jau es ... Nu kur tad tas Jēkabs vēl, ka nenāk ciemiņu sagaidīt?! ...»

«Tepat jau viņš ar’ ir!» ierunājās mums aiz muguras dobja vīriešbalss.

Tas bija Jēkabs, manas mātes vienīgais brālis, vidēja auguma cilvēks nelielām, dzeltenām ūsām. Kājās tam bija koka tupeles un galvā aitādas cepure.

Viņš sniedza papriekš roku tēvam un, latgaliešu izrunai piemērodamies, piebilda:

«Ari tūs molenīšus vor vīnu reizi myusu cīmā īrau-dzeit?»

Pēc tam gājām visi reizē uz istabu.

Istabā iededza lampu. Tēvs ar jauno krusttēvu nosēdās pie galda un sāka pārrunāt par mūsu braucienu un tad pamazām pārgāja uz runām par visādām saimniecības lietām.

Es stāvēju, piespiedies pie mātes, kas bija nosēdusēs pie siltā mūrīša, un klausījos vai, pareizāk sakot, mēmi lūkojos visapkārt pa svešo istabu.

Pēc tējas aizlaida mani tūlīt gulēt. Bet tēvs un māte vēl ilgi palika augšā un daudz daudz ko pārrunāja ar vecmāmuļu un jauno krusttēvu.

Man šis jaunais krusttēvs no iesākuma nemaz nepatika. Baidījos, ka tik viņš nesāk mani pie reizes piezobot, kādēļ turējos no viņa attālāk.

Reiz tas gribēja mani nosēdināt sev uz ceļa. Bet es tik traki sāku rokām un kājām spārdīties, ka tam gribot negribot vajadzēja palaist mani vaļā.

Tikai ar lielām pierunām un apsolījumiem mātei izdevās savest mūs reiz kopā. Man vajadzēja tad lasīt jaunajam krusttēvam priekšā grāmatu un izskaitīt 20 uz priekšu un atpakaļ, ko izdarīju bez neviena misēkļa.

Jaunais krusttēvs uzlielīja mani par labo lasīšanu un rēķināšanu un jautāja, vai mākot arī ko neko uzdziedāt.

Uz kam bez apdomāšanās rāvu vaļā:

Tai gaismai austot, bruņinieku bari Tērvetes cietoksnim jau tuvojas;

Un latvju virsaitis Vestars ar vari Un drošību tiem pretī sataisas.

«Tas ir labi, manu krustdēli tas ir labi!» mātesbrālis piezīmēja. «Mācies tik tā arvienu, tad būs — labi!»

Un, izvilcis no ķešas naudas maku, viņš izņēma no tā dažus sudraba gabalus un, dodams man, sacīja:

«Še! nopērc par to sev kādu smuku stāstu grāmatu. Un šito paturi bonbonkāml»

No tās reizes jaunais krusttēvs kļuva man mīļš.

•

Diena pagāja pēc dienas. Viss jau bija izrunāts, viss izstāstīts, ko par garajiem četri gadiem katrs bija piedzīvojis. Sarunas tagad grozījās vienīgi ap tās pašas dienas iespaidiem. Jauna nevienam vairs nebija ne ko teikt, ne ko prasīt. Kopējā dzīve pamazām iebrauca vienmuļīgajās ikdienišķības sliedēs.

Tēvs šad tad sāka jau ieminēties par mājās braukšanu. Tikai vecmāmuļa to pierunāja vēl palikt.

Bet, kad pagāja zvaigznes diena, tad tas nebija vairs atturāms. Un viņi abi divi ar māti nobrauca uz Taivas ciemu atpakaļ.

Mani atstāja turpat pie vecmāmuļas, lai nedabūtu zināt par kalēja Klāva nāvi un nesaslimtu no jauna.

šķiroties man vecāku nebija ne drusciņ žēl. Biju it jautrs, smējos, lēkāju ap kamanām, tā ka vecmāmuļa, mātei kamanās kāpjot, piezīmēja:

«Lūk, nu, meit, kur drīz tavs dēls no tevis atradis.»

Bet otras dienas vakarā pēc vecāku aizbraukšanas nevarēju aiz skumjām nekur vairs rimties un, kaktiņā ielīdis, tikām viens raudāju, kamēr biju turpat aizmidzis.

Lai mani apmierinātu, vecmāmuļa deva man cukura kreņģelīšus un stāstīja visvisādas pasakas, kuru tai bija neizsīkstošs krājums.

Pēc kādas nedēļas biju ar savu jauno dzīvi jau puslīdz apradis. Un, kad pēc tam iepazinos ar kaimiņu zēniem un gāju kopā ar tiem laisties no kalna ar ragutiņām, tad tēva mājas man nenāca vairs ne prātā. [4]

Tā paša gada pavasari tēvs atnāca no Taivas ciema uz Zemgali atpakaļ. Dzīve starp tādiem mežoņiem, kā viņš palaikam mēdza Taivas ciemniekus saukt, tam bija līdz kaklam apriebusies.

To ziemu tam reiz bija uzlauzta klēts un izzagta visāda manta. Un citā reizē — sagraizīts pie tiesas mājas jauns, tikko pataisīts zirgu aizjūgs.

Viņš iepirka Zemgalē kādas kroņa mājas un drīz pēc tam nomira.

Taivas ciemu nekad vairs neesmu redzējis. Bet tā laika bērnības iespaidi, kā arī kalējs Klāvs, paliks man mūžam atmiņā.

1900.

BIBLIOGRĀFIJĀ

PLŪDOŅA DZEJOĻI, BALADES, POĒMAS, STĀSTI UN TĒLOJUMI

Atraitnes dēls. Poēma. Jelgavā, 1912., 1936.2, 1920. — latgaliešu izloksnē.

Atraitnes dēls. Rekviems. Palu laiks Zemgalē. Salgales Mada loms. Tīreļa noslēpums. Baigi. Rīgā, 1920. (Skolas literatūra Nr. 4.), 1924.2, 1927.3, 1930.«

Atraitnes dēls. Rekviems. Selgā. Rīgā, 1936.

Balades un baladeskas. Ar R. Klaustiņa apcerējumu. Rīgā, 1922.

Bērnu dzejas. Rīgā, 1921.

Brinumstabulite Pasaka par bāreni, ganu zēnu, trim brīnum-stabulītēm, diviem ķēniņiem un vienu ķēniņmeitu. Rīgā, 1937.

Divi pasaules. Poēma. E. Dambura priekšvārds Rīgā, 1951.

Dzīves simfonijas. Episki dzejojumi. Rīgā, 1913.

Eža kažociņš. Bērnu dzeja, sacerēta pēc tautas pasaku motīviem Rīgā, 1921.. 1927.2

Fantazija par puķēm. Moderna cilvēka dvēseles lāsts. Rīgā, 1911.

Kauja pie Saules. (Anno 1236.) Poēma. Rīgā, 1928.

Kūri pie Rigas 1210. gadā Vēsturiska poēma. Rigā, 1934.

Lapsiņa Kūmiņa un Vilks Znotiņš. Bērnu dzeja, sacerēta pēc tautas pasaku motiviem Rīgā, 1926.

Lilijas sniegā. Mīlētāja dziesmas. Rīgā, 1939.

111 lirisku dziesmu Limbažos, 1918.

Mūzas mirkļi Liriskas un episkas dzejas. Rīgā, 1925.

No nakts līdz ritam. Latvju tautas drama dzīvē un dzejā par 13 gadiem (1906.-1919.). Rīgā. 1921.

Pirmie akordi. Liriski un satīriski dzejojumi. Jelgavā, 1895.

Poēmas. Rīgā, 1954.

Rekviems. Rīgā, 1912.

Zeme un zvaigznes. Dziesmu un baladu krājums Rīgā, 1928.

Ziedu bārslas. Dzejas jaunatnei. Rīgā, 1923. (Skolas literatūra Nr. 18.).

Tāli taki — tuvi tēli. Dzejoļi. Rīgā, 1921.

Tālie krasti. Jaunas dzejas. Rīgā, 1934.

Uz saulaino tāli Poēma no putnu dzīves. Rīgā, 1912., 1922.2, 1927.8, 1950^4

Via dolorosa. Sāpju ceļš. Valkā, 1918.

Vitola stabulite. Dzejas bērniem Rīgā, 1923. (Skolas literatūra Nr. 17.)

Daiļdarbu izlase 4 sējumos. Rīgā, 1922.—1925. Ar T Zeiferta apcerējumu.

Mazā Anduļa pirmās bērnības atmiņas. Rīgā, 1901., 1906.2, 1912.\ 1919.«, 1928.5 — pārlabots, 1943.6.

Mazā Anduļa pirmās bērnības atmiņas. Saīsināts izdevums. Rīgā, 1941 (Skolas literatūra Nr. 25.)

Pasaka par vilku. Rīgā, 1907

Rozīte. Oriģinalstāsts Rīgā. 1902.

Saule un smiltis Stāsti un tēlojumi. (Selgā. Jūrmalas leģenda Mazā Anduļa pirmās bērnības atmiņas. Bārenīte. Vecmāmuļas pēdējie ziemsvētki. Pasaka par vilku.) Rīgā, 1924 (Grāmatas skolai un mājai Nr. 36)

Selgā. Rīgā. 1938.

SATURS

Ievads .................

BALADES

Zagnicas kalējs.............

Tīreļa noslēpums .............

Anss Bantiņš..............

Salgales Mada loms...........

Viesturs ceļā pie pāvesta legata.......

Jumis atriebējs.............

Klāss un auns..............

Dūkņu sils...............

Uz jūras................

POĒMAS

Atraitnes dēls..............

Uz saulaino tāli.............

Eža kažociņš..............

LIRIKA

SABIEDRISKAS TEMATIKAS LIRIKA

Atmoda ................

Brīvoti putni..............

Pēdējais gājums.............

Sarkanā magone.............

Balada par Mello purvu..........

Neraudi, Saule ..............

Kas to vairs piemin...........

Nemezida................

Rūķu uguns ...............

Bāra bērnu dziesma............

Titānu cilts...............

Akmens namā..............

Atstātie bāreņi...........

Agrā rītā .............

Bāra bērni............

Dziesma par Sauleskalna meklētājiem . .

Mellā čūska............

Bēdu rudens ...........

Revolucionārām J. Jansonam.....

Pirmie bēgoņi...........

Bēgones traģēdija trijās dziesmās ....

Viena no daudzām.........

Svešā malā............

Nav asarām gala, nav gala......

Koku vaidi............

Pār manas dzimtenes tīreļiem.....

Saule un tvaiks..........

Atziema.............

Atmodusēs straume.........

Port-Arturas varons.........

Piekaltais Prometejs . . *......

Pils Flandrijā...........

Rekvlems.............

Divi pasaules............

DABAS LIRIKA

Pavasara lietutiņš.........

Pūpoliņi.............

Pavasari .............

Palu laiks Zemgalē.........

Cdeņi runā ............

Pavasara vējos...........

Tveice tīrelī............

Meža klusums pusdienā.......

Dūkņa..............

Vasaras dienvidi..........

Ziedoņa pērkons......'. . . .

Vasaras bēres...........

Atvasara .............

Ziemas pasaciņa..........

Ziemas ceļa idile..........

Rasa un zvaigznes.........

DZEJOĻI BĒRNIEM

Pavasara dziesmiņa..........

Pirmā kamene........... .

Cīrulīts, modrainīts..........

Pirmpavasara dziesmiņa bērniem.....

Pirmajai bitītei ...........

Tur no viņas mežmalītes........

Cīrulim ..............

Ābejziedā ..............

Ziedoņa idile............

Bērnu dziesmiņa...........

Zirneklis..............

Vanadziņš .............

Pūpoliņi..............

Tauriņš <.............

Mīkla...............

•Zirņu ziedā.............

Vasarai ..............

Bērni zemenēs . *..........

Sila saulgozī............

Gana dziesma vasarā .........

Peldošanās.............

Balodis un puisēns..........

Lauku māmiņas aiju dziesmiņa.....

Asars un vēzis...........

Zaķīšu pirtiņa............

Kaķēns un pele...........

Čīgā, džīgā, sienāzītl.........

Pēcis un ziepju burbulis........

Māris karā gājējs..........

Mazā māte.............

Mazā arājdēla pirmais jājiens......

Zēns un māmiņa...........

Lakstīgala un lēlis..........

Mikla................

Āzis un vilks............

Siena laika dziesmiņa..........

Stārks un varde............

Circenīša dziesmiņa mazajam Varim . . . , ■Slinkais Pēteris............

Darbs darina darītāju........

Aiju dziesmiņa.......* . . .

Circenis nodevējs..........

Nebēdņi āzēni ...........

Bezdelīgas............

Mazais kuģinieks..........

Varis un zaķis...........

Bišu māte dzied..........

Spricis, čurkstu medinieks......

Vāvere un meitene.........

Dzeguze un tautu meita . ......

«Lielais» kuģinieks.........

Mazais makšķernieks un līdaka ....

Meistars un burša.........

Kaķa bēdu luga..........

Sienāzītis — spēlmanitis.......

Traucējums......* . . . . .

Āzītis, kazas un vilks........

Vanags un pūce ..........

Ezis un zaķis...........

Parudenī .............

Rudens . . . . ..........

Zosis..............

Ozoliņš un beka . . . . ......

Bērnu ziemas dziesmiņa.......

Pirmais sniegs..........*

Suns un vilks . i ; . . ......

Sniega vīrs............

Rīgas bērnu ziemas prieki ......

Pirmajā sniegā...........

Rūķīši un Meža-vecis........

PROZA

Selgā . . . . ..........

Jūrmalas leģenda..........

Pasaka par vilku..........

Mazā Anduļa pirmās bērnības atmiņas . . Bibliogrāfijā............

VILIS PLŪDONIS

DZEJA UN PROZA

Izlase

Redaktore Z. Lice. Mākslinieciskais redaktors A. Jēgers. Techniskā redaktore M. Kra-sovska. Korektore V. Balode. Parakstīta iespiešanai 1956. g. 10. janvarī. Papīra formāts 84X108,/s2. 27,5 fiz iespiedi.; 22,56 uzsk. iespiedi.; 14,73 Izdevn. I. Metiens 40 000 eks.

JT 00529 Maksā 7 rhļ 80 kap

LATVIJAS VALSTS IZDEVNIECĪBA Rigā, Padomju bulv. 24. Izdevn Nr. 8206-D1238. Iespiesta Izdevniecību un poligrāfiskās rūpniecības Galvenās pārvaldes 3. tipogrāfijā Rīgā, Ļeņina ielā 137/139. Pasūt. Nr. 98.

1

Tā kā daudzu Plūdoņa sacerējumu sarakstīšanas laiks nav zināms, «Izlasē» uzrādīts, kad tie pirmoreiz iespiesti periodikā. Parasti V. Plūdoņa darbu pirmpublicēšanas gads sakrīt vai ir Joti tuvs to sarakstīšanas gadam. Dzejoļiem, par kuriem nav zināms, kad tie publicēti periodikā pirms ievietošanas krājumos, gada skaitlis «Izlasē» nav uzrādīts.

2

ravas — akmeņu slāņi jūrā.

3

skotn^ — šņore, ar kuru valda zēģeli.

4

Content

Plūdonis Vilis Dzeja un proza

IEVADS

BALĀDES

ZAGNICAS KALĒJS

ANSS BANTIŅŠ

SALGALES MADA LOMS

VIESTURS CEĻĀ PIE PĀVESTA LEGATA

JUMIS — ATRIEBĒJS

KLĀSS UN AUNS

DŪKŅU SILS

UZ JŪRAS

POĒMAS

ATRAITNES DĒLS

UZ SAULAINO TĀLI

EŽA KAŽOCIŅŠ

SABIEDRISKĀS TEMATIKAS LIRIKA

BRĪVOTI PUTNI

DABAS LIRIKA

DZEJOĻI BĒRNIEM

PAVASARA DZIESMIŅA

PROZA

SELGĀ

JŪRMALAS LEĢENDA

PASAKA PAR VILKU

MAZĀ ANDUĻA PIRMĀS BĒRNĪBAS ATMIŅAS

SATURS

1