Manns Tomass

Jāzeps un viņa brāļi 1. grām. Jēkaba likteņstāsti; Zēna gadu Jāzeps.

Tomass Manns

Jāzeps un viņa brāļi 1. grām. Jēkaba likteņstāsti; Zēna gadu Jāzeps.

.

PRIEKŠVĀRDS

Ēģiptes Senās valsts faraona Hufu jeb Heopsa milzu piramīda, pēc sengrieķu vēsturnieka Hērodota liecības, celta divdesmit gadus... Ar piramīdas apjoma veikumu, «kas no radniecīgiem monstriem Lībi-jas tuksneša malā atšķiras tikai ar to, ka tam par upuri nav kritušas pātagas dzītu, aiz nokusuma elsošu klaušu vergu hetakombas, bet ka to garos darba gados īstenojusi viena cilvēka neatlaidība», savu «cilvēces dziesmu» — tetraloģiju «Jāzeps un viņa brāļi» salīdzinājis Tomass Manns (1875—1955). Sešpadsmit mūža gadus šim veikumam ziedojis izcilais vācu episkās formas meistars, Nobela prēmijas laureāts (1929), 20. gadsimta pasaules literatūras klasiķis, kura jaunrade bagātinājusi arī mūsu tulkotās daiļprozas pūru: trīs izdevumus latviešu valodā pieredzējis sociālpsiholoģiskais šedevrs «Budenbroki» (1929/1930, 1958, 1982), atkārtoti — pēdējo reizi 1966. gadā — iznācis noveļu krājums «Tristans», cits pēc cita laisti klajā romāni «Avantūrista Fēliksa Krula atzīšanās» (1959), «Doktors Fausts» (1966), «Burvju kalns» (1976). Rakstnieka literārā mantojuma latviskojumu klāstu kuplināt lemts vēstījumam par bībeles sentēvu Jēkabu un viņa divpadsmit dēliem, «septiņdesmittūkstoš rāmi plūstošām rindām», kā aplēsis autors, — darbam, kas ar sižeta, laikmeta panorāmas, filozofiskās koncepcijas un mākslinieciskā izveida vērienīgajām, līdz spīdumam noslīpētajām skaldnēm, ar seno austrumtautu pasaulsainā, sabiedriskajās attiecībās, kultūrā un sadzīvē iedibinātajiem pamatiem un psiholoģiski izgaismoto mītu daudzstāvu labirintu patiešām atsauc atmiņā agrīnu civilizācijas periodu gigantiskās celtnes Nīlas un Eifrā-tas krastos — piramīdas un zikurātus. Bet «pār visiem vēstures pieminekļiem», runājot lietuviešu dzejnieka Justīna Marcinkeviča vārdiem, «dzied mūsdienu putni», un arī vācu epiķa aizseniem likteņstāstiem veltītā prozas «monstra» virsotne iesniedzas šodienas pretmetu cīņas gaisotnē.

Vismaz trīs gadu tūkstošus vecā teiksma par Jāzepu valdzinājusi neskaitāmus dažādu tautu un laikmetu vārda māksliniekus, rosinājusi, piemēram, Gētes un Tolstoja iztēli, iedvesmojusi Firdousī, Raini, Hik-metu. .. «Šis vienkāršais stāsts ir ārkārtīgi saistošs, tikai tas liekas pārāk īss, un cilvēks jūtas aicināts papildināt to ar sīkākām detaļām,» savas dzīves lappusēs «Poēzija un īstenība» atzinis Gēte, piemetinot, ka nostāsta satura un raksturu izstrādei «nepieciešams padziļināt vēstījumu, bet to var izdarīt, tikai balstoties uz dzīves pieredzi». Runa, protams, ir par personiski apgūtu sabiedriski vēsturisku dzīves pieredzi, kuras, izgaismojot seno sižetu, piecdesmit gadus vecajam Tomasam Mannam bija. atlikām. Pirmais pasaules karš, Oktobra revolūcija, ķeizariskās Vācijas sabrukums un revolucionārie procesi Eiropā, gadsimta divdesmito gadu ekonomiskās, ideoloģiskās un politiskās pretrunas Veimāras republikā, valstī, kura «neattaisnoja īstermiņa kredītu, ko tai bija piešķīrusi vēsture», — tas viss izraisīja urdošu rakstnieka «morāli kritiskās sirdsapziņas krīzi», pampdināja viņu izdarīt nesaudzīgu agrāko kultūras un civilizācijas vērtību pārsvērumu, mākslinieciski dokumentētu romānā «Burvju kalns» (1923). Nacionālsociālisma «padibeņu struktūras» uzvara Vācijā un Otrā pasaules kara traģēdija nostiprināja Tomasa Manna pārliecību, ka «humānisma problēma ir nedalāma, ka garīgi estētiskais un politiski sociālais princips ii vienoti, ka rakstnieka atbildība par valodu pāraug atbildībā par savu tautu». Autora uzskatu evolūcija, viņa radošie meklējumi saistībā ai gadsimta pirmās puses, it īpaši jau minēto sešpadsmit gadu (1926—1942) vācu tautai un visai cilvēcei tik nozīmīgajām vēsturiskajām norisēm, kā arī ar personiskiem piemeklējumiem — dzimtenes un ierastās vides zaudējumu, materiālā un juridiskā statusa maiņu, emigrācijas sūrmi — plaši atainoti padomju literatūras zinātnieka un tulkotāja S. Abta biogrāfiskajā apcerē «Tomass Manns», kas latviski izdota 1978. gadā sērijā «Ievērojamu cilvēku dzīve». Norobežojies no jebkuriem filozofiskās domas strāvojumiem, kas izslēdz likumsakarību un progresa iespēju dabā un sabiedrībā, spilgtākās izpausmes razdami A. Šopen-hauera un F. Nīčes uzskatu sistēmās, atzīdams sociālo pieredzi par galveno civilizējošo vēstures faktoru, Tomass Manns savā publicistikā vēršas pret tiem vācu romantiskās literatūras pārstāvjiem, kuri noliedz racionālisma un klasicisma pozitīvo lomu cilvēces garīgajā attīstībā, saprāta vietā akcentējot jūtas un instinktus, pret pirmat nējās sabiedrības vēsturnieku F. M. Millera, J. Bahofena u. c. teorijām, kas sludina dēmoniskajā tumsas un nāves stihijā sakņotu instinktu prioritāti pār apziņu, pret 20. gadsimta filozofiskā pesimisma pārstāvjiem L. Klagesu un O. Špengleru. Fundamentālā atziņa, ka laikmeta pamatiezīme ir cīņa par jauna tipa «sociālu humānismu», ka vienīgi saprāta un humānisma uzvara var glābt cilvēci no bojāejas, no «elitāra barbarisma spēku terora pār paverdzinātām masām» un nodrošināt tautu vispārēju un vispusīgu attīstību, palīdz rakstniekam paveikt iecerēto — uzrakstīt tik apjomīgu romānu-tetraloģiju līdztekus nepieciešamībai periodiski pievērsties aktuāliem antifašistiskās cīņas uzdevumiem, risināt dzīves un radošā darba izvirzītas problēmas: top novele «Mario un burvis» (1930), leģenda «Samainītās galvas» (1940), romāns par Gēti «Lote Veimārā» (1939), literāras apceres, politiska satura runas, polemiski raksti, pamfleti, recenzijas.

Pirmajai saskarei ar seno bībeles teiksmu par daiļā Jāzepa brīnumainajām likteņgaitām ir gadījuma raksturs: 1923. gadā Tomasu Mannu aicina sacerēt ievadvārdus mākslinieka H. Ebersa attēlu ciklam, kas veltīts arī tēlotājā mākslā visai populārajam sižetam. Pārlasot Vecās Derības attiecīgās nodaļas, rakstniekam rodas iecere radīt prozas trip-tihu, kurā ietilptu noveles par Jāzepu, Spānijas karali Fīlipu II, Ro-terdamas Erasmu un Luteru. Iecere netiek īstenota, bet 1925. gadā, gatavodamies ceļojumam pa Vidusjūru, Tomass Manns kādā vēstulē atzīstas, ka viņu interesē Ēģipte, par kuras senvēsturi jau skolas gados uzkrājis samērā plašas zināšanas, iespēja pavērot tuksneša ainavu, piramīdas un sfinksas, «jo tas var noderēt pagaidām vēl mazliet miglainiem plāniem, ko slepeni loloju». Pēc pusotra gada viņš pievēršas «miglaino plānu» realizācijai. Minhenē, rakstnieka savrupmājā, un piejūras kūrorta pilsētiņā Raušenē (tagadējā Svetlogorskā) top romāna «Jāzeps un viņa brāļi» pirmās daļas — «Jēkaba likteņstāsti» un «Zēna gadu Jāzeps», kas pirmizdevumu pieredz 1933. un 1934. gadā Vācijā. Aizsāktais darbs turpinās emigrācijā — gan Len-cerheidē un Cīrihes priekšpilsētā Kisnahtē Šveicē, gan Sanarisīrmerā Dienvidfrancijā, līdz 1936. gadā Vīnē nāk klajā tetraloģijas trešā daļa «Jāzeps Ēģiptē». 1930. gadā Tomass Manns ierodas Ēģiptē un Palestīnā, lai precizētu iespaidus, kas gūti, studējot dažādus avotus. Izraksti no vairāk nekā simt izdevumiem, citu starpā no Raiņa izmantotā Ā. Ermana darba par senās Ēģiptes reliģiju un kultūru, aizņem rakstnieka arhīvā veselas četrsimt rokraksta lappuses. Plašais sižeta izvērsums — bībelē leģendas izklāsts ietverts četrdesmit lappusēs, bet romānā tas prasījis aptuveni divus tūkstošus lappušu! — izskaidrojams ne tikai ar aizguvumiem no ebreju teikām, senebreju romāna par Jāzepu, senpersu dzejnieku versijām un brīvas iztēles elementu ieviesumu, episku elpu vēstījumam piešķir arī arheoloģijas, antropoloģijas, paleontoloģijas, reliģijas vēstures un filozofijas materiālu ieplūdinājums teksta, romāna metos ieausto seno austrumtautu mitoloģisko ticējumu un priekšstatu iztirze. Abstraktā savienojums ai reālistisku stāstījumu, filozofijas un fikcijas saliedējums, kas nosaka autora īpašo vietu 20. gadsimta literatūrā, tetraloģijā izpaužas divu pretēju tendenču sakausējumā: seni nostāsti tiek vēsturiski precizēti un konkretizēti, bet vēsture — aktualizēta. Teiksmas vēsturiskošana, kā norāda VDR literatūras pētnieks K. Hermsdorfs, atbilst gadsimta divdesmito gadu buržuāziskās literārās modes diktētajai interesei par vēsturiskiem sižetiem, turpretī pagātnes aktualizācija nedaudz vēlāk kļūst par vācu emigrācijas rakstnieku antifašistu cīņas ieroci.

Savu pievēršanos vēsturiskā romāna žanram Tomass Manns pamatojis ar iespēju pagātnes formā vēstīt par tagadni un nākotni — ielūkojoties «pagātnes akas» un cilvēka duālistiskās dvēseles dzīlēs, risināt «humanitātes problēmu», «uz jauna vēsturiska fona reproducēt un modificēt jau gatavus, gadu simtos izveidojušos cilvēku lomu paraugus, tas ir, mītus».

Leģendas pirmteksts, sakņodamies mītiskās apziņas slānī, taču vienlaikus atklādams vēsturiskas apziņas iedīgļus, izrādās ārkārtīgi piemērots atbildes meklējumiem uz mūžseno jautājumu, kuru romāna pirmajā lappusē izvirza arī autors, bet Platona dialogā «Faidrs» Sokrāts formulē šādi: «Kas es esmu — briesmonis, sarežģītāks un niknāks pai Tīfonu, vai cits, lēnīgāks un vienkāršs radījums, kuram, lai cik tas necils, piemīt kaut kas dievišķīgs?»

Senie mīti, pats mīta jēdziens Tomasam Mannam nav eksaktu definīciju un zinātniskas izpētes objekts. Mīts valdzina rakstnieku kā cilvēces kolektīvās atmiņas izpausme, kā eksistences forma, kas izrādījusies veiksmīga un kļuvusi «tipiska», kā «bezlaika shēma», rīcības etalons, «pārmantots paraugs», kas palīdz izzināt ilgstošā sabiedrības attīstībā balstītus vispārinošus cilvēces centienus, plašas sakarības, kuru ietvaros iespējams radoši analizēt vēsturiskus procesus, paredzēt nākotnes progresu, objektivizējot un savādojot teiksmu par daiļo Jāzepu, risināt jautājumu par labā un ļaunā pretspēku mijattiecību indivīdā. Pievērsdamies senajai tēmai kā filozofs vai esejists ar vēstures filozofa ambīciju, Tomass Manns to izmanto cilvēces vēstures poētiska modeļa atveidei un vēsturiski filozofiska satura atklāsmei: par romāna pamatu pamatu kļūst nevis mīta atdzīvinājums vai mēģinājums radīt jaunu mītu, bet sociāli psiholoģisks vēstījums par kopī^ bas apziņas zudumu individualitātē un personības un kolektīva har monijas atjaunotni citā — augstākā sabiedrības attīstības pakāpē.

Koncepcijas iestrādei autors liek lietā savu izcilo un izsmalcināto stāstnieka meistarību, drosmīgi paplašina sižeta ietvarus, iekļauj vēstījumā zinātnes atziņas, kurās kardināli pārveidojušas daudzus agrākos priekšstatus par materiālās pasaules uzbūvi, par cilvēku un viņa senvēsturi. Laikmetīgi interpretēdams teiksmu par Jāzepu, rakstnieks rod būtisku atbalstu atklājumā, ka Vecās Derības tēlos un nostāstos atbalsojas seno austrumtautu — sumeru, akadiešu, aramiešu u. c. mīti, kas pauž optimistisku ticību gaismas spēku uzvarai pār tumsas pret-varām. Tātad ne jau mītiska pasaules bojāejas vai vāgneriska «dievu mijkrēšļa» noskaņa valda romānā, bet Gētes mita izpratnei tuva pārliecība par atdzimšanu un mūžīgu augšupvirzību.

Autoram analītiski atstāstot un apcerot seno teiksmu, paralēli rit vēstījums un komentārs par vēstījuma saturu. Komentārs neveido ese-jiskas atkāpes, tas ietverts vēstītāja — kompetenta orientālista un reliģijas psihologa stāstījumā. Vēstītāja norādes ir interesantas un pamācošas, viņš te apcer «notiekošo», te «piedalās» tajā, taču ne mirkli nav identisks ar romāna autoru. Savādnieka ietiepībā pats tiekdamies pēc vēsturiskas un zinātniskas precizitātes, spriežot par nevēs-turiskām norisēm un nezinātniskām tēmām, arī viņš kļūst par romāna' personu, humoristiski stilizētu tēlu, vārdā nesauktu «Doktora Fausta» naratora Ceitbloma priekšteci, kura patiesais uzdevums ir objektivi-zējot un psiholoģizējot viest ironisku distanci un savādot mītu. «Mīts plus psiholoģija» — tā Tomass Manns raksturojis metodi, ar kurur starp citu, centies neitralizēt reakcionāro, nacionālsociālisma atbalstīto mīta izpratni, jo «psiholoģizēt» rakstnieka skatījumā nozīmē «padarīt apziņai pieejamu, negrozāmi likvidēt iespēju atgriezties «vecajā, labajā pagātnē»». Formulā «mīts plus psiholoģija» nav ietverts tetralo-ģijai būtiskais humora jēdziens, tāpēc, atgriežoties pie vēstītāja tēla, jāpiemin autora citviet izteiktais atzinums, ka «cenšanās jo sīki uns pamatīgi izskaidrot visu jau pati par sevi ir humoristiska ideja... Zinātniskums, attiecināts uz kaut ko pilnīgi nezinātnisku, ir tīrā ironija».

Cildenas ironijas caurstrāvota ir plašā tetraloģijas ievada nodaļac «Nokāpšana pazemē», kas, atgādinādama «sagatavošanās posmu pārdrošai zinātniskai ekspedīcijai», uzreiz liek noprast, ka vēstījums tālu-pārsniegs bībeles fabulas ietvarus un tiks papildināts ar bagātīgu cilvēces garīgās pieredzes materiālu. Tās virsotni veido apcere par Ēdenes dārza atrašanās vietu, par pirmā cilvēka rašanos, «dvēseles romāns»,, kurā, akcentējot cilvēka alkas pēc arvien augstākas cilvēcības un morālas pilnības, mākslinieciski pārveidoti orfisma mīti par pirm-cilvēku un Plotīna iedibinātās neoplatonisma skolas mācības par matērijas emanāciju no pirmvienīga garīga pirmsākuma.

Romānā bībeles sižeta atveide sākas ar dienām, kad «Jāzeps septiņpadsmit gadu vecumā bija gans savu brāļu sīklopiem», tātad ar situāciju, kas aprakstīta Vecās Derības 1. Mozus grāmatas 37. nodaļā. Tiesa, vēstījuma gaitā Jāzepa tēva tēls iegūst tik iespaidīgas dimensijas, ka Tomasam Mannam dažbrīd šķitis pareizāk piešķirt epopejai nosaukumu «Jēkabs un viņa dēli». Tetraloģijas pirmajā daļā — «Jēkaba likteņstāsti» — notikumi atainoti asociatīvā secībā līdz pat Jēkaba bēgšanai no sievastēva Lābana «pazemes valstības» un mīļotās sievas Rāheles nāvei. Otrajā daļā — «Zēna gadu Jāzeps» darbība ievirzās bībeles hronoloģijas gultnē un par stāstījuma centrālo tēlu-kļūst izlutinātais, pašpārliecinātais Jāzeps, kuram šajā mūža posmā daudz kopīga ar Raiņa traģēdijas varoni. Atbilstoši romāna varoņu apziņai, pār kuru valda senseni mīti, un viņu dzīves pieredzei, kas savuties nosaka viņu mitoloģiskos priekšstatus, autors risina romāna darbības pavedienu divos plānos — īsteni mītiskajā un reālistiski sadzīviskajā, attēlojot abus nedalāmā vienībā un saistībā. Rakstnieka spožais epiķa talants nodrošina vēstījumam apbrīnojamu tiešamību un ticamību. Raiba un koša kā austrumnieku paklājs lasītājam veras romāna pasaule: mītiska rakstura ainas mijas ar klejotāju ganu un zemkopju dzīves tēlojumiem, ironiski kolorētas galma un valdnieku vides un tikumu freskas — ar precīzām Sīrijas, Palestīnas un Ēģiptes dabas gleznām. Un šajā pasaulē, pār kuru vēdī varenos tempļos un akmens tēlos iemūžinātu gadu tūkstošu elpa, — pasaulē, kurā skaitīti tiek laikmeti un gadsimti, nevis cilvēka dzīves gadi, savu «mūža sapni izsapņo» skaistais un gudrais Jāzeps, Ābrahāma svētības izvīlēja Jēkaba un piemīlīgās Rāheles dēls, pats «jūtu cilvēks» Jēkabs un viņa sievas, pieviltais Ezavs un «zemes pīslis» — smagnējais Lābans, godkārē Tamāra — brāļa Jūdas vedekla un kaislas mīlas pārņemtā Mūt-em-eneta — bībeles faraona virsnieka Potifara sieva. Neskaitāmie 1 lakus tēli — rakstveži un karavīri, priesteri un pūšļotāji, augļotāji un amatnieki, dažādu beztiesiskuma pakāpju vergi un algādži romānā pirmo un vienīgo reizi visā Tomasa Manna daiļradē saplūst darbīgas tautas koptēlā. Vienlīdz ticami, pateicoties autora ieviestajam «rotējošās sfēras» jēdzienam — «griežoties sfērai, debesu norises kļūst pai zemes norisēm, bet zemes norises — par debesu norisēm», — darbībā iesaistās dievi un padievi, eņģeļi un dēmoni, «dievi pārvēršas pai cilvēkiem, bet cilvēki — par dieviem». Tetraloģijā tik produktīvais «sfēras» jēdziens atsauc atmiņā sengrieķu prātnieka Eihemēra III gadsimtā p. m. ē. izvirzīto mītu skaidrojumu — nezinātnisku hipotēzi, kurai vēl viduslaikos netrūka piekritēju un pēc kuras dievi sākumā bijuši cilvēki un dievu kārtā iecelti pēc tautas gribas vai pašu pavēles. Kā māksliniecisks romāna koncepcijas bagātināšanas paņēmiens eihemēriskais «sfēras» jēdziens tomēr ir pamatojams ar dokumentēto sendienu pārliecību, ka diži cilvēki var iemantot nemirstību, un babiloniešu ķēniņu, senās Ēģiptes faraonu un Romas impērijas cēzaru kultu — valdnieka personas dievišķošanu. Galu galā skaistais Anti-nojs vēl mūsu ēras II gadsimtā kļuva par dievu... Protams, lai tetraloģijā jaustos mūsdienu vēstures izjūta un skatījums, teiksmai par Jāzepu jārod laika ziņā konkretizēts ietērps. Bībelē nenorādītā vēsturiskā laika izvēlei romānā ir būtiska nozīme. Padarīdams Jāzepu par senās Ēģiptes Jaunās valsts 18. dinastijas faraonu Amenhotepa III (1403.—1365. g. p. m. ē.) un Amenhotepa IV jeb Ehnatona (1365.— 1347. g. p. m. ē.) laikabiedru, rakstnieks, pirmām kārtām, vadās pēc dažu ēģiptologu atzinuma, ka tolaik visdrīzāk iedomājama tik žilbinoša semītu verga karjera faraona varas citadelē (A. Ermans, piemēram, min vergu Janhamu, par kura izvirzīšanos stāsta Amārnā atrastie arhīvi un kurš varētu būt identisks ar bībeles Jāzepu), otrām kārtām, gūst iespēju izmantot autentiskas vēstis par šīs valsts politiskajām-un ekonomiskajām problēmām, aristokrātijas, vidusslāņa un darba tautas dzīves veidu, mantisko stāvokli un īpašuma tiesībām, reliģiju, ticējumiem un paražām. Plašais laikmeta liecību klāsts turklāt ir visai, piemērots analoģijām ar mūsdienām — it īpaši sociālo pretrunu jomā.

Apbrīnojot Tomasa Manna meistarību tālas pagātnes panorāmas atveidošanā, tomēr jāatceras, ka viņa nolūks nav galvanizēt bijušo. Ne velti rakstnieks pirms šā darba uzsākšanas pārlasa G. Flobēra vēsturisko romānu «Salambo», lai pārliecinātos, «kā tas šodien nav paveicams», un par vienu no galvenajiem noteikumiem iecerētā īstenošana» uzskata vairīšanos «no jebkurām arheoloģiska rotājuma pārmērībām». Romāna realitātes ticamība, priekšvārdā «Jāzepa un viņa brāļu» izdevumam krievu valodā (1968) norāda B. Sučkovs, ir viltīga. Tetralo-ģija nekādā gadījumā nav vēsturisks romāns, drīzāk jau autors kārojis uzrakstīt vēsturisku romānu, kurš nebūtu vēsturisks. Atbilstība, arheoloģijas dotumiem, vēsturisks patiesums ir tikai ieceres realizācijas līdzeklis. Runājot Tomasa Manna vārdiem, «gluži nenopietni tas nav, bet nav arī pavisam nopietni ņemams, tas ir sava veida patiesības joks, kurš, lai gan nav īsti apstrīdams, tomēr necenšas mēroties ar patiesu zinātniskumu». Tieši tāpēc darbam nav pievienoti šķietami tik nepieciešamie komentāri par vēsturiskajām personām, seno-tautu kultiem un kosmogoniju, daždažādām reālijām, nav arī norāžu uz apslēptiem bībeles tekstu citātiem.

Ironizētais zinātniska un vēsturiska izziņas materiāla sakausējums-ar radošas iztēles paspilgtinātu un paplašinātu aizsenu mītu un teiksmu izklāstu liek raisīties fabulai savdabīgi mitoloģizētas, taču vienlaikus arī modernizētas vēstures pasaku vidē, kurā cilvēka dzīvi simbolizē tāltālas pagājības dzidrē izzūdošu, tāpatīgu mūžu rinda. Šāds-romāna tēlu pašiz jūtas raksturojums nav mākslinieciskas patvaļas-guvums. Jo tālāk mēs aizejam vēsturē atpakaļ, jo vairāk indivīda kļūst nepatstāvīgs, piederīgāks pie plašāka veseluma. Senču, varoņu; un dievu atdarināšana, izsakoties padomju filozofa I. Kona vārdiem, izraisa tik pilnīgu identifikāciju ar viņiem, ka indivīds dažkārt nespēj atšķirt paša darbus un veikumu no viņu darbiem un veikuma. Tomasa Manna tetraloģijas sākotnējā «pirmsābrahāma laiku» individualitāte vēl ir mītiskā kolektīva sastāvdaļa. Šī sevis identificēšana ar saviem priekštečiem un mitoloģiskā apziņas neprecizitāte jo sevišķi^1 uzskatāmi atveidota vecā Eliēzera tēlā. Eliēzers nav individualitāte — viņa vārds apzīmē funkcionālu lielumu, nevis konkrētu indivīdu. Tāpat arī Izāka likteņstāsts zināmā mērā ir Ābrahāma likteņstāsta dublikāts, — apzinādamies šo atbilstību, viņš vienlaikus jūtas saistīts ar visiem Izākiem, kas dzīvojuši pirms viņa. Jēkaba un Ezava attiecībās saskatāma Ābela un Kaina attiecību shēma, dievu Seta un Osīrija cīņas pirmparaugs. (Autors lieto formu «Usīriss» jeb «Usīrs», aizgūtu no nesalīdzināmi vēlākās koptu valodas vārdu krājuma, bet šā dieva sievu un māsu dēvē par Esetu, kā to darīja senie ēģiptieši, nevis par Isīdu kā antīkajā pasaulē. Tulkojumā saglabāta dažādotā īpašvārdu un vietvārdu rakstība — māksliniecisks paņēmiens, kuram papildus jānorāda uz bībeles sižeta paplašinājumu.) Jāzeps savā atkārtotajā «nokāpšanā pazemē» un atdzimšanā saskata līdzību ar atmirstošās un atdzimstošās dabas dieva — sumeru (akadiešu izrunā: šumeru) Dumuzī, bībeles Tammusa, feniķiešu Adonīda likteni. Tomasa Manna «saīsinātajai cilvēces vēsturei» ar senajiem Austrumiem kā vēsturisku kategoriju, tas jāuzsver vēlreiz, protams, kopīga vienīgi ārējā atribūtika. Mītiem raksturīgā vēsturiskā aptuvenība romānā nedrīkst zust, tā, gluži otrādi, jāpastiprina. Tieši tāpēc tiek ieviests arhaiskais «reiz bija» motīvs, padarot vārda «reiz» divatno saturu — «reiz bija» un «reiz būs» — par tetraloģijas mākslinieciski filozofiskās programmas stūrakmeni. Tāda pati loma ir svētku motīvam, kuru autors nosaucis «gandrīz vai par romāna pamatmotīvu». Bez tam pasakas forma paver iespēju lieku reizi uzjautrināties par vēstītāja zinātnisko un vēsturisko akrībiju, kas viņam, piemēram, neliedz ne tikai gaužām «apšaubāmi» traktēt Ēģiptes civilizācijas senumu, atsaucoties uz faraonu laiku gadu skaitīšanas sistēmu, bet arī «jaukt» Gīzas lielās sfinksas garumu ar tās augstumu un apgalvot, ka «deguns tai vienmēr bijis apdrupis», lai gan mūsdienās labi zināms, kas arābu viduslaikos vainojams šajā vandālismā.

Mītiskais «pirmsābrahāma laiku» kolektīvs epopejā parādīts kā nostabilizējusies etniski saimnieciska patriarhāla vienība. Atmiņas par matriarhātu pagaisušas pat ganu «daiļskanīgajās sarunās» — īpatnējos antifonos, par kādiem Tomasa Manna interpretācijā kļūst bībeles tekstos ietvertie radurakstu kopsavilkumi, tēvu un dēlu uzskaitījumi. Agrīnas vergturu iekārtas apstākļos, rodoties metafiziskiem priekšstatiem par spēkiem, kas vada cilvēku likteņus, pārmantotās kolektīvās zemapziņas vietā stājas individuālas pieredzes nosacītas apziņas formas. Pretēji «ēliēzeriskās» sevis izjūtas tēlojumam, kurā noskār-šama arī Z. Freida sekotāja K. Junga arhetipu ietekme, jauno apziņas formu attīstība atveidota stingri reālistiskā saistībā ar cilvēka materiālo un garīgo evolūciju, ar pāreju no nomadu eksistences uz zemturu dzīves veidu. Mokoši sūro jaunu tikumisku normu izstrādi ievada «derības uzcelšana» starp Abrāmu un dievu, «svētības» piešķiršana viņam un viņa pēcnācējiem. Bet svētība, cilvēkam nepieliekot roku, piepildīties nevar. Lai «nepadarītu dievu par meli un neapkaunotu visaugstā vārdu», cilvēkam arī pašam jārūpējas par savu laicīgo un garīgo vajadzību apmierināšanu. «Palīdzēdami» īstenoties dieva gribai un vēlējumam, bībeles teiksmas varoņi ne vienmēr rīkojas godīgi.

«Svētie raksti,» teicis Gēte, «senos ciltstēvus necenšas attēlot kā tikumības paraugus.» To nedara arī Tomass Manns, daudzveidīgi parādīdams, ka, «salaužot noputējušās aizšaujamās bultas», romāna varoņi spējīgi uz jebkuru blēdību. Viltnieks un šķelmis ir sentēvs Ābrahāms, ar apšaubāmiem paņēmieniem tikdams pie bagātības, viltniece ir Re-beka, nokārtodama svētības izvilšanu, un no viņas neatpaliek Izāks, izlikdamies, ka notic «svētajam apmānam»; viltniece ir Tamāra, aiz dedzīgās vēlēšanās «iekļūt nostāstā» apvezdama ap stūri miesaskāro Jūdu; blēde un zagle turklāt ir burvīgā Rāhele, piesavinādamās tēva padieviņus; rūdīts veikalnieks ir Jēkabs, pārdodams sešus gadus vecas aitas par vienu gadu vecām un iedzīvodamies uz sievastēva rēķina; gandrīz mītisks avantūrists ir Jāzeps; viltnieks un šķelmis visbeidzot ir arī pats cilts dievs, īstenodams savas tālredzīgās ieceres. Bet romāna varoņi, pirmām kārtām Jēkabs un Jāzeps, atšķirībā no Fēliksa Krula apzinās savu izdarību dziļāko jēgu. «Israēls ir gudrs, tāpēc ka izprot dieva gribu.» Šī viņu īpašība romānā ieguvusi «dieva gudrības» apzīmējumu. Tā izpaužas senimsenā politeisma aizstājumā ar monoteismu, kurš atbilst nākotnes prasībām, cilvēka attīstības perspektīvai. Ābrahāms zināmā nozīmē ir «dieva tēvs», jo izdomā dievu. Tetraloģijas nobeigumā nepārprotami pateikts, ka dievišķa ir cilvēka liecība pai dievu, nevis pati dievība.

Cilvēka vietu pasaulē, laba un ļauna pretspēku sadursmēs nosaka viņa brīvā griba — civilizācijas, nevis mītiskas aizvēstures guvums. Indivīdam neizbēgami jāsaduras ar izvēles problēmu, pašam jālemj, kā rīkoties, lai nezaudētu cilvēka līdzību. Tādējādi aiz ironiskā tēlojuma fasādes iznirst viena no aktuālākajām mūsdienu problēmām.

Nedz bībelē, nedz romānā, protams, netrūkst piemēru tam, ka nākotnes izpratne nonāk humoristiski iekrāsotā atkarībā no laicīgajām vajadzībām. Tāds ir sapnis par debesu kāpnēm, ko pazemojuma brīdī redz Jēkabs, tāds ir viņa nosapņotais dieva rīkojums pēc asiņainā Sihemas slaktiņa doties uz Bēt-ēli. «Dieva gudrība» izrādās identiska dzīves gudrībai. Bet šai identitātei romānā ir svarīgs priekšnosacījums: cilvēku «gudru» dara rūpes par dievu. Rūpēties par dievu nozīmē saspringti vērot un taujāt, vai pastāvošais nav kļuvis par atpalicību, par «negantību tā kunga priekšā» — kā Lābana dēliņa upurēšana vai Potifāra vecāku nestais dēla vīrietības upuris. Tādējādi «dieva gudrībai» romānā ir pretmets — «dieva muļķība», laika gara un dzīves virzības maldīga izpratne. Jēkabs, ievada nodaļā atainotā gara iemiesojums — domātāja, «intelektuāļa» tips, kura spēks ir arī viņa nespēks, jo dvēsele viņam maiga un bāilīga — ievainot to spēj pat puišelis Elifass —, ar savu garīgo pārākumu mitoloģiskā intelekta un dabas sadursmē uzveicis raupjo, zemes dzīvei piesaistīto mednieku Ēzavu, būtība svin emancipēta indivīda uzvaru pār reakcionāru, vēsturiski neproduktīvu nostāju. Bet svētība, ko Jēkabs saņēmis, ir izvilta un ar lāsta parādu apkrauta. Viņam jāizcīna cīņa ar vēl vienu «laiskās matērijas» inkarnātu — Lābanu, bīstamu, lai arī nožēlojamu pazemes jodu, kura «dievs» ir saimnieciskās dzīves bargie likumi. Tēlā neapšaubāmi ietverta kapitālisma kritika. Kāzu aina, kurā Lābans nekrietni pieviļ Jēkabu, veido tiešu pretmetu svētības izvilšanas ainai. Samainīto brāļu vietā stājas samainītās māsas, Izāka telts mijkrēšļa vietā — kāzu nakts kambara tumsa, Jēkabs apšauba mīļotās īstumu, tāpat kā Izāks bija apšaubījis Ezava pinku un balss īstumu, un, «redzošām rokām» aptaustīdams līgavu, kļūdās tikpat liktenīgi, kā bija kļūdījies Izāks, apčamdīdams dēlu. Shēma ir tā pati, tomēr komisma elementu atkārtojuma ainā nav. Jo Lābana uzvara ir pagātnes triumfs pār tagadni un nākotni. Jēkabā un Rāhelē tiek pazemota izvēles mīlestība — no patriarhāta neizvēlīgās daudzsievības principiāli atšķirīga, nākotnei piederīga jūtu izpausmes forma. Pagātnē mītošajam Lābanam nav izprotama Jēkaba gaušanās par viņa cilvēciskās cieņas pazemojumu, sievastēva acīs tā ir «tukšu salmu kulšana». Pieviltie nākotnes pārstāvji kļūst par traģiskiem, nevis komiskiem tēliem.

Traģisma elementu atsegums romāna audumā — traģisks ir Rāheles un «smukulītes» Dinas liktenis, traģiskas ir Jēkaba zaimīgā viltus un «atpalikušā» dieva uztverē noziedzīgās jūtu patvaras sekas — atspēko uzskatu, ka tetraloģijā valda vienīgi ironija. Pareizs būs atzinums, ka traģiskais elements, Vāpat kā komiskais, romānā atainots kā partikulāra cilvēces attīstības f/rocesa sastāvdaļa.

Par epopejas darbības galveno virzītājspēku tādā kārtā kļūst cīņa starp pareizu un nepareizu dieva gribas izpratni un līdzās tai — cīņas izraisīto norišu izpratnes evolūcija, teiksmas varoņiem sastopoties vaigu vaigā ar aizvien sarežģītākām Jaunuma izpausmēm. Tiesa, cīņas iznākums — labā prioritāte un uzvara — romānā netiek apšaubīts ne mirkli, pretēji Gētes «Faustam», tetraloģijā derību motīva nav. Ļaunais, lai cik tas varens, tikai veicina labā uzvaru sava veida pedagoģiskajā procesā, par kādu izvēršas Jāzepa dzīvesstāsts. Pārliecība par labā drošo uzvaru ir darba līksmā, humoristiskā skanējuma pamats.

Romānā Jāzeps nav dieva atklājējs kā Jēkabs vai Ābrahāms. Viņš ir izcīnītas ticības apliecības sākotnēji bezrūpīgs mantinieks, vēlīna cilvēces attīstības perioda tipisks pārstāvis, «māksliniecisks» vien-patnis — «pievilcīgs, sarežģīts un apdraudēts». Bībeles «sapņu sapņotājs» kļūst par «Budenbroku» mazā Hanno, noveļu «Tonio Krēgers», «Nāve Venēcijā», «Tristans» varoņu, avantūrista Krula un skaņraža Leverkīna līdzinieku. Taču pretstatā šiem groteskajiem vai traģiskajiem Manna varoņiem Jāzepam lemts realizēt mākslas un dzīves sintēzi un attaisnot «dieva kluso cerību». Jo viņš Ir piemīlīgās Rāheles un Jēkaba — debesu gribas izpratēja dēls, divējas svētības nesējs, «svētīts ar svētījumiem no augšienes un svētījumiem no zemes dziļumiem».

Viņā apvienota fiziska daile ar zināšanām un garīgu skaistumu. No bībeles aizgūtā divkāršās svētības formula rakstnieka uztverē top par «jauna humānisma» idejas šifru. Tā pauž ne tikai domu par cilvēka fizisko un garīgo pilnību kā cilvēces attīstības augstāko mērķi, — būtībā runa ir arī par jaunas humānisma utopijas koncepciju, par «pasaulvēsturisku antinomiju» novērsumu, par autora jau agrāk izteikto pārliecību, ka nepieciešama «savienība starp konservatīvo kultūras ideju un revolucipnāro sabiedrisko domu, starp Hellādu un Maskavu».

Septiņpadsmit gadus vecajam Jāzepam līdz ideāla īstenojumam vēl ir tālu. Sasniegt pirmo pakāpi ceļā uz augsto mērķi izlutinātajam, egocentriskajam zēnam palīdz vienīgi iedzimtas dotības. Paša izredzētības apziņa pagaidām rada vienīgi greizus priekšstatus par īstenību un nekļūdīgi noved «kapā». Bedrē mešana un «augšāmcelšanās», atkārtojoties Seta un Osīrija shēmai, kļūst par pirmo krīzes punktu pedagoģiskajā procesā, kurš romāna varoņiem paver aizvien jaunas attīstības un pilnveides iespējas.

Jāzepa mūžs it kā sasaucas ar Jēkaba mūžu citā, augstākā riņķojuma lokā. Jāzepa un viņa brāļu konflikts atspoguļo Jēkaba un Ezava pretišķības — arī viņš ir jaunākais dēls, kas pretendē uz tēva svētību, atsaukdamies uz garīgu pārākumu, bet brāli, mezdami Jāzepu bedrē, klaji apliecina Ezava iedabu. Taču brāli, jūsmīgi apcerēdami aizvēstures varoņa Lameha — asinsatriebēja varoņdarbus un būtībā suminādami atpalicību un regresu, tomēr visi kopā izsecina, ka laiki ir mainījušies un viņi nav Lameha laikabiedri, turpretī Jāzeps nebūt vēl neizprot, ka domstarpības starp viņu un brāļiem ir vienpatņa un bara, nevis Jēkaba un Ezava — mītiski svētītā un nolādētā konflikts. Brāļu spēks ir kopības apziņā; viņi, kā aizrāda rakstnieks, nav nekādi vidusmēra Jautiņi; nākamie cilšu tēvi, vērsdamies pret Jāzepu, pilda vēsturisku misiju, kuras nozīmīgums īsti saredzams kļūst tetraloģijas pēdējā — ceturtajā daļā. Salikuši galvas kopā, viņi izprāto, kā pārmācīt Jāzepu, mītisku shēmu vietā vadoties pēc sava laika dzīves prakses. Brāļu domāšanas kūtrumu Tomass Manns ataino humoristiski, turpretī viņu rīcībā komismu nesaskata, jo šoreiz vainīgas ir abas puses — kā vīzīgais vienpatnis, tā atriebējs bars.

«Pedagoģiskās akcijas» sitienu krusā apjēdzis līdzšinējās izturēšanās aplamumu, no akas izvilktais un verdzībā pārdotais Jāzeps gandrīz vai labprātīgi dodas uz Vecās Derības un Jēkaba pajāto Lejzemi jeb Misraimu, jeb Kemi — augstā civilizācijas attīstības pakāpē sastingušo «mirušo valstību» Ēģipti, tādējādi pavērdams autoram jo plašākas iespējas analoģijām ar mūsdienām. Nozīmes niansei, kādu 20. gadsimtā ieguvis vārds «Rietumi», skaidrojumi taču lieki ... Jēkaba un Ezava, Jēkaba un Lābana interešu pretišķības, kas romānā paceltas mītisku pretrunu līmenī, būtībā nav nekas vairāk par «ģimenes nesaskaņām».

Jāzepam ierodoties faraonu lielvalsts metropolē, mītisku simbolu pasaulei pretī stājas varena vēsturiskas realitātes pasaule. Tas neizbēgami rod atbilstības romāna valodā un mākslinieciskajā struktūrā — teiksmainības elementus papildina precīzi ģeogrāfisko dotumu un kon krētas laikmeta vides apraksti. Jaunajā, principiāli atšķirīgajā mūža aprites lokā epopejas varonim panākumus nodrošina dažādi faktori — ne vien paša pievilcība un ārkārtējās spējas, bet arī politiskie spēku samēri valstī, šķiru antagonisms, Tēbu garīdzniecības un nomu aristokrātijas varaskāre, galmam tuvu stāvošo cilvēku nespēja izprast laika garu un dzīves virzību. Noklausījies, piemēram, sava kunga vecāku sarunu, kalps Jāzeps pārliecinās, ka viņi, personiska izdevīguma vārdā upurēdami dēla vīrietību, izrīkojušies tikpat atpalicīgi kā «zemes pīslis» Lābans, kurš, izlūgdamies svētību savam namam, dzīvu iemūrējis mājas sienā dēliņu. Ar izcilu psiholoģiskā tēlojuma meistarību atveidotā saruna pauž iznīcinošu noliegumu formulai «reakcija kā progress», — ar šo īso un kodolīgo izteikumu Tomass Manns savā laikā raksturojis nīčeismu. īpaši labvēlīgs skaistā un gudrā kalpa karjerai Potifara pilī ir ēģiptiešu patriciešu nacionālā augstprāta sajaukums ar dievinošu attieksmi pret svešzemniecisku eksotiku — raksturīga norieta civilizāciju īpatnība, kurai atbilstība rodama kaut vai Romas impērijas vēsturē. Afektētā visa ērmotā un ārzemnieciskā pielūgsme, savdabīgs brīvdomības paveids, sadūrusies ar konservatīvo aprindu nosodījumu, iegūst politisku nokrāsu un vēršas pret nomarhu un Amona kulta priesteru reakcionārajiem tīkojumiem. Konservatīvo spēku vadonis, augstais priesteris Beknehons, romānā ir satīrisks tēls, kurā kariķētas mūsdienu tumsoņa iezīmes. Opozīcijas pārstāvis, ārēji spožais un impozantais Potifars, reakcijas centieniem spēdams pretstatīt vienīgi pasīvu, pagātnei pievērstu apcerīgumu, kļūst par spilgtāko «formālas eksistences» paraugu visā Tomasa Manna daiļradē. Cieņu un dižumu viņam piešķir neatvairāmas sociālas katastrofas nojauta, samierināšanās ar likteni.

Kails un nabags nokļuvis Lābana «pazemes» valstībā, Jēkabs iemanto autoritāti un uzlabo savu mantiski tiesisko stāvokli, likdams lietā praktisku izveicību; Jāzepa veiksmi līdzīgos apstākļos nosaka prasme īstajā brīdī un vietā demonstrēt spožas intelektuālas un aktieriskas dotības. Māka izlikties par dievišķu būtni liecina, ka «mītiskais avantūrists» iemanījies izmantot savās interesēs mīta mehānismu. Vienīgi apstāklis, ka «svešzemju dievam līdzīgais kalps» nepieviļ savu saimnieku — nepieviļ pat ar Mūt-em-enetu jeb Mūtu, augstmaņa sievu, Raiņa pierakstu Suleiku, — no jauna noved viņu «bedrē» — šoreiz apgriezeniskā atbilstībā mītiskajai shēmai. Jo Jāzeps nepakļaujas «spēles noteikumam», pēc kura «pazemē» jārīkojas savtīgi. Viņš apzinās, ka pagātnes cīņā ar nākotni, instinktu cīņā ar saprātu «tas kungs» nedrīkst kļūt par zaudētāju, ka, atsaukdamies Mūtas vēlmēm, viņš nonāks haosa dēmonu varā un nesaglabās sevi tīru dieva unj nākotnes gribas piepildījumam. Tas ir viņa spēks. Viņa nespēks turpretī ir pašizraudzītajā dieva Tota vidutāja pozīcijā. Tā ir iespējama, saskarē ar Potifaru, kam savas «formālās eksistences» un tuvas nelaimes atskārta piešķir «pozitīvu negativitāti», bet neiespējama attiecībās ar Mūtu, lai arī formālas un negatīvas eksistences pārstāvi, gal-minieci un kastrāta sievu, taču dumpīgu nomarhu atvasi, Beknehona. «konservatīvas revolūcijas» idejas dedzīgu piekritēju, eksplozīva jūtu spēka sievieti, kura spēj neprātīgi mīlēt un nīst. Iemīlējusies dievam, līdzīgajā skaistulī vergā, viņa, ciezdama kauna un kaisles mokas, izšķiras par galēju soli. Bībeles teksta situāciju: «Viņa sagrāba to pie viņa drēbēm, sacīdama: «Guli ar mani!»» — Tomass Manns ataino ar Dostojevska cienīgu meistarību un, kā citviet pats norādījis, cilvēciskodams Potifara sievas tēlu, izglābj sievietes godu.

Pabeidzis romāna trešo daļu «Jāzeps Ēģiptē» (1936), izvēles situācijā līdz ar romāna varoni nonācis arī autors. Barbarisma spēku uzvara Vācijā pamudina viņu padziļināti analizēt mākslas un dzīves mijattiecību problēmu, jaunā skatījumā risināt humānisma un humānista personības koncepciju. Paveicis šo uzdevumu romānā par vācu literatūras dižgaru Gēti «Lote Veimārā», rakstnieks amerikāņu universitātes pilsētiņā Prinstonā Ņūdžersijas štatā un Pesifikpeliseidžā — zem zilajām Kalifomijas debesīm, kas, runājot viņa vārdiem, «tik. līdzīgas Ēģiptes debesīm», no jauna pievēršas Jāzepa tēmas risinājumam. Tetraloģijas pēdējā — ceturtā daļa «Jāzeps, maizes devējs» nāk klajā 1943. gadā, plosoties karam, no kura iznākuma, atkal citējot autoru, «šķiet atkarīgs pasaules, Vakareiropas civilizācijas un kultūras, liktenis».

Vēl reizi, tiekoties ar rakstnieka sirdij mīļo varoni, tēlu, kurā,, runājot Gētes vārdiem, «cerības un iztēles spējas var pa īstam veldzēties», romānā ieskanas mītiskais Tammusa-Osīrija motīvs. Atdzimis Jāzeps atgriežas dzīvē kā Hermejs, sengrieķu labklājības dievs,, ganāmpulku un sapņu pavēlnieks. Hermejs Nīlas krastos? Tas, protams, ir anahronisms. Tomēr jāatceras, ka Hermejs Psihopomps vēlāka gadsimta ēģiptiešu teiksmās pielīdzināts Totam, dievu vidutājam, rakstu pratēju un Jāzepa patronam. Turklāt pašu vēstītāju, jau iepazīto zinātniskas un vēsturiskas precizitātes komisko cienītāju, nekādi anahronismi vairs nemulsina. Uzjautrinādamies ir par sevi, ir par to, kas. viņam stāstāms, narators pēkšņi nevairās nedz no 19. gadsimta stila, arhaismiem, nedz no bavāriešu dialekta īpatnībām varoņu tiešās runas atveidojumā, nedz no amerikāņu vienkāršrunas un franču salonvalodas patapinājumiem.

Leģendas Potifara un viņa sievas vietā stājas vēsturiskais Āmen-hoteps IV jeb Ehnatons un viņa gudrā, darbīgā māte Teje. Abi ir sajūsmā par svešādo «dievu», svētības un labklājības piesolītāju, kurš 4ik pārliecinoši — piebildīsim, līdz ar vēstītāju lieliski orientēdamies freidismā, — iztulko slimīgā valdnieka sapņus par septiņām treknām 'un septiņām liesām govīm un tikpat daudzām brangām un plānām •vārpām.

Jāzepa, maizes devēja, neticamā karjera faraona galmā romānā attēlota reālistiski un ticami, piedēvējot viņam vēsturiski pierādītas Jaunās valsts laika ekonomiskas un sociālas reformas. Tāpat kā Vecās Derības teiksmas varonis, Jāzeps romānā, sākoties bada gadiem, pārdod ēģiptiešiem ražas gados uzkrāto labību, un bada cietēji samaksai -ieķīlā ir lopus, ir zemi, ir personisko brīvību. Šādā skatījumā Jāzepa loma sevišķi cildena nešķiet, gluži otrādi, var pat runāt par varoņa morālu degradāciju, kā to dara Hikmets lugā «Jāzeps Skaistais» (1948), ’tāpēc tetraloģijā viņa darbībai tiek piedēvēts šķiriskas diferenciācijas raksturs: zaudētāji ir lielie zemes īpašnieki un bagātnieki, valsts varai bīstamā nomu aristokrātija, bet tauta saņem maizi par velti. Jāzepa veikums — agrāra reforma, valsts ekonomiskās struktūras pārkārtojums, visu varu koncentrējot faraona rokās, kļūst par pārsteidzošu īpašuma sabiedriskojuma un indivīda īpašuma brīvības apvienojumu, ikurā, starp citu, saklausāmas F. Rūzvelta saimniecisko pasākumu atbalsis. īstenodams būtībā revolucionāru jaunieviesumu īpašuma tiesību jomā, Jāzeps tomēr nekļūst par revolucionāru. Viņš ir un paliek vidutājs, atjautīgs dzīves atjauninātājs un esošā saglabātājs. Tēla traktējumā nepārprotami izpaužas paša autora vidutāja pozīcija starp «Hellādu» un «Maskavu» — nostāja, kurai Tomass Manns paliek uzticīgs līdz mūža galam, paļāvīgi ticēdams laika izlīdzinošajai darbībai un pretstatu atcēlumam augstākā vienībā.

Jāzepa panākumi ir «viltīgas labestības uzvara». Kļuvis par praktiskas rīcības cilvēku, Jēkaba un Rāheles dēls, ar divēju svētību svētītais, pārspēj tēvu un Amenhotepu IV — tikai vienas, proti, gara •svētības nesējus. Dižā reliģijas reformatora, monoteiskā Atona kulta .ieviesēja Ehnatona tēls šai sakarā sniegts visai ironiskā skatījumā. Viņa sapņaini eksaltētais, neauglīgais humānisms aicināts izcelt Jāzepa reālā, darbīgā humānisma sabiedrisko nozīmību. Tas ir humānisms, kurš ietver domas un darbības, indivīda un sabiedrības, mākslas un dzīves sintēzi. Turklāt, ieteikdams kara noliedzējam valdniekam «sakaut laupītāju ķēniņus», Jāzeps kļūst par karojošu humānistu, par Heinriha Manna Anrī IV, Bruno Franka Servantesa un Liona Feiht-vangera vēsturisko romānu varoņu līdzinieku.

Domas un darbības vienība, realizēta ekonomikas un politikas sfērā, vieno indivīdu un sabiedrību. Indivīda atgriešanos kopībā romānā simbolizē Jāzepa izlīgums ar brāļiem. Šeit vispirms jāveltī daži vārdi Tamāras tēlam. Pēc autora izteikuma, tas viņam bijis vajadzīgs, lai kompozicionāli līdzsvarotu epopejas pirmo daļu monumentālos sieviešu tēlus — Rāheli un Mūt-em-enetu. Un tomēr Tamāras tēlam ir vēl k&tls uzdevums — tam no jauna jāiesaista darbībā Jēkaba cilts, atsedzot šīs etniski reliģiskās ļaužu kopības vēsturiski filozofisko nozīmību, jo Tamāra «saprot» tieši to, ko vēlas parādīt rakstnieks: brāļi nav tikai «desmitgalvis Kains», mītisks ļaunuma un neģēlības iemiesojums, viņi ir arī nākotnes spēks, kam lemts pastāvēt. Jāzepa izlīgumam ar brāļiem, konceptuāli visai svarīgai ceturtās daļas norisei, Tomass Manns piešķīris to pašu svinīgo svētku rituāla nokrāsu, kāda piemīt svētības izvīluma ainai. Tikai Ezavs tiek apmānīts, sekojot senai shēmai, turpretī kopības atjaunotnei parauga nav. Mīta mehā* nisma izpratējam Jāzepam kļūstot par jaunā, vēl nebijušā likteņstāsta «režisoru-inscenētāju», tiek pasludināts dzīves primāts pār mākslu» «Vispirms maizi un tikai tad oziannu!»

Tomasa Manna Jāzeps iedzīvina Raiņa formulēto reālā humānisma, principu — «ļaunu ņemt un vērst par labu». Raiņa hamletiskā Jāzepa «aktīvā humānisma princips», raksta V. Hausmanis, «īsti realizēties vēl nevar, tāpēc viņš aiziet meklēt «trešo dzimteni»». Raiņa Jāzepa konflikts ir iekšējs — no dzīves atrauts, viņš izgaist sapnī. Tomasa Manna faustiskā Jāzepa pretruna pauž sabiedriskās attīstības likumsakarību, kura tetraloģijā atrisināta sociālas utopijas formā.

Un tomēr Jēkaba un Ābrahāma svētiba tiek Jūdam, nevis Jāzepam, ar kuru gan bībeles teiksmā, gan Tomasa Manna «saīsinātajā cilvēces attīstības vēsturē» saistījusies svētības cerība. «Jūda, tu tas esi!» — šos Jēkaba vārdus rakstnieks izceļ īpaši, līdz ar Israēlu nostādamies nākotnes kopības pusē. Jāzepu piemeklē mātes skumjais liktenis: viņš. ir izredzēts, bet viņa upuris netiek pieņemts. Guvis varu un spozmi uz jauna laikmeta sliekšņa, kļuvis par vidutāju, kurš patīk visiem — gan dieviem un cilvēkiem, gan Amonam un Israēlam, gan norieta tagadnei un rītausas nākotnei, pacēlies pāri aizejošai pasaulei, bet palicis ar to nesaraujami saistīts, Jāzeps vairs nav radīts tam jaunajam, kam jātop mokās un ciešanās. Viņa gaita ir galā. Izpratis savu nolemtību, viņš atkāpjas aiz brāļiem un stājas kopības kalpībā. Rezignējoša humora un gaišas melanholijas apmirdzēta, tetraloģija izskan te svinīgā, te «patiesības joka» ironijas pieklusinātā slavas dziesmā cilvēkam.

«Jāzeps un viņa brāļi» nav lasāmviela atpūtas stundām. Redzīgām un vērīgām acīm vienkāršās fabulas krāšņajā izaudumā atklāsies bagātīgs analoģiju un asociāciju raksts. Jāzepa pavadonī ceļā uz Dotanu tās saskatīs seno ēģiptiešu pazemes ceļa vērēju un kapeņu sargu — šakālim līdzīgo dievu Anupu, abos Potifara nama liliputos — Jāzepa un Mūt-em-enetas jūtu katalizatorus, piemīlīgajā Rāhelē — zināmu portretisku līdzību ar rakstnieka dzīvesbiedri, bet cietuma priekšniekā, mākslas mīļotājā Mai-Sahmē, — viņa drauga, ārsta un literāta Mārtiņa

Glumperta vaibstus. Ēģiptes robežas apsardzes virsnieka sarunā ar ieceļotājiem dzirdīgas ausis saklausīs reminiscences par vācu antifašistu — hitlerisma pretinieku grūtībām, meklējot patvērumu svešatnē, Jāzepa sarunā ar vecā ismaēlieša dēlu Kedmu — ironiju par dažām A. Šopenhauera tēzēm, bet Mūtas plašajā dialogā ar Jāzepu — atsauces uz Z. Freida Edipa kompleksu un L. Klāgesa sludināto erosa uzvaru pār saprātu. Tie ir tikai nedaudzi piemēri. Apbrīnojami skaidri apzinot izdomas krīzi sava laika literatūrā, Tomass Manns paplašina •dzejiskās iztēles sfēru ar dokumentalitātes, «cildenas norakstīšanas» .elementiem, saliedē visdažādākos personiskās un sabiedriski vēsturiskās pieredzes guvumus jaunā, augstākā daiļrades vienībā, kurā, attiecinot uz tetraloģiju autora izteikumu par R. Vāgnera operu ciklu, «reljefa tēlainība, apvienota ar skeptisku vispārinājumu, pacelta mīta rangā».

«Kā uz šo darbu raudzīsies nākamās paaudzes?» priekšvārdā romāna •viensējuma izdevumam angļu valodā (1948) jautā rakstnieks. Viņa pārliecību, ka ar mīlestību veiktam, kvalitatīvam darbam lemta «zināma ilggadība», apstiprina epopejas pirmizdevums latviešu valodā.

Ģirts Bļodnieks

Priekšspēle. NOKĀPŠANA PAZEMĒ

1

Dziļa ir pagātnes aka. Vai nebūtu pareizāk teikt, ka tā ir neizdibināmi dziļa?

Tā, liekas, jāsaka pat tai gadījumā un, iespējams, tieši tad, ja runa ir vienīgi par cilvēku un viņa pagātni, par šo mīklaino būtni, kurai piederīga mūsu pašu dabiski līksmā un pārdabiski nožēlojamā esība un kuras noslēpums — pilnīgi saprotami — ir visu mūsu valodu un minējumu alta un omega un dara mūsu valodas tik satraukti dedzīgas, bet minējumus — neatlaidīgus. Izrādās — jo dziļāk mēs meklējot rokamies, jo zemāk taustoties ielaužamies pagājības zemzemes slāņos, jo vairāk mums jāpārliecinās, ka cilvēku dzimuma, cilvēces vēstures un civilizācijas pirmsākumi nemaz nav atrodami un arvien no jauna un arvien tālāk atkāpjas neizdibināmajā, lai kādās fantastiskās laika dzīlēs, liekot no spoles rist auklai, mēs gremdētu savu svērteni. Šeit īsti vietā ir vārdi «arvien no jauna un arvien tālāk», jo neizpētāmais it kā nelgo mūsu pētniecisko censmi, pavērdams mums šķietamus ceļamērķus un pieturas punktus, aiz kuriem, līdzko tie sasniegti, atklājas jauni bijuma posmi, — tāpat kā gaitai gar jūru nav gala, tāpēc ka aiz katrām māla kāpu kulisēm, kas atstātas aiz muguras, jaunas tāles mūs vilina pretī jaunām priekškalnēm.

Tādas — tikpat nosacītas ir sākotnes, kas praktiski patiešām iezīmē kādas noteiktas ļaužu grupas, tautības vai ticības biedru kopienas īpašās vēstures aizrašanos; un, lai gan mēs labi zinām, ka akas dziļums, apzinot tās, ne tuvu nav izmērīts, atmiņa tomēr samierinās ar tamlīdzīgiem nacionāla vai individuāla rakstura atskatiem un sašaurinātiem vēstures priekšstatiem.

Jauniņais Jāzeps, piemēram, Jēkaba un piemīlīgās, pāragri uz vakariem aizgājušās Rāheles dēls, — Jāzeps, kurš; dzīvoja dienās, kad Bābelē valdīja Bel-Maruduga sirdij bezgala tīkamais kasietis Kurigalzu, četru zemes malu pavēlnieks, Šumiras un Akadas ķēniņš, bargs un rasmīgs valdnieks, kuram bārdas sprodziņas bija tik izsmalcināti sakārtotas, ka atgādināja teicami apmācītu vairognešu rindas, bet Tēbās, Lejzemē, ko Jāzeps bija paradis dēvēt par «Misraimu» vai «Kemi» jeb «Melno zemi», savas pils apvārsnī par aklu sajūsmu pīšļos dzimušajiem žilbi staroja visusvētais, labais dievs, saukts «Amuns ir apmierināts», trešais šā vārda nesējs un Saules miesīgais dēls; dienās, kad, pateicoties savu dievu varenībai, plašumā pletās Asūra un pa lielo ceļu gar jūru no Gazas augšup līdz Ciedru kalnu pārejām starp Divupes galmiem un faraona valsts galmu gan vienā, gan otrā virzienā devās valdnieku karavānas, vezdamas draudzības veltes — lazurītu un augstas raudzes zelta stieņus, kad amoriešu pilsētās Bet-Sanā, Ajālonā, Taānekā, Urusalimā kalpots tika Aštartei, kad Sihemā un Bet-Lahamā septiņas dienas apraudāja Saplosīto, īsteno dēlu, bet Gebalā, Grāmatas pilsētā, pielūgts tika Els, kam nebija ne sava tempļa, ne kulta, — Jāzeps tātad, kurš mita Kenanas novadā, apvidū, ko ēģiptiešu valodā dēvēja par Augšējo Reteni, sava tēva apmetnē, tere-binšu un mūžam zaļo akmens ozolu pavēnī, — šis izslavēti patīkamais jauneklis, pievilcīgs it īpaši pēc ārienes, mantotas no mātes, kura bijusi skaista un piemīlīga kā Mēness, kad tas pilns, un kā Ištaras zvaigzne, kad tā liegi slīd debesu dzidrē, turklāt no tēva puses apveltīts ar gara dāvanām, šai ziņā vēl pārspēdams tēvu, — Jāzeps tātad (jau piekto vai sesto reizi mēs labpatikā minam viņa vārdu, jo tam ir noslēpumaina pieskaņa, un mums rādās, ka mēs, zinādami, kā viņu sauc, iegūstam maģisku varu pār šo zēnu, kādreiz tik dzīvu un runātnīgu, bet jau sen laika dzelmenī zudušu) — Jāzeps savuties uzskatīja, ka viss, proti, viss, kam sakars ar viņu, sācies Dienvidbabi-lonijas pilsētā Urā, kuru viņš savā izloksnē sauca par Kašdimas, tas ir — Haldejas Uru.

No turienes aizsenā pagātnē, — Jāzepam ne vienmēr bija gluži skaidrs, cik tā sena, — kāds iekšēja nemiera tirdīts sapņotājs ar savu sievu, kuru, domājams, aiz maiguma labprāt godāja par «māsu», un citiem piederīgajiem devās ceļā, lai, sekodams Mēness — Ūras dievības paraugam, klaidītu, tādēļ ka tas viņam likās pats pareizākais un vislabāk atbilda paša izjūtām — neapmierinātībai, šaubām, pat dvēseles mokām. Viņa aiziešanai nenoliedzami piemita protesta un dumpīguma nokrāsa, tai bija sakars ar zināmām celtnēm, kas viņam aizvainojoši dūrās acīs un ko tolaik tai pusē valdošais Nimrods un zemes varenais ja ari nebija cēlis, tad tomēr atjaunojis un pārlieku paaugstinājis — pēc Uras sentēva dziļākās pārliecības, ne jau par godu dievišķajiem spīdekļiem, kuriem tās veltītas, bet lai aizkavētu pavalstnieku izkaisīšanos un lai augstu pret debesīm slietās zīmes slavinot paustu paša Nimroda divkāršo ķēniņa un augstākā priestera varu. Tieši tai sencis no Ūras nebija pakļāvies, par spīti izkaisīdamies un kopā ar savējiem uz labu laimi dodamies ceļā. Nostāstos, kurus zināja Jāzeps, nebija īstas skaidrības, kas īpaši sir-dinājis neapmierināto — vai dižā liras Mēness pils, varenais templis dievam Sinam, pēc kura par Sineāru sauca visu zemi un kura vārds atbalsojās arī vienā otrā sirdij tuvākā vietvārdā, piemēram, Sinaja kalna nosaukumā, vai arī pats augstais Saules nams, Esagila, Marduga templis Bābelē, pēc Nimroda gribas tāpat paaugstināts gandrīz līdz debesīm un Jāzepam labi pazīstams pēc mutvārdu aprakstiem. Sapņotājam acīmredzot vēl šis tas cits bija licies neciešams, sākot ar Nimroda varenību vispār un beidzot ar vienu otru tikumu un paradumu, kas pārējiem šķita svēts un negrozāms mantojums, turpretī viņam iedvesa arvien lielākas šaubas; un, tā kā ar šaubu plosītu dvēseli grūti nosēdēt uz vietas, viņš bija posies ceļā.

Nonāca viņš Hāranā, ziemeļu Mēness pilsētā, Ceļa pilsētā Naharaīnā, un tur palika vairākus gadus, iemantodams dvēseles un uzņemdams tās savējo ciešajā kopībā. Tiesa, tā bija kopība, kas tikai pastiprināja nemieru — garīgu trauksmi, kura izpaudās miesas nerimā un visai maz līdzinājās parastai aušas ceļotkārei un dēkaiņa klaidonībai, liecinot, gluži otrādi, ka darīšana ar vajātu, piemeklētu vienpatni, kam asinīs rūgst jauni, vēl neapjausti nākamības likteņi, starp kuru nospiedošo svarīgumu un paša sirdi plosošo nemieru, iespējams, pastāvēja apslēpta, tieša atbilstība. Tādēļ Hārana, līdz kurai vēl sniedza Nimroda vara, Mēness ceļiniekam patiešām kļuva par «Ceļa pilsētu», proti, pagaidu mājvietu, ko viņš drīz vien pameta, ņemdams līdzi Sāru, savu laulāto «māsu», un visus tuvajos, tāpat arī savu un viņu mantību, lai kā šo ļaužu vadonis un mādijs turpinātu paša hidžru pretī nezināmam mērķim.

Tā viņš nokļuva Rietumzemē pie amuriešiem, kas apdzīvoja Kenanu, kur toreiz valdīja Hatu zemes vīri, pārstaigāja šo pusi un aizmaldījās tālu dienvidos, zem citas saules — Dūņu zemē, kur ūdeņi tek ačgārni, nevis tā kā upju ūdeņi Naharīnā, un kur, braucot lejup pa straumi, ceļotājs nonāk ziemeļu valstī, kurā aiz vecuma sastingusi tauta pielūdz savus mirušos un nemiera māktajam izceļotājam no Ūras nekas nebija nedz meklējams, nedz darāms. Viņš atgriezās Rietumos, proti, Viduszemē, kas pletās starp Dūņu zemi un Nimroda valsti, un, noslēdzis līgumu ar iezemiešiem, apmetās uz puslīdz pastāvīgu dzīvi tās malas dienvidos netālu no tuksneša, kalnu apvidū, kur tīrumu bija maz, bet netrūka ganību sīklopiem.

Rakstos apgalvots, ka viņa dievs — tas pats dievs, kura veidols un būtība nodarbināja viņa domas, augstākais dievs citu dievu vidū, kuram vienam vienīgajam viņš bija apņēmies kalpot aiz cieņas un mīlestības, mūžības dievs, kuram viņš meklēja, bet nespēja atrast piemērotu vārdu un kuru tālab uzrunāja daudzskaitlī, pagaidām dēvēdams par Elohimu, proti, dievību, — ka Elohims tātad devis viņam tālejošus un noteiktus solījumus: viņam, ceļiniekam no Uras, esot lemts kļūt par lielu tautu un citām tautām par svētību, viņa dzimums vairodamies vairošoties kā debesu zvaigznes un zemes putekļi, turklāt novads, kur viņš mita kā svešinieks un uz kuru Elohims atveda viņu no Haldejas, viņam un viņa sēklai tapšot dots par mūžīgu īpašumu, — un dievu dievs citu pēc cita nosaucis pašreizējos zemes saimniekus, tautas, kuru «vārtus» iemantos Uras izceļotāja sēkla, tas ir, ciltis, kurām dievs, gari neprātodams, lēmis kalpu un vergu kārtu. Šādi apgalvojumi jāuzklausa kritiski vai vismaz jāizprot pareizi. Te jāsaduras ar vēliem un tendencioziem iestarpinājumiem, veiktiem, atsaucoties uz dieva gribas izpausmi, lai tiesiski pamatotu politisku spēku samērus, kas bija izveidojušies karu rezultātā. Saņemt vai izteikt politiska rakstura direktīvas patiesībā nebija Mēness ceļinieka dabā. Nekas neliecina, ka, pametis dzimteni, viņš no sākta gala būtu izraudzījis Amurrū par savas nākamās darbošanās vietu; turklāt fakts, ka klejodams viņš pabija arī kapeņu un strupdegunes puslauvas pusjaunavas valstī, šķiet, pierāda pretējo. Ja viņš pameta visuvarenā Nimroda platības un steigšus atstāja arī divkārt kronētā Oāžu ķēniņa slavas apvīto valsti, lai atgrieztos Rietumos, proti, zemē, kuru tās sašķeltība lēmusi bezcerīgai politiskai bezspēcībai un atkarībai, tad tas nekādā ziņā neliecina par aizraušanos ar impēriju dižumu un noslieci uz politiskiem pravietojumiem. Doties ceļā viņu skubināja garīga trauksme, dieva alkas, un, ja viņam bija lemts uzklausīt apsolījumus, par ko nav pieļaujamas ne mazākās šaubas, tad tiem bija sakars ar centieniem sludināt citiem savu jauno un personisko dieva pieredzi, kurai viņš uz katra soļa tiecās rast līdzjutējus un piekritējus. Viņš cieta un, salīdzinādams savu iekšējo sūrsmi ar ļaužu vairuma izjūtām, secināja, ka viņa sāpe kalpo nākotnei. Nebūs veltīgas tavas mokas un ciešanas, viņam pavēstīja paša jaunatklātais dievs, tās darīs auglīgas daudzas dvēseles un iemantos sekotājus, neskaitāmus kā smilšu graudus jūras krastmalā, un izraisīs tālus notikumus, kas iedīglī jau apslēpti tajās, — ar vārdu sakot, tu būsi par svētību. Par svētību? Maz ticams, ka šis vārds pareizi izsaka to, ko viņš skatīja gara acīm un kas atbilda viņa dzīves uztverei un sevis izjūtai. Vārds «svētība» ietver vērtējumu, kurš ne tuvu neraksturo viņam līdzīgos, to būtību un darbību, cilvēkus ar iekšēju smelgumu, meklētājus, kuru jaungūtajiem priekšstatiem par dievu lemts veidot nākotni. Cilvēks, kura mūžs ievada jaunu vēstures posmu, visai reti top citiem par īstu un tīru «svētību», un ne jau šis ir tas vārds, ko viņam priekšā pačukst viņa pašizjūta. «Un tu būsi par likteni» — lūk, īstais un pareizais iztulkojums apsolījumam, vienalga, kādā valodā izteiktam; vai šis liktenis kļūs vai nekļūs par svētību, tas ir jautājums, kura otršķirīgo nozīmi apstiprina fakts, ka atbildēt uz to vienmēr un bez izņēmuma varēs dažādi, lai arī, protams, apstiprinoši uz to atbildēja tā skaitliski un garīgi augošā kopība, kura dievā, kas Uras ceļinieku izveda no Haldejas, redzēja patieso riņķojumu Baālu un Adū, — kopība, kuru Jāzeps uzskatīja par savas garīgās un fiziskās esības pamatu.

2

Lāgiem viņš, liekas, noturēja Mēness ceļinieku par savu vecvectēvu, — tomēr kategoriski jāatzīst, ka tas ir pilnīgi neiespējami. Arī viņš pats, apguvis ne vienas vien zinības, atskārta pavisam skaidri, ka laika atstarpei jābūt lielākai. Gan ne tik lielai savuties, lai zemes varenais, kura zodiaka zīmēm klātos robežstabus Uras ceļinieks bija atstājis aiz sevis, būtu Nimrods, vispirmais ķēniņš virs zemes, tas pats, kurš dzemdinājis Sineāras Belu. Spriežot pēc ziņām, ko sniedza māla plāksnītes, šis varenais bija bijis Hammuragašs, likumu devējs, Mēness un Saules tempļu atjaunotājs, un, ja jauniņais Jāzeps dažbrīd pielīdzināja viņu senatnes Nimrodam, tad tā bija vienīgi iztēles rotaļa, kas itin pievilcīgi greznoja Jāzepu, bet mums vairs nepiederas un ir liegta. Gluži līdzīgā kārtā Jāzeps reizumis jauca Uras ceļinieku ar sava tēva vectēvu, kurš bija saucies tai pašā vai aptuveni tai pašā vārdā. Pēc laika rēķiniem, kas arī viņa laikmetam un civilizācijas sfērai nebūt nebija sveši, puisēnu Jāzepu no viņa garīgā un miesīgā priekšteča klaidniecības gadiem šķīra paaudzes divdesmit, savi seši simti Babilonijas kalendāra gadu — tikpat garš laika posms, kāds mūs šķir no gotiskajiem viduslaikiem, — tikpat, tomēr atkal ne tikpat garš.

Jo, lai gan mēs aprēķinām laiku pēc zvaigznēm, tāpat kā darīja toreiz tai pusē, tas ir, sensenis pirms Uras ceļinieka klejojumiem, un šo laika rēķinu negrozītu nodosim tālāk saviem vispēdējiem pēctečiem, zemes laika nozīme, īpatsvars un satvars visos laikos un visur tomēr nav bijuši vienādi; laikam ir dažāds mērs, nevērojot lietišķumu, ar kādu haldejieši to izskaitļojuši; seši simti gadu tolaik un zem tās puses debesīm nav tas pats, kas seši gadsimti mūsu vēlajā vēstures posmā; tas bija rāmāks, klusāks, vienmuļāks periods; laiks vēl nebija tik darbīgs, tā bez-mitas ritumā lietas un pati pasaule mainījās mazāk un lēnāk, lai gan arī minēto divdesmit paaudžu laikā, protams, notika itin jūtamas pārmaiņas un pārvērtības, pat dabas katastrofas, Zemes garozas svārstības Jāzepa tuvākajā apkārtnē— kā zināms mums un kā zināja arī viņš. Patiešām^kur viņa laikā bija palikušas Sodoma, Hāranas Lata — Uras ceļinieka tuvā radagabala dzīves vieta, un Gomora, abas apgrēcīgās pilsētas? Svina pelēks sārma ezers pletās vietā, kur bija zēlusi pilsētnieku netiklība, jo pār šo apvidu, šķiet, iznīcinot visu dzīvo radību, bija nolijis tik briesmīgs piķa un sēra ugunslietus, ka Lata meitas, laikus aizbēgušas kopā ar tēvu (tās pašas, ko Lats zināmu augstu viesu vietā bija piedāvājis miesaskārīgajiem sodomiešiem), maldīgi secinādamas, ka zemes virsū neviena cita vairs neesot, aiz sievišķas gādības par cilvēku dzimuma pastāvēšanu bija gulējušas ar savu tēvu.

Tātad tik uzskatāmas pārgrozību pēdas laika ritums kā nekā bija atstājis. Svētības periodus nomainīja lāsta periodi, ražas gadus — neražas gadi, plosījās kari, mainījās valdnieki, tapa jauni dievi. Tomēr laiks visā visumā bija konservatīvāks nekā mūsdienās; dzīves veida, garīgā satvara un paražu ziņā Jāzeps daudz mazāk atšķīrās no sava senča, nekā mēs atšķiramies no krusta karu dalībniekiem; •atmiņas, saglabādamās mutvārdu stāstījumā no paaudzes paaudzē, bija tiešākas, intīmi atraisītākas, laiks — vienotāks un tādēļ vieglāk pārskatāms; ar vārdu sakot, nepārmetīsim jaunajam Jāzepam, ja viņš aizsapņojies sablīvēja laiku un vismaz dažkārt — domas paklaidu brīžos, teiksim, naktī, spīdot mēnesim, noturēja Uras ceļinieku par sava tēva vectēvu, — šī neprecizitāte turklāt nebija vienīgā. Jo minētais sencis, mēs šeit gribētu piebilst, laikam gan nemaz nebija īstais Uras ceļinieks. Domājams (dienā, spīdot saulei, tāpat sprieda jaunais Jāzeps), sencis ne acīs nebija redzējis Uras Mēness pili, jo, izceļojis no turienes uz ziemeļiem, uz Hāranu_ Naharīnas zemē, bija jau viņa tēvs; tātad maldīgi par Uras ceļinieku dēvētais priekštecis, uzklausīdams dievu valdnieka rīkojumu, tikai no Hāranas bija devies uz amoriešu zemi kopā ar Latu, vēlāko Sodomas iemītnieku, ko cilts leģenda savos nomaldos tādēļ vien pasludināja par Uras ceļinieka brāļadēlu, ka viņš bija «Hārana dēls». Neapšaubāmi Sodomas Lats bija Hāranas dēls, jo līdzīgi izceļotājam no Uras bija_ turienes izcilmes. Bet pataisīt Hāranu, Ceļa pilsētu, par Uras ceļinieka brāli un prozelītu Latu par viņa brāļadēlu ir tīrā fantāzijas rotaļa, gluži neiedomājama dienas gaismā, toties kā radīta, lai izskaidrotu, kādēļ jaunajam Jāzepam tik viegli padevās šādas sīkas samaiņas.

Viņš samainīja šo to ar tikpat tīru sirdsapziņu, ar kādu, piemēram, Sineāras priesteri un zvaigžņu tulki, vadīdamies savos nākotnes pareģojumos pēc spīdekļu līdzvērtības nosacījuma, aizstāja citu ar citu debess ķermeņus, teiksim, norietējušo Sauli ar Ninurtū, valsts un kara dieva planētu, vai planētu Mardugu un Skorpiona zvaigznāju, saukdami šo par «Mardugu», bet Ninurtū — par «Sauli»; viņš rīkojās šādi ērtības labad, jo, cenzdamies noteikt sākumu norisēm, kam pats bija piederīgs, sastapās ar grūtībām, kādām vienmēr uzduras līdzīgi centieni; grūtības, proti, rada apstāklis, ka ikkatram ir savs tēvs un nekas nerodas no sevis un nav pats savs cēlonis, ka viss ir no kaut kā radīts un ietiecas bijumā — arvien tālāk lejup pirmcēloņos, pagājības akas dzīlēs un bezdibeņos. Jāzeps, protams, apzinājās, ka Uras ceļinieka tēvam, tas ir, īstajam izceļotājam no Urasr savukārt bijis tēvs, ar kuru būtu jāsākas viņa — Jāzepa dzīves stāstam, un tā aizvien tālāk un tālāk atpakaļ — kaut vai līdz Jābalam Ādas dēlam, to ļaužu ciltstēvam, kuri mājo teltīs un nodarbojas ar lopkopību. Galu galā izceļošana no Sineāras arī viņa uztverē nebija nekas cits kā vienīgi nosacīts un daļējs pirmsākums, un no dziesmām un pamācīgiem traktātiem viņam bija labi zināms viss, kas norisinājies vēl pirms tam — aizvien senākos un senākos kopīgos aizmūžos — līdz pat Adapam jeb Ādamam, pirmajam cilvēkam, kurš, kā vēstīja vārsmots babiloniešu blēņu stāsts, ko Jāzeps veseliem posmiem prata no galvas, bijis ūdens dzīļu dieva Eas dēls un kalpojis dieviem par maizes cepēju un dzērienu pasniedzēju, bet par kuru viņam netrūka svētāku, pareizāku ziņu, — līdz pat dārzam Austrumos, kur auguši abi koki — Dzīvības koks un nešķīstais Nāves koks; līdz pat visa pirmsākumam, pasaules tapšanai, kad Vārds, kas lidinājies pār ūdeņiem un bijis dievs, no tumsas un tukšuma radījis pasauli — debesu un zemes izplatījumu. Bet, kas zina, varbūt arī šis bija tikai nosacīts, tikai daļējs visa pirmsākums? Jau toreiz radītāja darbošanos brīnīdamās un apbrīnodamas bija vērojušas dažādas būtnes: dieva dēli, zvaigžņu eņģeļi, par kuriem Jāzeps varēja pastāstīt vienu otru dīvainu un pat jocīgu nostāstu, un pretīgi dēmoni. Šīs būtnes neapšaubāmi bija palikušas pāri no kādas agrākas Visuma mūžības, kas, aiz vecuma iedama bojā, pārvērtusies tumsas un tukšuma izejvielā, — bet vai arī šī bija bijusi pati vispirmā?

Te jaunajam Jāzepam noreiba galva — uz mata kā mums, kad mēs noliecamies pāri akas malai, un, ja neņem vērā dažas sīkas, mums nepiedienīgas neprecizitātes, ko atļāvās šis glītais un pievilcīgais zēns, mēs jūtamies viņam itin tuvi — gandrīz kā viņa laikabiedri to bijušā pazemes dzīļu priekšā, kurās jau ielūkojās arī viņš, mums tik tālais. Viņš, tā mums rādās, bija tāds pats cilvēks kā mēs un, nevērojot savu agrumu, cilvēces sākotnei tikpat tāls, — ir nepieminot visa pirmsākumu, tādēļ ka tas patiešām pagaist akas dzelmeņa tumsā, un mums savos meklējumos vai nu jāizlīdzas ar nosacītām, šķietamām sākām, samainot tās ar īstajām, tāpat kā Jāzeps samainīja Ūras ceļinieku gan ar tā tēvu, gan paša vecvectēvu, vai arī jāsamierinās ar to, ka krasta kulises citas pec citām mūs aizvilina arvien tālāk un tālāk atpakaļ bijuma bezgalībā.

Mēs ieminējāmies, starp citu, ka Jāzeps zināja no galvas skaistas babiloniešu vārsmas — kādas plašas, rakstos pieejamas un melīgu gudrību pārpilnas teiksmas fragmentus. Tās viņš bija samācījies gan no ceļiniekiem, kuri iegriezās Hebronā un ar kuriem viņš, kā jau sabiedriskas dabas cilvēks, mēdza aprunāties, gan arī no sava mājskolotāja, vecā Eliēzera, ko nedrīkst sajaukt (kā reizēm gadījās sajaukt Jāzepam un arī pašam vecajam dažbrīd mīļuprāt misējās) ar Uras ceļinieka Vecāko kalpu Eliē-zeru, kurš īzāka uzdevumā pie akas bija bildinājis Betuēla meitu. Taču arī mums šīs vārsmas un pasaciņas nav svešas: mūsu rīcībā ir plāksnītes ar attiecīgajiem tekstiem, uzietas Ninīvē, Asurbanipala — Visuma valdnieka, Asar-badona dēla, Sinaheriba dēla pilī, un dažas dzeltenīgi pelēkās, gracioziem ķīļu rakstiem klātās māla plāksnītes ir pirmavots, ja ir runa par lielajiem ūdensplūdiem, ar kuriem tas kungs iznīcināja pirmos cilvēkus viņu samaitātības dēļ un kuriem arī Jāzepa cilts vēsturē bijusi svarīga loma. Patiesību sakot, vārds «pirmavots» — vismaz vārda pirmā un nozīmīgākā daļa — nav gluži vietā, jo šīs bojātās plāksnītes ir kopijas, kuras Asurbanipals — rakstu mākslai un domas iemūžinājumam gaužām vēlīgs valdnieks, «visgudris», kā teica babilonieši, un cītīgs garamantu vācējs — lika izgatavot mācītiem vergiem tikai gadsimtus sešus pirms mūsu ēras, turklāt pēc oriģināla, kas bija vismaz tūkstoš gadu vecāks, tātad rakstīts valdnieka likumdevēja un Mēness ceļinieka dienās un Asurbanipala rakstu pratējiem aptuveni tikpat viegli vai grūti salasāms un izprotams kā mums, tagadnes cilvēkiem, Kārļa Lielā laiku manuskripts. Hierātiskā dokumenta sen-senis novecojusī, primitīvā rakstība jau tolaik būs bijusi grūti atšifrējama, un jāšaubās, vai pārrakstot īsti pareizi atveidots senā pirmavota saturs.

Bet arī šis oriģināls, izrādās, nav bijis nekāds oriģināls — aplūkots vērīgāk, nav bijis pats pirmais. Arī tas ir noraksts no kāda cita, kas radies dievs vien zina kādos aizvēsturiskos laikos un ko, skaidri nezinot, kad tas izgatavots, varētu atzīt par pirmoriģinālu, ja arī to jau neizraibinātu pārrakstītāju glosas un komentāri, kuriem vajadzējis atvieglot kāda savuties vēl senāka teksta izpratni, bet varbūt arī — gluži pretēji — atbilstoši laika: garam bijis jāsagroza oriģināla viedais saturs; mēs varētu turpināt tai pašā manierē, ja neuzdrīkstētos cerēt, ka lasītājs jau atskārtis, kas mums padomā, spriedelējot par kāpu kulisēm un akasbezdibeni.

Ļaudīm, kas mita Ēģiptes zemē, šai sakarā bija īpašs teiciens, ko Jāzeps zināja un reizēm lietoja. Jēkaba namā, tiesa, necieta hamītus gan viņu pirmsenča dēļ, kurš par sodu, ka piesmējis tēvu, bija kļuvis viscaur melns, gan arī tādēļ, ka Jēkabs reliģisku apsvērumu vārdā nosodīja Misraimas tikumus, tomēr jaunais Jāzeps, uzturēdamies pilsētā, Kirjat-Arbā vai Sihemā, pa savam paradumam un aiz ziņkāres nereti sagājās ar ēģiptiešiem un iemanījās šo to pateikt valodā, kurā viņam vēlāk bija lemtas tik spožas zināšanas. Tātad par kaut ko nenosakāmi senu un tālu, ar vārdu sakot, neatminami pagājušu ēģiptieši mēdza teikt: «Tas bija vēl Seta laikos,» — tā, proti, sauca vienu no viņu dieviem, par Usīrisu jeb Cietēju dēvētā Marduga vai Tammusa ļauno, viltīgo brāli. Cietēja pievārds Usī-risam bija dots tādēļ, ka Sets vispirms ievilinājis brāli šķirstā un iemetis upē, bet pēc tam kā plēsīgs zvērs vēl saplosījis un nogalējis pavisam; kopš tā laika Usīriss, Seta upuris, kļuvis par mirušo pavēlnieku, mūžības ķēniņu, valdīja pazemē... «Tas bija vēl Seta laikos,» — izdevību lietot šo teicienu Misraimas ļaudīm netrūka, jo viss, kam vien bija sakars ar viņiem, pagaisa Seta laiku dziļajā tumsā.

Lībijas tuksneša malā netālu no Memfisas, izstiepis milzu kaķa ķetnas, gulēja piecdesmit trīs metrus augsts, klintī cirsts koloss — pa pusei lauva ar sievietes krūtīm, pa pusei jaunava ar vīrieša zodabārdu, izslējušos karaļ-cūsku pie galvas apsēja un laika zoba apgrauztu degunu. Tas vienmēr bija tur gulējis, un deguns tam vienmēr bija bijis apdrupis — ne miņas, ka deguns reiz būtu bijis vesels vai pašas sfinksas tur nebūtu bijis. Tutmess Ceturtais, Zelta Vanags un Stiprais Vērsis, Augšas un Lejas Ēģiptes valdnieks, Patiesības dieves mīlulis — tās pašas astoņpadsmitās dinastijas pārstāvis, no kuras bija cēlies jau minētais «Amuns ir apmierināts», — vadīdamies pēc norādījuma, saklausīta sapnī vēl pirms uzkāpšanas tronī, lika izrakt lielo tēlu no tuksneša smiltīm, kas to gandrīz pavisam bija ieputinājušas. Bet jau pusotru gadu tūkstoti pirms viņa valdnieks Hufu, ceturtās dinastijas pārstāvis, kurš turpat netālu uzcēla lielo piramīdu, savu kapeni, un nesa sfinksai upurus, atrada to pa pusei sagruvušu, un

dienu, kad tās nebūtu bijis vai deguns vēl būtu bijis vesels, neatcerējās neviens.

Varbūt pats Sets bija izcirtis klinti brlnumzvēru, ko vēlākas paaudzes uzskatīja par Saules dieva atveidojumu un dēvēja par «Horu gaismas kalnā»? Visai iespējams, jo laikam gan Sets — tāpat kā Usīriss, viņa upuris, — kādreiz bijis nevis dievs, bet cilvēks, turklāt Ēģiptes valdnieks. Šajā bieži dzirdētajā apgalvojumā laikam gan nav neviena patiesa vārda, — pirmo ēģiptiešu faraonu dinastiju esot iedibinājis Meness jeb Hor-Menī gadu tūkstošus, sešus pirms mūsu ēras, un pirms tam bijis «Pirmsdinastiju laikmets», turklāt viņš, Meness, pirmais apvienojis abas valstis, Lejas un Augšas Ēģipti, papirusu un liliju, sarkano un balto kroni, un kļuvis par pirmo visas Ēģiptes vaid- ' nieku, — bet, ielūkojoties ciešāk, pirmais_valdnieks Meness ir vienīgi kārtējās pagātnes kulises. Ēģiptiešu priesteri stāstījuši Hērodotam, ka viņu zemes rakstītā vēsture aizsākusies 11340 gadu pirms viņu ēras, mūsu skaitījumā tie būtu kādi 14 gadu tūkstoši, un tādā skatījumā valdnieks Meness tik pirmatnīgs nemaz vairs neliekas. Ēģiptes vēsturē sašķeltības un pagrimuma periodi mijušies ar varenības un dižuma periodiem, anarhijas un daudzval-dības laiki ar majestātiska visu spēku sakopojuma laikmetiem, un, atceroties to, kļūst arvien skaidrāks, ka eksistences formas pārāk bieži mainījušās, lai valdnieku Menī atzītu par pašu pirmo valsts apvienotāju. Sašķeltība, ko viņš novērsa, sekojusi senākai vienotībai, un tā savukārt — vēl senākai sašķeltībai; cikreiz te būtu atkārtojami vārdi «senāk», «sekot» un «savukārt», nav pasakāms, var vienīgi apgalvot, ka, plaukstot pirmajai vienotībai, valdījušas dievišķas dinastijas, kuru atvases, domājams, bijušas Sets un Usīriss, un ka teiksma par upura Usīrisa nogalināšanu un saplosīšanu norāda uz toreizējām troņa pretendentu cīņām,- saistītām gan ar viltu, gan ar noziegumu. Šī līdz ezotēriskumam, līdz rēgainībai tālā, mītā un teoloģijā vērstā pagājība laika gaitā kļuva par pielūgsmes objektu zināmu dzīvnieku — dažu vanagu un šakāļu atveidā, kurus godināja abu valstu senajās galvaspilsētās Būto un Enhabā un kuros noslēpumaini saglabāties lemts bija abu minēto aizvēsturisko būtņu dvēselēm.

«Kopš Seta laikiem» — šis teiciens patika jaunajam Jāzepam, un mēs dalāmies ar viņu šajā patikā, jo arī mums, tāpat kā Ēģiptes ļaudīm, tas liekas visai ērti lietojams un attiecināms gandrīz vai uz itin visu, — jā gan, lai kādām cilvēciskām jomām mēs pievērstos, tas mums allaž ir mēles galā, un, pavērojot uzmanīgāk, visu lietu pirmsākumi pagaist Seta laikos.

Dienās, ar kurām sākas mūsu vēstījums — puslīdz vienalga, ar kurām īsti, ar kaut ko taču jāsāk un kaut kas jāatstāj neminēts, citādi arī mums būtu jāsāk no «Seta laikiem», — Jāzeps jau ganīja lopus ar saviem brāļiem; tiesa, saudzējot viņu, tēvs neuzlika to viņam par pienākumu: zēns palīdzēja aprūpēt aitas, kazas un liellopus Hebronas apkaimes ganībās, ja tas pašam darīja prieku. Kādi tad izskatījās šie dzīvnieki, un ar ko tie atšķīrās no mājlopiem, kurus audzējam mēs? Ne ar ko. Tie bija tie paši cilvēkam draudzīgie un miermīlīgie radījumi tai pašā pieradinātības pakāpē kā mūsdienās, — liellopu audzēšanas vēsture, aizsākusies ar savvaļas bifeļu piejaucēšanu, Jāzepa jaunības dienās jau bija tik sena, ka vārdiņš «sens» izklausās gluži vai smieklīgi, ja runa ir par tik nepārredzamu laika posmu; pierādīts, ka liellopi jau bijuši piejaucēti, sākoties akmens darbarīku ērai, kurai sekoja bronzas un dzelzs laikmeti un kura babiloniešu un ēģiptiešu izglītību guvušajam amurriešu puišelim Jāzepam bija gandrīz tikpat tāla pagājība kā mūsdienu cilvēkam — atstarpe šai ziņā ir niecīga.

Interesējoties par savvaļas aitu, no kuras «reiz» radusies* Jēkaba un mūsu ganāmā avs, mēs uzzinām, ka tā izmirusi un «sen» vairs nav sastopama. Domājams, tā jau Seta laikos kļuvusi par mājas dzīvnieku, un tikpat nenosakāms ir laika posms, kurā piejaucēti zirgs, ēzelis un kaza un par mājas cūku padarīts tas pats meža kuilis, kas saplosīja aitu ganu Tammusu. Mūsu vēstures pieraksti aptver kādus septiņus gadu tūkstošus; vismaz šajā laika posmā neviens meža zvērs vairs nav piejaucēts un kļuvis par derīgu mājlopu. Tas noticis neatminami sen.

Tad pat no tukšvārpu savvaļas augiem kultivēta maizes labība. Mūsdienu botānika, pati sev par dziļu sarūgtinājumu, spiesta atzīt, ka nespēj noteikt, no kādiem pirmējiem savvaļas augiem cēlušās tās mūsu graudaugu šķirnes, ko pazina arī Jāzeps, proti, mieži, auzas, rudzi, kuku-

rūza un kvieši, un neviena tauta nevar lepoties, ka pirmā tās kultivējusi un sējusi. Stāsta, ka akmens laikmetā Eiropā audzētas piecas kviešu un trīs miežu šķirnes. Bet vīnkopības ieviesumu — ārkārtēju veikumu, ja to vērtē kā cilvēces sasniegumu, neskarot varbūtējus citāda rakstura spriedumus, — teiksma, kurā saklausāma neizmērojami tālas pagātnes vārā atbalss, pieraksta taisnajam Noam, plūdus pārcietušajam cilvēces sentēvam, tam pašam, kuru babilonieši sauca par Utnapištimu un ari par Atrahāsiju, tas ir, Viedo, un kurš par visu lietu pirmsākumiem pastāstīja savam pēcniekam Gilgamešam, jau minēto māla plāksnīšu vārsmu varonim. Taisnais Noa, kā zināja arī Jāzeps, pirmais bija stādījis vīnadārzus — tas Jāzepam nekāds taisnais darbs vis nelikās. Jo vai tad viņš nebūtu varējis dēstīt derīgākus augus? Vīģes vai eļļas kokus? Nē, vīnu viņš raudzēja pirmais, apskurba un dzērumā tika apsmiets un izkastrēts. Bet, ja Jāzeps domāja, ka šis briesmu darbs pastrādāts samērā nesen un vīnko-pība sākusies kādas desmit paaudzes pirms viņa «vecvectēva» laikiem, tad tas bija tīrais sapņotāja malds, dievbijīgi vientiesīga cenšanās padarīt tuvāku neiedomājami tālu pagātni, turklāt arī šī pagātne — mums atliek vien izbrīnā piebilst — jau bija tik attīstīta, tik tāla cilvēku dzimuma pirmsākumam, ka spēja radīt saprātu, kam pa spēkam tāds civilizācijas sasniegums kā mežavīna kultivēšana.

Kur meklējami civilizācijas aizsākumi? Cik sena pali civilizācija? Izvirzīdami šos jautājumus, mēs domājam par mums tālo Jāzepu, kura attīstības pakāpe, ja neņem vērā sīkas sapņotāja neprecizitātes, kas mums izvilina draudzīgu smaidu, vairs būtiski neatšķīrās no mūsējās. Bet pietiek skart šo jautājumu, lai, velkot mūs uz zoba, mums pavērtos arvien jaunas kāpu kulises. Pieminot «senatni», parasti domāta grieķu-romiešu dzīves sfēra, tātad pasaule, kas, salīdzinot ar citām, senākām, aiz jaunuma vai spīd un laistās. Pievērsušies tā saucamajiem Grieķijas pirmie‘dzīvotājiem pelasgiem, mēs pārliecināmies, ka salās, iekams viņi tās iekaroja, mituši to īstie pirmiedzīvotāji, ciltis, kas vēl pirms feniķiešiem valdījušas pār jūru, un tā ari šie «pirmie jūras laupītāji» kļūst par kārtējām kulisēm. It kā ar to vēl nepietiktu, zinātnieki arvien noteiktāk [aizstāv pieņēmumu un uzskatu, ka minētie «barbari» ieceļojuši no Atlantīdas, nogrimušā kontinenta viņpus Hē-[rakla stabiem, kurš kādreiz savienojis Eiropu un Ameriku.

Taču apgalvojums — šis esot bijis pirmais cilvēku apdzīvotais Zemes apvidus — ir tik diskutējams, ka liekas gandrīz neticams un, gluži otrādi, vedina domāt, ka civilizācijas pirmvēsture un leģenda par taisno Nou saistāma ar daudz senākām, nesalīdzināmi agrāk bojā gājušām sauszemes platībām.

Tās ir neaizsniedzamas priekškalnes, vien nenoteikti aprādāmas, lietojot minēto ēģiptiešu teicienu, un Austrumu tautas rīkojās vienlīdz gudri un bijīgi, piedēvēdamas dieviem savas kultūras aizsākumus. Sarkanīgie Mis-raimas ļaudis uzskatīja cietēju Usīrisu par savu labdari, par pirmo, kas viņus apmācījis kopt zemi un devis viņiem likumus, līdz šo darbu pārtraucis ļaunais viltnieks Sets, uzklupdams Usīrisam kā plēsīgs meža kuilis. Bet ķīnieši par savas impērijas pamatlicēju uzskata ķeizaru pusdievu Fu-hi, kurš ieviesis lopkopību un ierādījis ļaudīm brīnišķo rakstu mākslu. Astronomijas apguvei viņi toreiz — 2852 gadus pirms mūsu ēras, pēc šīs mitoloģiskās būtnes domām, vēl nav bijuši pietiekami attīstīti, jo, vadoties pēc pašu ķīniešu annālēm, ar šo zinātni viņus iepazīstinājis tikai veselus trīspadsmit gadsimtus vēlāk dižais svešzemes imperators Tai Ko Foki, toties Sineāras priesteri un zvaigžņu tulki neapstrīdami jau vairākus gadsimtus agrāk pazinuši zodiaka zīmes, un mums pat ir ziņas, ka viens no Maķedonijas Aleksandra karagājienu dalībniekiem aizsūtījis Aristotelim haldejiešu astronomiskos aprēķinus, kas, ieskrīpāti apdedzinātā mālā, šodien būtu 4160 gadus veci. Tas ir visnotaļ iespējams, jo debess spīdekļu novērojumus un kalendāra skaitļojumus, domājams, veica jau Atlan-tīdā, kura, ja mēs noticam Solonam, gājusi bojā deviņus gadu tūkstošus pirms šā mācītā vīra dzimšanas, un cilvēks tātad jau savus vienpadsmitarpus gadu tūkstošus pirms mūsu ēras bijis pietiekami attīstīts, lai izkoptu tik cildenas iemaņas.

Rakstu māksla, pats par sevi saprotams, nav jaunāka, bet gan, visai iespējams, ir daudz, daudz vecāka. Mēs ieminamies par to šeit tāpēc, ka Jāzeps tai bija sevišķi pieķēries un pretēji saviem brāļiem ar Eliēzera palīdzību jau agri apguvis kā babiloniešu, tā feniķiešu un hetiešu rakstību. Viņš izjuta tīri vai maigumu un tādu kā vājību pret dievu vai elkudievu, ko Austrumos sauca par Nabū, vēstures skrīveri, bet Tīrā un Sidonā dēvēja par Tautu un gan vienā, gan otrā malā uzskatīja par rakstu zīmju atklājēju un vissenāko notikumu hronistu; pret ēģiptiešu Totu

no Šmūnas, dievu lietvedi un zinātņu protektoru, kura amatu tur, Lejzemē, cienīja vairāk par visiem citiem amatiem, — pret šo patiesīgo, mērenīgo un aizgādīgo dievu, kuram bija te piemīlīga sirma pērtiķa āriene, te ibisa galva, turklāt — īsteni Jāzepa gaumē — visai delikātas un ceremoniālas attiecības ar nakts spīdekli. Jēkabam, tēvam, jauneklis ne ieminēties nedrīkstēja par savām simpātijām, jo kaitavāšanos ar elku dzimumu vecais vīrs stingri nosodīja, izturēdamies laikam vēl bargāk par zināmām augstām instancēm, kuru vārdā bargojās; Jāzepa dzīves stāsts liecina, ka minētās instances šādas būtībā neatjautas, sīkas novirzes nopietni vai vismaz ilgstoši ļaunā neņēma.

Kas attiecas uz rakstu mākslu, tad, norādot uz tās neskaidro izcelsmi, varētu nedaudz sagrozīt jau apcerēto ēģiptiešu teicienu un sacīt, ka tā radusies Tota laikos. Rakstu tīstokļu atveidojumi rotā pašas senākās ēģiptiešu celtnes, un mums ir zināms kāds papiruss, kurš sešus gadu tūkstošus pirms mūsu ēras piederējis Hor-Sendī, kādam otrās dinastijas faraonam, un jau toreiz atzīts par tik senu, ka valdījis uzskats — Sendī esot to mantojis no Seta. Snofru un jau minētā Hufu — ceturtās dinastijas Saules dēlu valdīšanas laikos, kad tika celtas Gīzas piramīdas, rakstītprasme zemākajos slāņos bijusi tik parasta, ka šodien varam pētīt vientiesīgos uzrakstus, ar kuriem strādnieki noklājuši milzīgos akmens bluķus. Pats fakts, ka zināšanas jau tolaik bijušas tik izplatītas, nevar pārsteigt, ja atceras, ko teikuši priesteri par Ēģiptes rakstītās vēstures senumu.

Taču, ja jau rakstu valodas dienas nav saskaitāmas, kādos laikos lai meklē runas aizmetņus? Vissenākā valoda — pirmvaloda, tiek apgalvots, esot indoģermāņu, indoeiropiešu valoda, sanskrits; var tomēr puslīdz nešaubīties, ka šis «pirmsākums» postulēts tikpat pārsteidzīgi kā viens otrs cits un ka pastāvējusi kāda vēl senāka pirmvaloda, kas saturējusi gan āriešu, gan semītu un hamītu dialektu saknes. Varbūt šajā valodā runāja Atlantīdā, kuras aprises veido pēdējās — tāltāles dūmakā tik tikko vairs saskatāmās priekškalnes kulises, bet kura pati diezin vai bijusi runātpratēja cilvēka šūpulis.

Zināmi atradumi pamudinājuši speciālistus, Zemes vēstures pētniekus, secināt, ka cilvēks kā bioloģiska būtne eksistē piecsimttūkstoš gadu. Tas ir pieticīgi lēsts, vispirms, ja ņem vērā mūsdienu zinātnes atzinumus, proti, ka cilvēks kā dzīvnieks ir pats senākais zīdītājs un jau vēlīnā tālas attīstības stadijā, vēl pirms galvas smadzeņu izveidošanās, rosījies uz zemes dažādos zooloģiskās modes — gan abinieka, gan rāpuļa ietērpos; otrkārt, apsverot, kādiem neaptveramiem laika posmiem bija jāaprit, līdz šis pussalīkušais, instinktu vadītais, sava veida embrionāla prāta uzliesmojumu pluinītais somaiņa tips ar saaugušajiem pirkstiem, kāds acīmredzot bijis cilvēks laikā pirms viedā Noas-Utnapištima parādīšanās, izgudroja loku un bultu, iemācījās izmantot uguni, kalt meteorītu dzelzi, audzēt labību un mājlopus, raudzēt vīnu, ar vārdu sakot, kļuva par to gudro, prasmīgo un visos galvenajos aspektos mūsdienīgo būtni, ar kuru sastopamies jau cilvēces rītausmā. Kāds Saīdas tempļa prātnieks, skaidrojot Solo-nam sengrieķu teiku par Faetontu, apgalvojis, ka cilvēce pieredzējusi novirzi debess ķermeņu riņķojumā ap Zemi un šī novirze izraisījusi postošu ugunsgrēku Zemes virsū. Tik tiešām — kļūst arvien skaidrāks, ka cilvēces murgainās atmiņas, bezveidīgas, tomēr atkal un atkal atveidotas mītos, sniedzas līdz vissenākajām katastrofām, bet leģendas par tām, paspilgtinātas ar nostāstiem par vēlākām un mazākām līdzīga rakstura norisēm, lokalizētas dažādu tautu daiļradē, palīdz veidot kulises, kuras vilina un valdzina katru, kas aizmaldās pagātnē.

Ķīļu rakstu vārsmas, ko Jāzeps bija dzirdējis un iegaumējis, vēstīja, starp citu, par lielajiem ūdensplūdiem. Viņš pazītu šo nostāstu arī tad, ja nebūtu to noklausījies babiloniešu valodā un versijā, jo nostāsts bija saglabājies visā viņa Rietumzemē un viņējo vidū it īpaši, lai arī nedaudz citā izveidē un ar citām detaļām nekā Divupē. Tieši Jāzepa jaunības dienās viņa dzimtajā pusē sāka nostiprināties tas īpašais nostāsta variants, kurš atšķīrās no Austrumos izplatītā, un tā Jāzeps zināja gluži labi, kā bija klājies toreiz, kad visa radība, arī zvēri, pagalam neaprakstāmā veidā noklīdusi no ceļa, pat augsne bijusi samaitāta, jo kviešu druvās sakuplojušas nezāles, un tas viss noticis, nevērojot Noas brīdinājumus, tā ka tas kungs un radītājs, kuram bijis jāpieredz, ka arī paša eņģeļi

Iejaukti šajās negantībās, apritot simt divdesmit gadiem — pēdējam pagarinājumam, ko viņš devis, — galu galā vairs novarējis ilgāk to pieļaut un paciest un pats sev par sird-ostiem bijis spiests ļaut vaļu plūdu pastarai tiesai. Ari to, ka dievs savā bezgalīgajā labsirdībā, kāda nebūt nav piemitusi viņa eņģeļiem, tomēr atstājis dzīvībai spraudziņu, pa kuru paglābties, likdams Noam taisīt sviķētu šķirstu, kurā tas iegājis ar visiem lopiem, — arī to Jāzeps zināja, un arī dienu viņš zināja nosaukt, kad visa dzīvā dvaša patvērusies šķirstā: tā bijusi hešvana mēneša desmitā diena, bet septiņpadsmitajā sākušies plūdi — pavasara atkušņu laikā, kad zvaigzne Sīriuss uzlec dienas vidū un akas pildās ar ūdeni. Tai dienā tātad tas bija noticis, un datumu Jāzepam bija nosaucis vecais Eliēzers. Bet cik reižu šī diena pēc tam atkārtojusies? Par to Jāzeps galvu nelauzīja, par to nelauzīja galvu ari Eliēzers, un tieši tā izskaidrojami īsinājumi, sajaukumi un retrospekcijas maldi, kas valda nostāstā.

Dievs vien zina, kad īsti tik postīgi pārplūdusi Eifrāta, upe, kura, tiesa gan, allaž bijusi nemierīga un nevaldāma, vai arī, plosoties viesuļvētrai un zemestrīcei, tik dziļi sauszemē ielauzušies Persijas jūras līča ūdeņi, ka, proti, risinājušies notikumi, kas, lai arī nav radījuši nostāstu par lielajiem plūdiem, tomēr vēl pēdējo reizi to atdzīvinājuši un paspilgtinājuši ar baismas tiešamības spēku, kļūdami nākamo audžu iztēlē par grēku plūdiem. Iespējams, pēdējā šāda veida dabas katastrofa patiešām notikusi samērā nesen, un, jo nesenāka tā bijusi, jo vairāk mūs var interesēt jautājums, vai paaudzei, kas to izjutusi pati uz savas ādas, izdevies un kā tai izdevies sajaukt šo jauno piemeklējumu ar nostāsta grēku plūdiem. Jā, ļaudīm tas izdevies, un fakts, ka tas noticis, nevar būt par iemeslu nedz izbrīnam, nedz intelektuālām nievām. Pārdzīvojumā ne jau tas bija galvenais, ka atkārtojās pagātnes notikums, svarīgi bija vienīgi tas, ka notikums kļuva par tagadību. Taču kļūt par tagadību tas varēja tikai tādēļ, ka apstākļi, kas to izraisīja, pastāvējuši vienmēr un visos laikos. Samaitāti laiku laikos bijuši radības ceļi vai, nevērojot dievbijību, varēja par tādiem izrādīties — jo vai tad cilvēks zina, vai viņš rīkojies labi vai slikti dieva priekšā un vai tas, kas viņam šķietas labs, debesu varām nekļūs par riebumu? Muļķa cilvēks nedz pazīst dievu, nedz arī zina pazemes varu spriedumu: kuru katru mirkli var atklāties, ka iecietības mērs izsmelts, var

sākties tiesa, — un ne reizi jau arī nav trūcis kāda brīdinātāja, zinošā un visgudrā, kurš pratis izskaidrot zīmes un, sperdams viedus piesardzības soļus, vienīgais desmitu tūkstošu vidū paglābies no bojāejas, pagūdams visupirms uzticēt zemei bauslības galdiņus — nākotnes gudrības sēklu, lai pēc tam, kad plūdi noskrējuši, no šīs rakstu sēklas viss atkal sāktos no gala. Kuru katru mirkli — tāda ir noslēpuma devīze; noslēpumam laika nav, bet ārpuslaika forma ir «šopašubrīd», «šopašuviet».

Grēku plūdi tātad bija Eifrātas krastos, bet tie bijuši arī Ķīnā. Ap 1300. gadu pirms mūsu ēras drausmīgi pārplūda Huanhe, — starp citu, šie pali pamudināja ķīniešus mainīt upes gultni, jo atkārtojušies bija lielie plūdi, kas piemeklēja šo zemi kādus tūkstoš piecdesmit gadus agrāk, piektā imperatora valdīšanas laikā, un šo plūdu Nou sauca par Jau. Bet arī šie pali laika ziņā ne tuvu nav īstie, nav paši pirmie, tāpēc ka atmiņas par šo pirmnoti-kumu visām tautām ir kopīgas. Tāpat kā Jāzepam zināmais babiloniešu nostāsts par ūdensplūdiem bija tikai kopija, bet oriģināli ir cits par citu senāki, tāpat arī pati plūdu pieredze attiecināma uz arvien senākiem un senākiem pirmiespaidiem; par vissenāko un īsteno pirmno-risi, domājot, ka spriests tiek sevišķi lietpratīgi, mēdz uzskatīt Atlantīdas bojāeju okeāna dzelmē; briesmīgā vēsts esot izplatījusies itin visur, kur savulaik apmetušies izceļotāji no turienes, un kā daudzveidīga leģenda uz mūžiem palikusi cilvēcei atmiņā. Bet tas ir tikai šķietams ceļa-mērķis un pieturas punkts. Pēc dažiem haldejiešu aprēķiniem, pirmo valdnieku dinastiju Divupes vēsturē no ūdensplūdiem šķir 39 180 gadu. Tātad Atlantīdas bojāeja, katastrofa, kas notikusi deviņus gadu tūkstošus pirms So-lona un no zemslodes vēstures viedokļa ir visai vēlīna parādība, nekādā gadījumā nav identificējama ar lielajiem ūdensplūdiem. Ari tā bijusi atkārtošanās, tālas pagājības atdzīvinājums tagadnē, baisms atmiņas atsvaidzinājums; nostāsta patiesā izcelsme pārceļama tālāk atpakaļ — vismaz uz to neizsakāmi seno pagātni, kad Indijas okeāna bangās pazuda par Lemuriju sauktā milzu sala, kas savukārt bija vienīgi aizsenā Gondvanas kontinenta atlieka.

Mūs nodarbina ne jau laika aprēķini, bet laika atcē-lums teiksmas un pravietojuma savstarpējās apmaināmī-bas noslēpumā, kas vārdam «reiz» piešķir divējādu — pagātnes un nākotnes saturu līdz ar potenciālas tagadnes lādiņu. Šeit meklējamas reinkarnācijas idejas saknes. Kā

Babilonijas, tā abu Ēģiptes valstu valdnieki — gan jau minētais Kurigalzu ar cirtaino bārdu tāpat kā Tēbu pils Hors, saukts «Amuns ir apmierināts», gan visi viņu priekšteči un pēcteči — bija Saules dieva iemiesojumi, tas ir, mīts viņu personā kļuva par mistēriju, un robeža starp «būt» un «nozīmēt» izzuda pavisam. Laikiem, kad iespējami kļuva strīdi, vai dievmaize «ir» upura miesa vai tikai to «nozīmē», bija lemts pienākt veselus trīs gadu tūkstošus vēlāk; bet arī šīs caurcaurēm bezjēdzīgās vārdu cīņas nav spējušas sašķobīt atzinumu, ka noslēpuma būtība ir un paliek bezlaika tagadība. Tāda ir rituālu, tāda ir svētku jēga. Katros ziemsvētkos no jauna piedzimst bērniņš, pasaules glābējs, kam nolemts ciest, mirt un uzbraukt debesīs. Un, ja Jāzeps Sihemā vai Bet-Lāhamā vasaras saulgriežu «raudu sievu svētkos», «aizdegto gaismekļu dienā», Tammusa svētkos, skanot flautu šņukstiem un ļaužu prieka saucieniem, kā tagadnes norises visā pilnībā pārdzīvoja ir «pazudušā dēla» — jauneklīgā dieva Usīrisa-Adonīda nāvi no slepkavas rokas, ir viņa augšāmcelšanos, tad tur piepildījās tieši tas laika atcēluma noslēpums, kurš nodarbina mūs, tāpēc ka laupa piedauzīga ne-loģiskuma nokrāsu domai, kas katru palu postā sazīmē grēku plūdus.

6

Nostāstam par plūdiem blakus liekama leģenda par Lielo torni. Kopīga visām tautām tāpat kā minētais nostāsts tā bijusi saistīta ar dažādām vietām un devusi tikpat daudz ierosmju kulišu veidošanai un dzejiskiem sajaukumiem. Babilonas torņveida Saules templi, sauktu par Esagilu jeb Pacelto galvu namu, Jāzeps, piemēram, nesvārstīdamies atzina par pašu Lielo torni, un tas ir tikpat neapšaubāmi, cik piedodami. Jau Uras ceļinieks, bez šaubām, uzskatīja Esagilu par Lielo torni, un ne tikai Jāzepa novidū, bet pirmām kārtām arī Sineārā šai ziņā visi bija vienis prātis. Mūžsenā un milzīgā celtne, ko, pēc haldejiešu pārliecības, ar paša radīto būfcņu — melngalvju palīdzību bija uzcēlis Bels, bet atjaunojis un paplašinājis Hammuragašs, likumu devējs, — Esagilas septiņstāvu tcrasveida tornis, par kura košā vāpējuma krāšņumu Jāzeps bija dzirdējis, visiem uzskatāmi un tieši iemiesoja izsenis mantotu jēdzienu: torni, kas, cilvēka

roku darināts, sniedzas līdz debesīm. Tas, ka Jāzepa dzimtas uztverē teika par torni saistījās ar vēl citiem, būtībā tai svešiem priekšstatiem, piemēram, ar ideju par «izkaisīšanos», izskaidrojams vienīgi ar Mēness ceļinieka nostāju, viņa aizvainotību un izceļošanu; jo sineāriešu izpratnē migdaliem jeb pils torņiem ar minēto jēdzienu nekas kopīgs nebija, gluži otrādi, likumu devējs Hammu-ragašs licis nepārprotami uzrakstīt, ka tik augstus viņš cēlis tos tādēļ, lai zem savas debesu sūtņa varas «no jauna pulcētu» ļaudis, kas izklīduši kur kurais. Turpretī Mēness ceļinieks, savas dievības vārdā juzdamies aizvainots, bija «izkaisījies» nepakļaudamies Nimroda valdnieciskajiem tautas pulcēšanas nodomiem; tādējādi bijums, ko Esagila pārstāvēja tagadnē, Jāzepa dzimtenē iemantoja nākamības un pravietiskuma nokrāsu: lāsts lidinājās pār ietiepīgi pret debesīm slieto karaļpriestera spīts piemiņas zīmi; akmenim uz akmens no tā nebūs palikt pāri, un pašiem celtniekiem pēc dievu pavēlnieka gribas jātop sajauktiem un izklīdinātiem pa visu zemes virsu. Tā Jēkaba dēlu pamācīja vecais Eliēzers, saglabādams vārdiņa «reiz» divējādo nozīmi, teiksmas un pravietojuma vienību, kuras auglis bija bezlaika tagadība — haldejiešu tornis.

Tieši ar šo celtni Jāzepam tātad saistījās priekšstati par Lielo torni. Bet Esagila neapšaubāmi ir tikai kārtējās kulises, vienas no daudzām neizmērojami garajā ceļā uz īsto torni. Arī Misraimas ļaudīm tornis bija tagadnes realitāte, iemiesota ķēniņa Hufu brīnumainajā tuksneša kapenē. Taču zemēs, par kuru pastāvēšanu nedz Jāzepam, nedz vecajam Eliēzeram nebija ne jausmas, proti, pašā Amerikas vidienē, ļaudīm tāpat bija savs tornis jeb torņa līdzība — lielā Holulas piramīda, kuras izmēri, spriežot pēc celtnes drupām, noteikti sarūgtinātu ķēniņu Hufu un darītu viņu skaudīgu. Holulas ļaudis allaž atzinuši, ka milzu celtne nav viņu roku darbs. Viņi dievojušies, ka to no visas tiesas cēluši milži, ieceļotāji no austrumiem; kāda prasmīgāka tauta, ko mākušas kvēlas ilgas pēc saules, aizrautīgi strādādama, slējusi to no māliem un rūdas sveķiem, lai tikai piekļūtu tuvāk mīļotajam spīdeklim. Ne viens vien apstāklis liecina par labu pieņēmumam, ka sapratīgie svešinieki bijuši ieceļotāji no Atlantīdas, un rodas iespaids, ka šiem Saules pielūdzējiem un zvērinātajiem astronomiem, lai kur viņi nokļuva, nav bijis steidzamāka darba kā pārsteigto iezemiešu acu priekšā celt milzu zvaigžņu lūkotavas pēc dzimtās zemes augstāko

celtņu, pirmām kārtām pašmāju Dievu kalna parauga, par kuru stāsta Platons. Lielā torņa pirmtēls, iespējams, tātad meklējams Atlantīdā. Mūsu spēkos nav izsekot vēl senāku torņa vēsturi, tādēļ ar nupat izteikto pieņēmumu mēs beidzam apceri par šo savdabīgo tēmu.

7

Bet kur atradusies paradīze, «dārzs tālu austrumos»? Miera un laimības vieta, cilvēka dzimtene, kurā viņš nobaudīja augli no ļaunuma koka un no kuras tika padzīts vai, pareizāk sakot, padzina sevi pats un «izkaisījās»? Jaunais Jāzeps zināja to tikpat labi kā nostāstu par lielajiem ūdensplūdiem, turklāt savu zināšanu bija smēlies no tiem pašiem avotiem. Viņš iecietīgi smaidīja, noklausīdamies Sīrijas tuksneša iemītnieku spriedelējumus, ka paradīze esot Damaskas lielā oāze, jo nekas nevarot būt debešķīgāks par šo pļavezeru un varenu kalnu vidū izvietoto, augļu koku puduru un apūdeņojamu dārzu ieskauto pilsētu, kur mudžēt mudž dažādu tautību ļaudis un rit plaša maiņas tirdzniecība. Tāpat viņš aiz pieklājības plecus gan neraustīja, taču klusībā vīpsnāja, izdzirdis misraimiešu apgalvojumus, ka paradīzes dārzs, pats par sevi saprotams, atradies Ēģiptē, jo viņu zeme esot pasaules vidus un naba. Sineārieši, vīri ar cirtainajām bārdām, savukārt domāja, ka pašu ķēniņpilsēta, ko viņi dēvēja par «Dieva vārtiem» jeb «Zemes un debesu saiti» (zēns atkārtoja šos nosaukumus viņu toreiz tik izplatītajā valodā. «Bab-ilū, markas šamē u irsitim,» viņš veikli skaitīja), — ka Bābele tātad esot pasaules svētais viduspunkts. Bet par Visuma nabu Jāzepam bija tiešākas un ticamākas ziņas, patapinātas no labā, mūždien svētsvinīgās pārdomās nogrimušā tēva dzīves stāsta: Jēkabs, agrā jaunībā dodamies ceļā no «Septiņām akām», savējo apmetnes, uz Hā-ranu, lai Naharaīnas pusē apciemotu savu tēvoci, pavisam necerēti un negaidīti bija uzdūries īstajiem debesu vārtiem, patiesajai izplatījuma nabai — Lūzas pakalnam ar svēto akmens loku, ko viņš nosauca par Betēli, dieva namu, tālab ka šeit, bēgdams no Ēzava, pieredzēja sava mūža dairi dižāko atklāsmi. Sis pakalns, kur Jēkabs par piemiņas zīmi uzstatīja pagalvī likto akmeni un slacīja to ar eļļu, Jāzepa tuviniekiem turpmāk bija pasaules vidus un pati vieta — nabas saite, kas vieno debesis un zemi;

taču ne jau šeit bija atradusies paradīze, bet gan aizsenās dzimtenes ārēs, pēc Jāzepa naivās pārliecības, kas, starp citu, bija visai izplatīta, kaut kur tai pusē, no kuras reiz devies ceļā Mēness pilsētas iemītnieks, tātad Lejas Sine-ārā, tur, kur upe sazarojās un velgā zemiene starp tās attekām joprojām bija bagāta ar kokiem, kas nesa sulīgus augļus.

Uzskats, ka Ēdene meklējama kaut kur Babilonijas dienvidos, bet Ādams radīts no turienes zemes, teoloģiskajās zinātnēs ilgi bija valdošais. Tomēr arī šajā gadījumā mums atkal darīšana ar jau iepazīto kulišu efektu — ar to uzslāņojumu, lokalizācijas retrospektīvu priekšstatu sistēmu, ko vairākkārt bijusi izdevība pētīt, — tikai šoreiz runa ir par īpaši savdabīgu, vārda vistiešākajā nozīmē kārdinošu minētās parādības paveidu, par ko tādu, kas sniedzas tālāk par laicīgā robežām un vilina šīs robežas pārkāpt; tikai šajā gadījumā atklājas līdz galam, cik dziļa ir cilvēces vēstures aka, šī neizmērojamā dzīle, drīzāk jau bezdibenis, uz kuru vairs nav attiecināms nedz dziļuma, nedz tumsas jēdziens un kuram, gluži pretēji, atbilst priekšstats par augstumu un gaismu — to gaišo augstieni, no kuras iespējama kļuva krišana, kas nesaraujami saistīta ar mūsu dvēseles atcerēm par laimības dārzu.

Pārmantotais paradīzes atrašanās vietas apraksts vienā ziņā ir precīzs. No Ēdenes, tajā teikts, iztecējusi upe, lai apūdeņotu dārzu, un pēc tam dalījusies un kļuvusi par četrām pasaules straumēm: Pišonu, Gihonu, Frātu un Hi-dekelu. Pišonu, teikts komentāros, saucot arī par Gangu, tā plūstot apkārt indiešu zemei, kur esot zelts. Gihona esot Nīla, pasaules lielākā upe, tā plūstot apkārt visai Moru zemei. Bet Hidekelas upe, aša kā bulta, esot Tigra, un plūstot tā austrumos no Asūras. Pēdējais komentē jums nekad nav apstrīdēts. Iebildumus — turklāt no visai cienījamas puses — toties izraisījuši apgalvojumi, ka Pišona esot Ganga un Gihona — Nīla. Patiesībā domātas esot Araksa, kas ietek Kaspijas jūrā, un Halisa, kura ieplūst Melnajā jūrā, — tātad paradīze, lai gan tā atradusies babiloniešu redzes lokā, esot meklējama ne jau Babilonijā, bet gan Armēnijas kalnu apvidū, uz ziemeļiem no Meso-potāmijas līdzenuma, vietā, kur netālu viena no otras sākas abas minētās straumes.

Tāds skaidrojums atzīstams par saprātīgu. Ja Frāta jeb Eifrāta, kā apgalvo tik godājamais avots, iztecējusi no paradīzes, kritiku neiztur pieņēmums, ka paradīzes dārzs atradies tās deltā. Bet, apstiprinot šo atzinumu un piešķirot uzvaras laurus Armēnijai, labākajā gadījumā būtu tikai sperts vēl viens solis pretī nākamajam pareizajam pieņēmumam, atstājot aiz muguras par vienām kulisēm, par vienu pārpratumu mazāk.

Četras malas — tā jauno Jāzepu pamācīja vecais Ēliē-zers — dievs devis pasaulei: rītus un vakarus, dienvidu un pusnakts pusi, — un tām par sargiem paša godības krēsla pakājē nolikti četri svētie zvēri un četri sargeņģeļi, kas, acis nenovērsdami, raugās, lai šis pamatu pamats netiktu izjaukts. Un vai tieši pret četrām debess pusēm nav pavērstas Lejas Ēģiptes piramīdu ar spīdīgu cementu klātās skaldnes? Tāds pats bija iedomāto paradīzes upju izkārtojums. Ar savu tecējumu tās atgādina čūskas, kam astes saskaras, bet grīvu galvas, atrazdamās tālu cita no citas, tiecas katra uz savu debess malu. Taču tas ir nepārprotams aizguvums. Uz Priekšāziju attiecināti ģeogrāfiskie dotumi, kas mums labi zināmi pēc kādas citas — sen zudušas zemes, proti, Atlantīdas apraksta; no Dievu kalna, kurš pacēlies salas vidū, vēsta Platons, tieši tāpat, tas ir, krusteniski, katra uz savu pusi plūdušas četras upes. Jebkurš zinātnisks strīds par «galveno ūdeņu» ģeogrāfisko nozīmi un dārza atrašanās vietu līdz ar to kļūst nomierinoši lieks — pateicoties atskatam pagātnē, no kura izriet, ka ar vienu vai otru vietu saistītajam paradīzes jēdzienam uzskatāmību piešķīrušas tautu atgādas par zudušu zemi, kur, valdot bijās un iecietības tikumam, laimes dienas vadījusi vieda, augsti attīstīta cilvēce. Nav noliedzams, ka nostāsti par paradīzi šā jēdziena tiešajā izpratnē šeit savijusies ar teiksmu par Zelta laikmetu. Atmiņas par minēto laikmetu, mūsuprāt, itin pamatoti saistās ar hespe-risko zemi, kur, ja vien avoti neviļ, diža tauta neatkārtojami labvēlīgos apstākļos dzīvojusi gudru un dievbijīgu dzīvi. Taču Ēdenes dārzs, cilvēka pirmdzimtene un grēkā krišanas vieta, šī zeme nekad nav bijusi; tās ir tikai kulises, šķietams galamērķis, meklējot paradīzi laikā un telpā; par adamīta — pirmcilvēka dzimteni pētnieki uzskata laika un telpas formācijas, kas gājušas bojā pirms ieceļotāju apmešanās Atlantīdā.

Ai, meklējumu māņi un vilinošie nomaldi! Ja vēl iedomājami, ja vēl piedodami, lai arī maldīgi, bija noturēt par paradīzi zelta ābolu zemi, kur tecēja četras upes, tad kā gan šāds pārpratums, lai cik labprāt mēs sliektos uz pašapmānu, varēja pastāvēt, zinot, ka eksistējusi lemuru pasaule, kas veido nākamās visattālās priekškalnes, — pa* saule, kurā nožēlojams cirmenis, pēc ģīmja un līdzības cilvēks, ko glītais un iznesīgais Jāzeps ne bez saprotama sašutuma atteiktos atzīt par savu līdzinieku, izmisas cīņā ar milzu gajas blāķiem — plēsīgām bruņu salamandrām un lidojošām ķirzakām izcieta sava mūža vienlīdz saldo un baismo murgu? Tas tev vis nebija Ēdenes dārzs, tā bija elle, pareizāk sakot, nolādētā pirmcilvēka pirmā eksistences forma pēc grēkā krišanas. Ne jau tur, ne jau laika un telpas aizsākumā cilvēks noplūca un nobaudīja augli no nāves un iekāres koka. Tas notika agrāk. Izrādās, laika aka ir izmērīta, iekams sasniegts gala un sākuma mērķis, uz kuru mēs tiecāmies; cilvēka vēsture ir senāka par materiālo pasauli — viņa gribas produktu, senāka par dzīvību, kas sakņojas viņa gribā.

8

Senim sena gara dzīves tradīcija, aizradusies sirmā senatnē, iedibināta dziļi patiesā cilvēka sevis izjūtā, kā paaudžu mantojums saglabājusies Austrumu reliģijās, pravietojumos un arī citcitai sekojošās izziņas mācībās — avestā, islamā, maniheismā, gnosticismā un hellēnismā, skar pirmā vai pilnīgā cilvēka — senebreju adam qadmon tēlu, uztveramu kā jauneklīgu tīras gaismas būtni, pirms pasaules sākuma radītu cilvēces pirmtēlu un prototipu, ar kuru saistās niansēs atšķirīgas, bet galvenajos vilcienos saskanīgas teiksmas un mācības. Pirmcilvēks, tajās teikts, pašā sākumā bijis dieva izredzēts cīnītājs pret ļauno, kas ielauzies nule radītajā pasaulē, bet viņš cietis sakāvi: dēmoni savalgojuši viņu, piesaistījuši matērijai un atrāvuši no paša pirmcilmes, taču otrs dieva sūtnis, kurš noslēpumainā kārtā atkal bijis viņš pats — kāda augstāka viņa paša būtība, izbrīvējis viņu no- laicīgi ķermeniskās zemes dzīves tumsības un atgādājis atpakaļ gaismas valstībā; daļiņu savas gaismas substances viņš tomēr bijis spiests pamest, un tā izlietota materiālās pasaules un zemes cilvēka radīšanai. Brīnumaini nostāsti! Reliģiska mesiānisma elementi, kas, tiesa, tajos jau samanāmi, vēl ir pakļauti kosmogoniskiem mērķiem; mēs uzzinām, ka dievišķā pirmcilvēka gaismas ķermenis saturējis septiņus metālus, kuriem atbilst septiņas planētas un no kuriem uzcelta pasaule. Pēc citas versijas, tēvišķā pirmcēloņa izstaroto gaismas cilvēku, kurš nokāpdams šķērsojis septiņu planētu sfēras, katras sfēras valdnieks apveltījis ar attiecīgas dabas iezīmēm. Bet pēc tam, pavēries lejup, viņš ieraudzījis matērijā savu atspulgu, iemīlējies tajā, nolaidies pie tā un tādējādi kritis zemajo varu gūstā. Tieši tā esot izskaidrojama cilvēka duālistiskā iedaba, kas nedalāmi apvienojot dievišķas izcilmes un nedeterminētas brīvības pazīmes ar smagu piesaistījumu lejas pasaulei.

Sājā traģiski pievilcīgajā, Narcisam radniecīgajā tēlā skaidrāk atklājas leģendas apslēptā jēga; tā noskaidrojas mirklī, kad dieva emanētā būtne, no savas gaismas pasaules nokāpusi dabā, vairs neveic vienīgi augstākas varas dotu uzdevumu, tātad vairs nav šķīsta un katrs nākamais viņas spertais solis iegūst patstāvīgas brīvas vēlmes rīcības — proti, pārkāpuma raksturu. Saprotamāka kļūst arī «otra sūtņa» loma, kurš kādā augstākā nozīmē bijis identisks ar gaismas cilvēku un ieradies atbrīvot viņu no tumsas valgiem un pārvest mājās. Sākot ar šo momentu, teiksma sadala pasauli trīs personālos elementos: matērijā, dvēselē un garā, — un starp šiem trim, piedaloties dievībai, aizsākas romāns, kura faktiskais varonis ir dēkas alkstošā un dēkās radošā cilvēka dvēsele, — romāns, kurš, savienodams vēstījumu par pirmsākumiem ar gala pravietojumu, kļūst par īstu mītu un nepārprotami norāda, kur meklējama paradīzes un «grēkā krišanas» vieta.

Mums tiek paskaidrots, ka dvēsele, proti, pirmcilvēcis-kais, tāpat kā matērija, bijis viens no primārajiem principiem; tā bijusi dzīva, bet nezinoša, turklāt tik nezinoša, ka, mājodama dieva paspārnē miera un svētlaimes cildajā valstībā, nav liegusi sevi satraukt un samulsināt nosliecei, — lietojot šo vārdu tā tiešajā, tas ir, virzības norādes nozīmē, — uz vēl bezveidīgo matēriju, alkdama saplūst ar to un piešķirt tai veidus, lai tādēji gūtu juteklisku baudu. Bet, kad dvēsele, ļaudamās kārdinājumam, nokāpusi no savas dzimtās vietas augstumiem, viņas kaislā un smelgā aizraušanās ne tikai nav pierimusi, bet pat ir pastiprinājusies, kļūdama par īstu mocību, tādēļ ka ietiepīgā un laiskā matērija par visu varu gribējusi palikt savā bez-veida stāvoklī, ne dzirdēt nevēlēdamās par formām, kas tai būtu jāpieņem, lai priecētu dvēseli, un kā vien varēdama pretojusies dvēseles veidnieciskajiem centieniem. Te nu iejaucies dievs, laikam nospriezdams, ka šajos apstākļos citas izejas nav un jādodas palīgā dvēselei, kas taču vienmēr pastāvējusi viņam līdzās un tikai šobrīd noklīdusi. Viņš atbalstījis dvēseli tās mīlas cīniņā ar spītnieci matēriju; viņš radījis pasauli, tas ir, izpalīdzēdams pirmcilvēciskajam, ietērpis matēriju stingrās, noturīgās formās, lai dvēsele, saplūzdama ar tām, remdētu savu sald-kaisli un rastos cilvēki. Bet tūlīt pēc tam, turpinādams īstenot suverēni iecerētu plānu, viņš izdarījis vēl ko citu. No sava dievišķuma substances — tieši tā teikts mūsu citētajā izklāstā — viņš nosūtījis lejup pie cilvēka garu, lai tas uzmodinātu no miega miesas apvalkā dusošo dvēseli un, izpildīdams tēva rīkojumu, norādītu dvēselei, ka pasaule nav viņas mājas vieta un viņas jutekliskā aizraušanās ir grēks, par kura sekām uzskatāma šīs pasaules radīšana. To tad arī gars būtībā nemitīgi cenšas ieskaidrot matērijā savalgotajai cilvēka dvēselei un bez mitas viņai atgādina; formu pasaule radusies tikai tādēļ, ka viņa muļķīgā kārtā sajaukusies ar matēriju, — līdzko viņa no tās nošķirsies, tā ātri vien pārstās pastāvēt. Pārliecināt par to dvēseli tātad ir gara uzdevums, un viņa cerības un centieni saistās ar domu, ka kaisles apsēstā dvēsele, izpratusi lietas būtību, beidzot atcerēsies savu augsto izcelsmi, izmetīs no galvas zemajo dabu un atgriezīsies pati savās miera un laimības sfērās. Tiklīdz tas notiktu, izzustu lejas pasaule; laiskā matērija atkal kļūtu noteicēja par sevi, atbrīvota no formas žņaugiem, no jauna slaicītos aizlaika bezveidīguma tīksmē un savā ziņā tātad arī justos laimīga.

Tāda ir mācība, tāds ir dvēseles romāns. Šaubu nav, šeit sasniegta pēdējā robeža, pavērts ieskats cilvēka vistālākajā pagātnē, noteikta paradīzes atrašanās vieta un stāsts par grēkā krišanu, atziņu un nāvi sniegts tīrā, nesagrozītā veidā. Pirmcilvēciskā dvēsele ir vissenākais, pareizāk sakot, viens no vissenākajiem dotumiem, tā eksistējusi vienmēr, jau pirms laika un pirms formām, tāpat kā vienmēr ir bijis dievs un pastāvējusi matērija. Kas attiecas uz garu, iepazītu «otrā sūtņa» personā, kam jāpārved mājās dvēsele, tad tas, tiesa gan, kaut kādā ziņā ir dvēselei ļoti radniecisks, tomēr nav viņas dubultnieks, jo ir jaunāks: dievs izstarojis garu, lai vestu pie prāta un atbrīvotu dvēseli, līdz ar to darot galu formu pasaulei. Zināmos mācības izteikumos postulēta vai alegoriski aprādīta dvēseles un gara augstākā tāpatība, un tam ir sava īpaša jēga, kas nebūt nav līdz galam izsmelta, ja atgādina, ka pirmcilvēciskā dvēsele sākotnēji uztverama kā dieva sūtīta cīnītāja pret ļaunumu pasaulē, tātad viņai piedēvētā loma bijusi visai līdzīga tai, kas pēcāk lemta garam, kurš nosūtīts viņu atbrīvot. Minētās līdzības izskaidrojuma visdrīzāk pietrūkst tādēj, ka mācībā līdz galam nav atainota loma, kas dvēseles romānā lemta garam, un šajā ziņā nepārprotami nepieciešami papildinājumi.

Gara uzdevums formu un nāves pasaulē, kas tapusi dvēseles un matērijas kāzu nakts tuvībā, formulēts visnotaļ skaidri un nepārprotami. Tā sūtības mērķis ir atsaukt atmiņā dvēselei, kas ekstātiski atdevusies formu un nāves varā, pašas augsto izcelsmi, pārliecināt viņu, ka ielaišanās ar matēriju un pasaules radīšana ir kļūda, visbeidzot — likt viņai tiktāl sailgoties pēc mājām, lai viņa kādu dienu, pilnīgi atraisītos no bēdu un iekāres lejas un, pacēlusies spārnos, atgrieztos dzimtajā augstienē, — pasaule topašubrīd ietu bojā, matērija atgūtu agrāko brīvību un nāve izzustu. Bet tāpat, kā reizumis atgadās: vienas karaļvalsts sūtnis, ilgi uzturēdamies citā — paša tēvzemei naidīgā karaļvalstī, savas puses izpratnē izvirst, proti, iesakņodamies, pielāgodamies, ietekmēdamies nemanot tiktāl iejūtas pretinieka domu pasaulē, ka vairs nespēj aizstāvēt savas dzimtenes intereses un viņš jāatsauc, — tāpat vai aptuveni tāpat klājas arī garam, īstenojot savu misiju. Jo ilgāk tā turpinās, jo ilgāk viņš te lejā diplomātiski rosās, jo skaidrāk, pastiprinoties tai pašai ietekmei, kas maitā sūtņus, viņa darbībā iezīmējas iekšējs lūzums, kurš augstākajām sfērām diezin vai var palikt apslēpts un, visai ticams, jau sen būtu kļuvis par iemeslu viņa atsaukšanai, ja vien jautājums par piemērotu aizstājēju acīmredzot nebūtu tik grūti atrisināms.

Nav ne mazāko šaubu, ka, spēlītei ieilgstot, gars ne pa jokam nokaunas par savu pasaules galētāja un kaprača lomu. Vides iespaidā tik ļoti pārmainās viņa viedoklis, ka viņš, paša uztverē — sūtīts, lai darītu galu nāvei, tagad, gluži pretēji, pamanās saskatīt iznīcības principu pats sevī. Tas tik tiešām ir viedokļa un uztveres jautājums — spriest var gan vienādi, gan otrādi. Katram tomēr būtu jāzina, kāda nostāja viņam piederas un kā viņam jāspriež, vadoties pēc paša izcilmes, citādi var atgadīties tas, ko mēs dēvējam par izviršanu, un nepaveikts var palikt mūža patiesais uzdevums. Šeit izpaužas zināms gara rakstura vājums, jo savu nāves nesēja un formu grāvēja principa reputāciju, par kuru viņam lielākoties jāpateicas savai iedabai, arī pret sevi pašu vērstajai pelšanas indevei, gars vairs neieredz ne acu galā un dara visu, kas vien viņa spēkos, lai no tās tiktu vaļā. Ne jau nu gluži tīšuprāt viņš nodod savu sūtību; pats pret savu gribu, jau minētās indeves dēļ, jūtu uzplūda varā, ko varētu kvalificēt kā neatļautu iemīlēšanos dvēselē un tās kaislajā rosmē, gars sagroza savus vārdus, iztapdams dvēseles aiz-rautībām, un aiz tādas kā vēlīgas zobgalības noliedz savus skaidros mērķus par labu formām un dzīvībai. Vai tāda nodevīga vai nodevībai līdzīga rīcība garam ko dod, — vai viņš tik un tā un pat šādā veidā, citādi nemaz nespēdams, tomēr neturpina kalpot mērķim, kura dēļ sūtīts, proti, netiecas iznīcināt materiālo pasauli, atraujot tai dvēseli, un vai viņš nerīkojas visnotaļ apzināti, tātad būtībā juzdamies drošs, ka var šādu rīcību atļauties, — šis jautājums paliek atklāts. Varbūt šajā tik vīpsnīgi pašno-liedzīgajā gara gribas sakritībā ar dvēseles vēlmēm rodams izskaidrojums alegoriskajam mācības izteikumam, ka «otrais sūtnis» bijis identisks gaismas cilvēkam, kurš sūtīts apkarot ļaunumu. Visai iespējams, ka izteikumā ietverta pravietiska norāde uz apslēptiem dieva lēmumiem, kas mācībai likušies par svētiem un neizdibināmiem, lai par tiem runātu tieši.

9

Apsverot visu, kā nākas, jāsecina, ka runāt par dvēseles vai pirmsākotnējā gaismas cilvēka «grēkā krišanu» būtu morāls pārspīlējums. Apgrēkojusies, tiesa kas tiesa, dvēsele ir pati pret sevi, vieglprātīgi upurēdama savu sākotnējo miera un laimības stāvokli, nevis pret dievu, jūtu uzliesmojumā, teiksim, neņemdama vērā viņa aizliegumu. Nekāda aizlieguma taču nebija — vismaz vadoties pēc mūsu citētās mācības. Ja reliģiska rakstura nostāsti tomēr par tādu vēsta — proti, par dieva aizliegumu pirmajiem cilvēkiem baudīt augli no «laba» un «ļauna» atziņas koka —, tad, pirmkārt, jāatceras, ka runa ir par sekundāru zemes dzīves norisi, par cilvēkiem, kas radušies ar dieva piepa-līgu, dvēselei atzīstot matēriju; un, ja dievs no tiesas pakļāvis viņus šādai pārbaudei, nav jāšaubās, ka viņš jau iepriekš zinājis, kā viss beigsies; skaidrs nav vienīgi tas, kādēļ viņam ievajadzējies pasludināt aizliegumu, kurš noteikti tiks pārkāpts, izraisot Jaunu prieku cilvēcei tik nelabvēlīgi noskaņotajās eņģeļu aprindās. Bet, tā kā, otrkārt, vārdi «labs» un «Jauns», bez šaubām un kā vispār atzīts, ir glosa un vēlāks teksta papildinājums, jo būtībā runa ir tikai par atziņu, kuras sekas ir nāve, nevis par spēju atšķirt labu un ļaunu, tad liekas gluži ticami, ka arī vēsts par «aizliegumu» ir gan labi domāts, bet neiederīgs tāda paša rakstura iespraudums.

Par to liecina gandrīz vai viss, bet sevišķi fakts, ka dievs vis nesaniknojās uz dvēseli par viņas alkaino soli, neatstūma viņu un neuzlika viņai sodu, smagāku par tām ciešanām, ko viņa labprātīgi bija uzņēmusies, tiesa gan, razdama gandarījumu gūtajā baudā. Gluži otrādi, vērodams dvēseles ciešanu ceļu, dievs nepārprotami juta pret viņu žēlumu, ja ne simpātiju, jo tūdaļ neaicināts steidzās viņai palīgā un pats iejaucās viņas mīlas un atziņas cīņā ar matēriju, radīdams mirstīgo formu pasauli, lai remdētu viņas baudkāri, — rīcība, kurā patiesi visai grūti vai pat neiespējami atšķirt iežēlu no simpātijas.

Šai sakarā runāt par grēku, uzskatot par apgrēkošanos necieņu pret dievu vai viņa gribu, nebūtu īsti vietā — it īpaši, ņemot vērā dieva sevišķi labvēlīgo attieksmi pret dzimumu, kurš bija radies, dvēselei saplūstot ar matēriju, proti, cilvēku cilti, uz kuru eņģeļi no sākta gala nepārprotami un ne bez iemesla raudzījās greizi. Elipzera stāsti par šo nostāju atstāja uz Jāzepu dziļu iespaidu, un vecais vīrs stāstīja viņam aptuveni to pašu, kas vēl mūsdienās izlasāms senebreju pirmvēstures komentāros. Ja dievs, tajos teikts, ar gudru ziņu nebūtu noklusējis, ka cilvēks dzemdinās ne tikai taisnos, bet arī ļaundarus, bardzības valsts nemūžam nebūtu pieļāvusi, ka cilvēku rada. Šie vārdi palīdz labāk izprast situāciju. Tie liecina pirmām kārtām, ka bargāka par dievu pašu bijusi viņa apkaime, no kuras viņš, šķiet, zināmā mērā, lai arī ne caurcaurēm, bijis atkarīgs, reiz jau, baidīdamies iebildumu no šīs puses, izlaipojies, neteikdams visu taisnību par iecerēto, un šo to gan atklājis, bet šo to arī noklusējis. Vai tas neliecina, ka viņš bijis drīzāk par nekā pret pasaules radīšanu? Lai arī dievs tātad tieši nepaskubināja un neiedrošināja dvēseli, viņa tomēr rīkojās ne jau pret dieva, bet vienīgi pret eņģeļu gribu, kuru attieksme pret cilvēku, tiesa kas tiesa, diemžēl kopš laiku laikiem nav bijusi visai draudzīga. Tas, ka dievs radījis labu un ļaunu būtņu pasauli un pats jūt tai līdzi, viņu acīs ir kundziska kaprīze, par kuru viņi jūtas šokēti, laikam gan drīzāk pamatoti nekā nepamatoti secinādami, ka dievam apnikusi viņu — eņģeļu himniskā šķīstība. Izbrīnīti, pārmetoši vaicājumi, tādi kā šis: «Kas gan ir cilvēks, ak, kungs, ka tu turi viņu prātā?» — viņiem ik brīdi ir mēles galā, un dievs atbild piesardzīgi, samiernieciski, izvairīgi, reizēm arī pikti un viņiem neapšaubāmi pazemojoši. Nav, protams, viegli izskaidrot, kādēļ krita Semaēls, visai liels priekšnieks eņģeļu vidū, ja jau viņam bija divpadsmit pāri spārnu, bet svētajiem zvēriem un zēraviem — tikai pa seši, tomēr jāsecina, ka viņa krišanu izraisīja minētie konflikti, — tā, Jāzepam sasprindzināti klausoties, skaidroja Eliēzers. Semaēls mūždien rīdījis eņģeļus pret cilvēku vai, pareizāk sakot, ērcinājis ar labvēlību, ko cilvēkam izrāda dievs, un kādu dienu, kad dievs aicinājis debesu pulkus paklanīties Ādamam gan par viņa saprātīgumu, gan par to, ka viņš prot katru lietu saukt vārdā, visi, lai arī paslepus smīkņādami vai nikni raukdami uzacis, paklausījuši, tikai Semaēls vienīgais nav paklanījies cilvēkam. Zaudējis savaldību, viņš atklāti pateicis: tā esot nejēdzība — likt dieva spožuma radītām būtnēm locīt ceļus tādas priekšā, kas taisīta no pīšļiemun putekļiem; tieši tai reizē viņš ticis gāzts, un, pēc Eliēzera nostāsta, raugoties iztālis, licies, ka lejup krīt zvaigzne. Pārējie eņģeļi, protams, satrūkušies ne pa jokam un likuši aiz auss, ka pret cilvēku jāizturas ārkārtīgi piesardzīgi, tomēr nav apšaubāms un ir skaidrāks par skaidru, ka ik reizi, kad apgrēcība virs zemes gūst virsroku, kā tas, piemēram, bija pirms lielajiem plūdiem vai Sodomā un Gomorā, svētās aprindas gavilē, bet radītājs, nokļuvis spaidīgā situācijā, spiests briesmīgi ārdīties, turklāt ne jau pēc paša gribas, bet gan pakļaujoties debesu morālajam spiedienam. Taču, ja šie minējumi ir pareizi, kā tad izprotams «otrā sūtņa» — gara uzdevums? Vai viņš tiešām ir sūtīts iznīcināt materiālo pasauli, atbrīvojot no tās gūsta un pārvedot mājās dvēseli?

Var pieņemt, ka tāds nav dieva prāts un ka gars, nevērojot viņa reputāciju, nebūt nav nosūtīts pie dvēseles, lai kļūtu par kapraci formu pasaulei, ko dvēsele ar vēlīgu dieva piepalīgu radījusi. Tur, iespējams, slēpjas kas cits; noslēpums varbūt atrisināms, iedziļinoties mācības paustajā domā, ka otrais sūtnis bijis tas pats gaismas cilvēks, kurš pirmais sūtīts apkarot ļaunumu. Mēs jau noskaidrojām, ka noslēpums brīvi maina gramatiskās laika formas un itin labi var ietērpties pagātnes laika formā, ja runa ir par nākotni. Izteikums par dvēseles un gara tāpatību varbūt jāsaprot tā, ka abiem nākotnē jātop vienotiem. Jā gan, tas liekas jo ticamāk tādēļ, ka gars pats par sevi un pēc savas būtības pārstāv nākamības jābūtības principu, bet formai piesaistītās dvēseles pielūgsmes objekts ir pagātne, svētais bijums. Kur te dzīvība, kur nāve, nav nosakāms, jo abas puses — dabai piesaistītā dvēsele un ārpuspasau-ligais gars, pagātnes princips un nākotnes princips — katra savā izpratnē pretendē uz dzīvības ūdens lomu un apvaino pretējo pusi sadarbībā ar nāvi, turklāt abas pamatoti, tāpēc ka nedz dabu bez gara, nedz garu bez dabas par dzīvību nenosauksi. Bet noslēpuma būtība un dieva klusā cerība varbūt ir abu vienojums, proti, neviltota gara iekļāvība dvēseles pasaulē, abu principu harmoniska mijiedarbība, vienam kanonizējot otru un abiem kopā radot cilvēci, svētītu ar debesu svētību no augšienes un zemes svētību — no lejas.

Tāda, iespējams, ir šīs mācības vispēdējā — slēptākā jēga, kaut gan stipri jāšaubās, vai jau minētā pašnolie-dzīgi iztapīgā gara lišķēšanās, kuras cēlonis ir viņa pārliecīgais jūtīgums pret pārmetumiem par kalpošanu nāvei, būtu īstais ceļš uz tik augstu mērķi. Lai jau gars pēc sirds patikas atvēlē dvēseles mēmajai kaismei savu atjautu, lai jau godina kapenes, atzīdams pagātni par vienīgo dzīvības avotu, lai jau iztēlo sevi par ļaunprātīgu fanātiķi, dzīvības apspiedēju un galētāju — vienalga, lai kā viņš izliktos un apsūdzētu pats sevi, viņš tomēr ir un paliek tas, kas viņš ir: modinātājs, vēstnesis, nesamierināmības, pretrunas, nerimās princips, kurš līksmi vienprātīgo un apmierināto barā kāda viena vienīgā krūtīs liek iesvelties pārdabiska posta jausmai un no jau dotā, jau tapušā vārtiem šim vienam vienīgajam liek doties pretī dēkaini nezināmajam, darīdams to līdzīgu akmenim, kam sakustoties un sākot velties lemts izraisīt nepārredzamu arvien varenāku un varenāku norišu lavīnu.

10

Tā aizrodas sākotnes un pagātnes priekškalnes, sašaurināti vēstures priekšstati, par kuriem tālāk atpakaļ nesniedz kādas cilvēku kopības, kāda indivīda atgādas, tāpat kā Jāzepa atgādas nesniedza tālāk par Uru un sentēva iziešanu no tās. Garīgās nerimās tradīcija, kas Jāzepam bija asinīs, noteica viņam tuvo tiešamību, tēva pasauli un

dzīves veidu, un tās pašas tradīcijas atbalsi viņš saklausīja ķīļu raksta rindās, ko reizēm pats savā nodabā skaitīja:

Kālabad Gilgamešam trauksmi tu lēmi,

Sirdi tam devi, kas miera nepazīst?

Mūžīga nerima, neziņa, meklētāja vērīgā ieklausīšanās sevī, dievības alkas, rūgtu šaubu pārpilnas, mokošas pārdomas par taisno un patieso, par visa galu un sākumu, par paša vārdu un būtību, par augstākās varas apslēpto gribu —_kā tas viss, paaudzēm nomainot citai citu, mantots no Uras ceļinieka, paudās Jēkaba sirmgalvja vaigā un augstajā pierē, viņa brūno acu raizīgi modrajā skatienā; kā Jāzeps mīlēja šo mentalitāti, kas pati apzinājās savu dižciltību un neikdienišķumu un, pateicoties tieši šai augstāku rūpju un raižu pašapziņai, vērta tēvu tik cienīgu, nosvērtu, svinīgu, ārienē īpaši iespaidīgu! Nerima un cieņa — tāds ir gara spiedogs, un bērna mīlestībā, kurai biklums vēl svešs, dēls saskatīja mantoto zīmi uz sava tēva un pavēlnieka pieres, lai gan pats bija cita kaluma — līksmāks un bezrūpīgāks, līdzīgāks savai apburošajai mātei un, kā jau sabiedriskas dabas cilvēks, arī valodīgāks un vaļsirdīgāks. Un kādēļ lai viņš bītos domu un rūpju māktā tēva, zinādams, ka tas viņu mīl vairāk par visu pasaulē? Apradums tikt mīlētam un vienmēr būt pirmajā vietā noteica Jāzepa raksturu un savdabību; tas noteica arī Jāzepa attieksmi pret visaugsto dievu, kuru viņš, ciktāl tas vispār bija atļauts, iztēlojās uz mata tādu pašu kā Jēkabs, redzēdams dievā, tā sakot, augstāka ranga tēva kopiju un naivi ticēdams, ka dievs mīl viņu tieši tāpat kā tēvs. Aizsteidzoties priekšā vēstījumam, nosauksim viņa attieksmi pret debesu Adoņu pagaidām par «līgavas» attieksmi — pēc analoģijas ar babiloniešu sievietēm, par kurām viņam bija zināms, ka tās, veltīdamas sevi Ištarai vai Militai, neprecējušās, bet gatavas bijīgi atdoties, mājoja tempļu cellēs un tika dēvētas par «tīrajām», «svētajām» jeb «enitū» — «dieva līgavām». Viņa dzīves izjūtai piemita kaut kas šīm «enitū» radniecīgs, tātad zināma stingrība, zināma nolemtības apziņa un sakarā ar to ari zināma sliecība uz rotaļīgu fantazēšanu, ar kuru mēs vēl dabūsim noņemties, kad būsim nokāpuši lejā pie viņa, un kura, iespējams, bija forma, kādā šajā zēnā izteicās dzimtas mantojums.

Toties, nevērojot visu savu pieķeršanos, viņš īsti neizprata un neatzina, kā tas izpaudās tēvā: Jēkaba raizes,

sirdēstus, nerimu, par ko liecināja nepārvaramā netīksme pret apmešanos uz pastāvīgu dzīvi un ieaugšanu vienā vietā, lai gan tāds dzīves veids noteikti labāk atbilstu tēva cieņai nekā mūždien tikai īslaicīgā, improvizētā pagaidu mitināšanās pa pusei zem klajas debess. Bez šaubām, arī tēvu dievs mīlēja, rūpējās par viņu, tēvs dievam bija pirmajā vietā, un, ja jau dievs tāpat izturējās pret Jāzepu, tad pirmām kārtām laikam gan tēva dēļ. Sadajs, dievs, bija darījis tēvu bagātu, dodams viņam Mesopotā-mijā lopus un visādu mantību; ar savu dēlu pulku, sievām, ganiem un kalpiem viņš varētu būt dižens vīrs zemes diženo vidū, un tas viņš arī bija, turklāt ne tikai mantas, bet arī garīgā svara ziņā — kā jau nabi, tas ir, «sludinātājs», viedais, dievības jautājumos zinošais un visgudrais, kā jau viens no tiem sirmajiem garīgajiem vadoņiem, uz kuriem pārgājis haldejieša atstātais mantojums un kurus no paaudzes paaudzē uzskatīja par viņa tiešajiem pēcniekiem. Sarunājoties ar Jēkabu vai kārtojot ar viņu tirdznieciskus darījumus, ļaudis dāsni bārstīja izmeklētus, izpušķotus teicienus, uzrunāja viņu «rnans kungs», bet paši sevi apveltīja ar visnicīgākajiem epitetiem. Kādēļ viņš kopā ar savējiem nemājoja kā pārticis pilsētnieks Hebronā, Urusalimā vai Sihemā stipra akmens vai koka namā, zem kura pamatiem varētu apbedīt savus mirušos? Kādēļ viņš, līdzīgi ismaēlietim vai tuksneša beduīnam, mita klajā laukā — tik tālu no Kirjat-Arbas, ka pat pilsētas mūri nebija saredzami? Mājoja uz ātru roku nojaucamās teltīs līdzās akai, alu kapenēm, ozoliem un terebintēm, it kā nekur nedrīkstētu uzkavēties un iesakņoties kā visi citi, it kā kuru katru dienu gaidītu pavēli steigšus izjaukt teltis un laidarus, uzkraut nastu nesējiem kamieļiem uz muguras kārtis, filca un adas segas un doties tālāk. Jāzeps, saprotams, zināja, kādēļ tas tā bija. Viņi kalpoja dievam, kuram miera dzīve un ērtības nebija dabā, kalpoja nākamības ieceru dievam, kura griba briedināja vēl neskaidrus, toties lielus un nozīmīgus notikumus un kurš arī pats līdz ar savu gribu un vēl nenobriedušajām milzu iecerēm būtība vel tikai veidojās un tālab bija nerimās viesējs, rūpju dievs, kas prasa, lai viņu meklē, — viņa dēļ cilvēkam katrā ziņā vajadzēja but brīvam, gatavam kuru katru mirkli posties ceļā.

Ar vārdu sakot, tas bija gars — cieņas piešķīrējs, bet ari cieņas ņēmējs gars, kurš Jēkabam liedza pastāvīgu nodrošināta pilsētnieka eksistenci; un, ja jauniņais Jāzeps, kam pasaulīga iznesība un pat greznība nebūt nebija vienaldzīga, brīžiem to nožēloja, mums vienīgi atliek ar to samierināties, jo šos viņa rakstura trūkumus savu-ties atsvēra citas īpašības. Kas attiecas uz mums, kuri pošamies par to visu stāstīt un bez jūtamas nepieciešamības doties jaunā, nepārredzamā dēkā («doties» vārda tiešajā, proti, vienvirziena nozīmē), tad mēs ir netaisāmies slēpt, ka dziļi un visā pilnībā izprotam vecā vīra trauksmīgo nepatiku pret uzkavēšanos vienā vietā un apmešanos uz pastāvīgu dzīvi. Vai mums šīs izjūtas pazīstamas? Vai nerima lemta arī mums, vai arī mums dota sirds, kas nezina miera? Vai Mēness — ceļa pavēlnieks, klaidotājs, kurš mūždien maina vietu, nevienā nerazdams mājas, nav arī stāstnieka spīdeklis? Tas, kas stāsta, savās dēkaiņa gai-tās nonāk ne vienā vien mājvietā, taču katrā kavējas tikai brīdi, no jauna gaidīdams norādījumu doties ceļā, un itin drīz viņam atkal straujāk pukst sirds — pa daļai aiz līksmes, pa daļai aiz bīlēm un miesas bailības, bet kā vienā, tā otrā gadījumā par zīmi tam, ka jau atkal, paklausot nerimās gara aicinājumam, jādodas tālāk — pretī jaunām, visos sīkumos pārdzīvojamām, neapjaušamu pieredzējumu pārpilnām dēkām.

Mēs jau sen esam ceļā, un mājvieta, kur īsu brīdi kavējāmies, jau tālu aiz muguras, jau aizmirsta; mēs pa ceļotāju paradumam jau iztālēm centāmies iepazīt pasauli, kura mums veras un kurai pretī veramies mēs, lai, nonākuši tajā, neliktos gluži neaptēsti un stūri svešinieki. Vai ceļojums jau būtu pārāk ieildzis? Vai tas kāds brīnums, ja ceļš ved uz pazemi! Lejāk, arvien lejāk mēs nokāpjam, mezdamies bāli vaigā, — arvien lejāk neviena svērteņa neizlūkotajā, neizdibināmi dziļajā pagātnes akas bezdibenī.

Kāpēc mēs metamies bāli vaigā? Kādēļ mums tik strauji pukst sirds — ne tikai atrodoties ceļā — jau kopš brīža, kad izdzirdam pavēli, ne tikai aiz līksmes, bet jo stiprāk aiz miesas bailības? It kā pagājība nebūtu stāstnieka stihija, gaisotne, kurā viņam viegli cilājas krūts, un pagātnes laika forma viņam nebūtu tuva un ierasta un viņš nejustos tajā kā zivs ūdenī! Tiesa jau, tiesa. Tad kādēļ baiļo sirdi mums mierīgu nedara saprāta balss? Laikam jau tādēļ, ka pagātnes stihija, kurai ļauties, lai nes mūs tālu jo tālu, mums tik ierasts, nav tā pagājība, kurā, drebēdami pie visām miesām, mēs nokāpjam šoreiz, — dzīves pagājība, miruša bijuma pasaule, kurā arī mūsu mūžs reiz grims arvien dziļāk un dziļāk un kurā jau itin dziļi slīgusi mūsu mūža sākotne. Nomirt, protams, nozīmē zaudēt laika dimensiju, pamest laiku, pretī toties gūstot mužību un visuresamību, tātad jo īstāku dzīvību. Jo dzīvības būtība ir tagadība, un tikai mītā tās noslēpums ietērpjas pagātnes vai nākotnes formā. Šis ir tāds kā populārs dzīvības pašatklāsmes paveids — tās noslēpums zināms vienīgi iesvaidītajiem. Lai jau iegalvo tautai, ka dvēsele ceļo. Iesvaidītie zina, ka reinkarnācijas mācība ir tikai dvēseles visuresības noslēpuma ietērps un ka dvēsele iemanto visu dzīvības pilnību, nāvei verot tās vieninieka kameras durvis. Mēs baudām augli no Nāves un Atziņas koka, dodamies kā dēkaiņi stāstnieki lejup pagātnē: tas ir mūsu līksmās ziņkāres un mūsu izbīļa bāluma patiesais cēlonis^ Bet ziņkāre tomēr ir stiprāka, un mēs nenoliedzam, ka nāk tā no miesas, jo tās objekts — visu mūsu pārspriedumu un minējumu, visu mūsu interešu alfa un omega — ir cilvēks, būtne, kurai mēs dodamies līdzi nāvē un pazemē, tāpat kā Ištara sekoja Tammusam un Eseta — Usīrisam, lai atzītu viņu tur, kur atrodas bijušais.

Jo viss ir, viss ir vienmēr, lai arī ļaudis pa savam paradumam saka: reiz bija. Tā runā mīts, bet mīts ir vienīgi noslēpuma ietērps; taču pats košākais noslēpuma ietērps ir svētki, kas, atkārtodamies no gada gadā, vieno laikus un bijušo un vēl nebijušo tautas acīs dara par esošu. Kas tur ko brīnīties, ka svētkos cilvēce allaž atļāvusies vaļības, kuras, tikumam klusējot, vērtušās izlaidībā, reiz jau svētkos dzīvība un nāve tiekas vaigu vaigā? Vēstījuma svētki, jūs esat dzīvības noslēpuma viskošākais tērps, jo darāt ārpuslaika esību tautai tveramu un piesaucat mītu, likdami tam risināties ^epat un šo pašu brīdi! Nāves svētki, nokāpšana pazemē, — jūs patiesi esat priecas nesēji miesā ieslodzītajai dvēselei; ne jau velti tā pieķērusies pagātnei, kapenēm, svētsvinīgajam «bija». Bet arī gars lai ir ar tevi un iemājo tevī, lai svētīts tu būtu ar debesu svētību no augšienes un zemes svētību no lejas!

Lejup bez bailēm un vilcināšanās! Vai tad mēs gluži bez apdoma metamies bezdibenīgajā dzīlē? Kur nu! Neko daudz dziļāk par gadu tūkstošiem trijiem mēs lejā nekāpsim, un kas ir daži gadu tūkstoši, ja runa ir par bezgalību? Nedz tur acis ļaudīm ir pakausī, nedz ragi pierē, un ne jau ar lidojošām ķirzakām viņi tur cīnās; viņi ir tādi paši ļaudis kā mēs, atskaitot zināmu, viegli piedodamu sapņainu domas neprecizitāti. Apmēram tā sevi drošina nepieredzējis cilvēks, posdamies ceļā, pirms pašām atvadām drudžainu izjūtu un sirdsklauvju mākts. Vai tad es, viņš sev saka, galu galā dodos uz pasaules malu nn pavisam neizzinātu pusi? Kur nu, tikai uz to vai citu vietu, kur daudzi jau pabijuši, un ceļā man paies diena vai divas, ne vairāk. Tieši tāpat arī mēs mierinām sevi, dodamies uz zemi, kas mūs jau gaida. Vai tad tā ir zeme, kur papardes zied, pasaku valstība, teiksmu valsts, tik neparasta, ka aiz ziliem brīnumiem jāsaķer galva? Nekas tamlīdzīgs, zeme kā jau zeme, kādas redzētas ne vienu reizi vien, — zeme pie Vidusjūras, neteiksim, ka gluži līdzīga mūsu dzimtajām ārēm, mazliet putekļaināka un akmeņaināka gan, bet ne jau nu traka, un arī zvaigznes, kas tur spīd, mums ir labi zināmas. Tāda — ar kalniem un lejām, pilsētām, ielām un vīnadārziem, ar upi, kas drūma un skubīga laužas caur zaļu biezokni, tā plešas līdzīgi pļavām pasakā par apburto aku. Acis vaļā, ja nokāpjot piemiedzāt tās! Mēs esam galā. Vai redzat asās mēnesnīcas ēnas uz rāmi dusošiem pakalniem? Vai jūtat, cik liegu spirdzi dveš vasarīgi zvaigžņotā pavasara nakts?

JĒKABA LIKTEŅSTĀSTI

.

Pirmā nodaĻa PIE AKAS.IŠTARA

Tas bija aiz pakalniem Hebronas ziemeļu pusē, nedaudz uz austrumiem no ceļa, kas veda uz Urusalimu, pavasara mēneša — adara vakarā, spīdot tik gaiši mēnesim, ka tā gaismā varēja kaut vai lasīt un katra lapiņa, katrs ķekar-veida zieds diezgan pazemajā, bet resnajā, žuburotajā kokā — vientuļā, vecā un kuplā terebintē likās mēnesnīcas sīki jo sīki izzīmēts, vizmaini izplūdis, tomēr skaidri saskatāms. Staltais koks bija svēts; pamācīšana tā pavēnī bija rodama dažādi — gan no cilvēka mutes (kam bija kas dievišķs pavēstāms, pulcēja klausītājus zem koka zariem), gan arī augstākā, pārdabiskā kārtā. Ne vienu reizi vien, proti, pravietisku vai apskaidrīgu sapni gadījās nosapņot tam, kurš iesnaudās, atspiedis galvu pret koka stumbru, un, spriežot pēc akmens upurgalda nomelnējušās virsmas, uz kuras, viegli kūpēdama, plīvēja sīka liesmiņa, arī uguns upuri, ko te mēdza nest, vērojot dūmu virzienu, raksturīgu putna lidojumu vai pat debesu zīmes, liecināja par īpašo ievērību, kas laika plūdumā veltīta rituālām ceremonijām šā koka pakājē.

Apkaimē auga vēl citi koki, lai arī ne tik cienījami kā notuļis stāvošais, — gan tās pašas sugas, gan platlapaini vīģes koki, gan akmeņozoli, no kuru stumbriem nomīdītajā zemē stiepās kailas saknes un kuru mūžam zaļā rota, mēnesnīcas paīsināta, — ne īsti lapotne, ne skujas — veidoja dzelkšņainus vēdekļus. Aiz kokiem pusdienas pusē, pret pakalnu, kas skatienam aizsedza pilsētu, un arī pa-augstāk tā nokarē atradās mājokļi un laidari, nakts klusumā tur laiku pa laikam iemāvās kāda govs, nosprauslājās kamielis vai žēlabaini iebrēcās ēzelis. Ziemeļu pusē skatienam pavērās plaša ainava — aiz nelīdzenā, apsūnojušā mūra apžoga, celta no divām rupji apskaldītu akmens bluķu kārtām, kas vietu ap orākula koku vērta līdzīgu terasei ar tādu kā zemu apmali, līdz pat viļņotajiem pakalniem apvāršņa malā jau gandrīz pilnā spīdekļa gaismā, kurš ap to stundu bija pakāpies krietni augstu, — pletās līdzenums, ar eļļas kokiem un tamarisku krūmājiem apaudzis, noceļu šķērsots apvidus, bet vēl patālāk — klajas ganības ar šur tur liesmojošiem ganu ugunskuriem. Uz akmens apžoga ziedēja ciklamenas, mēļas un sārtas, mēnesnīcas bālinātas, sūnā un zālē zem kokiem — balti krokusi un sarkanas anemones. Gaisā jautās ziedu un aromātisku zāļu smārdi, mizu miklais garojums, oda pēc ugunskura dūmiem un mēsliem.

Debesis bija pasakaini skaistas. Plats gaismas apdārzs ieskāva Mēnesi, kura spīdums, nevērojot vārumu, tomēr bija tik spožs, ka, veroties tajā, gandrīz vai iesāpējās acis, un gaišajā debess velvē, liktos, pilnām riekšām te retākās, te ciešākās kopās izsētas un izbārstītas, mirgoja zvaigznes. Kā spulga, zibsnīgi zilbalta uguns, dzirkstīgs dārgakmens dienvidrietumos spīgoja Sīriuss-Ninurtū, šķietami saplūzdams vienā zvaigznājā ar Prokionu Mazajā Sunī augstāk dienvidos. Mardugs, valdnieks, uzlēcis drīz pēc saulrieta, gatavojās spīdēt augu nakti un krāšņumā būtu līdzinājies Ninurtū, ja Mēness nemazinātu tā spožumu. Tuvu zenītam nedaudz uz dienvidaustrumiem zvēroja Nergals, septiņvārdis ienaidnieks, ēlamietis, kurš uzsūta nāvi un mēri, mūsdienās saukts par Marsu. Taču vēl pirms tā virs apvāršņa bija pakāpies Saturns, pastāvīgais un taisnais, un spīdēja dienvidos, pusdienas līnijā. Ar savu sarkano alfu noliecies pret vakariem, košs mirdzēja pēc aprisēm labi zināmais Orions — mednieks arī viņš, apjozies un krietni bruņots. Turpat, tikai vairāk uz dienvidiem, lidinājās Balodis. Reguls Lauvas zvaigznājā raidīja sveicienu, uzkāpis augstu zenītā, kur, dzeltenīgi sarkanajam Arkturam Gana zvaigznājā vēl atrodotos zemu ziemeļaustrumos, bet Kaziņas iedzeltenajai gunij līdz ar Ūdensvīra zvaigznāju jau zūdot vakarīgajā pusnakts malā, uzbraucis bija arī Ratu vēršu aizjūgs. Bet skaistāka par citām, spožāka par visām aitām un plašo kokabimu draudzi, sekodama Saulei zemu rietumos, staroja Ištara, māsa, sieva un māte, valdniece Astarte. Tā lāktīja sudrabaini, kaisīja gaistošus starus, trīsoši margodama, un virs tās, izšāvusies līdzīgi šķēpa smailei, pret debesīm pacēlās kāda garāka liesma.

SLAVA UN TIEŠAMĪBA

Tur lejā bija kādas acis, ievingrinājušās atšķirt un ar sapratni vērot visu to, — tumšas, pret debesīm paceltas acis, kurās atspoguļojās šī tik daudzveidīgā zvīla. Tās pārlaida skatienu zodiaka valnim, stiprajam aizsprostam, kurš valdīja debesu bangas un pie kura sardzē stāvēja laika noteicēji; tās pētīja svētās zīmes, kas pēc šajos platuma grādos īsās dzesnas cita pēc citas — vispirms jau Vērsis — drīz vien kļuva redzamas, jo toreiz, kad šīs acis bija dzīvas, Saule, sākoties pavasarim, atradās Auna zīmē, tādēļ zvaigznājs līdz ar visu spīdekli jau bija pagaisis dzīlē. Zinīgās acis uzsmaidīja Dvīņiem, kas no debesu augstumiem aizgriezās uz rieta pusi; uzmetušas ašu mirkli austrumiem, tās uzgāja Vārpu Jaunavas rokā, bet tūdaļ no jauna pievērsās Mēness apdārzam, spīdekļa vizmota-jam sudraba vairogam, nespēdamas atrauties no tā dzidrās, liegās spozmes.

Augšup lūkojās jauneklis, sēdēdams pie izmūrētas akas, kas, akmens spraišļa pārjumta, netālu no svētā koka vēra savu valgo dzīli. Uz aku veda padrupušas lokveida kāpnes, uz kurām sēdošais bija nolaidis basās kājas, tikpat slapjas kā pakāpieni, no kuriem vēl pilēja šajā pusē izlietais ūdens. Sausā vietā sev līdzās viņš bija nolicis savas dzeltenās, plata, sarkanruda raksta rotātās virsdrānas un vēršādas sandales, gandrīz vai kurpes ar augstām sānu malām, kas iekļāva papēdi līdz pašām potītēm. Laucinie-ciski raupjā, lai arī no balināta linauduma šūdinātā, pār pleciem nolaistā krekla platās piedurknes puisis bija sasējis ap gurniem, un, ieziesta ar eļļu, mēness gaismā laistījās tumsnējā auguma augšdaļa, kas salīdzinājumā ar vēl bērnišķīgo seju likās mazliet smagnēja un pilnīga, taču pleci bija augsti un taisni, kādi mēdz būt ēģiptiešiem. Apmazgājies ar ledaini salto ūdeni un vairākkārt aplaistījies, lietojot spaini un smejamo kausu, — tā tīkami atsvaidzinājies pēc jau itin spiedīgās dienas un pie reizes izpildījis reliģisku priekšrakstu, zēns no blakus nolikta blāvi vizuļojoša trauciņa bija iesvaidījies ar olīvu eļļu, kurai piejauktas smaržvielas, nenoņemdams no galvas irdi nopīto miršu vainadziņu un no kakla amuletu — atburamās saknītes, iešūtas maisiņā, kas bronzas važiņā nokarājās viņam uz krūtīm.

Pašreiz viņš, šķiet, skaitīja lūgsnu, jo sēdēja, pavērsis augšup mēnesnīcas gaiši apspīdēto seju, un, piespiedis elkoņus pie sāniem, rokas ar atvērtajām plaukstām turēdams paceltas, viegli klanījās gurnos un dziedošā balsī kaut ko skandēja, izdvesdams vārdus vai skaņas ... Kreisās rokas pirkstā viņam bija zils fajansa gredzens, un uz roku un kāju nagiem varēja manīt dzeltenīgi sarkanas hennas pēdas, ar kuru viņš aiz švītības bija krāsojies, domājams, posdamies uz nesenajiem pilsētas Jaužu svētkiem un gribēdams patikt sievietēm uz māju jumtiem, lai gan gluži labi būtu varējis iztikt bez kosmētiskām procedūrām un paļauties vienīgi uz glīto seju, ko viņam piešķīris dievs un kas patiešām likās gaužām pievilcīga vēl bērnišķīgi apaļā ovāla, bet it īpaši melno, mazliet ieslīpo acu maigā skatiena dēļ. Skaisti cilvēki domā, ka būs vēl skaistāki, ja «izdailināsies», — laikam aiz sava veida padevības pašu iepriecinošajam liktenim veltīdami dabas dotajām dāvanām uzmanību, kuru, saskatot tajā bijīgas kalpības garu, var atzīt par likumsakarīgu, — uzcirties ne-glītenis toties ir nožēlojams āksts. Turklāt skaistums taču nemēdz būt pilnīgs un taisni tādēļ pavedina uz ārišķībām; tas kaunas par trūkumiem, kuru dēļ neatbilst paša postulētajam ideālam, — kaunas, tiesa, nevietā, tādēļ ka dailes pievilcība būtībā slēpjas dailes nepilnībā.

Ap jauno cilvēku, kuru mēs patlaban visā tiešamībā redzam, valodas un teiksmas apvijušas īstu skaista jaunekļa slavas oreolu, par ko, zinot, kāds viņš izskatījās īstenībā, mums ir izdevība vieglītēm pabrīnīties, kaut arī mēnesnīcas nakts mirgais māns, liegi žilbinot mūs, droši vien liedz saskatīt trūkumus. Ko tik visu, mums, redzošajiem, izraisot smaidu, gadu gaitā nav paudušas dziesmas un leģendas, nav apliecinājuši apokrifi un pseidoepigrāfi, slavinot viņa ārieni! Tas, ka viņa vaigs aptumšojis Saules un Mēness spozmi, vēl ir pats mazākais, ko mums centušies iegalvot. Kādā tekstā vārds vārdā teikts — viņam esot vajadzējis aizklāt ar plīvuru vaigus un pieri, lai ļaužu sirdis neiesveltos zemes iekārē uz viņu, dieva sūtīto, un kādā citā sacīts — ļaudis, kas redzējuši zēnu bez plīvura, esot «iegrimuši svētlaimīgā apcerē» un viņu vairs neesot pazinuši. Austrumu leģendas nevilcinās apgalvot, ka puse visas pasaules dailes bijusi dota viņam, bet otra puse — atlikušajai cilvēcei. Kāds sevišķi godājams persiešu dzejnieks pārtrumpo visas šīs aplēses, iztēlodamies ekscentrisku gleznu — vienu vienīgu sešus lotus smagu naudas gabalu, kurā iekausēts viss šīspasaules daiļums, — tādā gadījumā, jūsmīgi pasludina dzejnieks, pieci loti pienāklos viņam, dailes iemiesojumam, nepārspējamam skaistulim

tik aplam dīžīga slava, kas vairs nerēķinās ar to, ka vm tikt pārbaudīta, mulsina un it kā uzpērk vērotāju, liedzot tam lietišķi aplūkot faktus. Vai mazums piemēru lie-i Ina, kāds suģestīvs spēks piemīt pārspīlēti augstam vērto nimum, kas kļuvis vispāratzīts un kam ikviens labprātīgi pakļaujas, pat akli notic sava veida apmātībā? Gadu divdesmit pirms tā laika posma, kurā mēs pašreiz atrodamies, viens šim jauneklim visai tuvs cilvēks Hāranas apkaimē Mesopotāmijā, kā mēs vēl uzzināsim, audzēja un pardeva aitas, kuru slava bija tik liela, ka ļaudis par tām maksāja baltu naudu, lai gan bija skaidrāks par skaidru, ka tās ir ne jau nu dievišķas cilmes, bet gluži ikdienišķas un parastas, kaut arī nevainojamas aitas. Tik stipra cilvēkā ir dziņa pakļauties! Bet, apņēmušies nepieļaut, ka prātus mums apmiglotu pēcnāves slava, ko mūsu spēkos ir salīdzināt ar tiešamību, mēs savuties nedrīkstam krist pretējā galējībā un aizrauties ar paļāšanu. Pēcnāves jūsma, līdzīga tai, kas apdraud mūsu spriešanas spējas, no zila gaisa, protams, vis nerodas; tā sakņojas īstenībā un, kā pierādīts, lielā mērā bijusi veltīta arī vēl dzīvajam. Lai to saprastu, vispirms jāpielāgojas mums svešajai arā-biskajai gaumei, jāapgūst tas estētiskais skatījums, kurš tolaik bija noteicošais un pēc kura zēns tiešām likās tik skaists un pievilcīgs, ka pirmajā mirklī vairākkārt gandrīz tika noturēts par dievību.

Būsim tātad piesardzīgi savos vērtējumos un, mīkstulīgi neļaudamies nedz valodām, nedz pārlieku kritiskām noskaņām un nosliecēm, secināsim, ka jauniņais Mēness pielūdzējs pie akas, nevērojot vienu otru trūkumu, no ārienes bija pievilcīgs. Paplats, piemēram, mums liktos iestru-pais un ļoti taisnais deguns, bet, no otras puses, tieši tādēļ, ka nāsis šķita mazliet piepūstas, visai sejai piemita tāds kā možums un spraigums, netverami lepna izteiksme, kura labi saderējās ar acu laipno skatienu. Nepelsim arī to vīzī-gas juteklības iespaidu, ko atstāj pabiezas lūpas. Iespaids var maldināt, bez tam tieši lūpu veidojumā mums jārespektē tēs puses ļaužu viedoklis. Toties mums būtu pamats atzīt, ka virslūpa bija pārāk izvelbta, ja vien tieši šī īpatnība nepiešķirtu īpašu pievilcību rimtajam smaidam, kurš, nesavelkoties mutei, tikai sakļaujoties lūpām, ņiēdza iegult lūpu kaktiņos. Piere virs platajiem un skaistajiem uzacu lokiem bija gluda, bet izliecās paaugstāk — zem biezajiem, melnajiem, ar gaišu ādas siksniņu apsietajiem un miršu vainaga rotātajiem matiem, kas platā vilni krita pāri skaustam, bet nepiesedza ausis, kuras būtu itin glītas, ja vien ausu ļipiņas mums neliktos mazliet gaļīgas un jau bērnībā ausīs ievērto nesamērīgi lielo sudraba gredzenu dēļ par daudz izstieptas.

Vai jauneklis no tiesas lūdza dievu? Lūgsnai poza bija pārāk ērta. Dievlūdzējam pienāktos stāvēt kājās. Viņa murmināšana, vienmuļā dundināšana pusbalsī, turot rokas paceltas, drīzāk atgādināja aizrautīgu sarunu, tādu kā klusinātu dialogu ar augsto spīdekli, pie kura viņš, liekas, vērsās. Viņš šļupstēja:

— Abū ... Hammū ... Aot... Abaot... Abirām ... Haam ... mi... ra ... am ...

Šajā improvizācijā citas ar citām sajaucās visdažādākās jomas un priekšstatu sakarības, jo, veltīdams Mēnesim babiloniešu mīlināmos vārdiņus, godādams to par abū, tēvu, un hammū, tēvoci, viņš piepina klāt arī sava īstā un iedomātā senča Abrāma vārdu līdz ar paplašinātu, lūgsnas bijīgi saglabātu variantu — «Hammūrabī», leģendārā likumdevēja vārdu, kurš nozīmēja: «Mans dievišķais tēvocis ir dižens,» — tāpat arī skaņu kopas, ar kurām stomīdamies dzīrās izteikt to jauno, topošo, viņa tuva jo dedzīgi loloto, apcerēto, sludināto, kas, saistīdamies ar tēvišķā ideju, sniedzās tālāk par austrumnieku mūžseno zvaigžņu kultu un paša dzimtas atgādām.

— Jao ... Aot... Abaot..., — viņš dungoja, — Jahu, Jahu! Ja ... a ... ve ... ilū ..., Ja ... a ... um ... ilū ...

Bija savādi, pat pabaisi vērot vientuļo zēnu, kurš, pacēlis rokas, šūpodamies gurnos, mādams un mīļi uzsmaidīdams spožajam mēnesim, dungoja vienā laidā. Šī darbošanās — svētcere, liriska saruna vai kas cits — šķiet, aizrāva viņu, un viņa aizmiršanās, arvien pastiprinādamās, sāka likties slimīga un bīstama. Viņš nerunāja skaļi un skaļāk laikam arī nebūtu spējis. Balss bija lūzena un nenobriedusi — šī vēl spalgā, vēl neskanīgā pa pusei bērna, pa pusei jaunekļa balss. Pēkšņi tā aizmetās, aizcirtās konvulsīvi un spēji; vārdi «Jahu, Jahu!» bija tikai aizsmacis čuksts, apraujoties elpai, ko viņš kavējās ievilkt; to pašu brīdi viņš pārmainījās sejā, krūtis viņam iekrita, vēdera muskulatūra te cēlās, te plaka, cilājās skausts un pleci, raustījās rokas, piepampa augšdelmu muskuļi, un jau mirkli vēlāk viņš pārgrieza acis un mēnesnīcā biedīgi pavīdēja tukši acu baltumi.

Šāda novirze zēna izturēšanās veidā, godīgi sakot, kuram katram liktos aizdomīga. Šī lēkme — vai kā lai to nosauc — šķita galīgi nevietā, pārsteidza un satrauca, nepavisam neatbilda tam laipnas, saprātīgas uzvedības iespaidam, ko jau pirmajā acu uzmetienā atstāja viņa pali kamā, lai arī mazliet švītīgā āriene. Ja tas no viņa puses nebija joks, atlika vienīgi jautāt, kam būtu jārūpējas par viņa dvēseli, šobrīd varbūt uzskatāmu par izredzētu, bet katrā ziņā arī par apdraudētu. Arī tad, ja tas viss bija tikai blēņas un graži, raizēm iemesla pietiktu, — par to, ka tāds raksturs viņa izdarībām kaut daļēji piemita, šķiet, liecināja jaunā Mēness mīlnieka izturēšanās, pēkšņi mainoties situācijai.

TĒVS

Pakalna un mājokļu pusē kāds sauca: — Jāzep! Jāzep! — sauca divreiz, sauca trīsreiz, nākdams arvien tuvāk. Zēns sadzirdēja tikai trešo saucienu, vismaz pēc trešā vairs neizlikās, ka nav saklausījis saucēja balsi, un, aši atjēdzies, nomurmināja:

— Te es esmu!

Acis viņam atgriezās dobumos, viņš nolaida rokas, nokāra galvu un bikli pasmaidīja. Saucēja bija tēva lēnīgā, mūždien saviļņotā, jūtu piestrāvotā un žēlīgā balss. Nu jau tā skanēja tepat netālu. Tēvs atkārtoja vēlreiz, lai gan bija paguvis ieraudzīt dēlu pie akas:

— Jāzep, kur tu esi?

Mugurā viņam bija garš ģērbs, un, tā kā mānīgās mēness gaismas šķietamais dzidrums bija kā radīts, lai rastos pārspīlēti priekšstati, Jēkabs — jeb Jakovs ben Jic-haks, kā viņš, vajadzības spiests, mēdza parakstīties, — likās majestātiski, pat pārdabiski liels, apstājies kaut kur vidū starp Pamācīšanas koku un aku, tuvāk, tiesa, kokam, kura lapotne, mezdama ēnu rakstu, izraiboja viņa tērpu. Vēl jo iespaidīgāku — apzināti vai neapzināti — viņu vērta poza; viņš atbalstījās pret garu zizli, turēdams to augstu aptvertu, tādēļ piedurkne plati krokotajam, sīk-bāli svītrotajam mētelim jeb apmetnim, šūdinātam no tāda kā vilnas muslīna, bija noslīdējusi no pāri galvai paceltā, jau vecīgi kārnā delma, kura plaukstas locītavu rotāja vara stīpa. Svētību guvušajam Ezava dvīņubrālim bija sešdesmit septiņi gadi. Viņa bārda, pašķidra, bet gara un

plata (jo, saplūzdama pie deniņiem ar matiem, vieglām plaiskām atstāvēja abpus vaigiem un tai pašā platumā klāja krūtis), neapcirpta, ne reizi nesukāta un nesakopta, sudrabaini viznīja, atstādama nepiesegtas plānās lūpas. No šaurā deguna līdz pat ūsām vilkās dziļas grumbas. Acis zem tumšā, musturotā kānaāniešu auduma šalles kapuces, kas, gandrīz aizklādama pieri, kroku krokām krita uz krūtīm un vienā pusē bija pārmesta pāri plecam, — šīs mazās, brūnās, spožās acis ar ļenganajiem, uztūkušajiem maisiņiem, būtībā jau vecīgi gurdas un tikai garīgas rosās modrinātas, raizīgi nopētīja zēnu pie akas. Apmetnis, viņam paceļot roku, bija parāvies uz augšu un pavēries, atsegdams krāsotu kazas vilnas kreklu, kura apakšmala, garām bārkstīm nošūta, sniedzās līdz audekla apavu purngaliem, nokarādamās slīpām pārkaru kārtām un radīdama iespaidu, ka cits pāri citam uzvilkti vairāki krekli. Vecā vīra apģērbs tātad bija silts un biezs, lai arī gaumes ziņā nevērīgs un raibs: līdzās austrumtautu kultūras elementiem tam netrūka iezīmju, kas drīzāk liecināja par valkātāja piederību ismaēliešu-beduīnu videi un tuksneša pasaulei.

Uz pēdējo vaicājienu Jāzeps pamatoti vairs neatsaucās, jo tēvs nepārprotami bija viņu saskatījis. Viņš vienīgi uzsmaidīja nācējam, pavērdams pilnīgās lūpas un paspīdi-nādams zobus — spoži baltus, kādus tos allaž dara tum-snēja seja, tiesa, ne visai ciešus, ar atstarpēm, — un smaidām pievienoja ierastos sveiciena žestus. Viņš atkal pacēla rokas, tāpat kā bija tās cēlis pirmīt, sveikdams Mēnesi, pašūpoja galvu un, pauzdams apbrīnu un sajūsmu, paklakšķināja mēli. Pēc tam pielika roku pie pieres un, pavēris plaukstu, ar līganu un izsmalcinātu kustību no jauna to nolaida; pievēris acis un atgāzis galvu, piespieda rokas pie sirds un, turēdams tās sakļautas, vairākiem lāgiem norādīja uz sirmgalvi, atkal un atkal likdams abas pie sirds, it kā sniegtu to tēvam. Arī uz savām acīm viņš norādīja ar pirkstiem, pieskārās ceļgaliem, galvvidum un kāju pēdām, vienā laidā atkārtodams pielūgsmīgā sveiciena kustību. Tā bija piemīlīga rotaļa, nepiespiesti un aprasti, tomēr ne gluži bez savdabības un personiskas pievilcības nospēlēta, — laipna, atsaucīga rakstura izpausme, kurai arī izjūtas netrūka. Intīmu šo pantomīmu darīja smaids, pauzdams bijīgu pazemību sava dzemdinātāja un pavēlnieka priekšā, bet dzīvīgumu tai piešķīra neviltoti sirsnīgais prieks par negaidīto izdevību sumināt tēvu. Jā-

7<i|)s zināja itin labi, ka dzīvē tēvam ne gluži vienmēr bi jusi lemta drosmīga un cienījama vīra loma. Ar viņu, nevērojot paša cildeno stāju un runu, dvēseles mīkstulīgā bailība izspēlējusi ne vienu vien ļaunu joku, viņa mūžā bijušas pazemojuma, tekulības, aklu bīļu dienas, situācijas, kuras cilvēks, ko vecais vīrs mīlēja, iztēlojās visai nelabprāt, lai arī tieši tajās jo skaidri redzama kļuva dieva žēlastība. Kaut gan dēla smaida jautās krietna deva koķetērijas un pašpārliecinātības, galvenām kārtām tomēr to raisīja prieks par tēva atnākšanu, par iespaidīgo ap gaismojumu, tik izdevīgo, valdonīgo pozu, kādā stāvēja sirmgalvis, balstīdamies pret savu garo zizli; un šis bērnišķīgais gandarījums liecināja par vājību uz ārišķīgiem efektiem un nevērību pret dziļākām sakarībām.

Jēkabs palika tur, kur bija. Varbūt viņš bija pamanījis dēla prieku un vēlējās to paildzināt. Atkal ieskanējās viņa balss, par kuru mēs teicām, ka tā bija jūtu piestrā-vota un saviļņota, tāpēc ka aiz iekšējas nomāktības mēdza drebēt. Pa pusei jautājoši viņš sacīja:

— Bērns sēž dzīles malā?

Ērmoti vārdi, izteikti nedroši, kā sapņojot un baidoties kļūdīties. Tie izklausījās tā, it kā runātājam liktos nepiedienīgi vai vismaz brīnumaini, ka gados tik jauns cilvēks varētu sēdēt dzīles malā, un vārdi «bērns» un «dzīle» nebūtu īsti saderīgi. Patiesībā šie vārdi pauda un arī vēlējās paust tādas kā aukļa bažas, ka Jāzeps, kurš tēvam šķita daudz mazāks un bērnišķīgāks, nekā bija īstenībā, aiz ne-piesardzības varētu iekrist akā.

Zēns pasmaidīja, pavērdams vēl platāku reto zobu rindu, un par atbildi pamāja ar galvu. Bet viņa sejas izteiksme tūdaļ pārvērtās, jo otru reizi tēvs ierunājās bargak. Tas pavēlēja:

— Apsedz kailumu!

Iepletis paceltās rokas, Jāzeps, tēlodams izbrīnu, pus-pajokam nopētīja sevi, tad aši atraisīja mezglā sasietās piedurknes un uzrāva mugurā kreklu. Te nu no tiesas varēja likties, ka vecais vīrs turējies notālāk vienīgi tādēļ, ka dēls bijis kails, jo tagad viņš panācās tuvāk. Iedams viņš tik tiešām atspiedās pret savu garo zizli, te paceldams, te nolaizdams to, jo pievilka kāju. Jau divpadsmit gadus — pēc piedzīvojuma, kas viņam diezgan nožēlojamos apstākļos bija atgadījies ceļā liela baiļuma stundā, — Jēkabs kliboja savainotās gūžas dēļ.

CEĻAVĪRS JEBŠE

Abi bija redzējušies pavisam nesen. Kā parasti, Jāzeps bija vakariņojis tēva teltī, kur smaržoja pēc muskusa un mirrēm, — vakariņojis reizē ar brāļiem, pareizāk sakot, pusbrāļiem, kas pašlaik uzturējās mājās; citi, pieskatīdami pārējos ganāmpulkus, mita tālāk uz ziemeļiem, ielejā, kurā nolūkojās Ebala un Garizima kalni, netālu no nocietinātās pilsētas un svētvietas, ko sauca par Sihemu jeb Šehemu, tas ir, «Pakausi», vai arī par Mabartū, proti, «Pāreju». Ar Šehemas iedzīvotājiem Jēkabu saistīja ticības radniecība, jo, lai gan dievība, ko pielūdza Šehemā, līdzinājās sīriešu aitu ganam un daiļajam pavēlniekam Adonīdam, tāpat arī Tammusam, ziedošajam jauneklim, kuru saplosīja meža kuilis un kuru Lej zemē dēvēja par Usīrisu, upuri, tomēr jau izsenis — kopš Ābrahāma un Si-hemas augstā priestera un ķēniņa Melhisedeka laikiem — šim dievam atbilda arī īpašie garīgie priekšstati, kuru dēļ to iesauca par El-ēljonu, Baāl-beritu, proti, Visaugstāko, derības galvu, debesu un zemes radītāju un valdnieku. Šāds viedoklis Jēkabam likās pareizs un pieņemams, un Šehemas Saplosītajā dēlā viņš saskatīja vai sliecās saskatīt patieso un augstāko dievu, Ābrahāma dievu, bet sihe-miešus uzskatīja par ticības brāļiem — jo vairāk tādēļ, ka pēc pārbaudīta, no paaudzes paaudzē mantota nostāsta pats pirmieceļotājs kādā sarunā, proti, mācītā disputā ar Sodomas vecajo, bija nosaucis savas atziņas dievu par El-ēljonu, pielīdzinādams to tādējādi Melhisedeka Baālam un Adonam. Un arī Jēkabs, pirmieceļotāja ticības sekotājs, pirms gadiem, atgriezies no Mesopotāmijas un apmeties Sihemas pavārtē, šim dievam tur bija uzcēlis altāri. Turpat viņš bija licis izrakt aku un par skaidru naudu — pilnestīga svara sudraba seķeļiem bija ieguvis ganību tiesības.

Vēlāk starp sihemiešiem un Jēkaba ļaudīm izcēlās lielas nesaskaņas, kuru sekas pilsētai bija briesmīgas. Taču miers tika atjaunots, tāpat arī nolīgums, un daļa Jēkaba lopu allaž ganījās Šehemas pļavās, un daļa viņa dēlu un kalpu šo ganāmpulku dēļ mita tālu no viņa acīm.

Maltītē bija vēl piedalījušies divi Leas dēli, proti, kaulainais Isašārs un Zebulons, kurš par gana dzīvi nedeva nenieka, tiesa, arī par zemes arāju negribēja būt un alka tikai vienu — kļūt par jūras braucēju. Jo, kopš viņš As-

krtlūnā bija redzējis jūru, viņš cildināt cildināja jūrnieka dzīvi un varen pārgudri stāstīja par visādām dēkām un zibēja dzimuma nezvēriem, kas mītot aiz ūdeņiem un parādoties kuģotājiem, — par būtnēm ar vērša vai lauvas galvu, divsejiem, kam esot gan cilvēka ģīmis, gan aitu suņa purns un kas runājot un rejot pamīšus, par ļaudīm airkājiem un līdzīgiem brīnumiem. Vakariņojuši tēva teltī bija arī Bilhas dēls žiglais Naftāls un abi Zilfas dēli — ir taisnais Gads, ir Ašers, kurš pa savam paradumam centās nolūkot gardākos kumosus un izmējot visiem pa prātam. Jāzepa īstais brālis mazais Benjamīns vēl dzīvoja sieviešu galā un bija par mazu, lai ēstu kopā ar viesiem, jo šovakar pie galda bija sēdējis viesis.

Pie Jēkaba bija iegriezies kāds ceļavīrs, vārdā Jebše, kurš teicās esam no Taānakas un mielodamies tērgāja par turienes tempļa baložu bariem un zivju dīķiem; viņš jau vairākas dienas bija ceļā un veda māla ķieģelīti, ko Taānakas valdnieks Aširat-jašurs, pārspīlēti dēvēts par ķēniņu, sūtīja savam «brālim» Gazas valdniekam, sauktam par Rifat-baālu, no visām pusēm noklājis to ar rakstu zīmēm, kurām bija aptuveni šāds saturs: lai Rifat-baāls dzīvojot laimīgas dienas, un lai visi lielākie dievi vienlīdz rūpējoties par viņu, kā arī par viņa nama un bērnu labklājību, taču viņš, Aširat-jašurs, nevarot «brālim» nosūtīt kokus un naudu, ko tas ar lielākām vai mazākām tiesībām no viņa pieprasot, tāpēc ka šo mantu viņam daļēji neesot, daļēji savuties tās esot viņam pašam ļoti vajadzīgas, toties viņš ar Jebšes starpniecību nosūtot Gazas valdniekam savas personīgās un Taānakas pilsētas aizstāves, proti — dieves Ašeras māla tēlu, lai šī dieve nestu tam svētību un palīdzētu novērst vajadzību pēc kokiem un naudas... Minētais Jebše tātad, cilvēks ar smailu bārdeli, no galvas līdz kāju potītēm raibos vilnas audumos tinies, bija iegriezies pie Jēkaba, lai iepazītu viņa uzskatus, nobaudītu viņa maizi un pirms došanās tālāk uz jūras pusi pārlaistu nakti viņa pajumtē, un Jēkabs bija uzņēmis ceļinieku viesmīlīgi, likdams tam vienīgi noprast, lai noglabā kur patālāk Aštartes statueti — bikšainas sievietes tēlu ar kroni un plīvuru galvā, dievieti, kura ar abām rokām piesegusi savas mazās krūtis. Citādi viņš izturējās pret viesi bez aizspriedumiem, atcerēdamies senu nostāstu par Ābrahāmu, kurš saniknojies izdzinis tuksnesī vecīgu elku pielūdzēju, bet, tā kunga norāts par šādu neiecietību, lūdzis apmāto večuku atgriezties.

Ēdienus iznēsājot diviem vergiem, vecajam Madajam un jaunajam Mahalaleēlam, tērptiem nupat izmazgātos lina uzsvārčos, vakariņotāji, sasēdušies uz spilveniem apkārt grīdas masai (Jēkabs turējās pie tēvu paražas un ne dzirdēt negribēja par krēsliem, ko pēc lielo austrumu un dienvidu impēriju parauga lietoja augstdzimuši pilsētnieki), bija mielojušies ar olīvām un kazlēna cepeti, piekozdami labo maizi kemahu, pēc tam iebaudījuši plūmju un rozīņu kompotu, ko pasniedza vara biķeros, un malkojuši vīnu no lēzeniem krāsaina stikla kausiem. Ēzdami saimnieks un viesis bija apdomīgi tērzējuši, un vismaz Jāzeps bija uzmanīgi ieklausījies abu gan personiska, gan sabiedriska rakstura pārrunās, kas skāra te zemes, te debesu lietas un pievērsās arī politiskām vēstīm; runāts tika par Jebšes ģimenes stāvokli un amata pakāpi pilsētas ķēniņa Aširat-jašura galmā, par ceļojumu, kurā viņš devies pa Jesreēlas ieleju un augstieni, par to, ka ceļa posmu pa kalnu veidoto ūdensšķirtni viņš veicis ēzeļa mugurā, bet tālāk lejā uz filistiešu zemi nodomājis jāt uz kamieļa, ko rīt iegādāšoties Hebronā; par Jebšes dzimtās puses lopu un labības cenām, par Taānakas Ašeras «ziedošā staba» kultu un dievietes «pirkstu», tas ir, orākulu, ar kura starpniecību dabūta atļauja vienu no tās veidoliem, Ceļojuma Ašeras tēlu, ņemt līdzi uz Gāzu, lai ielīksmotu sirdi Rifat-baālam; par nesenajiem Ašeras svētkiem, kurus svinot visi nevaldāmi dejojuši un negausīgi mielojušies ar zivīm un vīrieši un sievietes par godu priesteru sludinātajai dievietes piederībai gan vīrišķajam, gan sievišķajam dzimumam jeb dzimuma divējādībai apmainījušies ar drānām. Te Jēkabs bija pabraucījis bārdu un pārtraucis viesi, uzdodams viņam vairākus labi pārdomātus, āķīgus jautājumus, piemēram, vai Taānakas drošība nebūšot apdraudēta, tēlam atrodoties ceļā, un kā esot jāizprot tēla attiecība pret viesa dzimtās pilsētas pavēl-nieci, un vai tā, zaudējusi daļu savas substances, nekļūšot manāmi nespēcīgāka. Uz šiem jautājumiem Jebše bija atbildējis, ka tādā gadījumā Ašeras «pirksts» diezin vai būtu devis norādījumu sūtīt tēlu ceļā un priesteri mācot, ka dievietes spēks esot vienlīdz iedarbīgs katrā tās atveidojumā. Vēl Jēkabs piesardzīgi bija norādījis: ja jau Ašera esot tiklab vīrietis, kā arī sieviete, tātad gan baāls, gan baālata — debesu valdnieks un dieva māte — vienā personā, tā būtu jāpielīdzina ne tikai Ištarai, kuru, kā stāsta, godinot Sineārā, un Esetai, ko pielūdzot nešķīstajā

Hgiptē, bet ari Samašam, Šalimam, Adū, Adonam, Lāha-mam un Damū, ar vārdu sakot, pašauju valdniekam un augstākajam dievam, un runa, spriežot pēc visa, tātad galu galā esot par El-ēljonu, Ābrahāma dievu, radītāju un tēvu, kuru ceļojumos vis nevarot sūtīt, tāpēc ka tas valda pār visu, un kuram ar zivju ēdieniem neesot pakalpots, bet iztapt varot vienīgi, dzīvojot šķīstībā un krītot viņa priekšā uz vaiga. Tomēr šāds secinājums Jebši diez kā nepārliecināja. Viņš, proti, bija paskaidrojis: tāpat kā Saule allaž spīdot kādā noteiktā ceļa zīmē, kurā tobrīd atrodoties, tāpat kā viņa ar savu gaismu apveltījot planētas un tās tad katra atbilstoši savai īpatnībai ietekmējot cilvēku likteņus, tāpat daloties arī dievišķais, razdams izpausmi dievībās, kuru vidū tieši valdnieks-valdniece Aši-rata, kā zināms, apliecinot savu dievības spēku zemes auglības dziņā un dabas atmodā no pazemes stinguma, ik gadu no nokaltuša staba kļūdama par ziedošu stabu, un šai sakarā itin vietā esot negausīga ēšana un nevaldāma dejošana, kā arī citas ar Ziedošā staba svētkiem saistītas vaļības un izpriecas, jo šķīstumu varot piedēvēt vienīgi Saulei un nedalīti pirmdievišķajam, nevis tā planetārajām izpausmēm, un prāts, stingri norobežojis jēdzienus «šķīsts» un «svēts», pārliecinoties, ka svētums nav saistāms vai katrā ziņā nav jāsaista ar šķīstību... Jēkabs augstākā mērā piesardzīgi bija atbildējis — viņš nevēloties nevienu, kur nu vēl savu viesi un varena ķēniņa sirdsdraugu un sūtni apvainot, apšaubīdams pārliecību, kādā to audzinājuši vecāki un ķīļu rakstu zinātāji. Tomēr ari Saule esot Ēl-ēljona roku radīta un tālab gan dievišķa, bet ne dievs, un šī atšķirība prātam esot jāsaskata. Pielūgt dieva radīto, nevis dievu pašu esot pretrunā ar veselo saprātu un varot izsaukt dieva dusmas un bardzību, turklāt Jebše pats esot atzinis savas puses dievus par padieviem, kurus nosaukt sliktākā vārdā viņš, Jēkabs, atturoties aiz labvēlības un cieņas pret savu viesi. Ja jau dievs, kurš radījis Sauli, ceļa zīmes un planētas līdz ar Zemi, esot visaugstākais dievs, tas esot ari vienīgais dievs, un par pārējiem dieviem tādā gadījumā vispār labāk klusēt, jo citādi viņam, Jēkabam, tie gribot negribot būtu jāsauc vārdā, ko viņš vairījies minēt, un tā būtu jārīkojas tieši tāpēc, ka jēdziens «augstākais dievs» saprātam esot jāpielīdzina jēdzienam «vienīgais dievs» ... Apspriežot jautājumu par abu jēdzienu — augstākais un vienīgais — atšķirību un tāpatību, bija aizsākušās garākas pārrunas, kuras mājas-

tēvs nebija vien varējis beigt risināt un kuras, ja viss notiktu pa viņa prātam, būtu turpinājušās līdz pusnaktij vai pat rītam. Bet Jebše bija novirzījis sarunu uz šīspasaules valstīm un notikumiem, uz ķildām un intrigām, par kurām viņš, kā jau Kānaānas pilsētķēniņa tuvs draugs, zināja ko vairāk nekā parasti mirstīgie, un pastāstījis, ka Kiprā, ko viņš dēvēja par Alašiju, plosoties mērim, aiznestas daudzas, taču ne jau visas dzīvības, kā salas paval-donis ziņojis Lejzemes faraonam, taisnodamies, ka gandrīz pilnīgi pārtraucis vara piegādes; ka Hetas jeb Hatas ķēniņš Supiluliuma, kura rīcībā liels karaspēks, draudot uzbrukt Mitānijas ķēniņam Tušratam un sagrābt tā dievus, lai gan tas esot rados ar Tēbu valdnieku dinastiju; ka Babilonas kasieris sācis baidīties no Asūras augstā ķēniņ-priestera, kurš taisoties atdalīties no likumdevēja impērijas un Tigras krastos nodibināt pats savu valsti; ka faraons, uzlikdams kontribūcijas sīriešiem, padarījis visai bagātu dieva Ammuna garīdzniecību un par iegūtajiem līdzekļiem uzcēlis dievam jaunu templi ar tūkstoš pīlāriem un vārtiem, bet līdzekļu pieplūdums drīzumā tomēr stipri samazināšoties, tāpēc ka ne tikai beduīni izlaupot sīriešu pilsētas, bet ziemeļos arvien lielāka izplešoties Heta, radot draudus Ammuna piekritēju varai Kānaānā, un ne viens vien amoriešu valdnieks sabiedrojoties ar svešzemniekiem, lai vērstos pret Ammunu. Šeit Jebše bija piemiedzis aci, laikam draugu vidū likdams noprast, ka arī Aširat-jašurs rīkojas tikpat valstiski gudri, taču mājastēva interese par sarunu bija stipri vien noplakusi, kopš vairs netika spriests par dievu. Valodas bija apsīkušas, un visi piecēlušies no savām mīkstajām sēdvietām: Jebše — lai pārliecinātos, vai ar Ceļa Aštarti nav lēcies kas ļauns, un pēc tam dotos pie miera; Jēkabs — lai apstaigātu nometni, atbalstīdamies pret savu zizli, pavērotu sievas un uzmestu acis arī lopiem laidaros. Jāzeps telts priekšā bija nošķīries no pārējiem pieciem dēliem, lai gan pirmajā brīdī grasījās palikt kopā ar brāļiem. Bet taisnais Gads bija pateicis skaidri un gaiši:

— Mums tu esi kā piektais ritenis, lasies, pintiķi tāds!

Un Jāzeps, mirkli apdomājies, bija atbildējis:

— Tu, Gad, esi kā baļķis, kam ēvele pāri nav gājusi, un kā badeklīgs āzis ganāmpulkā. Tēvs sodīs tevi par taviem vārdiem, ja es viņam tos atstāstīšu. Un, ja es tos izstāstīšu Rūbenam, mūsu brālim, viņš savā taisnīgumā tev par tiem sados. Bet lai notiek, kā tu saki: ejiet jūs

I\n lobi, un es iešu pa kreisi, vai otrādi. Jo es jūs mīlu, lic! jūsu acīs diemžēl esmu par negantību — it īpaši šo-tllcn, tādēļ ka tēvs man uzlika gabalu kazlēna cepeša un veltīja laipnus skatus. Tādēļ lai notiek, kā tu teici, lai neiznāktu nepatikšanas un jūs nekristu grēkā. Uz redzi!

Gads bija uzklausījis Jāzepa vārdus, nicīgi smīnēdams, uzgriezis viņam muguru, lai arī ne bez ziņkāres, ko tas zeņķis atkal sagudros un samuldēs. Parādījis Jāzepam mpju žestu, viņš bija aizgājis kopā ar pārējiem, bet Jāzeps — palicis viens.

Jāzeps bija devies nelielā vakara pastaigā, ja vien nomāktās omas dēļ, ko šobrīd radīja Gada rupjība un tikai daļēji kliedēja gandarījums par paša daiļrunīgo atbildi, šo klimšanu varēja saukt par pastaigu. Lēnā garā kāpdams pakalnā no austrumpuses, kur nogāze nebija tik stāva, viņš drīz vien bija nonācis pašā korē, no kuras pavērās skats uz dienvidiem, kur ielejas kreisajā malā, mēness apspīdēta, pretī viznīja baltā pilsēta ar biezajiem nocietinājumu mūriem, kvadrātiskajiem stūra torņiem, ar vārtu arkām, pils pagalma kolonnu rindām un plašas terases ieskauto tempļa masīvu. Viņam patika vērot pilsētu, kur mita tik daudz ļaužu. Neskaidri saredzamas no šejienes bija arī cilts kapenes, ko Ābrahāms sendienis pēc visiem noteikumiem atpircis no kāda hetieša, — dubultā ala, kurā gulēja viņa senču — babiloniskās pirmmātes un vēlāko cilts vecajo mirstīgās atliekas; klintī izcirsto kapeņu akmens portāla dzegas izdalījās tālu pa kreisi līdzās sienām, kas lokā iejoza pilsētu, un svētsvinīgas jūtas, kādas raisa domas par nāvi, modās Jāzepa sirdī līdz ar tīksmi, ko iedvesa apdzīvotās vietas ainava. Atpakaļceļā viņš bija nokāpis pie akas, padzēries un nomazgājies, ieziedies ar eļļu un sācis nedaudz eksaltēto lakstošanos ar Mēnesi, bet tajā viņu bija pieķēris tēvs, diendienā raizīgs vērodams katru dēla soli.

PIENESĒJS

Tagad vecais vīrs, pienācis klāt, jau stāvēja dēlam līdzās, uzlika, pārtvēris zizli kreisajā rokā, labo viņam uz galvas un ar savām vecīgajām, bet skadrajām acīm cieši ielūkojās jauneklīgi skaistajās, melnajās acīs, kuras Jāzeps, lieku reizi paspīdinājis reto zobu vizmaini balto

emalju, te pacēla, te tūlīt atkal nolaida — pa daļai gluži vienkārši bijādams tēvu, pa daļai arī aiz neskaidras vainas apziņas, ko bija radījusi tēva pavēle apsegt kailumu. Viņš tik tiešām bija vilcinājies apģērbties ne jau tīkamā vēsuma vai ne tikai vēsuma dēļ vien un bažījās, ka tēvs ir nopratis, kādi nolūki un priekšstati pavedinājuši viņu pusapģērbtam sveikt spīdekli. Viņam nudien bija licies saldi un vilinoši izrādīt savu jauneklīgo kailumu Mēnesim, ar kuru pats jutās saistīts gan sava horoskopa, gan dažādu jausmu un minējumu saitēm, un viņš nešaubījās, ka spīdeklim tas patiks, turklāt darīja to ne bez aprēķina, cenzdamies uzpirkt un noskaņot sev labvēlīgi vai nu Mēnesi, vai pašu augstāko būtni vispār. Dzedrajai gaismai līdz ar vakara vēsmām skarot plecus, viņš jutās tā, it kā viņa bērnišķīgais nodoms būtu izdevies — nodoms, kuru nosaukt par nekautru nebūtu pareizi, tādēļ ka pamatā tam bija kautruma upuris. Jāņem vērā, ka apgraizīšana, aizgūta Ēģiptē kā ārēja paraža, Jāzepa dzimtā un vidē jau izsenis bija ieguvusi īpašu mistisku nozīmi. Tā bija dieva prasītā un noliktā cilvēka saderināšanās ar dievību, paveicama pie ķermeņa daļas, kura, šķiet, veidoja miesas būtības degpunktu un pie kuras tika doti jebkuri ar miesu saistīti svinīgi apsolījumi. Ne viens vien vīrietis līdz saskarei ar sievieti rakstīja dieva vārdu uz sava dzimumlocekļa. Derībai ar dievu bija dzimuma raksturs; noslēgta ar prasīgu, uz neierobežotām īpašuma tiesībām pastāvošu radītāju un pavēlnieku, tā tikumiski iegrožoja un pavājināja cilvēciski vīrišķo, tuvinot to sievišķajam. Asiņainais apgraizīšanas upuris ir radniecīgāks kastrācijai pēc idejas nekā fiziskā ziņā. Miesas iesvaidījums simbolizē gan šķīstību, gan šķīstības upuri, tātad sievišķo sākotni. Turklāt Jāzeps apzinājās pats un dzirdēja uz katra soļa, ka ir skaists un pievilcīgs, bet tādai apziņai jau pašai par sevi piemīt kas sievišķs; un, tā kā īpašības vārdu «skaists» pirmām kārtām mēdza attiecināt uz Mēnesi, turklāt pilnu, neaptumšotu un neaizsegtu, un šis epitets, būtībā piederīgs debesu sfērai, cilvēkam, stingri ņemot, bija piemērojams vienīgi pārnestā nozīmē, tad Jāzepa izpratnē «skaistuma» un «kailuma» priekšstati gandrīz neatšķīrās viens no otra un saplūda kopā un viņam šķita, ka viņš rīkojas vienlīdz gudri un dievbijīgi, par atbildi spīdekļa skaistumam rādīdams savu kailumu, lai bauda un apbrīna būtu abpusēja.

Mēs neņemamies spriest, kāds sakars — spilgti vai ma-

zāk spilgti izteikts — viņa rīcības zināmajam vaļīgumam l>||/i ar šiem tik miglainajiem uzskatiem. Katrā ziņā tie izrieielēja no tā laika kultos plaši izplatītās rituālās atkaili-mišanās arhaiskās nozīmes, un tieši tādēļ, ieraudzījis tēvu un izdzirdīs viņa aizrādījumu, Jāzeps bija izjutis ko līdzīgu vainas apziņai. Jo viņš mīlēja vecā vīra garīgumu un bijās tā, skaidri noskārzdams, ka šis garīgums noliedz un uzskata par grēcīgu gandrīz vai visu to priekšstatu pasauli, ar kuru viņš, Jāzeps, vēl jutās saistīts, lai ari vairs tikai rotaļas formā, — ka tas noraida šo pasauli kā tālu pirmsābrahāma laiku atpalicību un ik brīdi gatavs lai veltīt savu visbriesmīgāko nosodījumu, proti, nosaukt to par «elkudievību». Jāzeps gaidīja bargu šāda satura norājumu, kurā katra lieta tiktu saukta īstajā vārdā. Bet Jēkabs, kā vienmēr noraizējies par šo dēlu, deva priekšroku kam citam. Viņš teica:

— Patiesi būtu labāk, ja bērns, noskaitījis lūgsnu, jau dusētu drošībā būdā. Man netīkas redzēt viņu vienu naktī, kura top aizvien dziļāka, un zem zvaigznēm, kas spīd gan labiem, gan Jauniem. Kādēļ bērns nepalika pie Leas dēliem un nedevās turp, kurp devās Bilhas dēli?

Viņš, protams, zināja gluži labi, kādēļ Jāzeps lieku reizi palicis viens, un Jāzeps savukārt saprata, ka tēvs tā vaicā vienīgi aiz skumības par šiem labi zināmajiem apstākļiem. Uzmetis lūpu, viņš teica:

— Tā mēs norunājām — brāļi un es — un vienojāmies pa labam.

Jēkabs turpināja:

— Gadās, ka tuksneša lauva vai kāds cits, kurš mājo meldros, tuvu vietai, kur upe ieplūst Sāls jūrā, izsalcis dodas šurp, alkdams asiņu, un ielaužas aplokos, tīkodams laupījuma. Pagājušas tikai piecas dienas, kopš Aldomads, gans, nometies uz vēdera man pie kājām, atzinās, ka naktī plēsīgs zvērs jaunlopu barā saplosījis divas jēres un vienu aiznesis, lai to aprītu. Aldomads, arī nezvērējis, manā priekšā bija bez vainas, jo uzrādīja man asiņainu, saplosītu avi, tā ka prātam bija skaidrs, ka otru nolaupījis lauva, un zaudējums krīt uz manu galvu.

— Tas ir niecīgs, — glaimīgi teica Jāzeps, — un neko nenozīmē tik bagātam vīram, par kādu tas kungs savā mīlestībā Mesopotāmijā padarījis manu pavēlnieku.

Jēkabs nolieca galvu — mazliet iesānis — par zīmi, ka viņš nedižojas ar viņam tikušo svētību, lai gan bez paša gudras piepalīdzēšanas svētība līdzējusi nebūtu. Viņš atbildēja:

— Kam daudz dots, daudz var tapt ņemts. Tas kungs, kurš darīja mani par sudrabu, var arī padarīt mani nabagu, līdzīgu izmestai māla poda lauskai, jo viņa patvaļība ir liela un viņa taisnības celi cilvēkam nav izdibināmi. Sudrabam ir bāls spīdums, — viņš piemetināja, vairīdamies uzlūkot Mēnesi, kam Jāzeps toties tūdaļ uzmeta paslepu skatienu, — sudrabs ir sirdēsti, un tas, kurš baiļojas, vairāk par visu bīstas to ļaužu vieglprātības, par kuriem viņam raižu pilna sirds.

Zēns lūdzot pacēla acis, pavadīdams skatienu ar maigu, mierinošu žestu. Bet Jēkabs liedza viņam to pabeigt, teikdams:

— Tas notika tur laukā, ganībās, simt vai pāris simtu soļu no šejienes, — piezagās lauva un vecajai mātei saplosīja jēriņus. Bet bērns viens nakts laikā sēž pie akas neapdomīgs un neapsedzies, neatgādādamies tēva. Vai tu esi radīts briesmām un bruņots cīniņam? Vai tu esi tāds kā Simeons un Levijs, tavi brāļi, kas, pasarg dievs, aurodami klūp virsū ienaidniekam ar zobenu rokā un jau nosvilinājuši amoriešu pilsētu? Vai tu esi kā Ēzavs, tavs tēvocis, sarkans no vaiga un spalvains kā āzis? Nē, tu esi lēnīgs telts bērns, miesa no manas miesas, un, kad Ēzavs tuvojās braslam ar četriem simtiem vīru un mana dvēsele baiļojās, es pirmajā rindā liku nostāties kalponēm un viņu bērniem, taviem brāļiem, tad Leai ar savējiem, bet tevi, raugi, ar Rāheli, tavu māti, es novietoju visiem citiem aiz muguras . ..

Jau viņam acis bija asaru pilnas. Viņš nespēja neap-raudājies pieminēt sievieti, kuru bija mīlējis vairāk par visu pasaulē, lai gan pagājuši astoņi gadi, kopš dievs neizprotamā kārtā viņam to atņēmis, un viņa mūždien saviļņotā balss, izrunājot Rāheles vārdu, nodrebēja aizturētā šņukstā.

Zēns izstiepa pret viņu rokas un, salicis tās, pacēla pie lūpām.

— Ak, kā gan bez vajadzības nomokās mana tētiņa un pavēlnieka sirds, — viņš bilda ar maiga pārmetuma pieskaņu, — un cik pārspīlētas ir viņa bažas! Kad viesis, novēlējis mums labu veselību, devās apraudzīt savu dārgo tēlu, — te viņš zobgalīgi pasmaidīja, gribēdams iepriecināt tēvu, un piemetināja, — kurš man likās itin vārgs un nevarīgs, un mazvērtīgs kā nemākuļa prodnieka prece tirgū ...

Tu redzēji tēlu? — pārtrauca viņu Jēkabs. Pat tas viņam nepatika un lika sadrūmt viņa vaigam.

— Es palūdzu viesi, lai pirms maltītes man to parāda, — h.icīja Jāzeps, uzmezdams lūpu un paraustīdams plecus.

- Viduvējs darbs, un tēlam vai uz pieres rakstīts, cik tas bezspēcīgs... Kad jūs abi, tu un viesis, beidzāt tērzēt, es Izgāju laukā reizē ar brāļiem, bet tad viens no Leas kalpones dēliem — liekas, tas bija taisnais un krietnais Gads — Ieteica man turēties patālāk un mazliet sasāpināja man sirdi, nesaukdams mani vārdā, bet apveltīdams ar nepelnītu un neglītu iesauku, uz kuru es neatbildēju...

Nevilšus pret savu gribu viņš nosūdzēja brāļus, lai gan pats labi apzinājās, cik netīkama šī viņa rakstura nosliece, turklāt no visas sirds centās tai turēties pretī un nupat uz īsu brīdi bija to uzveicis. Vainīga bija Jāzepa nevaldāmā runātkāre, līdz ar nesaskaņām viņa un brāļu starpā veidodama apburtu loku, jo, nošķirdama viņu no brāļiem un tuvinādama tēvam, tā nostādīja viņu divdomīgā stāvoklī, mudinot uz mēlnesību, kas savukārt padziļināja atsvešinātību un tā joprojām, līdz vairs nebija nosakāms, ar ko īsti nelaime sākusies, un vecākajiem brāļiem pietika ieraudzīt Jāzepu, lai viņi pārmainītos sejā. Sācies neapšaubāmi viss bija ar Jēkaba īpašo pieķeršanos šim dēlam — tā ir lietišķa piebilde, kuras nolūks nav uzvelt vainu pašam jūtu cilvēkam. Bet tāda nu reiz ir jutu daba, ka tās tiecas neapvaldīti izlieties un luteklīgi izdabāt sev; tās negrib slēpties, klusuciešana tām ir sveša, tas tīko apliecināt sevi, izpausties, — runājot tēlaini, visai pasaulei «durties acīs» un nodarbināt ļaužu prātus. Jūtu cilvēku raksturo atturības trūkums; un Jēkaba gadījumā šo trūkumu vēl pastiprināja viņa un viņa cilts garīgajā mantojumā iedibinātais priekšstats par paša dieva nesavaldību un majestātisko gražīgumu jūtu un simpātiju izrādījuma sfērā: nepelnītā vai vismaz pārspīlētā labvēlība, ko El-ēl-jons veltīja atsevišķiem izredzētiem, bija patvaldnieciska, grūti izprotama un pēc cilvēka saprašanas netaisna, tā bija augstākas gribas izpausme, kurai atlika vienīgi neprātojot pakļauties, bailēs un goddevībā krītot uz sava vaiga pīšļos, un Jēkabs, apzinādamies — tiesa gan, pazemībā un sirds bailībā apzinādamies, ka pats ir šadas pielūgsmes objekts, atdarināja dievu, neskopodamies ar jūtu izpausmēm un ļaudams dusmām pilnu vaļu.

Jūtu cilvēka izlutušo nesavaldību Jāzeps bija mantojis no tēva. Par Jāzepa nespēju apvaldīt paša pāri plūstošās

jūtas, par takta trūkumu, kas viņam kļuva tik bīstams, vēl būs runa. Deviņu gadu vecumā — bērnībā — Jāzeps bija nosūdzējis tēvam karstgalvīgo, bet labsirdīgo Rūbenu, tādēļ ka tas, redzēdams, ka pēc Rāheles nāves Jēkabs vis neguļ ar Leu, tā māti, kura, savu apsārtušo acu dēļ mūždien noniecināta, viena tup teltī, bet gan iekārtojis savu guļvietu pie Bilhas. celdams viņu, kalponi, mīlamās godā, ātrās dusmās bija nosviedis zemē un lādēdamies spārdījis kājām tēva cisas. Tas bija neapdomāts solis, sperts dēla aizvainojumā par māti, un visā drīzumā Rūbenam nācās to rūgti nožēlot. Cisas klusītēm varēja nolikt atpakaļ vietā, un Jēkabs neko nebūtu zinājis. Bet Jāzeps, kurš Rūbena izdarības bija redzējis, steigšus pastāstīja par tām tēvam, un kopš šā brīža Jēkabs, pats būdams pirmdzimtais tikai vārda pēc un tiesiskā ceļā, nevis no dzimšanas, apsvēra domu, nolādot Rūbenu, atņemt tam pirmdzimtā tiesības un piešķirt tās ne jau nākamajam pēc vecuma — Leas otrajam dēlam, tātad Simeonam, bet neierobežotā jūtu patvaļā paaugstināt Rāheles pirmdzimto — Jāzepu.

Brāli sprieda netaisni, domādami, ka izpļāpājoties zēnam bijis prātā šāds tēva lēmums. Viņš gluži vienkārši nebija spējis klusēt. Toties tas, ka viņš nespēja klusēt arī nākamo reizi, zinādams, kāda doma nodarbina tēvu un ko brāļi pārmetīs viņam, bija jo grūtāk piedodams un padarīja vecākos brāļus gaužām aizdomīgus. Rakstos nav teikts, kā Jēkabs dabūja zināt, ka Rūbens «jokojies» ar Bilhu.

Šis pārkāpums bija nesalīdzināmi smagāks par atgadījumu ar cisām, un izdarīts tas tika jau pirms apmešanās Hebronas pusē, uzturoties starp šo vietu un Bet-ēli. Rūbens, tolaik divdesmit vienu gadu vecs, spēka un vīrestības pārpilns, nebija spējis noturēties neieguvis tēva sievu — to pašu Bilhu, uz kuru tik neganti apskaitās atstumtās Leas dēļ. Viņš slepus bija noskatījies, kā Bilha mazgājas, — pirmajā brīdī aiz nejaušības, pēc tam — izjuzdams gandarījumu, ka pazemo sievieti bez viņas ziņas, visbeidzot — augošas iekāres pārņemts. Viņu sagrāba spējas, brutālas alkas, redzot Bilhas jau pabriedušos, bet prasmīgi saglabātos daiļumus, viņas vēl tvirtās krūtis, piemīlīgo vēderiņu, un neviena kalpone, neviena katram viņa mājienam padevīga verdzene vairs nespēja remdēt šīs tvī-kas. Viņš ielavījās tēvam toreiz tik mīļās blakussievas teltī, negaidīti uzklupa tai un ja arī nepaņēma ar varu,

tad tomēr paveda bailēs no Jēkaba trīsošo sievieti, likdams lietā visu savu jaunības spēku.

No šīs saldkaislās, baiļpilnās klupšanas scēnas mazais Jāzeps, dīki, lai arī bez nodoma kādu izspiegot, slamstīda-mies apkārt, bija saklausījis pietiekami daudz, lai vientiesīgā aizrautībā izstāstītu tēvam tik interesanto un neparasto jaunumu, kā Rūbens «jokojies» un «kaitavājies» ar Bilhu. Stāstot viņš lietoja šos vārdus, kas pēc savas tiešās nozīmes izteica mazāk, nekā viņš bija noģidis, toties pēc vispārzināmās, netiešās — izteica visu. Jēkabs nobāla un sāka smagi elsot. Dažas minūtes vēlāk Bilha vaimanādama gulēja dzimtas pavēlniekam pie kājām un atzinās pārkāpumā, plēsdama ar nagiem savas krūtis — tās pašas, kas bija jaukušas prātus Rūbenam un tagad viņas pavēlniekam uz visiem laikiem kļuvušas aptraipītas un neaizskaramas. Bet pēc Bilhas, pacēlis rokas, par kauna un negoda zīmi apjozis gurnus ar maisu, viņam pie kājām, līdz sirds dziļumiem satriekts, neviltotā nožēlā metās pats ļaundaris un, aizgriezis vaigu, iespieda zemē pīšļiem nokaisīto galvu, pazemīgi pārlaizdams tēva svinīgo dusmu negaisu. Jēkabs sauca viņu par Hamu, tēva goda laupītāju, haosa pūķi, behemotu un bezgodi nīlzirgu — šajā lamu vārdā jautās ēģiptiešu ticējums, pec kura nīlzirgam piemīt nekrietnā tieksme nogalināt tēvu un varmācīgi pāroties ar paša māti. Iztēlodams Bilhu tikai aiz tā iemesla, ka pats ar viņu gulēja, par Rūbena māti, Jēkabs savu pārmetumu pērkongrandā vadījās no miglainiem priekšstatiem, pēc kuriem dēls, gulēdams ar māti, gribējis uzmesties visiem un visam par noteicēju, un lēma tam tieši pretēju likteni. Jo, izstiepis uz priekšu rokas, viņš atņēma Rūbenam pirmdzimtā tiesības — gan tikai atņēma, nepiešķirdams pagaidām nevienam citam šo goda titulu, un tā kopš minētās dienas šajā jautājumā vairs skaidrības nebija: tēva majestātiski dedzīgā pieķerība Jazepam līdz turpmākam aizstāja likumīgu izlēmumu.

Savādi bija tas, ka Rūbens neturēja greizu prātu uz Jāzepu; viņš, gluži otrādi, izturējās pret Jāzepu iecietīgāk nekā pārējie brāļi. Viņš itin pareizi nesaskatīja zēna rīcībā tikai ļaunprātību un klusībā atzina, ka brālim ir tiesības raizēties par sava mīlošā tēva godu un atklāt tam pārkāpumu, kura nekrietnību viņš, Rūbens, ir nedomāja noliegt. Savā vainas apziņā Rūbens bija un palika labsirdīgs un taisnīgs. Turklāt, nevērojot lielo miesas spēku, līdzīgi pārējiem Leas dēliem būdams diezgan neglīts (vi-

ņam bija mātes slimās acis, un viņš bieži, lai ari bez redzamiem panākumiem, iezieda plakstus, kuri mēdza strutot), Rūbens dziļāk par citiem izjuta visu apbrīnoto Jāzepa pievilcību, kas paša lācīguma dēļ viņam likās sevišķi aizkustinoša, un neskaidri apzinājās, ka izredzētība — cilts vecajo, tās dižo patriarhu paaudžu paaudzēs mantojumā atstātā dieva svētība — drīzāk piederas šim zēnam nekā viņam vai jebkuram citam divpadsmit brāļu vidū. Tēva vēlmes un ieceres pirmdzimtības jautājumā viņam šķita saprotamas, lai arī sāpīgi skāra viņu pašu.

Jāzeps tātad zināja, ko dara, kad, piedraudēdams Ziltas dēlam, kurš, starp citu, brāļu pulkā nebūt nebija pats sliktākais, atsaucās uz Rūbena taisnīgumu. Vecākais brālis ne vienu reizi vien, lai ari izteikdamies par Jāzepu nievīgi, brāļu vidū bija aizstāvējis viņu, vairākkārt, laizdams darbā dūres, paglābis zēnu no tesiena un norājis brāļus, līdzko tie, saniknoti par kārtējo nodevību, savā atriebības kārē grasījās viņam uzbrukt. Jo no lielajām nepatikšanām, kurās viņš, nosūdzēdams Rūbenu, reiz jau bija iekūlies, vientiesis neko nebija mācījies un nebija ari labojies, redzēdams brāļa augstsirdību, un paaudzies, gluži otrādi, kļuva vēl bīstamāks novērotājs un pienesējs nekā bērnībā. Bīstami tas bija arī viņam — viņam pašam pirmām kārtām, jo loma, kuru tēlot viņš bija paradis, ar katru dienu darīja viņu nicināmāku, vientuļāku, nelaimīgāku, uzkrāva viņam naidu, ko panest viņš pēc savas dabas nebija piemērots, un pamatoti lika bīties no brāļiem, izraisot savuties jaunu kārdinājumu nodrošināties pret tiem, pielabinoties tēvam, — un tā vienā laidā, nevērojot daudzkārtējo apņemšanos pievaldīt mēli, lai beidzot tomēr uzlabotu savas attiecības ar pārējiem desmit, no kuriem neviens nebija dzimis ļaundaris un ar kuriem visiem kopā, mazo brāli ieskaitot, viņš veidoja zodiaka zvaigznāju skaitli un jutās saistīts svētas tuvības saitēm.

Viss veltīgi. Pietika Simeonam un Levijam, ātras dabas vīriem, ielaisties kautiņā ar svešiem ganiem vai pat pilsētniekiem, pietika Jehūdam, lepnam, bet nelaimīgam cilvēkam, kuram, Ištaras tirdītam, nedarīja prieku tas, kas citiem bija tīrā bauda, slepus sapīties ar kādu šīs puses meitu, pietika vienam vai otram brālim apgrēkoties Vienīgā un Visuaugstā priekšā, zagšus kvēpinot vīraku kādam elku tēlam un tādējādi apdraudot lopu vaislību un uzsūtot ganāmpulkiem bakas, kraupi vai griešanās kaiti, pietika dēliem, vienalga, šeit vai pie Sehemas pārdodot brāĻa lopus, bez Jēkaba ziņas uzprasīt augstāku cenu, bet pārpalikumu klusītēm sadalīt savā starpā, lai tēvam to darītu zināmu viņa luteklītis. Jāzeps pienesa pat nepatiesas ziņas, vispēdējās aplamības, kurām tēvs tomēr bija gatavs noticēt, raudzīdamies dēla skaistajās acīs. Jāzeps apgalvoja, ka daži brāļi reizēm izgriezuši dzīvam aunam vai aitai pa strēmelei gaļas un uz vietas notiesājuši, un darī-juši to esot četri lieko sievu dēli, pirmām kārtām Ašers, kurš patiešām bija rīma. Ašera badīgums tad ari bija vienīgais pierādījums apgalvojumam, kurš pats par sevi likās gaužām neticams un nekādi nebija pierādāms. Objektīvi spriežot, tas bija apmelojums, bet, raugoties no Jāzepa viedokļa, varbūt gluži tāds nebija. Jo viņš droši vien bija to nosapņojis, pareizāk sakot, piespiedis sevi nosapņot brīdī, kad gaidīja pelnītas sukas, lai tādā kārtā nodrošinātu sev tēva atbalstu, un vēlāk vairs nebija nedz gribējis, nedz mācējis atšķirt patiesību no tukšiem izdomājumiem. Bet brāļu sašutums tajā reizē, protams, izpaudās sevišķi skaļi. Viņu pusē bija pašu nevainīguma apziņa, un uz savu nevainīgumu viņi atsaucās gandrīz jau pārlieku vētraini, it kā tas būtu apšaubāms un Jāzepa melos tomēr slēptos graudiņš patiesības. Vissāpīgāk mūs skar aizvainojumi, kas, lai arī nepelnīti, tomēr nav gluži nepatiesi...

VĀRDS

Jēkabs uz vietas dzīrās iesvilties dusmās, padzirdis par neglītiem vārdiem, ar kuriem Gads apveltījis Jāzepu un kuros viņš tūdaļ sliecās saskatīt necieņu pret paša svētajām jūtām. Bet Jāzeps, atplaucis smaidā, prata tik izmanīgi un mīļi nomierināt un izklaidēt tēvu, ierunādamies par ko gluži citu, ka vecā vīra dusmas noplaka, vēl īsti nesacēlušās, un viņš to vien zināja kā, domīgi smaidīdams, vērties dēla melnajās un mazliet greizajās, aiz salda viltus viegli piemiegtajās acīs.

— Nekas jau nenotika, — viņš dzirdēja bilstam apmākto, trauslo balsi, kuru tik ļoti mīlēja, tādēļ ka tai bija liela līdzība ar Rāheles balss nokrāsu, — es norāj^u viņu kā jau brālis par viņa rupjību, un, tā kā viņš manu aizrādījumu ņēma vērā, mēs šķīrāmies pa labam. Es devos šurp, lai no pakalna palūkotos uz pilsētu un Ēfrona dubulto namu; šeit, pie akas, es šķīstījos ar ūdeni un lūgsnu,

bet tas lauva, pazemes nešķīstenis, tukšā Mēness izdzimums, ar kuru tētiņam labpatika mani pabaidīt, būs palicis Jardenas brikšņos (upes nosaukumu viņš izrunāja citādi nekā mēs, ar citiem patskaņiem; teikdams «Jardena», viņš ar mēles galiņu gan piedūrās aukslējām, bet nelika «r» skaņai vibrēt, un patskanis «e» turklāt izskanēja paplati), atrazdams vakara maltīti atkalnes palejās, un bērns nav to ne acīs redzējis — ne tuvumā, ne tālumā.

Viņš dēvēja sevi par «bērnu», zinādams, ka šī iesauka, palikusi viņam no mazotnes, tēvam ir sevišķi mīļa. Viņš turpināja:

— Ja šis arī būtu tuvojies, kulstīdams asti, un balss aiz izsalkuma šim būtu dunējusi, kā dun zēravu balsis, teicot to kungu, zēns tik un tā ne drusciņu vai tikai mazdrusciņ izbītos zvēra sirdības. Jo tas, laupītājs tāds, droši vien atkal uzkluptu kādam jēriņam, ja Aldomads to nepadzītu, dauzīdams klabatu un degdams uguni, bet cilvēka bērnu ar gudru ziņu liktu mierā. Vai tad tētiņš nezina, ka zvēri bīstas un vairās cilvēka, tāpēc ka dievs devis cilvēkam gaišu prātu un izpratni, kādai sugai kurš dzīvnieks piederīgs, un vai tad tētiņš aizmirsis, kā brēca Se-maēls, redzēdams, ka zemes cilvēks prot saukt vārdā visu dzīvo dvašu, it kā pats būtu tās kungs un radītājs, un kā iztrūkās visi uguns eņģeļi un nodūra acis, mācēdami gan balsīs saskanīgi skandēt: «Svēts, svēts!» — toties no sugām un pasugām nejēgdami nenieka. Tāpat arī zvēri nokaunas mūsu priekšā un ierauj asti, tāpēc ka mēs tos pazīstam un zinām saukt vārdā, un laupām spēku katra viena rēcošajai klātībai, tai pretī likdami vārdu. Būtu viņš tuvojies, sirdīgi šņākdams un raukdams purnu, sperdams platu, zaglīgu soli, es vis nenoģībtu aiz šausmām un nemestos bāls vaigā viņa noslēpumu priekšā. «Vai Asinskāre tavs vārds?» es jautātu, pasmiedamies par viņu. «Vai Slepkavas Lēciens?» Bet tad, izslējies visā augumā, sauktu: «Lauva! Raugi, lauva tu esi pēc sugas un pasugas, un atvērts tavs noslēpums ir manā priekšā, lai taptu izteikts un es to atmestu smejošu muti.» Un viņš samiegtu acis, padzirdis savu vārdu, un, uzmetis kūkumu, lasītos projām, nezinādams, ko lai man atbild. Jo viņš ir pagalam nemācīts un ne dzirdējis nav par rakstāmiem rīkiem ...

Tā bija vārdu spēle, kurai pievērsās Jāzeps, allaž razdams tajā prieku, bet šobrīd — tāpat kā pirmāk lielīdamies — ķērās pie tās, lai izklaidētu tēvu. Skaniski viņa vārds sasaucās ar vārdu «sefer», grāmata, rakstāmrīks, —

starp citu, par nebeidzamu gandarījumu pašam, jo pretēji brāļiem, kas rakstīt neprata, viņš mīļu prātu vilka ķīlu zīmes un bija tiktāl ievingrinājies šajā mākslā, ka itin labi varētu kalpot par pārrakstītāju vienā no tekstu krātuvēm, kādas, piemēram, atradās Kirjat-Seferā un Gebalā, ja vien būtu iedomājams, ka Jēkabs piekristu šādai profesijas izvēlei.

— Varbūt tētiņš, — viņš turpināja, — būtu ar mieru ērti un nepiespiesti piesēst kopā ar bērnu līdzās dzīlei, teiksim, šepat, uz akas malas, bet viņa lasīt un rakstīt pratējs dēls mazdrusciņ pietuptos un apmestos zemāk, viņam pie kājām, — tāds izkārtojums, liekas, būtu itin jauks. Un bērns izklaidētu savu pavēlnieku, pastāstīdams nelielu leģendu vai fabulu par vārdu, — bērns zina nostāstu no galvas un prot itin saistoši izklāstīt. Grēku plūdu dzimuma laikos eņģelis Semhazajs ieraudzīja zemes virsū daiļo meiču Išharu un, iemīlējies viņā līdz ausīm, teica: «Esi mana!» Bet viņa atbildēdama sacīja: «Ir neceri, ka būšu tava, iekams tu man neatklāsi īsto un nesagrozīto dieva vārdu, kuru izrunādams tu pacelies gaisos.» Un debesu sūtnis Semhazajs savā apmātībā patiesi atklāja meičai dieva vārdu, pārlieku jau karsti kārodams, lai tā uzklausa viņu. Kā domā tētiņš, ko darīja Išhara, līdzko zināja vārdu, un kā tiklā meiča parādīja garu degunu uzmācīgajam .debesu sūtnim? Tā ir pati labākā vieta manā stāstā, bet es diemžēl redzu, ka tētiņš neklausās, ka viņš, nogrimis pārdomās, aizdarījis savas ausis un domās kavējas kaut kur citur.

Jēkabs tik tiešām neklausījās, ko stāsta dēls, viņš «domāja». Tā bija ārkārtīgi izteiksmīga domāšana — iemiesota apcere, īstas paraugpārdomas, patētiski kāpinātas aizmiršanās augstākā pakāpe, — mazāk izteiksmīgi viņš prātot nemēdza. Ja viņš gremdējās pārdomās, tām vajadzēja būt īstai apcerei, saredzamai arī no simt soļu attāluma un tik dižai un iespaidīgai, lai vērotājs ne vien noprastu, ka Jēkabs domā, bet tikai tagad visā pilnībā apjēgtu, ko nozīmē gremdēties sevī, un izjustu dziļu bijību viņa stāvokļa un šādas ainas priekšā: sirmgalvis atbalstījies ar abām rokām pret garu zizli, galva iesānis pieliekta, sudrabotajā bārdā rūgti dziļdomīgā vaibstā savilktas lūpas, brūno, vecīgo acu urdīgais skatiens tiecas ielauzties, ieurbties domas un atmiņu dzīlēs, aizmirsies, sevī noslēgts, augšup vērsts — tas teju, teju aizķersies nokarenajās uzacīs ... Jūtu cilvēkiem ir izteiksmīga āriene, un šo izteiksmīgumu rada godkāre, izlauzdamās neslēpti un neapvaldīti; to raisa maigs dvēseles dižums, kurā nespēks un drosme, nekautrlba un cēlsirdība, dabiskais un gribētais saplūst bezgala cildenā teatralitātē, kas iedveš bijību, lai arī, iespējams, vieglītēm smīdina. Jēkabs bija neizsakāmi izteiksmīgs — par prieku Jāzepam, kurš mīlēja tēva saviļņoto pacilātību un ar to lepojās, un par bailēm un briesmām visiem citiem, kam dienas gaitās iznāca ar viņu saskarties, pirmām kārtām pārējiem dēliem, kurus nesaskaņu brīžos šis izteiksmīgums biedēja vairāk par visu. Tā tas bija arī ar Rūbenu, kad viņš, sagrēkojies ar Bilhu, bija spiests stāties vecā vīra priekšā. Un, lai gan bīles un bijība, ko iedveš sakāpināta jūtu izpausme, tolaik bija stiprākas un mazāk apzinātas nekā mūsdienās, arī to dienu vidusmēra cilvēks, draudot tādiem iespaidiem, izjuta sava veida mietpilsonisku netīksmi, kuru mēs formulētu šādi: «Pasarg dievs, labi tas nebeigsies!»

Jēkaba spilgtajam izteiksmīgumam, tāpat kā viņa saviļņotajai balsij, runas retoriskumam, svinīgumam visā stājā savuties bija tiešs sakars ar kādu spēju vai noslieci, kura piešķīra viņa vaibstiem šo tik bieži novērojamo pitoresko un iespaidīgo pārdomu izteiksmi. Tā bija slieksme uz domu asociācijām, un šī slieksme tiktāl pakļāva viņa apziņu, ka vārda pilnā nozīmē kjuva par tās formu un viņa domās gandrīz neierobežoti valdīja priekšstatu sakarības. Uz katra sola prātus viņam mulsināja līdzības un atbilstības, novirzīja uzmanību, lika domām aizmaldīties tālu jo tālu, saistīt mirkļa norises ar bijušo un apsolīto, darīja skatienu tik aizplīvurotu un nekustīgu, kāds tas mēdz būt, ja par kaut ko lauza galvu. Tā bija sava veida liga, piedēvējama ne jau viņam vien, gluži otrādi, plaši izplatīta, lai arī ne visos gadījumos vienādi smaga, tā ka varētu teikt, ka Jēkaba pasaulē gara dižumu un «nozīmību», lietojot pēdējo vārdu tā tiešajā nozīmē, noteica mītisko asociāciju bagātība un intensitāte, ar kādu tās aizpilda mirkli. Patiešām, cik savādi, patētiski un nozīmīgi, bija izskanējušas vecā vīra bažas, ka Jāzeps varētu iekrist akā! Bet izskanēja viņa teiktais šādi tāpēc, ka viņš nespēja domāt par akas dzīli, nesaistot šo domu ar pazemes un mirušo valstības priekšstatiem, kuri to padziļināja un padarīja svinīgu, — ar ideju, kurai — kā jau mūžsenam cilvēces mītu mantojumam — bija svarīga loma ne jau viņa reliģiskajos uzskatos, bet zemapziņā un iztēlē, — ar priekšstatiem par pagari, kur valda Usīriss, saplosītais dievs, par

Namtarū, Melnās nāves — mēra dieva mitekli, šausmu karaļvalsti, kas dzīvajiem uzsūta ļaunos garus un sērgas. Tā bija pasaule, kur rietot nozuda spīdekļi, lai noliktā stundā no tās atkal iznirtu, mājvieta, no kuras neviens mirstīgais, reiz devies turp, vairs nebija atradis ceļu atpakaļ. Tā bija dubļu un izkārnījumu, bet arī zelta un bagātību mala, klēpis, kurā guldīja graudu, lai sazeltu maize, tukšā Mēness, ziemas un svelotās vasaras valstība, kurā bija nokāpis Tammuss, pavasarīgais aitu gans, un, meža kuiļa saplosīts, katru gadu nokāpa atkal, tā ka radība pārstāja vairoties un apraudātā pasaule nīkuļoja, līdz Ištara, Tammusa sieva un māte, meklēdama viņu, nolaidās pazemē, satrieca putekļainās cietuma šautras un, lielām gavilēm valdot, no dziļās pazemes kapa piecēla mīļoto skaistuli, dabas atmodas un plauksmes valdnieku.

Kā gan lai Jēkabam aiz saviļņojuma nedrebētu balss un viņa jautājums neizskanētu tik savādi daudznozīmīgi, ja viņš — ne jau ar prātu, bet ar jūtām — akā saskatīja vārtus uz pazemi un ja tas viss un vēl daudz kas cits viņam saistījās ar jēdzienu «dzīle»? Vienīgi ģeķis vai nejēga, sīkas dvēseles cilvēks, spētu truli, bez blakus domām izteikt šo vārdu, neturēdams prātā neko citu kā vienīgi vārda tiešo un ikdienišķo nozīmi. Jēkaba iekšējam satvaram vārds piešķīra cieņu un cildenu svinīgumu, darīja viņu biedējoši izteiksmīgu. Nekādi nav aprakstāms, kādas šaušalas sagrāba Rubeņu, grēkā kritušo, dzirdot, ka tēvs sviež viņam sejā nelabu slavu iemantojušo vārdu «Hams». Jo Jēkabs vis nebija tas vīrs, kas kaunpilnu palamu lietos vārga mājiena nozīmē. Ar sava gara varenumu Jēkabs, aizdodams baismas, vērta tagadni pagātnē, lika reiz bijušajam atdzimt no jauna, pats kļuva par Nou, dēla noglūnēto, apsmieto, negodā likto tēvu, un Rūbens jau iepriekš bija zinājis, ka tas tā būs un ka viņš patiešām un no visas tiesas kļūs par Hamu un kritīs uz vaiga Noas priekšā, un tieši tādēļ, iedomājot vien par gaidāmo izskaidrošanos, viņu bija pārņēmušas šausmas.

Taču šobrīd veco vīru tik acīm redzami domīgu darīja atmiņas, ko viņā izraisīja dēla čalas par «vārdu», — mokošas kā murgains sapnis, pacilājošas un baiļpilnas atmiņas par tām tālajām dienām, kad viņš, lielā miesas bailībā gaidīdams tikšanos ar pievilto un, bez šaubām, atriebīgi noskaņoto tuksneša puses brāli, tik kvēli bija alcis garīgas varas un, gribēdams izdibināt otra vārdu, cīnījies ar svešādo vīru, kurš viņam uzbruka. Tas bija mokošs, bries-

mīgs, bezgala kvēlmains sapnis, kam piemita izsamisas saldme, nevis viens no tiem aušīgajiem gadījuma rakstura murgiem, kas pagaist bez pēdām; tas, gluži otrādi, bija tik sveloti dzīvs, tik piesātināti patiess, ka, līdzīgi veltēm, ko jūra pamet krastā bēguma stundās, pāri palicis bija divējs mūža guvums: izgriezta ciskas locītava, kuras dēj Jēkabs kliboja, un vārds — taču ne jau ērmotā vīra vārds, jo to svešais liedzās nosaukt pat rītausmā, pat draudot briesmām, ka nepieļaujami novēlosies, lai cik neatlaidīgi un ar varu, sēkdams cīņas karstumā, Jēkabs pēc tā bija taujājis; nē, guvums bija Jēkaba paša otrais vārds, pievārds, ko svešais cīnoties piešķīra Jēkabam, lai šis atstātos no viņa pirms saules lēkta un neliktu viņam nepieļaujami novēloties, — goda tituls, kurā turpmāk sauca Jēkabu, ja gribēja sirmgalvim pieglaimoties vai izvilināt smaidu: Jisraēls, tas ir, «dievs karo» ... Domās viņš atkal skatīja Jabokas braslu un krūmiem apaugušo krastu, kurā palika viens, pēc tam kad bija pārcēlis otrā krastā sievas, vienpadsmit dēlus un arī lopus — Ezavam atlasīto izpirkuma velti; atkal skatīja vēja plosītos mākoņus, zem kuriem, nespēdams aizmigt, trauksmains kā padebeši virs paša galvas bija klimtis apkārt, vēl drebēdams pēc izskaidrošanās ar apkrāpto Rāheles tēvu, sadursmes, kas ar dieva palīgu bija beigusies ciešami, un jau atkal smagu raižu mākts par gaidāmo tikšanos ar otru pievilto un aplaupīto. Kā viņš lūdza ēlohimu palīdzību, gandrīz vai uzlikdams tiem par pienākumu palīdzēt viņam! Un arī to vīru, ar kuru nez kādēļ un nevilšus bija ielaidies cīniņā uz dzīvību un nāvi, viņš domās no jauna skatīja cieši līdzās, pēkšņi pašķiroties mākoņiem un spoži atspīdot mēnesim: nekustīgās, tālu viena no otras atvirzītās vērša acis, vaigu, kas, tāpat kā pleci, likās no slīpēta akmens; un sirdī atkal modās tā pati nežēlīgā līksme, ko bija izjutis toreiz, cenzdamies aizelsies, čukstēdams aiz elpas trūkuma, izdibināt otra vārdu ... Cik stiprs Jēkabs bija bijis! Izmisīgi stiprs, kāds cilvēks mēdz būt vienīgi sapnī, un izturīgs, razdams pats sevī neapjaustu garīgu spēku. Augu nakti, līdz pat rītausmai viņš cīkstējies, līdz nopratis, ka svešajam vairs nav laika, līdz tas mulsi bija lūdzies: «Atlaid mani!» Viņi nebija pieveikuši viens otru, bet vai tādā gadījumā uzvarētājs tomēr nebija bijis Jēkabs, zemes cilvēks, cēlies no cilvēka sēklas, nevis kāda tur svešāda būtne? Viņam šķita, ka platacim par to bija radušās šaubas. Sāpīgais sitiens pa ciskas kaulu atgādi-nfija pārbaudi. Varbūt svešais dzīrās noskaidrot, ar ko darīšana — ar kustīgu lodveida locekli vai kaut ko nekustīgu, tādu kā tiem, kas viņam rada un sēdēt nemēdz... beidzot vīrs bija pamanījies izlocīties, nepateikdams, kā viņu sauc, toties piešķirdams vārdu Jēkabam. Tikpat skaidri kā tai reizē Jēkabs dzirdēja augsto, skanīgo vara balsi, kas bija teikusi: «Turpmāk tavs vārds būs Jis-raēls,» — un pēc tam viņš tika palaidis vaļā savādās balss īpašnieku, tā ka tas, cerams, paspēja laikā...

PAR ĢEĶĪGO ZEMI ĒĢIPTI

Beidza svinīgais sirmgalvis savas pārdomas un atguvās no dziļās aizmiršanās tikpat izteiksmīgi, kā bija tajā ieslīdzis. Skaļi nopūzdamies, viņš izslējās smagnēji cienīgs, nokratīja atmiņas un, pacēlis galvu, plati ieplestam acīm pavērās visapkārt, atgādinādams cilvēku, kurš, tikko pamodies un atgriezies īstenībā, ar pūlēm apkopo domas. Jāzepa priekšlikumu apsēsties blakus viņš, liekas, nebija dzirdējis. Turklāt ari mirklis nebija piemērots uzjautrinošiem nostāstiem, apkaunots bija spiests atzīt Jāzeps. Vecajam vīram vēl bija šis tas nopietns bilstams. Ne jau lauva vien darīja tēvu raizīgu; Jāzeps bija devis iemeslu vēl citām bažām, un it nekas viņam nebija piedots. Viņš izdzirda:

— Tur tālu lejā ir zeme, kalpones Hagāras dzimtā puse, saukta arī par Hama vai Melno zemi, — ģeķīgā zeme Ēģipte. Jo tās ļaudis ir melni pie dvēseles, lai ari iesarkani no vaiga, un veci top jau mātes miesās, tā ka viņu zīdaiņi izskatās pēc maziem sirmgalvjiem un, tikko piedzimuši, šļupst par nāvi. Sava dieva vīrietības simbolu — trīs olektis garu — viņi, kā man stāstīts, rībinādami bungas un strinkšķinādami kokles, nēsā apkārt pa ielām un kapenēs kopojas ar izkrāšļotiem līķiem. Viņi visi kā viens ir uzpūtīgi, baudkāri un nožēlojami. Tērpjas viņi tāpat kā Hams, kam, sava tēva nolādētam, bija jāstaigā kailam — ar atsegtu kaunumu, tāpēc ka audums, plāns kā tīmekļi, gan apklāj, bet neapslēpj viņu plikumu. Un šie vēl jūtas varen lieli un plātās — viņi valkājot austu gaisu! Jo viņi nekaunas izrādīt kailu miesu, un nedz viņi izprot, kas ir grēks, nedz zina tam vārdu. Saviem miroņiem iekšas viņi piepilda ar vircēm un sirds vietā ne bez pamata liek mēslu vaboles atveidu. Viņi ir bagāti un netikli kā So-

domas un Gomoras iedzīvotāji. Pēc patikas viņi gul cits ar citu un apmainās ar sievām. Ja sieviete, iedama cauri tirgum, noskatījusi un iekārojusi kādu jaunekli, tā tūlīt guļ ar viņu. Viņi ir kā dzīvnieki un savu mūžseno tempju dibentelpās paši liec galvas dzīvnieku priekšā, — man gadījies dzirdēt, ka neaptraipīta jaunava ļāvusies, lai, visiem redzot, viņu aplec āzis, kam iesauka Bindidī. Vai mans dēls šādus tikumus atzīst?

Noprazdams, kāds viņa pārkāpums izraisījis šos vārdus, Jāzeps, nodūris galvu, atkāra apakšlūpu kā puišelis, kurš izpelnījies bārienu. Bet aiz pa pusei bozīgās, pa pusei vainīgās sejas izteiksmes slēpās smaids; Jāzeps zināja, ka Jēkaba priekšstati par Misraimas tikumiem ir gaužām aptuveni, virspusēji un pārspīlēti. Brīdi satriekts klusējis, viņš, redzēdams, ka tēvs gaida atbildi, lūdzoši pacēla acis un meklēja vecā vīra skatienā pirmās laipnīgā izlīguma pazīmes, pat centās, izrādot piesardzīgu pretimnākšanu, tās izvilināt, te uzdrīkstēdamies izrādīt klaji, te slēpdams savu labo omu. Piekāpību pauda jau pati sejas izteiksme, pirms viņš atbildēja:

— Ja tur, Lejzemē, mīļotais pavēlniek mans, valda tādi tikumi, vēl nenobriedušais bērns, protams, savā sirdī vairīsies atzīt tos par labiem. Man tomēr rādās, ka ēģiptiešu linaudumu smalkums, tas, ka tie ir kā gaiss, liecina par vecīgo mēslu vaboļu amata prasmi un, raugoties no citas puses, pat varētu patikt. Un, ja turienieši nekaunas sava kailuma, kāds pārlieku iecietīgs vērotājs tiem par attaisnojumu, iespējams, piebilstu, ka tie ir itin kārni un vāji miesās un brangajam vairāk jākautrējas nekā liesajam, proti...

Tagad bija Jēkaba reize valdīties un nezaudēt nopietnību. Viņš iebilda nepacietīga nosodījuma un reizē maiguma pilnā balsī:

— Tu spried kā jau bērns! Runāt tu proti sakarīgi, un tava valoda ir tikpat tīkama ausij kā viltīga tirgoņa tēr-gas, kurš cenšas uzsist cenu savam kamielim, toties teiktā saturs ir pārlieku bērnišķīgs. Es nedomāju, ka tev prātā būtu izsmiekls, redzot mani drebam aiz bailēm, jo tu varētu saniknot to kungu un izsaukt viņa bardzību pār sevi un pār Ābrahāma sēklu. Manas acis redzēja, ka tu kails sēdi mēnesnīcā, it kā Visaugstākais mums nebūtu devis grēka apziņu un pavasara naktis šajās augstienēs, rimstot dienas svelmei, nebūtu dzestras, un ļauna migla nevarētu uzbrukt tev naktī un drudzis laupīt saprašanu, vēl pirms

gailis dziedājis. Tādēļ es prasu, lai tu pēc Sema bērnu dievbijības likuma tūdaļ virs krekla uzvilktu svārkus. Jo lie ir no vilnas, un vējš pūš no Gileādas. Un es prasu, lai tu mani netrūcini, jo manas acis redzēja ari ko citu, es baidos — tās redzēja, ka tu met gaisa skūpstus spīdekļiem ...

— Nav tiesa! — iztrūcies ne pa jokam, iesaucās Jāzeps. Viņš pielēca no akas malas, lai steigšus uzvilktu paīso, dzeltenbrūno uzsvārci, ko tēvs bija pacēlis un sniedza viņam pretī; bet straujā kustība, ar kādu viņš pietrūkās kājās, šķiet, pauda arī protestu pret vecā vīra aizdomām, kuras, lai maksā ko maksādams, liekot lietā jebkurus līdzekļus, bija jāizkliedē. Būsim vērīgi, šeit viss ir ļoti zīmīgs: Jēkaba asociatīvi sarežģītā, daudzslāņainā domu gaita izteicās tādēji, ka vienā pārmetumā bija ietverti veseli trīs pārmetumi: par higiēnisku nepiesardzību, kautrības trūkumu un pagānisma recidīvu. Pēdējais pārmetums šajā rūpju kompleksā bija pats apslēptākais un bīstamākais, un Jāzeps, iebāzis rokas līdz elkonim uzsvārča piedurknēs, bet aiz uztraukuma neatradis izgriezumu, kurā bāžama galva, izmantoja cīniņu ar apģērba gabalu, lai uzskatāmi parādītu, cik svarīgi viņam ir noliegt rīcību, kuru viņš vienlaikus jo šķelmīgi pamanījās attaisnot.

— Nekad un nemūžam! Ne prātā tas man nav nācis! — viņš apzvērēja, beidzot izdabūjis glīti veidoto, piemīlīgo galvu, cauri uzsvārča kakla izgriezumam, un, cenšoties savu taisnošanos padarīt ticamāku ar izmeklētiem teicieniem, piemetināja: — Man par apbēdinājumu tētiņa spriedumu aptumšo maldi!

Satraukti rosīdamies, viņš sakārtoja apģērbu uz pleciem un ar abām rokām pavilka to uz leju, norāva no galvas un aizmeta pusizirušo miršu vainadziņu un neskatīdamies sāka knibināties gar auklām, ar kurām zem kakla izgriezuma bija sasienams uzsvārcis.

— Par gaisa skūpstiem nevar ne... Vai es atļautos ko tik nelabu? Lai mans dārgais pavēlnieks ir tik žēlīgs un apsver manas pārsteidzības — viņš pārliecināsies, ka tas ir niecīgas. Es raudzījos augšup, tiesa kas tiesa. Es vēroju, kā staro un cik košs tur augšā peld nakts spīdeklis, un manas saules bultu savainotās acis veldzējās rēnajā vizmā. Jo, kā teikts dziesmā, kura iet no mutes mutē:

Sin, spīdēt tev liek viņš. Lai augtu un diltu Tu, mērīdams laiku, — ar nakti tu laulāts Un vainags tev piešķirts ir pilnības svētkos.

Viņš skandēja vārsmu dziedoši, stāvēdams par vienu pakāpienu augstāk nekā tēvs, pacēlis pavērtās plaukstas, un šūpojās gurnos: vārsmas vidū — uz vienu, vārsmas beigās — uz otru pusi.

— Šapatū, — viņš teica, — tā ir svinīgas pabeigtības, tā ir dailes svētku diena. Līdz tai vairs nav tālu, vēl rīts vai divi riti, un tā būs klāt. Bet arī sabatā man nenāktu ne prātā kaut pa roku galam, kaut slepus mest laika noteicējam gaisa skūpstus, reiz dziesmā teikts, ka neba pats tas spīd, ka spīdēt tam licis viņš un piešķīris vainagu ...

— Kas? — klusu jautāja Jēkabs. — Kas licis tam spīdēt?

— Mardug-bels! — neapdomīgi izmeta Jāzeps, taču tūlīt, purinādams galvu, novilka: — Ē-ē... — un turpināja: — Tā viņu dēvē nostāstos. Bet patiesībā — tētiņš zina to labāk par sīkalīti bērnu — spīdēt viņam licis dievu valdnieks, kurš varenāks par visiem annunakiem un dažādu tautu baāliem, Ābrahāma dievs, pūķa uzveicējs un treju pašauju radītājs. Reiz dusmībā novērsis vaigu, viņš atpakaļ galvu negriezīs, un, kad viņš saniknojas, neviens cits dievs viņa bardzībai pretī stāties nevar. Viņš ir augstsirdības dievs un iemājo itin visā, ļaundari un grēcinieki ir par smirdumu viņa nāsīs, bet uz to vīru, kurš atstāja Uru, viņam bija labs prāts, un viņš cēla ar to derību, apsolīdamies, ka būs tam un tā sēklai par pavēlnieku. Un viņa svētība nākusi pār Jēkabu, manu kungu, kuram, kā zināms, par skaistu titulu dots pievārds «Jisraēls» un kurš ir dižens sludinātājs, pārlieku vieds, lai tik aplam mācītu savus dēlus, ka tie sadomātu spīdekļiem mest gaisa skūpstus, kas pienāktos tikai tam kungam, maldīgi uzskatot, ka mest tos viņam piederas, taču tāds pieņēmums ir tik alīgs, ka, jāteic, piedienīgāk tomēr būtu mest tos spožajiem debesu spīdekļiem. Bet, kaut ari tā varētu spriest, es tā vis nespriežu — un, ja esmu licis pirkstus pie lūpām, mezdams kādam gaisa skūpstus, lai neduru vairs roku pie mutes, lai neēdu vairs un mirstu bada nāvē! Un arī tad lai neēdu un mirstu bada nāvē, ja tētiņš tūdaļ neapsēdīsies dēlam blakus uz akas dzīles malas. Mans pavēlnieks jau tā par ilgu stāv kājās, jo gūža viņam ir vārga aiz svētās vainas, par kuru tīri labi zināms, cik ārkārtīgi neparastā ceļā tā gūta ...

Viņš uzdrīkstējās nokāpt pie Jēkaba un piesardzīgi aplikt tam roku ap pleciem, nešaubīdamies, ka ar savām tērgavām apbūris un nomierinājis veco vīru; un Jēkabs,

kurš, virpinādams pirkstos mazo, cilindrisko akmens zī-modziņu uz savām krūtīm, bija stāvējis un lauzījis galvu par dievu, nopūzdamies pakļāvās vieglajam rokas spiedienam, sataustīja ar kāju lokveida pakāpienu un, apsēdies uz akas apmales, paņēma zizli padusē, sakārtoja apģērbu un savukārt pievērsa seju Mēnesim, kurš maigi apspīdēja viņa lēnīgos, majestātiskos sirmgalvja vaibstus un piešķīra spoguļa spīdumu raižpilnajām, kastaņbrūnajām acīm. Jāzeps notupās viņam pie kājām — atbilstoši pozai, ko pirmīt pats bija iecerējis un licis priekšā. Sajutis uz galvas Jēkaba roku, laikam gan neapzināti nolaistu, lai noglaustu viņam matus, Jāzeps, pieklusinājis balsi, turpināja:

— Raugi, tā ir mīļi un jauki, un tā es labprāt sēdētu visas trīs naktssardzes cauri, kā jau sen biju vēlējies. Mans pavēlnieks veras vaigā tur augšā, un labi ir ar! man, ar jo lielāku patiku raugoties tēva sejā, kas man rādās dievības vaigam rada un viznī gaismas atspulgā. Saki — vai mana spalvainā tēvoča Ezava seja tev neatgādināja Mēness vaigu, kad viņš, kā tu man stāstīji, tik necerēti lēnīgs un brālīgi noskaņots gaidīja tevi pie brasla? Bet arī tas bija tikai lēnības atspulgs bārdainā, tumši sarkanā vaigā, atspulgs, mīļotais kungs, no tava vaiga, kurš rada Jvlēness un Ābela —gana vaigam, un tīkams dievam bija Ābela upuris, nevis tas, ko nesa Kains vai Ezavs, kuram seja kā tīrums, kas saplaisājis saulē, un kā cila, sausumā kļuvusi drupana. Jā, tu esi Ābels, Mēness un gans, un mēs, visa tava cilts, esam gani un lopkopji, nevis Saules, sējumu kopējas, dēli — kā tie arāji, kas, liedami sviedrus, velkas aiz arkla un arkla vēršiem un pielūdz šīszemes baālus. Mēs paceļam acis uz Ceļa Pavēlnieku, uz ceļinieku, kurš, tērpies baltās drānās, spožs pakāpjas debesu jumā ... Saki jel man, — viņš turpināja bez apstājas, gandrīz vai neatvilcis elpu, — vai Abirāms, mūsu tēvs, neatstāja Haldejas Uru aiz īgnuma un nepameta dzimtās vietas Mēness pili dusmās, ka likumdevējs pārlieku paaugstinājis savu dievu Marudugu, proti, svelmētāju Sauli, un cēlis to pāri pār visiem Sineāras dieviem, sarūgtinādams Šina ļaudis? Un saki jel man — vai viņa ļaudis tai malā nedēvē viņu arī par Semu, kad grib viņu tā īsti paaugstināt, — vārdā, kurā sauca Noas dēlu, kam bērni ir tumsnēji, bet tik piemīlīgi no vaiga, kāda bija Rāhele, un mīt Ēlamā, Asūrā, Arpahsadā, Ludā un Edomā? Paga, paklau, kas man, tavam bērnam, vēl ienāca prātāl Vai Ab-

rahāma sievu nesauca par Saharu, proti, Mēnesi? Paskat nu, tūlīt es izrēķināšu tev ko priekšā. Septiņreiz piecdesmit un vēl četras ir viena apriņķojuma dienas. Bet katrā mēnesī ir trīs dienas, kad Mēness ļaudīm ir neredzams. Tagad atskaiti, kungs, ja man atļauts tevi lūgt, no šīm trīs simti piecdesmit četrām dienām tās trīsreiz divpadsmit dienas, un pāri paliks trīs simti astoņpadsmit redzama Mēness naktis. Bet tieši tik kalpu, dzimušu viņa namā, bija Ābrahāmam toreiz, kad viņš uzveica Austrumu ķēniņus un padzina tos aiz Damaskas, un atbrīvoja Latu, savu brāli, no ēlamieša Kedarlaomera gūsta. Te nu tu redzi, cik dedzīgi Abirāms, mūsu tēvs, pielūdza Mēnesi un cik svēts tas viņam bija, ka cīņai viņš savāca tieši tikpat kalpu, cik naktis ir redzams spīdeklis. Un, ja arī es būtu tam metis skūpstus, nevis vienu, bet trīs simti astoņpadsmit, lai gan patiesībā neesmu metis nevienu, saki jel — vai tas būtu tik slikti darīts?

PĀRBAUDĪJUMS

— Tu esi gudrs, — teica Jēkabs, un viņa roka, dēlam rēķinot, pierimusi sakustējās no jauna un pat straujāk nekā pirmīt slīdēja pāri zēna galvai, — tu esi gudrs, Jā-šup, mans dēls. No ārienes tava galva ir piemīlīga un glīta, tāda pati, kāda bija Mamī (viņš lietoja babiloniešu mīlināmo vārdiņu, Ištaras familiāri ikdienišķo uzrunu, kurā mazais Jāzeps bija saucis māti), bet iekšienē gaužām atjautīga un svētbijas pilna. Attapīgs prāts bija arī man — toreiz, kad nebiju par tevi vecāks, toties tagad tas sācis pagurt no nostāstiem, ne tikai no jaunajiem, no senajiem arī, kas mums atstāti un rosina pārdomas; tāpat no grūtībām un no Ābrahāma mantojuma, par kuru man jālauza galva, jo tā kunga griba nav viegli izprotama. Ja arī dažbrīd viņa vaigs mums rādās lēnības vaigam rada, tas citkārt tomēr ir svelošai saulei un versmainai liesmai līdzīgs; viņš taču iznīcināja Sodomu, likdams pār pilsētu nolīt uguns lietum, bet cilvēkam, lai šķīstītos, ir jāiet caur tā kunga uguni. Viņš ir tā karstā liesma, kura ārā, telts priekšā, aprij pirmatņa taukus, kad diena un nakts ir vienādā garumā un kad mēs, metoties tumsai, iekšā sirds bailībā nobaudām jēra gaļu, ar kura asinīm apziesti durvju stabi, tādēļ ka garām iet maitātājs ...

Viņš aprāvās un nocēla roku no Jāzepa galvas. Pavēries uz augšu, zēns ieraudzīja, ka sirmgalvis raustās elsās un <ir abām rokām aizsedzis seju.

— Kas kaiš manam kungam? — zēns iztrūcies iesaucās, steigšus pagriezdamies un pastiepdams rokas pret vecā vira rokām, tomēr neuzdrīkstēdamies tām piedurties. Pēc brīža viņš bija spiests atkārtot jautājumu. Jēkabs negribīgi sagrozījās. Kad viņš atsedza seju, tā likās bēdu sagrauzta un saspringtais skatiens garām dēlam vērās tukšumā.

— Es ar šausmām iedomāju par dievu, — viņš teica, ar pūlēm kustinādams lūpas, — un pēkšņi man bija tā, it kā mana roka būtu Ābrahāma roka un atdusētos Jichakam uz galvas. Un vēl man šķita, ka dzirdu Viņa balsi un pavēli ...

— Viņa pavēli? — jautāja Jāzeps, aprauti un izaicinoši nogrozīdams galvu kā putns.

— Pavēli un norādījumu, tu tos zini, jo nostāsti tev nav sveši, — aizlūstot balsij, atbildēja Jēkabs, sēdēdams uz priekšu salīcis, atspiedis pieri pret zizli, ko turēja rokā. — Es izdzirdu tos, jo vai tad viņš ir zemāks par vērsi Melehu, baālu ķēniņu, kam postā upurē cilvēku pirmdzimtos un svētkos slepeni ziedo mazuļus? Vai viņš nevar prasīt no savējiem, ko Melehs prasa no tiem, kuri viņam tic? Un viņš to prasīja, un es izdzirdu viņa balsi un teicu: «Redzi, te es esmu!» Un sirds man pamira, un elpa man stājās. Un rīta agrumā es apsegloju ēzeli un ņēmu tevi sev līdzi. Jo tu biji Izāks, mans vēlīnais pirmdzimtais, un smiešanos mums bija sataisījis dievs, pavēstīdams, ka tu piedzimsi, un tu biji mans vienīgais, un tevī bija visa nākotne. Un tagad viņš atprasīja man tevi, un viņam bija tiesības to darīt, lai arī viņš atņēma man nākotni. Tad es sacirtu malku dedzināmajam upurim un uzkrāvu to ēzelim mugurā, un virsū es uzsēdināju bērnu un cēlos, un devos ar mājas puišiem no Bēršebas trīs dienas lejup pret Ēdomu un Misrī zemi un pret Horebu, tās zemes kalnu. Un, kad es iztālēm ieraudzīju tā kunga kalnu un kalna virsotni, es atstāju ēzeli līdz ar kalpiem šeitan, lai tie gaida mūs, un es uzliku tev dedzināmo malku, bet pats savā rokā ņēmu uguni un nazi, un mēs soļojām viens otram līdzās. Un, kad tu uzrunāji mani, teikdams: «Mans tēvs!» — es nespēju atbildēt: «Te es esmu!» — tāpēc ka no kakla man nevilšus izlauzās vaids. Un, kad tu pacēli balsi un teici: «Šeit ir uguns un malka, bet kur tad ir

upurējamais jērs?» — es nespēju atbildēt, kā būtu vajadzējis, — gan jau dievs pats izredzēsies sev jēru upurim, — man kļuva tik sāpīgi un tik nelabi, ka līdz ar asarām būtu izraudājis dvēseli, un es atkal ievaidējos, un tu man iesānis uzmeti skatienu, bet neko neteici. Un, nonācis līdz tai vietai, es uzcēlu tur no akmeņiem upura galdu un sakārtoju malku, un sasēju bērnu, un uzcēlu to uz altāra virs malkas. Un es satvēru nazi un ar kreiso roku aizsedzu tev acis. Un, raugi, pacēlis nazi un pielicis asmeni tev pie kakla, es kļuvu vājš tā kunga priekšā, un roka man nolaidās, nazis izkrita no rokas, un es nometos zemē uz sava vaiga un ar zobiem iekodos zemē un pļavas zālē, un dauzīju zemi ar kājām un dūrēm, un kliedzu: «Nokauj viņu, nokauj tu viņu, ak, kungs, tu maitātāj, jo viņš ir man viss un mans vienīgais un es neesmu Ābrahāms, un mana dvēsele ir par vāju tavā priekšā!» Un, kamēr es dauzīju zemi un kliedzu, no tās vietas visgarām debesīm norībēja pērkons un rībēdams izzuda tālē. Un mans bija bērns, bet mans vairs nebija dievs, jo es to nebiju spējis — nē, nebiju spējis Viņa labad! — viņš izdvesa, kratīdams galvu, piespiedis pieri pie zižļa, ko turēja rokā.

— Pēdējā mirklī, — jautāja Jāzeps, pacēlis uzacis,

— tev dvēsele tapa par vāju? Jo jau nākamajā, — viņš turpināja, kamēr vecais klusēja, tikai mazliet pagriezis 1 galvu uz viņa pusi, — jau nākamajā būtu atskanējusi balss un saukusi: «Neizstiep savu roku pret zēnu un nedari tam it nekā!» — un krūmājā tu būtu ieraudzījis aunu.

_ — Es to nezināju, — teica sirmgalvis, — jo es biju kā Ābrahāms un tas vēl nebija noticis.

_ — Ai, ai! Vai tu neteici — tu esot saucis: «Es neesmu Ābrahāms!» — smaidīdams iebilda Jāzeps. — Bet, ja tu nebiji viņš, tad tu biji Jēkabs, mans tētiņš, un nostāsts ir sens, un tu zināji, kādas tam beigas. Turklāt puisēns, ko tu sasēji un dzīries nokaut, nemaz nebija Jichaks, — viņš piemetināja, tikpat iznesīgi kā pirmīt nogrozīdams galvu.

— Tāda ir vēlāku laiku priekšrocība, ka mums ir zināmi loki, kuros viss aprit, un zināmi arī tēvu iedibinātie nostāsti, kuros viss ietverts. Tu varēji paļauties uz balsi un aunu.

— Tava valoda ir atjautīga, tomēr tu maldies, — iebilda vecais vīrs, strīdīgā jautājuma dēļ aizmirsis savas sāpes.

— Pirmām kārtām, proti, nebūdams Ābrahāms, bet būdams Jēkabs, es nevarēju droši zināt, vai viss noritēs tāpat kā toreiz, vai šoreiz tas kungs neļaus piepildīties tam,

I-,tm toreiz bija liedzis notikt. Otrām kārtām, padomā pats: k<> yņm būtu vērta mana paļāvība uz dievu, ja tā radusies nlz .iprēķina, ka parādīsies eņģelis un auns, nevis aiz lielos padevības un ticības, ka viņa varā ir neļaut nākotnes crribai iznīkt liesmā, ka viņš spēj satriekt nāves šautras un ir augšāmcelšanās dievs? Un, trešām kārtām, vai tad dievs pārbaudīja mani? Nē, viņš pārbaudīja Ābrahāmu, un tas pārbaudījumu izturēja. Bet es pārbaudīju sevi pats, uzlikdams sev Ābrahāma pārbaudījumu, un dvēsele man Izrādījās par vāju, tāpēc ka mana mīlestība bija stiprāka par manu ticību, un es to nespēju, — viņš izdvesa atkal, atspiedis pieri pret zizli, jo, pamatojis savu spriedumu, Jēkabs no jauna ļāvās jūtām.

— Es droši vien samelsu blēņas, — pazemīgi teica Jāzeps, — muļķības manī, bez šaubām, vairāk nekā dažā citā, un kamielis salīdzinājumā ar mani var likties vai pats visgudrais Noa. Mana atbilde uz taviem aprādījumiem nebūs neko gudrāka, tomēr muļķabērnam rādās — ja tu pārbaudīji sevi pats, tu nebiji ne Ābrahāms, ne Jēkabs, tu biji — bail par to pat ieminēties_— tas kungs, kas pārbaudīja Jēkabu, uzlikdams viņam Ābrahāma pārbaudījumu, tev bija tā kunga viedais prāts, un tu zināji, kāds pārbaudījums gaida Jēkabu, proti, tas pats, kuru dievs Ābrahāmam nebija licis izciest līdz galam. Jo tas teica viņam: «Es esmu Melehs, baālu ķēniņš, vērsis, — upurē man savu pirmdzimto!» Bet, līdzko Ābrahāms dzīrās upurēt dēlu, tas kungs sacīja: «Ko \u uzdrošinies! Vai tad es esmu Melehs, baālu ķēnišķais vērsis? Nē, es esmu Ābrahāma dievs, un mans vaigs vis nav rada tīrumam, kas saplaisājis saulē, bet rada ir Mēness vaigam, un to, ko es tev liku, es liku tev ne jau tādēļ, lai tu to darītu, bet lai tu saprastu, ka tas tev nav jādara, tāpēc ka tā būtu negantība mana vaiga priekšā, un še tev, starp citu, auns!» Mans tētiņš izklaidējās, pārbaudīdams pats sevi, — vai viņš, proti, spētu paveikt to, ko tas kungs liedza paveikt Ābrahāmam, — un gremžas, atklājis, ka nemūžam to nespētu.

— Kā eņģelis, — teica Jēkabs, izsliedamies un aizkustināts kratīdams galvu, — kā eņģelis, kas mājo krēsla tuvumā, runā tu, Jehosif mans, dieva man piešķirtais! Kā es vēlētos, lai Mamī dzirdētu tevi, viņa kultu plaukstas, un acis — tavas acis — viņai aiz prieka mirdzētu. Tikai puse patiesības ir tavos vārdos, otra puse ir tajā, ko teicu es, jo es izrādījos vājš savā paļāvībā uz to kungu. Bet savai patiesībai tu piešķīri iznesību un svaidīji to ar atjautas e]ļu, ielīksmodams man prātu un atvieglodams sirdi. Kā gan tas izdodas bērnam — runāt tik atjautīgi, ka valoda, līksmi čalodama, plūst pāri patiesības klintij un, lie-damās sirdī, liek tai aiz prieka salēkties?

PAR EĻĻU, VĪNU UN VĪĢI

— Tas izdodas aiz tā iemesla, — atbildēja Jāzeps, — ka atjautai ir vēstneša un starpnieka iedaba, tā ir vidutāja starp Sauli un Mēnesi, starp Šamaša un Šina varu pār cilvēka miesu un dvēseli. Tā mani pamācīja Eliēzers, tavs viedais kalps; viņš atklāja man zinātni par zvaigznēm un zvaigžņu satikām, un zvaigžņu varu pār stundu atkarībā no tā, kā tās uzlūko cita citu, un viņš arī sastādīja horoskopu manas dzimšanas stundai Hāranā, Mesopotāmijā, Tammusa mēnesī dienas vidū, kad Šamašs atradās zenītā un Dvīņu zvaigznājā, bet. austrumos pacēlās Jaunavas zīme.

Pavēries augšup, Jāzeps ar pirkstu norādīja uz abiem zvaigznājiem — viens bija noliecies pret rietumiem, otrs arī šobrīd pakāpās austrumos — un turpināja:

— Tā tur, man jādara tētiņam zināms, ir Nabū zīme, Tota — māla plāksnīšu rakstveža zīme, un tas ir naigs un kustīgs dievs, kurš aicina izlīgt un veicina apmaiņu. Saule tātad atradās Nabū zīmē, viņš bija tās stundas noteicējs, turklāt viņam bija tikšanās ar Mēnesi, svētīga pašam, kā liecina priesteru un zvaigžņu tulku pieredze, jo spīdeklis dara viņa viltību lēnīgu un maidzina viņam sirdi. Bet Nabū, starpnieku, apspīdēja arī Nergals, lapsīgais posta viesējs, kurš viņa valdīšanai uzspiež likteņa bardzības zīmogu. Tas pats bija ar Ištaru, kuras tiesa ir mērenība un pievilcība, mīla un iežēla, — viņa tai stundā kulminēja un laipni saskatījās ar Šinu un Nabū. Turklāt viņa atradās Vērša zīmē, un, kā māca pieredze, tas piešķir nosvērtību, varoņa izturību un dailina prātu. Taču arī viņa, kā stāsta Eliēzers, tai pašā laikā bijusi trijstūra attiecībā ar Nergalu Delfīna zvaigznājā, un Eliēzeram par to bija prieks, jo viņas saldmei, secināja viņš, tālab zūdot plieka-nums un klāt nākot kameņu medus sīvais aromāts. Mēness atradās Vēža zvaigznājā, pats savā zīmē, un itin visi starpnieki draudzīgās, kaut arī ne savās zīmēs. Bet, ja Mēnesim stiprā pozīcijā piebiedrojas gudrinieks Nabū, jaun-

I>ii«dzimušais tālu tiek šajā pasaulē. Unf ja Saule, kā tas stundā bija, daļēji apspīd Ninurtū, karotāju un mednieku, tad tas ir mājiens, ka jaunpiedzimušo gaida līdz-d.ilība zemes valstu likteņos un valdnieka zizlis. Horo-f.l.ops, rādās, nemaz nebūtu slikts, ja vien aplamā bērna nušīgums visu nesamaitās.

— Hm ... — novilka sirmgalvis, viegli noglauzdams .1 i epam galvu un raudzīdamies kaut kur sānis. — Tas ir l,i kunga ziņā, kurš vada zvaigžņu ceļus, — viņš teica,

bet tas, ko viņš mums caur tām pavēsta, allaž nevar nozīmēt vienu un to pašu. Būtu tu diža un varena vīra dēls, zvaigznes varbūt liecinātu, ka tev lemta līdzdalība valsts lietās un pārvaldē. Bet tu esi tikai gans un gana dēls, tādēļ nav gari jādomā, lai saprastu, ka horoskops iztulkojams citā — pieticīgākā nozīmē. Bet kā tad bija ar atjautu — vēstnesi un starpnieku?

— Par to tūlīt būs runa, — atbildēja Jāzeps, — šim jautājumam es tagad pievēršos. Tēva svētība — tā bija manas dzimšanas stundas Saule savā pusdienā — apveltīja ar savu gaismu Mardugu Svaru zīmē un Ninurtū vienpadsmitajā zīmē, un tai klāt nāca gaisma, ko viens otram piešķīra abi tēvišķie starpnieki, valdnieks un karavīrs. Tā ir stipra svētība! Bet pēc Šina un Ištaras spēcīgajām pozīcijām mans pavēlnieks var noprast, ka netrūka arī mātišķās, proti, Mēness svētības. Šādi tad arī top atjauta, piemēram, attiecībā, kādā viens pret otru atrodas Nabū un Nergals — valdošais rakstvedis un Delfīna zvaigznājā norietošā ļaundara bargās gaismas atspīda; tā rodas, lai kļūtu par pilnvaroto lietvedi un emisāru starp tēvišķo un mātišķo mantojumu, lai līdzsvarotu Saules un Mēness varu un samierinātu dienas svētību ar nakts svētību ...

Smaids, viņam spēji apklustot, bija mazliet greizs, bet Jēkabs, sēdēdams paaugstāk aiz viņa, to neredzēja. Viņš teica:

— Vecais Ēliēzers ir pieredzējis vīrs, viņš apguvis ne vienu vien gudrību un lasījis, tā sakot, pirmsplūdu laika akmens rakstus. Viņš devis tev daudz patiesu un augsti vērtējamu zināšanu par pirmsākumiem, par cilvēka izcilmi un likteņgaitām, iemācījis tev daudz svētīga, kas dzīvē lieti noder. Bet, runājot par dažām lietām, droši nav nosakāms, vai tās ir patiesas un derīgas, un man sirdi māc šaubas, vai viņš darījis pareizi, iepazīstinādams tevi ar Sineāras zvaigžņu tulku un pareģu zintīm. Jo es gan domāju, ka mana dēla galva ir visvisādu zināšanu cienīga,

taču neesmu dzirdējis, ka mūsu tēvi būtu zīlējuši pēc zvaigznēm vai dievs to būtu licis darīt Ādamam, un es šaubos un esmu neziņā, vai šīs Zintis nav kas līdzīgs spīdekļu pielūgsmei un negantība tā kunga acīs — dēmoniski divdomīgs dievbijības un elkudievības sajaukums.

Viņš nobažījies pakratīja galvu, kavēdamies noskaņās, no kurām atbrīvoties nespēja, proti, gremzdamies par taisno un patieso un raizīgi apcerēdams dieva gribas neizprotamību.

— Daudz kas ir apšaubāms, — atbildēja Jāzeps, ja pieņem, ka tas, ko viņš teica, bija atbilde. — Tā, piemēram, vai nakts apslēpj dienu vai arī notiek pretējais — diena apslēpj nakti? Zināt to būtu no svara, un es bieži par to domāju gan teltī, gan laukā, lai, ja palaimētos rast skaidrību, izdarītu secinājumu par Saules un Mēness svētības priekšrocībām, kā arī par tēvišķā un mātišķā mantojuma labajām pusēm. Jo mana māmiņa, kuras vaigiem bija rož-lapu smarža, nokāpa lejup naktī, laizdama pasaulē brālīti, kurš vēl uzturas vienā teltī ar sievietēm, un mirstot vēlējās, Jai viņu nosauc par Ben-Onī, tādēļ ka ir zināms, ka Onā, Ēģiptes zemē, mājo Usīriss, Saules vismīļais dēls un pazemes valdnieks. Bet tu nosauci puisēnu par Ben-Ja-mīnu, lai taptu zināms, ka viņš ir īstenās un vismīļās dēls. Dažreiz es tomēr neklausu tev un dēvēju brāli par Benonī, un viņš labprāt atsaucas uz šo vārdu, jo zina, ka Mamī aiziedama vēlējusies, lai viņu tā sauktu. Viņas mājvieta tagad ir nakts, un no nakts valstības viņa sūta savu mīlestību mums, mazajam un man, un viņas svētība ir Mēness un dzīļu svētība. Vai mans pavēlnieks atceras stāstu par diviem kokiem pasaules dārzā? Viens dod eļļu, ar kuru svaida zemes valdniekus, lai tie ilgi dzīvotu. Otrs dod vīģes, zaļas un sārtas, pilnas granātsaldu sēkliņu, un katru, kas tās nobauda, gaida nāve. No šā koka platajām lapām Ādams un Ieva darināja sev gurnu apsējus, lai apsegtu kaunumu, tāpēc ka bija atzinuši labu un ļaunu zem vasaras saulgriežu Mēness, kad tas svin savas pilnības kāzu nakti, lai pēc tam diltu un mirtu. Eļļai un vīnam ir saules svaidījums, un svētīts ir tas, kam eļļa slacījusi pieri un acis mirdz sārta vīna noreiba! Jo viņa valoda būs līksma par iepriecu un mierinājumu tautām un viņš ieraudzīs biezajā krūmājā aunu, ko tām būs upurēt dievam pirmdzimtā vietā, un tautas atspirgs no bailēm un mokām. Bet saldajam vīģes auglim ir Mēness svaidījums, un svētīts ir tas, kuru māmuļa, nakts valstībā mītot, baro ar vīģes mīkstumu. Jo viņš augs kā koks avota malā un viņa dvēsele riesīs saknes, no kurām plūdīs avoti, un viņa valoda būs miesai rada un līksma kā laicīga miesa, un viņā iemājos pravieša gars ...

Vai viņš runāja skaļi? Viņš čukstēja. Viss bija tāpat kā pirmīt, iekams viņu atrada tēvs, un vērot to bija baisi. Viņam raustījās pleci, rokas uz ceļgaliem drebēja, viņš smaidīja, taču vienlaikus gluži nevietā pārgrieza baltas acis. Jēkabs to neredzēja, toties viņš klausījās. Noliecies pie Jāzepa, viņš bija pacēlis rokas un turēja tās plati paceltas, it kā patālēm vērīgi sargādams dēlu. Pēc brīža viņš tomēr nolaida kreiso roku zēnam uz galvas, un Jāzepa uzbudinājums tūdaļ pierima; ar otru roku cenzdamies sataustīt dēla roku uz ceļgala, viņš piesardzīgas uzticēšanās pilns teica:

— Paklau, Jāšup, mans bērns, es gribu tev ko pajautāt, tāpēc ka sirdi man nospiež raizes par lopu un ganāmpulku labklājību. Agrās lietavas bija siltas un uznāca pirms ziemas sākuma, lietus lēni smidzināja, veldzēdams augsni, nevis gāza straumēm, applūdinādams laukus un tik vien dodams labuma, kā piepildīdams klejotāju akas. Ziema toties bija sausa, un no jūras nepūta silti vēji, vējš nāca no tuksneša puses, un debesis bija skaidras — par ielīksmojumu acīm, bet sirdij par rūpēm. Posts un bēdas, ja vēlo lietavu nebūs, — ies bojā zemkopja raža, un iznīks arāja sējumi, un zāle nokaltīs pirms laika, tā ka lopiem pietrūks barības un mātītēm ļengani nokarāsies tesmeņi. Lai teic man bērns, ko viņš domā par laiku un vējiem, un laika izredzēm un kā viņam liekas, ja runa ir par vēlajām lietavām, — vai tās uznāks laikus?

Viņš pieliecās vēl zemāk, aizgriezis seju un pievērsis ausi dēlam.

— Tu ausies, noliecies pār mani, — teica Jāzeps, lai gan neredzēja, ko dara tēvs, — un bērns sasprindzina dzirdi un ieklausās dziļāk sevī un dabā, un dod tev vēsti un ziņu. Jo saklausa mana auss — pilst lāses no zariem un ūdeņi urdzē klajos, lai gan Mēnesss spīd jo spoži un vējš pūš no Gileādas. Jo urdzoņa nav laika sprīdī, kas teju, tā ir citā — tajā, kurš tuvu, un es saožu pavisam nešaubīgi: pirms nīšana mēnesis būs sarucis par ceturksni, zeme taps grūta no debesu vīrišķās rasas un kūpēs un briedīs aiz tvīksmes — to es sajaušu, un lēknas būs aitu pilnas, un druvainēs tik kupla zels labība, ka visi dziedās un gavilēs. Man gadījies dzirdēt un palicis atmiņā, ka sākumā zemi slacījusi Tāvijas upe, kuras izteka bijusi Bābelē, un reizi četrdesmit gados apūdeņojusi laukus, bet tad tas kungs nolicis debesim dzirdīt zemi četru iemeslu dēļ, un viens no tiem bijis — piespiest cilvēku pacelt acis uz debesīm. Un arī mēs pateicībā vērsīsim skatienu uz krēsla augstumiem, kur atrodas laika ietaises un virpuļ-vēju un negaisu kambari — tie paši, kurus vakar redzēju sapnī, iesnaudies Pamācīšanas koka ēnā. Kāds ķerubs, kurš dēvējās par Josifiēlu, laipnā kārtā aizveda mani turp aiz rokas, lai visu apskatu un šo to iepazīstu tuvāk. Un es redzēju alas, pilnas tvaika, durvis tām bija no uguns, un vēroju rosāmies piepalīgus, un dzirdēju, ka tie saka cits citam: «Saņemta pavēle par cietzemi un mākoņu segu. Raugi, sausums valda Rietumzemē, kalst līdzenuma un plakankalnes ganības. Jārīkojas steidzami, lai nolītu lietus pār amoriešu, amoniešu un feresiešu, midiāniešu, heviešu un jebusiešu platībām, bet vispirmām kārtām — pār Heb-ronas apkaimi ūdensšķirtnes augstienē, kur savus neskaitāmos ganāmpulkus mitina mans dēls Jēkabs, saukts par Jisraēlu!» To es nosapņoju tik dzīvi, ka jebkura zobošanās te būtu nevietā, turklāt tas notika Pamācīšanas koka pakājē, tāpēc mans pavēlnieks var būt pavisam drošs un nešaubīties, ka valguma pietiks.

— Lai slavēti ēlohimi, — teica vecais vīrs. — Katram gadījumam mēs izraudzīsimies kaujamus lopus dedzināmajam upurim un ieturēsim maltīti viņu priekšā, un iekšas svaidīsim ar vīraku un medu, lai notiktu tā, kā tu saki. Jo es baiļojos, ka tik pilsētnieki un šejienieši visu nesamaitā, dairīdamies pa savai vīzei, un aiz bažām par zemes auglību neizsludina mežonīgas dzīres par godu baāliem — pārošanās svētkus ar klaigām un cimboļu skaņām. Cik tas labi, ka mans puisēns ir svētīts ar sapņiem; ne velti viņš ir mans pirmdzimtais, ko man devusi īstenā un visu-mīļā. Man pašam daudz kas tika atklāts, kad biju jaunāks, — un tas, ko es redzēju sapnī, pametis Bēršebu pret savu gribu un neviļus uzdūries zināmajai vietai un pieejai, laikam gan neatpaliek no tā, kas rādījās tev. Es mīlu tevi, tāpēc ka tu izkliedēji manas bažas par debesu ūdeņiem, tikai nestāsti kuram katram, ka tev koka pavēnī radās sapņi, un nemini ne vārda par tiem Leas atvasēm un kalpoņu dēliem, jo tava spēja var viņiem aizdot dusmas.

— To es apsolu tev, likdams roku zem tava ciskas kaula, — apņēmās Jāzeps. — Tavi vārdi ir zīmogs uz manām lūpām. Es labi zinu, ka esmu mēlgalis, bet, ja to prasa veselais saprāts, es itin labi protu klusēt; jo vieglāk tas man būs tāpēc, ka mani maznozīmīgie viedējumi nudien neko nav vērti salīdzinājumā ar to, ko manam pavēlniekam bija lemts nosapņot Lūzā, kad vēstneši kāpa augšup un lejup pa kāpnēm, uzslietām starp zemi un debesu vārtiem, un Elohims viņam atsedza savu vaigu...

DZIESMA DIVĀM BALSĪM

— Ak, tētiņ, mīļotais pavēlniek mans! — viņš teica, atskatīdamies ar laimīgu smaidu un aplikdams roku tēvam, kam par to bija prieks. — Cik tas brīnumlabi, ka dievs mūs mīl un ir mums vēlīgs, un neliedz mūsu^ upura dūmiem pacelties pret viņa nāsīm! Jo, lai arī Ābels nepaguva dzemdināt bērnus, tāpēc ka Kains abu māsas Nae-mas dēļ nokāva viņu tīrumā, mēs tomēr esam no Ābela — telšu iemītnieka cilts un pēcnieki Izākam, vēlāk par viņu dzimušajam, kam tika svētība. Tādēļ mums doti abi — dots saprāts un doti sapņi, un abi mums ir par lielu iepriecu. Jo tas ir brīnišķi — būt apveltītam ar prātu un valodu, mācēt runāt un atbildēt un zināt visu saukt vārdā. Bet tikpat brīnišķi ir būt nezinošam tā kunga priekšā, gluži nejauši uzdurties vietai, kas ir saite starp debesīm un zemi, un miegā izprast padoma devēja nodomus un mācēt iztulkot sapņus un viedus, jo tajos ir apslēpts mājiens par to, kas notiks, mijoties Mēness griežiem. Tāds bija visgudrais Noa, kam dievs atklāja, ka gaidāmi ūdensplūdi, lai tas izglābtu radību. Tāds bija Ēnohs, Jareda dēls, tāpēc ka dzīvoja šķīsti un mazgājās dzīvā ūdenī. Tas bija puisēns Hanoks — vai atceries viņa likteni? Es_labi atceros, kas notika, un zinu, ka dieva mīlestība uz Ābelu un Jichaku salīdzinājumā ar mīlestību uz viņu bija remdena. Jo Hanoks bija tik gudrs un dievbijīgs un tik liels dievības noslēpuma pazinējs, ka nošķīrās no cilvēkiem un dievs viņu ņēma pie sevis, un viņa pēkšņi vairs nebija. Dievs darīja viņu par eņģeli sava vaiga priekšā, un viņš tapa par metaronu, lielo rakstvedi un pasaules valdnieku.

Jāzeps apklusa un nobāla. Bilzdams pēdējos vārdus, viņš bija cīnījies ar elpas trūkumu un tagad, apravis valodu, paslēpa seju tēvam pie krūts. Jēkabs neliedza tai tur dusēt. Lūkodamies pāri dēlam sudrabotajā debesu tālē, viņš teica:

— Es labi atceros Hanoku Jareda dēlu no pirmo cilvēku cilts, Jareds savuties bija Mahalaleēla dēls, un Ma-halaleēlu dzemdināja Kenans, Ēnoša dēls, un Ēnošu dzemdināja Sets — tas bija Ādama dēls. Šis ir Enoha ciltskoks un dzimums no pašiem sākumiem. Bet viņa dēla dēladēls bija Noa, otrais cilvēku dzimuma aizsācējs, un viņš dzemdināja Semu, kura bērni ir melnīgsnēji, bet piemīlīgi no vaiga, un no Sema ceturtajā augumā cēlās Ebers, tālab Sems ir visu Ebera bērnu un visu ebreju — arī mūsu tēvs...

Tas, ko viņš te apkopoja, nebija nekas jauns, tas visiem bija labi zināms. Šos radurakstus katrs cilts un dzimtas piederīgais zināja jau no bērna kājas kā savus piecus pirkstus, un vecais vīrs tikai izmantoja gadījumu, lai izklaidēdamies tos atkārtotu un apstiprinātu. Jāzeps noprata, ka saruna kļūs «pacilājoša», ka tā būs «daiļskanīga», proti, ne jau lietišķa domu apmaiņa par praktiskās vai garīgās dzīves jautājumiem, bet gan sen zināmu faktu uzskaitījums un apliecinājums, atmiņas atsvaidzināšana un dvēseles pacilāšana — kaut kas līdzīgs runātai dziesmai divām balsīm, sasauksmei naktī, ganiem klajā laukā sazinoties no ugunskura uz ugunskuru: «Vai tu to zini?» — «Es labi to zinu.» Tā nu viņš izslējies piebalsoja:

— Un raugi, no Ebera cēlās Pelegs un dzemdināja Se-rugu, kura dēls — ai, gaviles! — bija Nahors, Teras tēvs. Un Tera dzemdināja Abrāmu Haldejas pilsētā Urā un izgāja no tās kopā ar dēlu un dēla sievu — to sauca par Saharu tāpat kā Mēnesi, un tā bija neauglīga — un kopā ar Latu, sava dēla brāļadēlu, un viņš cēlās un izgāja ar tiem no Ūras un, nonācis Hāranā, nomira. Bet tas kungs lika Abrāmam ar visām dvēselēm, kuras viņš bija iemantojis dievam, doties pāri līdzenumam un Frātas ūdeņiem pa ceļu, kas ved no Sineāras uz Amurru zemi.

— Es labi to zinu, — teica Jēkabs, pārtraukdams dēlu, — Šī bija tā zeme, ko tas kungs dzīrās viiiam dot. Jo Ābrams bija dieva draugs un garā patiesi bija atklājis visi augstāko dievu citu dievu vidū. Un viņš nogāja līdz Damaskai, un tur kāda kalpone dzemdēja viņam Eliēzeru. Tad viņš pārstaigāja to zemi kopā ar savu saimi, kas pie«» derēja dievam, un pēc savas ticības no jauna iesvaidīji turienes ļaužu lūgšanas vietas un altārus, un akmens lo* kus un koku pavēni mācīja tautu un vēstīja tai, ka nāks svētības laiks, un ļaudis pulcējās no malu malām, un ieradās arī kāda kalpone no Ēģiptes, Hagāra, Ismaēla māte. Un viņš nogāja uz Šehemu .. .

— Arī es to zinu, — dungoja Jāzeps, — un cēlās mūsu tēvs no turienes un devās augšup kalnos, un nonāca vietā, kas jo slavena, — to atrada Jēkabs un uzcēla tur Jahu, visaugstajam, upurgaldu starp Betēli un patvēruma vietu Aju. Un no tās vietas viņš cēlās un gāja tālāk un tālāk uz dienas vidus pusi, uz Negebas zemi, un tā ir šeju, kur kalni Edomas pusē top arvien nolaidenāki. Tur viņš pavisam nokāpa ielejā un nogāja uz dubļu zemi Ēģipti, ķēniņa Amenemheta valsti, un iemantoja zeltu un sudrabu un kļuva ļoti bagāts ar lopiem un visvisādu mantību. Un no jauna devās uz Negebu, un tur viņš šķīrās no Lata.

— Bet vai tu arī zini, kādēļ tas tā notika? — cienīgi jautāja Jēkabs. — Tāpēc, ka Lats arī bija bagāts ar aitām, liellopiem un teltīm un tā zeme nevarēja viņus abus uzturēt. Bet raugi, cik mīksta sirds bija mūsu tēvam, jo, kad izcēlās strīds starp viņu ganiem ganību dēļ, viņš vis nerīkojās tā, kā mēdz rīkoties stepju laupītāji, kas nāk un nomaitā ļaudis, pēc kuru ganībām un akām tīko, bet gan teica Latam, savam brāļadēlam: «Lai nebūtu strīdu manu un tavu ganu starpā! Vai nav visa zeme tavā priekšā? Labāk šķiries no manis, lai mēs ejam katrs uz savu pusi bez naida.» Tad Lats aizgāja pret rītiem un izraudzījās sev Jordānas palienas.

— Patiesi tā tas bija, — no jauna ierunājās Jāzeps.

— Un Abrāms apmetās pie Hebronas — Tetrapoles un atzina par svētu to koku, kurš mums dod pavēni un sapņus, un neliedza patvērumu ceļiniekam un pajumtu nevienam, kam nebija sava mājokļa. Viņš padzirdīja izslāpušo un parādīja ceļu tam, kas bija nomaldījies, un atvairīja laupītājus, un neprasīja sev nedz algasL nedz pateicības, bet mācīja visus pielūgt savu dievu El-ēljonu, nama pavēlnieku, visžēlīgo tēvu.

-— To tu pareizi saki, — pusdziedoši apliecināja Jēkabs.

— Un tas kungs noslēdza derību ar Abrāmu, kurš tam nesa upuri saulrieta stundā. Jo viņš ņēma govi, kazu un aunu, treju gadu visus trīs, un vienu ūbeli, un vienu jaunu balodi. Un tos, kam bija četras kājas, viņš sadalīja uz pusēm un lika tās daļas citu pret citu un katrā pusē pa veselam putnam, bet derības ceļu starp tām daļām atstāja brīvu. Un aizdzina ērgļus, kas krita uz tiem gaļas gabaliem. Tad viņam uznāca miegs — bet tas nebija parasts miegs — un uzmācās bailes, un liela tumsa nolaidās par viņu. Jo tas kungs uzrunāja viņu miegā un deva viņam redzēt pasaules tāles un godību, kam bija celties no viņa gara sēklas un tapt lielai aiz viņa gara rūpēm un patiesības, un dižas lietas, par kurām ne jausmas nebija zemes varenajiem — Bābeles, Asūras, Elamas, Hatu un Ēģiptes zemes valdniekiem. Un tai naktī it kā degoša lāpa izgāja starp tiem upura gabaliem par derības zīmi.

— Nepārspējami tu to zini, — no jauna pacēla balsi Jāzeps, — bet man ir zināms vēl kas cits. Raugi, šis ir Ābrahāma mantojums, kas tapa piešķirts Izākam un Jēkabam, manam pavēlniekam: apsolījums un derība. Un tas netika piešķirts visiem Ebera bērniem un netika dots amo-niešiem, moābiešiern vai ēdomiešiem, bet dots tika vienīgi ciltij, kuru tas kungs bija izredzējis un kurā bija izraudzījies pirmdzimtos — nevis pēc miesas un mātes klēpja, bet pēc gara. Un lēnprātīgie un viedie bija tie, kurus viņš izredzēja.

— Jā, jā! Tas bija tā, kā tu saki, — bilda Jēkabs. — Jo tas, kas atgadījās ar Ābrāmu un Latu un izšķīra abus, notika vēl un vēl, un tautas nodalījās cita no citas. Moābs un Ammons, Lata dzemdināti, nepalika viņa ganībās kopā, jo Ammons pieķērās tuksnesim un tuksneša dzīvei. Tapat Izāka ganībās nepalika Ēzavs, bet paņēma savas sievas, savus dēlus, savas meitas, visus sava nama iedzīvotājus, arī savus ganāmpulkus un visus liellopus, un savu īpašumu un aizgāja uz citu zemi, un kļuva par Edomu Seīras kalnos. Bet, kas nekļuva par Ēdomu, tas kļuva par Jis-raēlu, un tā ir īpaša tauta, kas nav līdzīga ne Sinaja klejotājiem, ne Arabajas plikačiem sirotājiem un atšķiras arī no Kānaānas ļaudīm — gan zemes arājiem, gan pilsētniekiem stiprajās pilīs. Viņi ir paši savi kungi — gani un brīvi ļaudis, kas it visur gana savus lopus un uzrauga savas akas, un piemin to kungu.

— Un tas kungs piemin mūs un mūsu īpatību! — iesaucās Jāzeps, atmezdams galvu un izplestām rokām apskaudams tēvu. — Tālab bērnam sirds gavilē tēva skavās un ir jūsmības pilna par tik labi zināmo un apskurbusi no savstarpēja pacilājuma. Vai tu zini manu saldāko sapni, kurš man rādījies tūkstoškārt? Tas ir sapnis par priekšroku un par svētīto bērnu, jo dieva izredzētajam bērnam daudz tiks dots, viss viņam veiksies, lai kam viņš pievērstos, viņš iemantos žēlastību visu acīs, un valdnieki slavinās viņu. Raugi, man tīkas daudzināt debesu pulku pavēlnieku ar mēli, kas aša kā rakstveža irbulis! Jo viņi vajāja mani ar savu naidu un izlika cilpas manām kājām, viņi izraka kapu manā ceļā un dzīvu iemeta mani bedrē, lai tumsa būtu mans mājoklis. Bet es tumsībā piesaucu viņa vārdu, un viņš izdzirdēja mani un izpestīja no bedres pazemes. Viņš darīja mani diženu svešzemnieku vidū, un tauta, kuru es nepazinu, kalpo man, krizdama manā priekšā uz vaiga. Svešzemnieku dēli saka man glaimīgus vārdus, jo bez manis tie mirtin mirtu ...

Viņam strauji cilājās krūtis. Jēkabs nolūkojās viņā, plati iepletis acis.

— Jāzep, ko tu redzi? — viņš bažīgi pavaicāja. — Runāt bērns runā iespaidīgi, bet doma ir neprātīga. Jo kā lai to saprot, ka sveša zeme kalpo viņam, mezdamās viņa priekšā uz vaiga?

— Tie bija tikai skanīgi vārdi, — atbildēja Jāzeps, — par godu tam kungam teikti. Mēnesnīca man mazdrusciņ sagrozījusi galvu.

— Sargā sirdi un prātu un esi gudrs! — dziļi izjusti teica Jēkabs. — Lai tev klātos tā, kā tu teici, un tu iemantotu labvēlību visu acīs! Bet man ir padomā kāda dāvana, kas tev ielīksmos sirdi un tevi labi rotās. Jo dievs ir izlējis saldmi uz tavām lūpām, un es lūgtin lūdzu, lai viņš svētī tevi mūžīgi mūžos, mans jērs!

Sijādams dzidru gaismu, kas vērta apskaidrotu paša laicīgo vaigu, Mēness, šiem diviem runājoties, gāja tur augšā savu gaitu, un paklausīgas likumam, kas tās vadīja, savu vietu nemanāmi mainīja zvaigznes. Nakts tumšoja jo tālu visapkārt, dvesmodama mieru, noslēpumu un nākotnes jausmas. Vecais vīrs vēl brīdi pasēdēja ar Rāheles dēlu pie akas, sauca viņu par «damū», bērnu, un «du-muzī», īsteno dēlu, kā Sineāras ļaudis dēvē Tammusu. Arī par «nezer» viņš dēvēja dēlu — vārdā, kas bija aizgūts no kānaāniešu valodas un nozīmēja «atvase», «ziedoša vasa», — un visādi apmīļoja zēnu. Abiem dodoties uz telti, viņš no visas sirds ieteica Jāzepam nelielīties brāļu priekšā un nestāstīt nedz Leas, nedz kalpoņu dēliem, ka tēvs tik ilgi bijis ar viņu kopā un viņi tik izjusti tērzējuši, un Jāzeps nosolījās tēvam, ka klusēs; bet jau nākamajā dienā viņš pateica brāļiem ne to vien, bet izpļāpāja arī, ka nosapņojis, kāds gaidāms laiks, un tas jo sevišķi kremta brāļiem, tādēļ ka sapnis piepildījās — vēlīnie lieti nolija raženi un dāsni slacināja zemi.

Otrā nodaļa JĒKABS UN ĒZAVS. MĒNESS GRAMATIKA

«Daiļskanīgajā» sarunā, ko mums bija izdevība noklausīties, divbalsīgajā dziesmā, ko vakarā pie akas pamīšus skandēja Jēkabs un viņa ne jau gluži bezvainīgais mīlulis, sirmgalvis tika pieminējis arī Eliēzeru, kuru kāda verdzene dzemdējusi sentēvam, kad tas ar saviem piederīgajiem un piekritējiem uzturējies Damaški pilsētā. Skaidrāks par skaidru, ka, pieminēdams Eliēzeru, Jēkabs netika domājis mācīto veco vīru (tiesa gan, arī kādas verdzenes dēlu un brīvlaisto, laikam pat savu pusbrāli), kurš mita viņa namā, turklāt līdzīgā kārtā audzināja divus dēlus, Damaseku un Elinosu, un zem Pamācīšanas koka sekmēja Jāzepa garīgo attīstību, sniegdams zēnam daudzas pasaulīgas un pārpasaulīgas zināšanas. Skaidrs kā saules diena, ka domāts bija cits brīvlaistais — tas Eliēzers, kura pirmdzimto dēlu Ābrahāms, izceļojis no Uras vai Hāranas, ilgu laiku bija spiests uzskatīt par savu mantinieku — proti, tik ilgi, līdz dienas gaismu ieraudzīja vispirms Ismaēls, bet pēc tam — Sārajai par smiešanos — Jichaks jeb Izāks, īstenais dēls, jo viņai vairs nebija norišu, kādas sievām mēdz būt, un pats Ābrahāms jau bija tik vecs, ka viņam varēja dot kaut vai simt gadu. Taču saules dienas skaidrība nepavisam nav tas pats, kas naksnīgas mēnesnīcas skaidrība, kura jo brīnumaini valdīja šīs pacilājošās sarunas laikā. Mēness gaismā viss rādās citāds nekā saules gaismā, un toreiz un tai pusē šī gaisma prātam, iespējams, likās vienīgā patiesība. Tādēļ, starp mums runājot, atzīsim un pieļausim, ka Jēkabs, pieminēdams Eliēzeru, tomēr domāja savu nama pārraugu un vecāko kalpu — proti, viņu ari, tātad abus reizē — un ne tikai šos divus, bet Eliēzeru «vispār», jo, sākot ar pirmo sendienu Ēliē-zeru, cilts vecajo namos itin bieži mita šāds brīvlaistais un viņam nereti bija dēli, saukti par Damaseku un Eli-nosu.

/ Tieši tāpat — par to Jēkabs varēja nešaubīties_ — Sprieda un domāja Jāzeps, kam atšķirība starp Eliē-fceru, sentēva kalpu, un Eliēzeru, savu skolotāju, nebūt nebija skaidra kā diena, jo vairāk tāpēc, ka pats skolotājs nenošķīra abus un, runādams par «sevi», lielā mērā domāja

Eliēzeru, Ābrahāma kalpu. Tā, piemēram, viņš ne vienu reizi vien tika stāstījis Jāzepam, kā viņš, Eliēzers, devies pie cilts piederīgajiem uz Mesopotāmiju, lai Jichakam nolūkotu Rebeku, Betuēla meitu un Lābana māsu, — tika stāstījis sīki jo sīki, pieminēdams pat mēnestiņus un sirpj-veida pakariņus, kas šķindējuši viņa desmit dromedāriem pie kakla, un smalki sarēķinādams, cik seķeļu maksājuši degunkari, rokas sprādzes, svētku drānas un garšvielas — jaunavas Rebekas izpirkums, — stāstījis visu to kā paša pieredzētu, kā sava mūža atmiņas, jūsmot jūsmodams par Rebekas piemīlību un lēnīgumu, kad viņa tovakar pie akas Nahora pilsētas priekšā nocēlusi krūku ar ūdeni no galvas un nolaidusi rokā, lai dotu padzerties viņam, izslāpušajam, pie tam uzrunājusi viņu par «kungu», un to viņš vērtēja sevišķi augstu, — par kautro iznesību, ar kādu viņa, līdzko ieraudzījusi Izāku, kurš, apraudādams nesen mirušo māti, bija izgājis klajā laukā, noslīdējusi no kamieļa un apsegusies ar plīvuru. Šo stāstu Jāzeps klausījās ar tīksmi, nebūt nejuzdamies pārsteigts par gramatisko formu, ko lietoja Eliēzers, un it nemaz nemulsdams par to, ka vecā vīra «es» nav visnotaļ stingri norobežots, ka mugurpusē tas liekas atvērts, saplūzdams aiz individuālās esības loka ar bijušo un ietverdams pieredzējumus, kurus, aplūkojot visu to saules gaismā, būtībā piederētos atcerēties un atstāstīt trešajā, nevis pirmajā personā. Bet ko gan šeit izsaka vārdiņš «būtībā», un vai cilvēka «es» vispār ir kaut kas stingri nošķirams, savas miesas un sava laika šaurajos ietvaros noslēgts? Vai daudzi mūsu «es» elementi nav piederīgi pasaulei pirms un ārpus mums, un vai atzinums, ka konkrēts cilvēks ir vienīgi viņš pats un neviens cits, nav tikai pieņēmums, kas izteikts ērtības un kārtības labad, tīšuprāt atstājot neievērotas visas tās pārejas, kuras individuālo apziņu vieno ar vispārīgo? Individualitātes ideja galu galā piederīga tiem pašiem jēdzieniem, kuriem piederīgas vienības, veseluma, kopuma un visuma kategorijas, turklāt atšķirības starp apziņu vispār un individuālo apziņu nebūt nav vienmēr tā nodarbinājušas ļaužu prātus kā tajā «šodienā», kuru mēs esam atstājuši, lai stāstītu par kādu citu, kuras runas veids precīzi atspoguļo toreizējos priekšstatus, jēdzienu «persona» un «individualitāte» izteikšanai lietojot vienīgi tik lietišķus apzīmējumus kā «reliģija» un «ticības apliecinājums».

KAS BIJA JĒKABS

_ Tieši šajā sakarā mums jāpievēršas jautājumam par Ābrahāma bagātības izcelsmi. Nonācis Lejasēģiptē (domājams, divpadsmitās dinastijas valdīšanas laikā), viņš nekādā ziņā vēl nebija tik turīgs, kāds bija kļuvis tolaik, kad nošķīrās no Lata. Bet veids, kādā viņš tur iedzīvojās tik lielā mantā, bija šāds. No sākta gala viņš bija izjutis visdziļāko neuzticību pret turienes tautas tikumību, kuru — pamatoti vai nepamatoti — domās salīdzināja ar meldriem aizaugušu zampi, tādu kā Nīlas grīvas atteku. Viņš baiļojās savas sievas Sārajas dēļ, kas viņu pavadīja un bija skaista no vaiga. Viņu biedēja turieniešu miesaskārība, un viņš baidījās, ka tie droši vien tūdaļ iekāros Sāraju un nogalinās viņu pašu, lai iegūtu viņa sievu; leģenda vēsta, ka aiz šāda apsvēruma, tas ir, raizēdamies par savu dzīvību, viņš runājis ar sievu, līdzko viņi nonākuši pie Ēģiptes robežām, un licis viņai, lai paglābtu vīru no nekaunīgo zemes iedzīvotāju nenovīdības, dēvēt sevi par māsu, nevis sievu, ko Sāraja itin labi varēja darīt, neko daudz nesamelodamās_1 jo, pirmkārt, mīļoto mēdza saukt par māsu — it īpaši Ēģiptē — un, otrkārt, Sārajas brālis bija Lats, kuru Ābrahāms uzskatīja par savu brāļadēlu un godāja par brāli; tādēļ nepieciešamības gadījumā viņš varēja uzskatīt Sāraju par savu brāļameitu un vispārpieņemtajā plašākajā nozīmē saukt par māsu, un šo apstākli viņš tad arī jzmantoja maldināšanai un pašaizsardzībai. Tas, no kā Ābrahāms bija baidījies, tiešām notika — notika pat kas vairāk, nekā viņš paredzējis. Sārajas tumsnējā daile izraisa gan augstas, gan zemas kārtas ļaužu apbrīnu, vēsts par viņas skaistumu aizsniedz valdnieka pili, un svelmace aziāte «brālim» tiek atņemta — ne jau ar varu, pa laupītāju paradumam, bet par krietnu atlīdzību; viņa tātad tiek atpirkta, jo atzīta par cienīgu kuplināt faraona sievu nama iemītnieču izlasi. Viņa tiek nogādāta pilī, un viņas «brālis», kurš, pēc ēģiptiešu domām, ne tikai nav cietējs, bet, gluži otrādi, var justies aplaimots, drīkst palikt viņas tuvumā, bez tam aiz laipnības joprojām tiek apbērts ar labvēlības apliecinājumiem — gan dāvanām, gan citāda veida atlīdzību, un viņš, mierīgu prātu pieņemdams visu to, drīz vien kļūst par bagātu vīru — sīklopu, liellopu un ēzeļu, vergu un verdzeņu, ēzeļmāšu un kamieļu īpašnieku. Bet tikmēr, tautai rūpīgi noklusēts, atgadās kaut kas pavisam nedzirdēts.

Amer.emhets (vai arī Senursets; kurš Nūbijas iekarotājs toreiz īsti valdīja abām valstīm par svētību, nav skaidri nosakāms), Viņa Augstība tātad, dievs pašos spēka gados, sataisījies nomēģināt jaunieguvumu, tiek sists ar nespēju, turklāt nevis vienu reizi, bet atkārtoti, un vienlaikus, kā pakāpeniski noskaidrojas, visus valsts dižmaņus un augstākos amatvīrus piemeklē tā pati apkaunojošā un, ņemot vērā raditspējas dziļo kosmisko nozīmi, šausminošā ķibele. Skaidrs kā uz delnas, ka nav kaut kas kārtībā, ka atgadījies kāds misēklis, valda kāds nobūrums, jaušama augstāku varu pretestība. Ebrejietes «brālis» tiek saukts troņa priekšā un tirdīts un pratināts atklāt patiesību. Visu-svētā valdnieka saprātīgā, cieņas pilnā nostāja pelnījusi pašas cildinošākās atsauksmes. «Kāpēc,» viņš jautā, «tu esi man to darījis? Kāpēc, izteikdamies divdomīgi, tu man uzvēli šādu negodu?» Un, ir nedomādams atprasīt kaut vienu no tām veltēm, ar kurām tik devīgi apbērts Ābrahāms, faraons atdod viņam sievu un liek abiem ar dievu palīgu iet savu ceļu, turklāt parūpējas par drošu apsardzi, kurai šie ļaudis jāpavtida līdz valsts robežām. Tādējādi dzimtas galva — ne tikai sveiku un veselu atguvis savu Sāraju, bet kļuvis arī nesalīdzināmi bagātāks nekā pirms šīs dēkas — var līksmot par veiksmīgi izspēlēto ganu stiķi. Jo pieļaut domu, ka viņš no paša sākuma cerējis — dievs tā vai citādi pratīs pasargāt Sāraju no aptraipīšanas — un tikai tādēļ pieņēmis dāvanas, juzdamies drošs, ka šādi vislabāk izāzēs miesaskārīgos ēģiptiešus, — pieļaut šo domu jo vilinošāk liekas aiz tā iemesla, ka tikai šajā skatījumā viņa rīcība — vīra lomas noliegums un Sārajas upurēšana savas labklājības vārdā — parādās īstajā, proti, izcilas atjautas gaismā.

Tāds ir šis notikums, kura patiesumu leģenda īpaši izceļ un pastiprina, vēstīdama par to vēl otru reizi, tikai šoreiz viss norisinās nevis Ēģiptē, bet filistiešu zemē, tās galvaspilsētā Gerārā, ķēniņa Abimeleha galmā, kur hal-dejietis ierodas kopā ar Sāraju no Hebronas, un tur, sākot ar Ābrahāma lūgumu sievai un beidzot ar laimīgajām beigām, viss notiek uz mata tāpat kā Ēģiptē. Atkārtot vēstījumu, lai pierādītu tā patiesumu, ir neparasts paņēmiens, lai arī īpaši acīs neduras. Daudz vairāk pārsteidz tas, ka pēc leģendas — kuras rakstiskais variants, tiesa gan, radies vēlākā laika posmā, bet kura kā nostāsts pastāvējusi vienmēr un kuras sākotne galu galā meklējama pašu patriarhu izteikumos un pavēstījamos — tas pats noli-

kūms, atstāstīts trešo reizi, piedēvēts arī īzākam, un viņš tātad atstājis to paaudžu atmiņā kā savu vai arī savu piedzīvojumu. Jo ari Izāks (tas notika kādu laiku pēc dvīņu piedzimšanas), glābdamies no bada, ar gudro un skaisto sievu nokļūst filistiešu zemē un Gerāras galmā; tur viņš aiz tā paša iemesla, kura dēļ Ābrahāms uzdevās par Sārajas brāli, iztēlo Rebeku par savu «māsu» — tāpat ne gluži bez pamata, jo Rebeka bija viņa brālēna Betuēla meita, — un šoreiz notikumu gaita ievirzās šādi: ķēniņš Abimelehs, «skatoties pa logu», tas ir, slepeni vērodams, ieraudzījis, ka īzāks «smīdina» Rebeku, un juties par redzēto un dzirdēto tik vīlies, cik vien iztrūcies un vīlies spēj būt mīlētājs, atklājis, ka viņa vēlmju objekts jau ir citam rokās. Abimelehu nodod viņa paša vārdi. Jo, kad Jichaks, aicināts sniegt paskaidrojumus, atklāja patiesību, Abimelehs pārmetoši iesaucās: «Kāpēc tu, svešiniek,

mums tādas briesmu lietas esi darījis? Daudz netrūka, lai kāds no maniem ļaudīm būtu gulējis ar tavu sievu. Tu mūs gribēji iegrūst grēkā.» Teiciens «kāds no maniem ļaudīm» nav pārprotams. Taču beigu beigās abi laulātie nokļuva dievbijīgā,_ kaut arī iekārīgā ķēniņa īpašā un tiešā aizgādībā, un īzāks, pateicoties šai aizgādībai^ filistiešu zemē tāpat auga augumā, kā senāk šeit vai Ēģiptē audzis bija Ābrahāms, un iemantoja tik daudz lopu un vergu, ka filistiešiem galu galā apskrējās dūša un tie piesardzīgi izvadīja viņu pāri_zemes robežām.

Ja pieļauj varbūtību, ka Ābrahāma dēka risinājās Ge-rārā, liekas neticami, ka Jichaka Abimelehs būtu tas pats Valdnieks, kura spēkos nebija aptraipīt Sārajas sievas godu. Raksturi ir atšķirīgi: Sārajas augstdzimušais pielūdzējs, gari neprātodams, liek viņu ievietot savā harēmā, turpretim īzāka Abimelehs izrādās nesalīdzināmi biklāks un kaunīgāks, — un aizstāvēt viedokli, ka abi bijuši viena un tā pati persona, varētu vienīgi pētnieks, kurš, izskaidrojot ķēniņa piesardzīgo izturēšanos pret Rebeku, secinātu, ka, pirmkārt, viņš kopš Sārajas laikiem kļuvis krietni vien vecāks vai, otrkārt, minētais atgadījums devis Viņam labu mācību. Bet ne jau Abimeleha persona mums jio svara, mūs interesē Izāks, jautājums par viņa attieksmi pret izklāstīto notikumu, un arī tā, patiesību sakot, interesē mūs tikai netieši — saistībā ar jautājumu: kas bija 'Jēkabs, proti, tas Jēkabs, kurš, mums dzirdot, tērzēja mē-Šēsnīcā ar savu dēlēnu Jāzepu, Jāšupu jeb Jehosifu.

Apsvērsim varbūtības! Iespējams, ka Jichaks piedzīvoja līp

Gerārā aptuveni to pašu, ko viņa tēvs bija piedzīvojis turpat vai arī Ēģiptē. Tādā gadījumā mēs saskaramies ar parādību, ko varētu saukt par atdarināšanu vai sekošanu paraugiem, proti, ar dzīves uztveri, kura par individuālās esības mērķi uzskata jau dotas formas, senču iedibinātas mītiskas shēmas aizpildīšanu ar tagadību, tās atjauninā-jumu miesā... Iespējams arī, ka Rebekas vīrs šo norisi nav piedzīvojis pats sava «es» fiziskās eksistences šaurajos ietvaros, tomēr uzskatījis to par savam dzīves stāstam piederīgu un atstājis mantojumā vēlākām audzēm, tik krasi nenošķirdams «es» no «ne es», kā to darām mēs (ar cik apšaubāmām tiesībām, jau norādīts) vai bijām paraduši darīt, iekams pievērsāmies šim stāstam, jo viņam robeža starp atsevišķa indivīda un dzimtas dzīvi bija nenoteiktāka, dzīvība un nāve nelikās tik dziļas esības pār-virzes; tātad no jauna būtu jāsaduras ar parādību, kas jau apcerēta, runājot par vēlīno Ēliēzeru, kurš par senā Eliē-zera dēkām stāstīja Jāzepam pirmajā personā, — ar neslēptas identifikācijas parādību, kas pavada divas citas —• atdarināšanu un sekošanu paraugiem — un saistījumā ar tām nosaka indivīda pašizjūtu.

Mums nav maldīgu priekšstatu par grūtībām, kas rodas, stāstot par ļaudīm, kuri skaidri neapzinās, kas viņi ir; bet mēs nešaubāmies, ka šāda apziņas izkliede mums ir jāņem vērā, un, ja tas Izāks, kurš no jauna piedzīvoja Ēģiptes dēku, noturēja sevi par Izāku, ko Uras ceļinieks grasījās upurēt dievam, mums nebūt nav neapstrīdami pierādīts, ka viņš patiešām tas bija, ja vien kārdinājums upurēt dēlu nav atbildis shēmai un nav pārdzīvots atkārtoti. Ieceļotājam no Haldejas bija dēls īzāks, ko viņš dzīrās nokaut, bet, lai cik neticami liktos, ka šā Izāka dēls bijis Jāzepa tēvs, kuru mēs vērojām pie akas, tik iespējams ir tas, ka Izāks, kas atdarinot atkārtoja jeb ietvēra sava mūža pieredzē Ābrahāma ganu stiķi, vismaz daļēji jauca pats sevi ar gandrīz upurēto_ Izāku, lai gan īstenībā bija daudz vēlāks īzāks un no Uras Ābrahāma viņu atdalīja ne viena vien paaudze. No pirmā acu uzmetiena skaidri redzams un atliek vienīgi precizēt, nevis pierādīt, ka Jāzepa dzimtas vēsturē — tādā, kādu to iztēlo leģenda, — naivi reducēta patiesā aina, tas ir, paaudžu mija, kura būs aizpildījusi jgadsimtus, kas atdala to Jēkabu, kuru mēs redzējām, no Uras Abirāma; un, tāpat kā Eliēzers, Uras Ābrahāma ārlaulības dēls un nama pārraugs, kurš savam jaunajam pavēlniekam lūdza Rebekas roku, pēc tam daudzas rei-lli

zes mājojis zemes virsū, jādomā, daudzas reizes Eifrātas viņā krastā saderēdams kādu Rebeku, nupat, kļuvis pai Jāzepa skolotāju, atkal mita pasaulē, — tāpat ari ne viens vien Ābrahāms, īzāks un Jēkabs kopš tā laika bija vērojuši, kā nakts dzemdina dienu, nepievērsdami pārāk lielu uzmanību laikam un savai esībai, neatšķirdami saulskaidri savu tiešamību no bijušām tiešamībām un ne visai stingri norobežodami savu «individualitāti» no senāku Ābrahāmu, Izāku un Jēkabu individualitātēm.

Šie vārdi no dzimuma uz dzimumu palika nemainīgi — ja vien tāds izteikums ir pareizs un pietiekami precīzs, runājot par kopienu, kurā tie atkārtojas no paaudzes paaudzē. Jo šī kopiena auga un sakuploja kā ģimeņu kopa, nevis kā viena ģimene, turklāt tās augšana no laika gala lielā mērā bija saistīta ar cilvēku pievēršanu savai ticībai un savas ticības izplatīšanu. Jāsaprot, ka Ābrahāma, Uras ceļinieka, ciltstēva lomai pirmām kārtām bija garīgs raksturs, un stipri jāšaubās, vai Jāzeps un Jāzepa tēvs patiešām bija viņa asinsradinieki, turklāt vēl tik tiešā līnijā, kā viņiem šķita. īstas pārliecības par to, starp citu, nebija arī viņiem pašiem, tikai viņu un viņu kopienas apziņas krēslība neliedza sapņaini, ar svētbijas aizmiglotu skatienu šaubīties, noturot vārdus par tiešamību, bet tiešamību — tikai pa pusei par vārdu, un haldejieti Ābrahāmu 'dēvēt par vectēvu un vecvectēvu aptuveni tai nozīmē, kādā šis sencis godāja Latu par «brāli» un Sāraju — par «māsu», kas savuties ir atbilda, ir neatbilda patiesībai. Toties Ēl-ēljona ļaudis ne sapņos nevarēja piedēvēt savai sabrālībai viengabalainību un asins tīrību. Babiloniešu un sumeru — tātad ne jau viscaur semītu iezīmes vien tajā bija samaisītas ar Arābijas tuksneša cilšu īpatnībām, piejaucoties vēl citiem elementiem no Gerāras, no Misras, pat no Ēģiptes, — piemēram, līdz ar verdzeni Hagāru, kuru tika pagodinājis pats dižais dzimtas galva, izraudzīdamies viņu par piegulētāju, un kuras dēls savukārt bija apprecējis ēģiptieti; un, kādas nepatikšanas Rebekai sagādāja dēla Ezava sievas hetietes — svešas cilts meitas — cilts, kas arī neatzina Semu par savu sentēvu un sazin kad bija iemaldījusies Sīrijā no Mazāzijas, no Urālu-Al-taja apvidiem, — tas vienmēr bijis par daudz labi zināms, lai šeit par to būtu jāizsakās plašāk. Atsevišķi posmi agri bija atkrituši. Nav noslēpums, ka Uras Ābrahāms vēl pēc Sārajas nāves dzemdinājis bērnus, turklāt neizvēlīgā kārtā ar kānaānieti Ketūru, lai gan pats nebija gribējis, ka Jic-haks apprecētos ar kānaānieti. Viens no Ketūras dēliem bija Midiāns, kura pēcnācēji rosījās uz dienvidiem no Ēzava valstības, Edornas un Seīras, Arābijas tuksneša malā, tāpat kā Ismaēla pēcteči — Ēģiptes pavārtē; jo Jichaks, īstenais dēls, bija mantojis visu, bet no blakus* sievu bērniem atkratījies ar dāvanām, liekot tiem aizvākties patālāk uz austrumiem, kur tie zaudēja jebkuru sakaru ar El-ēljonu, ja vien vispār bija atzinuši viņu, un kalpoja paši saviem dieviem. Dievišķais, doma par dievu, risināta no paaudzes paaudzē, bija tā saite, kas, par spīti raibajam cilts sastāvam, vienoja garīgo kopienu, kuras locekļi atšķirībā no pārējiem ebrejiem — Moāba, Am-mona un Ēdoma dēliem — sauca sevi par tādiem kādā īpašā, šaurākā nozīmē, it sevišķi tāpēc, ka tieši tajā laikā, kuram mēs esam pievērsušies, šo vārdu sāka lietot saistībā ar vēl citu — ar Israēla vārdu, pakļaujot pirmo otrajam.

Jo tas vārds un tituls, ko Jēkabs reiz bija izcīnījis, nebija viņa svešādā pretinieka izdomāts. Par dieva cīkstoņiem sensenis dēvēja sevi kāda kareivīga, laupītkāra, tikumu ziņā visai primitīva tuksneša cilts, kuras piederīgo grupas, meklēdamas jaunas ganības saviem sīklopiem, bija ieklīdušas auglīgu, apdzīvotu stepju zemju joslā, klejotāju paražas apmainījušas pret pusnometnieku dzīves veidu un garīgas aģitācijas un saprašanās ceļā iekļāvušās Ābrahāma ticības biedru kopienā. Šo klejotāju dzimtās puses tuksneša dievs, sirdīgs karakungs un pērkona rībinātājs, saukts par Jahu, bija grūti pielabināms kobolds drīzāk ar dēmona nekā dieva iezīmēm — ļaunprātīgs, despotisks un neaprēķināms; šā dēmona priekšā viņa melnīgsnējā tauta, lai ari lepodamās ar savu dievu, mita briesmās un bailībā, cenzdamās ar burvestībām, ar asiņainiem rituāliem apvaldīt un pielabināt savu plosīgo pavēlnieku, kurš bez jebkāda iemesla varēja naktī uzklupt cilvēkam, pret kuru, spriežot saprātīgi, viņam būtu jāizturas labvēlīgi, un šo cilvēku nomaitāt; tomēr varēja arī piespiest viņu atteikties no sava mežonīgā nodoma, ja, piemēram, apdraudētā cilvēka sieva steigšus apgraizīja dēlu ar akmens nazi un nogriezto priekšādu piedūra briesmoņa kaunumam, pie reizes pačukstot viņam mistisku formulu, kuras kaut cik jēdzīgs pārcēlums mūsu valodā saistīts ar pagaidām vēl neatrisinātām grūtībām, — formulu, kura spēja pierāmināt un aizbaidīt maitātāju. Tāds bija Jahu. Un tomēr šai tumsonīgajai, civilizētajā pasaulē pilnīgi nezināmajai dievībai bija lemta diža teoloģiska nākotne, proti, aiztā iemesla, ka daļa viņa pielūdzēju bija iemaldījusies Ābrahāma dieva meklējumu sfērā. Jo, tāpat kā šīs ganu ģimenes, ierautas Ūras ceļinieka ievadītajās reliģiskās domas spekulācijās, ar savu miesu un savām asinīm fiziski nostiprināja haldejieša iedibinātās ticības tradīcijas dzīvos pamatus, tāpat arī viņu dieva mežonīgās patības elementi dzīvinoši iekļāvās dievībā, kura tiecās rast savas aprises cilvēka apziņā un kuras izveidei krāsas un garīgu saturu devuši arī Tammuss, šis austrumtautu Usīriss, un Adonīds, saplosītais dēls, Melhisedeka un viņa sihemiešu avju gans. Vai mums nav gadījies dzirdēt, ka vārdu «Jahu», senu kaujas saucienu, liriskā jūsmā lallina daiļas un burvīgas lūpiņas? Gan tajā izveidā, kādā no saviem smilšu klajiem to atnesa melnīgsnējie tuksneša dēli, gan saīsinājumos un atvasinājumos, pārtaisīts atbilstoši kānaāniešu vidē populāriem priekšstatiem, šis bijis viens no tiem skaņu savienojumiem, ar kuriem mēģināts izteikt neizsakāmo. Jo jau izsenis tajā pusē bija apdzīvota vieta «Be-ti-ja», «Ja nams», tātad uz mata tāda pati kā «Bet-ēla», «dieva nams», un ir pierādīts, ka amurrieši, kas ieceļojuši Sineārā jau pirms likumdevēja ēras, darinājuši īpašvārdus, izmantojot dieva apzīmējumu «Ja've», — jā gan, jau Oras Ābrahāms dēvējis koku pie Septiņu aku svētvietas par «Jahve-ēlolam», «Jahve — visu laiku dievs». Bet vārdam, kurā sevi sauca Jahu beduīni karotāji, tieši tādēļ bija lemts kļūt paj tīrāka un cildenāka ebrejiskuma atšķirības zīmi, par Ābrahāma gara sēklas apzīmējumu, ka Jēkabs to izcīnīja sūrā nakts cīniņā Ja-bokas krastā ...

ELIFASS

Tādi vīri kā Simeons un Levijs, abi stiprie Leas dēli, klusībā laikam gan vīpsnāja par tēvu, kurš izcīnījis, gandrīz plēstin izplēsis debesīm taisni šo droša laupītāja cienīgo vārdu. Jo Jēkabs nebija kareivīgs. Nemūžam viņš nebūtu paveicis to, ko Uras Abrāms paveica toreiz, kad austrumtautu karakalpi — Elamas, Sineāras, Larsas un Tigras viņu krastu karapūļi nenomaksātu meslu dēļ piemeklēja Jordānas ieleju, izlaupīja turienes pilsētas un gūstā aizdzina arī Sodomas Latu, — proti, drošs un apņēmīgs sapulcināja dažus simtus viņa mājās dzimušu kalpu un apkārtēju derības biedru, El-berita — Visaugstākā piekritēju, atstāja Hebronu, straujiem pārgājieniem panāca aizejošos ēlamiešus un gojus un, sacēlis paniku ienaidnieka pēcpulka rindās, atguva daudzus gūstekņus, bet Latu līdz ar visu tā mantību, uzvaras vainagots, atveda atpakaļ mājās. Nē, to Jēkabs nebūtu spējis, tādā situācijā viņš būtu bezspēcīgs, kā klusībā pats bija atzinis, Jāzepam pieminot seno, tik labprāt stāstīto notikumu. Kaut ko tādu Jēkabs «nebūtu varējis», tāpat kā, spriežot pēc paša atzīšanās, nebūtu varējis izdarīt ar dēlu to, ko prasīja tas kungs. Lata atbrīvošanu viņš būtu atstājis Si-meona un Levija ziņā; bet, ja viņi, kā šādos gadījumos paraduši, šaušalīgi aurodami, sarīkotu Mēness pielūdzējiem asinspirti, viņš aizsegtu savu vaigu un teiktu: «Ar viņu padomu lai nebiedrojas mana dvēsele!» Jo šī dvēsele bija maiga un bītīga; varmācība tai derdzās, tā trīsēja bailēs, ka pašai var tikt nodarīts pāri, un bija pārpilna atmiņu par kaunā liktu vīra drosmi, — atmiņu, kas tomēr nekaitēja tās cieņai, tās svinīgumam, tādēļ ka tieši fiziska pazemojuma mirkļos to allaž un ik reizi no jauna piestrā-voja gara apgaismība un tai piešķirts tapa jauns, varens žēlastības apliecinājums, kurš, remdinādams sāpes, ar pilnām tiesībām ļāva izsliet galvu, jo bija dvēseles pašas rasts un izcīnīts tās pazemojuma neskartajās dzīlēs.

Kā tad bija toreiz ar Elifasu, Ezava gailīgo dēlēnu? Šo dēlu Ezavam bija dzemdējusi viena no viņa hetiešu vai kānaāniešu sievām, Baāla pielūdzējām, kuras viņš jau agri bija atvedis uz Bēršebu un par kurām Rebeka, Betuēla meita, mēdza teikt: «Hetietes man dara dzīvi apnicīgu viņu priekšā.» Jau Jēkabam vairs nebija īsti skaidrs, kuru no šīm sievām Ēlifass sauc par māti; laikam tā bija Ada, Elona meita. Katrā ziņā Jichaka trīspadsmit gadus vecais mazdēls bija neparasti pievilcīgs puisis: vientiesīgas dabas, taču drosmīgs, atklāts, cēlu sirdi, vesels pie miesas un dvēseles, uzticams dēls savam apietajam tēvam, ar kuru viņš lepojās un kuru mīlēja. Zēnam ne vienā vien ziņā klājās grūti — gan sarežģīto radniecības saišu, gan ticības nesaskaņu dēļ. Jo vismaz trīs dievības cīnījās par viņa dvēseli: vecvecāku El-ēljons, mātes ģints baāli un kāds pērkonus un zibeņus šķīlējs dievs, saukts par Ku-cahu, ko pielūdza dienvidu kalnieši, seīrieši jeb Elamas ļaudis, ar kuriem Ezavs kopš jaunības uzturēja sakarus un kuriem viņš vēlāk pieslējās pavisam. Spalvainā vīra dziļais apbēdinājums un negantās, bet nevarīgās dusmas par izšķiroši svarīgajiem notikumiem, kas pēc Rebekas gribas bija risinājušies pusaklā vectēva tumšajā telts mājoklī, — notikumiem, kuru dēļ Jēkabam vēlāk bija jāpamet dzimtais pavards un jādodas svešatnē, — puišelim Ēlifasam briesmīgi ķērās pie sirds, un viņa naidam uz gados jauno, nepatiesi svētību guvušo tēvoci piemita kas slimīgs, paša dzīvībai bīstams: tas likās par lielu pusaudža vārgajiem spēkiem. Mājās modrās Rebekas klātbūtnē svētības nolaupītājam vispār nekas nebija padarāms. Bet, līdzko kļuva zināms, ka Jēkabs aizbēdzis, Elifass metās pie Ēzava un aizgūtnēm mudināja tēvu dzīties pakaļ nodevējam un nogalināt viņu.

Bet tuksnesim nolemtais Ēzavs jutās pārāk nomākts, liedams asaras par savu pazemes likteni, bija pārāk sanīcis, lai prāts viņam nestos darīt to, ko prasīja dēls. Viņš raudāja, tāpēc ka viņam pieklājās raudāt, tāpēc ka tas atbilda viņa lomai. Viņa skatījumu uz notiekošo un sevi pašu nosacīja iedzimti domas kanoni, — tāpat kā visus citus šajā saulē, tie turēja arī viņu savos valgos, jo veidojušies bija kosmiskā riņķojuma zīmju iespaidā. Iemantojis tēva svētību, Jēkabs negrozāmi bija kļuvis par pilnā un «daiļā» Mēness cilvēku, toties viņš, Ezavs, svētību paspēlējušais, par tukšā Mēness, tātad Saules cilvēku, tātad pazemes iemītnieku, bet pazemē pieklājās raudāt, lai ar! tur, iespējams, varēja iedzīvoties lielā mantā. Vēlāk, galīgi piebiedrodamies dienvidu kalniešiem un pievērsdamies viņu dievam, Ezavs rīkojās tā, kā viņam piederējās rīkoties, jo dienvidi asociējās ar apakšzemi, starp citu, arī ar tuksnesi, uz kuru savā laikā bija bijis spiests pārcelties īzāka pusbrālis Ismaēls. Bet sakaros ar Seīras ļaudīm Ēzavs bija stājies jau sen, ilgi pirms nolādējuma Bēršebā, un tas liecina: gan svētība, gan lāsts tikai apstiprināja to, ka viņa raksturs, tas ir, viņa gājums zemes virsū, bijis nosprausts izsenis un ka viņš no sākta gala skaidri apzinājies, kāda raksturloma viņam nolemta. Pretēji Jēkabam, telšu iemītniekam, Mēness ganam, viņš kļuva par mednieku, klajā lauka klaiduli viesi — kļuva par to savas īpatnības pēc, savu spilgti vīrišķo fizisko dotumu vārdā, kas tiesa, tas tiesa. Bet mēs kļūdītos un neizprastu līdz galam viņa mītiski shematisko domāšanas veidu, ja nospriestu, ka sevis paša, saulē apsviluša pekles dēla lomas izjūtu un apziņu viņā būtu modinājis tikai mednieka arods. Otrādi, vismaz tiktāl otrādi — šo nodarbošanos viņš bija izraudzījies jau tāpēc vien, ka tā viņam piederējās rīkoties, tātad aiz mīta zināšanas un pakļāvības shēmai.

Raugoties uz notiekošo ar zinoša cilvēka acīm, — un Ezavs, par spīti savam raupjumam, allaž tā bija uz to raudzījies, — viņa attieksmē pret Jēkabu atkārtojās un tika pārcelta tagadnē — bezlaika tagadībā Kaina attieksme pret Ābelu; tur nekas nebija līdzams, viņš bija Kains — kaut vai kā vecākais brālis, kurš, lai gan jaunlaiku likumdošana goddevīgi bija viņa pusē, tomēr itin labi juta un apzinājās, ka cilvēces dziļākās simpātijas kopš aizseniem mātes primāta laikiem veltītas jaunākajam dēlam, pastarītim. Jā gan, ja zināmais nostāsts par lēcu virumu atzīstams par patiesu un nav pievienots izklāstam vēlāk, lai attaisnotu svētības izvīlēju (nebūt neliedzot Jēkabam ticēt, ka viss tiešām tā bijis), Ezava šķietamā vieglprātība izskaidrojama ar minētajām izjūtām: tik lēti pārdodams brālim pirmdzimtā tiesības, viņš cerēja iemantot kaut vai tās simpātijas, kas pēc tradīcijas tiek veltītas jaunākajam.

Ar vārdu sakot, sarkanais, spalvainais Ezavs raudāja un negribēja ne dzirdēt par pakaļdzīšanos un atriebību. Viņam nebija ne mazākās vēlēšanās vēl arī nosist Ābela līdzinieku brāli, novedot līdz galējībai analoģiju, pēc kuras vecāki jau tā visu laiku vadījušies. Bet, kad nu Ēli-fass izteica priekšlikumu vai, pareizāk sakot, dedzīgu vēlēšanos tādā gadījumā pats uz savu roku notvert un nogalināt svētīto, Ezavam iebildumu nebija un viņš caur asarām piekrizdams pamāja dēlam ar galvu. Jo tas, ka tēvoci nositīs brāļadēls, viņa uztverē bija tīkama atkāpšanās no sasodītās shēmas, vēsturisks jauninājums, kas, iespējams, kļūs par paraugu vēlāku laiku puisēniem Elifasiem, bet viņu atbrīvos no Kaina lomas beigu cēliena.

Tā nu Ēlifass savāca dažus vīrus — piecus sešus kalpus, tēva piekritējus, kas parasti pavadīja Ēzavu, kad tas devās uz Edomu, apbruņoja viņus ar pašu mājās sameklētiem gariem bambusniedres pīķiem, kam virs raibā spalvu kušķa pašā galā savuties bija gara, asa smaile, zagšus izveda no Jichaka staļļiem kamieļus, un diena vēl nebija pusē, kad Jēkabam, kurš, ar Rebekas aizgādību bagātīgi nodrošināts ar pārtiku un maiņas priekšmetiem, līdz ar diviem vergiem arī bija devies ceļā kamieļa mugurā, atriebēju bars jau mina uz papēžiem.

Savu mūžu Jēkabs neaizmirsa bailes, kas viņu sagrāba, atskārstot vajātāju nolūkus. Pamanījis jātniekus, viņš centās iegalvot sev, ka Jichaks mazliet par ātru ievērojis viņa nozušanu un licis viņu aizturēt. Bet, sazīmējis Ēzava dēlu, viņš apjēdza stāvokja nopietnību un atmeta cerības. Sākās skriešanās uz dzīvību vai nāvi — uz priekšu pastieptu kaklu, likdami platu soli, aiz censības sprauslādami, kuļājoties pušķiem un mēnestiņiem, joņoja drome-dāri. Bet Elifasam un viņa ļaudīm nebija tik smagas kravas kā Jēkabam; bēglis redzēja, ka soli pa solim sarūk atstarpe, no kuras bija atkarīga viņa dzīvība, un, kad pāri galvai aizlidoja pirmās vēzās, deva zīmi, ka padodas, nolēca no kamieļa, lika nokāpt ari savējiem un, nometies uz vaiga un pacēlis rokas, sagaidīja vajātāju.

Tas, ko Jēkabs pieredzēja pēc tam, bija pats pazemojošākais, pats sāpīgākais goda aizskārums viņa mūžā, — jebkuram citam tas, domājams, uz laiku laikiem būtu laupījis pēdējo pašcieņas drusciņu. Jēkabam, ja viņš gribēja palikt dzīvs, — un to viņš noteikti gribēja, turklāt ne jau aiz parastas gļēvulības, tas jāuzsver īpaši, bet gan tādēļ, ka viņš bija svētītais, ka viņam bija lemts nest tālāk Ābrahāma atstāto mantojumu, — katrā ziņā vajadzēja iežēlināt niknumā kaistošo pusauguli, savu brāļadēlu, nesalīdzināmi jaunāku par viņu, daudzkārt nenozīmīgāku dzimtas locekli, kurš — turklāt jau vairākiem lāgiem — pacēla pār viņa galvu zobenu, iežēlināt ar lūgšanos, zemošanos, asarām, glaimiem, gaudulīgi apelējot pie zēna augstsirdības, tūkstoškārt atvainojoties, ar vārdu sakot, nešaubīgi pārliecinot to, ka nav vērts aptraipīt ieroci, nodurot tik nožēlojamu plukatu. Un tā Jēkabs tad arī rīkojas. Kā prātā jucis viņš skūpstīja puisēnam kājas, veselām riekšām svieda gaisā smiltis, kaisīdams tās sev uz galvas, un viņa mēle, aiz pārbīļa neiedomājami lunkana, te pierunādama, te apzvērēdama, te lūgtin lūgdamās, locījās izveicībā, kurai bija jāattur un kura patiešām atturēja no straujas rīcības tādu vārdu plūdu, tik lielas runas izmaņas pārsteigto, apstulboto pusaudzi.

Vai tad krāpšanās viņam bijusi padoma? Vai tad tā bijusi viņa ideja, viņa ierosme? Lai viņam izgāž iekšas, ja viņš kaut par mata tiesu vainīgs! Māte, vecmāmiņa viena pati visu sagudrojusi un ievārījusi aiz pārliekas mīlestības, aiz nepelnītas vājības pret viņu, bet viņš, Jēkabs, visiem spēkiem turējies pretī un lūgdamies licis viņai pie sirds, cik lielas ir briesmas, ka Izāks visu atklās un nolādēs ne tikai dēlu, bet arī viņu — pārlieku jau atjautīgo māti. Jāatgādinot arī, ka viņš izmisuma neatlaidībā ieteicis Rebekai apdomāt, kādā izskatā viņam būšot jāstājas pirmdzimtā brāļa gaišā vaiga priekšā, ja viltība izdošoties.

Ne jau labprātīgi, ne jau līksmi nekaunīgs, ai nē, trīcēdams un drebēdams viņš ieradies tēva, mīļotā vectēva, miteklī, nesdams āzīša gaļu un vīnu, tērpies Ezava svētku drēbēs, aplicis kazlēnu ādas ap rokām un kaklu. Sviedri tecējuši viņam pa strienām aiz bailēm un apjukuma, balss, aizžņaudzoties rīklei, pamirusi, līdzko Izāks pavaicājis, kas viņš esot, un taustījis un ostījis viņu, — bet pat ieziest viņu ar Ezava pļavas ziedu smārdiem Rebeka neesot aizmirsusi! Krāpnieks?_ Viņš esot krāpnieks? Drīzāk sievietes viltības upuris, Ādams, ko pavedinājusi Ieva, čūskas draugaļa! Ak, lai puisēns Elifass augu mūžu — un dzīvot lai tam lemts simtiem gadu un vēl ilgāk! — sargoties sievietes padoma un gudru ziņu vairoties tās šķelmības valgu; viņš, Jēkabs, sapinies tajos, un tagad viņam esot beigas. Svētība? Viņš esot svētītais? Vispirms — vai tā kāda svētība, kas dota aiz pārpratuma, kā tikusi dota šī, un izmānīta ar viltu pret paša saņēmēja gribu un vēlēšanos? Kāda tai nozīme, kāds tai svars? Ko tāda svētība iespēj? (Viņš zināja itin labi, ka svētība ir svētība, ka tai piemīt pilns spēks un svars, un tā jautāja vienīgi tādēļ, lai mulsinātu Elifasu.) Bez tam — vai tad viņš, Jēkabs, esot mēģinājis izmantot šo misēkli, izplesties, sagrābt saimniecību kā jau svētību guvušais un izstumt Ēzavu, savu pavēlnieku? Kur nu, ne uz to pusi, pat gluži pretēji: viņš no laba prāta atkāpies brāļa priekšā, nožēlas māktā Rebeka padzinusi viņu no mājām, viņš dodoties uz pavisam svešu pusi, lai nekad vairs neatgrieztos, dodoties trimdā, taisnā ce]ā uz pazemi, un viņa tiesa esot asaras mūžīgi mūžos_1 Un tādu cilvēku taisoties sist ar sava zobena asmeni Elifass — balodis ar gaismas spārniem, jauneklīgi krāšņais tūrs, brīnumdaiļais dobradzis? Vai tas kungs nelika noprast Noam, ka piedzīs atmaksu par izlietām cilvēka asinīm, un vai tad vēl arvien esot Kaina un Ābela laiki un zemē nevaldot likumi, kurus pārkāpjot pašam cēlajam jauneklim Elifasam draudēšot lielas briesmas? Par brāļadēlu, raugi, raizējoties Jēkabs, viņa smagi piemeklētais tēvocis, un, ja jau viņš, Jēkabs, satriekts un nabags dodoties uz zemi, kur viņam lemts būt par svešinieku un kalpu, tad lai vismaz Elifass topot bagāts un laimīgs, un svētīta lai topot viņa māte Heta bērnu vidū, tāpēc ka dēla roka nav izlējusi cilvēka asinis un dvēsele novērsusies no ļaundarības ...

Tā, baiļu skubināti, veltin vēlās Jēkaba runas plūdi — tik daudzvārdīgi un lūdzoši, ka Elifass nevarēja vien beigt

brīnīties un galva viņam griezās riņķī. Viņš bija gatavo jies satikt ņirdzīgu laupītāju, bet sastapa nožēlojamu cilvēciņu, kura zemošanās, šķiet, visnotaļ atjaunoja Ezava cieņu. Puisēns Ēlifass bija labsirdīgs — būtībā tāds pats, kāds bija viņa tēvs. Viņa sirdī vienas kvēlas jūtas aši mijās ar citām, dusmas aizstāja augstsirdība, un viņš skaļi pavēstīja, ka saudzēs tēvoci, un Jēkabs aiz prieka apraudājās, apklādams skūpstiem Elifasa ģērba malu un rokas un kājas. Zēna pacilātībai piejaucās neērtības sajūta un tāds kā pretīgums. Tāpēc, mazdrusku skaizdamies par savu svārstīgumu, viņš bardzīgs izlēma, ka bēglim jāatdod krava, — viss, ko Rebeka slepus iedevusi tēvocim, pienākoties aizvainotajam Ezavam. Izmanīgi mēļodams, Jēkabs mēģināja grozīt arī šo lēmumu, bet Elifass, nicīgi uzbrēcis tēvocim, lika bēgli tik pamatīgi aptīrīt, ka viņam tik tiešām palika viena kailā dzīvība. Zelta un sudraba trauki, krūkas, pilnas smalku eļļu un vīnu, malahīta un karneola kaklarotas un rokassprādzes, vīraks, medus konfektes, austas un adītas drānas — viss, ko māte bija likusi uzkraut kamieļiem, itin viss bija jāatdod Ēlifasam; pat abiem vergiem, kas bēgšus atstājuši apmetni, — starp citu, vienam asiņoja vēzās savainotais plecs, — vajadzēja līdz ar kamieļiem pievienoties vajātājiem un atgriezties mājās, un tad Jēkabs, pie segliem karājoties tikai pāris māla krūkām ar ūdeni, varēja viens—• kas zina, kādā noskaņojumā — turpināt savu neziņā tīto ceļu uz austru-miem.

GALVAS PAAUGSTINĀŠANA

Viņš bija izglābis dzīvību, izglābis savu dārgo apsolījuma dzīvību, izglābis dieva un nākotnes labā, — kas gan pret to bija zelts un karneols? Palikt dzīvam — tas šeit bija galvenais, un jauniņais Elifass būtībā bija apšmaukts vēl pamatīgāk nekā tā tēvs un radītājs, toties — ko tas tika maksājis! Ne jau ceļa saiņus vien — pēdējo vira godul Nevarēja būt dziļāka apkaunojuma par to, kuru bija izjutis Jēkabs, krizdams uz sava vaiga kādam tur pienapuikajn pie kājām un smilkstēdams asaru un iztrieptu putekļu kārtas pārvērstu seju. Bet pēc tam? Kas sekoja šim tik dziļajam pazemojumam?

Drīz pēc tam vai dažas stundas vēlāk, vakarā, zaigojot zvaigznēm, Jēkabs nokļuva Lūzā, apdzīvotā vietā, ko viņš no nepazina, jo viss šis apvidus viņam bija svešs; ciemats atradās paugurainē pie viena no terasveidīgajiem vīnakal-niem, kas cits par citu zemāki vilnīja līdz pat apvārsnim. Nedaudzie ciema māju klucīši spiedās pudurī taciņu izraibotas nogāzes vidū, un, paklausīdams kādai iekšējai balsij, kas mudināja te pārlaist nakti, nabaga ceļinieks dzina kalnup niķīgo, pēc nožēlojami vētrainā starpgadījuma vēl sadulbušo kamieli, kura priekšā pats mazliet kaunējās. Padzirdījis lopiņu pie akas aiz māla kleķa apžoga, apmazgājis seju, noskalodams sava kauna pēdas, viņš juta, ka noskaņojums manāmi uzlabojas. Lūgt naktsmājas Lūzas iedzīvotājiem viņš tomēr neuzdrīkstējās, jo jutās kā pēdējais ubags, bet, vedot aiz pavadas kamieli, vienīgo īpašumu, kas viņam bija palicis, apiedams ciematu, uzkāpa pašā pakalna virsotnē — līdzenā laukumiņā, kur, pametis acis visapkārt, nožēloja, ka nav te nokļuvis īstajā brīdī. Jo svētais akmeņu krāvuma loks — gilgals — liecināja, ka šī ir patvēruma vieta: būtu viņš bijis šeit, jauniņais Blifass, lielceļa laupītājs tāds, nevarētu viņam nekā padarīt.

Gilgala vidū, novietots stāvus, slējās savāds akmens — melns kā ogle, konusveidīgs, acīmredzot no debesīm nokritis, pilns slēpta spīdekļu spēka. Pēc savas formas tas atgādināja dzimumlocekli, tāpēc Jēkabs svētbijā pacēla acis un rokas, juzdamies divtik spēcināts. Viņš izlēma tepat pārlaist nakti, nogaidot, līdz to atkal apslēps diena. Pagalvim viņš izraudzījās kādu gilgala akmeni. «Nāc, laipnais, sirmais akmen,» viņš teica, «paaugstini šonakt galvu nemiera māktajam!» Pasedzis apakšā galvas apsēju, viņš atgūlās ar seju pret fallisko debesu sūtni, vēl brīdi, miegdams acis, lūkojās zvaigznēs un drīz vien aizmiga.

Tad nu tas notika, tad sākās varenas lietas, tad, šķiet, pret nakts vidu — pēc pāris stundām, aizvadītām dziļā miegā, — viņam patiesi tapa paaugstināta galva, pacelta no vienalga kāda negoda līdz visdižākajam redzējumam, kurā saplūda vienkop itin visi dvēselē dusošie priekšstati par ķēnišķo un dievišķo un kuru viņa pazemotā dvēsele, kas par savu pazemojumu klusībā smaidīja, mierinādama un stiprinādama sevi, radīja pati sev sava sapņa telpā... Sapņodams viņš palika turpat, kur bija. Arī sapnī viņš gulēja ar akmeni pagalvī un bija aizmidzis. Bet aizvērtajās acīs lauzās žilbinoša gaisma, viņš redzēja cauri plakstiem, ieraudzīja Bābeli, debess un zemes nabas saiti, kāpnes uz augstākā pili, neskaitāmus platus, ugunīgus pokā-

pieņus, uz kuriem stāvēja astrāli sargi, un šīs milzu kāpnes slējās līdz pat virsējam templim un valdnieka krēslam. Tās nebija nedz no akmens, nedz no koka, nedz no kādas citas laicīgas vielas; tās likās no kaitēta vara, no zvaigžņu guns; lej galā kāpņu zvaigžņotā mirdza pagaisa bezgalīgos zemes plašumos, bet augšā, debesu tālē, vērtās žilbā spozmē, kurā lūkoties varēja, vienīgi pieverot plakstus, jo neaizdarītām acīm tā nebija izturama. Spārnoti puscilvēki puszvēri, ķerubi, kroņiem rotātas govis ar jaunavu sejām un cieši pie sāniem piekjautiem spārniem stāvēja abpus kāpnēm un stingi raudzījās tālumā, un uz vara plātnēm starp viņu kājām, gan ieslīpi uz priekšu, gan atpakaļ izliktām, zvēroja svētas rakstu zīmes. Pietu-pušies pusvērši, pusdievi ar pērļu virtenēm gar pieri, cirtām pie deniņiem, tikpat garām kā bārkstīm līdzīgās, galos savītās vaigubārdas, pagrieza galvas šurp un raudzījās gulētājā rāmām, garu skropstu aizēnotām acīm — pamīšus ar sēdošiem, asti ierāvušiem lauvām līdzīgām būtnēm, kam izvelbtās krūtis klāja liesmainas krēpes. Likās, tās šņāc, atpletušas četrstūrainās rīkles, saslējušas ūsas zem strupajiem, sirdīgajiem purniem. Bet bezgala kāpnes starp šiem zvēriem mudēt mudēja no kalpiem un vēstnešiem, kas virzījās augšup un lejup soli pa solim, kāpienu pa kāpienam liegā dejas vijā, kura pauda zvaigžņu saskaņas laimi. Viņu gurnus sedza drānas, nosētas smailām rakstu zīmēm, bet viņu krūtis likās par mīkstām^ lai būtu jaunekļu, un par plakanām, lai būtu sievu krūtis. Vieni, pacēluši rokas, nesa uz galvas lēzenus traukus, citi, turēdami saliektajā elkonī bauslības galdiņus, norādīja uz tiem ar pirkstu; vēl citi skandināja arfas un lautas, pūta taures vai sita katla bungas, un aiz viņiem nāca dziedātāji, pildīdami telpu ar savām augstajām, metāliski skanīgajām balsīm un taktī sizdami plaukstas. Saskaņu plūda dimēt dimēja Visuma kāpņu tāle — lejup un augšup līdz vis-škaidrajai gaismai, kur pacēlās šaura uguns arka un pils pīlāru un augsto dzeguļu vārti. Pīlāri bija no zelta ķieģeļiem, un uz tiem reljefā izcēlās zvīņoti zvēri, kam priekšējās kājas kā pardelim, bet pakaļējās kā ērglim, un katrpus uguns vārtiem stāvēja un sijas balstīja būtnes ar Vērša kājām un četru ragu kroni galvā, ar dārgakmeņu ņcīm un sprogainu, pazodē sasietu vaigubārdu. Bet vārtu priekšā slējās godības krēsls un tās kāju pamesls, un aiz krēsla stāvēja vīrs ar loku un bultu maku, tas turēja vēdekli, paceltu pār varas trīskāršo kroni. Un tērpta bija dievība mēnesstaru ģērbā, kam sīku liesmiņu bārkstis, bezgala stipras un dzīslotas bija dieva rokas, un vienā viņš turēja dzīvības zīmi, bet otrā — dzēriena trauku. Zilā bārda bija cieši apsaitēta, un bargs un labestīgs zem augsto uzacu lokiem bija tā kunga vaigs. Viņa priekšā bija vēl kāds vīrs ar platu stīpu ap galvu, tāds kā vezīrs vai tuvākais troņa kalps, tas lūkojās varas vaigā un, izstiepis roku, norādīja uz zemes virsū dusošo Jēkabu. Pamājis dievs nocēla no pamesla dzīsloto kāju, un troņa kalps aši pieliecās, steigdamies aizvākt pameslu, lai tas kungs varētu pietrausties kājās. Un dievs piecēlās no sava troņa un pagrieza pret Jēkabu dzīvības zīmi, un tik dziji ievilka elpu, ka augstu izriezās viņa krūtis. Un karaliska bija viņa balss, skāņi pievienodamās augšup un lejup kāpēju koklēšanai un zvaigžņu mūzikai un dunēdama tai līdzi maigi varenā saskaņā. Un viņš teica: «Es esmu! Es esmu tas kungs, Abirāma un Jichaka, un tavs dievs! Manas acis uzlūko tevi, Jēkab, un mana žēlastība sniedzas tālu, jo tavai sēklai būs vairoties kā zemes smiltīm un svētīts tu būsi manā priekšā pāri visiem citiem, un tu iekarosi savu ienaidnieku vārtus. Es tevi pasargāšu it visur, kur tu iesi, un likšu tev bagātam atgriezties šinī zemē, uz kuras tu guli, un nekad neatstāšu tevi. Es esmu un gribu!» Un saskaņu dunā pagaisa dieva balss, un Jēkabs pamodās.

Kāds sapnis, kāds galvas paaugstinājums] Jēkabs raudāja aiz prieka un pa starpām smējās par Elifasu, klimzdams zem zvaigznēm pa akmeņu loku un apbrīnodams klints kluci, kas viņam bija balstījis galvu. «Cik bijājama ir šī vieta,» viņš nodomāja, «kurai es nejauši uzdūros!» Viņam sala aiz nakts dzestruma un dziļā satraukuma, un šerminādamies viņš teica sev: «Neba velti es drebu, neba velti! Lūzas ļautiņiem nav ne jausmas, kas šī par vietu, — viņi gan padarījuši to par patvēruma vietu un uzcēluši te gilgalu, bet nezina, tāpat kā līdzšim to nezināju es, ka šī patiesi ir dieva klātbūtnes vieta, debesu vārti, zemes un debesu saite!» Sirdī skanot slēptiem smiekliem, viņš gulēja vairākas stundas ciešā un lepnā miegā, bet rītausmā piecēlās un, nokāpis Lūzā, iegriezās tirgus velvēs. Jo jostas ielocē viņam glabājās gredzens ar tumšzilu lazurīta zīmogakmeni, ko Elifasa kalpiem nebija izdevies atrast To viņš, nolaidis cenu, iemainīja pret drusciņu sausas pār* tikās un dažām krūkām eļļas, tāpēc ka tam, ko viņš dzīrās darīt un uzskatīja par savu pienākumu, pirmām kārtām bija nepieciešama eļļa. Iekams devās tālāk uz austrumiem, pretī Naharīnas ūdeņiem, viņš vēlreiz uzkāpa vietā, kur tika redzējis sapni, uzslēja par zīmi akmeni, uz kura bija dusējis, un svaidīja to bagātīgi ar eļļu, sacīdams: «Par Bet-ēli, par Bet-ēli turpmāk būs saukties šai vietai, nevis par Lūzu, jo šī ir klātbūtnes vieta un dievs, tas debesu ķēniņš, šeit atklāja pazemotajam savu vaigu un stiprināja viņam sildi pārvarēm. Jo tas, jānudien, bija pārspīlēti un pārmērīgi, ko viņš, skanot arfām, sauca, — proti, ka manai sēklai nebūs skaita kā zemes smiltīm un manam vārdam lemts starot godībā. Bet, ja viņš būs ar mani, kā tika solījies, un pasargās mani šinī ceļā, kādu es tagad eju, ja viņš man dos maizi, ko ēst, un drēbes, ko apģērbties, un liks man sveikam pārnākt Jichaka namā, tad lai viņš un neviens cits man ir par dievu, un no visa, ko viņš man dos, es došu viņam desmito tiesu. Un, ja vēl izrādīsies, ka taisnība ir tas, ar ko viņš pārlieku stiprinājis man sirdi, šis akmens lai top par svētumu, pie kura viņam diendienā nesīs pārtiku un laiku laikos piedevām ielīksmos nāsis, kvēpinot vircotus smārdus. Šis ir svēts zvērests, apsolījums, dots pret apsolījumu, un lai tad nu visuvaldītajs dievs dara, kas pašam liekas izdevīgi esam.»

ĒZAVS

Tā beidzās tikšanās ar Ēlifasu — nabaga puišeli salīdzinājumā ar Jēkabu, tā iecildības pazemoto upuri, kurš, pateicoties garīga spēka uzkrājumam, par kādu Elifasam nebija ne jausmas, rotaļīgi viegli uzveica negodu, ko viņam licis ciest kāds tur zēniņš, un allaž tieši visdziļākā posta mirkļos smēlās jaunu atklāsmi. Un vai tad tēvam izgāja labāk nekā dēlam? Runa ir par tikšanos ar pašu Ēzavu — tikšanos, par kuru Jēkabs, mums dzirdot, ieminējās sarunā ar Jāzepu. Tai reizē viņš jau aizlaikus bija parūpējies par galvas paaugstinājumu un krietnu sirds stiprinājumu; par to viņš parūpējās jau Peni-ēlā viņā baismu naktī, kad izcīnīja sev vārdu, par kuru Simeons un Levijs mēdza vīpsnāt. Iemantojis šo vārdu, tātad jau iepriekš uzvarējis, viņš devās pretī brālim, sirds dziļumos nodrošinājies pret pazemojumiem, no kuriem, iespējams, neizdosies izvairīties, un nodrošinājies ari pret paša necienīgajām bailēm no tikšanās, kurai bija lemts tik uzskatāmi apliecināt abu dvīņu rakstura atšķirības.

Jēkabs nezināja, kādā noskaņojumā šurp dodas Ēzavs, no kura viņš ar savu ziņnešu starpniecību bija saņēmis vēsti, tādēļ izdibināt brāļa nostāju likās nepieciešami. No saviem izlūkiem viņš dabūja zināt tikai vienu: Ezavs tuvojas ar četriem simtiem vīru, — un tas varēja būt tiklab pagodinājums, atsaucoties uz izdabīgajiem glaimiem, kurus viņš bija licis nodot brālim, kā ari lielu briesmu signāls. Viņš bija spēris attiecīgus piesardzības soļus. Savus vis-mīļos, Rāheli un tās piecus gadus veco dēliņu, viņš noslēpa aizmugurē pie nastu nesējiem dzīvniekiem, Dinu, savu meitu, Leas bērnu, it kā mirušu guldīja lādē, kurā viņa gandrīz noslāpa, bet pārējos bērnus līdz ar mātēm izvietoja aiz sevis — priekšējā rindā blakussievas ar atvasēm. Viņš nošķīra dāvanai paredzētos lopus un lika ganiem dzīt tos pa priekšu — divsimt kazas un āžus, tikpat aitu un aunu, trīsdesmit slaucamas kamiejmātes, četrdesmit govis ar desmit bullīšiem, divdesmit ēzeļmātes un ēze-lēnus. Viņš lika dzīt lopus atsevišķiem bariem, ar atstarpēm, lai Ēzavs, saticis ganu, ik reizi uzzinātu, ka tā ir dāvana viņam, kungam, no Jēkaba, viņa kalpa. Un tā tad arī notika. Atstājot Seīras augstienes, Ezava izjūtas pret pārnācējiem vēl bija gaužām nenoteiktas un pašam neskaidras, taču mirklī, kad pēc divdesmit pieciem atšķirtības gadiem brāļi atkal skatīja viens otru vaigā, viņš jau bija vislabākajā omā.

Bet tieši šī labā oma, kuru pats Ēzavam bija centies iedvest, Jēkabam likās pagalam netīkama, un, sapratis, ka vismaz šobrīd briesmas nedraud, viņš bija spiests valdīties, lai klaji neizrādītu, cik pretīga viņam brāļa pastulbā sirsnība. Nekad viņš neaizmirsa, kā tas bija tuvojies. Re-bekas dvīņiem — ir «smaržzālei», ir «dzeļošajam krūmam», kā viņus jau zēna gados sauca apvidū starp Heb-ronu un Bēršebu, — tolaik bija piecdesmit pieci gani. Taču «smaržzāle», gludenais Jēkabs, nekad nebija bijis īsti jauns, labprātāk uzturēdamies telti nekā klajā laukā, domās nogrimis, bītīgs no bērna kājas. Toties tagad viņš bija daudz pieredzējis, bija vīrietis pusmūža gados, kuram cieņu piešķīra paša likteņstāsti, augstāku rūpju mākts, apkrāvies ar laika gaitā iegūtu mantu, turpretī Ezavs, lai ari nosirmojis ne mazāk par brāli, šķiet, vēl aizvien bija tas pats gaisīgais, necilais dabas bērns, kurš — te kaucošam zvēram, te draiskam zvēra mazulim rada — pat sejā nebija pārvērties; tā mūsu jaunības biedru vairumam puiciskos vaibstus papildina bārda un viena otra krunka,

ģīmim paliekot tam pašam puikas ģīmim — tikai krunkainam un bārdainam.

Pats pirmais, ko izdzirda Jēkabs, Ēzavam tuvojoties, bija brāļa stabulēšana, no bērnības dienām aprastie spalgi dobjie treļļi, izvilināti dažāda garuma šķērseniski kopā sasietām niedres stabulēm — Seīras kalniešu iemīļotam un, iespējams, pašu izgudrotam instrumentam, kuru Ezavs tur agri tika iepazinis un pūta itin veikli, likdams lietā savas biezās lūpas. Jēkabam arvien bija licies nīstams šo vienmuļo skaņu trulais un mežonīgais idilliskums, šis vieglprātīgais pazemei piederīgajos dienvidos dzimušais ti-ri-lī, — dzirdot to, viņā atkal modās nievīgas izjūtas. Turklāt Ēzavs lēkāja! Pūšamo pie lūpām, šaujamloku uz muguras, vienīgi kazādas kumšķi ap gurniem — apģērba viņam patiešām arī nevajadzēja, jo viņš bija tik spalvains, ka spalvas iesirmi rudām pinkām nokarājās no pleciem, — smailām ausīm, plakanu, virslūpai pieplacinātu degunu Ezavs lēkādams un dejodams devās pretī brālim pāri klajumam — pa priekšu saviem vīriem un vezumiem — stabulēdams, mādams, smiedams un raudādams, tā ka Jēkabs, vērodams viņu, aiz nicināšanas, kauna, žēluma un riebuma nodomāja kaut ko līdzīgu mūsu: «Ak tu debesu tētīt!»

Starp citu, arī Jēkabs bija nokāpis no sava jajamlopa, lai, cik vien ātri spēdams, jo kavēja satūkusī gūža, rīcīgi pievilkdams kāju, sacēlis augstāk tērpu, klibotu pretī muzicējošajam āzim, jau pa gabalu sākdams izrādīt visas iecerētās padevības un pazemības zīmes, kuras pēc naktī izcīnītās uzvaras varēja atļauties, neko lielu nekaitēdams pašcieņai. Vai veselas septiņas reizes, nebēdādams par sāpēm, Jēkabs krita pie zemes, paceldams plaukstas pār noliekto galvu, un, ticis tupu rāpu līdz Ēzavam, piespiedis pieri pie brāļa kājām, glāstīdams viņa pinkainos stilbus, vienā laidā atkārtoja vārdus, kam, par spīti svētībai un lāstam, vajadzēja iztēlot abu attiecības neapšaubāmi par labu Ēzavam, atbruņojot un_ samierinot viņu: — Mans kungs! Tavs kalps! — Taču Ezavs izrādījās ne tikai saticīgi, bet pat negaidīti mīlīgi noskaņots — negaidīti laikam arī sev pašam, jo, uzzinot, ka brālis atgriezies, viņu bija pārņēmis vispārējs un neskaidrs satraukums, kas vēl neilgi pirms abu tikšanās itin viegli būtu varējis apsviesties niknumā. Ar varu piecēlis Jēkabu kājās, viņš, skaļi šņukstēdams, spieda to pie savām spalvainajām krūtīm un šmaukstinādams mutēja uz vaiga un lūpām, tā ka tik dedzīgi apmīļotajam drīz vien metās karsti. Tiesa, raudāja arī Jēkabs — pa daļai aiz atvieglojuma, raisoties baiju un neziņas saspringumam, daļēji arī aiz nervozas jūtelības, tāpat vien — par laikiem, par dzīvi un cilvēka likteni vispār. — Brālīti mīļo, brālīti manu! — šļupstēja Ezavs starp šmaukstiem. — Aizmirsīsim visu! Visas nelietības lai ir aizmirstas! — Šāda tik netīkami klaja augstsirdība lika Jēkabam drīzāk rimties nekā liet jaunas asaras. Bet jau nākamajā mirklī Ezavs sāka izvaicāt brāli, pagaidām neizteikdams jautājumu, kuru patiesībā dzīrās uzdot, proti, par ceļā sastaptajiem lopu bariem, — vispirms, pacēlis uzacis, apvaicājās par sievām un bērniem, kas sēdēja uz kamieļiem Jēkabam aiz muguras. Visi nokāpa un tika stādīti priekšā: pirmās pinkainim klanījās blakussievas ar savām četrām atvasēm, pēc tam Lea ar sešām savējām, visbeidzot arī saldace Rāhele ar Jāzepu, kurus atveda no patālākas aizmugures, un ik reizi, kad Jēkabs minēja jaunu vārdu, Ezavs pašļūcināja gar biezajām lūpām šķēr-seniski kopā sasietās stabules, uzteica bērnu šmaugumu un sievu krūtis, bet Leai, balsī pabrīnījies par tik vāju redzi, piedāvāja ēdomiešu zāļu balzamu viņas kā vienmēr apsārtušajiem plakstiem, un Lea dusmīgu sirdi pateicās dieverim, skūpstīdama viņam kāju īkšķus.

Pat tīri ārēji brāļiem bija grūti saprasties. Runādami abi centās atcerēties vārdus, kurus lietojuši bērnībā, bet atgādāties tos nebija viegli, jo Ezavs mēļoja Seīras kalniešu skarbajā izloksnē, kas atšķīrās no bērnības pusē runātās ar Šina ja tuksneša un midiāniešu valodas piejaukumiem, turpretī Jēkabs, dzīvodams Naharajimā, bija paradis izteikties akadiešu valodā. Ik pa brīdim abi izlīdzējās ar žestiem, toties, ieminēdamies par pirmāk sastaptajiem brango lopu bariem, Ezavs itin labi mācēja ietērpt vārdos savu ziņkāri, un viņa klīrēšanās, liedzoties pieņemt bagāto velti, līdzko Jēkabs bija licis noprast, ka šādi cer iemantot žēlastību sava kunga vaiga priekšā, liecināja par māku izlikties. Savai klīrībai viņš piešķīra bezbēdīgas vienaldzības formu, ciktāl runa par mantu un tamlīdzīgiem apgrūtinājumiem. — Ko tu, brālīt mīļo, āksties! Priekš kam man dāvanas? — viņš iesaucās. — Ņem pats un kop savus lopus, un paturi tos, es dāvinu tev tos atpakaļ — vai nu man dāvanas vajadzīgas, lai pārbēdātu un aizmirstu seno, zemisko kauna darbu! Viss ir aizmirsts un piedots, es esmu mierā ar savu likteni un negaužos vairs. Tu domā, mēs, pazemes ļaudis, augu mūžu staigā-

jam nokārtu degunu? Ne prātā nenāk, tur tu alojies! Tiesa, mēs nestorējam apkārt ar svētības spīgu ap galvu, krūtis izgāzuši un acis pārgriezuši, taču dzīvot mēs dzīvojam un savā ziņā, tici man, pat itin jautri! Arī mums patīk gulēt ar meitieti, un arī mums sirdī ir bikla mīlestība uz bērneļiem. Vai tu, vismīļo blēdniek, domā, ka lāsts, ko man uzkrāvi,_ padarījis mani par kraupjainu diedelnieku un badmiru Edomā? Kur nu! Kungs es tur esmu un liels vīrs Seīras dēlu vidū. Vīna man vairāk nekā ūdens un medus papilnam un eļļas, un zemes augļu, — miežu un kviešu tāds lērums, ka ne apēst nevaru. Trekni nobarotas zosis man piegādā tie, kuri man padoti, un diendienā sūta man maizi un gaļu, un mājputnus, ko tūlīt likt galdā, un arī medījuma man netrūkst, nedz paša šauta, nedz tāda, ko mednieki ar suņiem nomedī tuksnesī, un piena ēdienu man tik daudz, ka paēdušam pusi nakts atraugas sitas mutē. Dāvanas? Ganāmpulki, lai izpirktu grēku un piesegtu seno, nekrietno pārestību, ko tu un tā sieva man nodarījāt? Nosvilpties man par to — lulālulī! — Un viņš pašļūcināja gar lūpām stabuli. — Kam mums dāvanas? Sirds mums no svara, un mana sen piedevusi un aizmirsusi to dienu nešķīstību — kā tu vecā priekšā, ķēmodamies man pakaļ un atdarinādams manas spalvas, šķelmi tāds, apsēji kazlēnu ādas ap rokām; par to man tagad, vecumā, tīri vai jāsmejas, lai gan toreiz lēju rūgtas asaras un liku Elifasam dzīties tev pakaļ — par nāves bailēm tev, tu sēnalu zaķi!

Un viņš no jauna apskāva brāli un šmaukstinādams mutēja sejā, un Jēkabs pacieta visu, gan neatbildēdams uz apkampieniem un glāstiem. Jo Bzava tērgas viņam bezgala derdzās, likās neciešami mokošas, stulbas un bezjēdzīgas, un viņš par to vien lauzīja galvu, kā labi ātri tikt vaļā no sirdij svešā asinsrada, vispirms gan norēķinoties par visu un, nomaksājot meslus, pa otram lāgam atpērkot pirmdzimtā tiesības, jo vairāk tāpēc, ka pats Ezavs to vien gaidīja, lai viņu piespiež pieņemt veltes. Tā nu sekoja jaunas savstarpējas laipnības, jauni padevības apliecinājumi, neatlaidīgi lūgumi, un, kad Ezavs beidzot bija ar mieru un viņam labpatika visžēlīgi pieņemt dāvinājumu no brāļa rokām, lāga velns patiešām un no visas sirds bija piedevis svētības guvējam un uztvēra izlīgumu nesalīdzināmi nopietnāk un godprātīgāk, nekā otram nāca prātā to darīt. — Ak, brālīti balto! — viņš iesaucās. — Ne vārda vairs par seno kauna darbul Mātes klēpis mums taču kopīgs, mēs nācām pasaulē viens aiz otra, tikpat kā abi reizē! Jo tu, kā tev labi zināms, biji satvēris manu papēdi, un es izvilku tevi sev līdzi, tāpēc ka biju stiprākais. Tiesa, mēs grūstījāmies mātes klēpī, un grūstījušies mēs esam arī ārpus tā, bet turplikām lai tas ir aizmirsts! Dzīvosim kā brāļi un īsteni dvīņi tā kunga priekšā, ēdīsim no vienas bļodas un nepametīsim viens otru līdz mūža galam! Dosimies ceļā, lai ejam uz Seīru un mītam tur abi kopā!

«Tencinu!» nodomāja Jēkabs. «Lai arī es kļūstu par āzi — stabules pūtēju Edomā un mūždien mājoju līdzās tev, tu lempiķi? Nedz dievs, nedz mana dvēsele to nevēlas. Tas, ko tu te mels, manām ausīm ir pēdīgā ģeķība, jo no tā, kas starp mums bijis, it nekas nav aizmirsts, tev pašam tas ik mirkli ir mēles galā — un tu vēl iedomājies savā tukšajā paurī, ka vari aizmirst un piedot?»

— Mana kunga runa, — viņš teica skaļi, — ir brīnumjauka, katrs vārds atbilst viņa kalpa slēptākajām vēlmēm. Bet mans kungs taču redz, ka pie manis ir pusaugu bērni un citi — vēl gluži sīki, kā šis te, piecus gadus vecais, saukts par Jehosifu, kurš tādam ceļam par vārgu; tad vēl viens, dievam žēl, miris bērns, vedams līdzi lādē, —-skriet pa galvu pa kaklu būtu apgrēcība, un kur nu vēl zīdāmi jēri un teļi. Viss lopu pulks aizietu bojā, man pārlieku steidzoties. Tādēļ dodies tu, kungs, pa priekšu, un es lēnītēm sekošu tev, vadīdamies pēc savu lopu un bērnu spēkiem, līdz nonākšu Seīrā drusku vēlāk, ka varam abi tur sirsnībā dzīvot kopā.

Tas bija izvairīgs atteikums, un Ēzavs, gan mazliet pārsteigts, tūlīt saprata visu puslīdz pareizi. Tiesa, Ēzavs vēlreiz mēģināja pierunāt brāli, piedāvādamies atstāt viņam dažus vīrus par ceļvežiem, bet Jēkabs aizbildinājās — tas esot lieki, ja vien viņš iemantojis žēlastību sava kunga priekšā, — atzīdamies pavisam nepārprotami, ka viņa piekrišana ir liekuļota. Ēzavs, paraustījis pinkainos plecus, uzgrieza muguru smalkajam, divkosīgajam brālim un ar lopiem un vezumiem devās atpakaļ kalnos. Kādu brīdi vilcies aiz viņa, Jēkabs, līdzko radās izdevība, mainīja ceļa virzienu un nogriezās sānis.

Trešā nodaĻa DINAS LIKTEŅSTĀSTS. MEITĒNIŅŠ

Toreiz viņš aizkļuva Sihemā, tāpēc šeit īsti vietā aprakstīt to dienu notikumus un smagos pārdzīvojumus, izklāstot visu tā, kā tas norisinājās īstenībā, tātad novēršot sīkos patiesības sagrozījumus, kurus vēlāk, «daiļskanīgajās sarunās» bilstot cits citam: «Vai tu to zini? Es zinu to labi!» — uzskatīja par lietderīgiem un ar kuriem minētie notikumi saglabājušies cilts un pasaules tautu atmiņā. Plašāk aplūkodami šīs negantās un visbeidzot pat asiņainās norises, kas atstāja neizdzēšamas pēdas Jēkaba vecīgi gudrajos un izteiksmīgajos vaibstos, līdz ar citiem piemeklējumiem veidojot mūža norieta atmiņu cieņpilno nastu, mēs, palikdami uzticīgi un sekodami savas apceres mērķim, cenšamies vienīgi raksturot viņa mentalitāti — jo vairāk tāpēc, ka viņa toreizējā nostāja vislabāk palīdz izskaidrot, kādēļ Simeons un Levijs slepus iegrūda viens otram dunku sānos, tiklīdz tēvs atsaucās uz savu pievārdu un dieva piešķirto goda titulu.

Šehemas avantūras cietēja varone bija Dina, Jēkaba vienīgā meitiņa, Leas atvase, dzimusi viņas otrā auglības perioda sākumā, — mēs uzsveram, sākumā, nevis beigās, pēc Isašāra un Zebulona, kā daudz vēlāk apgalvots rakstos. Šāda secība nevar būt pareiza kaut vai tāpēc, ka šajā gadījumā Dina sava posta stundā vēl nebūtu tam nobriedusi, būtu vēl bērns. Patiesībā viņa bija četrus gadus vecāka par Jāzepu, tātad toreiz, kad Jēkabs un viņa ļaudis ieradās Sihemā, viņai bija deviņi un katastrofas brīdī — trīspadsmit gadi, par diviem visai svarīgiem gadiem vairāk, nekā izrādītos tad, ja aplēšot pārbaudītu tradicionālās hronikas pareizību; jo tieši šajos divos gados viņa uzplauka, kļuva par sievieti, turklāt tik pievilcīgu, cik nu pievilcīga spēj būt Leas meita, jā gan, uz brīdi pat pievilcīgāka, nekā varēja sagaidīt, ja runa ir par šo spēcīgo, bet neizskatīgo ļaužu pasugu. Viņa bija īsts Meso-potāmijas stepes bērns, kuram lemts agrīns un spējš, ziediem pārpārēm bagāts pavasaris, kam vairs neseko dzīvīga vasara; jau maijā visu šo pasakaino krāšņumu saule vērš melnā izdegā. Tādi bija Dinas fiziskie dotumi. Attiecībā uz Dinas vietu Jēkaba pēcnācēju rindā hronistu norādēm īpašas vērtības nav. Paviršība un vienaldzība vadīja viņu irbuli, liekot bez garas prātošanas ierakstīt meitenes vārdu nevis tam pienācīgajā vietā, bet Leas bērnu uzskaitījuma pašās beigās, lai nepārtrauktu dēlu secību ar tik mazsva-rīgu, pat traucējošu sīkumu kā meitenes vārds. Kam lai rūpētu meitas dzimšanas laiks? Atšķirība starp meitenes laišanu pasaulē un faktisku neauglību bija niecīga, un Dinas piedzimšana savā ziņā veidoja pāreju no Leas īslaicīgās neauglības uz jaunu miesas raženuma posmu, kurš pa īstam sākās ar Isašāra atnākšanu. Katrs skolas bērns vēl šodien zina, ka Jēkabam bijuši divpadsmit dēli, un var bērtin nobērt viņu vārdus, turpretī par nelaimīgās mazās Dinas eksistenci plašākām aprindām nav ne jausmas, un ļaudis jūtas pārsteigti, dzirdot pieminam viņas vārdu. Taču Jēkabs mīlēja Dinu, cik vien spēja mīlēt neīstās bērnu, slēpa viņu no Ēzava miroņu lādē un, kad pienāca meitas posta stunda, bēdājās par viņu no visas sirds.

BERITS

Israēls, tā kunga svētītais, tātad ar saimi un mantību, ar saviem ganāmpulkiem, kuros aitu vien bija piecarpus tūkstoši, ar sievām un bērnu pienesumu, verdzenēm, vergiem, dzinējiem, ganiem, kazām, ēzeļiem, nastu nesējiem un jājamiem kamieļiem. — Jēkabs, tēvs, nākdams no Ja-bokas pēc tikšanās ar Ezavu, pārcēlās pāri Jardēnai un priecīgs, ka izsprucis no pieupes zemienes pārliecīgās svelmes, no meža cūkām un pardeļkaķiem apšu un kārklu biežņā, nokļuva mēreni kalnainā apvidū ar auglīgām, ziedošām ielejām, kur šalkoja strauti un auga savvaļas mieži; tur viņš uzdūrās Sehemai, miermīlīgai, gadsimtus vecai pilsētiņai Garizima klints aizvēnī, ar bieziem, no nesastiprinātiem akmens bluķiem celtiem nocietinājumu mūriem, aiz kuriem dienvidaustrumos atradās Lejaspil-sēta, bet ziemeļrietumos — Augšpilsēta, saukta par Augšējo gan tādēļ, ka tā pacēlās uz piecas dubultolektis augsta mākslīga uzbēruma, gan arī pārnesti godbijīgā nozīmē, jo gandrīz visu to aizņēma pilsētas ķēniņa Hemora pils un Baāl-berita tempļa taisnstūra masīvs, — abas šīs celtnes, kā jau pašas augstākās, bija pirmās, ko ieraudzīja Jēkaba ļaudis, nokāpjot, ielejā un tuvojoties austrumu vārtiem. Šehemā bija aptuveni pieci simti iedzīvotāju, neieskaitot kādus divpadsmit ēģiptiešu garnizona kareivjus, kuru komandieris, gados loti jauns virsnieks no Deltas līdzenuma, bija nosūtīts šurp vienīgi tādēļ, lai katru gadu piedzītu tieši no Hemora, pilsētas valdnieka, bet netieši no Lejaspilsētas bagātajiem tirgoņiem dažus zelta stieņus, kas tika nogādāti lejup Amuna pilsētā, — ja šie stieņi netiktu piedzīti, jauniņajam Veser-ke-Bastetam (tā sauca garnizona priekšnieku) draudētu lielas nepatikšanas.

Nav grūti iztēloties, kādas bažas izjuta šehemieši, uzzinot no savu mūru sargiem un mājās pārnākušiem pilsētniekiem, ka tuvojas kāda klejotāju cilts. Nevarēja taču zināt, vai šiem nomadiem labi vai Jauni nolūki; ja ļauni, tiem pietiktu nelielas kareivīgu sirotāju pieredzes un izmaņas, lai Šehemas stāvoklis, par spīti biezajiem akmens mūriem, kļūtu visai draudīgs. Varonība vietējiem iedzīvotājiem bija pasveša, viņi, gluži otrādi, nodevās veikalnieciskiem darījumiem, cienīja ērtu un omulīgu dzīvi; pilsētas ķēniņš Hemors bija nīgrs večuks ar sāpīgi uztūkušām roku un kāju locītavām, viņa dēls, jauneklīgais Sihems, — izlutis kundzēns ar savu harēmu, slaists un kārumlaiža, iznesīgs trans; mīļu prātu, ņemot vērā šos apstākļus, pilsētiņas iemītnieki paļautos uz okupācijas garnizona militārajiem tikumiem, tikai tādai paļāvībai nebija ne mazākā pamata. Šis garnizons, pulcēts ap vanag-galvas standartu ar pāva spalvām galā, gan dēvēja sevi par «vienību, spožu kā saules disks», taču nopietnās briesmās uzticību neiedvesa — sākot ar komandieri, jau minēto Veser-ke-Bastetu, kurš nepavisam neizskatījās pēc karotāja. Liels draugs Sihemam, pils kunga dēliņam, viņš kalpoja divām vājībām, kurām nodevās līdz ģeķībai, — vājībai uz kaķiem un vājībai uz puķēm. Dzimis viņš bija Lejasēģiptes pilsētā Per-Bastetā, kuru šejienieši izrunas ērtības labad bija iesaukuši par Pi-Besetu; un šai sakarā arī viņu — garnizona priekšnieku sihemieši gluži vienkārši iekristīja par Besetu. Viņa dzimtās pilsētas dieve bija Basteta, dieviete ar kaķa galvu, tāpēc viņa pinču pielūgsmei nebija robežu: itin visur ap viņu bija šie dzīvnieki, ne vien dzīvi dažādu krāsu un vecuma kaķi, bet arī beigti, jo viņa mājoklī, atslietas pret sienu, stāvēja vairākas nosietas kaķu mūmijas, un raudādams viņš nesa tām upuri — peles un pienu. Šai vājībai atbilda viņa mīlestība uz puķēm, kura, ja to līdzsvarotu citas — vīrišķīgākas slieksmes, būtu atzīstama par jauku rakstura iezīmi, taču, trūkstot tām, radīja nomācošu iespaidu. Viņš staigāja apkārt ar platu ziedu vītni ap kaklu, un ziedi rotāja pat pašu nenozīmīgāko viņa iedzīves priekšmetu — reizēm tas likās pagalam jocīgi. Tērpās viņš visnotaļ kā civilists: valkāja baltus batista svārkus, kam cauri vīdēja gurnu apsējs, bet rokas un augumu apvija ar lentēm, — nekad viņš nebija redzēts bruņu kreklā, un viņa vienīgais ierocis bija spieķītis. Tikai zināmas rakstītprasmes dēļ «Besets» bija ticis virsnieka godā.

Turpretī viņa padotie, par kuriem viņš, starp citu, tikpat kā nelikās zinis, akmens ierakstu cienīgā lielestībā gan mēdza dižoties ar varoņdarbiem, kurus bija paveicis kāds senāks Ēģiptes valdnieks — Tutmess Trešais ar saviem pulkiem, kas, faraona vadīti, septiņpadsmit karagājienos bija iekarojuši platības līdz pat Eifrātai, — taču paši turējās godam, tikai rijot zoss cepešus un tempjot alu, toties jebkurā citā gadījumā, piemēram, plosoties ugunsgrēkam vai beduīniem uzklūpot nenocietinātiem piepilsētas ciematiem, izrādījās pēdējie gļēvuļi — ja ir runa par dzimušiem ēģiptiešiem, jo vienībā bija arī daži dzeltenīgi lībieši un pat pāris Nūbijas moru. Katru reizi, kad viņi tādēļ vien, lai izrādītu sevi, pieliekušies, ātrā solī, it kā bēgtu, ar saviem koka vairogiem, šķēpiem, sirpjveida auskariem ausīs un ādas trijstūriem uz gurnu apsēja lauza sev ceļu ēzeļu un kamieļu jājēju, ūdens un meloņu pārdevēju drūzmā Sehemas līkumotajās ieliņās, kur vārtu velvēs kaulējās pircēji un pārdevēji, pilsoņi viņiem aiz muguras nicīgi saskatījās. Vēl faraona karavīri izklaidējās, spēlēdami «Cik pirkstu?» vai «Kas tev iesita?», un pa starpām aurēja dziesmas par zaldāta sūro likteni — it īpaši sūru, ja tas spiests nīkt sasodītajā Amū zemē, nevis vada līksmas dienas barkām bagātās dzīvības devējas krastos un zem raibajiem pīlāriem pilsētā «No» — pilsētu pilsētā, kurai līdzīgas pasaulē nav, proti, No Amunā, dieva pilsētā. Diemžēl nebija apšaubāms, ka Šchemas liktenis un aizsardzība viņiem nenieka nerūpēja.

NORĀJUMS

Taču pilsētnieku satraukums būtu vēl lielāks, ja viņi dzirdētu valodas, kuras, tuvodamies pilsētai, risināja savā starpā cilts galvas vecākie dēli, — Šehemai tik bīstamos plānus, ko pusbalsī apsvēra šie noputējušie, pēc izskata uzņēmīgie puiši, pirms atklāja tos tēvam, kurš, tiesa, bargi viņus norāja. Rūbenam jeb Re'ubenam, kā patiesībā sauca vecāko dēlu, tolaik bija septiņpadsmit gadu, Simeonam — sešpadsmit, Levijam — piecpadsmit; tikpat gadu, tas ir, piecpadsmit, bija Bilhas Danam, atjautīgam un viltīgam puisim, bet šmaugais un žiglais Naftāls bija vienā vecumā ar spēcīgo, taču grūtsirdīgo Jūdu — kā vienam, tā otram ritēja četrpadsmitais gads. Šie Jēkaba dēli slepus apspriedās savā starpā. Gads un Ašers, lai gan viņi — viens vienpadsmit, otrs desmit gadus vecs — jau likās itin plecīgi un garīgi nobrieduši, vēl palika nomaļus, trīs jaunākos ir nepieminot.

Par ko tika spriests? Par to pašu, par ko baž.ījās Še-hemā. Tie, kuii aiz pilsētas mūriem sabāza galvas kopā un čukstējās, — šie Naharīnas saulē iedegušie, melnīgsnējie puisieši sviedros saķepušiem matiem, savos plus-katainajos, cieši sajoztajos uzsvārčos bija diezgan mežonīgas iedabas stepes dēli un gani, allaž gatavi laist darbā loku vai nazi, paraduši mēroties spēkiem ar lauvām un savvaļas vēršiem, paraduši uz velna paraušanu izkauties ar svešiem ganiem par ganību vietām. No Jēkaba lēnprātības un dieva domām viņiem maz kas bija ticis; viņu prātam piemita praktiska ievirze, savā jaunības spītā viņi slāptin slāpa aizvainojuma un iegansta cīņai, bija pārpilni cilts augstprāta, atsaukdamies uz gara dižciltību, kas pašiem bija sveša. Krietni sen atrazdamies ceļā, nakšņodami, kur pagadās, dzīvodami klejotāju dzīvi, Jēkaba dēli salīdzinājumā ar ļaudīm, kas mita dāsnajā zemē, kurā viņi bija iemaldījušies, jutās kā nomadi, kurus pašu neatkarība un drosme dara pārākus par nometniekiem, un sāka prātot par laupīšanām. Dans pirmais, runādams aplinkus, izteica priekšlikumu triecienā ieņemt un izlaupīt Šehemu. Rū-bens, godsirdīgs, bet mūždien pakļauts spējiem jūtu uzplūdiem, uzreiz bija ar mieru; Simeons un Levijs, abi lielākie kaušļi, kliedza un lēkaļāja gandarījumā un cīņas kārē; pārējos iekveldināja apziņa, ka arī viņus iesaista sazvērestībā.

Viņu apsvērums nekas nedzirdēts nebija. Laupītkāru dienvidu un austrumu tuksneša cilšu habīru un beduīnu uzbrukumi pilsētām, uz laiku pat ieņemot tās, nebija nekas neparasts, lai arī neatgadījās katru dienu. Bet leģenda, kuras pirmavoti meklējami habīru jeb ibrimu, vārda šaurākajā nozīmē, bene Isracl — Israēla dēlu vidē, nevis pilsētnieku aprindās, ar tīru sirdsapziņu, pārliecināta, ka šāda episka īstenības atsārņošana ir atļauta, noklusē pa-.

saulei faktu, ka no sākta gala Jēkaba apmetnē bija ļaudis, kas dzīrās varmācīgi nokārtot attiecības ar Šehemu, un ka tikai dzimtas galvas pretošanās novilcināja šo plānu īstenošanu par vairākiem gadiem, tas ir, līdz bēdīgajam starpgadījumam ar Dinu.

Šī pretošanās, tiesa kas tiesa, bija majestātiska un neuzveicama. Tolaik Jēkabs bija sevišķi pacilātā noskaņojumā, ko raisīja zināšanas, dvēseles diženums, nosliece uz plašām asociācijām. Ļaudamies svinīgām pārdomām, viņš sava mūža pēdējos divdesmit piecos gados saskatīja kosmiskas atbilstības, riņķojuma līdzības, debesbraukšanas, nokāpšanas pazemē, augšāmcelšanās miju, visai veiksmīgu augšanas mīta shēmas iedzīvinājumu. No Bēršebas viņš sendienis bija nonācis Bet-ēlē, varenās kāpņu vīzijas vietā, — tā bija debesbraukšana. No turienes — pazemes stepēs, kur divreiz septiņus gadus lējis sviedrus un salis, toties kļuvis ļoti bagāts, apmuļķodams tikpat viltīgu, cik glupu jodu, sauktu par Lābanu (kā jau zinošs cilvēks, viņš savā sievastēvā, mesopotāmietī, nevarēja nesaskatīt tukšā Mēness dēmonu un negantu pūķi), kurš piekrāpa viņu un kuru vēlāk pamatīgi piekrāpa un aptīrīja viņš, Jēkabs, lai pēc tam ar visu sazagto, bet pirmām kārtām ar savu atbrīvoto Ištaru, saldaci Rāheli, sirds dziļumos smiedams varenus, dievbijīgus smieklus, salauzis pazemes aizšaujamās bultas, atkal uzkāptu virszemē un nonāktu Sihemā. Sihemas ielejai nemaz nebūtu bijis jābūt tik ziedošai, kādu Jēkabs ieraudzīja to savas atnākšanas stundā, lai tā viņa apcerēs kļūtu par pavasara atjaunotnes un dzīves jaunsāksmes vietu; vēl jo maigāk un bijīgāk pret šo vietu sirdi turklāt noskaņoja _ābrahāmiskas atmiņas. Jā gan, viņa atvases pieminēja A_brahāma kāreivīgumu un drosmīgo uzbrukumu Austrumu karapūļiem, proti, to, kā sentēvs aplauzis ragus zvaigžņu pielūdzējiem, taču viņš, Jēkabs, domāja par Ābrahama draudzību ar Melhisedeku, Sihemas augsto priesteri, par svētību, kuru priesteris tam devis, par simpātijām un atzinību, ko Ābrahāms veltījis priestera dievībai, un, atcerēdamies to visu, bargi norāja lielos dēlus, līdzko tie piesardzīgi, gandrīz vai dzejiskiem vārdiem ieminējās par savu brutālo ieceri.

— Ārā no manas telts! — viņš sauca. — Un uz karstām pēdām! Kauns jums, Leas un Bilhas dēli! Vai mēs esam tuksneša sirotāji, kas uzbrūk zemei kā siseņu bars un dieva sodība un aprij zemkopja ražu? Vai mēs esam salašņas bez vārda un dzimtas, kam atļauts izvēlēties — ubagot vai zagt? Vai Ābrahāms nebija valdnieks zemes valdnieku vidū un vareno brālis? Jeb vai jūs gribat uzmesties par kungiem pilsētām, vēcinot asiņaina zobenu, un dzīvot karā un briesmās, — kā jūs ganīsiet mūsu jērus ganībās, kas būs pret mums, un mūsu kazas kalnos, kuri atbalsos naida kliedzienus? Nost no manām acīm, stulbeņi! Ir neuzdrīkstieties! Raugieties, vai laukā viss kārtībā, vai trīs nedēļas vecos jērus jau nevar atņemt mātēm, lai būtu vairāk piena! Ejiet un savāciet kamieļu vilnu, lai netrūktu silta apģērba kalpiem un ganiem, jo šis ir tas laiks, kad kamieļi met spalvu, un pārbaudiet telšu virves un jumta cilpas, vai kas nav sapuvis, ka nelēktos nelaime un nesagāztos nams pār Israēlu! Bet es — jums par zināšanu — apjozīšu gurnus un iešu zem pilsētas vārtiem, lai runātu rāmas un gudras valodas ar Hemoru, ganu, un pilsoņiem, ka mēs noslēgtu likumīgu un rakstisku līgumu un atpirktu no viņiem zemi, un tirgotos par labu sev un bez zaudējumiem otrai pusei.

UGUMS

Un tā arī notika. Jēkabs bija apmeties pilsētas tuvumā līdzās vecu zīdkoku un terebinšu puduram, kas viņam likās svēts, viļņotā pļavu un tīrumu klaidā, no kura pavērās skats uz Ebala kailajām kraujām un kur netālu pacēlās augšā klinšainais, bet apakšā svētītais Garizims, un no šīs vietas viņš aizsūtīja uz Šehemu pie draudzes gana Hemora trīs vīrus ar tīkamām veltēm — virteni baložu, žāvētu augļu plāceņus, pīles veida gaismekli un pāris skaistu, ar zivju un putnu attēliem apgleznotu krūku, likdams pateikt, ka Jēkabs, lielais ceļinieks, vēlas vārtu velvē apspriesties ar pilsētas augstajiem par palikšanu un tiesībām. Šehemieši atviegloti un līksmi uzelpoja. Tika nolikta tikšanās stunda, un, kad tā bija situsi, pa pilsētas austrumu vārtiem iznāca ģikts mocītais Hemors ar savu galmu un dēlu Sihemu, aīdelīgu jaunekli; ziņkāres skubināts, ar ziedu viju ap kaklu iznāca arī Veser-ke-Bastets līdz ar dažiem kaķiem; sava Vecākā kalpa Eliēzera pavadībā pilsētas pārstāvjiem cienīgs pretī devās Jakovs ben Jichaks ar pieaugušajiem dēliem, kuriem bija stingri noteikts izturēties nevainojami pieklājīgi; un tā abas puses sastapās pavārtē un apspriedās gan tur, gan arī vārtu priekšā, jo tie bija masīvi celti, ar divām galerijas veida

piebūvēm — iekšējo un ārējo; iekšējā bija tiesas un tirgus laukums, un tur aiz augstmaņiem blivējās daudz ļaužu, gribēdami noskatīties, kā norit sarunas un veicas darījums, ko ievadīja visvisādas ceremonijas, kādas prasīja smalka uzvedība, un ko puses vispār vilka garumā, tā ka tikšanās ilga sešas stundas un rebinieki tirgus laukumā labi nopelnīja, pārdodami savu preci. Pēc pirmajiem savstarpējas cieņas apliecinājumiem abas puses apsēdās viena otrai iepretim uz saliekamiem krēsliem, pīteņiem un zemē noklātiem lakatiem; pasniedza atspirdzinājumus *— aromātisku vīnu un rūgušpienu ar medu; ilgi runa bija tikai par abu vecajo un viņu piederīgo veselību, tad par ceļu stāvokli abos «notekas» krastos, tad par vēl mazsvarīgākām lietām; jautājumam, kura dēļ bija sanākts kopā, puses pievērsās šķietami negribīgi, raustot plecus, vairākus lāgus novirzot sarunu pavisam sāņus un izturoties tā, it kā liktu viena otrai priekšā varbūt labāk vispār šo jautājumu neiztirzāt — tieši tādēļ, ka tas bija īsteni apspriežamais darījums, veikals, kam augstāka cilvēciskuma vārdā katrā ziņā piešķirama nicinājuma nokrāsa. Galu galā nelietiš-ķuma greznība, šķietama, tīri goddevīga priekšrokas piešķiršana daiļajai formai, ieskaitot augstsirdīgi bezrūpīgu laika šķiešanu šīs formas labā, taču ir cilvēka cieņas izpaudums, proti, kaut kas vairāk par dabas dotumu, tātad civilizācijas guvums.

Iespaids, ko Jēkabs kā personība atstāja uz pilsētnie'-kiem, bija teicams. Ja ne pirmajā acu uzmetienā, tad jau pēc īsām pārrunām sihemiešiem bija skaidrs, ar ko viņiem darīšana. Tas te bija kungs un dieva izredzēts valdnieks, kuru dižciltīgu darīja gara spējas, cildenu vēršot ari ārieni. Viņā jautās tas cildenums, kurš tautas acīs izsenis bija bijis Ābrahāma pēcniecības vai reinkarnācijas apliecinājums un gluži neatkarīgi no izcilmes, balstīts garā un formā, nodrošināja šā kaluma cilvēkiem garīgu vadonību. Jēkaba aizkustinoši lēnprātīgais, dziļdomīgais skatiens, staltā stāja, izsmalcinātie žesti, trīsošā balss, viņa zinīgā, tēlainā valoda, virzīta no tēzes uz antitēzi, no nodomu sa-balsojuma uz mītisku mājienu, tiktāl iepatikās vispirms jau ģikts slimniekam Hemoram, ka tas itin drīz piecēlās, lai noskūpstītu šeihu, un šo rīcību pavadīja piekrišanas murdoņa vārtu iekšējā nojumē, kur drūzmējās tauta. Taču svešzemnieka vēlmes, kuras jau aizlaikus bija labi zināmas un skāra atļauju apmesties Sehemā uz pastāvīgu dzīvi, pilsētas pavēlnieku mazdrusku mulsināja, jo ziņo-

jums tālajai, visaugstākajai instancei, ka viņš, Hemors, izpārdod zemi habiriem, varētu aptumšot viņa vecumdienas. Bet, klusuciešot saskatījies ar garnizona priekšnieku, kam pret Jēkabu bija radušās ne mazāk siltas jūtas, Hemors nomierinājās un, sarunu ievadam izteicis skaisto, bet, protams, paklanoties noraidāmo priekšlikumu — lai jau viesis pieņemot zemi un apmešanās tiesības kā dāvanu, — nosauca «salītu» cenu: simt seķeļus sudraba par divpadsmitarpus morgeniem apsējamas platības — un, sataisījies uz sīkstu kaulēšanos, piemetināja: ko gan tas nozīmējot tādam pircējam un pārdevējam! Tomēr Jēkabs nekaulējās. Dvēsele viņam bija pacilāta, atdarinot, atkārtojot, iedzīvinot reiz jau bijušo. Viņš bija Ābrahāms, kurš, atnācis no austrumiem, nopirka Bfrona tīrumu un dubultalas kapenes. Vai tad pirmtēvs bija apstrīdējis cenu, ko viņam nosauca Hebronas galva un Heta bērni? Gadsimti pagaisa kā nebijušu Atkārtojās no jauna, kas kādreiz jau bijis. Bagātais Ābrahāms jeb Jēkabs, austrumu bagātnieks, cienīdams sevi, nevilcinoties sita saujā; vergi haldejieši atstiepa svarus un akmens atsvarus. Dižkalps Ēliēzers iznāca priekšā, nesdams māla trauku, pilnu ar apaļsudrabu; pieklupa un pietupa Hemora rakstveži, steigdami pēc visiem likumu un tiesību pantiem izgatavot draudzības un pirkuma līgumrakstu. Nosvērta tika atlīdzība par aramzemi un ganībām; līgums stājās spēkā un bija svēts — lai nolādēts tas, kurš to lauztu! Jēkaba ļaudis kļuva par sihemiešiem, par pilntiesīgiem pilsoņiem. Viņi drīkstēja jebkurā laikā brīvi nākt un iet pa pilsētas vārtiem. Viņiem bija atļauts netraucēti pārvietoties un tirgoties visā zemē. Sehemas dēli varēja apņemt viņu meitas par sievām, un Šehemas meitas drīkstēja precēties ar viņu dēliem. Tas bija likumīgi nolīgts; un katrs, kas līgumu pārkāptu, uz mūžu zaudētu godu. Ari koki, kas auga nopirktajā tīrumā, piederēja Jēkabam, — likums sodīs ikvienu, kurš to apšaubīs. Liecinieks Veser-ke-Bastets atstāja mālā sava gredzena skarabeja nospiedumu, Hemors — sava akmens, Jēkabs — kaklā nēsājamā cilindriskā zīmoga nospiedumu. Darījums bija apstiprināts. Puses apmainījās skūpstiem un laipnībām. Tā Jēkabs apmetās iepretī Sehemas pilsētai, kas atradās Kānaānas zemē.

JĒKABS MĀJO PIE ŠEHEMAS

«Vai tu to zini?» — «Es zinu to labi.» Neko vairs skaidri nezināja Israēla gani, pie ugunskura vēstīdami cits citam par notikušo savās «daiļskanīgajās» sarunās. Ar tīru sirdi viņi šo to sagrozīja, šo to noklusēja likteņstāsta glītuma labad. Viņi nepieminēja to, cik greizi jau toreiz, pašā sākumā, uz līgumu raudzījās Jēkaba dēli, pirmām kārtām Levijs un Simeons, un iztēloja visu tā, it kā līgums būtu noslēgts tikai tad, kad notikums ar Dinu un pils kunga dēlu Sihemu jau bija sācies, — turklāt arī sākties tas nesākās gluži tā, kā to «zināja» gani. Pēc viņu versijas, zināmais noteikums, kas sakarā ar Jēkaba meitu tika izvirzīts Sihemam, ietilpa sadraudzības dokumentā, lai gan šis noteikums tika izvirzīts atsevišķi un pavisam c itā reizē, nekā viņi teicās «labi zinām». Mēs pastāstīsim, kā viss notika. Vispirms tika noslēgts līgums. Nenoslēguši hgumu, Jēkaba ļaudis nemaz nebūtu varējuši apmesties Sehemas apkaimē — un arī viss turpmākais nebūtu varējis notikt. Gandrīz četrus gadus viņi jau bija mituši savās teltīs Sehemas pavārtē pie ieejas ielejā, kad sākās nesaskaņas; viņi audzēja kviešus savās druvās un sēja miežus savos tīrumos; viņi ievāca eļļu no saviem kokiem, ganīja lopu barus un tirgojās ar ievākumu; viņi izraka un izmūrēja aku tai vietā, kur bija apmetušies, četrpadsmit olektis dziļu un ļoti platu — tā saucamo Jēkaba aku ... Aku? Turklāt tik dziļu un platu? Kāda velna pēc Israēla bērniem bija vajadzīga aka, reiz tāda atradās draudzīgi noskaņotās pilsētas vārtu priekšā un avotu ielejā netrūka? Tiesa kas tiesa, pirmajā laikā tā viņiem nebija vajadzīga, viņi neizrakā to tūlīt, tikko apmetušies uz dzīvi, — rakt aku viņi sāka mazliet vēlāk, līdzko bija noskaidrojies, ka būt neatkarīgiem ūdens ziņā viņiem, ibrimiem, ir dzīves nepieciešamība, tāpēc vajadzēja nodrošināties ar prāvāku ūdens krātuvi uz pašu zemes, proti, ar tādu, kura neizsīktu pat vislielākajā sausumā. Sabrālības līgums bija parakstīts, un katram, kas to apšaubītu, jaizgāž iekšas. Taču parakstījuši līgumu bija tikai vecajie, lai arī tobrīd jūsmīgi noskaņotās tautas sumināti, bet Sehemas ļaužu acīs Jēkaba piederīgie bija un palika svešzemnieki, ienācēji, turklāt ne jau nu saticīgi un ne-kaitīgi, gluži otrādi, itin uzpūtīgi un pamācīgi, pārliecināti par savas ticības pārākumu un, tirgojoties ar lopiem un vilnu, tik lieli pašlabuma tīkotāji, ka saskarē ar viņiem neglābjami cieta pašcieņa. Ar vārdu sakot, saprašanās nebija pilnīga, šis tas tai nāca par sliktu — kaut vai tas, ka drīzumā, cenšoties ebrejus mazliet ierobežot, viņiem aizliedza izmantot vietējos ūdens krājumus, par kuriem, blakus minot, arī līgumā nekas nebija teikts, un šai sakarā tad arī radās Jēkaba lielā aka — uzskatāma liecība tam, ka Israēla cilts un Sehemas attiecības jau pirms lielajām nesaskaņām bija tieši tādas, kādas tās mēdza veidoties starp ieceļotāju habiru ciltīm un pastāvīgajiem ze* mes iedzīvotājiem, un nebūt ne tik labas, kādām tām būtu jābūt pēc vienošanās pilsētas vārtu priekšā.

Jēkabam tas gan bija, gan nebija zināms, viņš, proti, nepievērsa tam uzmanību, veltīdams savas lēnprātīgās domas ģimenei un ticības lietām. Dzīva toreiz vēl bija sald-ace Rāhele — ar grūtībām iegūta, draudot briesmām, aizvesta un paglābta viņa tēvu zemē, — īstenā un visumīļā, viņa acu ieprieca, viņa sirds laimība, viņa dvēseles at-velga. Auga Jāzeps, viņas atvase, īstenais dēls, kļūdams — ai, burvīgās dienas! — no bērna par zēnu, turklāt tik daiļu, atjautīgu, glaimīgi valdzinošu, ka Jēkabam, redzot viņu, sirds vai pāri plūda aiz jūsmības, tā ka pieaugušie dēli jau tolaik meta cits citam ar acīm, vērodami, cik bezprātīgi vecais mīl mutīgo draiskuli. Bez tam Jēkabs nereti atstāja saimniecību dēlu ziņā, nebija mājās, atradās ceļā. Viņš nodibināja sakarus ar ticības biedriem gan pilsētās, gan uz laukiem, apmeklēja Ābrahāma dievam veltītas svētvietas kalnos un ielejās un sarunās apcerēja vienīgā un visaugstākā dieva būtību. Droši ir zināms, ka vispirms viņš devās lejup uz dienvidiem, lai pēc šķiršanās, kas ilgusi gandrīz vai cilvēka mūžu, apkamptu tēvu, parādītu tam savu mantību un izlūgtos apstiprinājumu svētībai, kura nesusi tik acīm redzamus augļus. Jo Jichaks tolaik vēl bija dzīvs, lai gan ļoti vecs un pavisam neredzīgs. Toties Rebeka jau bija mirušo valstībā. Tieši tādēļ Jichaks tika pārcēlis savu dedzināmā upura vietu no koka «Jahve-ēl-olam» pakājes Bēršebas pusē uz Hebro-nas apkaimi, kur zaļoja Pamācīšanas terebinte, proti, uz apvidu, kur atradās dubultala, kurā viņš bija guldījis savu laulāto māsu un pie kuras pēc gara, likteņstāstiem svētīta mūža arī viņu, Jichaku, dieva nepieņemto upuri, drīzumā bija lemts apmazgāt un apraudāt Jēkabam un Ēzavam, viņa dēliem, — toreiz, kad Jēkabs, dziļi satriekts par vis-mīļās nāvi, nākdams no Bet-ēles, ieradās Hebronā kopā ar Rāheles mazo galētāju, nule piedzimušo Ben-onī, Benjamiņu ....

VĪNOGU IEVĀkŠANA

Četras reizes sazēla un nodzeltēja kvieši un mieži Se-hemas druvās, četras reizes uzziedēja un novīta anemones ielejās, un jau astoņas reizes Jēkaba saime bija cirpuši aitas (lāsmainajām Jēkaba jērēm vilna atauga plēsu plēsumis, un divas reizes gadā — sivana un rudenīgajā iišrl mēnesī — viņam tika bagātīgs cirpums), līdz atkal reiz Šehemā ievāca vīnogu ražu un svinēja prieka svētkus pilsētā un Garizirna terasveidīgajās nokarēs, un bija las rudens ekvinokcijas pilnmēness periodā, gada atjaunotnes dienās. Gan pilsētā, gan ielejā visi to vien zināja kā gavilēt, rīkot procesijas un pateikties dieviem par ražu, •jo vīnakalnus, dziedādami dziesmas, viņi jau bija nolasījuši un, izmetušies kaili, izspieduši vīnogām sulu klints iejomā, kājām krāsojoties purpursarkanām līdz pat strie-nām, bet sārtajai asinssulai plūstot pa tekni kublā, no kura, nometušies ceļos, viņi smiedamies salēja to krūkās un ādas maisos, lai tā rūgtu. Tagad, kad vīns bija ieraudzēts, šehemieši svinēja septiņdienu svētkus, upurēdami desmito tiesu visu pirmatņu — liellopu un sīklopu, graudu, sulu, eļļu, — ēda un dzēra, nesa paklanīties Ado-nam, lielajam baālam, tā namā mazākos dievus un, rībot bungām un skanot cimbolēm, uz pleciem stiepa apkārt šķirstu ar dievu, lai tas no jauna svētītu kalnu un aram-lauku. Bet svētku nedējas vidū, trešajā dienā, viņi izsludināja, ka aiz pilsētas vārtiem būs mūzika un dejas, kurās piedalīsies pils iemītnieki un katrs, kas vēlēsies, — arī sievietes un bērni. Aiz vārtiem ieradās ari vecais Hemors, ko krēslā nesa sargi, un tāpat ari dīdelīgais Sihems līdz ar sievu pulku un einuhiem, ar amatpersonām, tirgoņiem un kalpotājiem, un no savas telšu apmetnes atnāca Jēkabs ar sievām, dēliem un kalpiem, un visi sapulcējās un apmetās vietā, kur skanēja mūzika, un ieblakus tai, kur jāsākas dejām, — zem eļļas kokiem ielejā, kur netrūka plašuma; tālu atkāpās Svētības kalns, augšā klinšains, apakšā piemīlīgs, bet Lāsta kalna gravā, plūkdamas sauso zāli, kāpelēja kazas. Novakare bija silta un zilga, rieta saule apmirdzēja apkaimi un ļaužu sejas, zeltīdama augumus dejotājām, kuras ar izrakstītām lentēm ap gurniem un matos, iekrāsojušas skropstas ar antimonu un pagarinājušas acu līnijas, locījās vēderdejā muzikantu priekšā, aizgriezušas galvu no rokas bungām, ko pašas sita. Muzikanti, notupušies zemē, strinkšķināja lautas un liras un izvilināja spalgas raudas īsajām flautām. Citi, sastājušies aiz spēlētājiem, tikai plaukšķināja, sizdami takti, vēl citi dziedāja, raustīdami kakla ādu, lai balss plūstu aizžņaugti un vibrētu. Dejot iznāca arī vīrieši; viņi bija bārdaini, kaili, apsējušies zvēru astes, un lēca kā āži, mēģinādami notvert meičas, kas izvīdamās nedevās viņiem rokā. Spēlēja ari bumbu, un meitenes veikli žonglēja ar vairākām bumbām reizē, turēdamas rokas krusteniski vai sēdēdamas cita citai uz gurna. Bezgala apmierināti jutās visi — kā pilsētnieki, tā teltinieki, un pat Jēkabs, lai gan ne acu galā necieta svētku kņadu un stīgu strinkšķus, jo tie apdullināja un liedza domāt par dievu, ļaužu dēļ tomēr rādīja smaidīgu vaigu un aiz pieklājības brīžiem sita taktī plaukstas.

Tai reizē tad arī Sihems, pils kunga dēls, ieraudzīja Dinu, ibrima trīspadsmit gadus veco meitu, un ieraudzījis iekāroja tik ļoti, ka nemūžam vairs nespētu rimties. Viņa sēdēja līdzās mātei Leai uz pīteņa tieši noblakus muzikantiem un iepretī Sihema sēdeklim, un Sihems mulsdams vēroja viņu, nenolaidis acis. Viņa nebija daiļa — skaists jau nebija arī neviens cits Leas bērns —, taču tolaik izstaroja īpašu jaunības pievilcību, saldu, vilcīgu, stīganu kā dateļu medus, un Sihemam, vērojot viņu, drīz vien klājās kā mušai uz lipekļa: viņš mēģināja atraut kājiņas, kārodams pārliecināties, vai spētu tikt vaļā, ja gribētu, — tiesa, pa īstam nemaz to negribēdams, tādēļ ka lipeklis bija salds, tomēr iztrūkās ne pa jokam, nomanījis, ka pie labākās gribas vaļā netiks, un trinās uz sava saliekamā krēsliņa, un pamīšus sarka un bālēja. Viņai bija smulga sejiņa, melnas sprodziņas uz pieres zem galvas plīvura, iegarenas, grūtsirdīgi tvīksmas, lipani melnas acis, kas, redzot mīlnieka aizmirsīgos skatienus, neviļus kļuva valšķīgas, deguns ar platām nāsīm, kurās ievērts zelta gredzens, savuties plata, sārta un pilnīga, sāpīgi savilkta mute un gandrīz it nemaz nebija zoda. Kreklam līdzīgais nesa joztais, zili sarkanais vilnas tērps sedza tikai vienu plecu, otrs, atsegtais, likās bezgala piemīlīgs, pati pievilcība, lai arī trausls, —• un viss kļuva vēl ļaunāk, nevis labāk, kad viņa, pacēlusi roku pāri plecam, aizlika delnu aiz pakauša un Sihems ieraudzīja mitrās, krūzainās spalviņas šaurajā padusē un zem virstērpa un krekla iezīmējās viņas kairās, vingrās krūtis. Gaužām bīstamas bija arī tumsnējās kājiņas ar vara sprādzēm ap potītēm un mīksta zelta gredzentiņiem uz visiem pirkstiem, izņemot īkšķus.

Bet pašas bīstamākās laikam bija mazās, zeltaini brūnās rokas ar krāsotajiem nagiem brīžos, kad tās rotājās, saliktas klēpī, — arī tās vienos gredzenos, bērnišķīgas un zinošas reizē, un, līdzko Sihems iztēlojās, kā būtu, ja šīs rokas glāstītu viņu gultā, viņam sagriezās galva un aizsitās elpa.

Doma par gultu pamodās viņā uzreiz un lika aizmirst visu citu. Uzrunāt Dinu, apliecināt viņai savas jūtas kaut kā citādi, ne ar skatieniem vien, liedza ieražas. Toties ceļā un pilī viņš plijās virsū tēvam, teikdams, ka nespēj dzīvot bez šīs habīru skuķes un bez tās izkritīsies miesās un vecais Hemors lai dodas laukā un iegūst viņam meiču par sievu un klātgulētāju, citādi viņš nīklin nonīks. Kas cits atlika ģikts nomocītajam Hemoram: viņš vēlēja diviem vergiem iznest viņu aiz vārtiem un nogādāt Jēkaba astru teltī, zemu paklanījās namatēvam, godādams to par brāli, un, brīdi runājis aplinkus, atklāja sava dēla nevaldāmo sirds vēlmi, pasolīdams lielu līgavas naudu, ja meitenes tēvs šai savienībai piekristu. Jēkabs bija pārsteigts un apjucis. Bildinājums modināja viņā pretrunīgas jūtas, mulsināja viņu. No sadzīves interešu viedokļa tas likās pagodinošs — saistīts ar radniecisku sakaru nodibināšanu starp paša dzimtu un šejienes valdnieka namu — un varēja nest labumu viņam un viņa ciltij. Aizkustināja turklāt pati norise, atsaukdama atmiņā senās dienas, to, kā viņš reiz lūdza Lābanam, jodam, Rāheles roku un kā tas vilcinājās izpildīt lūgumu un piekrāpa viņu. Tagad viņš bija Lābana lomā, tas bija viņa bērns, ko iemīlējis svešais jauneklis, un viņš nekādā ziņā negribēja rīkoties tā, kā bija rīkojies Lābans. No otras puses, viņš gaužām šaubījās, vai tāda savienība ir pieļaujama, vadoties pēc augstākas piedienības apsvērumiem. Viņš gan nekad nebija īpaši licies zinis par glītulīti Dinu, jo viņa jūtas piederēja apburošajam Jāzepam, un šādā sakarā arī nebija saņēmis nekādus augstākus norādījumus Dina kā nekā tomēr bija viņa vienīgā meita, valdnieka dēla iekāre darīja meiteni viņa acīs vēl jo vērtīgāku, un viņš nodomāja, ka jābūt piesardzīgam un jāizvairās dieva priekšā izšķiest tik vērtīgu īpašumu. Vai Ābrahāms nebija licis zvērēt Ēliēzeram, liekot roku zem ciskas, ka priekš Jichaka, īstenā dēla, viņam nebūs ņemt sievu no kānaāniešu meitām, kuru vidū viņi dzīvoja, bet būs to atvest no austrumiem, no dzimtās puses un radu saimes? Un vai Jichaks šo pavēli nebija nodevis tālāk viņam, īstenajam dēlam, teikdams:

«Tev nebūs sievu ņemt no kānaānietēm!» Dina bija tikai meitene, pie tam neīstās bērns, un jautājumam, ar ko viņa apprecas, domājams, nebija tādas nozīmes kā svētības nesēja gadījumā. Tomēr dieva priekšā turēt augstu savu godu bija vēlams.

NOTEIKUMS

Jēkabs saaicināja savus dēlus līdz pat Zebulonam, desmit skaitā, un viņi apsēdās iepretī Hemoram, pacēla rok »s un šūpoja galvas. Toņa noteicēji — vecākie brāļi nebpa tie vīri, kas uz vietas piekritīs, it kā neko labāku ne sapni nebūtu varējuši vēlēties. Pat neapspriedušies savā starpa, viņi bija vienis pratis, ka jāpārliek bez steigas, kas no šīs situācijas gūstams... Dina? Viņu māsa? Leas meit tikko nobriedusī, piemīlīgā, neizsakāmi dārgā Dina? Sihe* mam, Hemora dēlam? To, protams, der rūpīgi apsvērt. Viņi lūdza apdomas laiku. Tā viņi rīkojās tādēļ, ka bija paraduši nesteigties, kārtojot tirdznieciskus darījumus, taču Simeons un Levijs loloja vēl kādas īpašas apslēptas un neskaidras cerības. Jo ne viens, ne otrs nebija atmetuši ar roku saviem senajiem plāniem, un to, pie kā nebija novedis ūdens liegums, pēc viņu domām, varēja tuvināt Sihema vēlme un bildinājums.

Apdomas laiku tātad — trīs dienas! Un Hemors, juzdamies mazliet aizvainots, lika, lai viņu aiznes. Bet pēc trim dienām uz balta ēzeļa apmetnē ieradās Sihems, lai pats kārtotu savas lietas, kā tika prasījis tēvs, kam bija zudusi jebkura patika turpināt sarunas, un kā rīkoties viņu mudināja paša nepacietība. Sihems netirgojās, ne slēpa savas jūtas un vaļsirdīgi atzinās, ka degtin deg ilgās pēc jauniņās Dinas.

— Prasiet droši! — viņš teica. — Prasiet bez kautrēšanās — dāvanas un līgavas naudu! Es esmu Sihems, pils kunga dēls, godāts sava tēva namā. Zvēru pie Baāla — ko jūs no manis prasīsit, to es došu!

Tad brāļi atklāja Sihemam noteikumu, kurš tam jāizpilda, iekams vispār turpinās sarunas, — noteikumu, par kuru viņi savā starpā bija vienojušies.

īpaša uzmanība šeit pievēršama patiesajai notikumu secībai, kas vis nebija tāda, kādu to pēcdienis iztēloja un «daiļskanīgajās sarunās» cits citam klāstīja gani. Ja vadās pēc viņu stāstiem, Sihems nekavējoties un bez vilcinaša-

nās pastrādājis nelietību, kura otru pusi pamudinājusi 112 viltu un varas darbiem; patiesībā viņš tikai tad izlēma nostādīt Jēkaba ļaudis notikuša fakta priekšā, kad viņam jau bija nodarīts pāri un viņš vairs nešaubījās, ka tiek vazāts aiz deguna, ja ne krāpts. Brāļi tātad pateica Sihe-mam. ka viņam jāliek sevi apgraizīt. Tas esot pilnīgi nepieciešami: tādiem, kādi nu reiz esot viņi, gan viņu tēvs, gan viņi paši, tāda esot viņu ticība, — viņiem būtu par kaunu un negantību atdot meitu un māsu neapgraizītam vīrietim. Tie bija dēli, kas ieteica tēvam izvirzīt šādu prasību, un Jēkabs, juzdamies gandarīts, ka var atlikt galīgo lēmumu, nevarēja nepiekrist arī pēc būtības, lai gan pabrīnījās par brāļu dievbijību.

Sihems iespurdzās, bet tūlīt atvainojās, aizklādams muti ar roku. — Tik vien? — viņš iesaucās. Un tas esot viss, ko šie prasot? Sīkums, mani kungi! Aci, pat labo roku viņš esot ar mieru atdot un upurēt, lai iegūtu Dinu, kur nu vēl tik mazsvarīgu ķermeņa daļu kā priekšādiņu! Pie Suleha! Tas nudien neradīšot ne mazākās grūtības! Viņa draugs Besets arī esot apgraizīts, un šis apstāklis viņu, Sihemu, nekad neesot mulsinājis. Neviena no viņa māše-lēm rotaļu un baudkāres namā nebūšot par to sašutusi. Tas jau esot tikpat kā nodarīts — ar kāda dziedniecībā pieredzējuša visaugstā dieva tempļa priestera palīdzību. Viņš ieradīšoties atkal, līdzko būšot vesels pie miesas. Un Sihems izmetās no telts, mādams ar roku vergiem, lai ved šurp balto ēzeli.

Atjājis otru reizi, cik ātri vien spēdams, — pēc septiņām dienām, tik tikko atspirdzis, pēc nestā upura vēl nejuzdamies īsti ērti, bet starodams aiz laimes, — viņš uzzināja, ka dzimtas galva nav mājās, proti, ir aizceļojis. Jēkabs izvairījās tikties ar Sihemu. Viņa vārdā rīkojās dēli. Atskārtis, ka tomēr caurcaurēm iekūlies joda Lābana lomā, viņš ieskatīja par izdevīgāku tēlot to aizacis. Ko tad dēli atbildēja nabaga Sihemam, uzklausījuši viņa līksmo atzīšanos, ka noteikums izpildīts? Kaut arī, tiesa, tas nemaz neesot bijis tāds sīkums, kā viņam sākumā licies, gluži otrādi, viss esot bijis gaužām apgrūtinoši, taču nu tas esot garām un viņš gaidot vissaldo atlīdzību. Jā, noticis tas, iespējams, esot, atbildēja brāļi, tam viņi esot ar mieru ticēt. Bet noticis ne jau īstajā ticībā, paveikts bez dziļākas sajēgas un izpratnes, pavirši, beznozīmīgi. Noticis? Varot jau būt. Tomēr noticis vienīgi Dinas dēļ, tikai tādēļ, lai noslēgtu derību ar sievieti, nevis ar «Viņu». Turklāt

paveikts visticamāk ne jau ar akmens nazi, kā tam katrā ziņā jābūt, bet ar metāla dūci, un jau šis apstāklis vien liekot uzskatīt notikušo par apšaubāmu, ja ne par nederīgu. Bez tam Sihemam, pils kunga dēlam, jau esot galvenā laulātā māsa, viņa īstenā un vienīgā, hetiete Re-hūma, un Dina, Jēkaba meita, būtu tikai viena no viņa blakussievām, par ko vispār nevarot būt ne runas.

Sihems sāka laipot. Kā šie varot zināt, viņš iesaucās, kādā nozīmē un ar kādu izpratni viņš pacietis sāpīgo procedūru, un kādēļ tad šie tikai tagad ieminoties par akmens nazi, lai gan to būtu vajadzējis pateikt uzreiz. Bla-kussieva? Pat Mitānijas valdnieks atdevis savu meitu, sauktu par Gulihupu, faraonam par sievu un nosūtījis pie viņa ar lielu greznību ne jau par abu zemju pavēlnieci — valdniece esot dieviete Teje —, bet par lieko sievu, un ja jau pats ķēniņš Sūtama ...

Jā, teica brāļi. Tie esot Sutarna un Gulihupa. Bet šeit esot runa par Dinu, Jēkaba — dieva valdoņa meitu, Ābrahāma sēklu, un viņa vis nedrīkstot kļūt par blakussievu Šehemas pilī, — apdomājis visu, kā pienākas, to droši vien atzīšot arī Sihems.

Vai viņam, Sihemam, esot jāuzskata, ka šis ir brāļu galīgais lēmums? Viņi paraustīja plecus, noplātīja rokas. Varbūt viņi drīkstot iepriecēt Sihemu ar kādu dāvanu, teiksim, diviem trim auniem?

Beidzot viņa pacietība bija galā. Savas ietikās dēļ viņš bija izcietis ne mazums nepatikšanu un grūtību. Tempļa priesteris, izrādījās, nemaz tik labs dziednieks nebija, par kādu tika uzdevies, un nebija spējis novērst, ka Hemora dēlam piemetas iekaisums, drudzis un negantas sāpes. Un tāda būtu alga? Viņš izgrūda lāstu, kurš būtībā pauda vēlējumu, lai Jēkaba dēli kļūtu vieglāki par gaismu un gaisu, — lāstu, kuru tie centās atvairīt ar straujām, izmanīgām kustībām, — un metās projām. Četras dienas vēlāk Dina bija pazudusi.

NOZAGŠANA

«Vai tu to zini?» No svara ir notikumu secība. Sihems bija izlaidenis, nekas vairāk, — lcārīgs, neradināts apvaldīt savas jutekliskās iegribas. Bet vai tāpēc mūždien vārds vārdā jātic zināmām tendenciozām ganu pasaciņām, kas notikušo sagroza visnotaļ viņam par sliktu? Šis likteņ-

stāsts tieši tādēļ atstāja tik dziļas pēdas Jēkaba raizīgajā vaigā, ka viņš, kaut arī būtu pirmais, kurš to stāstījis tik apcirptu un paskaistinātu, pats ticēdams tam, ko stāsta, klusībā tomēr gluži labi zināja, kurai pusei prāts nesies uz laupīšanām un varmācību jau no sākta gala, un zināja arī, ka Hemora dēls nebūt nenozaga Dinu uzreiz, bet gan vispirms goddevīgi bildināja viņu un tikai pievilts izlēma padarīt savu laimi par tālāku sarunu pamatu. Ar vārdu sakot, Dinas vairs nebija, Dina bija nozagta un aizvesta. Gaišā dienas laikā klajā laukā, jā gan, pat savējo acu priekšā meitenei pielavījušies pils kalpi, redzēdami, ka viņa meņģējas ar jēriņiem, aizbāzuši ar lupatu viņai muti, uzmetuši viņu mugurā kamielim un bijuši jau gabalā — tuvu pilsētai, kad vajātāji vēl tikai seglojuši savus jājam-lopus. Dina bija zaudēta, ieslodzīta Sihema rotaļu un baudkāres namā, kur viņa, blakus minot, iepazina līdz šim neapjaustas pilsētas dzīves ērtības, un Sihems steigšus gulēja ar viņu, tik kvēli ilgoto, pret ko viņai nekas īpaši iebilstams nebija. Viņa bija necila būtne, padevīga savam liktenim, nespējīga spriest patstāvīgi un pretoties. Itin visu, kas ar viņu notika, viņa uzskatīja par dabisku un negrozāmu, ja vien pretējā puse rīkojās strauji un nešaubīgi. Turklāt Sihems taču nenodarīja viņai pāri, gluži otrādi, priecēja viņu, un arī viņa māšeles, pat Rehūma, pirmā un īstenā, izturējās pret viņu draudzīgi.

Bet brāļi! Bet Simeons un Levijs — šie divi pirmām kārtām! Viņu niknumam, šķiet, nebija robežu; Jēkabam, apjukušam, nomāktam, miera vairs nebija. Piesmieta, izvarota, neģēlīgi sagandēta _viņu māsa, viņu melnā dūjiņa, visušķīstā, vienīgā, paša Ābrahāma sēkla! Brāļi salauza savas krūšu rotas, saplosīja driskās drānas, apjozās ar maisu, plēsa sev matus un bārdu, vaimanāja, savainoja sevi ar nazi, iecirzdami sejā un miesā garas brūces, kuras viņu izskatu vērta briesmīgu. Viņi metās uz vēdera, dauzīja ar dūrēm zemi un zvērēja, ka nedz ēdīs, nedz izkārnīsies, iekams neizpestīs Dinu no miesaskārīgo sodomiešu rokām un nepadarīs par tuksnesi vietu, kur aptraipīta viņu māsa. Atriebt, atriebt, uzbrukt, slepkavot, izliet asinis, spīdzināt — nekas cits viņiem vairs nebija prātā. Jēkabs, satriekts, apjucis, sāpīgi sadulbis, juzdams, ka izrīkojies tāpat kā Lābans, un skaidri noprazdams, ka brāļi alkst īstenot savu sākotnējo ieceri, pagaidām ar pūlēm valdīja viņus, lai gan tas bija grūti paveicams, neizpelnoties pārmetumus par goda un tēva jūtu trūkumu. Līdz

zināmai robežai viņš ņēma dalība dēlu sirdīgajās sēra izpausmēs, tāpat kā viņi, staigāja noķērnātā apģērbā un izbužināja matus, taču ieteica apdomāt, ka, atbrīvojot Dinu ar varu, maz būtu līdzēts, jo tad tikai rastos, nevis atrisinātos jautājums, ko iesākt ar izvaroto, apsmieklā likto māsu. Reiz nu Dina kritusi Sihema rokās, viņas atgriešanās, rūpīgi apsverot visu, neesot vēlama, — daudz prātīgāk būtu apvaldīt bēdas un brītiņu nogaidīt; par šādas nostājas pareizību liecinot arī mājiens, ko viņš it kā saskatījis upurēšanai nokautas aitas aknās. Ņemot vērā attiecības, kādas uz līguma pamata izveidojušās starp pilsētu un cilti, Sihems, domājams, drīz vien došot kādu ziņu, izteikšot jaunus priekšlikumus, pavērdams iespēju piešķirt tik neglītajam notikumam puslīdz ciešamu, kaut arī ne gluži piedienīgu ārēju formu. Un, raugi, Jēkabam par pārsteigumu dēli pēkšņi piekāpās un bija ar mieru gaidīt vēsti no pils. Viņu spējā pielaidība satrauca tēvu gandrīz vairāk nekā pirmītējā plosīšanās, — kas slēpās aiz tās? Viņš vēroja dēlus ar bažām, bet viņu apspriedēs nepiedalījās un par viņu jauno lēmumu uzzināja gandrīz reizē ar Sihema sūtņiem, kas tik tiešām ieradās pēc dažām dienām, kā viņš bija paredzējis, un atnesa vēstuli, rakstītu babiloniešu valodā uz vairākām māla plāksnītēm, turklāt visai goddevīgu izteiksmes ziņā un ari pēc noskaņas augstākā mērā laipnu un pretimnākošu. Tās saturs bija šāds:

«Jēkabam, Jichaka — dieva valdoņa dēlam, manam tēvam un pavēlniekam, kuru es mīlu un kura mīlestība man svarīgāka par visu. Runā, Tevi mīlēdams, Sihems, Hemora dēls, Tavs znots, pils mantinieks, kuram uzgavilē tauta. Es esmu vesels. Lai arī Tu būtu vesels! Lai vislabākā veselība Tavām sievām, Taviem dēliem, ļaudīm un kustoņiem, Tavām aitām un kazām un visam, kas ir Tavs! Raugi, reiz Hemors, mans tēvs, noslēdza un apstiprināja ar zīmogu draudzības līgumu ar Tevi, otru manu tēvu, un sirsnīga draudzība pastāvēja starp mums četrus riņķojuma gadus, un visu šo laiku es nemitīgi domāju: kaut dievi izdarītu tā, ka viss arī turpmāk paliktu pa vecam, nevis kļūtu citādi un pēc mana dieva Baāl-berita un Tava dieva El-ēljona gribas, kas abi ir gandrīz vai viens un tas pats dievs un atšķiras tikai nedaudz — sīkumos, mūsu sirsnīgā draudzība paliktu tāda pati, kāda tā ir šodien, mūžīgi mūžos un neskaitāmus gaviles gadus!

Bet, kad manas acis ieraudzīja Tavu meitu Dinu, Leas Lābana meitas atvasi, es vēlējos jo dedzīgi, lai mūsu drau-dzlba, palikdama tikpat nebeidzama, kļūtu tūkstoškārt stiprāka. Jo Tava meita ir kā jauna palma avota malā un kā granātābeles zieds dārzā, un sirds man nodrebēja saldkaislē uz viņu, un es apģidu, ka bez viņas man dzīves nav. Tad, ka Tu zini, Hemors, pilsētas valdnieks, kam uzgavilē tauta, devās laukā pie Tevis, lai runātu ar Tevi, savu brāli, un apspriestos ar maniem brāļiem, Taviem dēliem, un atgriezās ar cerību sirdī. Un, kad atnācu es, lai bildinātu Dinu, Tavu bērnu, un izlūgtos Jums savas dzīvības dvašu, Jūs teicāt: «Dārgais, tev jātop apgraizītam pie savas miesas, iekams Dina kļūs tava, jo citādi tā būtu negantība mūsu dieva priekšā.» Raugi, tad es vis neapbēdināju sirdi savam tēvam un saviem brāļiem, bet laipnīgs bildu: «Lai notiek pēc jūsu gribas.» Jo es līksmoju par nemēru un liku Jaraham, dieva grāmatas rakstvedim, darīt man, kā Jūs bijāt noteikuši, un cietu sāpes no viņa rokas un ari pēcāk, tā ka man acīs saskrēja asaras, un tas viss bija Dinas dēj. Bet, kad es ierados no jauna, izrādījās, ka viss ir bijis veltīgi. Tad, tāpēc ka noteikums bija izpildīts, pie manis atnāca Dina, Tavs bērns, lai es apmījoju viņu savā gultā — par bezgala lielu patikšanu sev un ne mazāku viņai, kā viņa pati man teikusi. Bet, lai tālab neceltos naids starp manu dievu un Tavu dievu, es lūdzu Tevi, savu tēvu, steidzami nosaukt izpirkuma maksu par Dinu, ko mīl mana sirds, un laulības noteikumus, lai mēs rīkotu lielus svētkus Sehemās pilī un visi kopā svinētu kāzas ar līksmību un dziesmām. Jo Hemors, mans tēvs, nolēmis, ka liks izgatavot trīssimt māla skarabejus ar manu un Dinas — manas laulātās māsas vārdu par piemiņu tai dienai un apliecinājumu mūžīgai draudzībai starp Sehemu un Israēlu. Dots pilī ražas novākšanas mēneša divdesmit piektajā dienā. Miers un veselība saņēmējam!»

ATDARINĀŠANA

Tāds bija šīs vēstules saturs. Jēkabs un viņa dēli iepazinās ar to nomaļus no pils sūtņiem, un, kad Jēkabs vaicājot uzlūkoja dēlus, viņi pateica, ko nosprieduši sava starpā šādam gadījumam, un Jēkabs izbrīnījās par viņu priekšlikumu, būtībā nevarēdams tam nepiekrist, jo viņš saprata, ka šī jaunā prasība, ja tā tiktu izpildīta, nozīmētu, pirmām kārtām, ievērības cienīgu viņu ticības uzvaru, bet, otrām kārtām, atmaksu un gandarījumu par nodarītu pārestību. Tāpēc, apsēdies atkal iepretī vēstules atnesējiem, viņš neliedza runāt pašiem aizskartajiem brāļiem, un tas bija Dans, kurš ņēma vārdu un pavēstīja sūtņiem dzimtas lēmumu. Dievs savā žēlastībā darījis viņus bagātus, viņi teica, un izpirkuma maksa par Dinu, viņu māsu, kuru Sihems itin pareizi salīdzinājis ar palmu un granātābeles ziedu, viņiem neesot galvenais. Lai Heraors un Sihems, vadoties pēc savas cieņas, lemjot paši, cik lielam jābūt izpirkumam. Tikai Dina vis neesot «atnākusi» pie Sihema, kā viņam labpaticis izteikties, bet gan esot nozagta, un tā radusies jauna situācija, ar kuru viņi, brāļi, tik vienkārši nevarot samierināties. Tālab, lai samierināšanās kļūtu iespējama, viņi izvirzot noteikumu, ka, tāpat kā slavējamā kārtā licis sevi apgraizīt Sihems, trešajā dienā, skaitot no šīs dienas, Šehemā jātop apgraizītiem visiem, kas vīriešu dzimuma, — sirmgalvjiem, vīriem un zēniem, turklāt ar akmens nazi. Kad tas būšot izdarīts, no tiesas varēšot svinēt kāzas un rīkot lielus svētkus ar līksmību un kņadu.

Noteikums šķita par nemēru bargs, bet reizē viegli izpildāms, un sūtņi tūdaļ izteica pārliecību, ka Hemors, viņu kungs, nevilcināsies dot attiecīgu rīkojumu. Bet, līdzko sūtņi bija aizgājuši, Jēkabu pēkšņi pārņēma drausmas nojausmas par svētulīgās prasības jēgu un mērķi — tik drausmas, ka viņš iztrūkās līdz sirds dziļumiem un vislabprātāk būtu aicinājis pilsētniekus atpakaļ. Viņš neticēja nedz tam, ka brāļi atmetuši savus agrākos, sākotnējos tīkojumus, nedz viņu gatavībai atteikties no atriebības par Dinas nozagšanu un piesmiešanu; bet, saistījis šīs šaubas ar viņu nupatējo, tik negaidīto piekāpību un nule izteikto prasību, bez tam atcerējies izteiksmi, kas bija pavīdējusi aiz sērām par māsu savainotajās sejās, tiklīdz viņu teicējs ieminējās par kāzām un svētku kņadu, kurai pēc noteikuma izpildīšanas būšot valdīt Sehemā, pabrīnījās par savu neattapību un par to, ka tai pašā brīdī, viņiem vēl runājot, nav atminējis viņu slēptās, nodevīgās domas.

Ar aklumu viņu bija silis prieks par atdarināšanu un pēctecību. Viņš bija atcerējies Ābrahāmu, atcerējies, kā sentēvs, paklausīdams tā kunga pavēlei un slēgdams derību ar savu dievu, kādu dienu tika apgraizījis visu savu saimi — Ismaēlu un visus kalpus, gan paša namā dzimušos, gan no svešzemniekiem pirktos, itin visus, kas bija vīrišķa dzimuma viņa namā, un viņš, Jēkabs, ne mirkli nebija šaubījies, ka arī dēli, izteikdami savu prasību, turējuši prātā šo stāstu, — jā, atcerēties viņi bija to atcerējušies, iecere nāca no turienes, toties kā viņi to dzirās īstenot dzīvē! Viņš atsauca atmiņā dzirdēto, proti, kā trešajā dienā, kad Ābrahāms cietis sāpes, tas kungs atnācis apraudzīt viņu. Būdas priekšā stāvējis dievs, bet Rliēzers nebija viņu redzējis, turpretī Ābrahāms viņu saskatījis un zemodamies lūdzis ienākt. Bet tas kungs, nomanīdams, ka viņš attin un no jauna pārsien savu brūci, sacījis: «Neklājas, ka es te stāvu.» Tik smalkjūtīgi bija izturējies dievs pret Ābrahāma svēti piedauzīgo vainu, toties brāļi — kādu smalkjūtību viņi taisījās izrādīt saklipušajiem pilsētniekiem trešajā dienā, kad tie cietīs sāpes? Jēkabu sagrāba šausmas, iedomājot vien tādu pēctecību, un viņu no jauna kratīja šermas, vērojot dēlu sejas brīdī, kad no pilsētas pienāca vēsts, ka noteikums bez apdomāšanās pieņemts un tieši noliktajā laikā, proti, trešajā dienā, skaitot no vakardienas, tikšot nests vispārējais upuris. Ne vienu reizi vien viņš taisījās lūgšus pacelt rokas pret dēliem, bet viņu biedēja brāļu aizskartā lepnuma pārspēks, dēlu dibinātās atriebības alkas, un viņš atzina, ka tas, ko reiz bija spējis novērst, runādams satriecoši svinīgi, pašreiz būs grūti atvairāms. Varbūt, izsakoties piesardzīgi, viņš klusībā pat bija mazdrusku pateicīgs dēliem, ka tie viņam neatklāja savus plānus un neiejauca viņu gaidāmajos notikumos, tā ka viņš, ja vien gribēja, varēja neko nezināt, pat nenojaust un ļaut, lai notiek tas, kam lemts notikt. Vai visvarenais dievs, skanot arfām, Bet-ēlē nebija saucis: viņš, Jēkabs, iekarošot savu ienaidnieku vārtus, — un tas, iespējams, nozīmēja, ka, par spīti paša miermīlībai, zvaigznes viņa mūžam tomēr lēmušas iekarojumus, kara veikumus un laupīšanas noskurbu ... Viņš vairs negulēja aiz bailēm, raizēm un dziļi jo dziļi slēpta lepnuma par savas ataudzes viltu un vīra drosmi. Neaizmiga viņš ari tajā šausmu naktī, trešajā pēc termiņa notecēšanas, kad, ietinies mētelī, dusēja savā teltī un baiļpilns izdzirda apslāpētu troksni, pošoties ceļā bruņotiem vīriem ...

SLAKTIŅŠ

Tuvojas nobeigumam mūsu patiesais vēstījums par Še-hemas epizodi, par kuru pēcdienis sacerētas tik daudzas dziesmas un izskaistinošas teikas — izskaistinošas Israēla

Iabā? ciktāl ir runa par secību, kādā risinājās notikumi, kas noveda pie slaktiņa, nevis par pašu slaktiņu, kuru izskaistināt bija lieki un kura šaušalīgās detaļas «daiļskanīgajās sarunās» pat āvīgi un plātīgi izceltas. Zaimīgā viltus dēļ Jēkaba ļaudis, lai ari skaitliski nesalīdzināmi vājāki par pilsētniekiem, jo uzbrukumā piedalījās labi ja pussimts vīru, viegli tika galā ar savu uzdevumu — gan sturmējot mūrus, uz kuriem sargu tikpat kā nebija un kuros viņi, vēl klusēdami, uzrāpās pa virvju kāpnēm un pieslietnēm, gan tās jezgas laikā, ko pēc tam, atmetuši jebkuru slepenību, paši sacēla pilsētā, pārsteigdami miermīlīgos un vēl neatlabušos pilsētniekus pilnīgi nesagatavotus. Visi vīriešu dzimuma šehemieši — kā veci, tā jauni, lielo pusi garnizona ieskaitot, — drudža un sāpju mocīti, «te attina, te pārsēja savu brūci». Turpretī ibrimi, veseli pie miesas un savās kaismainajās atriebības alkās morāli saliedēti, vai uz katra soļa izkliedza saukli «Dina!» un, veikdami savu asiņaino darbu, plosījās kā zvēri, šķita esam visur un, no pirmā mirkļa viesuši pilsētnieku dvēselēs priekšstatu par neatvairāmu sodu, tikpat kā nesastapa pretestību. It īpaši Simeons un Levijs, abi barveži, iemanījušies baurot kā vērši, ar saviem auriem pārbiedēdami visus līdz īkstīm, sēja ap sevi tādas pārdabiskas bailes, ka ļaudis vienīgo iespēju tverties no nāves saskatīja tikai neprāta bēgšanā, nevis cīņā. «Ak vai! Tie nav cilvēki! Sutehs ir mūsu vidū! Daudzinātais baāls iemiesojies viņos!» sauca pilsētnieki un, cenzdamies glābt kailo dzīvību, ļima zem ibrimu vālēm. Ar uguni un zobenu, lietojot teicienu vārda tiešajā nozīmē, ebreji iznicināja iedzīvotājus; dūmos tinās pilsēta, cietoksnis un templis, ielas un nami slīka asinīs. Gūstā ņēma vienīgi jaunus, spēcīgus cilvēkus, visus citus galēja nost, un, ja ari nāvēts tika zvēriski, slepkavotāju vainu tomēr mīkstina apstāklis, ka viņi ne mazāk par nelaimīgajiem upuriem vadījās pēc mitoloģiskiem priekšstatiem: viņu uztverē šī bija cīņa ar pūķi, Marduga uzvara pār Tiamatu, Haosa čūsku; maksājot meslus mītam, kritušie tika sakropļoti, nogriežot tiem «uzrādāmo locekli». Tā, piemēram, beidzoties atmaksas akcijai, kas ilga nepilnas divas stundas, Sihems, valdnieka dēls, pretīgi sakropļots, bija iemests kājām gaisā atejas caurumā savā tualetes telpā, un ari Veser-ke-Basteta līķis, noplūdis asinīm, ar saplosītu ziedu vītni ap kaklu mētājās kādā ieliņā stipri vien apgānīts, kas pēc viņa dzimtās puses ticējumu viedokļa bija īpaši nevēlami. Turpretī veco Hemoru aiz pārbijā uzreiz bija ķērusi trieka. Dina — visa šī posta nožēlojami nevainīgā vaininiece — atkal bija savējo rokās.

Pilsētas izlaupīšana turpinājās vēl ilgi. Brāļu senais tīko-jums bija piepildījies; viņi varēja atveldzēt sirdi sirojot un postot; uzvarētājiem tika liels laupījums — pilsētas visai prāvās bagātības, un viņu pārnākšana pēdējās nakts-sardzes nogalē ar gūstekņiem, kas tika dzīti, sasieti virvē, ar kaudzēs sakrautām zelta upurbļodām un krūzēm, ar gredzenu, diadēmu, jostas sprādžu un kaklarotu maisiem, ar skaistiem sudraba, elektrona, fajansa, alabastra, korna-līna, ziloņkaula piederumiem, ir nepieminot laukkopības produktu — linu, eļļas, smalka maluma miltu un vīna krājumus, izvērtās nebeidzamā triumfa gājienā. Jēkabs, atgriežoties dēliem, neiznāca no telts. Naktī viņš ilgi bija kliedējis savu nemieru, nesdams zem svētajiem kokiem līdzās apmetnei upuri elkatēlā neatveidojamam dievam, slacīdams upurgalda akmeni ar zīdāma jēra asinīm un dedzinādams taukus, kam piejauktas smaržas un garšvielas. Brīdī, kad dēli, piepūtušies aiz lepnuma, vēl kaisdami cīņas tvīksmē, ieradās tēva teltī ar tik baismā ceļi atgūto Dinu, viņš aizklājies gulēja ar vaigu pie zemes un ilgi nebija pierunājams kaut vai uzlūkot bēdu likteņa piemeklēto, kur nu vēl pašus briesmoņus.

— Nost, — viņš teica, mezdams ar roku, — nost no manām acīm, nejēgas! ... Nolādētie!

Viņi iecirtās, uzmeta lūpu.

— Vai mums, — jautāja viens no viņiem, — bija pieļaut, ka ar mūsu māsu apietas kā ar mauķeli? Raugi, mēs atvieglojām savu sirdi. Te stāv Leas bērns. Viņa ir sep-tiņdesmitseptiņkārt atriebta.

Un, redzēdami, ka viņš klusē un neatsedz savu vaigu, viņi teica:

— Mūsu kungs lai aprauga mantu, kas ārā. Daudz tās vēl ir ceļā, jo mēs tur atstājām dažus vīrus, lai savāc ganībās pilsētnieku lopus un atdzen pie Israēla teltīm.

Viņš pielēca kājās un pacēla pār dēlu galvām dūres, tā ka tie atsprāga soli nost.

— Lai nolādētas jūsu dusmas, — viņš kliedza no visa spēka, — ka tās tik niknas, un jūsu bardzība, ka tā tik iespītīgi akla! Nelaimīgie, ko jūs esat man nodarījuši, pataisīdami mani smirdošu šīs zemes ļaužu vidū kā maitu, ap kuru lidinās mušas? Ja nu tie sapulcēsies pret mums, lai atriebtu, — ko tad? Mūsu skaits ir mazs. Tie sitīs un izgalēs mūs, mani un manu namu līdz ar Ābrahāma svētību, ko jums bija nest tālāk laiku laikos, — un pīšļos satriekts būs viss, kas dibināts! Tukšpauri! Viņi dodas turp un apkauj savārgušus, un dara mūs lielus uz mirkli, un ir par nabagiem garā, lai iedomātu par nākotni, par derību un apsolījumu!

Viņi stāvēja, visi kā viens uzmetuši lūpu, un vienā laidā atkārtoja:

— Vai tad mums bija tirgoties ar māsu kā ar mauku?

— Jā! — tēvs uzkliedza viņiem tik nikni, ka viņi šausmās sastinga. — Drīzāk tirgoties nekā apdraudēt dzīvību un apsolījumu! Vai tu esi grūta? — viņš uzbrēca Dinai, kas satriekta tupēja zemē.

— Kā lai es to zinu? — viņa vaimanāja.

— Bērnam nebūs dzīvot, — viņš izlēma, un viņa ievaimanājās no jauna.

— Israēls celsies un aizies ar visu, kas ir viņa, un dosies ceļā ar mantu un lopiem, ko jūs ar zobenu ņēmāt par Dinu, — viņš pavēstīja, mazliet nomierinājies. — Jo šajā briesmu vietā mums palikšanas nav. Šonakt man parādījās tas kungs, un viņš runāja uz mani un teica: «Celies un ej uz Bet-ēli!» Nost no manām acīm! Mēs pošamies ceļā.

Viņš tiešām bija viedējis to kungu un izdzirdis dieva pavēli, laizdamies snaudā savā guļvietā, pēc tam kad naktī bija nesis upuri, kamēr dēli izlaupīja pilsētu. Redzējums bija saprātīgs un priecēja viņu, jo patvēruma vieta Lūza, viņam tik labi zināma, šobrīd šķita gaužām vilinoša, — devies turp, viņš it kā paglābtos pie dieva — debesu valdnieka kājām. Bēgļi, izsprukuši no Šehemas asinsdzīrēm, taču steidzās uz apkārtējām pilsētām, lai darītu zināmu, kāds liktenis piemeklējis viņu apdzīvoto vietu, un tieši tolaik arī vairākas vēstules, atsevišķu Kā-naānas un Emoras pilsētķēniņu un priesteru sūtītas, pienāca Amuna pilsētā un diemžēl bija jāparāda Horam viņa pilī — viņa svētajai majestātei Amenhotepam Trešajam brīdī, kad šis dievs jutās nervozi nomākts, mocīdamies ar zoba sastrutojumu, kaiti, kas viņu bieži piemeklēja, bez tam bija tā aizrāvies ar savas kapenes — tempļa celtniecību upes rietumu krastā, ka nespēja pievērst uzmanību nepatīkamām vēstīm no nožēlojamās Amū zemes, piemēram, ziņai, ka «zaudētas valdnieka pilsētas» un «faraona zeme atkritusi, piesliedamas habīriem, kas izlaupa valdnieka novadus» (jo tieši par to bija runa priesteru un pilsētvalstu vecajo ziņojumos). Tā šīs vēstules, kuras kļūdainās babiloniešu valodas dēļ galminiekiem jau bija likušās mazliet smieklīgas, tika nodotas arhīvā, neizraisījušas faraona domās lēmumu nērsties pret minētajiem laupītājiem, un arī citādā ziņā varēja uzskatīt, ka Jēkaba ļaudīm palaimējies. Apkārtējās pilsētas, neparasti mežonīgā uzbrukuma pārbiedētas, neuzbruka viņiem, un Jēkabs, tēvs, licis saimei šķīstīties, savācis un zem svētajiem kokiem pats apracis visus svešos dievekļus, kādi šajos četros gados bija sakrājušies apmetnē, varēja netraucēts aiziet ar ļaudīm un vezumiem prom no šaušalu vietas Sehemas, virs kuras riņķoja lijas, un, kļuvis jo bagātāks, pa labi iebrauktiem ceļiem doties lejup uz Bet-ēli.

Dina un Lea, viņas māte, divatā jāja uz gudra un stipra kamieļa. Viņas sēdēja izrotātos grozos katra savā kupra pusē zem saules aizsega — uz niedres skaistrām uzvilkta lakata, ko Dina, slēpdamās tumsā, gandrīz visu ceļu turēja nolaistu. Viņa bija cerībās. Bērns, ko nabadzīte laida pasaulē, kad pienāca viņas stunda, pēc vīriešu lēmuma tika izlikts. Pati viņa sirguļoja un sakritās pirms laika. Piecpadsmitajā mūža gadā viņas sejiņa atgādināja vecas, bēdu sagrauztas sievas vaigu.

Ceturtā nodala BĒGŠANA. PIRMATNES BLĒJIENI

Drūmi likteņstāsti! Jēkabs, tēvs, ar tiem bija bagāts, tie darīja viņu tikpat godājamu kā laicīgā manta — tiklab jaunie, nupat apritušie, kā senie un aizsenie, gan miņa, gan vēsture.

Vēsture ir jau notikušais un tas, kas turpina notikt laika dimensijā. Bet vēsture ir arī slāņo jums, kārtā jums zem tā pamata, uz kura stāvam mēs, un, jo garīgi bagātāks ir mūsu mūžs un godājamāka mūsu miesas dvēsele, jo dziļāk mūsu esības saknes iesniedzas slāņos, kas atrodas aiz un zem mūsu «es» fiziskajiem ietvariem, vienlaikus tomēr nosakot un barojot to, tā ka reizumis, izteikdamies ne visai precīzi, mēs par šiem slāņiem mēdzam runāt pirmajā personā, it kā tie būtu mūsu miesas eksistencei piederīgi.

Dienās, kad Jēkabs atgriezās Hebronā, sauktā ari par Tetrapoli, kad viņš atgriezās pie Pamācīšanas koka, tere-bintes, ko bija stādījis un svētījis Abrāms — tas vai cits Abirāms, kurš īsti, nav zināms, — pārradās sava tēva namā pēc vēl jo drūmākiem likteņstāstiem, par kuriem būs runa savā vietā un laikā, saklipa un nomira Izāks, vecum vecs, savu mūžu nodzīvojis, redzi zaudējis sirmgalvis, Jichaks, Ābrahāma dēls, mantota vārda nesējs, un savā svētsvinīgajā nāves stundā Jēkaba un visu citu priekšā, kuri atradās līdzās, runāja drausmaini jūsmīgi, viedi un nesakarīgi, dēvēdams «sevi» par dieva atraidīto upuri un auna asinis par savām — par īstenā dēla asinīm, kas izlietas, izpērkot ļaužu grēkus. Jā gan, īsi pirms nāves viņš pat ieblējās kā auns, nobālusī seja kļuva pārsteidzoši līdzīga šā dzīvnieka purnam, pareizāk sakot, pēkšņi atklājās, ka tā vienmēr bijusi tam līdzīga, — ieblējās tik satriecoši dabiski, ka šausmās visi steigšus metās uz sava vaiga, lai neredzētu, kā īstenais dēls pārvēršas par aunu, lai gan viņš, atkal sācis runāt, godāja aunu par tēvu un dievu.

— Lai nokaujam dievu, — viņš svepstēja, skaitīdams aizsenas lūgsnas vārdus, un, atmetis galvu, izvalbīja žul-gās acis un, izpletis pirkstus, vervelēja vien tālāk, lai visi ieturot svētku maltīti un mielojoties ar nokautā auna gaļu un asinīm, tāpat kā reiz mielojušies Ābrahāms un viņš — tēvs un dēls, kura vietā nāvē gājis dievtēvišķais dzīvnieks.

— Raugi, tas iraid nokauts, — gardza Jichaks, melsa un pravietoja, bet neviens neuzdrīkstējās pacelt uz viņu acis, — tēvs un dzīvnieks cilvēka un dēla vieta, un mēs esam ēduši. Patiesi, es jums saku, dzīvnieka un tēva vietā nokauts taps cilvēks un dēls, un jūs ēdīsiet atkal!

Ieblējies vēlreiz kā auns, viņš izlaida dzīvību.

Viņi vēl ilgi necēla vaigu no zemes, pēc tam kad tēvs bija apklusis, nezinādami, vai viņš patiešām nomiris un neblēs un nepravietos vairs. Viņi jutās tā, it kā viņiem iekšas būtu sagriezušās otrādi un to, kas apakšā, rautu uz augšu, tā ka teju, teju būs jāapvemjas, jo mirēja vārdos un izskatā bija jauties kas pirmatnīgi nešķīsts, derdzīgi aizsens un svēti aizsvēts, kaut kas tāds, kas apslēpts zem visiem civilizācijas uzslāņojumiem pašu dvēseles vispamestākajās, piemirstākajās un aizpersoniskākajās dzīlēs un

tikai nule, mirstot Izākam, pagalam šķebinoši nācis gaismā: rēgains, piedauzīgs sirmsenu aizrnūžu viedē-

jums — dzīvnieks, kurš bijis dievs, proti, auns, viņu pirm-sencis dievs, no kura cēlusies cilts un kura dievišķās ra-dona asinis viņi aizsenis — citos izlaidīgos laikos izlējuši un dzēruši, lai atsvaidzinātu savu dzīvnieciski dievišķo cilmes tuvību, — iekams atnāca Viņš, Hlohims, tālais citas, svešas puses, tuksneša un Mēness apogeja dievs, kurš, izredzējis viņus, sarāva viņu pirmsaiti ar pirmdabu, saderinājās ar viņiem ar apgraizīšanās gredzenu un iedibināja jaunas dievības sākotni laikā. Tāpēc viņiem sametās nelabi, redzot mirstošā Jichaka auna fizionomiju un dzirdot viņa blēšanu, un slikti kļuva ari Jēkabam. Bet arī smadzīgi pacilāta bija viņa dvēsele — vēlāk, kad basām kājām, pelniem apkaisītu, apcirptu galvu bija jāgādā par bērēm, rituālajām raudām un upurtraukiem mirušā mielošanai biedrumis ar Ezavu, āzi stabulnieku, kurš bija ieradies no Kazu kalniem, lai kopā ar viņu guldītu tēvu dubultalā un pēc sava paraduma bērnišķi nesavaldīgi, asarām slakot bārdu, kauktu līdz ar raudātājiem un raudātājām: «Hoiaddn!» Augstu pieliekuši mirušajam ceļgalus, abi iešuva Jichaku ādas maisā un atdeva aizgājēju par ēsmu laikam, kurš aprij savus bērnus, lai viņi tam neuz-kundzētos, līdz spiests viņus atkal izvirt, liekot viņiem atdzimt senajos un tajos pašos likteņstāstos par tiem pašiem bērniem. Jo milzis, aptaustot ādas tīstokli, nemana, ka gudrā māte dod viņam tikai kaut ko līdzīgu akmenim, nevis bērnu. «Lai apraudam savu kungu!» — apstāvot Jichaku, nepieņemto upuri, bija saukts ne vienu vien reizi, un viņš atkal un atkal atkārtoja savus likteņstāstus un ar pilnām tiesībām vēstīja par tiem pirmajā personā, jo tie bija viņa stāsti — daļēji aiz tā iemesla, ka viņa «es», izzūdot pagātnē un pagaistot aprisēm, saplūda ar sendienu pirmtēliem, daļēji ari tāpēc, ka bijušais, iemiesojies viņā, iespējams, atkal kļuva par tagadību un atkārtojās atbilstoši reiz liktajam pamatam. Tā to bija saklausījuši un uztvēruši pārējie, dzirdēdami, ka viņš mirdams vēlreiz nosauc sevi par nepieņemto upuri, dzirdējuši šķietami divatnīgi, tomēr sapratuši viennozīmīgi, tāpat kā mēs īstenībā klausāmies ar divām ausīm un skatāmies ar divām acīm, bet dzirdam un redzam kaut ko vienu. Turklāt Jichaks, sirmgalvis, kurš pieminēja mazu zēnu, kas teju, teju būtu nokauts, bija vecum vecs, un lauzīt galvu un noskaidrot, vai viņš bijis šis puisēns vai kāds cits, agrāk par viņu dzīvojis vārdabrālis, jau tādēļ vien nelikās svarīgi, ka svešs upura bērns nevarēja būt svešāks un nezināmāks viņa vecumdienās par to bērnu, kurš viņš pats kādreiz bijis.

SARKANAIS

Domīga un smadzīgi pacilāta bija Jēkaba dvēsele dienās, kad viņš kopā ar brāli apglabāja tēvu; visi cilts nostāsti atausa viņam atmiņā un kļuva par tagadni viņa garā, tāpat kā sendienis bija atguvuši tagadību miesā pēc reiz iedibināta parauga, un viņš jutās tā, it kā staigātu pa caurspīdīgu pamatu, ko cits zem cita līdz pat neizdibināmajam veido neskaitāmi kristāliski slāņi, starp kuriem, izgaismodamas tos visus, deg spuldzes. Bet augšā savās likteņgaitās klimst viņš, Jēkabs, pašlaik dzīvais, un uzlūko Ezavu, viltus ceļā nolādēto, kurš savuties klimst līdzās viņam, sekodams savam pirmparaugam, un ir Ēdoms — Sarkanais.

Sis vārds, bez šaubām, nekļūdīgi raksturo brāļa īpatnību — nekļūdīgi zināmā nozīmē, nekļūdīgi ar ierunu, ka šādas «nolemtības» patiesība ir mēnesnīcas patiesība, kurā daudz āzējošas, maldinošas divnozīmības un kurai noticēt domas asuma nedaudz kliedētā vientiesībā mums nepiederas tik labi kā mūsu vēstījuma varoņiem. Mēs nesen ieminējāmies, ka sarkanspalvainais Ezavs jau agrā jaunībā, vēl uzturēdamies Bēršebā, nodibināja un nostiprināja sakarus ar Edomas zemi, ar Kazu kalnu, Seīras kalnāja mežu iemītniekiem un vēlāk ar visu saimi un visiem saviešiem, ar savām kānaāniešu sievām — Adu, Ahalibāmu un Basnāti — un dēliem un meitām pavisam pārgāja šo ļaužu un to dieva Kucaha pusē. Kazu tauta tātad toreiz jau pastāvēja — tā bija pastāvējusi nezin cik ilgi, kad Ēzavs, Jāzepa tēvocis, pieklīda tai, un runa var būt vienīgi par maģiski divdomīgu mēnesnīcas patiesību, ja leģenda, proti, vēlu rakstos iemūžinātās, no paaudzes paaudzē vērptās daiļskanīgās sarunas, pasludina viņu par «ēdomiešu tēvu», tas ir, ciltstēvu, kazu tautas pirmāzi. Tas Ēzavs nebija — nebija šis Ezavs, nebija personīgi viņš, lai arī sarunas un, iespējams, viņš pats to tā iztēloja un tam ticēja. Ēdomiešu tauta bija nesalīdzināmi senāka par Jāzepa tēvoci, par Ezavu, kuru mēs atkārtoti dēvējam šādi, tāpēc ka, identificējot viņu, drošāk ir vadīties pēc viņa radniecības lejupejošā, nevis augšupejošā līnijā, —s tātad neizmērojami senāka par viņu, jo Bela, Beora dēla, pirmcilme, kurš hronoloģijā nosaukts par pirmo Edomas ķēniņu, noteikti tikpat apšaubāma kā Ēģiptes Menesa — vispārzināmas laiku kulises — pirm vaid niecība. Edomiešu ciltstēvs, stingri ņemot, pašreizējais Ezavs tieši nebija; un, ja dziesmojot par viņu, ar uzsvaru teikts — «viņš ir Edoms», nevis, piemēram, «viņš bija Edoms», tad tagadnes laika forma nebūt nav nejauši izraudzīta, tā liecina par individuālu iezīmju atmešanu, radot laikiem pāri stāvošu vispārinātu tēlu. Vēsturiskā un tātad individualizējošā skatījumā kazu tautas ciltsāzis bija kāds nesalīdzināmi senāks Ezavs, kura pēdās gāja pašreiz dzīvais — itin plati iestaigātās, daudzreiz ietās — jā piemetina — pēdās, ko, lai pateiktu visu līdz galam, laikam gan ieminis nebija pat tas, par kuru daiļskanīgās sarunas ar pilnām tiesībām varētu vēstīt: «Viņš bija Edoms.»

Šeit, tiesa, mēs savos pārspriedumos saduramies ar noslēpumu, un mūsu vadotnes pagaist tajā — pagaist pagātnes bezgalībā, kur katra sākotne, pārbaudot tuvāk, izrādās par šķietamu pieturas punktu un pagaidu ceļa-mērķi, — bezgalībā, kuras noslēpumaino raksturu nosaka lakts, ka tā ir sfēra, nevis taisne. Taisnē nekā noslēpumaina nav. Noslēpumaina ir sfēra. Taču sfēru rada papildinājums un atbilstība, divas puses, kas veido saliktu veselu; tā sastāv no augšējās un apakšējās, no debess un zemes puslodes, kuras, nedalāmi savienotas, atbilst viena otrai tādējādi, ka tas, kas ir augšā, ir arī apakšā, bet tas, kas norisinās zemes dzīvē, atkārtojas debesu jomā, debesu norisēm savuties rodot atbilstības zemes dzīvē. ŠĪ3 mij atbilstības divas puses, kuras abas kopā veido veselumu, savienotas par lodi, līdzinās savstarpējai aizstāj amī-bai, tas ir, rotācijas kustībai. Sfēra griežas — tāda nu reiz ir tēs iedaba. Augšējais kļūst par apakšējo, apakšējais — par augšējo, ja vien šādā gadījumā viscaur ir vietā runāt par augšējo un apakšējo. Debesīm piederīgais un zemei piederīgais ne tikai saskata sevi viens otrā, — griežoties sfērai, debesu norises kļūst par zemes norisēm, bet zemes norises — par debesu norisēm, un no teiktā top skaidrs, no teiktā izriet patiesība, ka dievi var pārvērsties par cilvēkiem, bet cilvēki — par dieviem.

Tas ir tikpat neapstrīdami kā _tas, ka Usīriss, saplosītais cietējs, reiz bija cilvēks, proti, Ēģiptes valdnieks, bet pēcāk kļuva par dievu — tiesa gan, par dievu, kurš nemitīgi tiecas atkal kļūt par cilvēku. Bet uz jautājumu, kas Usīriss bijis vispirms un pašā sākumā — cilvēks vai dievs, atbildēt nav iespējams, tāpēc ka sfērai, kura griežas, sākuma nav. Tas pats attiecas uz Usīrisa brāli Setu, kurš, kā mēs jau labi sen noskaidrojām, nokāva brāli un saplēsa viņu gabalos. Šim ļaundarim, kā zināms, bijusi ēzeļa galva; viņš, būdams kareivīgas dabas, turklāt mednieks, Kārnākā, netālu no Amuna pilsētas, apmācījis ēģiptiešu ķēniņus šaut ar loku. Citi godāja viņu par Tīfonu, un jau sirmā senatnē viņam piedēvēja varu pār sutīgo tuksneša vēju hamsinu, saules svēli, pašu uguni, un tā viņš kļuva par baālu Hammonu jeb debesu svelmes dievu, bet feniķiešu un ebreju ticējumos — par Molohu jeb Melehu, baālu valdnieku vērsi, kurš liesmās aprij bērnus un pirmdzimtos un kuram Abrāms dzīrās upurēt Jichaku. Kas iedrīkstēsies apgalvot, ka Tīfons-Sets vispirms vai visbeidzot mitis debesīs un nav bijis neviens cits kā Nergals, septiņvārdis ienaidnieks, Sarkanais, uguns planēta Marss? Tikpat labi kurš katrs varētu apgalvot, ka vispirms vai visbeidzot viņš bijis cilvēks — Sets, brālis ķēniņam Usīri-sam, kuru gāzis no troņa un nogalējis un tikai vēlāk kļuvis par dievu un zvaigzni, tiesa, atbilstoši sfēras rotācijai, allaž būdams gatavs un tiekdamies atdzimt par cilvēku. Viņš ir kā viens, tā otrs — dievība-zvaigzne un cilvēks pārmijus — cikla ietvaros, bet nav ne viens, ne otrs vispirmām kārtām. Tāpēc uz viņu nav attiecināma neviena cita laika forma kā vienīgi ārpuslaika tagadne, kas iekļauj sfēras griešanos, un ar pilnām tiesībām par viņu vienmēr teikts: «Viņš ir Sarkanais.»

Bet, ja jau strēlnieks Sets un uguns planēta Marss-Ner-gals līdz ar zemi un debesīm apmainās vietām, tad ir skaidrs, ka tā pati rotējošā mij atbilstība pastāv starp nogalēto Usīrisu un valdošo planētu Mardugu — to pašu, kuru nesen pie akas sveica kādas melnas acis un kuras dievību tikpat labi sauc par Jupiteru-Zevu. Par pēdējo stāsta, ka savu tēvu Kronu, jau minēto dievišķo milzi, kurš aprijis pats savus bērnus un tikai mātes atjautības dēļ nav notiesājis arī Zevu, tas izkastrējis ar sirpi un gāzis no troņa, lai pats uzkāptu tajā tēva vietā. Tas ir mājiens ikvienam, kas, cenzdamies izzināt patiesību, nevēlas apstāties pusceļā. Jo tas nepārprotami liecina, ka Sets jeb Tīfons nav bijis pirmais valdnieka slepkava, ka jau Usīriss nācis pie varas, izliedams asinis, un ka viņu — valdnieku piemeklējis liktenis, ko viņš, būdams Tīfona lomā, pats lēmis valdniekam. Tāds nu reiz savā ziņā ir sfēras noslēpums, ka rotācijas dēļ personas tāpatība, nemainība savienojama ar raksturlomas maiņu. Indivīds ir Tīfons tikmēr, kamēr, tīkodams pēc troņa, perina asinskārīgus plānus; izdarījis slepkavību, tas ir dižas veiksmes attaisnots valdnieks, bet Tīfona loma un raksturs tiek citam. Daudzi apgalvo — tas bijis sarkanais Tīfons, nevis Zevs, kurš izkastrējis un gāzis no troņa Kronu. Bet tie ir tukši strīdi, jo rotācijā atšķirību nav: Zevs ir Tīfons, pirms viņš guvis uzvaru. Tāpat rotē tēva un dēla mij atbilstība, un ne jau vienmēr tas ir dēls, kurš nokauj tēvu; kuru katru mirkli upura lomā var nokļūt arī dēls, ko tādā gadījumā, gluži pretēji, nokauj tēvs, — Tīfonu-Zevu tātad Krons. To labi zināja Ūras Abrāms, grasīdamies upurēt Moloham vienīgo dēlu. Acīmredzot viņš grūtsirdības brīdī nosprieda, ka jāvadās pēc likteņstāsta shēmas. Bet dievs nepieņēma viņa upuri...

Kādu laiku Ēzavs, Jāzepa tēvabrālis, pastāvīgi žužinājās ar savu tēvoci Ismaēlu, atstumto īzāka pusbrāli, aizdomīgi bieži sērsdams pie viņa tuksneša pazemes valstībā, un kopā ar viņu kaldināja briesmīgus plānus, par kuriem mēs vēl dzirdēsim. Šāda tuvība, protams, nebija nejauša, un, runājot par Sarkano, jārunā arī par Ismaēlu. Viņa māti sauca par Hagāru, tas ir, Ceļinieci, un šis apstāklis vien pamudināja padzīt viņu tuksnesī, lai vārds nebūtu veltīgi dots. Tiešais izraidīšanas iemesls tomēr bija Ismaēls, kurā pagares kalpa noslieces jau no mazotnes izpaudās tik skaidri, ka nebija ko domāt par ilgstošu viņa palikšanu dieva vēlības saulē. Rakstos teikts, viņš esot «jokojies», taču tas nenozīmē, ka viņš melsis lieku, — tas vien nepadarītu viņu nepiemērotu virszemei; «jokoties» šajā gadījumā nozīmē «kaitēties»; kādu dienu, raugi, Abrāms redzēja «pa logu», ka Ismaēls gluži pagarīgā vīzē kaitējas ar īzāku, savu jaunāko pusbrāli, kas nebūt nelikās nevainīgs joks Jichaka — īstenā dēla dēļ, jo Ismaēls bija skaists kā saulriets tuksnesī. Tāpēc daudzu nākamo tēvs izbijās un atzina, ka pienācis laiks rīkoties enerģiski. Attiecības starp Sāru un Hagāru, kura, kļuvusi par māti, reiz jau bija likusi izjust savu pārākumu vēl neauglīgajai pirmajai sievai un bijusi spiesta bēgt no savas greizsirdīgās sāncenses, nemitīgi saasinājās, un Sāra diendienā centās panākt, lai vīrs padzen ēģiptieti ar visu atvasi — ne tikai tāpēc, ka neskaidrs un strīdīgs bija jautājums, kas visu mantos — liekās sievas vecākais vai īstās — jaunākais dēls; varēja taču secināt, ka Ismaēls ir līdztiesīgs vai pat pirmtiesīgs mantinieks, — gluži nepanesama doma Sārai, dedzīgi mīlošai mātei, un netīkama arī Abi rāmam. Tā nu pārkāpums, kurā pieķēra Ismaēlu, lika Abrāma izlēmības svaru kausiem strauji nosvērties par labu Jichakam, un, devis iecildīgajai Hagārai līdzi ceļā dēlu, nedaudz ūdens m maizes, viņš pieteica tai doties plašajā pasaulē un mājās vairs nerādīties. Kā gan citādi? Vai tiešām Jicha-cam, nepieņemtajam upurim, galu galā tomēr būtu jākrīt par upuri ugunīgajam Tīfonam?

Lēmums jāsaprot pareizi. Tas nodara pāri Ismaēlam, taču ne bez pamata. Jo kaut kas aizskarošs ir viņā pašā — nav noliedzams, ka viņš gāja nelabās pēdās un nebija, tā sakot, «vakarējais». Pietiek izmainīt pirmo zilbi viņa vārdā, lai atklātos viss augstprāts, kas tajā apslēpts, un tas, ka tuksnesī viņš kļuva par tik izcilu stopa strēlnieku, redzams, ari atstājis iespaidu uz rakstu mācītājiem, kuri salīdzina viņu ar meža ēzeli — slepkavas Tīfona-Seta un LJsīrisa negantā brāļa dzīvnieku^ Jā gan, viņš ir ļaunais, viņš ir Sarkanais, un, kaut arī Ābrahāms aizraidīja viņu, lai pasargātu savu svētīto dēliņu no viņa nekrietni ugunīgās uzmācības, Sarkanais, līdzko Izāks bija izlējis sēklu sievas klēpī, atgriezās, lai savos likteņstāstos dzīvotu līdzās Jēkabam, dievam tīkamajam, jo Robeka laida pasaulē divus brāļus — «smaržzāli» un «dzeļošo krūmu», tas ir, sarkanspalvaino Ēzavu, kuru rakstu mācītāji un rinošie gāna niknāk, nekā to pelnījusi viņa laicīgi ikdienišķā persona. Par čūsku un sātanu viņš tiek dēvēts un par meža cūku, turklāt — par vepri, lai no visa spēka norādītu uz kuili, kurš saplosīja aitu ganu un pavēlnieku Libanona aizās. Pat par «svešu dievu» viņu savās dusmās apsaukā mācītie vīri, lai tikai viņa laicīgās personas lempīgā labsirdība nevienu nemaldinātu par to, kas viņš ir rotējošās sfēras pretējā pusē.

Sfēra griežas, un reizēm viņi — abi tik atšķirīgie — sarkanais un svētītais — ir tēvs un dēls, un dēls izkastrē tēvu, vai tēvs nokauj dēlu. Reizēm atkal — un nevienam nav zināms, kas abi bija vispirms, — viņi ir brāļi tāpat kā Sets un Usīriss, Kains un Ābels, Sems un Hams, un var gadīties, ka viņi, kā mēs redzam, trijatā iemieso abus pārus — tēva-dēla pāri, no vienas, brāļu pāri, no otras puses. Jo starp Ābrahāmu un Izāku stāv Ismaēls, meža ēzelis. Pirmajam viņš ir dēls ar sirpi, otrajam_— sarkanais brālis. J/ai tad Ismaēls gribēja izkastrēt Ābrahāmu?

Kā tad, ka gribēja. Jo viņš centās pavedināt Izāku uz pa-gares mīlniecību, un, ja Izāks nebūtu izlējis sēklu sievas klēpī, pasaulē nebūtu Jēkaba un viņa divpadsmit dēlu, un ko tur vairs līdzētu neskaitāmu pēcnācēju apsolījums un Ābrahāma vārds, kurš nozīmē «daudzu ļaužu tēvs»? Bel šobrīd tie divi atkal staigāja miesā un tagadībā kā Jēkabs un Ēzavs, un pat lempis Ēzavs zināja puslīdz skaidri, kas viņš ir, kur nu vēl izglītotais un atjautīgais Jēkabs!

PAR JĒKABA NEREDZlGUMU

Stingu un aizmiglotu brūno, gudro un jau mazliet gurdeno acu skatienu Jēkabs vērās medniekā dvīņubrāli, kurš palīdzēja apbedīt tēvu, un atmiņā viņam atkal at ausa sen pagājušie likteņstāsti un domās kļuva par tiešamību: gan bērnība, gan ilgi neziņā gaidītais lēmums, kas izšķīra lāsta un svētības likteni un nākamību. Kavējoties pārdomās, acis Jēkabam bija sausas, un tikai mirkļiem viņam straujāk cilājās krūtis aiz dzīves grūtnes un viņš skaļi ievilka elpu. Ēzavs toties pinkšķēja un činkstēja vienā laidā, lai gan viņam tikpat kā nebija par ko pateikties vecajam vīram, kuru abi iešuva maisā, — ja nu vienīgi par tuksneša lāstu, kas pēc svētības atdošanas Jēkabam bija ticis viņam — par lieliem sirdēstiem tēvam, kā Ēzavs piespieda pats sevi noticēt, kā piespiest sevi ticēt viņam bija dzīves nepieciešamība, tālab viņš vienmēr no jauna alka dzirdēt tam apstiprinājumu kaut vai no paša mutes un vai desmito reizi, abiem rosoties, smagi pūzdams un šņaukādamies, iestarpināja savās gaudās:

— Tevi, Jekev, mīļoja sieviete, bet mani mīļoja tēvs. un viņa mutei mans medījums bija gards — tā tas bija. «Pinkaini manu, mans pirmdzimtais,» viņš teica, «man garšo medījums, ko tu nomedī un sataisi man, uzpūtis uguni. Jā, tas man gaumē, rudguzeli manu, paldies tev par censību! Tu notaļ esi mans pirmdzimtais, un es atgādāšos tevi.» Tā un ne citādi viņš sacīja simtiem un tūkstošiem reižu. Bet tevi mīļoja sieviete un teica tev: «Je-kevliņ, manu izredzēto!» Un mātes mīlestība, dievs to zina, silda vairāk nekā tēva mīlestība — man to bija lemts piedzīvot!

Jēkabs klusēja. Tāpēc Ēzavs atkal un atkal izgrūda starp šņukstiem vārdus, ko dzirdēt prasījās viņa dvēsele:

— Ak vai, ak vai, kā iztrūcinājās vecais, kad pēc tevis

ierados es un atnesu viņam azaidu, ko biju sagatavojis, lai viņš stiprinātos, iekams svētītu mani, un kad viņš saprata, ka tas nav bijis Ezavs, kurš atnācis pirmais! Bez mēra viņš izbijās un sauca vairākiem lāgiem: «Kas tad bija mednieks, kas viņš bija? Tagad svētība paliks viņam, jo es varen stiprinājos, lai viņu svētītu. Ezav, mans Ezav, ko mums tagad darīt?»

Jēkabs klusēja.

— Neklusē, gludenais! — iebrēcās Ēzavs. — Ko tu klusē savu savtīgo klusēšanu un klusēdams vēl iztaisies maigs un saudzīgs — man tas aizdod sīvas dusmas! Vai tad nebija tā, ka vecais mīļoja mani un izbijās bez mēra?

— Tu to saki, — atbildēja Jēkabs, un Ēzavam atlika vien pierimt.

Taču tāpēc, ka Jēkabs piekrita, teiktais nekļuva patiesāks, nekā bija īstenībā; tas nekļuva tādēļ mazāk sarežģīts, bet gan bija un palika tikai pa pusei patiess un grūti izprotams, un Jēkaba klusēšana vai mazrunība neliecināja par ļaunprātību vai viltu, tā pauda tikai rezignāciju, atceroties sarežģīto, grūti izskaidrojamo norisi, kurā nekas nebija grozāms nedz ar gaudulīgiem izsaucieniem, nedz vientiesīgu jūtelību — sentimentāla palicēja izskaistinājumiem un pašapmānu, cenšoties pēcdicnis pašā labākajā gaismā iztēlot aizgājēja attieksmi pret sevi. Var jau būt, ka Izāks izbijās toreiz, kad pēc Jēkaba teltī ienāca Ēzavs. Vecais vīrs, iespējams, iztrūkās, domādams, ka pirmīt telts tumsā pie viņa bijis kāds svešinieks, kāds dzimtai gluži nepiederīgs krāpnieks un izvīlis viņam svētību, — tā, protams, būtu jāuzskata par lielu nelaimi. Bet vai viņš iztrūktos tikpat stipri, turklāt neviltoti, ja zinātu droši, ka pirmais atnācis un saņēmis svētību Jēkabs, — tas bija cits, īpašs jautājums, un uz to atbilde nebija tik vienkārši rodama, kā tas atbilstu Ezava sirds vēlmēm; atbildēt uz šo jautājumu vajadzētu puslīdz no tā paša viedokļa kā uz otru: vai vecāku mīlestība uz dēliem tiešām bija tik vienkāršoti dalāma, kā to atbilstoši savām vēlmēm centās iztēlot Ezavs, — vienai «Jekevliņš», otram «rudguzelis»? Jēkabam bija iemesli to apšaubīt, lai arī, redzot brāļa asaras, atsaukties uz tiem neklājās.

Dažkārt, kad jaunākais pieglaudās mātei, viņa stāstīja, cik grūti bijis iznēsāt dvīņus pēdējos mēnešus pirms abu nākšanas pasaulē un cik neglīta, cīnīdamās ar aizdusu, viņa vilkušies, aiz smaguma gurstot kājām un miesās ro-zoties šiem diviem, kas vis nav dzīvojuši saticīgi, bet ķildojušies, kuram jāiznāk pirmajam. Vispār, apgalvoja māte, īzāka dievs lēmis pirmdzimtību viņam, Jēkabam, bet, tā kā Ezavs tik nepiekāpīgi prasījies ārā pirmais, Jēkabs aiz laipnības un godaprāta piekāpies, starp citu, klusībā varbūt apzinādamies, ka dvīņu vidū tik niecīgai vecuma atšķirībai nav sevišķas nozīmes, ka tā būtībā neko neizsaka un ka tikai ārpusē un ar laiku noskaidrosies kurš īsti ir pirmdzimtais garā un kura upura dūmi pacelsies taisni tā kunga priekšā. Rebekas stāstījums likās ticams. Patiešām tā viņš, Jēkabs, būtu varējis izturēties, un viņam šķita — viņš atceras, ka tā bija izturējies. Taču galvenais — stāstīdama māte izpauda dēlam, ka Ezava nelielo, turklāt spītējot izcīnīto vecuma priekšrocību vecāki nekad nav uzskatījuši par noteicošu un vēl ilgi, līdz abu brāļu agrīnajiem vīra gadiem, līdz pašai liktenīgajai dienai nav izlēmuši, kam pienākas svētība, tā ka Ezavs, iespējams, varēja žēloties par lēmumu, kurš nebija viņam labvēlīgs, bet nekādā gadījumā nevarēja justies netaisni apiets. Visai ilgi, it īpaši tēva acīs, viņa taktiskā pirmdzimtība atsvēra to netīksmi, kuru iedvesa viņa iedaba, saprotot ar šo vārdu tiklab fiziskās, kā arī garīgi tikumiskās īpašības, — ilgi gan, tomēr tikai līdz zināmam brīdim. Viņš jau piedzima caurcaurēm pasarkani spalvots kā stirnēns, turklāt ar visiem zobiem mutē — atbaidošas savādības, par kurām īzāks, apspiezdams netīksmi, centās priecāties, iztulkodams tās jo daudzsološi. Viņš ļoti vēlējās nostāties pirmdzimtā pusē un pats iedibināja un gadiem ilgi aizstāvēja uzskatu, pie kura tik cieši turējās Ezavs, — proti, uzskatu, ka šis ir viņa dēls, turpretī Jēkabs — mātes dēliņš. Gludenais, — viņš mēdza teikt, pārvarēdams pats sevi, jo tieši otru mazuli apņēma tāds kā piemīlīgs gaišums un smaids tam bija gaužām saprātīgs un rimts, pirmajam tikmēr svaidoties un neciešami brēcot, turklāt jo pretīgi raucot pieri, — gludenais bezzobis, rādoties, esot vārgs un diezin vai būšot dzīvotājs, bet spalvainais liekoties dzimis varonis un, bez šaubām, paveikšot lielas lietas tā kunga priekšā. Līdzīgas domas viņš turpmāk izteica vai katru dienu — izteica mehāniski, lietodams vienus un tos pašus parunai līdzīgos vārdu savienojumus, lai arī balss aiz slēpta sarūgtinājuma dažu labu reizi iedrebējās, jo Ezavs ar saviem pretīgajiem zīdaiņa zobiem tik sāpīgi sakoda Rebekas krūtis, ka savainotie krūšu galiņi visai drīz iekaisa un arī mazais Jēkabs bija jābaro ar atšķaidītu kazas pienu. «Viņš būs varonis,» redzēdams to, teica Jichaks, «viņš taču ir mans dēls un pirmdzimtais. Bet tavs ir gludenais, Betuēla meita, sirdsmīļotā mana!» Par «sirdsmījoto» viņš šai sakarā godāja sievu, saukdams mīlīgo bērnu par viņas, bet spalvaino — par savu dēlu. Kuram viņš tātad deva priekšroku? Ezavam. Tā teikts vēlāku laiku ganu dziesmā, un tā jau tolaik sprieda apkaimes ļaudis: Jichaks mīl Ēzavu, bet Rebeka — Jēkabu; tāds bija vispārīgais ieskats, ko īzāks tika iedibinājis un pie kāda pats vārdos palika, — mazs mīts nesalīdzināmi lielāka un varenāka mīta ietvarā, bet tik pretējs šim daudzkārt lielākajam un varenākajam, ka Jichaks zaudēja acu gaismu.

Kā tas saprotams? Tādējādi, ka miesas un dvēseles saites ir krietni ciešākas, dvēsele daudz miesiskāka, bet miesa savuties daudz vairāk pakļauta dvēseles norisēm, nekā cilvēki dažbrīd uzdrīkstējušies domāt. Savā nāves stundā Izāks bija neredzīgs vai gandrīz neredzīgs — to neviens nenoliedz. Bet dvīņu bērnības dienās viņa redze ne tuvu vēl nebija tik novājināta, un, ja viņš abu jaunības gados kļuva stipri vien vājredzīgāks, tad tikai tādēļ, ka gadu desmitiem bija atstājis redzes spēju novārtā, pāri mēram saudzējis acis, turēdams tās pat aizklātas un nenodarbinātas, taisnodamies, ka viņam esot nosliece uz saistenes iekaisumu — viņa pusē visai izplatītu slimību (no tās augu mūžu taču cieta arī Lea un vairāki tās dēli), īstenībā tomēr slēpdams acis aiz nevēlēšanās redzēt. Vai maz iespējams, ka cilvēks pavisam zaudē redzi vai kļūst tik vājredzīgs, kāds vecumdienās bija Jichaks, tādēļ, ka nevēlas neko redzēt, tādēļ, ka redzēt viņam ir mocības, tādēļ, ka viņš labāk jūtas tumsā, kur var notikt zināmas lietas, kam jānotiekt Mēs neapgalvojam, ka šādam iemeslam var būt šādas sekas, mums pietiek ar atzinumu, ka iemesla netrūka.

Ezavs nobrieda agri, kā nobriest dzīvnieki. Jau pusaudža gados viņš apņēma vairākas sievas — Kānaānas meitas, hetietes un hevītietes, kā zināms, vispirms Judīti un Adu, pēc tam Ahalibāmu un Basnāti. Ar šīm sievām viņš apmetās tēva telšu būdās, dzemdināja ar viņām bērnus un dziļi vienaldzīgs ticības lietās neliedza tām līdz ar bērnu pulku vecāku acu priekšā pielūgt senču dabas un elku dievus, arī pats nelikdamies ne zinis par Abrāma cildeno mantojumu; ar sīriešiem dienvidos bija medību un ticības biedrs un atklāti nesa upurus pērkoņotajam Ku-caham. Tas, kā vēlāk pauda dziesmas un vēl šodien vēsta leģenda, «darīja sirdēstus» īzākam un Rebekai — abiem tātad un īzākam neizbēgami lielākas nekā viņa laulātajai māsai, lai gan viņa bija tā, kas neslēpa savu sašutumu, bet Izāks klusēja. Viņš klusēja, bet, ja ierunājās, teica šādus vārdus: «Sarkanais ir manējais. Viņš ir pirmdzimtais, un viņš man ir mīļš.» Tomēr Izāks, svētības nesējs, Ābrama izcīnītās dieva atziņas kopējs, kuru viņa ticības biedri uzskatīja par haldejieša dēlu un iemiesojumu, smagi pārdzīvoja to, ko bija spiests redzēt, — pārdzīvoja pat tad, kad aizvēra acis, lai neko neredzētu, ciezdams pats savas vājības dēj, kura liedza darīt galu nebūšanām, aizraidot Ēzavu tuksnesī, kā tika padzīts Ismaēls, Ezava mežonīgi skaistais tēvocis. Darīt to liedza «mazais» mīts. liedza Ezava faktiskā pirmdzimtība, kas tikām, kamēr valdīja neziņa, kurš dvīnis kļūs aicinātais un izredzētais, lika svaru kausiem stipri vien nosvērties Ezava labā; un tā nu Izāks gaudās par savu redzi, par strutām un dedzinošu sajūtu plakstos, par to, ka acis metas arvien tumšākas — kā Mēness, kad tas dilst, ka gaisma dara viņam sāpes, — un patvērās tumsā. Vai mēs apgalvojam, ka Izāks kļuva «akls», lai neredzētu savu vedeklu elkdievību? Ak, ne jau tas pirmām kārtām laupīja viņam patiku redzēt, darīja aklumu vēlamu, galvenais — tikai ar neredzīgu varēja atgadīties tas, kam bija jāatgadās.

Jo vairāk nobrieda zēni, jo klajāk saskatāmi redzīgajiem kļuva «lielā» mīta meti, pret kuriem «mazais», nevērojot tēva nelokāmo atbalstu vecākajam dēlam, sāka likties arvien pretdabiskāks un nepamatotāks, jo skaidrāk atklājās, kas bija abi dēli, kā pēdās katrs gāja un ar kādiem likteņstāstiem jutās saistīts — sarkanais un gludenais, mednieks un teltī mājotājs; kā gan Izāks, brālis meža ēzelim Ismaēlam, būdams Ābels, nevis Kains, Sems, nevis Hams, Usīriss, nevis Sets, Jichaks, īstenās dēls, nevis Is-maēls, — kā gan viņš, nezaudējis redzi, varētu palikt pie vispārības ieskata, ka priekšroku dod Ēzavam? Tāpēc acis viņam kļuva tumšas kā Mēness, kad tas dilst, un viņš kavējās tumsā, lai tiktu pievilts kopā ar Ezavu, savu vecāko dēlu.

VARENAIS JOKS

Taisnību sakot, neviens netika pievilts — arī Ēzavs ne. Jo, kaut arī šeit kutelīgā kārtā jāstāsta par ļaudīm, kuriem dažbrīd nebija gluži skaidrs, kas viņi ir, un arī Eza-vam dažreiz šajā ziņā īstas skaidrības nebija, tā ka viņš, noturēdams sevi par seīriešu ciltsāzi, lāgumis runāja par to pirmajā personā, šī reizēm sastopamā neprecizitāte tomēr bija tikai individuālas un epizodiskas dabas un radās tieši tāpēc, ka ikviens ļoti labi zināja, kas viņš ir būtībā — ārpus laika, mītiski, tipoloģiski, — arī Ezavs, par kuru ne bez pamata mēdza teikt, ka savā ziņā viņš bijis tikpat dievbijīgs kā Jēkabs. Taisnība, viņš raudāja un plosījās, uzzinājis, ka ir «apkrāpts», un vajāja savu svētīto brāli negantāk, nekā Ismaēls bija vajājis svētīto pusbrāli, jā gan, kopumis ar Ismaēlu viņš pat kala plānus, kā nokaut ir īzāku, ir Jēkabu. Bet to visu viņš darīja vienīgi tāpēc, ka tas atbilda viņa raksturlomai, rīkodamies kā jau svēt-bijīgs cilvēks, kuram labi zināms, ka notiekot piepildās kaut kas nosprausts un ka notikušais noticis tādēļ, ka tam bijis jānotiek atbilstoši reiz ieviestam pirmparaugam, citiem vārdiem sakot, ka tas nenotiek pirmo reizi, bet notiek aiz tradīcijas un pēc shēmas, atgūdams svētku norises tagadību un atkārtodamies, kā atkārtojas svētki, jo Ezavs — Jāzepa tēvocis — nebija ēdomiešu ciltstēvs.

Tādēļ, kad bija pienācis laiks un brāļiem bija nepilni trīsdesmit, Jichaks no savas telts krēslības sūtīja kalpu — jaunu vergu, kam nebija vienas auss, jo tā bija nogriezta par sīkām palaidnībām, tāpēc puisis likās ļoti labojies, — un šis, sakrustojis rokas uz melnīgsnējām krūtīm, nostājās Ēzava priekšā, kurš līdz ar saimes ļaudīm strādāja tīrumā, bilzdams: «Manu kungu aicina kungs!» Ezavs palika stāvam kā zemē ieaudzis, un viņa sasārtusī, sviedriem notecējusi seja nobāla. Viņš nomurmināja ierasto paklausības apliecinājumu: «Te es esmu.» Bet savā sirdī viņš nodomāja: «Sākas!» Un šo sirdi pildīja lepnums, baismas un svinīga skumība.

Pametis darbu saulainajā tīrumā, viņš iegāja teltī pie tēva, kurš pustumsā gulēja ar samitrinātām lupatiņām uz acīm, paklanījās un teica:

— Mans kungs sauca mani.

— Es dzirdu sava dēla Ēzava balsi, — mazliet gaudu-līgi atsaucās Izāks. — Tas esi tu, Ezav? Jā, es saucu tevi,

Jo tā stunda ir klāt. Panācies tuvāk, mans pirmdzimtais, lai es apraugu, vai tas esi tu!

Un Ezavs, savā kazādas gurnu apsējā nometies ceļos pie guļvietas, skatieniem urbās lupatiņās, it kā gribētu cauri tām ielūkoties tēvam acīs, bet Izāks tikmēr apčamdīja viņam plecus un rokas, un krūtis un teica:

— Jā, tās ir tavas pinkas, tā ir Ezava sarkanā vilna. Es redzu ar rokām, kuras neviļus itin veikli iemanījušās aizstāt zūdošo acu gaismu. Tad uzklausi mani, mans dēls, un atdari labi plati un dzirdīgi neredzīgā tēva vārdiem savas ausis, jo tā stunda ir pienākusi. Raugi, smaga ir manu gadu un dienu nasta, drīz tā salieks mani pavisam, un, manām acīm jau sen metoties arvien vārgākām, man atliek vien domāt, ka drīz tās aptumšosies galīgi un es iz-zudīšu tumsā, un mans mūžs taps par nakti un vairs nebūs redzams. Tādēļ, lai nenomirstu, nedevis svētību, un, zūdot spēkiem, piešķiru mantojumu, būs notikt tam, kas jau noticis ne vienu reizi vien. Ej, mans dēls, ņem šaujamus rīkus, savu bultu maku un stopu, ko tu tik izmanīgi un bezsirdīgi cilā tā kunga priekšā, un, izgājis laukā, nomedī man kādu meža zvēru. To tu sagatavo, kā man tīkas, mērcētu rūgušpienā un vārītu uz dzīvas uguns, un smalki vircotu, un cel to man priekšā, lai es ēdu un dzeru un manas miesas dvēsele top stipra, ka varu svētīt tevi redzošām rokām. Šis ir mans vēlējums. Ej!

— Jau izpildīts! — nomurmināja Ezavs pa ieradumam, bet palika, nometies ceļos, zemu noliecis galvu, un pāri tai tukšumā blenza aklās lupatiņas.

— Tu vēl esi te? — ievaicājās Izāks. — Vienu brīdi man likās — tu jau esi prom, un es nebrīnītos, ja tu būtu aizgājis, jo tēvs ir paradis, ka dēls sirds mīlestībā un bai-lībā steidzas izpildīt viņa gribu.

— Jau izpildīts, — atkārtoja Ezavs un taisījās iet projām. Bet, pacēlis ādu, kas aizklāja ieeju teltī, viņš atkal nolaida to, atgriezies vēlreiz nometās ceļos pie guļas vietas un, aizlūstot balsij, teica:

— Mans tēvs!

— Kas ir, ko tu gribi? — jautāja Izāks, raukdams uzacis virs lupatiņām. — Labi, labi, — viņš piemetināja. — Ej, mans dēls, jo tā stunda ir klāt, un tā ir liela tev un mums visiem. Ej nomedī medījumu un sagatavo man azaidu, lai svētu tevi!

Tad Ezavs augstu paceltu galvu atstāja telti un izgāja ārā pilns lepnuma par šo stundu, un skaļi pavēstīja vi-šiem, kas gadījās tuvumā un dzirdēja viņu, kādā nu godā viņš celts. Jo nekas jau nekrīt no gaisa, viss notiek secīgi, attīstās pa posmiem, un maldīgi būtu teikt, ka visa norise ir bēdīga tikai tāpēc, ka beigas ir bēdīgas. Likteņstāstiem, kas beidzas bēdīgi, tāpat ir savi priecas mirkļi un posmi, un, apcerot tos, katrs jāaplūko savā gaismā, nevis no beigu viedokļa; tie savā tiešamībā taču nav mazāk spilgti par beigām. Tādēļ Ezavs lepojās sava pacēluma stundā un sauca jo skaļi:

— Klausies, saime, klausieties, Ābrama bērni, kas kvēpināt vīraku dievam_ Ja, klausieties arī jūs, vīraka kvēpinātājas Baālam, Ezava sievas ar saviem mazuļiem, manu gurnu augļiem! Šī ir Ezava stunda! Svētīt izlēmis kungs vēl šodien savu dēlu! Laukā doties man licis Izāks un ar stopu nomedīt medījumu, lai stiprinātos manis labad. Metieties uz sava vaiga!

Un, kamēr tuvāk stāvošie, izdzirduši viņa vārdus, krita uz vaiga, kāda verdzene, Ezavam redzot, metās tik strauji skriet, ka krūtis tai lēktin lēkāja.

Šī pati kalpone tad arī aizelsusies pavēstīja Rebekai, ar ko plātās Ēzavs. Un atkal tā bija šī pati kalpone, kura, skraidīdama šurpu turpu, palikusi gluži bez elpas, atjo-ņoja pie Jēkaba, — viņš kopā ar smailausi suni, sauktu par Tamu, ganīja aitas, atbalstījies pret savu garo, augšgalā izliekto zizli, un kavējās pārdomās par dievu, — un, nometusies uz vaiga zālē, izdvesa:

— Kundzene ...

Jēkabs pievērsa viņai skatienu un, labu brīdi klusējis, neskanīgi atbildēja:

— Te es esmu.

Bet klusēdams viņš savā sirdī bija nodomājis: «Sakas!» Un sirds viņam bija pilna lepnuma, baismu un svinīgas pacilātības.

Atstājis zizli Tama uzraudzībā, Jēkabs devās pie Rebe-kas, kas nepacietīgi gaidīja viņu.

Rebeka, Sāras pēcniece, bija stalta, drukna matrona ar zelta auskariem ausīs un izteiksmīgiem sejas pantiem, kuros vēl jautās senā daile, kas reiz tik lielām briesmām pakļāva Gerāras Abimelehu. Melnās acis zem augstajiem, ar svina spīdumu līdzeni izkrāsotajiem uzacu lokiem, starp kuriem vilkās pāris asu grumbu, raudzījās gudri un stingri, vīrišķīgais deguns ar platajām nāsīm bija lepni izliekts, balss — zema un skanīga, un virslūpu klāja tumšas pūciņas. Biezos matus, kas, vidū celiņa pašķirti, melnām un sudrabotām cirtām krita uz pieres, tina brūns plīvurs, nokāries zemu pāri mugurai, bet viņas dzintaraini brū-nīgsnējos, pilnīgos, apaļos plecus, kurus gadi bija saudzējuši tāpat kā gleznos dilbus, nesedza ne šis plīvurs, ne viduklī vaļīgi krītošais rakstaina vilnas auduma tērps, kurš sniedzās līdz potītēm. Rebekas mazās, dzīslotās rokas vēl pirms brīža bija šaudījušās pa vidu audēju rokām, paļājot un pamācot kalpones, kuras, sēdēdamas zem klajas debess pie zemē iemietiem aužamiem stāviem, ar pirkstiem un koka irbulīšiem vēra un vilka linu audus starp velkiem. Likusi verdzenēm pārtraukt darbu un aizraidījusi tās projām, viņa sagaidīja dēlu savā pavēlnieces teltī, zem astru pārjuma panākdamās viņam pretī pa izklāto pīteni un mezdama satrauktus skatienus.

— Jekev, mans bērns, — viņa klusi bilda savā zemajā balsī, piespiedusi dēla sveicienam paceltās rokas sev pie krūtīm, — tas brīdis ir klāt. Kungs taisās svētīt tevi.

— Mani? — nobālis jautāja Jēkabs. — Mani, nevis Ezavu?

— Tevi viņā, — māte nepacietīgi attrauca — Tikai bez smalkumiem! Nerunā, neprātuļo, dari, ko tev liek, lai nenotiek pārpratums un neatgadās nelaime!

— Ko man liek māmulīte, kuras gādībā mītu, kā mitu toreiz, kad mājoju viņas miesās?

— Redzi! — viņa teica. — Tēvs lika Ezavam atnest medījumu un sagatavot maltīti, kāda viņam tīkas, lai stiprinātos pirms svētības došanas. Tev tas paveiksies ātrāk un labāk. Ej tūdaļ pie ganāmpulka un paņem divus āzīšus, tos tu nokauj un atnes man! No tā, kurš būs labāks, es sagatavošu tēvam maltīti, ko viņš gardu muti notiesās līdz pēdējam kumosam. Steidzies!

Jēkabam piemetās drebuļi, un viņš nebeidza drebēt, līdz viss bija galā. Brīžiem viņam bija krietni jāvaldās, lai neklabētu zobi. Viņš teica:

— Visžēlīgā cilvēku māt! Kā dieves pavēle man ir katrs tavs vārds, taču tas, ko tu saki, man liekas šausmīgi bīstami. Ēzavs ir viscaur spalvains, bet tavs bērns — gludens, ja nepiemin dažas vietas. Ja tēvs, piedūries man, sataustīs manu gludumu — kas es tad būšu viņa priekšā? Pēdējais krāpnieks, un pār mani nāks lāsts, nevis svētība.

— Tu atkal sāc prātuļot? — viņa uzkliedza dēlam. — Lāsts lai nāk pār mani! Es atbildu par visu. Taisies, ka tiec, un dabū man āzīšus! Ka nenotiek misēklis . •*

Viņš jau skrēja. Viņš aizsteidzās uz kalna nogāzi, kur netālu no apmetnes ganījās sīklopi, nogrāba divus pavasara metiena kazlēnus, kas tekā Jāja blakus mātei, un pārgrieza tiem rīkles, uzsaukdams ganam, ka tie domāti kundzei. Ļāvis dieva vaiga priekšā notecēt asinīm, viņš uzmeta abus plecā un, sirdij krūtīs dauzoties, atgriezās mājās. Kazlēni nokarājās pār uzsvārci muguras pusē — ar vēl neizveidotām galvelēm, gredzenā saritinātiem radziņiem, šķeltiem purniņiem un stiklainām acīm — agri par upuri nesti, dižam mērķim lemti. Rebeka jau gaidīja viņu un māja ar roku.

— Ātri, — viņa teica, — viss ir gatavībā.

Akmens pavardā viņas mājoklī zem bronzas katla jau kurējās uguns, turpat līdzās bija nolikti nepieciešamie virtuves un saimniecības piederumi. Un māte paņēma kazlēnus, aši nodīrājusi, sacirta tos gabalos un rīcīga un rosīga darbojās gar degošo pavardu, cilāja dakšu, maisīja virumu, piebēra sāli, pielika garšvielas, un visu šo laiku ir viņa, ir viņš klusēja. Bet, ēdienam vēl vāroties, viņa Jēkaba acu priekšā izņēma no lādes salocītas drānas, kreklu un uzsvārci. Tās bija Ezava svētku drēbes, ko viņa, kā noskārta Jēkabs, tur bija noglabājusi; un viņš no jauna nobāla. Pēc tam viņš redzēja, ka māte, paķērusi nazi, sagriež sloksnēs un strēmelēs kazlēnu ādas, kas iekšpusē vēl bija miklas un lipa no asinīm, un, redzēdams to, drebēja. Bet Rebeka lika viņam novilkt garo pusaini, ko viņš tolaik parasti valkāja, un uzvilka viņam uz gludajiem, drebošajiem locekļiem brāļa īso apakštērpu un pāri tam — smalko, sarkanzilo vadmalas svārku, kurš klāja tikai vienu plecu un delmus atstāja kailus. Tikusi ar to galā, viņa sacīja:

— Tagad panāc šurp!

Un, čukstot kustinādama lūpas, saraukusi pieri dziļās grumbās, viņa aplika dēlam ādas gabalus itin visur, kur viņa miesa bija nepiesegta un gluda — ap kaklu un rokām, ap lieliem un delnām —, un cieši nosēja ādas ar diegiem, lai gan tās jau tāpat liptin lipa visnepatīkamākajā veidā.

— Es vīstu bērnu, es ietinu zēnu, — viņa murmināja, — lai izmaina bērnu, lai pārvērš zēnu kazas vilna, kazlēnu ādas. — Un skaitīja vienā laidā: — Es vīstu bērnu, es ietinu kungu, lai aptausta tēvs, lai mielojas kungs, bet brāļi pazemē lai kalpo tev.

Pēc tam Rebeka pati ar savām rokām nomazgāja viņam kājas, kā laikam gan bija darījusi, dēlam vēl mazam esot, ņēma svaidāmo eļļu, kas smaržoja pēc pjavām un lauka puķēm un bija Ezava svaidāmā ejļa, un svaidīja viņam galvu un tikko mazgātās kājas, skaitīdama caur zobiem:

— Es svaidu bērnu, es svaidu akmeni, lai mielojas aklais, pie kājām lai tev krīt pazemes brāļi!

Tad viņa noteica: — Tas ir paveikts! — Un, kamēr viņš, piecēlies, bezpalīdzīgs, apjucis, ietērpts dzīvnieku ādās, klabot zobiem, iepletis rokas un kājas, stāvēja viņas priekšā, viņa iesmēla vircoto gaļas ēdienu, sniedza viņam piedevām riecienu kviešu maizes, zeltaini dzidru eļļu, kurā pamērcēt maizi, līdz ar krūzi vīna un sacīja:

— Tagad ej, kur tev ejams!

Un Jēkabs gāja — apkrāvies, plati, neveikli likdams kājas aiz bailēm, ka pretīgi lipīgās ādas zem diegu nosē-juma varētu sagriezties, skaļi pukstot sirdij, saviebtu seju, nodūris acis. Saimes ļaudis, redzēdami, kāds viņš dodas cauri apmetnei, pacēla rokas, klakšķināja ar mēli, nogrozīja galvu un skūpstīja sev pirkstu galiņus, teikdami: — Raugi, kungs iet! — Tā viņš nonāca pie tēva telts, noliecās pie aiztvara un sacīja:

— Es tas esmu, tēv! Vai tavam kalpam atļauts ieiet?

— Kas tu tāds esi? — telts dziļumā žēlabaini atsaucās īzāks. — Vai tu būtu lielceļa laupītājs vai garnadža dēls, ka nāc manas būdas priekšā un, runādams pats par sevi, saki «es»? Tā kurš katrs var teikt par sevi, — svarīgi, kas to saka.

Jēkabs sakoda zobus, lai tie neklabētu, viņam atbildot:

— Tavs dēls ir tas, kas saka «es» un nomedījis un sagatavojis tev maltīti.

— Tā ir cita runa, — atsaucās īzāks. — Nāc vien iekšā!

Tad Jēkabs iegāja pustumšajā teltī, kuras dziļumā uz

segām klātas māla lāvas gulēja īzāks, ietinies apsegā, ar samitrinātām lupatiņām uz acīm — gulēja, atbalstījis galvu pret paliktni, ko rotāja bronzas pusloka gredzens. Viņš jautāja vēlreiz:

— Kas tu tāds esi?

Un Jēkabs, aizlūstot balsij, atbildēja:

— Es esmu Ēzavs, spalvainais, tavs vecākais dēls, un darīju, kā tu man liki. Apsēdies, mans tēv, un stiprini savu dvēseli; te ir tas azaids.

Bet īzāks vēl necēlās sēdus. Viņš jautāja:

— Vai tik drīz tev trāpījās medījums un tik ātri paskrēja zem tava stopa stiegras?

— Tas kungs, tavs dievs, man lēma veiksmi medībās, — atbildēja Jēkabs, un tikai dažs balsiens izlauzās viņam skaļi, citus viņš izdvesa čukstus. Bet «tavs dievs» viņš teica Ēzava dēļ, jo Izāka dievs nebija Ēzava dievs.

— Vai es alotos? — no jauna iejautājās Izāks. — Tu runā neskaidri, Ezav, mans pirmdzimtais, bet tava balss man izklausās pēc Jēkaba balss.

Aiz bailēm Jēkabs vairs nezināja, ko sacīt, tikai drebēja vien. Taču Izāks lēnīgi teica:

— Balsis brāļiem laikam reizēm ir līdzīgas, un vārdi no viņu lūpām skan puslīdz vienādi. Nāc tuvāk, lai aptaustu tevi un apraugu redzīgām rokām, vai tu esi Ezavs, mans pirmdzimtais, vai ne.

Jēkabs paklausīja. Nolicis zemē visu, ko tika devusi māte, viņš piegāja klāt tēvam un neliedza aptaustīt sevi. Tuvumā bija redzams, ka tēvs piesējis lupatiņas ar diegiem, lai, slienoties sēdus, tās nenokristu, — piestipri-, nājis tās uz mata tāpat, kā Rebeka bija piestiprinājusi pretīgās ādas.

Izstiepis rokas un izpletis kalsnos pirkstus, Izāks brīdi gramstījās pa gaisu, līdz sataustīja klāt pienākušo Jēkabu. Atradušas viņu, bālās, kaulainās rokas apčamdīja katru vietiņu, ko nesedza apģērbs, — kaklu, roku dilbus un delnas, arī kāju stilbus — un itin visur uzdūrās āža vilnai.

— Jā, — viņš teica, — jātic vien bus, jo ta ir tava vilna, tās ir Ēzava sarkanās pinkas, es redzu to ar redzīgām rokām. Balss gan man liekas Jēkaba balss, bet spalvas ir Ēzava spalvas, un tas ir izšķirošais. Vai tu tiešām esi Ezavs?

— Tu to redzi un saki, — atbildēja Jēkabs.

— Tad sniedz man ēdienu! — sacīja Izāks un atslējās sēdus. Apsegs noslīdēja viņam uz ceļgaliem. Un Jēkabs paņēma podu ar viru un, notupies tēvam pie kājām, deva to viņam. Bet Izāks vispirms noliecās pār trauku, atspiezdamies ar abām rokām pret Jēkaba ādās tītajiem pleciem, un paostīja virumu.

— A, gards gan, — viņš teica. — Labi sagatavots, dēls! Rūgušpienā mērcēts, kā tiku vēlējis, un klāt pielikts kardamons un timiāns, un ķimeņu arī kāda šķipsniņa. — Un viņš nosauca vēl citas piedevas, ko saoda viņa deguns. Tad pamājis ķērās klāt un sāka ēst.

Viņš mielojās ilgi un apēda visu.

— Vai tev maize ari ir, Ezav, mans dēls? — viņš zelēdams jautāja.

— Kā nu ne, — atbildēja Jēkabs. — Kviešu rausis un cila.

Nolauzis gabaliņu maizes, viņš pamērcēja to eļļā un pielika tēvam pie mutes. Košjādams Izāks atkal ķērās pie gaļas, braucīja bārdu un atzinīgi māja, bet Jēkabs, pacēlis acis, tikmēr vēroja vecā vīra seju. Tā bija smalka un caurspīdīga — bāliem, iekritušiem vaigiem, kurus klāja šķidra, sirma bārda, prāvu, šauru degunu ar plānām, platām nāsīm un izliektu virsdeguni — asu kā naža asmens; lai arī uz acīm bija lupatiņas, tomēr tik svētsvinīgi apgarota likās šī seja, ka it nemaz nesaderējās ar nevarīgo zelēšanu un košļāšanu. Bija pat tā kā neērti vērot, kā viņš ēd, un šķita — arī viņam vajadzētu justies neērti, zinot, ka ēdot tiek novērots. Bet lupatiņas uz acīm, iespējams, pasargāja no šādām izjūtām — viņš omulīgi gremoja, cilājoties vecīgajam apakšžoklim un plānajai bārdai, un, tā kā traukā bija tikai paši gardākie gabaliņi, apēda visu līdz pēdējam kumosam.

— Dod man padzerties! — viņš pēc brīža teica. Un Jēkabs steigšus sniedza tēvam krūzi ar vīnu un pats lika to mielojoties izslāpušajam pie lūpām, un Izāks dzerdams ar abām rokām atbalstījās pret Jēkaba ādās ievīstītajām delnām. Bet brīdī, kad Jēkabs tik tuvu pieliecās tēvam, tas ar savām platajām, plānajām nāsīm saoda nardes aromātu dēla matos un lauka puķu smaržas viņa drēbēs, mitējās dzert un teica:

— Patiesi, tīri vai maldinoši smaržo mana dēla svētku drānas! Gluži kā pļavas ārs pavasarī, kad tas kungs, priecējot mūs, svētījis to, tāltālu rotādams ziediem mums par līksmību.

Un, ar diviem kalsnajiem pirkstiem paņēmis aiz malas un mazliet pacēlis vienu lupatiņu, viņš teica:

— Vai tu tiešām esi Ezavs, mans pirmdzimtais dēls?

Jēkabs izmisis iesmējās un par atbildi jautāja:

— Kurš gan cits?

— Tad ir labi, — sacīja Izāks un iedzēra krietnu malku, pabārdē cilājoties vārajam ādamābolam. Pēc tam viņš lika paliet sev ūdeni uz rokām. Un, kad Jēkabs arī to bija izdarījis un vēl noslaucījis tēvam rokas, tēvs teica:

— Lai notiek!

Un, varen spirdzinājies ēzdams un dzerdams un pie-sārtis vaigā, Izāks uzlika rokas dēlam, kurš drebēdams tupēja zemē, lai svētītu to no visa spēka, un, tā kā azaids tik ļoti bija stiprinājis viņam dvēseli, viņa vardi bija zemes dāsnuma un spēcības pilni. Tās treknumu viņš atdeva dēlam un sievišķo raženumu un debesu rasu, un vīrišķo valgmi, atdeva druvu, augļu un vīnakoku bagāto ražu un ganāmpulku kuplo vaislošanos, un divus cirpumus katru gadu. Viņš veltīja dēlam derību, darīja viņu par apsolījuma nesēju un vēlēja tam nodot mantojumā nākamām audzēm visu, kas dibināts. Kā palu ūdeņi plūda un dunēja viņa valoda. Varu viņš atdeva dēlam abu pasaules pretspēku — gaismas un tumsas — cīņā un uzvaru pār tuksneša pūķi un cēla viņu par daiļo Mēnesi un mijas, atjaunotnes un lielās līksmības viedēju. Buramos vārdus, ko bija murminājusi Rebeka, skaitīja arī viņš; mūžseni, jau neizprotami kļuvuši, tie pēc sava satura nelikās īsti piemēroti, tāpēc ka iejaukti šoreiz bija tikai divi brāļi, tomēr īzāks, svaidīdams viņu, pateica arī tos: zemoties viņa, svētītā, priekšā būs viņa mātes dēliem, un krist pie viņa, svaidītā, kājām lemts visiem viņa brāļiem. Pēc tam, veselas trīs reizes piesaucis dieva vārdu, Īzāks piemetināja: — Lai notiek, lai piepildās viss! — un atlaida Jēkabu no savām rokām.

Tas skriešus aizskrēja pie mātes. Bet brīdi vēlāk pārnāca Ēzavs, nesdams kalnu kazlēnu, ko bija nomedījis, — un nu sākās aplam lieli joki un briesmu lietas.

Turpmākos notikumus Jēkabs nedz redzēja, nedz arī gribēja redzēt pats savām acīm. Viņš tobrīd noslēpās. Taču no ļaužu nostāstiem viņš dabūja zināt visu jo sīki un pēcdienis atcerējās tik labi, it kā pats būtu bijis klāt.

Atgriezdamies Ezavs vēl aizvien jutās godā celts; par to, kas, viņam promesot, noticis mājās, viņš nezināja nenieka — viņam šis likteņstāsts tik tālu vēl nebija pavirzījies uz priekšu. Līksmi bramanīgs, varen piepūties, viņš nāca, stiepdams uz muguras kazlēnu, spalvainajā dūrē sažņaudzis stopu, — nāca, krūtis izgāzis, augstu mezdams kājas, turklāt bardzīgs staroja, grozīja šurpu turpu galvu, gribēdams pārliecināties, vai tikai visi redz viņu, izredzēto, viņa slavas spožumā, un jau notālis sāka no jauna tik traki plātīties un dižoties, ka gluži vai žēl metās klausoties un vienlaikus jāsmejas bija katram, kas dzirdēja viņa runas. Jo saskrēja visi — gan tie, kuri bija vērojuši, kā Jēkabs, tinies ādās, ieiet kunga teltī un atkal no tās iznāk, gan citi, kas paši savām acīm to visu nebija redzējuši. Bet Ezava sievas un bērni palika malā, lai gan viņš sauca savējos un aicināja tos kļūt par viņa slavas un godības lieciniekiem.

Ļaudis saskrēja viņam apkārt un smietin smējās, vērodami, kā viņš mētā kājas, un spiedās ap viņu ciešā lokā, lai redzētu un dzirdētu, kas notiks tālāk. Jo viņš, nerim-damies balamutēties un plaši izrīkodamies saimes priekšā, nodīrāja medījumu, izņēma iekšas un sacirta gaļu gabalos, iešķīla uguni, pielaida to žagariem, iekāra virs ugunskura katlu un uz katra soļa izkliedza dažādus rīkojumus ļaudīm, kas locījās smieklos, likdams šiem gādāt šurp visu vajadzīgo, lai sagatavotu goda cienastu.

— Ehehē, jūs, blenzēji bijīgie! — viņš dižīgi kliedza.

— Šurp lielo dakšu! Šurp norūgušu aitas pienu, jo ēdiens, kas vārīts vuškas pienā, viņam gaumē vislabāk! Šurp sāli no lielās kaudzes, jūs slamsti, šurp koriandru, ķiplokus, piparmētru un sinepes, — lai ēd, pirkstus laizīdams! Es tā samielošu viņu, ka spēks no viņa plūdīs aumaļām! Šurp maizi, ceptu no šolētmiltiem, šurp eļļu, no augļiem spiestu, piedevām šurp izkāstu vīnu, jūs dienaszagļi, lai krūkā nebūtu biezumu, sasper jūs baltais zirgēzelis! Skriešus nesiet šurp visu! Jo šie ir Ezava godi, Izāka cienasta un svētības svētki, kurus svin viņa varonis dēls, ko viņš sūtīja pēc medījuma azaidam un svētīt taisās teltī šo pašu stundu!

Tā viņš mīstīja mēli un rokas, kliegdams «ehehē!», žestikulēdams uz nebēdu un visā rīklē plātīdamies ar tēva mīlestību un rudguzelīša lielo dienu, bet saime tikmēr smējās, pie zemes liekdamās, smējās līdz asarām, smējās, vēderu turēdama. Un, kad viņš devās ceļā ar savu frikasē, nesdams to izstieptās rokās it kā svēto vakarēdienu, un atkal tikpat ērmīgi svaidīja kājas, nepārstādams lielīties līdz pašam tēva telts slieksnim, ļaudis aiz sajūsmas auroja, plaukšķināja, dauzīja ar kājām, bet tad pēkšņi pierima. Jo Ezavs telts durvju aiztvara priekšā teica:

— Tas esmu es, mans tēv, un nesu tev azaidu, lai tu mani svētītu. Vai tu vēlies, lai es ieeju?

— Kas tur saka «es» un taisās ienākt pie neredzīgā? — teltī atsaucās Izāks.

— Ezavs, tavs pinkainis, nomedījis un sataisījis tev gardu ēdmaņu, lai tu stiprinātos, kā tiki vēlējies.

— Ak tu nelga un laupītājs tāds! — viņš izdzirda.

— Kāpēc tu melo manā priekšā? Ezavs, mans pirmdzimtais, jau bija te, deva man ēst un dzert, un es svētīju viņu.

Ēzavs tā satrūkās, ka tik tikko nenometa zemē nesamo, un krējuma mērce, raustīgām rokām kampjot trauku, izšļakstījās un aplēja viņu. Ļaudis smējās pilnā kaklā. Viņi purināja galvas, paguruši no tik lielas nerrastības, izberzēja ar dūrēm acis un notrauca asaras. Bet Ezavs neaicināts iedrāzās teltī, un tad iestājās klusums, un saimes ļaudis aizturēja elpu un piebikstīja cits citam ar elkoni. Taču nebija necik ilgi jāgaida — iekšā atskanēja pērkonīgs rēciens, un ārā izsprāga Ēzavs, zilpelēks, nevis sarkans vaigā, augstu pacēlis rokas.

— Nolādēts, nolādēts, nolādēts! — viņš kliedza, cik jaudas, kā šodien aši mēdz iesaukties, atgadoties sīkām nepatikšanām. Bet tolaik, turklāt pinkainā Ezava mutē tas bija gluži jauns, nekad vēl nedzirdēts izsauciens, pirmreizīgas jēgas pilns, jo viņš patiešām bija nolādēts, nevis svētīts, bija svētdienīgi pievilts, apsmiets visas pasaules acīs kā neviens cits.

— Nolādēts! — viņš kliedza. — Apšmaukts, apvests ap stūri, apiets!

Un viņš notupās zemē un kauca, gari izkāris mēli, un birdināja asaras lazdas riekstu lielumā, bet ļaudis, sastājušies viņam apkārt, ķēra sev pie krustiem — tik stipri tie smeldza aiz smiekliem par vareno joku, par to, kā Ēza-vam, sarkanajam, ar viltu atņemta tēva svētība.

JĒKABAM JADODAS CEĻĀ

Pēc tam sekoja bēgšana, Jēkaba aiziešana no mājām, Rebekas — šīs apņēmīgās mātes augstāku apsvērumu vārdā izlemta un izkārtota, aizraidot savu mīluli projām un samierinoties ar to, ka varbūt nekad vairs neredzēs dēlu, lai tikai viņam tiktu svētība un viņš nestu to nākamām audzēm. Viņa bija pārāk gudra un tālredzīga, lai neparedzētu, kādas sekas būs svinīgajam apmānam; bet, apzinādamās tās, viņa uzņēmās atbildību, tāpat kā apzināti padarīja par tām atbildīgu dēlu un upurēja savu sirdi.

Viņa darīja to klusēdama, jo arī sarunā ar Izāku, sagatavojot visu nepieciešamo, par lietas būtību tika klusēts un pats galvenais ir netika pieminēts. Nekas nepaslīdēja garām viņas vērīgajām acīm. Par to, ka Ezavs savā pretrunu plosītajā dvēselē perina atriebības plānus, likdams lietā visu savu iztēli, cik nu viņam tās bija, — ka viņš lauza galvu par to, kā vērst notikušo par nebijušu, varēja nešaubīties, tas, tā sakot, no laika gala bija ierakstīts likteņa grāmatā. Un ari veids, kādā viņš gatavojās pastrādāt savu Kaina darbu, viņai drīz vien kļuva zināms. Viņa noskaidroja, ka viņš stājies dumpīgos sakaros ar tuksneša cilvēku Ismaēlu, tumsnējo skaistuli, padzīto. Tas viņu nepārsteidza. Abi bija vienas un tās pašas likteņa pabērnu cilts dēli; abi gāja vienās un tajās pašās pēdās — nevēlami un atraidīti. Kā lai viņi neatrastu viens otru! Bet viss izrādījās vēl ļaunāk un briesmas vēl lielākas, nekā viņa bija paredzējusi, jo Ezavs kāroja izliet ne tikai Jēkaba, bet arī īzāka asinis. Viņai tika pastāstīts, ka Ezavs licis priekšā Ismaēlam, lai šis nogalinot neredzīgo, pēc tam viņš, Ezavs, novākšot gludeno. Kaina noziegums Ezavu biedēja, viņš baidījās, pastrādājis to, vēl jo vairāk, vēl jo nepārprotamāk kļūt par sevi pašu. Tāpēc viņš pieprasīja, lai tēvocis, iedrošinādams viņu, nonāvē pirmais. Ismaēls vilcinājās piekrist, un viņa svainei radās iespēja rīkoties. Ezava priekšlikums Ismaēlam nepatika. Aizkustinošas atmiņas par jūtām, ko maigais brālis viņam reiz iedvesis, tās pašas, kuras kļuvušas par ieganstu viņa padzīšanai, liedzot viņam — tā viņš lika noprast Ezavam — pacelt roku pret īzāku. To Ezavs lai darot pats, pēc tam viņš, Ismaēls, ieraidīšot Jēkabam bultu tik nekļūdīgi pakausī, ka tā pa rīkles galu atkal izlidošot laukā un šādi apmīļotais uz vietas būšot beigts.

Tas bija raksturīgi mežonīgajam Ismaēlam — ierosināt kaut ko tādu. Viņš lika priekšā ko jaunu, Ezavam turpretī nekas cits nebija prātā kā vienīgi kārtējā brāļa slepkavība. Viņš vispār netika gudrs, kas otram padomā, un noturēja to par jukušu. Viņš ne aptvert nespēja, kā var nokaut tēvu, — nekas tamlīdzīgs pagātnē nebija noticis, Ismaēla priekšlikums nekur nederēja, tas bija no gaisa grābts. Tēvu Jaunākajā gadījumā varēja izkastrēt ar sirpi, kā izkastrēts bija Noa, bet nonāvēt tēvu — tā likās tukša muldēšana. Ismaēls pasmējās par muti iepletušā brāļadēla neapķērību. Viņš zināja gluži labi, ka priekšlikums nebūt nav no gaisa grābts, ka tādas lietas jau notikušas, turklāt itin bieži, ka, iespējams, tas bija bijis visa sākums un Ezavs, kāpdamies atpakaļ pagātnē, apstājies pusceļā, nemeklēdams senākas sākotnes un nospriezdams, ka tas nemūžam nav bijis. Viņš pateica to Ezavam un pateica vēl ko vairāk. Pateica tādas lietas, ka Ezavam, kurš dzirdēja par tām pirmo reizi, spalvas sacēlās stāvus un šis metās bēgt. īsmaēls ieteica viņam pēc tēva nogalēšanas krietni ieturēties ar upura gaļu, lai iemantotu tā viedumu un varu, Abrāma svētību, kuras nesējs bijis tēvs, un šajā nolūkā vis neizvārīt īzāku, bet aprīt jēlu ar_ visiem kauliem un asinīm, — izdzirdis kaut ko tādu, Ezavs tad arī deva kājām ziņu.

Viņš, tiesa, ieradās atkal, taču brāļadēla un tēvoča sarunas par slepkavas lomu sadali vilkās garumā, un tāpēc māte Rebeka paguva spert pretsoļus. Viņa nebilda īzā-kam ne pušplēsta vārda par to, ko, cik viņai zināms, tuvi radi perina pret veco vīru. Abu laulāto starpā runa bija tikai par Jēkabu, turklāt ne jau par briesmām, kuras, kā Izāks, domājams, noģieda, draudēja dēlam, — runāts tātad tika nevis par izvilto svētību un Ezava niknumu (par šo jautājumu vispār tika klusēts), bet vienīgi par to, ka Jēkabam jādodas ceļā, proti, uz Mesopotāmiju, lai tur apciemotu radus, aramiešus, — ja viņš paliekot šeit, esot jābīstas, ka viņš — arī viņš vēl! — stāšoties nevēlamā laulībā. Šajā ziņā vecākiem domstarpību nebija. Ja Jēkabs apprecētu kādu no šajienes meitām, — teica Rebeka, — kādu hetieti, kura, tāpat kā Ezava sievas, ievazātu mājās riebīgus elku dievus, viņai, Rebekai, atliktu visā nopietnībā jautāt Izākam, kam viņa lai vairs dzīvotu. Izāks māja ar galvu un visam piekrita: jā, viņai taisnība, šā iemesla dēļ Jēkabam uz laiku jāatstāj tēva mājas. Uz laiku — tā māte pateica arī Jēkabam, pati ņemdama nopietni to, ko sacīja, vismaz cerēdama, ka tas ir nopietni ņemams. Viņa pazina Ezavu — dēls bija tikpat straujas, cik gaisīgas dabas, — ar laiku viņš visu aizmirsīs. Šobrīd viņš grasās izliet asinis, bet kuru katru mirkli var pievērsties citām domām. Viņa zināja, ka, ciemodamies tuksnesī, viņš samīlējies Ismaēla meitā Malahatā un taisās to precēt. Kas pateiks, varbūt jau šo pašu stundu miermīlīgas domas nodarbina viņa īso prātu vairāk nekā atriebības plāni? Līdzko izrādīsies, ka tie galīgi aizmirsti un viņš ir nomierinājies, Jēkabs saņems no viņas vēsti un atgriezīsies mātes apkampienos. Viņas — Rebekas dēļ Jēkabu pagaidām atplestām rokām uzņemšot mātesbrālis Lābans, Betuēla dēls, kurš mīt septiņpadsmit dienu gājumā no šejienes — Aramas-Naharīnas zemē. Tā tika nolemta bēgšana, un Jēkabu slepus saposa ceļā. Rebeka neraudāja. Bet viņa ilgi tajā rīta stundā turēja dēlu apskautu, glāstīja viņam vaigus, apkāra ar amuletiem viņu un viņa kamieļus, spieda viņu vēl un vēl reizi pie krūts un sirds dzi-

ļumos nodomāja — ja tāda būs viņas dieva vai kāda cita dieva griba, viņai, iespējams, vairs neredzēt dēlu. Un tā tam arī bija lemts notikt. Taču Rebeka nenožēloja neko — ne toreiz, ne pēcdienis.

JĒKABAM JĀRAUD

Mēs zinām, kā ceļiniekam izgāja jau pirmajā dienā, par viņa pazemošanu un paaugstināšanu jau bijusi runa. Bet paaugstināšana bija bijusi iekšēja, tā bija varena dvēseles vīzija, pazemošana turpretī bija fiziska realitāte — tāpat kā ceļojums, kas viņam bija jāveic zem šā pazemojuma zīmes un kā tā upurim, aplaupītam un vienam. Ceļš bija tāls, un viņš vis nebija Eliēzers, kam «zeme pati lidojusi pretī». Viņš bieži domāja par šo sirmgalvi, Abrāma namturi un vēstnesi, kurš, kā visi apgalvoja, esot vaigā bijis līdzīgs sentēvam un devies ceļā ar dižo uzdevumu atvest Izākam Rebeku. Pavisam citādi Eliēzers bija tuvojies savam ceļamērķim — kundziski, kā jau viņu kārtai piederējās, ar desmit kamieļiem, bagātīgi apgādāts ar visu, kas nepieciešams un kas lieks, tikpat aprūpēts kā viņš pirms sasodītās tikšanās ar Elifāsu. Kādēļ gan dievs tas kungs lēmis visam tā notikt? Kādēļ uzvēlis viņam tādas mokas un postu? Jo tas, ka te darīšana ar sodu, ar izlīdzinājumu un gandarīšanu Ezava dēļ, viņam neradīja ne mazākās šaubas, un nabadzības dēļ tik apgrūtinošā ceļojuma laikā viņš bieži domāja par dievu, kurš nepārprotami bija tā gribējis un lēmis visam tā notikt, bet tagad piemeklēja viņu un piedzina atmaksu par Ezava rūgtajām asarām, lai arī šķietami tikai aiz pieklājības un vēlīgi nesamērīgā atbilstībā. Jo vai tad visa viņa grūtme, lai cik tā mokoša, pilnībā atsvēra guvumu un brālim uz mūžu nodarīto pārestību? Izvirzījis pats sev šādu jautājumu, Jēkabs novīp-snāja bārdā, kas, ataugusi ceļā, klāja viņa spīdīgi sviedraino, tumši iedegušo un noliesējušo, netīra galvas apsēja ieskauto vaigu.

Bija pats vasaras vidus, abiba mēnesis, bezcerīgi tveicīgs un sauss. Kokus un krūmus klāja putekļu kārta pirksta biezumā. Šļaugans sēdēja Jēkabs uz sava paretam un slikti pabarotā kamieļa, kura lielās, gudrās, mušu apsēstās acis raudzījās arvien gurdāk un skumīgāk, un aizsedza seju, ja pretī jāja kāds ceļotājs. Vai arī pūtinādams veda lopiņu aiz pavadas, ļaudams tam soļot pa vienu no līdzteku taciņām, kuras veidoja ceļu, bet pats gāja blakus, malstīdams kājām smalkos akmens putekļus. Nakšņoja viņš zem klajas debess vai nu vientuļa koka pakājē, vai olīvkoku birztalā, vai pie kāda ciemata mūriem — kur pagadījās, cieši piespiedies savam jājamlopam, lai sasildītos pie tā sāniem. Jo naktis, kā jau tuksnesī, nereti bija saltas un viņš, mīkstčaulis, teltīs mājotājs, miegā ātri vien saaukstējās un visai drīz kāsēja dienas svelmē kā diloņ-slims. Klepus ļoti traucēja, gādājot dienišķo iztiku, jo, lai neciestu badu, viņam bija jārunā, jāstāsta, jāizklaidē ļaudis, attēlojot kļūmo piedzīvojumu, kas viņu, tik pārtikušu vecāku dēlu, padarījis par nabagu. Viņš stāstīja par to apdzīvotās vietās, tirgus laukumos, pie ārpilsētas akām, kur viņam neliedza padzirdināt kamieli un pašam noskalot ceļa putekļus. Puišeļi, vīri un sievas ar ūdens krūkām sastājās viņam apkārt un klausījās raito un dzīvo stāstījumu, ko pārtrauca vienīgi klepus lēkmes. Viņš nosauca savu vārdu, cildināja savu izcelsmi, sīki aprakstīja kunga dzīvi, kāda viņam bijusi mājās, īpaši pakavēdamies pie treknajām un vircotajām maltītēm, ar kurām mielots, un pēc tam iztēloja mīlestību un vispusīgās rūpes, pošot ceļā viņu, pirmdzimto, uz Hāranu Aramas zemē — pret rītiem un tukšumiem, vēl aiz Frātas ūdeņiem, kur mita viņa radi, par kuru godājamo stāvokli tās puses iedzīvotāju vidū nebija jābrīnās, tāpēc ka tiem piederēja miriādes sīklopu. Pie šiem radiem viņu tātad sūtījuši no mājām, un viņa misijai bija tiklab tirdznieciski komerciāla, kā arī ārkārtīgi svarīgi reliģiski diplomātiska rakstura motīvi. Dāvanas un maiņas priekšmetus, ko viņš vedis līdzi kravā, viņa kamieļu rotājumus, valdnieka cienīgās apsardzes ieročus, gardo ēdmaņu pašam un pavadoņiem viņš aprakstīja tik sīki, ka iespaidu kārie ļaudis klausījās, acis un mutes iepletuši, gan labi zinādami, ka dižojoties var sameloties, tomēr vienprātīgi necenzdamies izšķirt, kas patiesība un kas meli, ja melots tika veikli. Raugi, tā nu viņš devies ceļā, un viss būtu bijis labi, ja vien daži apvidi diemžēl nemudžētu no laupītājiem. Tie, kuri uzklupuši viņam, bijuši pavisam jauniņi, bet pagalam nekaunīgi. Brīdī, kad karavāna gājusi pa kādu gravu, tai pretī stājušies neskaitāmi kāvuļi un, izmantodami savu pārspēku, nogriezuši tai atkāpšanās ceļu, lieguši arī izlauzties sānis, un sākusies cīņa, viena no tām satraucošajām sadursmēm, kam laiku laikos lemts saglabāties cilvēces atmiņā un ko Jēkabs atainoja visos sīkumos, pieminēdams ik cir-

lienu, metienu, dūrienu. Grava pildījusies cilvēku un dzīvnieku līķiem; viņš vien nolaidis no kājas septiņreiz septiņus jauniņus laupītājus un katrs viņējais — par dažiem mazāk. Bet, ak vai, naidnieka pārspēks nav bijis uzveicams; cits pēc cita ap viņu krituši viņa Jaudis, un pēc vairāku stundu cīniņa viņš, palicis gluži viens, galu galā bijis spiests lūgties, lai neizdzēš dzīvības dvašu viņa nāsīs.

Kādēļ ari viņš neesot nosists, jautāja kāda sieva.

To šie gribējuši darīt. Laupītāju barvedis, pats jaunākais un bezkaunīgākais no visiem, jau savēcinājis zobenu un grasījies viņu nodurt, bet tad viņš, Jēkabs, redzēdams, ka viņam draud nāves briesmas, piesaucis savu un savu tēvu dievu, un to pašu brīdi asinskārīgā puišeļa zobens virs viņa galvas sašķīdis drumslās — salūzis septiņreiz septiņdesmit gabalos. Šis apstāklis samulsinājis pretīgo knēveli, aizdevis tam bailes, un aiz pārbīļa tas kopā ar savējiem laidis ļekas vaļā, tiesa gan, paķerot līdzi visu, kas Jēkabam bijis, un atstājot viņu gluži pliku. Pliks, bet apņēmīgs viņš turpinot savu ceļu, kura galā viņam tikšot tīrs balzams, piens un medus un par apģērbu — purpurs un smalki linu audumi. Bet šimbrīžam un tikām viņam, ak vai, neesot kur nolikt savu galvu un ar ko klusināt savu salkstošo iekšu izmisuma brēcienu, jo jau labi sen ne miltumiņa neesot bijis mutē.

Stāstīdams Jēkabs sita sev pie krūtīm, un to pašu darīja viņa klausītāji tirgus novietnēs vai lopu dzirdinātavās, jo ļaudis satrauca un saviļņoja viņa stāsts, un visi kā viens teica — tas esot tīrais negods, ka vēl atgadoties tādas lietas un ceļi esot tik nedroši. Šeit, viņu pusē, teica ļaudis, gar ceļiem izvietoti sargposteņi — pēc katra divu stundu gājuma pa sardzei. Un tad ļaudis paēdināja likteņa sisto, sadāvināja viņam raušus, kliceņus, gurķus, ķiplokus un dateles, reizēm ari pārīti baložu vai kādu pīli, un arī viņa jājamlopam tika pakaisīts siens vai pat nobērti graudi, tā ka tas, atguvis spēkus, varēja turpināt ceļu.

Tā viņš kūlās uz priekšu un, iedams pretēji Jordānas tecējumam, nonāca iegrobajā Sīrijā, sasniedza Orontas aizu un Balto kalnu pakāji; ceļojums tomēr ritēja gausi, jo veids, kā viņš samangoja sev iztiku, laupīja viņam daudz laika. Pilsētās Jēkabs iegriezās svētnīcās, pārrunāja ar priesteriem dieva lietas un, ar savām zināšanām un atjautīgo valodu iemantojis viņu labvēlību, guva iespēju spēcināties un nodrošināties ar pārtiku no dieva klētīm. Ceļā viņš skatīja daudz skaistu un svētu vietu,

pielūgsmē vēroja, kā zaigo tālo ziemeļu majestātiskās virsotnes, it kā ugunīgiem akmeņiem nobārstītas, redzēja sniegāju ūdeņu dāsni veldzētas joslas, kur augsto un smuidro dateļpalmu vēdekļi atgādināja zvīņotas pūķu astes, tumšoja ciedru un sikomoru skupsnas un ne viens vien koks aicināja nobaudīt saldo, miltaino augļu ķekarus. Viņš redzēja pilsētas, kur ielas ņudzēja no cilvēkiem, redzēja Dimaški augļu koku stādījumu un krāšņu dārzu rotā. Tur viņam gadījās ieraudzīt saules pulksteni. Un no turienes viņš ar bailēm un riebumu vērās tuksnesī. Tas bija sarkanīgs — tāds, kādam tam piederējās būt. Blāvi rūsganā dūmakā tīts, tas pletās pret rītiem — netīrības jūra, ļauno garu darbalauks, pazemes valstība. Jā, tagad tuksnesis kļuva Jēkaba tiesa. Dievs sūtīja viņu tuksnesi, tādēļ ka viņš — pēc dieva gribas — licis Ezavam skaļi un rūgti ievaimanāties. Riņķojums, kurš Bet-ēles pakā-pumā bija novedis viņu pie ielīksminošās debesbraukšanas, tagad sasniedza pavērsiena rieta punktu, kur ceļš veda lejup pazemes pekles valstībā, — kas pateiks, kādas briesmas, kādi pūķi tur gaida viņu! Viņš nobirdināja pa asarai, jāšus uz kamieļa līganā kupra nogriezdamies tuksnesī. Tālu priekšā linkāja šakālis — garš, smailām ausīm, netīri dzeltenu spalvu, taisni izstiepis asti, nožēlojama dieva dzīvnieks, radījums, kam slikta slava. Tas loba pa priekšu, laiku pa laikam palaizdams jātnieku tik tuvu, ka viņam uzvēdīja kodīga smaka, pagrieza pret Jēkabu savu suņa purnu, nopētīja viņu ar mazajām, neglītajām ačtelēm un, aprauti iesmējies, Jepatāja tālāk. Jēkaba zināšanas un domu gaita bija pārāk bagātas asociācijām, lai viņš to nepazītu — mūžības ceļa vērēju, mirušo valstības ceļvedi. Viņš drīzāk būtu bijis pārsteigts, ja tas nerikšotu viņam pa priekšu, un atkal nobirdināja pāris asaru, dodamies aiz šakāļa bezcerīgi kailatnīgajos plašumos, kur, beidzoties sīriešu apdzīvotajām vietām, sākās Naharīna, un jādams starp klinšu nogruvumiem un nolādētiem klints-kalniem, pa pliena klajiem, māla smiltājiem un saulē iz--degušu stepi vai lauzdamies caur nokaltušu tamarisku biezokņiem. Viņš zināja itin labi šo ceļu — to pašu, ko pretējā virzienā reiz bija mērojis viņa sentēvs, Teras dēls, sūtīts uz rietumiem no turienes, uz kurieni tagad austrumu virzienā devās Jēkabs. Domas par Ābrahāmu nedaudz kliedēja viņa vietulību, lai gan arī šajā pusē, kur visapkārt neredzēja nevienas dzīvas dvēseles, vietvietām tomēr manīja cilvēku darbības pēdas, gādību par ceļotāju

likteni. Šur tur ceļmalā pacēlās pa kādam māla tornim, kurā varēja uzkāpt — vispirms jau, lai izlūkotu apkaimi, bet arī tādēļ, lai briesmu brīdī rastu patvērumu no plēsīgiem zvēriem. Dažviet redzēja pat lietus ūdens tvertnes. Bet, galvenais, netrūka ceļa rādītāju — ieraktu stabu un stāvus uzslietu akmeņu ar uzrakstiem, pēc kuriem vadoties varēja ceļot pat naktī, ja vien kaut cik spīdēja mēness, un šie stabi, bez šaubām, jau Abrāmam bija rādījuši ceļu. Jēkabs uzteica to kungu par civilizācijas labumiem un, sekodams Nimroda ceļa zīmēm, sasniedza Frātas ūdeņus, turklāt vietā, kur bija gribējis nonākt un kas bija viņa ceļamērķis, — apvidū, kur Ļoti Platā, plūzdama no pusnakts puses, izlauž sev gultni dziļajās kalnaines aizās un pierimst līdzenumā. Ai, dižā stunda, kad Jēkabs, iebridis meldrāja dūņās, beidzot padzirdīja savu nabaga lopiņu, ļaudams tam salakties dzelteno ūdeni! Pāri upei veda laivu tilts, un viņā krastā pacēlās pilsēta; taču šī vēl nebija Mēness dieva mājvieta, Ceļa un Nahora pilsēta. Tā atradās tālāk austrumos — aiz stepes, kura bija jāšķērso, vadoties pēc ceļa zīmēm, svelmējot abiba mēneša debesu ugunīm. Septiņpadsmit dienas? Ak, daudz vairāk dienu bija pagājis aiz nepieciešamības vienādvien klāstīt asiņaino razbainieku pasaciņu, — viņš ir nezināja, cik dienu apritējis, tām viņš bija zaudējis skaitu un zināja tikai vienu: zeme nebūt nebija pati lidojusi viņam pretī, drīzāk jau gluži otrādi — cik vien spēdama attālinājusi viņa gurdā gaituma mērķi. Taču viņš neaizmirsa nekad un pieminēja pat uz nāves cisām, kā tad pēkšņi šis mērķis, lai gan viņam, Jēkabam, licies, ka tas vēl tālu, tieši tādā mirklī, kad it nemaz nav domājis, ka tas sasniegts, negaidot bijis klāt vai tikpat kā klāt — ka šis mērķis viņam tomēr it kā panācies pretī līdz ar pašu labāko un dārgāko, ko varējis sniegt un ko Jēkabam nākotnē pēc nenojausti ilgas uzkavēšanās šajā pusē bija lemts ņemt sev līdzi.

JĒKABS IERODAS PIE LĀBANA

Vienudien, proti, pret vakaru, — saule aiz muguras jau slīga pelēkā dūmakā, un vienmuku ēna, kuru meta jātnieks un kamielis, bija pastiepusies jo gara — tātad dienas nogalē, kas nenesa atspirdzi, bet versmoja zem debesu vara jumola bezvēsmas svelmi, tā ka gaiss virs izdegušās zāles mirguļoja, it kā kuru katru mirkli taisītos

uzliesmot, un Jēkabam mutē metās tik sauss, ka mēle kalta pie aukslējām, jo kopš vakardienas viņam bija aptrūcies ūdens, — viņš, truli pavēries tālē starp diviem pakalniem, kas veidoja tādu kā vārtu spraugu garā paugurainā, ieraudzīja klājienā kaut ko līdzīgu kustīgam punktam, un viņa pagurusī, bet vērīgā acs sazīmēja aku un pie tās aitubaru ar ganiem un suņiem. Aiz laimes un līksmes iztrūcies, viņš veltīja pateicības nopūtu Ja, visaugstajam dievam, bet pašam prātā bija tikai viena doma: «Ūdens!» Un, pa-klakšķinājis ar mēli, izkaltušu rīkli viņš uzsauca šo vārdu savam jājamlopam, un tas, arī pats jau sajutis valgmes svētību, izstiepa kaklu, piepūta nāsis un līksma spēka uzplūdā pielika soli.

Pēc īsa brīža Jēkabs bija tik tuvu, ka varēja atšķirt raibās īpašuma zīmes uz aitu mugurām, ganu sejas zem saules apsējiem, vīru spalvainās krūtis un aproces ap roku dilbiem. Ierūcās un ierējās suņi, pie reizes liegdami izklīst aitām, bet gani bezrūpīgi tos apsauca, jo no vientuļa jātnieka jābaidās nebija, turklāt viņi, domājams, jau iztālēm bija redzējuši, ka svešais miermīlīgi un pieklājīgi sveicina. Ganu tur bija četri vai pieci, vēlāk atcerējās Jēkabs, bet lielo, tauko aitu, kā viņš lietpratīgi nosprieda, simti divi, un gani laiskodamies sēdēja vai stāvēja ap aku, kuru klāja apaļš akmens vāks. Visiem bija lingas, un vienam plecā karājās lauta. Jēkabs nekavējoties uzrunāja ganus, godādams tos par «brāļiem», un, pielicis roku pie pieres, uz labu laimi bilda, ka svešo vīru dievs esot varens, lai gan viņam nebija ne jausmas, kādam dievam tie kalpo. Taču par atbildi uz šiem un vēl citiem viņa vārdiem gani tikai noskatījās un purināja, pareizāk sakot, noraidoši grozīja galvas, nožēlā klakšķinot ar mēli. Tur ko brīnīties nebija: gani, protams, nesaprata, ko viņš saka. Bet, raugi, viņu vidū atradās viens ar važiņā ievērtu sudraba monētu uz krūtīm, tas nosauca savu vārdu — Jerubaāls — un, kā pats sacīja, bija dzimis Amurrū zemē. Viņš gan nerunāja gluži tai pašā izloksnē kā Jēkabs, taču izteicās visai līdzīgi, tā ka abi saprata viens otru un gans Jerubaāls varēja pārtulkot pārējiem to, ko teica Jēkabs, viņu «ummū-ummū» mēlē. Viņi lika nodot pateicību par atzinību, ko ceļinieks izrādījis viņu dievam un tā spēkam, aicināja Jēkabu piesēst un stādījās viņam priekšā. Viņus sauca par Bullutū, Šamaš-Lāmasī, Eas Suni un vēl citos šiem līdzīgos vārdos. Kā sauca Jēkabu un no kurienes viņš nākdams, ganiem nemaz nebija jāvaicā, — viņš steigšus darīja zināmu kā vienu, tā otru, tūdaļ ne bez rūgtuma ieminēdamies par piedzīvojumu, kas iegrūdis viņu postā, un vispirmām kārtām lūdza malku ūdens savai izkaltušajai mēlei. Viņam iedeva padzerties no māla pudeles, un, lai ari ūdens bija novadējies, Jēkabs svētlaimē iz-telza blašķi tukšu. Kamielim toties bija jāgaida, un arī aitas, šķiet, vēl nebija dzirdītas, jo aku klāja akmens un nevienam nez kāpēc ne prātā nenāca novelt vāku.

No kurienes esot viņa brāļi, jautāja Jēkabs.

— Hārana, Hārana, — viņi atbildēja. — Bel-Hārans, Ceļa Valdnieks, dižs, dižs. Visdižākais.

— Katrā ziņā viens no visdižākajiem, — zinīgi piemetināja Jēkabs. — Bet tieši turp es dodos! Vai līdz turienei vēl tālu?

Kur nu, nemaz ari. Rau, tepat aiz paugura pagrieziena atrodoties pilsēta. Ar ganāmpulku tur varot nokļūt stundas laikā.

— Dieva brīnums! — iesaucās Jēkabs. — Tad jau iznāk, ka es esmu galā! Pēc vairāk nekā septiņpadsmit dienām! Man pat grūti tam noticēt! — Un viņš pajautāja, vai gani, reiz jau šie esot no Hāranas, pazīstot Lābanu, Nahora dēla Betuēla dēlu.

Lābanu viņi pazīstot labi. Tas dzīvojot ārpus pilsētas, tikai pusstundas gājumā no šejienes. Viņi te gaidot Lā-bana aitas.

Kā viņam klājoties?

Viņš esot sveiks un vesels. Kāpēc ...

— Tāpēc, ka esmu par viņu dzirdējis, — paskaidroja Jēkabs. — Vai jūs plucināt vai cērpat aitas ar dzirklēm?

Visi kā viens nicīgi atbildēja — viņi, protams, cērpot. Vai tad viņa dzimtajā pusē vēl plucinot?

— Kur nu! — viņš atbildēja. Arī Bēršebā un tās apkaimē neviens vairs neesot tik atpalicis, ka nepazītu dzirkļu.

Tad gani no jauna ieminējās par Lābanu, teikdami, ka gaidot Rāheli, Lābana meitu.

— Es jau taisījos jautāt, ko jūs vilcināties! — Jēkabs iesaucās. — Tā paša ūdens dēļ. Es brīnos jau labu brīdi. Jūs nīkstat pie aizsegtas akas, it kā būtu tai par sargiem, un neveļat nost vāku, lai padzertos lopi. Kā tas saprotams? Tiesa kas tiesa, vēl par agru dzīt ganāmpulkus mājās, bet, reiz jūs esat š§it, pie dzelves, jūs taču varētu novelt akmeni un padzirdināt savu kungu aitas, nevis vajoties, kaut ari tas meitēns, ko jūs pieminējāt, nu, Lā-bana atvase — kā tak šo sauca? — vēl nebūtu atnācis.

Viņš runāja ar kalpiem pamācīgā tonī, kā jau augstākas kārtas cilvēks, lai arī godāja tos par «brāļiem». Jo padzēries viņš jutās atspirdzis pie miesas un dvēseles un pārāks par šiem ļaudīm.

Apspriedušies savā «ummū-ummū» mēlē, viņi lika Jeru-baālam pateikt viesim: tāda esot kārtība, ka viņiem jāgaida, un tā nu reiz esot pieņemts. Viņiem nepieklājoties novelt akmeni, padzirdināt un dzīt mājās lopus, iekams nav ieradusies Rāhele ar sava tēva aitām, kuras tā gana. Jo jāsapulcējas esot visiem ganāmpulkiem pirms lopu dzīšanas mājās, un, atnākusi pie akas pirmā — agrāk par viņiem, gaidot arī Rāhele, līdz viņi ierodoties un noveļot akmeni.

— Tam es ticu! — iesmējās Jēkabs. — Kā lai meitene negaidītu, reiz viena nevar novelt vāku, — tur vajag vīrieša roku.

Gani atbildēja — tas esot vienalga, kāda iemesla dēļ meitene gaidot, tomēr viņa gaidot, un tādēļ arī viņiem esot jāgaida.

— Labi, labi, — viņš teica, — man radas, jums ir taisnība un rīkoties citādi neklātos. Man tikai žēl, ka paša lopiņam tik ilgi jācieš slāpes. Kā, jūs teicāt, sauc sku-ķēnu? Par Rāheli? — viņš atkārtoja. — Jerubaāl, pastāsti taču viņiem, ko šis vārds nozīmē mūsu valodā! Vai viņa no tiesas jau būtu atnesusies, šī jērīte, uz kuru mēs te tik ilgi gaidām?

Ai nē, teica gani, viņa esot tīra kā lauka lilija un neskarta kā rozes ziedlapiņa rīta rasā un vīrieša apkampienus vēl neesot iepazinusi. Viņai esot divpadsmit gadu.

Bija nomanāms, ka gani dievina meiteni, un Jēkabs nevilšus pakļāvās viņu noskaņojumam. Viņš smaidīdams ievilka elpu, jo sirds viņam viegli salēcās aiz līksmas ziņkāres iepazīt tēvoča meitu. Ar Jerubaāla starpniecību vēl brīdi tērzēdams ar vīriem, viņš apprasījās par šejienes aitu cenām un ko vērtas piecas mīnas vilnas, un cik silus labības mēnesī ganam piešķir saimnieks, līdz viens bilda: — Tur jau viņa nāk. — Laika īsināšanai Jēkabs nupat bija sācis savu briesmu stāstu par jauniņajiem laupītājiem, bet, padzirdis, ko saka gans, aprāvās pusvārdā un pagriezās uz to pusi, kurp, izstiepis roku, rādīja gans. Tai pašā mirklī viņš ieraudzīja viņu pirmo reizi, ieraudzīja savas sirds likteni, savas dvēseles izredzēto, kuras dēļ

viņam būs lemts kalpot četrpadsmit gadus, ieraudzīja avi, jēra māti.

Rāhele nāca pašā ganāmpulka vidū, un tas ietvēra viņu ciešā lokā, jo gar šo vilnas lūzmu, izkāris mēli, skraidīja suns. Satvērusi un pacēlusi sveicienam līko zizli, ganu ieroci, kam izliekto galu veidoja metāla sirpis vai kaplis, viņa, piešķiebusi galvu, smaidīdama māja gaidītājiem, un Jēkabs jau pirmajā reizē iztālēm ieraudzīja viņas baltos, retos zobus. Tuvodamās akai, viņa ar zizli pašķīra sev ceļu un, aizsteigusies priekšā aitām, kuras tipināja pirmajās rindās, pameta ganāmpulku.

— Te es esmu, — viņa teica, samiegdama acis pa tuvredzīgu cilvēku paradumam, bet jau nākamajā mirklī, pacēlusi uzacis, izbrīnīti un jautri piemetināja: — Skat, svešzemnieks! — Viņa, domājams, jau pirmāk bija ievērojusi ganāmpulkiem nepiederīgo kamieli un svešo jaunekli, ja vien nebija sevišķi tuvredzīga, taču neizrādīja, ka uzreiz būtu ko pamanījusi.

Gani pie akas turējās nomaļus un klusēja, tiekoties abiem kungu bērniem, un arī Jerubaāls, šķiet, bija izlēmis, ka tie jau paši tiks galā, un, košļādams kādas sēkliņas, blenza zemē. Vaukšķot Rāheles sunim, Jēkabs pacēla sveicienam rokas. Viņa par atbildi aši izmeta dažus vārdus, un tad abi, sataisījuši gaužām nopietnas sejas, nolūkojās viens otrā rietošās saules slīpo, sārto staru gaismā, stāvēdami zem augstajām un plašajām, jau nespodrajām debesīm, aitu baru ielenkti un labsirdīgo dzīvnieku elpas apdvesti.

Lābana meitai bija šmaugs augums, ko apslēpt nespēja pat nesamērīgi platais, dzeltenais, kreklam vai uzsvārcim līdzīgais tērps, kuru visgarām — no kakla izgriezuma līdz apakšmalai un mazajām, basajām kājām — rotāja sarkana, melniem mēnestiņiem izrakstīta apmale. Taisni piegrieztais, nesajoztais tērps nokarājās tīkami vaļīgs un ērts, tomēr cieši apņēma plecus, neliegdams saskatīt, cik tie šauri un aizkustinoši trausli, un pieguļošas bija arī piedurknes, neapklādamas visu augšdelmu. Melnie mati likās drīzāk izspūruši nekā cirtaini. Tie bija paīsi, katrā ziņā daudz īsāk apgriezti, nekā Jēkabs jebkad bija redzējis dzimtās puses sievietēm, — tikai divas garākas šķipsnas, atstātas pie ausīm, galos savijušās vieglās sprogās, sniedzās abpus vaigiem līdz pašiem pleciem. Vienu no tām meitene virpināja, stāvēdama un vērodama Jēkabu. Cik piemīlīga bija šī seja! Kas attēlos tās burvību? Kas

izsvērs to valdzinošo laimīgu nejaušību sakritību, no kuras dzīvība, aizgūdama gan vienu, gan otru mantojuma iezīmi un pati pievienodama kaut ko neatkārtojamu, veido cilvēka sejas daili — pievilcību, kas balansē uz naža asmens, tā vien gribētos teikt, karājas mata galā? Pat tad, ja mainītu vienu vienīgu sīku vaibstu, sīku muskulīti, nekas no šīs dailes nepaliktu pāri un gaisis būtu viss tīkamības māns, kas pakļauj sev sirdis. Rāhele bija ne tikai piemīlīga, viņa bija skaista. Viņas valdzinājums, vienlīdz šķelmīgs un rimts, bija viņas dvēseles atspulgs; varēja redzēt — un to redzēja arī Jēkabs, jo tieši viņu uzlūkoja Rāhele, — ka šo pievilcību rada, ka tās avots ir gars un griba, sievišķībā vērtusies drosme un gudrība, — tik daudz izteiksmības un gatavības dzīvot bija tajā. Viņu, Jēkabu, uzlūkoja Rāhele, pacēlusi vienu roku pie matu šķipsnas, bet otrā turēdama zizli, kurš sniedzās tai pāri galvai, un nopētīja ceļā izvārgušo jauno vīrieti noputējušā, pabalojušā, driskainā svārkā, rūsganu bārdu apaugušu, sviedros nomelnējušu seju, kas nebija kalpa seja, — un viņas deguntiņa pabiezās nāsis tā kā jocīgi papletās, bet augšlūpa pastiepās nedaudz garāka par apakšlūpu un, nemainoties ne vaibstam, veidoja lūpu kaktiņos bezgala piemīlīgu izteiksmi — it kā rāmu smaidu. Bet vēl jo piemīlīgāks un skaistāks bija meitenes acu uzmetiens, viņas melno, varbūt mazdrusku iešķībo acu tuvredzības savdabīgi apskaidrotais un saldinātais mirklis, kam nepārspīlējot piemita itin visa piemīlība, kādu vien daba spēj piešķirt cilvēka acu skatienam, — dziļa, plūs-maina, aicinoša, samtaina, glāsa nakts, pilna nopietnības un zobgalības, — piemīlība, kādu Jēkabs nekad nebija redzējis vai neatcerējās redzējis.

— Marduk, rimsties! — viņa rājās, noliekdamās pie rejošā suņa. Un tad griezās pie Jēkaba ar jautājumu, kura jēgu viņš, lai arī neprazdams valodu, viegli atminēja:

— No kurienes mans kungs nākdams?

Viņš norādīja pāri plecam uz rietumiem un teica:

— Amurrū!

Viņa atskatījās uz Jerubaālu un smiedamās pameta tam ar zodu.

«No kādas tāles!» pauda viņas vaibsti un mutes izteiksme. Pēc tam viņa acīmredzot apprasījās, no kuras vietas, norādīdama ar žestu, ka Rietumzeme ir plaša, un minēdama divas trīs pilsētas.

— Bēršeba, — atbildēja Jēkabs.

Viņa satrūkās, atkārtoja šo vārdu, un viņas mute, kas Jēkabam jau kļuva mīļa, izrunāja vārdu «īzāks».

Viņam noraustījās seja, aiz jūtelības acīs sakāpa asaras. Viņš nepazina Lābana dzimtu un nejuta ne mazāko vēlēšanos iepazīt šos ļaudis. Viņš bija cilvēks bez pajumtes, pazemes gūstniecībai lemtais, ne jau pēc savas gribas viņš atradās šeit, un līksmam aizkustinājumam īpaša iemesla nebija. Bet neizturēja ceļa grūtību novājinātie nervi. Viņš bija galā, un saldā tumšace, kura nosauca viņa tālā tēva vārdu, bija viņa mātesbrāļa meita.

— Rāhele, — viņš iešņukstēdamies teica un pastiepa viņai pretī trīcošās rokas, — vai es drīkstu noskūpstīt tevi?

— Kādēļ lai tu drīkstētu? — viņa attrauca smiedamās un izbrīnā pakāpās soli atpakaļ. Viņa vēl neatzinās savās nojautās, tāpat kā pirmīt nebija atzinusies, ka uzreiz ieraudzījusi svešo.

Bet viņš, vēl arvien turēdams vienu roku izstieptu, ar otru neatlaidīgi norādīja sev uz krūtīm.

— Jēkabs! Jēkabs! — viņš teica. — Es! Jichaka dēls, Rebekas dēls, Lābans, tu, es, mātes bērns, brāļa bērns...

Rāhele aprauti iekliedzās. Un, viņai atspiežot plaukstu pret Jēkaba krūtīm un vēl aizvien liedzot viņam tuvoties, abi smiedamies, ar asarām acīs uzskaitīja viens otram savus piederīgos, māja ar galvu, sauca vārdus, skaidroja viens otram, rādīdami zīmes, savus radurakstus — salika kopā rādītājpirkstus, sakrustoja tos, līmeniski pielika kreisās rokas pirkstu labās pirkstam.

— Lābans, Rebeka! — viņa sauca. — Betuēls, Nahora un Milkas dēls! Vectēvs! Mans, tavs!

— Tera! — sauca viņš. — Ābrāms, īzāks! Nahors, Betuēls! Ābrahāms! Sentēvs! Tavs, mans!

— Lābans, Adina! — sauca viņa. — Lea un Rāhele! Māsas! Māsīcas! Tavas!

Ik pa brīdim viņi māja viens otram un smējās caur asarām, tikuši skaidrībā par viņas vecāku un viņa mātes asinsradniecību. Viņa neliedza viņam savu vaigu, un viņš svinīgi noskūpstīja viņu. Trīs suņi riedami lēkaļāja ap viņiem tai uzbudinājumā, kāds pārņem šos dzīvniekus, līdzko cilvēki — vienalga, labā vai ļaunā nolūkā — pieskaras cits citam. Pauzdami prieku, gani sita taktī plaukstas un gavilēja spalgā falsetā: — Lū, lū, lūl — Tā viņš

noskūpstīja viņu vispirms uz viena, pēc tam uz otra vaiga. Bet, skūpstīdams meiteni, viņš liedza sev just ko vairāk par viņas vaigu maigumu; skūpstīja viņš svinīgi un svētbijīgi. Kā viņam veicās, ja viņš drīkstēja uzreiz nomutēt iemīļoto, tiklīdz tās vēlīgo acu nakts viņam bija sagrozījusi galvu! Dažam atliek vien ilgi mielot acis, kalpot un alkt, līdz gluži vai neaptveramā kārtā tiek dota atļauja un iespēja darīt to, kas Jēkabam tādēļ vien iekrita klēpī, ka viņš bija tālas puses brālēns.

Kad viņš palaida meiteni vaļā, tā smiedamās paberzēja ar delnām vaigus, kurus bija apskrāpējuši viņa ceļojuma laikā sadīgušie bārdas rugāji, un sauca:

— Ātrāk! Jerubaāl! Šamah! Bullutū! Aši noveliet akmeni, lai aitas padzeras, un raugiet, ka ūdens tiek visām — kā jūsu, tā manām, un padzirdiet mana brālēna Jēkaba kamieli, un esiet izmanīgi, un dariet visu ar apdomu, jūs vīri! Bet es bez kavēšanās steigšos pie Lābana, sava tēva, un pavēstīšu viņam, ka ieradies viņa māsasdēls Jēkabs! Viņš ir tepat netālu uz lauka un priecīgs atskries pa galvu pa kaklu, lai apkamptu viesi. Netūļājieties un sekojiet man, es teku ...

Pēc žestiem un balss intonācijas Jēkabs saprata gandrīz visu, ko viņa teica, un šo to arī vārds vārdā. Rāheles acu savaldzināts, viņš jau sāka apgūt šejieniešu valodu. Un, meitenei aizsteidzoties, viņš skaļi, lai viņa vēl dzirdētu, ko viņš saka, liedza ganiem novelt akmeni, teikdams:

— Pag, brāļi! Lieciet akmeni mierā, tas ir Jēkaba darbs! Jūs bijāt tam krietni sargi, bet es novelšu to no bedres, pakalpodams Rāhelei, savai māsīcai, un izdarīšu to viens! Jo vēl jau manām vīra rokām ceļš nav laupījis visu spēku, un šo spēku man pienākas veltīt Lābana meitai, noveļot akmeni, lai Mēness vaigam taptu noņemts tumsums un apaļš mums pretī vērtos ūdens loks.

Gani pagāja nost, un viņš, sakopojis spēkus, nostājās un nocēla vāku — novēla malā smago akmeni, lai gan tas nebija viena vīra darbs un viņš nekāds stiprais vis nelikās. Drūzmēdamies ap aku, balsu balsīs blēja auni, aitas un jēri, un arī Jēkaba jājamlops sprauslādams slējās kājās. Vīri smēla un lēja teknēs avota ūdeni. Jēkabam piepalīdzot, viņi raudzījās, lai padzertos visi lopi, padzina nost padzirdītās aitas un palaida klāt izslāpušās, un, kad visi kustoņi bija padzirdīti, no jauna uzvēla akmeni caurumam, piesedza smeltuvi ar zaļām velēnām, lai tā nebūtu ieraugāma un to neiztukšotu sveši gani, un visi kopā dzina mājup gan Lābana, gan savu kungu ganāmpulkus, un Jēkabs, sēdēdams augstu kamieļa mugurā, jāja pašā gūzmas vidū.

ZEMES PĪSLIS

Drīz vien parādījās vīrs, galvā cepuri ar pakauša nagu, m, paskrējis gabalu pretī, apstājās. Tas bija Lābans, Be-titēla dēls. Tādos gadījumos viņš allaž mēdza skriet — naši tāpat viņš bija skrējis pirms vairākiem ātri aizritē-juiem mūža gadu desmitiem, toreiz, kad pie akas saticis Ēlizeru, precinieku, ar desmit kamieļiem un pavadoņiem un tam teicis: «Nāc iekšā, tu, tā kunga svētītais!» Tagad, lai irī jau sirmbārdis, viņš skrēja atkal, padzirdis no Rā-heles, ka ieradies Jēkabs no Bēršebas — nevis kāds tur kalps, \>et Abrāma mazdēls, viņa māsasdēls. Bet apstājies viņš ļāVa otram panākties pretī tāpēc, ka nebija manījis ne zelta stīpu Rāhelei ap pieri, ne zelta rokassprādzes kā toreiz Rebekm» un vēl aiz tā iemesla, ka svešinieks tuvojās ne jau saiņiem apkrautas karavānas priekšgalā, bet acīm redzami gluži viens uz nodzīta un izkāmējuša kamieļa. Tādēļ, ;zlēmis nezaudēt cieņu, steidzoties sveikt tā dēvēto māsasdēlu, viņš, sakrustojis rokas, aizdomu pilns apstājās, nogaidīdams svešinieka tuvošanos.

Jēkabs labi to saPrata» juzdamies apkaunots un nomākts un sāpīgi apzinādamies savu nabadzību un nožēlojamo atkarību. Ak, ne j'>au kā bagāts sūtnis viņš ieradies, kurš ar uzstāties, kā 5 pienākas, savaldzināt visus ar dāvanām * udzu seķeļu vērtībā no savu seglu somām un lūgtin jā-•z^as paciemotic >s vienu otru nedēļu! Viņš ieradās tuk-Iapjukām — ki 1 bēglis un klaidulis, kam bijis jāpamet , un šeit jālvīdz pajumts, — zināmu iemeslu dēļ vi-^<1 mdien būtu >jājūtas biklam un pazemīgam. Bet viņš » 6i rr j atskārta, avr ko darīšana, saprata, ka nebūtu prātīgi - sadrūmušā;1 vīra priekšā pārlieku zemoties. Tāpēc mic okāpa no "kamieļa bez īpašas steigas — cienīgs, kā ka, oderējās vMņa kārtas cilvēkam, tuvojās Lābanam, ” iīgi sveicinjāja un sacīja:

Tēvs mans un brāli! Rebeka, tava māsa, sūta mani, godinātu tcivi, liekot man kādu laiku uzkavēties tavā īā, un es sv'eicu tevi viņas un Jichaka, viņas un mana

pavēlnieka, kā arī mūsu kopīgo tēvu vārdā un piesaucu \brāma dievu par sargu tavai, tavas sievas un tavu bērnu /eselībai.

— Ari es sveicu tevi! — atbildēja Lābans, puslīdz sa-)ratis uzrunu. — Tātad tu patiešām esi Rebekas dēls?

— Patiešām! — apstiprināja Jēkabs. — Jichaka pirm-

Izimtais es esmu, tu to saki. Un lai nemaldina tevi nedz as, ka ierodos viens, nedz mans apģērbs, ko saēdusi saule. 'Jo manas mutes tu pienācīgā brīdī uzzināsi visu un pār-iecināsies, ka, lai ari man nepieder nekas, ja neskaita )ašu galveno, šis galvenais tomēr ir mans un ka, teikdam >ar mani: «Tā kunga svētītais!» — tu būsi trāpījis nagi iz galvas. #.

— Tad ļauj, ka spiežu tevi pie krūts, — nīgri atbilēja .ābans, kam gans Jerubaāls bija pārcēlis Jēkaba tekto <ummū-ummū» mēlē, uzlika rokas māsasdēlam uz plecem, īoliecās pie viņa — vispirms pa labi, tad pa kreisi — un sabučoja gaisu. Tēvocis jau no pirmā acu uzmetiena at-tāja uz Jēkabu visai pretrunīgu iespaidu. Uzacir Lāba-īam bija sirdīgi sarauktas un viena acs it kā mi^išķinot oiemiegta, kaut gan taisni ar šo gandrīz aizvērto aci /iņš, šķiet, redzēja labāk nekā ar otru, atVērto. Turklāt fai pašā sejas pusē gar muti vilkās spilgti pagarīgs vaibsts, ūpu kaktiņam nevarīgi atkaroties pret iesirmo, melno )ārdu, it kā tēvocis skābi smaidītu, — arī ļis vaibsts da-īja Jēkabu bažīgu. Bet visādi citādi Lābarjg bija spēcīgs /īrs, viņa biezie, sirmie mati spurodamie s līda laukā no pakauša aizsega, tērpies viņš bija pusč jnī, ar nazi un oletni aiz jostas, un cieši pieguļošās pie< hrknes, sniegda-nās tikai līdz elkoņiem, nesedza dzīslotos delmus. Tie āpat kā muskuļainās kājas, bija apauduši ar melnā] esirmām spalvām, un rokas, platas, siltas un tikpat sper /ainas, nosprieda Jēkabs, bija drūmu zemes Tomu ;ēsta mantrauša, īsta zemes pīšļa ķetnr ,s. Patiesību v' mātesbrālis varēja likties gluži vai izsk Mīgs ar kuplais /ēl aizvien tumšajām uzacīm, gaļīgo, t<\ Išno degunu 1 tas sānskatā saplūda ar pieri vienā līnijā, uIn pilnīgajām, ne-īeaizsegtajām lūpām. Rāhelei nepārprotami bija titas īcis — Jēkabs ieraudzīja to ar tām pre Ugunīgajām pkā-īanas, aizkustinājuma un greizsirdības /c.atām, ar kārpie-cilvēks sev dārgā būtnē atklāj mantotai īpašības uilzina celsmes iezīmes, — aplaimojoši atklāju mi, jo tie pa kad dziļāk izprast, it kā līdz galam izzināt n Jļotu būtni, trau-savā ziņā arī aizskaroši, tāpēc mūsu at* ’cksmei pret

nākai paaudzei piederīgām iedzimtu pazīmju izpausmēm raksturīgs savdabīgs godbijības un netīksmes sajaukums

Lābans teica:

— Jel esi sveicināts un seko man, svešiniek, ja jau tu, kā es ceru, ne bez pamata dēvē sevi par manu māsasdēlu Kādreiz mums atradās vieta Eliēzeram un siens un barība viņa desmit kamieļiem, un visa tā pietiks arī tev un tavam, kā rādās, vienīgajam lopiņam. Dāvanas — zeltu drānas un garšvielas vai tamlīdzīgas mantas — tava māte tātad tev līdzi nav devusi?

— Ar tām es tiku apveltīts bagātīgi, to tu vari man ticēt, — atbildēja Jēkabs. — Kāpēc man šo mantu vairs nav, tu dabūsi zināt, tiklīdz es būšu apmazgājis kājas un mazliet iestiprinājies.

Viņš tīšuprāt runāja uzstājīgi, lai nezaudētu cieņu šā zemes pīšļa acīs, un tas izbrīnījās par tik lielu pašpārliecību, redzēdams jaunekļa nabadzību. Viņi nepārmija vairs ne vārda, līdz sasniedza Lābana saimniecību; tur svešie gani nošķīrās, dodamies ar saviem sīklopiem tālāk pilsētas virzienā, bet Jēkabs palīdzēja tēvocim sadzīt aitas kleķa aplokos, kuriem nodrošinājumam pret plēsīgu zvēru ielaušanos augšpusē bija meldru pinuma aizžogs. No mājās jumta abu rosīšanos vēroja sievietes: viena bija Rā liele, otra — Lābana sieva, trešā — šķielace Lea, Lābana vecākā meita. Māja, tāpat kā visa apmetne (jo blakus dzīvojamai ēkai atradās vairākas meldru būdas un strop-veida mantnīcas), atstāja uz Jēkabu lielu iespaidu — viņš, leišu iemītnieks, iegriezdamies pa ceļam pilsētās, tiesa gan, bija redzējis nesalīdzināmi lepnākus namus, taču centās neizrādīt apbrīnu. Viņš, gluži otrādi, nekavējoties sāka meklēt trūkumus un nevērīgi izmeta, ka, viņaprāt, koka trepes, kas gar ārsienu veda uz jumtu, esot nedrošas, un izteica domu, ka tās būtu jāaizstāj ar ķieģeļu kāpnēm, tāpat arī jāapmet sienas un apakšējie logi jāaprīko ar treliņiem.

a < * ^ētas pusē ir otras trepes, — teica Lābans. — Man llB'ši māja ir laba diezgan.

— Tā vis nerunā, — iebilda Jēkabs. — Ja cilvēks apmierinās ar mazumu, apmierinās arī dievs un atrauj cilvēkam savas svētības roku. Cik manam tēvocim aitu?

— Astoņdesmit, — atbildēja saimnieks.

— Un kazu?

— Kādas trīsdesmit.

V* — Vai liellopu nav nemar

Aizkaitināts Lābans pameta ar bārdu uz kleķa un meldru aizgalda pusi, kurš acīmredzot aizvietoja laidaru, taču liellopu skaitu neminēja.

— Būs vairāk, — teica Jēkabs, — vairāk visādu lopu.

Un Lābans apveltīja viņu ar īdzīgu, tomēr vienlaikus ziņkāri pētošu skatienu. Tad abi nogriezās uz mājas pusi.

VAKARIŅAS

Māja, ko aizēnoja vairākas augstas papeles, no kurām vienu zibens bija apsvilinājis no galotnes līdz pat saknēm, bija neapmesta, apjomā diezgan pieticīga, vietumis jau padrupusi ķieģeļu celtne, kurai augšējā stāva gaisīgums tomēr piešķīra zināmu arhitektonisku pievilcību, jo zemes ieseguma jumtu ar nelielajām niedru pinuma izbūvēm tikai dažviet — vidū un stūros — balstīja mūris, bet starpās — koka stabi. Pareizāk sakot, mājai bija vairāki jumti, jo vidusdaļa nebija segta un ēkas spārni visapkārt mazajam pagalmam veidoja taisnstūri. Pāris noblietēta māla pakāpienu veda uz palmkoka namdurvīm.

Divi trīs vergi amatnieki, kāds podnieks un vēl otrs — maiznieks, kurš plikstināja miežu mīklu pie savas nelielās cepeškrāsniņas iekšsienām, knosījās saimniecības ēku ieskautajā laukumiņā, ko šķērsoja tēvocis un viņa māsasdēls. Kāda verdzene, tērpusies tikai sānautā, stiepa ūdeni, pasmeltu tuvējā grāvī, sauktā par Bela kanālu, kurš apūdeņoja Lābana iekopto miežu un sēžama lauciņu un kurā ūdens savukārt ieplūda no cita — proti, Ellila kanāla. Bela kanāls piederēja kādam pilsētas tirgonim, kurš bija licis to izrakt un par ūdens lietošanu ņēma no Lābana lielas eļļas, graudaugu un vilnas nodevas. Aiz tīruma pletās stepe — pletās viļņota līdz pašam apvārsnim, pie kura pacēlās Hāranas Mēness tempļa terasveidīgais tornis.

Sievietes, nokāpušas no jumta, sagaidīja saimnieku un viesi priekštelpā, kurā tie ienāca tieši pa namdurvīm un kuras māla klonā bija ietaisīta plata piesta graudu grūša-nai. Adina, Lābana sieva, bija neizskatīga matrona ar raibu akmentiņu kaklarotu un garu plīvuru pār matiem cieši piegulošai aubei, tikpat drūma vaigā kā vīrs, vienīgi vaibsts ap muti likās drīzāk rūgts nekā skābs. Viņai nebija dēlu, un arī tas, iespējams, darīja Lābanu drūmīgu. Vēlāk Jēkabs uzzināja, ka laulību sākuma posmā pārim piedzimis dēliņš, taču to viņi, ceļot māju, upurējuši die-

viem — proti, ziedojot piedevām vēl dažus gaismekļus un traukus, ieliktu māla krūkā, dzīvu apglabājuši mājas pamatos, izlūgdamies svētību un labklājību savam namam un saimniecībai. Taču upuris ne tikai nebija nesis svēti bu — kopš tā laika Adina vairs nebija laidusi pasaulē nevienu zēnu. Lea augumā neatpalika no Rāheles, likās pat garāka un staltāka nekā māsa, tomēr varēja noderēt par piemēru tam, kā neglīta seja dīvainā kārtā laupa pievilcību nevainojamam stāvam. Viņai gan bija neparasti kupli pelnu krāsas mati, pakausī, benītes nepiesegti, savīti smagā mezglā, bet viņas zaļganpelēkās, skumīgi nodurtās acis šķielēdamas lūkojās lejup uz garo, apsārtušo degunu, un apsārtuši bija arī kreveļainie plaksti un rokas, kuras viņa cītīgi slēpa tāpat, kā slēpa acu greizo skatienu, pastāvīgi tādā kā kautrā cienībā turēdama skropstas nolaistas. «Paskat vien, tumšais Mēness blakus spodrajam!» nodomāja Jēkabs, vērodams māsas. Tomēr viņš uzrunāja Leu, nevis Rāheli, viņiem šķērsojot mazo, bruģēto pagalmu, kura vidū pacēlās upurakmens; bet viņa, pauzdama nožēlu, tikai paklakšķināja ar mēli, kā stepē bija klakšķinājuši gani, un, liekas, ieteica viņam paciesties, līdz atnāks tulks, atkārtoti pieminēdama kādu kānaānieti, proti, mājas cilvēku Abdhebu, — kā pēcāk noskaidrojās, to pašu, kurš pirmīt aiz mājas bija cepis plāceņus. Sis kalps pienesa Jēkabam ūdeni roku un kāju apmazgāšanai, pēc tam kad pa ķieģeļu kāpnēm, kas veda tālāk uz jumtu visi bija uzkāpuši vaļējā augšstāva istabā, kur tika vakariņots, un pastāstīja viesim, ka viņu, dzimušu kādā Oru salimas apkaimes ciematā, vecāki aiz galēja trūkuma pārdevuši verdzībā par divdesmit seķejiem un par šo nemainīgo cenu, kas acīmredzot noteica viņa pieticīgo pašap ziņu, viņš jau daudzkārt gājis no rokas rokā. Viņš bija sīka auguma, sirms, iekritušām krūtīm, taču runātīgs un tūdaļ pārcēla katru Jēkaba teiktu vārdu šejienes valodā, lai pēc tam tikpat veicīgi pārtulkotu atbildi.

Garā, šaurā telpa, kur viņi apmetās, bija itin patīkama, vēsmaina uzturēšanās vieta: starp jumta balstiem vienā pusē pavērās skats uz tumstošo stepi, bet otrā — uz kluso, ar krāsainiem audekliem pārjumto un oļiem izlikto iekšējā pagalma četrstūri ar koka galeriju gar malām. Tuvojās vakars. Kalpone sānautā, tā pati, kas bija stiepusi ūdeni, no pavarda atnesa uguni un iededzināja visas trīs uz trijkājiem novietotās māla lampas. Pēc tam viņa kopā ar Abdhebu lika galdā ēdienu: podu biezas sēžama eļļā

gatavotas miltu putras («Papasū, papasū!» kā bērns iegavilējās Rāhele, uzjautrinoši kārīgi aplaizīdamās un sizdama plaukstas), vēl neatdzisušus plāceņus, arī rutkus, gurķus, palmu kāpostus un padzērienam kazas pienu un kanāla ūdeni no lielas māla amforas, kas karājās pie viena no jumta balstiem. Pie ārējās sienas bija divas māla lādes, nokrautas ar vara bļodām, traukiem šķidrumu sa-laistīšanai, rokas dzirnām un biķeriem. Kur kurais — cits augstāk, cits lejāk — ģimenes locekli sasēdās ap zemu, ar vēršādu apvilktu galda plātni: Lābans ar sievu atmetās viens otram blakus uz naktsguļai domātas lāvas, meitas, sakrustojušas kājas, apsēdās uz spilveniem klātiem meldru pinuma soliņiem, un Jēkabam tika raibi krāsots māla sēdeklis ar tādu pašu pameslu kājām. Papasū ēda ar divām no govs raga izgrebtām karotēm, cilājot tās pa kārtai: tukšojis karoti, katrs pagrābās putru no poda un sniedza pilno karoti kaimiņam. Jēkabs, kam blakus sēdēja Rāhele, ikreiz piekrēsa karoti tik pilnu, ka viņa iesmējās. Lea, redzēdama to, sāka šķielēt vēl stiprāk un pavisam sadrūma.

Mielojoties nekas cik necik nozīmīgs netika pārspriests, saruna skāra vienīgi maltīti. Adina, piemēram, teica Lā-banam:

— Ēd, mans vīrs, tev pieder viss!

Vai arī bilda Jēkabam:

— Stiprinies, svešzemniek, iepriecē savu gurušo dvēseli!

Vai arī kāds no vecākiem teica vienai vai otrai meitai:

— Es skatos, tu ņem tik pilnu karoti, ka citiem nekas nepaliks pāri. Ja tu neapvaldīsi savu ēstgribu, ragana Labartū apgriezīs tev iekšas otrādi un tu visu izvemsi.

Arī šīs maznozīmīgās tērgas Abdheba pacentās vārds vārdā pārtulkot Jēkabam, un tas jau piedalījās sarunā, teikdams, piemēram, Lābanam šejieniešu valodā:

— Ed, tēvs mans un brāli, viss ir tavs!

Vai Rāhelei:

— Stiprinies, māsa, ielīksmo savu dvēseli!

Abdheba un kalpone vakariņoja reizē ar saimniekiem, kurus abi apkalpoja, — vakariņoja ar pārtraukumiem, brīdi pa brīdim notupdamies uz grīdas, lai steigšus notiesātu kādu rutku un pamīšus piedzertu no bļodas kazas pienu. Kalpone, vārdā Iltanī, katru otru mirkli ar pirkstgaliem notrausa maizes drusciņas no savām nokarenajām krūtīm.

Kad vakariņas bija paēstas, Lābans lika padot sev un viesim reibinošu dzērienu. Abdheba atstiepa maisu ar lūgušu plēkšņu kviešu alu un, ielējis dzersi divās krūzēs, Ielika katrā pa salmiņam, tāpēc ka pa virsu peldēja daudz graudu. Sievietes, kurām Lābans novēlēja labu nakti, nevērīgi uzlikdams roku uz galvas, atstāja vīriešus vienus Arī viesim viņas novēlēja saldu dusu, un, atvadoties Rā-helei, Jēkabs vēlreiz ielūkojās melno acu vēlīgajā naktī un redzēja baltos, retos zobus, meitenei ar smaidu bilstot:

— Daudz papasū karotē ... Ar kaudzi!

— Ābrahāms ... sentēvs ... tavs, mans! — viņš atbildēja, it kā skaidrodams savu pirmītējo rīcību un atkal pielikdams vienu rādītājpirkstu līmeniski otram, un abi pamāja tāpat kā nesen klajumā, bet māte tikmēr rūgti smaidīja, Lea šķielēja lejup uz pašas degunu un tēva nīgri samiegtajā vaigā nepakustējās ne vaibsts. Tad tēvocis un māsasdēls palika vieni vēsmainajā augšstāva istabā, un tikai Abdheba sēdēja viņiem līdzās uz grīdas, cīnīdamies ar elpas trūkumu pēc pakalpīgās rosīšanās, un pārmaiņus pievērsa skatienu te viesa, te saimnieka lūpām.

JĒKABS UN LĀBANS NOSLĒDZ VIENOŠANOS

— Runā nu, ciemiņ, — teica namatēvs, iedzēris malku, — un atklāj man savas dzīves apstākļus!

Tad Jēkabs izstāstīja viņam gari un plaši visu patiesību, izstāstīja tieši tā, kā viss bija noticis, vienīgi mazdrusku paskaistinādams tikšanos ar Elifasu, lai gan ari šajā ziņā, rēķinādamies ar acīm redzamo — savu galējo nabadzību un trūcību, kopumā teica taisnību. Laiku pa laikam, sniedzis pietiekami plašu, bet vēl pārskatāmu ziņojumu, viņš apklusis pamāja Abdhebam, lai tas pārtulko sacīto; un Lābans, kas, Jēkabam stāstot, tukšoja krūzi pēc krūzes, klausījās, nīgri miegdamies un mirkļiem pamezdams ar galvu. Jēkabs runāja lietišķi. Viņš nedz izpušķoja, nedz nosodīja to, kas bija noticis starp viņu, Ezavu un vecākiem, viņš stāstīja neminstinādamies un bijīgi, jo itin visus pazemojumus atsvēra dižais panākums, kurš, lai kādā veidā gūts, bija negrozāms fakts un viņa pašreizējai plikatībai un trūcībai laupīja jebkuru dziļāku nozīmi; viņš — neviens cits — bija svētības saņēmējs.

Lābans noklausījās vēstījumu, snaudulīgi miegdamies. Ar salmiņu sparīgi sūkdams reibinošo dziru, viņš jau bija

tiktāl apskurbis, ka no vaiga atgādināja dilstošu mēnesi vēlā vakara stundā, kad tas biedīgi sarkans sāk savu gaitu, un vēders viņam bija tā uzpūties, ka viņš palaida vaļīgāk jostu, nometa pusaini un sēdēja vienā kreklā, saņēmis smagās, muskuļotās rokas uz treknajām, pa pusei plikajām krūtīm, apaugušām ar melnsirmām, sprogainām spalvām. Lempīgi uz priekšu sakucis, uzmetis kūkumu, viņš dirnēja uz lāvas un, kā jau pieredzējis praktiskas un veikalnieciskas domas cilvēks, izvaicāja pretimsēdētāju sīkāk par mantu, ar kuru tas lepojās, bet kurai viņš, Lābans, piesargājās piešķirt lielu nozīmi. Viņš tīšuprāt apšaubīja otra guvumu. Viņa uztverē tas bija apkrauts ar parādu. Protams, Jēkabs atkārtoti bija uzsvēris: Ēzavam galu galā ticis lāsts, svētību guvis viņa brālis. Bet arī šai svētībai, ņemot vērā, kādā ceļā tā iemantota, piemita mazumiņš lāsta, un varēja nešaubīties, ka tas kaut kā izpaudīsies. Tādi nu reiz ir dievi! Tie visi pār vienu kārti metami — alga viena, vai runa par vietējām dievībām, ar kurām, pats par sevi saprotams, Lābanam jāuztur labas attiecības, vai arī par vārdā nesaukto vai tikai aptuveni vārdā saukto Izāka dzimtas dievu, kuru viņš, Lābans, zina un nosacīti atzīst. Dievi vēlas, lai mēs rosītos, un neliedz mums rosīties; bet vainīgs allaž būs cilvēks. Guvums, uz kuru paļaujas Jēkabs, aplikts ar vainu, un var tikai zīlēt, kam būs jāizcieš sods. Jēkabs dievojās — viņš esot bez grēka un vainas. Viņš tikpat kā neesot rīkojies, vienīgi neliedzis notikt tam, kam bijis lemts notikt, un arī to drusciņu rosījies ne bez smagas iekšējas cīņas. Vaina gulstoties, augstākais, uz darbīgo Rebeku, kas izrīkojusi visu. «Lai lāsts nāk pār mani!» viņa teikusi — tiesa, tāpat vien, gadījumam, ja tēvs atklātu viltu, ar šiem vārdiem tomēr izsakot savu attieksmi pret pašu pasākumu un apliecinot, ka uzņemas atbildību par visu. Jēkabu, savu bērnu, viņa, kā jau māte, atbrīvojusi no jebkuras vainas.

— Jā, kā jau māte, — novilka Lābans. Sastrēbies alu, viņš smagi sēca, elpodams caur muti, un ķermeņa augšdaļa viņam saguba uz priekšu un sazvēlās uz vieniem sāniem. Izslējies viņš sagrīļojās un sazvira uz otriem sāniem. — Kā jau māte, pa māšu un vecāku paradumam. Pa dievu paradumam. — Vecāki un dievi svēta savus mīluļus vienlīdz apšaubāmā veidā. Viņu svētība ir spēks un spēka radīta, jo, raugi, arī mīlestība ir tīrais spēks, un dievi un vecāki svēta savus lutekļus spēkpilnai dzīvei — stiprai kā laimē, tā postā. Tādas tās lietiņas, un tāda tā svētība.

«Lai lāsts nāk pār mani,» — tie bija tukši vārdi, mātišķa pļāpāšana, nezinot, ka mīlestība ir spēks un spēks un IIin nekas cits ir ari dzīve. Rebeka galu galā bija tikai sievišķis, — svētītais bija viņš, Jēkabs, un viņu vispirmām kārtām ķers sods par apmānu. — Tu tapsi sodīts, — teica l.ābans ar stīvu mēli un ar smago roku norādīja uz māsasdēlu. — Tu tiksi pievilts, jo tu pievīli. Abdheba, virini žiglāk savas pļempas un pārtulko viņam, ko es teicu, mērgli tāds! Es nopirku tevi par divdesmit seķeļiem, bet, ja tu snauduļosi, nevis tulkosi manus vārdus, es likšu tevi, nejēgli, uz nedēļu ierakt līdz žaunām zemē!

— Tpī, rimsties taču! — teica Jēkabs un nospļāvās. — Vai mani nolād tēvs mans un brālis? Kā tad galu galā tev šķiet: vai es esmu miesa no tavas miesas un kauls no tava kaula vai ne?

— Tu tas esi, — atbildēja Lābans, — tiktāl viss ir pareizi. Tu .izstāstīji man patiesību par Rebeku un Izāku, un sarkano Ezavu, un tu esi Jēkabs, mans māsasdēls, tas ir pierādīts. Ļauj man apskaut tevi. Bet aplūkosim stāvokli, vadoties pēc tā, ko tu man pastāstīji, un atvedināsim spriedumus gan tev, gan man pēc saimnieciskās dzīves likumiem. Es neapšaubu tava stāsta patiesumu, tomēr man nav iemesla apbrīnot tevi par atklātību, jo nekas cits tev neatliek kā runāt atklāti, lai izskaidrotu savu stāvokli. Tātad nav tiesa tas, ko tu man teici pirmīt, proti, ka Rebeka sūtījusi tevi, lai parādītu man uzmanību. Tu gluži vienkārši nevarēji palikt mājās, tāpēc ka no Ezava tev draudēja dzīvības briesmas par tavām un tavas mātes izdarībām, kuru panākumus es netaisos noliegt, lai gan šim-brīdim tās padarījušas tevi pliku un nabagu. Ne jau no brīva prāta tu esi šeit, bet gan aiz tā iemesla, ka tev nav kur patverties. Tu esi atkarīgs no manis, un man no tā jāatvedina secinājumi. Ne jau viesis, — kalps tu esi manā namā.

— Mana tēvoča runa ir taisnīga, — bilda Jēkabs, — bet šai taisnībai pietrūkst mīlestības aizdara.

— Tukšas valodas! — atcirta Lābans. — Tādi ir saimnieciskās dzīves dabiskie spaidi, ar kuriem es esmu paradis rēķināties. Hāranas naudasmaisi — divi brāli, Išul-lanū dēli, arī dīrā man deviņas ādas nost, tāpēc ka man vajadzīgs ūdens, un viņi zina, ka tas man vajadzīgs, tādēļ prasa jebkuru cenu, bet, līdzko es palikšu viņiem parādā, pārdos mani un visu manu mantu un naudu iebāzīs savā kabatā. Es neesmu glupāks par citiem. Tu esi atkarīgs no

manis, un es to izmantošu. Neesmu ne tik bagāts, ne pārticis, lai plātītos ar labdarību un par velti mielotu apkārt-staiguļus. Tik vien man to gaitnieku kā šis te mērglis un verdzene Iltanī, kura ir stulba kā zoss un pļūtītāja vista, jo podnieks, ceļojošs amatnieks, pēc līguma paliks te desmit dienas, un, kad pienāk ražas novākšanas laiks vai jācērp aitas, es nezinu, kur raut darba rokas, — naudas taču man nav. Rāhelei, manai pastarītei, jau sen vairs nepiederētos ganīt aitas, drebināties nakts aukstumā un cepināties dienas svelmē. To tagad darīsi tu par jumtu virs galvas un vēdera tiesu, jo tu neesi tas vīrs, kurš var kaut ko prasīt, — tādas tās lietas.

— Labprāt es ganīšu aitas Rāheles — tavas meitas vietā, — teica Jēkabs, — un kalpošu tev viņas dēļ, lai viņai būtu vieglāk. No bērna kājas es esmu kopis aitas, es protu ar tām apieties un, domājams, tikšu ar visu galā. Es jau nemaz netaisījos slamstīties un būt par liekēdi tavā namā; bet, ja tu saki: tas man esot jādara Rāheles — tavas meitas labad un viņas dēļ jāliek lietā savas vīrieša rokas, — es kalpošu tev jo mīļu prātu.

— Ak tā gan? — snaudulīgi miegdamies, jautāja Lā-bans atkarenu lūpu kaktiņu un uzmeta Jēkabam ašu mirkli. — Jādara tas tev gribot negribot saimnieciskās dzīves spaidu dēļ, bet, ja darīsi to mīļu prātu, jo labāk tev, un ari man par ļaunu tas nenāks. Rīt noslēgsim rakstisku līgumu, — viņš piebilda.

— Redzi nu! — teica Jēkabs. — Izrādās, vienoties var arī tā, lai labi būtu abiem un tik bargi neliktos dabiskie spaidi. Tev tas neienāca ne prātā. Tu liedzies pielikt aizdaru savai taisnībai, tā nu es pieliku to pats, lai cik pliks un nabags šobrīd esmu.

— Tukšas runas! — izlēma Lābans. — Mēs noslēgsim līgumu un apstiprināsim ar zīmogiem, lai viss ir pēc noteikumiem un neviens nevar apšaubīt vienošanos, iztulkojot to pa savam prātam. Tagad ej, man nāk miegs un no alus uzpūties vēders. Nodzēs ugunis, mērgli! — viņš uzkliedza Abdhebam, atlaidās garšļauku uz lāvas, apsedzās ar svārkiem un aizmiga, šķībi pavēris muti.

Jēkabam neatlika nekas cits kā pašam sameklēt sev vietu naktsguļai. Viņš uzkāpa uz jumta, atgūlās uz segas meldru slietenī, kas tur bija uzcelts, un domāja par Rāheles acīm, līdz miegs viņam uzspieda savu skūpstu.

Piektā nodaĻa LABANA KALPĪBĀ. CIK ILGI JĒKABS PALIKA PIE LABANA

Tā sākās Jēkaba gaitas Lābana valstībā un Aramas-Na-haraīmas pusē, ko viņš klusībā zīmīgi dēvēja par Kurun-giju — vispirms jau tāpēc, ka mala, uz kuru bēgot bija vajadzējis doties, viņam vispār un no sākta gala likās pati pagare, bet vēl arī aiz tā iemesla, ka šī upju norobežotā zeme, kā gadu ritējumā noskaidrojās, turēja savā varā un acīmredzot nekad vairs neizlaida cilvēku, kas reiz tajā nokļuvis, ka šī no visas tiesas un vārda tiešajā nozīmē bija Mūžīgās neatgriešanās valstība. Ko tad īsti nozīmē «nekad vairs» un «nemūžam»? Tas nozīmē — neatgriezties tik ilgi, kamēr cilvēka «es» kaut aptuveni saglabā savu struktūru un formu un vēl ir viņš pats. Atgriezies pēc divdesmit pieciem gadiem, cilvēks vairs nav tas, kas bija toreiz, kad, dodamies ceļā, domāja atgriezties pēc pusgada, augstākais, pēc gadiem trim un pēc epizodiskas prombūtnes no jauna sākt dzīvi tur, kur tā pārtrūkusi, — tāda pārnākšana vairs nav atgriešanās. Divdesmit pieci gadi nav epizode, tie ir pati dzīve; sākušies jaunības pilnziedā, tie ir mūža kodols un pamats, un, lai arī Jēkabs atgriezies dzīvoja vēl ilgi un pieredzēja sava mūža sūrākos un cildākos mirkļus — jo viņam, pēc mūsu aprēķiniem, bija simt seši gadi, kad, atkal nonācis pagarē, viņš svinīgi izlaida dzīvību, — sava mūža sapni, jāsaka, viņš tomēr izsapņoja pie Lābana Aramas pusē. Tur viņš mīlēja, tur apprecējās, tur četras sievas dāvāja viņam visus viņa bērnus, atskaitot jaunāko, veselus divpadsmit skaitā, tur viņa labklājība auga augumā un gadi piešķīra viņam cienību, un atgriezās ne jau jauneklis, bet pasirms piecdesmit piecus gadus vecs vīrs, klejotājs aus-trumu šeihs, kurš milzu ganāmpulku priekšgalā pārnāca Rietumzemē it kā svešā malā un nogāja uz Sehemu.

Tas, ka Jēkabs palika pie Lābana divdesmit piecus gadus, nav apstrīdams, to pārliecinoši apstiprina jebkura lietišķa izpēte. Sai ziņā dziesmās un leģendā saskatāmas domas paviršības, kuras mēs sev tik viegli nepiedotu. Rakstos apgalvots: Jēkabs esot sabijis pie Lābana pavisam divdesmit gadus — četrpadsmit un vēl sešus. Šāds dalījums liecina pats par sevi, ka Jēkabs jau vairākus

gadus pirms putekļiem klāto aizšaujamo bultu salaušanas un aizbēgšanas prasījis Lābanam, lai tas viņu atlaiž, bet nav atlaists un, vienojies par jauniem noteikumiem, apņēmies palikt. Bridi, kad viņš gribējis aiziet, aprāda izteikums — tas esot bijis toreiz, «kad Rāhele dzemdējusi Jāzepu». Bet kad īsti Rāhele dzemdēja Jāzepu? Ja tolaik būtu pagājuši tikai četrpadsmit gadi, tad šajos četrpadsmit, pareizāk sakot, pēdējos septiņos gados būtu bijis jāpiedzimst visiem divpadsmit bērniem, arī Dinai un Jāzepam, vienīgi Benjamīnam ne, — tas, ņemot vērā, ka darbojās četras sievietes, nekas neiespējams nebūtu, tomēr neatbilstu dieva noliktajai radību secībai. Pēc tās našķī-gais Ašers, piecus gadus vecāks par Jāzepu, piedzimis pēc šiem divreiz septiņiem gadiem, proti, astotajā laulības gadā, bet, kā parādīs sīkāks izklāsts, Jāzeps nevarēja piedzimt Rāhelei agrāk nekā divus gadus pēc jūrmīļa Zebu-lona nākšanas pasaulē, proti, trīspadsmitajā laulības un divdesmitajā Hāranas dzīves gadā. Kā gan citādi? Jāzeps bija vecu ļaužu bērns: Jēkabam tātad bija jābūt gadu piecdesmit vecam, kad uzradās viņa mīlulis, un jau divdesmit gadu jādzīvo Lābana paspārnē. Bet, tā kā no šiem divdesmit gadiem tikai divreiz septiņi, tas ir, četrpadsmit, bija īsti kalpības gadi, tad starp šiem gadiem un jauna līguma slēgšanas gadu pāri paliek seši klusējot, bez līguma pie Lābana vadīti gadi, kuri, ņemot vērā Jēkaba beigu beigās iekrāto bagātību, jāpieskaita pēdējiem pieciem jauna līguma vārdā aizvadītajiem gadiem. Jo, lai arī minētie gadi vislabāk un vispirmām kārtām palīdz izskaidrot, kā Jēkabs kļuva tik pasakaini bagāts, šo gadu nekādi nebūtu pieticis, lai iedzīvotos tādā mantā, kuru cildinot dziesmas un leģenda allaž lietojušas viskrāšņākos epitetus. Jāatzīst, šis tas izklausās stipri pārspīlēti — uzreiz, piemēram, duras acīs apšaubāmais izteikums, ka Jēkabam esot bijis divi simti tūkstoši aitu. Tūkstošiem aitu viņam būs bijis, ir nepieminot citus lopus, metāla vērtslietas un vergus, un Lābana vārdiem, kurš, panācis bēgošo znotu, prasījis, lai viņš atdod, ko «sazadzies» dienā un «sazadzies» naktī, nebūtu ne mazākā attaisnojuma un nekādas jēgas, ja Jēkabs būtu ticis pie bagātības vienīgi uz jaunā līguma pamata, nevis jau agrāk, tieši minētajā starplaikā, diezgan plaši saimniekodams pats uz savu roku un likdams pamatus savai vēlāko gadu pārticībai.

Divdesmit pieci gadi — Jēkabam tie pagaisa kā sapnis, pagāja, kā dzīvajam paiet dzīve: alkstot un gūstot, cerot,

viļoties, paveicot pagāja diena aiz dienas, kuras cilvēks neskaita un kuras katra atnes ko savu; tās, vadītas pa vienai vien, gaidot un pūloties, te ciešoties, te pacietībai /lidot, saplūst plašākās laika vienībās — mēnešos, gados un gadu desmitos, kas galu galā ir īsi kā diena. Grūti panākt, kas ātrāk un labāk palīdz pārvarēt laiku — vienveidība vai pārmaiņas, kuras to iedala posmos; aizvadīt to palīdz abas; viss dzīvais laužas uz priekšu, grib pārvarēt laiku, būtībā traucas pretī nāvei, domādams, ka tiecas pretī mūža mērķiem un pavērsieniem; kaut arī indivīdam atvēlētais laiks ir iedalīts posmos un periodos, tas, no otras puses, tomēr ir vienveidīgs, būdams tieši viņam piešķirtais laiks, ritēdams zem viņa nemainīgās individuālās esības zīmes; un tā nu, palīdzot īsināt laiku un dzīvi, mūždien darbojas abi spēki reizē — vienveidība un dalījums sīkākās vienībās.

Galu galā jebkurš laika iedalījums ir patvaļīgs un maz atšķiras no līniju vilkšanas ūdenī. Vilkt tās var gan tā, gan šitā — vēl velkot tās, viss atkal saplūst kopā vienā plašā veselā. Jēkaba piecreiz piecus Hāranas gadus mēs jau iedalījām dažādi — gan divdesmit un piecos, gan četrpadsmit, sešos un piecos gados; bet viņš tikpat labi būtu varējis iedalīt tos pirmajos septiņos, līdz apprecējās, tajos trīspadsmit, kuros dzima bērni, un piecos papildu gados, kas līdzīgi Saules gada piecām liekajām dienām neiekļaujas divpadsmitreiz trīsdesmit dienās. Arī tā vai vēl kā citādi viņš būtu varējis lēst savus Hāranas gadus. Pavisam to bija divdesmit pieci — vienveidīgu ne tikai tāpēc, ka tie visi kā viens bija Jēkaba gadi, bet arī tāpēc, ka ārējo apstākļu ziņā neatšķirami līdzinājās cits citam, un nekāda aspekta maiņa, vērtējot aizvadītos gadus, nespētu mazināt šo gadu izplūdušo vienveidību.

JĒKABS UN LABANS APSTIPRINA LĪGUMU

Atsevišķs posms — sava veida periods Jēkaba dzīvā visai drīz iezīmējās tādējādi, ka līgums, ko viņš noslēdza ar Lābanu jau nākamajā dienā, pēc mēneša tika atcelts un aizstāts ar jaunu gluži cita rakstura vienošanos, kura piesaistīja viņu nesalīdzināmi ciešāk. Lābans tik tiešām nākamajā rītā pasteidzās likumīgi apstiprināt māsasdēla piederību savam namam, vadoties pēc lēmuma, ko, sēdē-

dams pie alus krūzes, bija pieņēmis zemes dzīvei cieši piesaistīta cilvēka lietišķībā. Viņi saposās agri un jāšus uz ēzeļiem devās uz Hāranu, pilsētu: Lābans, Jēkabs un vergs Abdheba, kam rakstu un likumu pratēja priekšā bija jāapliecina darījums. Tiesasvīrs pieņēma apmeklētājus pagalmā, kur drūzmējās ļaudis, jo daudziem vajadzēja rakstiski apstiprināt vai pārsūdzēt pirkšanas un pārdošanas, nomas, īres, maiņas, laulības vai laulības šķiršanas līgumus, un tiesnesim līdz ar diviem rakstvežiem vai palīgiem, kas tupēja blakus viņa krēslam, bija pilnas rokas darba, apmierinot pilsētnieku un laucinieku vajadzības, tāpēc Lābana ļaudīm bija ilgi jāgaida, kamēr pienāca kārta viņu, starp citu, nesvarīgajai un ātri nokārtojamai lietai. Par nelielu atlīdzību — mazliet labības un eļļas — Lābans jau pirms tam bija nolīdzis otru liecinieku, kādu vīru, kas tur slamstījās apkārt, gaidīdams šādu izdevību, un tas kopā ar Abdhebu galvoja par vienošanās izpildi, un abi apzīmogoja līgumu, atstādami īkšķa naga nospiedumu uz mugurpusē izliektās māla plāksnītes. Lābanam līdzi bija zīmoga cilindrs, bet Jēkabs, kam viņējais bija nozūmēts, izdarīja nospiedumu ar svārka malu. Tā tika apstiprināts primitīvais teksts, ko, tiesnesim vienmuļi diktējot, plāksnītē bija ieskrīpājis viens no rakstvežiem: Lābans, aitkopis, līdz turpmākam pieņem darbā par nomas vergu tādu un tādu vīru, tāda un tāda Amurrū zemes vīra dēlu, kuram nav pašam savas pajumtes, un šim vīram jākalpo Lābanam viņa namā un saimniecībā, liekot lietā visus savus miesīgos un garīgos spēkus, nesaņemot nekādu citu atlīdzību kā dienišķo iztiku. Līgums nav nedz atceļams, nedz apstrīdams, nedz pārsūdzams. Ikviens, kas nākotnē, pārkāpdams likumu, vērstos pret šo vienošanos un mēģinātu to apšaubīt, prāvu būs zaudējis un par sodu maksās piecas mīnas sudraba. Punkts! Lābanam bija jāsedz izdevumi par līguma izgatavošanu, un viņš norēķinājās ar vara plātnītēm, kuras sodīdamies uzsvieda uz svariem. Klusībā vecais viltnieks tomēr apzinājās, ka Jēkaba piesaistīšana uz tik izdevīgiem noteikumiem pārpārēm attaisno niecīgos izdevumus, jo Jichaka svētībai viņš piešķīra daudz lielāku nozīmi, nekā tika izrādījis sarunā ar māsasdēlu, un mēs par zemu novērtētu viņa saimniecisko izmanību, domādami, ka viņš uzreiz, no sākta gala nebūtu apjēdzis, cik liela veiksme viņam ir Jēkaba pieņemšana darbā. Viņš bija drūms, dieviem netīkams cilvēks, kurš neticēja pats savai laimei un tādēļ īpašus

panākumus līdz šim nebija guvis. Viņš nešaubījās ne mirkli, ka svētītais izpalīgs viņam lieti noderēs.

Tāpēc, noslēdzis līgumu, viņš bija puslīdz labā omā, sapirkās ieliņās šo to vajadzīgu — audumus, pārtiku, sīkus mājsaimniecības piederumus — un skubināja savu pavadoni izteikt apbrīnu par pilsētu un tās trokšņaino rosību, par tās biezajiem mūriem un bastioniem, par košajiem, bagātīgi apūdeņotajiem dārziem, kuros tā slīga, par E-hul-hula — va|ņa apjoztā tempļa un svētnīcas pagalma, un sudrabā kalto un bronzā atlieto vēršu sargāto vārtu svēto krāšņumu, par majestātisko daudzpakāpju torni, kas te* rasveidīgs pacēlās uz varen augsta uzbēruma — viscaur vāpēts septiņkrāsu milzenis, tik gaiši zils pašā virsotnē, ka tur uzceltā svētvieta, dieva pagaidu mājoklis, kur tam klāta kāzu gulta, likās zvīļojot saplūstam ar debesu zilgmi. Taču Jēkabam visas šīs ievērības cienīgās vietas un lietas izvilināja tikai izvairīgu «hm» vai «ek». Viņš nespēja iejusties pilsētas dzīvē un necieta nedz klaigas un drūzmu, nedz pārlieku pompozu celtņu bramanību, kuras gan iztēlojas par mūžīgām, taču, lai cik atjautīgi tāds ķieģeļu kalns nostiprināts ar zemes darvas javu un smalcinātiem meldriem un lai cik lietpratīgi no tā novadīts ūdens, viņaprāt, tomēr bija lemtas bojāejai, turklāt pēc — vismaz dieva priekšā — pavisam neilga laika. Viņš ilgojās pēc dzimtās Bēršebas ganībām, un pilsētas uzmācīgā platība, kas nomāca viņa gana dvēseli, vedināja viņu jau todien saskatīt Lābana saimniecībā gandrīz vai otru dzimteni, kur, starp citu, bija palikušas divas melnas acis, kas raudzījušās viņam pretī tik savādā paļāvībā, ka ar tām, kā pašam likās, būtu jāvienojas par kaut ko bezgala svarīgu. Par šīm acīm viņš domāja, izklaidīgi vērodams iznīcībai lemto dižmanību, — par tām un par dievu, kurš apsolījies vadīt viņa soļus svešumā un bagātu pārvest viņu dzimtenē, par Abrāma dievu, kura dēļ viņš izjuta tādu kā greizsirdību uz Bel-Hārana namu un pagalmiem, šo mežonīgu vēršu un čūsku vai grifu apsargāto elkadievības citadeli, kur pašā dziļākajā, zaigojošiem dārgakmeņiem izrotātajā apzeltītu ciedru siju kambarī uz sudraba cokola stāvēja dievekļa tēls, kam pēc karaļa cienīga rituāla kvēpināja vīraku un teica glaimus, — turpretī Jēkaba dievam, kurš, kā viņam likās, bija dižāks par visiem citiem dieviem, zemes virsū nebija sava mājokļa, un godināja viņa dievu, tik dižu, ka tas valdīja viens, nesot tam pieticīgus upurus koku paēnā vai uz pakalniem. Tāda

neapšaubāmi bija dieva griba, un Jēkabs lepojās, ka viņa dievs nicina un nosoda jebkuru pilsētnieciski pasaulīgu spozmi aiz tā iemesla, ka nekāds spožums nespētu to gandarīt. Taču šim lepnumam piejaucās aizdomas, kuras uzvēdīja greizsirdību, — aizdomas, ka patiesībā ari viņa dievs itin labprāt mājotu emaljas, apzeltītu ciedru un sarkanu granātakmeņu namā, tikai tam, protams, būtu jābūt septiņkārt skaistākam par Mēness elka namu, un nosoda to tikai tāpēc, ka pagaidām nevar pie tāda tikt, jo piekritēju pulks vēl ir par mazu un vāju, lai uzceltu krāšņu svētnīcu. «Pagaidiet vien,» nodomāja Jēkabs, «un lielieties tikmēr ar sava augstā kunga Bela godību! Mans dievs apsolīja Bet-ēlē padarīt mani bagātu, un viņa varā ir padarīt jo bagātus visus, kas viņam tic; mēs, tiklīdz būsim bagāti, uzcelsim viņam namu — tas būs iekšā un ārā no tīra zelta, safīriem, jašmas un kalnu kristāliem, un šā nama priekšā nobālēs visi jūsu augsto pavēlnieku un pa-vēlnieču nami. Šaušalīga ir pagājība, un varena — tagādībā, jo tā duras acīs. Bet dižāka un svētāka par visu, bez šaubām, ir nākamība, un tā spirdzina nospiesto sirdi tam, kam apsolīta.»

PAR JĒKABA IZREDZĒM

Lai gan Lābans ar māsasdēlu no pilsētas atgriezās vēlu, viņam tomēr šķita svarīgi vēl šo pašu nakti novietot līguma plāksnīti mājas pagrabtelpā, kur jau glabājās līdzīgi dokumenti; un Jēkabs pavadīja viņu, nesdams aizdegtu gaismekli. Pagrabs bija zem apakšstāva istabas mājas kreisajā spārnā, iepretī galerijai, kur iepriekšējā dienā tika ēstas vakariņas, un atgādināja gan arhīvu, gan kapelu un kapenes reizē, jo māla šķirstā, kas novietots telpas vidū starp traukiem, pārtikas upuriem un trijkājiem ar kvēpināmām pannām, atdusējās Betuēla mirstīgās atliekas un tepat, kaut kur dziļāk zem kūla vai sienā, vajadzēja atrasties māla krūkai ar upurim nestā Lābana dēliņa pīšļiem. Pagraba dibenplānā pletās niša, tai pretī bija uzcelts dedzinātu ķieģeļu altāris, gar kuru stiepās zemi, šauri soli, un uz viena no tiem pa labi no altāra drošībā glabājās rakstu plāksnītes — kvītis, norēķini, līgumi. Uz otra bija sarindoti mazi dieveklīši, skaitā desmit vai divpadsmit, ērmoti no skata — daži ar augstām cepurēm galvā un bārdainiem bērna ģīmīšiem, daži plikpauraini un

bez bārdām, vēl daži vai nu zvīņotos svārciņos un kailām krūtīm, uz kurām gaužām miermīlīgi turēja roķeles sakrustotas zem paša zoda, vai arī nemākulīgi atveidotos tērpos ar ielocēm, kas nepiesedza rupji darinātos kāju Īkšķus. Tie bija Lābana mājas gariņi un pareģīši, viņa terafimi, kuriem nīgrīgais vīrs bija loti pieķēries un ar kuriem viņš te lejā apsprieda katru svarīgāku jautājumu. Tie sargāja māju, kā viņš paskaidroja Jēkabam, samērā pareizi noteica gaidāmo laiku, deva padomus, kārtojot pirkšanas un pārdošanas darījumus, spēja norādīt, kādā virzienā aizklīdusi nomaldījusies aita, un tā joprojām.

Jēkabs it nemaz nejutās labi pīšļu, norēķinu un padie-viņu vidū un atviegloti uzelpoja, kad abi pa pagraba kāp-tuvēm un šauro grīdas lūku no šīs pazemes valstības atgriezās virszemē, lai dotos pie miera. Lābans bija godinājis gan Betuēla piemiņu, novietodams līdzās šķirstam krūzi ūdens mirušā atveldzei, proti, nesdams «ūdens ziedu», gan terafimus, klanīdamies tiem, un tā vien bija licies — teju, teju pielūgs arī naudas dokumentus. Jēkabs, kurš neatzina nedz vēju mielošanu, nedz zemošanos elku tēlu priekšā, jutās apbēdināts, atskārtis, kāda neskaidrība un nedrošība ticības lietās acīmredzot valda šajā namā, lai gan būtu taču sagaidāms, ka Lābanam, Ābrahāma brāļadēla dēlam un Rebekas brālim, vajadzētu būt nesalīdzināmi skaidrākiem priekšstatiem par dievu. Patiesībā Lābans šo to gan zināja par savu rietumu radu reliģiskajiem ticējumiem, tomēr šai zināšanai bija piejaukts tik daudz vietēju aizspriedumu, ka tieši_tie, gluži pretēji, veidoja viņa pārliecības pamatu, bet Ābrahāma mantojums bija tikai piedeva. Kaut gan Lābans mita pie paša jaunā reliģiskā strāvojuma pirmavota un sākotnes — vai arī tieši tāpēc, ka nekur tālāk par tiem nebija ticis, — viņš caurcaurēm jutās kā Babilonijas un šejienes valdošās reliģijas piederīgais un sarunā ar Jēkabu dēvēja Ja jeb Ēlo-himu vienīgi par «tava tēva dievu», turklāt pavisam aplamā kārtā jauca Ja ar Sineāras augsto dievu Mardugu. Jēkabs jutās vīlies, viņš bija domājis, ka šajā namā mājo zinīgāki ļaudis, — tāpat viņa dzimtajā pusē acīmredzot bija sprieduši vecāki, — un jo sevišķi raizējās Rāheles dēļ, kuras glītajā un piemīlīgajā galviņā, bez šaubām, valdīja tāds pats juceklis kā viņas piederīgo prātos; tāpēc viņš no pirmās dienas izmantoja katru izdevību, lai pievērstu mīļoto pareizajai un īstajai ticībai. Jo kopš pirmās dienas, būtībā kopš mirkļa, kad pirmoreiz ieraudzīja Rā-

heli pie akas, Jēkabs uzskatīja viņu par savu līgavu, un nebūs pārspīlēti teikts, ka arī viņa jau toreiz, apslāpēti iekliegusies, uzzinot, ka svešinieks ir viņas brālēns, redzēja viņā precinieku un līgavaini.

Laulības asinsradinieku starpā, precēšanās ar savas dzimtas piederīgo tolaik ne bez iemesla bija parasta parādība; valdīja uzskats, ka vienīgi šādas laulības ir godājamas, saprātīgas un drošas, un mēs labi zinām, kā nabaga Ēzava stāvokli pasliktināja viņa neapdomīgās precības. Tie vis nebija veca vīra graži, ja Ābrahāms tika uzstājis, ka Jichakam, īstenajam dēlam, jāizraugās sieva no paša dzimtas un viņu tēva, proti — Hāranas Nahora nama, lai zinātu, kādu sievu īsti dabūs; un tagad, ieradies šajā namā, kur auga divas meitas, Jēkabs gāja Jichaka, pareizāk sakot, Eliēzēra — īzāka prečutēva pēdās un viņam, tāpat kā īzākam un Rebekai, ar šo apciemojumu saistījās doma par bildinājumu, kura nekavējoties būtu radusies arī Lābanam, ja šis vīrs, kam sirdi bija nocietinājušas saimnieciskas rūpes, spētu, pārvarējis sevi, nabaga bēglī saskatīt nākamo znotu. Kā jau katram tēvam, Lābanam liktos augstākā mērā nevēlami un bīstami atdot meitas pavisam svešai un nepazīstamai dzimtai vai, kā pats būtu izteicies, «pārdot tās svešumā». Nesalīdzināmi drošāk un cienījamāk šķita, ka arī laulātu sievu kārtā meitas paliktu rāvasta klēpī; un, reiz jau pa rokai bija brālēns no viņa, proti, no tēva puses, šis brālēns, tas ir, Jēkabs, bija likteņa lemtais un īstais vīrs viņa meitām — nevis vienai vai otrai, bet abām reizē. Tā Lābana namā pēc Jēkaba ierašanās klusībā sprieda itin visi, un tā būtībā sprieda arī ģimenes galva, bet it īpaši Rāhele, kas gan pirmā bija sastapusi atnācēju un pietiekami labi izprata savu lomu zemes virsū, lai zinātu, ka pati ir piemīlīga un skaista, turpretī Lea — šķielace, taču, nopētījusi Jēkabu pie akas tik atdevīgu skatienu, ka viņš jutās dziļi saviļņots, nebūt nedomāja par sevi vien. Tā lēma pati dzīve, ka, ierodoties brālēnam, starp viņu un viņas māsu un bērnības rotaļu biedreni jāsākas sievišķīgai sāncensībai — ne jau jautājumā, kuru viņš izvēlēsies (pirmajā laikā viņas uzdevums, iespējams, bija abu labā stiprāk valdzināt brālēnu); sāncensībai galu galā jāsākas vēlāk, tā skars jautājumu, kura no viņām kļūs brālēnam un vīram labāka, strādīgāka, auglīgāka un mīlamāka sieva, — tātad jautājumu, kādā viņai priekšrocību nebija un nedaudz lielāka vai mazāka pievilcība neko grozīt nevarēja.

Tā, lūk, tika spriests Lābana namā, un vienīgi Jēkabs, radīdams ne vienu vien pārpratumu, sprieda citādi. Pumām kārtām, viņš, tiesa, zināja gluži labi, ka bez īstās «Ievas vīram mēdz būt blakussievas un verdzenes piegulē-Idjas, ar kurām tas dzemdina puslikumīgus bērnus, toties ne dzirdējis nebija un neuzzināja vēl ilgi, ka šajā zemē, bet jo sevišķi Hāranā un tās apkaimē, laulība ar divām līdztiesīgām sievām ir bieži sastopama un, ja mantiskais stāvoklis labs, pat visai parasta parādība; bez tam Rāheles pievilcība pārāk aizņēma Jēkaba jūtas un prātus, lai viņš kaut mirkli iedomātu par augumā raženo, bet vaigā neglīto nedaudz vecāko māsu, — Jēkabs nedomāja par Leu pat brīžos, kad aiz pieklājības parunājās ar viņu, un viņa nomanīja to itin labi un, savilkusi muti rūgtā smaida, skumīgā cienībā nodūra greizās acis, un manīja to arī Lā-bans un jutās aizvainots par vecāko meitu, lai gan, noslēgdams līgumu, bija pazeminājis precībnieku brālēnu par nomas vergu un klusībā par to priecājās novārtā atstātās Leas dēļ.

JĒKABA ATRADUMS

Cik bieži vien iespēdams, Jēkabs tātad runājās ar Rā-heli, kaut arī izdevību bija maz, jo darba abiem augu dienu netrūka; un sevišķi Jēkabs, kā jau spēcīgu jūtu pārņemts cilvēks, labprāt veltītu šīm emocijām sevi visu, bet bija spiests strādāt bez atelpas, turklāt strādāt tieši mīlestības labad, lai gan strādādams savuties nodarīja mīlestībai pāri, jo nevarēja ziedoties tai bez atlikuma. Jūtu cilvēkam, kāds bija Jēkabs, tas ir mokoši, tāpēc ka viņš gan vēlas, bet nedrīkst gremdēties jūtās un dzīvot vienīgi tām; jūtu vārdā viņam, gluži otrādi, jārāda viss, ko spēj, jo — kas godās viņa jūtas, ja pats to nedarīs? Patiesību sakot, mīlestība uz Rāheli un darbošanās Lābana saimniecībā nebija viena no otras šķiramas; kā lai gūtu piepildījumu jūtas, ja neveiktos darbs? Lābans jāpārliecina līdz galam, cik liela vērtība ir mantai, uz kuru atsaucas Jēkabs; jāizdara tā, lai Lābans bezgala kārotu piesaistīt sev māsasdēlu. Ar vārdu sakot, nedrīkstēja apkaunot īzāka svētību, jo tāds ir vīra pienākums — pašam pielikt roku, lai svētība, kas atstāta mantojumā, nestu augļus un godā celtas tiktu viņa sirds jūtas.

Toreiz, Jēkaba kalpības sākuma posmā, ganības, kurās viņš katru ritu — šo to ēdamu gana kulē, lingu pie jostas, garu zizli rokā — izdzina Lābana sīklopus, lai tur uzraudzītu tos augu dienu ar suni Marduku, atradās netālu — tikai stundas gājumā no tēvoča sētas, un šim apstāklim bija tā priekšrocība, ka naktis nevajadzēja pavadīt zem klajas debess, bet līdz ar saulrietu varēja pārdzīt lopus mājās un tur spīdēt ar savām zināšanām, dodot padomu un piepalīdzot mājas darbos. Tas viņam bija izdevīgi, jo, veicot tikai gana pienākumus, nerastos iespēja pārliecināt tēvoci, ka viņš, bēgulis, nes mājai svētību. Trūkt, tiesa, netrūka ne jēriņa, kad vakaros, sadzīdams lopus aplokā, viņš paceltu zizli Lābana acu priekšā saskaitīja kustoņus, un ne tikai vasaras metienu viņš agri nošķīra no mātēm, tā ka Lābans ieguva vairāk piena un rūgušpiena, bet ari visai rūpīgi un prasmīgi izārstēja kraupi vienam no abiem teķiem, vērtīgam vaisliniekam. Taču Lābans neizrādīja īpašu pateicību ne par šiem, ne citiem Jēkaba panākumiem, it kā tas viss laba gana darbā nebūtu nekas sevišķs, un ari tad, kad māsasdēls, tik tikko sācis kalpa gaitas, aprīkoja ar glītiem treliņiem mājas lejasstāva logu lūkas, viņš nevis izteica uzslavu, bet necēla vienīgi iebildumus. Izdevumus par mūra ārsienu apmešanu un balsināšanu viņš liedzās segt aiz skopuma, un tā Jēkabam neizdevās saistīt savu ierašanos ar tik uzskatāmu tēvoča īpašuma izdaiļojumu. Viņš bija dziļā neziņā, kā lai pierāda savu svētību; bet tieši šo neatlaidīgo meklējumu un vēlmju radītais iekšējais sasprindzinājums noveda viņu pie atklāsmes un padarīja par galveno personu tik svarīgajā notikumā, kuru pats ar prieku atcerējās līdz mūža galam.

Viņš atrada ūdeni netālu no Lābana tīruma, dzīvu ūdeni, pazemes avotu, atrada to, kā pats labi apzinājās, ar tā kunga — sava dieva palīdzību, lai gan iejauktas bija parādības, kuras, patiesību sakot, dievam būtu derdzīgas un mudināja viņu domāt, ka dievs, upurēdams mazu drusciņu savas skaidrās būtības, piekāpies šeit valdošajam garam un vispārpieņemtajiem vietējiem priekšstatiem. Jēkabs nupat mājas priekšā bija runājis ar mīļoto Rāheli — runājis, proti, tikpat galanti, cik vaļsirdīgi. Viņš bija meitenei teicis — viņa esot tik apburoša kā Ēģiptes Hatora, kā pati Eseta un piemīlīga kā jauna govs. Viņa starojot savas sievišķības spožumā, viņš dzejiski bija teicis, un atgādinot viņam māti, kas miklā ugunī briedina raženu sēklu, un viņš dedzīgi vēloties apņemt viņu par sievu un

kopā ar viņu laist pasaulē dēlus. Sos vārdus viņa uzklausīja ļoti mīlīgi, tikli un godprātīgi. Ieradies bija brālēns un laulātais draugs, Rāhele bija nopētījusi viņu ar acīm un iemīlējusi savas jaunības dzīves alkā. Kad viņš, saņēmis viņas seju plaukstās, bija pajautājis, vai viņai patiktu dāvāt viņam bērnus, viņa bija pamājusi, sakāpjot asarām daiļajās, melnajās acīs, un viņš, skūpstīdams viņas acis, šīs asaras notrausis — lūpas viņam vēl bija valgas no viņas asarām. Nokrēslī, dziestot dienai un atspīdot mēnesim, viņš bija izgājis klajā laukā — un tur kaut kas pēkšņi paraustīja un pieturēja viņu aiz kājas, un savādas, svelošas trīsas, it kā viņu būtu ķēris zibens, pārskrēja viņam no kamiešiem līdz kāju pirkstgaliem. Iepletis acis, viņš ieraudzīja tieši pretī bezgala ērmotu būtni. Tai bija zivs augums, kas sudrabaini glums viznīja mēnesnīcā, un zivs galva. Bet zem šīs galvas, it kā cepures piesegta, slēpās cilvēka seja ar sprogainu bārdu, un arī kājas būtnei bija kā cilvēkam — īsas tās rēgojās zem zivs astes, un tikpat īsas bija būtnes roķeles. Tā stāvēja pieliekusies un ar spaini, kuru turēja abās rokās, šķiet, kaut ko pasmēla un izlēja, smēla un izlēja — vēl un vēl. Pēc tam ar īsajām kājelēm patipināja dažus soļus iesānis un ieslīdēja zemē, vismaz nekur vairs nebija redzama.

Jēkabs uzreiz atskārta, ka tas bijis Ea jeb Oanness, ūdens dzīles dievs, valdnieks pār vidējo zemi un okeānu virs apakšējās, tas pats, kuram, kā apgalvoja šejienieši, viņiem no pirmās dienas jāpateicas par visu, ko zina, un kuru viņi uzskatīja par ļoti varenu — tikpat varenu kā Ellils, Sins, Samašs un Nabū. Jēkabs savuties zināja, ka salīdzinājumā ar visaugsto, proti, Abrāma iepazīto dievu, šis dievs gluži tik varens vis nebija — kaut vai tādēļ vien, ka tam bija noteikts, turklāt vēl diezgan smieklīgs ārējais veidols. Viņš atskārta: ja šeit parādījies Ea un viņam kaut ko norādījis, tas varējis notikt vienīgi pēc Ja — vienvienīgā Izāka dieva gribas, kurš viņu, Jēkabu, nebija pametis. Tāpat, gari neprātojot, viņam uzreiz bija skaidrs, ko, šādi darbodamies, viņam licis noprast padotais dievs, — skaidrs ne tas vien, bet arī visas sekas un sakarības; un atguvies viņš aizskrēja uz mājām pēc lāpstas, pasauca palīgā arī Abdhebu, uz divdesmit seķeļiem nocenoto, un raka pusi nakts, tad pasnauda kādu stundu un vēl pirms rītausmas turpināja zemes darbu, līdz sev par sirdēstiem bija spiests izdzīt aitas ganos un uz veselu dienu pamest aizsākto darbošanos, — ne nostāvēt, ne

nosēdēt, ne nogulēt uz vietas viņš todien nespēja, ganīdams Lābana aitas.

Līdz ziemas lietavām un apsējību laikam vēl bija tālu. Visapkārt pletās saules izdega, un Lābans nelikās ne zinis par savu tīrumu, viņš bija aizņemts sētā un nerādījās tai pusē, kur Jēkabs cilāja lāpstu, — viņš ir nemanīja un nenojauta, ko māsasdēls tur dara pa vakariem, rosīdamies gājīgā Mēness gaismā, līdz uzlec Ištara. Viņš raka te še, te tur šaurā lokā, vaiga sviedros lauzdamies cauri dziļajam akmens un mālu slānim. Un, raugi, brīdī, kad austru-mos atdzīvojās debesis un virs apvāršņa iznira Saules maliņa, pēkšņi zem lāpstas izšļācās ūdens, izlauzās avots, plūsmodams tik strauji, ka strūkla pacēlās trīs sprīžu augstumā, sāka aizpildīt steigā nelīdzeni izrakto bedri un slacināja apkārtējo augsni, un ūdenim bija pagares dārgumu garša.

Pateicībā Jēkabs skaitīja lūgsnu un, vēl nebeidzis skaitīt, metās meklēt Lābanu. Iztālēm ieraudzījis tēvoci, viņš tomēr pagausināja soli, sveicinādams tuvojās tam un, smagi elpodams, teica:

— Es atradu ūdeni.

— Kā tas saprotams? — brīnījās Lābans, lūpu kaktiņam atkaroties.

— Pazemes avotu, — skaidroja Jēkabs, — starp māju un tīrumu. Odens izšaujas olekts augstumā.

— Tu esi jucis!

— Nē! Tas kungs, mans dievs, lika man to atrast kā jau sava tēva svētītajam. Lai mans tēvocis iet un apskatās pats.

Lābans skrēja tā, kā bija skrējis toreiz, kad tika padzirdējis par bagātā sūtņa Eliēzera ierašanos. Labu brīdi pirms Jēkaba, kurš lēni viņam sekoja, viņš nonāca pie burbuļojošās bedres, apstājās un vēroja.

— Tas ir dzīvības ūdens, — viņš satriekts teica.

— Tu to saki, — apstiprināja Jēkabs.

— Kā tu to atradi?

— Es ticēju un raku.

— Šo ūdeni, — teica Lābans, neatraudams skatienu no bedres, — es varu pa vaļēju tekni novadīt uz savu tīrumu.

— Tur tas tev lieti noderēs, — Jēkabs atbildēja.

— Es uzteikšu līgumu Išullanū dēliem Hāranā, — turpināja Lābans, — viņu ūdens man vairs nav vajadzīgs.

— Tas man arī ienāca prātā, — teica Jēkabs. — Bez tam tu varēsi izmūrēt dīķi, ja gribēsi, un iestādīt dārzu,

kurā zaļos dateļpalrnas un augļu koki, piemēram, vīģes, granāti un zīdkoki. Un, ja tu sadomāsi un pats to gribēsi, tur ziedēs arī pistācijas, bumbieres un mandeles, varbūt arī pāris zemeņkoku, un dateles dos tev ir savu augļu mīkstumu, ir sulu, ir kauliņus, un aizdaram tev būs palmu eļļa, pīteņiem — lapas, dažādiem saimniecības piederumiem netrūks stiegriņu, bet virvēm un vērpumiem — lūku, un nocirstie koki noderēs celtniecībai.

Lābans klusēja. Viņš neapkampa svētīto, nekrita māsasdēla priekšā ceļos. Viņš neteica ne vārda, brīdi pastāvējis, pagriezās un aizgāja. Aizsteidzās arī Jēkabs un uzmeklēja Rāheli; viņa sēdēja laidarā pie tesmeņa un slauca. Jēkabs izstāstīja viņai visu un izteica pārliecību, ka tagad neviens viņiem vairs neliegs kopā radīt bērnus. Viņi sadevās rokās, brītiņu griezās dejā un sauca: «Alelū-Ja!»

JĒKABS LŪDZ RAHELES ROKU

Nodzīvojis pie Lābana mēnesi, Jēkabs no jauna gāja pie viņa un sacīja: ņemot vērā, ka Ezava dusmas, vismaz dzīvībai bīstamās, domājams, būšot pierimušas, viņam, Jēkabam, esot jāaprunājas ar tēvoci.

— Iekams tu runā, — atbildēja Lābans, — uzklausi mani, jo es savukārt gribu tev ko teikt. Jau mēnesi tu mīti pie manis, un mēs esam upurējuši uz mājas jumta gan pie jauna Mēness, gan Mēnesim esot pusē, gan pilnmēness naktī, gan spīdeklim izzūdot pavisam. Šajā laikā bez tevis nolīgti vēl trīs nomas vergi, un tiem es maksāju tik, cik līgumā noteikts. Jo ne bez tavas līdzdalības tika uziets ūdens, un mēs esam iesākuši izmūrēt avota vietu un ar ķieģeļiem izlikt pievadtekni. Nospraustas arī robežas dīķim, kuru mēs taisāmies rakt, un, ja mēs sadomāsim stādīt dārzu, darba būs daudz un man būs vajadzīgas dar-barokas — ir tavas, ir tās, kuras es nolīgšu papildus un uzturēšu, un apģērbšu, un algošu, maksādams katrām astoņus sīļus labības dienā. Līdz šim tu kalpoji man bez atlīdzības — aiz radnieciskām jūtām un pēc abpusējas vienošanās. Tagad, raugi, pienācis laiks noslēgt jaunu līgumu, jo tas nav taisnīgi ne dievu, ne cilvēku priekšā, ka algoti tiek sveši kalpi, bet māsasdēls algu nesaņem. Tāpēc pasaki man, ko tu prasi. Jo es gribu maksāt tev tikpat, cik citiem, un vēl mazliet vairāk, ja tu apsoli palikt pie manis tik gadu, cik nedēļai dienu un cik ilgi, atstāta papuvē, atdusas zeme, nedz dīdzēdama sēklu, nedz nesdama ražu. Septiņus gadus tātad tev būs kalpot man par atlīdzību, ko tu pats noteiksi.

Tāda bija Lābana runa un domu gaita — likumsakarīga domu gaita, ietērpta likumsakarīgā runā. Bet jau pati zemes cilvēka doma, par runu ir neieminoties, tikai ietērpj un izskaistina tīkojumus un intereses, kam viņš jau domādams piešķir godājamu formu, tā parasti samelodams, vēl nemaz nesācis runāt, un viņa vārdi tik godājami izklausās tāpēc, ka jau pirms tiem melīgas bijušas domas. Lābans iztrūkās ne pa jokam, līdzko nomanīja, ka Jēkabs grasās iet projām, jo, kopš no zemes izplūda avota ūdens, viņš nešaubījās, ka māsasdēls tik tiešām ir svētības nesējs, cilvēks, kuram laimīga roka, un bija gatavs darīt visu iespējamo, lai piesaistītu radinieku sev un arī turpmāk paša darījumiem par labu nāktu svētība, ko Jēkabs viesa visur, kur spēra kāju. Ūdens atradums bija liela svētība, tik bagāta sekām, ka Lābana atbrīvošanās no smagajām nodevām Išullanū dēliem bija tikai pats pirmais un ne jau galvenais guvums. Abi tirgoņi gan bija izmēģinājuši visādus stiķus un niķus, apgalvodami, ka bez viņu kanāla ūdens Lābans nebūtu varējis iekopt savu tīrumu, tāpēc šim, vienalga, vai kanāla ūdens vēl vajadzīgs vai kļuvis lieks, mūžīgi mūžos esot viņiem jāmaksā mesli eļļā, labībā un vilnā. Taču tiesnesis, bīdamies dieva, bija lēmis Lāba-nam par labu, ko tas savukārt sliecās izskaidrot ar Jēkaba dieva iejaukšanos. Daudz kas bija iecerēts vai aizsākts, un, lai viss taptu pabeigts un nestu augļus, Jēkaba — svētības nesēja klātbūtne likās nepieciešama. Saimnieciskais spēku samērs bija mainījies māsasdēla labā*. Lābanam šķita, ka bez Jēkaba viņam neiztikt, un Jēkabam, kurš to zināja, radās iespēja, piedraudot ar aiziešanu, izdarīt spiedienu, kam praktiski domājošais Lābans tūdaļ bija gatavs piekāpties. Tādēļ viņš jau aizlaikus, vēl iekams Jēkabs dzīrās likt lietā savu ieroci, pasteidzās atzīt par radinieka necienīgiem noteikumus, ar kādiem viņam kalpoja Rebe-kas dēls, un pārtrauca māsasdēlu pusvārdā, izteikdams taisnīgāku priekšlikumu. Jēkabs, kurš īstenībā ne domāt nevarēja par tūlītēju atgriešanos, apzinādamies labāk par jebkuru citu, ka situācija tiktāl nav nobriedusi, klusībā nopriecājās, ka tēvocim ir maldīgi ieskati par spēku samēru, un jutās no sirds pateicīgs par pretimnākšanu, lai gan saprata, ka izraisījusi to vienīgi ieinteresētība, nevis taisnīguma vai labvēlības jūtas. Pateicīgs viņš tātad būtībā

1)1 ja par ieinteresētību, kas tēvoci piesaistīja viņam, svētības nesējam, jo tāda nu reiz ir cilvēka daba: uz vēlību, aiz kuras slēpjas savtīgas intereses, mēs nevilšus atsaucamies ar mīlestību. Bez tam Jēkabs mīlēja Lābanu mantas dēļ, ko tēvocis varēja viņam dot un ko pats dzīrās lūgt; jo nekādi sīli un seķeļi šo mantu atsvērt nespēja.

— Tēvs mans un brāli, — viņš teica, — ja tu vēlies, lai cs palieku, pagaidām neatgriezdamies pie Ezava, kurš ar notikušo samierinājies, un kalpoju tev, dod man Rāheli, savu bērnu, par sievu — viņa lai ir mana alga. Jo skaistumā viņa ir līdzīga jaunai govij un pati uzlūko mani laipni, un runādami mēs esam vienojušies, ka gribam kopā radīt bērnus pēc sava vaiga un līdzības. Tāpēc dod man viņu, un es būšu tavs.

Lābans nebūt nejutās pārsteigts. Doma par bildinājumu, kā mēs jau norādījām, no pirmās dienas saistījās ar brālēna un māsasdēla ierašanos, un tikai Jēkaba nabadzīguma dēļ Lābans šo domu bija pagaidām atmetis. Tas, ka Jēkabs izteica to tagad, brīdī, kad spēku samērs bija mainījies viņa labā, likās saprotami, turklāt iepriecināja zemes pīsli Lābanu, kurš tūlīt apjēdza, ka, izteikdams šādu lūgumu, svētības nesējs savas priekšrocības lielā mērā zaudējis. Jo, atzīdamies, ka viņam mīļa Rāhele, viņš no jauna tiktāl atdeva sevi Lābana rokās, ciktāl Lābans bija viņa rokās, un vairs nevarēja izdarīt uz Lābanu spiedienu, piedraudot, ka aizies. Lābanu, tēvu, toties sarūgtināja apstāklis, ka Jēkabs runā tikai par Rāheli — par viņu vien un ir neieminas par Leu.

Viņš jautāja:

— Tu gribi, lai es tev atdodu Rāheli?

— Jā, viņu. Un arī viņa to vēlas.

— Nevis Leu, manu vecāko meitu?

— Nē, Lea man nav gluži tik mīļa.

— Viņa ir vecākā, un viņas roka jālūdz vispirms,

— Tiesa kas tiesa, viņa ir drusku vecāka. Un arī stalta viņa ir un lepna, par spīti dažiem sīkiem trūkumiem ārienē — varbūt tieši savu trūkumu dēļ, — un droši vien spētu dzemdēt man bērnus pēc mana prāta. Bet, ko tur lai dara, ar sirdi es esmu pieķēries Rāhelei, tavai mazajai meitai, jo viņa man liekas Hatorai un Esetai rada, viņa, jānudien, staro man savas sievišķības dailē kā pati Ištara, un viņas mīlīgās acis pavada mani visur, lai kurp es ietu. Raugi, reiz manas lūpas bija valgas no asarām, kuras viņa lēja manis dēļ. Tālab dod viņu man, un es kalpošu tev.

— Labāk, pats par sevi saprotams, es atdodu viņu tev nekā svešam, — piekrita Lābans. — Bet kam lai es atdodu Leu, savu vecāko meitu? Vai svešam, jeb vai viņa lai nokalst bez vīra? Ņem Leu pirmo, ņem abas!

— Tu esi Joti devīgs, — atbildēja Jēkabs, — tomēr, lai cik neizprotami tas liktos, Lea it nemaz neiekvēlina manu vīrietību, drīzāk jau otrādi, un vienīgi Rāheles alkst tavs kalps.

Tad Lābans, brīdi vērojis viņu nekustīgi samiegtu aci, dzedri teica:

— Kā vēlies. Apliecini man, ka tu paliksi pie manis un kalposi man par Rāheli septiņus gadus.

— Septiņreiz septiņus! — iesaucās Jēkabs. — Līdz tā kunga gaviļu gadam! Kad dzersim kāzas?

— Pēc septiņiem gadiem, — atbildēja Lābans.

Nav grūti iztēloties Jēkaba pārbīli.

— Ko? — viņš teica. — Lai es kalpoju septiņus gadus, iekams tu atdosi Rāheli man?

— Kā gan citādi? — apstiprināja Lābans, izlikdamies galēji pārsteigts. — Es būtu pēdējais nelga, atdodams tev viņu tūlīt, lai tu pamestu mani un aizietu kopā ar viņu, līdzko sagribētos, un es paliktu ar garu degunu. Es tā kā neredzu, kur tavs izpirkums, kur deramā nauda līdz ar pienācīgajām veltēm, ko tu taisies nodot man, ka varu tās pakārt līgavai pie jostas, un kam jāpaliek man, kā noteicis likumdevējs, ja tu atsauktu saderināšanos. Vai tās tev pie rokas — mīna sudraba un viss cits, vai arī tu to esi kur noslēpis? Pliks kā zirnis tu esi un vēl plikāks! Tāpēc apliecināsim rakstiski un ar zīmogiem likuma priekšā, ka es pārdodu tev meitēnu par septiņiem gadiem, kurus tu kalposi man, un par atlīdzību tu saņemsi viņu pēc nolīgtā laika. Un plāksnīti ar līguma tekstu mēs noglabāsim mājas svētnīcā apakš zemes un uzticēsim tera-fimiem.

— Bargu tēvoci, — sacīja Jēkabs, — man piešķīris dievs.

— Tukšas runas! — atcirta Lābans. — Es esmu tik bargs, cik bargam būt man neliedz apstākļi, un, ja apstākļi to prasa, es esmu mīksts. Tu lūdz man meitu par sievu, tad kalpo vispirms — vai vari iet viens!

— Es kalpošu, — teica Jēkabs.

PAR ILGU GAIDĪŠANAS LAIKU

Tā iezīmējās pirmais īsais pagaidu posms, ievadīdams Jēkaba ilgstošo uzturēšanos Lābana namā, priekšspēle, kura aizņēma tikai mēnesi un beidzās ar jaunu — uz noteiktu, turklāt ļoti ilgu laiku noslēgtu vienošanos. Tas bija laulību un darba nolīgums reizē — kā viens, tā otrs, tātad abu sajaukums, kaut kas tāds, ar ko maškims jeb ieceltais tiesnesis, jādomā, bieži vēl nebija sadūries, kaut arī līdzīgus darījumus, iespējams, jau bija kārtojis, atzīdams tos par tiesiskiem un, ņemot vērā pušu gribu, par likumīgi apstiprināmiem. Dokuments, izgatavots divos eksemplāros, skaidrības labad bija sastādīts dialoga formā, vārds vārdā citējot Jēkaba un Lābana izteikumus un tādējādi uzskatāmi norādot, ka notikusī vienošanās ir labprātīga. Tāds un tāds cilvēks teicis tādam un tādam cilvēkam: «Atdod man savu meitu par sievu,» — un uzrunātais jautājis: «Ko tu man par viņu dosi?» Bet pirmajam nav bijis nekā, ko dot. Tad iepriekš minētais teicis: «Reiz tev nav izpirkuma naudas un trūkst līdzekļu iemaksai, ko par saderināšanās zīmi piekārt līgavai pie jostas, tu kalposi man tik gadu, cik nedēļai dienu. Tāda lai ir pirkuma cena, ko tu man samaksāsi, un pēc norādītā laika līgava lai ir tava līdz ar mīnu sudraba un kalponi, kuru es došu meitai līdzi pūrā, divas trešdaļas mīnas ierēķinot cenā par verdzeni un tikai vienu atlikušo trešdaļu izmaksājot skaidrā naudā vai aizstājot ar zemes augļiem.» Tad pirmais teicis: «Lai notiek, kā tu saki.» — «Ķēniņa vārdā — lai notiek, kā šeit teikts. Katrai pusei izsniegts pa eksemplāram. Tas, kurš, rīkodamies nelikumīgi, vērstos pret šo līgumu, lai necer ne uz ko labu.»

Tur nebija nedz ko pielikt, nedz ko atņemt, tiesnesis varēja atzīt vienošanos par pareizu, un no tīri saimnieciskā viedokļa arī Jēkabam nebija par ko gausties. Ja viņš būtu parādā tēvocim mīnu sudraba sešdesmit seķeļu svarā, septiņu klaušu gadu nemaz nepietiktu, lai atmaksātu aizdevumu; nomas verga vidējā gada alga bija tikai seši seķeļi, un Jēkaba alga par septiņiem darba gadiem parādu tātad nesegtu. Tiesa, viņš sāpīgi izjuta, ka saimnieciskais aspekts šajā gadījumā maldina, — ja pasaulē būtu taisnīgi svari, dieva svari, tas svaru kauss, kurā mestu septiņus viņa mūža gadus, liktu augstu pacelties otram ar mīnu sudraba. Kā nekā tie tomēr bija gadi, kurus viņam lemts pavadīt Rāheles tuvumā, un mīlestība

darīja upuri līksmu, turklāt dienā, kad līgums stājās spēkā, Rāhele kļuva viņa saderētā un līgava, un neviens cits vairs nedrīkstēja viņai tuvoties, nenoziegdamies tikpat smagi, it kā būtu pavedis precētu sievu. Ak, veselus septiņus gadus viņiem būs lemts gaidīt vienam otru — māsasdēlam un brāļameitai! Abiem būs lemts sasniegt pavisam citu vecuma pakāpi nekā pašreizējā, līdz viņi kopīgi varēs laist pasaulē bērnus, — tas bija sāpīgi, tas bija par daudz prasīts un apliecināja vai nu Lābana nežēlību, vai iztēles trūkumu, ar vārdu sakot, lieku reizi pierādīja jo spilgti, ka viņš ir bezsirdis, cilvēks, kam svešas jūtas. Kaitināja arī Lābana negantais skopums, cenšanās iedzīvoties uz sava tuvākā rēķina, par ko savukārt liecināja līguma punkts, kurš skāra pūru — pēc septiņiem gadiem nomaksājamo līgavas naudu, šo nabaga Jēkabam caurcaurēm neizdevīgo darījumu, sievastēvam nekaunīgā kārtā taksējot vēl nezināmas kvalitātes kalponi divtik augstu, cik šeit vai jebkur rietumos maksāja gabalā vidēja labuma vergs. Taču ne vienā, ne otrā errastībā nekas nebija grozāms. Gan jau pienāks izdevīgāku darījumu laiks, sprieda Jēkabs, juzdams dvēselē rosāmies izdevīgāku darījumu apsolījumu un apslēptus spēkus, nepieciešamus to kārtošanai, — neapšaubāmi lielākus par tiem, kādi iemita aramieša Lābana, viņa sievastēva — šā pagares joda krūtīs, kura acis bija iedzimušas piemīlīgas Rāhelē, paša bērnā. Bet minētajiem septiņiem gadiem atlika vien ķerties klāt un dzīvot tos nost. Vieglāk būtu tos nogulēt; taču neba tāpēc vien Jēkabs apslāpēja sevī šādu vēlēšanos, ka tā nebija izpildāma, — viņš atzina, ka labāk ir palikt nomodā un aizvadīt visus šos gadus darbībā.

Tā viņš arī darīja, un tāpat būtu jādara stāstniekam, nevis jāiedomājas, ka, noberot frāzi, «pagāja septiņi gadi», šo laiku var nogulēt vai pārlēkt tam pāri. Stāstnieki, tiesa, paraduši, gari neprātojot, izmest pa tamlīdzīgam teicienam, tomēr šādām burvju formulām, ja bez tām nevar iztikt, būtu jānāk pār lūpām dziļi pārdomāti, jēgpilni, vilcinoties aiz bijības pret dzīvi, lai klausītājs jo dziļi izjustu teiktā svaru un nozīmi un pabrīnītos, kā gan tie pagājuši— šie nepārredzami garie, tikai dvēselei, nevis prātam aptveramie gadi, turklāt pagājuši tā, it kā apritējušas būtu dienas. Leģenda, proti, vēsta, ka šie septiņi gadi, kas sākumā biedējuši Jēkabu, likdami izsamist viņa sirdij, aizsteigušies kā dažas dienas, un leģendas liecinājums galu galā, protams, patapināts no viņa paša vārdiem, tas,

ld sacīt, ir autentisks un, starp citu, visnotaļ ticams. Ne jau par kādu tur miega nobūrumu tajā runāts, nedz citām zintēm, vienīgi par tām, kas iemājo laikā pašā, kura lielas vienības aprit tāpat kā mazās — ne ātri, ne lēni; tās vienkārši aprit, tas ir viss. Dienai ir divdesmit četras stundas, un, lai gan stunda ir vērā liekams, norisēm un tūkstošiem sirdspukstu bagāts laika sprīdis, no viena rīta līdz otram daudzas jo daudzas tiek aizvadītas gan miegā, gan nomodā, — tās paiet nemanāmi, un tikpat nemanāmi aprit septiņas mūža dienas, tātad nedēļa, bet četru šādu vienību gana, lai Mēness veiktu visas četras fāzes. Jēkabs taču nav teicis — septiņi gadi viņam esot pagājuši «tik ātri» kā dienas, viņš nevēlējās, minēdams šādu salīdzinājumu, noniecināt vienas mūža dienas nozīmi. Arī diena nepaiet «ātri», tomēr tā paiet, mijoties dienas posmiem — rītam, dienvidum, pēcpusdienai un vakaram, paiet, kā pagājušas neskaitāmas citas, un tāpat no atmodas līdz atmodai, mijoties gadalaikiem, tikpat netverami, tāpat kā neskaitāmi citi, paiet arī gads.. . Tādēļ Jēkabs atstāja nākamajām paaudzēm izteikumu, ka tie septiņi gadi viņam pagāja tāpat, kā pagāja septiņas dienas.

Lieki būtu atgādināt, ka gadam ir ne tikai gadalaiki, ka mijas tajā ne tikai pavasaris — zaļojošu ganību un aitu cirpšanas laiks — ar pļauju un vasaras svelmi, agriem lietiem un rudens sēju, ar sniegu un nakts salnām līdz pat pirmajam sārtajam tamariska ziedam; ka tas ir tikai ielogs, ka gads ir varens dzīves filigrāns — notikumiem pārbagāts, neizsmeļams kā jūra. Un tāds pats domu, jūtu, darbošanās un norišu filigrāns ir arī diena — un stunda arī, tikai apjomā mazāks, ja vēlaties; bet laika vienību lieluma samēri ir gaužām nosacīti, un to mērogi vienlīdz iespaido arī mūs, mūsu uztveri, nostāju un pielāgošanās spēju, tā ka zināmos apstākļos septiņas dienas vai stundas var izrādīties grūtāk izturamas un prasīt vairāk drosmes nekā septiņi gadi. Bet kāda gan te nozīme drosmei! Alga viena, vai cilvēks možu prātu vai baiļodamies metas laika straumē: visam dzīvajam jāļaujas tai un nekas cits jau arī nav jādara. Nes tā mūs strauji, tomēr tās straujumu nesamana pati vērīgākā acs, tikai atskatījušies mēs redzam, ka vieta, kur metāmies straumē, palikusi tālu aiz mums — piemēram, veselus septiņus gadus, kas aizritējuši tāpat, kā aizrit dienas. Jānudien, nav ne izsakāms, ne izšķirams, kā īsti cilvēks ļāvies laika plūsmai — moži vai bikli; nepieciešamība ļauties tai valda pār visām atšķirībām un laupa tām jēgu. Neviens neapgalvo, ka Jēkabs līksmu prātu piekrita kalpot septiņus gadus, jo tikai pēc šiem gadiem viņam būs ļauts kopā ar Rāheli dzemdināt bērnus. Bet tās bija prāta bēdas, ko stipri vien kliedēja vai pat novērsa visnotaļ pretēja rakstura iedarbības spēki, kuri noteica viņa attieksmi pret laiku un laika attieksmi pret viņu. Jo Jēkabam bija lemts kļūt simt un sešus gadus vecam — viņa prātam tas gan nebija zināms, toties to zināja viņa miesa un viņa miesas dvēsele, un tā nu šie septiņi gadi — lai ari viņam nepagāja tik ātri, kā paiet dievam, — Jēkabam tomēr šķita nesalīdzināmi īsāks laika sprīdis nekā tādam, kam lemts dzīvot tikai piecdesmit vai sešdesmit gadus, un savā dvēselē viņš varēja mierīgāk apcerēt viņam lemto gaidu laiku. Beidzot visiem par mierinājumu vēl jāaizrāda, ka laiks, kas viņam bija jāvada gaidot, nepagāja nepārtrauktās gaidās — tām tas bija par garu. Gaidīt, nedarot neko citu, ir elles mokas, un it nevienam nebūtu pa spēkam septiņus gadus vai kaut septiņas dienas sēdēt vai staigāt šurpu turpu un gaidīt, kā mums dažkārt gadās gaidīt stundu. Plašākā vai plašā mērogā tas jau tāpēc vien nav iespējams, ka tādā gadījumā gaidas tiktāl izplūst un pavājinās, ka veseliem posmiem vispār tiek aizmirstas, tas ir, pierimst dvēseles dzīlēs un netiek vairs apzinātas. Tāpēc gaidīt pusstundu, nedarot neko, var likties neciešamāk un kļūt par mokošāku pacietības pārbaudi nekā piespiedu kārtā gaidīt septiņus gadus. Kaut kas drīzumā sagaidāms satrauc mūs nesalīdzināmi tiešāk un asāk nekā tālais tieši tāpēc, ka tas ir tuvu, vērš mūsu pacietību nervozā, drebelīgā nepacietībā un padara mūs pašus par vājniekiem, kas vārda pilnā nozīmē vairs nezina, kur dēties, turpretī apziņa, ka gaidīt vajadzēs ilgi, mieru mums nelaupa un ne tikai nekavē, bet pat piespiež mūs domāt un darīt ko citu, jo katram taču ir jādzīvo. Tā rodas brīnumainais atzinums, ka cilvēkam, lai cik kvēlas viņa ilgas, gaidīt ir jo vieglāk, nevis grūtāk, jo tālāk laika ziņā ir tas, ko viņš gaida.

Patiesība, kas izriet no tik nomierinošiem apsvērumiem, — patiesība, ka daba un dvēsele allaž prot izlīdzēties, Jēkaba gadījumā guva īpaši spilgtu izpausmi un apstiprinājumu. Viņš kalpoja Lābanam galvenām kārtām par aitu ganu, un ganam, kā labi zināms, brīvu brīžu netrūkst; vismaz stundām ilgi, ja ne pusi dienas, gans var nodoties dīkai apcerei, un, ja viņam kas gaidāms, darbīga dzīve viņa gaidas aizēno maz. Bet tieši šajā gadījumā pierādījās,

kā gaidas atvieglo apziņa, ka ciesties vajadzēs ilgi, jo nebūt nebija tā, ka Jēkabs nezinātu, kur dēties, un, saķēris galvu, skraidītu apkārt pa stepi. Gluži otrādi, ap sirdi viņam bija gaužām mierīgi, lai arī paskumji, un gaidas veidoja ne jau viņa mūža augšējo balsi, bet ģenerālbasu. Saprotams, viņš domāja arī par Rāheli un par bērniem, kurus abi kopā laidīs pasaulē, kad tālu no mīļotās, atbalstījis elkoni pret zemi un atspiedis vaigu delnā vai sakrustojis rokas aiz galvas un pārlicis vienu kāju pār otru, gulēja klints vai krūma paēnā vai stāvēja plašajā līdzenumā, atslējies pret zizli, un kopā ar suni Marduku pieskatīja ganāmpulku, — tomēr ne jau par Rāheli vien viņš domāja, bet arī par dievu un visiem likteņstāstiem, ka seniem, tā neseniem, par savu bēgšanu un ceļojumu, par Ēlifasu un pacilājošo Bet-ēles sapni, par Ezava nolādēšanas ainas radniecību tautas svētku ainām, par neredzīgo Jichaku, pai^ Abrāmu, par torni un ūdens plūdiem, par Adapu jeb Ādamu paradīzes dārzā ... topašubrīd atcerēdamies dārzu, pie kura, nesdams svētību, bija palīdzējis tikt jodam Lābanam un kurš savukārt bija palīdzējis augt šā vīra saimniecībai un labklājībai.

Nebūs lieki zināt, ka pirmajā līguma gadā Jēkabs vēl neganīja vai tikai retumis ganīja tēvoča aitas, parasti atstādams šo darbu uz divdesmit seķeļiem nocenotā Abdhe-bas vai Lābana meitu ziņā, bet pats pēc tēvoča gribas un pavēles piedalīdamies darbos, ko veikt mudināja viņa svētību nesējs atradums, — ūdensvada un dīķa rakšanā, izmantojot dabas veidotu ieplaku, kuras malas pielīdzināja ar lāpstu un izlika ar ķieģeļiem, bet pamatu noblī-vēja ar sadrupinātu akmeņu javu. Un kur tad vēl dārzs — Lābanam likās svarīgi, lai arī šim jaunajam pasākumam māsasdēls pieliktu savu svētīto roku, jo viņš vairs nešaubījās par izviltās svētības spēku un priecājās, ka pamanījies tik gudri un ilgu laiku izmantot tā iedarbību savas saimniecības labā. Vai tad nebija skaidri redzams, ka Re-bekas dēls gandrīz vai pret paša gribu nes laimi un ar savu klātbūtni vien rosina, iekustina un necerēti paātrina pasākumus, kam, liktos, bijis nolemts tā arī netikt ne no vietas vai iet iebrauktās sliedēs? Kāda rosme un cerību spārnota trauksme pēkšņi valdīja Lābana sētā un tīrumā, kā tur šķindēja lāpstas, klaudzēja veseri, tika arts un dēstīts! Lābans aizņēmās naudu, lai paplašinātu saimniecību un iepirktu visu nepieciešamo, — aizdevumu, nevērojot neveiksmi tiesā, viņam piešķīra Išullanū dēli Hā-

ranā. Tie bija salti aprēķinātāji, lietišķi noskaņoti un pret personiskiem aizvainojumiem nejūtīgi cilvēki, kas paspēlētas prāvas dēļ nebūt nekavējās noslēgt jaunu vienošanos ar vīru, kurš tiesājoties viņus pieveicis, — vēl jo vairāk tāpēc, ka saimnieciskais trumpis, ko tas izspēlējis, viņu acīs padarīja to par drošu parāda atdevēju; viņi nešaubīdamies izsniedza aizdevumu. Tādi ir saimnieciskās dzīves tikumi, un Lābanu šāda rīcība nepārsteidza. Bankas aizdevums viņam bija nepieciešams jau aiz tā iemesla vien, ka vajadzēja uzturēt un algot jaunus saimes ļaudis, trīs nomas vergus, kuri piederēja kādam pilsētas vergturim un kuriem darbu norādīja Jēkabs, lai, pats arī piepalīdzēdams, kā uzraugs un priekšstrādnieks liktu tiem cītīgi darbināt muskuļus. Jo arī bez īpašās vienošanās Jēkabu pēc viņa stāvokļa Lābana namā, protams, ne salīdzināt nevarēja ar šiem apzīmogotajiem algādžiem — tiem bija noskūtas galvas un uz labās rokas ar nenomazgājamu krāsu uztriepts īpašnieka vārds. Līgums par septiņiem kalpības gadiem, noglabāts māla šķirstiņā tur lejā pie terafimiem, nekādā ziņā nepadarīja viņu par vergu. Viņš šajā namā bija māsasdēls un līgavainis, turklāt avota pavēlnieks, tālab arī apūdeņošanas darbu vadītājs un galvenais dārznieks, — Lābans uzreiz atzina šīs viņa tiesības, labi zinādams, kādēļ tā rīkojas.

Tikpat labi viņš iedomājās zinām, kādēļ parasti uztic Jēkabam kārtot darbarīku, būvmateriālu, sēklas un dēstu iepirkšanu, jo arī šādiem mērķiem tika tērēta aizņemtā nauda. Viņš paļāvās uz māsasdēla veiksmi un darīja to pamatoti — tā viņam tomēr atlēca vairāk labuma un tika labāka prece nekā tad, ja viņš, nīgrais un svētību neguvušais, iepirktos pats, lai gan Jēkabs nerīkojās gluži nesavtīgi, jau toreiz likdams pirmos, tiesa, vēl nestipros pamatus savai vēlāko gadu pārticībai. Jo, kārtodams tirdznieciskus darījumus gan pilsētā, gan patālos lauku nostūros, viņš reizēm vis nerīkojās viscaurēm tā, it kā būtu tikai Lābana pilnvarots padotais un starpnieks, bet veica savus uzdevumus drīzāk jau kā neatkarīgs tirgotājs uzpircējs — turklāt tik lietpratīgs, izmanīgs, laipnīgs un mutīgs, ka, maksādams par pirkumu naudā vai nereti iemainīdams preces, vienmēr pievāca lielāku vai mazāku peļņas daļu sev, un tā viņam tik tiešām jau piederēja savs aitu un kazu bariņš, iekams viņš no tiesas sāka ganīt Lābana lopus. Dievs, debesu valdnieks, skanot arfām, Jēkabam bija pasludinājis, ka Jichaka namā viņš atgriezīsies bagāts, un tas bija apsolījums un rīkojums reizē — rīkojums tai ziņā, ka solītais, cilvēkam pašam nepieliekot roku, piepildīties, protams, nevar. Vai padarīt dievu to kungu par meli un noziedzīgā kārtā apkaunot visaugstā vārdu aiz tīras nolaidības vai pārliekas godprātības tēvoča priekšā, kurš, nīgri attaisnodams jebkuru saimnieciskās dzīves spaidu, pats nevienu nav mācējis tā īsti izmantot savā labā? Uzņemties tādu vainu Jēkabam nenāca ne prātā. Nav jādomā, ka viņš izlikās, slepus apkrāpdams un apzagdams Lābanu. Tēvocis puslīdz zināja, ko dara Jēkabs, un dažreiz, vienai vai otrai izrīcībai nākot gaismā, atkāris mutes kaktiņu, vārda tiešajā un pārnestajā nozīmē pievēra aci. Jo viņš bija pārliecinājies, ka arī šādos gadījumos guva vairāk labuma, nekā būtu guvis, neizveicīgi kārtodamies pats uz savu roku, — bez tam viņam bija iemesls baidīties no Jēkaba un skatīties uz viņa izdarībām caur pirkstiem. Jo Jēkabs ātri apvainojās un pieprasīja, lai ar viņu apietas smalkjūtīgi, saudzējot svētīta cilvēka jūtas. To viņš pateica skaidri un gaiši, šai ziņā reizi par visām reizēm brīdinādams Lābanu:

— Ja tu, mans kungs, taisies rāties un iet ar mani tiesā par katru nieku, kas man atlēcis, tirgojoties tavā labā, un lūkoties uz mani greizi, līdzko viss, ko ienes tava kalpa atjautība, netiek tev vienam, tu sarūgtināsi manu sirdi manās krūtīs un svētību manā miesā un panāksi, ka tavi darījumi manās rokās vairs nenesīs augļus. Tirgotājam Belanū, no kura es pirku tev sēklu, lai tu paplašinātu savus sējumus, tas kungs, mans dievs, sapnī pieteica: «Šis ir Jēkabs, ar kuru tu tirgojies, svētīts vīrs, kura galvai un soļiem es esmu par sargu. Tālab uzmanies un skaties, ka tajos piecos kūros labības, ko viņš taisās no tevis pirkt, katrā ziņā būtu divi simti piecdesmit, nevis divi simti četrdesmit vai kur nu vēl divi simti trīsdesmit sīļu, kā tu droši vien norēķinātos ar Lābanu par tā pieciem seķeļiem, — citādi es piemeklēšu tevi! Viena seķeļa vietā Jēkabs dos tev deviņus sīļus eļļas, otru aizstās ar piecām mīnām vilnas, un vēl tu dabūsi pirmā labuma aunu pusotra seķeļa vērtībā, bet par atlikumu — aitu no viņa ganāmpulka. To visu tu saņemsi par saviem pieciem kūriem sēklas to piecu seķeļu vietā, turklāt tev tiks daudz laipnu skatienu un tu dzirdēsi jautras valodas, un tā tev darījums ar šo pircēju darīs prieku. Bet, ja tu pacelsi cenu, piesargies! Jo tad es uzbrukšu taviem lopiem un sitīšu tos ar sērgām un tavu sievu es padarīšu neauglīgu, bet tavus

jau piedzimušos bērnus — neredzīgus un plānprātīgus, un tu vēl iepazīsi mani!» Tad Belanū bijās tā kunga — mana dieva priekšā un darīja, kā viņam bija teikts, un tā es tiku pie miežiem lētāk, nekā būtu ticis jebkurš cits un mans tēvocis pirmām kārtām. Jo lai tēvocis izspriež pats un pajautā sev, vai viņam tas būtu izdevies — dot deviņus sīļus eļļas viena un piecas mīnas aitas vilnas otra seķeļa vietā, ja tirgū par šo svaru var dabūt divpadsmit vai pat vairāk sīļu eļļas vai sešas mīnas vilnas, par kūrās svaru otru reizi ir neieminoties. Un vai atlikušā pusotra seķeļa vietā tev gribot negribot nebūtu bijis jādod trīs jēri vai cūka un jērs? Tāpēc es ņēmu divus jērus no tava ganāmpulka un apzīmogoju tos ar savu zīmi, un tagad tie pieder man. Kas tur liels? Vai es neesmu tava bērna līgavainis, un vai tāpēc tavs nav arī tas, kas ir mans? Ja tu gribi, lai mana svētība nāk tev par labu un es kalpoju tev ar prieku un izmaņu, man jāzina, kā vārdā es to daru, un man jābūt kādam pamudinājumam, citādi dvēsele man nav pacilāta un mana svētība nekalpos tev.

— Paturi tos jērus, — teica Lābans; un tā viņi izskaidrojās ne vienu reizi vien, līdz Lābans izlēma labāk klusēt un ļāva Jēkabam vaļu. Jo viņš, protams, nevēlējās, ka māsasdēlam dvēsele būtu sašļukusi -un gurda, un bija spiests tam iztapt. Tomēr viņš uzelpoja, kad tekne bija pabeigta, dīķī ieplūda ūdens, dārzs bija apstādīts, tīrums — paplašināts un Jēkabu varēja sūtīt ganīt aitas stepē, projām no sētas — pirmajā laikā tepat netālu, pēc tam arī attālāk, tā ka māsasdēls nedēļām un mēnešiem ilgi vispār nepārradās Lābana paspārnē un kādas tvertnes tuvumā klajā laukā uzcēla sev vieglu nojumi pret sauli un lietu un līdzās tai māla un meldru aplokus un nelielu torni, kur paglābties no plēsīgiem zvēriem un no kurienes izlūkot apkārtni. Tur viņš mita ar savu kapļa zizli un lingu, kopā ar Marduku pieskatīja ganoties plaši izklīdušās aitas un ļāvās laika ritumam, runādamies ar suni, kurš izlikās, ka saprot, un daļēji tiešām saprata viņa teikto, dzirdināja lopus un vakarā sadzina aplokos, cieta svelmi un salu un maz gulēja, jo naktīs, saoduši jērus, apkaimē kauca vilki, un, ja šurpu lavījās lauva, viņš trokšņoja par desmitu, klaigādams un dauzīdams klabatu, lai aizgainītu laupītāju.

PAR LABANA PIEAUGUMU

Pavadījis ceļā dienu vai divas un pārdzinis lopus, lai saimniekam sniegtu norēķinu par ganāmpulka pilnskaitu un pieaugumu, un Lābana acu priekšā izlaidis zem sava zižļa sīklopus, Jēkabs redzējās ar Rāheli, kura, tāpat kā viņš, vadīja dienas gaidās, un roku rokā abi aizgāja nostāk, kur neviens viņus nevēroja, un no sirds parunājās par savu likteni, sūrodamies, ka tik ilgi spiesti gaidīt viens otru un vēl arvien nedrīkst kopā radīt bērnus, un reizēm viņš mierināja Rāheli, reizēm Rāhele — viņu. Biežāk tomēr Jēkabam iznāca mierināt Rāheli, jo viņai laiks vilkās lēnāk un stiprāk nomāca dvēseli, tāpēc ka dzīvot viņai bija lemts tikai četrdesmit, nevis simt un sešus gadus un septiņi viņas mūža gadi svēra divtik smagi. Tāpēc, mīlniekiem slepus tiekoties, Rāhelei lauztin izlauzās asaras un sakāpa mīļajās, melnajās acīs, pašai gaužoties:

— Ak, Jēkab, mans brālēn no tālienes, tu, man apsolītais, kā tavai mazajai Rāhelei aiz nepacietības sāp sirds! Redzi, rit mēneši, un rit laiks, un tas ir labi un bēdīgi reizē, jo man jau ir četrpadsmit, bet jātop man deviņpadsmit gadus vecai, iekams mums abiem skanēs bungas un arfas un mēs ieiesim kāzu nakts kambarī, un es tavā priekšā būšu kā pati visšķīstā jaunava dieva priekšā tā augšējā templī, un tu teiksi: «Auglīgu kā dārza augli es gribu darīt šo sievu.» Pēc mana tēva gribas, kurš mani tev pārdevis, mums uz šo brīdi vēl tik ilgi jāgaida, ka līdz tam laikam es nemaz vairs nebūšu tā, kas es esmu, — ja nu man, kas zina, vēl pieskaras ļauns dēmons, tā ka sasirgstu un topu slima līdz pašai mēles saknei un cilvēka roka nespēj man līdzēt? Bet, ja es atspirgšu no šā pieskāriena, man varbūt izkritīs mati un āda novītīs un dzeltēs, un apklāsies ar plankumiem, tā ka mans draugs vairs nepazīs mani. No tā es neizsakāmi baidos un naktīs nevaru gulēt un nometu segu, un maldos apkārt pa māju un pagalmu, kad vecāki dus, un gremžos par laiku, ka tas ir paiet, ir nepaiet, tāpēc ka es jūtu pavisam skaidri, ka būtu tev ražena sieva un līdz dienai, kad man paliktu deviņpadsmit, mums jau būtu seši vai pat astoņi dēli, jo es droši vien reizēm dzemdētu dvīņus, un es raudu, ka līdz tam vēl tik tālu.

Tad Jēkabs saņēma viņas galvu plaukstās un noskūpstīja viņu zem abām acīm — Lābana acīm, kas meitā kļuvušas skaistas, un skūpstīdams notrausa asaras, lūpām metoti-es valgām, un teica:

— Ak, mana labā, mazā, gudrā, mana nepacietīgā jē-rīte, esi bez bažām! Redzi, šīs asaras es ņemšu līdzi stepes vientulībā par ķīlu un liecību tam, ka tu esi mana un man saderēta un pacietībā un nepacietībā gaidi uz mani, tāpat kā es gaidu uz tevi. Jo es mīlu tevi, un tavu acu nakts man ir mīļāka par visu pasaulē, un tava vaiga siltums, kad tu pieglaud savu vaigu manam, saviļņo mani līdz sirds dziļumiem. Tavi mati ir zīdaini un tumši kā to kazu vilna, kuras ganās Gileādas nokarēs, tavi zobi ir balti kā gaisma, un tavu vaigu maigums man atmiņā atsauc firzi-ķus. Tava mute ir kā briestoša vīģe, kas sārtojas zara galā, un, kad es uzspiežu tai skūpstu, elpai no tavām nāsīm ir ābolu smarža. Tu esi bezgala piemīlīga un daiļa, bet tu kļūsi vēl daiļāka, tici man, kad tev būs deviņpadsmit gadi, un tavas krūtis būs it kā dateļu un vīnogu ķekari. Jo tīras, mīļotā mana, ir asinis, kas rit tavās dzīslās, un nedz slimība uzbruks tev, nedz tev pieskarsies dēmons; tas kungs, mans dievs, kurš atvedis mani pie tevis un saglabājis tevi man, pasargās tevi. Bet manu mīlestību un manas maigās jūtas pret tevi nekas neiespēj grozīt, tās ir kā liesma, ko neapslāpēs pat gadiem ilgas lietavas. Es domāju par tevi, kad atguļos klints vai krūma paēnā vai arī stāvu, atspiedies pret savu zizli, kad klimstu apkārt, meklēdams aizklīdušu avi, kad kopju saslimušu vai nesu uz rokām pagurušu jēriņu, kad stājos pretī lauvam vai smeļu ūdeni ganāmpulkam. Lai daru ko darīdams, domas par tevi man palīdz uzveikt laiku. Jo, man rosoties un darbojoties, tas iet bez apstājas, un dievs liedz tam stāties kaut uz mirkli, vienalga, vai es dusu vai kustos. Gan tu, gan es — mēs negaidām tāpat vien, uz labu laimi, savu stundu mēs zinām, un mūsu stunda zina mūs, un tā nāk arvien tuvāk. Vienā ziņā varbūt nemaz nav slikti, ka starp mums un šo stundu vēl plešas zināms starplaiks, kurā es varu darboties, jo tad, kad tā būs klāt, mēs no šejienes dosimies projām uz zemi, ko meklēt izgāja mūsu vectēvs, un būtu labi, ja līdz tam brīdim, vedoties darījumiem, es kļūtu maķenīt mantīgāks, lai piepildītos mana dieva apsolījums, ka viņš pārvedīs mani bagātu mana tēva Jichaka namā. Jo tavas acis man laistās kā Ištaras — mīlas dievietes acis, kura sacīja Gilgamešam: «Tavām kazām un aitām lai atnesas dvīņi!» Jā gan, ja mums vēl ir liegts skaut vienam otru un būt auglīgiem, lai tikmēr vairojas lopi un dāsni atnesas mūsu mīlestības vārdā, ka padaru mantīgāku Lābanu un pats sevi un topu bagāts tā kunga priekšā, iekams mēs pošamies ceļā.

Tā runāja Jēkabs, mierinādams mīļoto, un ar saviem vārdiem par avīm, kam šķietami viņu abu vietā jābūt auglīgām, trāpīja naglai uz galvas; jo tik tiešām varēja rasties iespaids, ka šejienes mīlas skavu dieviete, kurai Lābana nīgrā bardzība liedza izvērsties cilvēku vidū, atvieglo sev sirdi un atlīdzina zudumus mēmās radības, proti — Jēkaba kopto Lābana sīklopu ražīgumā, liekot tiem vairoties kā nevieniem citiem, tā ka šai ziņā Jichaka svētība izpaudās vēl jo redzamāk; un Lābans kļuva arvien priecīgāks, ka nolīdzis māsasdēlu par kalpu, jo labums, ko tas nesa, bija liels, un nevarēja vien nobrīnīties par tādu plauksmi, jāšus uz vērša ieradies ganībās dienas vai divu dienu gājuma attālumā, lai pavērotu jauno metienu, taču nebilda ne vārda nedz labā, nedz ļaunā nozīmē — jā gan, arī ļaunā ne, jo veselais saprāts liedza lēkt acīs tādam lopkopim, kāds bija šis svētības viesējs, kurš, tiesa kas tiesa, arī pats sevi vis neaizmirsa un mīdams un mainīdams šo to pievāca, palikdams uzticīgs savam atklāti paustajam principam. Apstrīdēt šo principu nebūtu gudri, kamēr Jēkabs nezaudēja mēra sajūtu, jo tādi cilvēki vēlas, lai pret tiem izturas iejūtīgi, un samaitāt svētību šā vīra miesās nedrīkstēja.

Kļuvis par lopkopi un aitu kūts pavēlnieku, Jēkabs nudien bija īsti savā elementā — vairāk nekā pirms tam sētā, kad noteica pār ūdeni un dārzu. Viņš bija dzimis gans pēc rakstura un pēc iedabas — Mēness, nevis Saules un tīruma cilvēks; dzīve ganībās, lai arī sūra un pat bīstama, atbilda viņa dziļākajām vēlmēm, tā bija cieņ-pilna un apcerīga, tajā netrūka vaļas brīžu pārdomām par dievu un Rāheli; dzīvniekus savuties viņš ļoti mīlēja, bija tiem pieķēries ar sirdi un dvēseli, viņam patika siltums, ko tie izdvesa, patika vērot, kā tie, plūcot zāli, te plaši izklīst, te spiežas barā, patika idilliskā, daudzbalsīgā blēšana zem plašajām debesīm, patika aitu biklās, noslēgtās fizionomijas, sānis taisni izstieptās ausu lāpsteles, stiklainās atstatu acis, starp kurām pāri pierei nokārās vilna, segdama plakanā purna augšdaļu, patika avena varenā, svētā galva, mātes aitas smalkāk un glītāk veidota galviņa, nezinīga bērna izteiksme jēra purniņā, patika pinkaini sprogotā, vērtīgā prece, ko tās tik rimti nēsāja apkārt, — arvien no jauna ataugošā smalkā vilna, kuru viņš pavasaros un rudeņos kopā ar kalpiem un Lābanu lopiņiem mazgāja, lai pēc tam nocirptu, un aiz šīs savas patikas meistarīgi iemanījās aprūpēt kustoņus un lietpratīgi regulēt lopu meklēšanos un vairošanos, sīki jo sīki iepazinis šķirnes un atsevišķus indivīdus, viļņojuma un ķermeņa uzbūves īpatnības, svētbijīgā rūpībā prazdams šos procesus pakļaut savām pieredzējuša lopkopja iecerēm, — mums nebūt netiecoties apgalvot, ka brīnumainie panākumi, ko viņš guva, būtu piedēvējami vienīgi šīm viņa iemaņām. Jo viņš ne tikai uzlaboja šķirnību, izaudzēdams lieliskas vilnas un gaļas aitas, — arī ganāmpulku auglība un vaislība pārspēja visu, kas līdz tam bija sasniegts, un viņa rokās kļuva neparasti augsta. Jēkaba aplokos nebija aitu ālavu, apjērojās itin visas, tām atnesās dvīnīši un trinīši, tās bija ražīgas vēl astoņu gadu vecumā, meklēšanās tām ilga divus mēnešus, grūsnība — tikai četrus; aplecināmas bija jau gadu vecas avis un deva pēcnācējus, un sveši gani apgalvoja, ka no Rietum-zemes atnākušā Jēkaba aitu baros pilnmēness naktīs meklējoties pat rūnīti auni. Tas bija māņticīgs joks, bet tas liecina, cik ārkārtīgi bija Jēkaba sasniegumi, kas parastam lietpratējam acīmredzot likās neizprotami. Vai tiešām bija jāatsaucas uz vietējo mīlas skavu dievieti, lai izskaidrotu šo apskaužamo parādību? Pēc mūsu domām, tās cēlonis bija meklējams pašā aitu kūts pavēlniekā. Viņš mīlēja un gaidīja; viņam pagaidām bija liegts darīt auglīgu Rāheli; un, kā jau dažkārt šajā pasaulē vēlmju un spēka aiztures radījušas sastrēgumus, kas izlauzušies varenos gara veikumos, tā arī šoreiz, līdzīgā kārtā rodot maskētu izeju, tie izpaudās cietēja vēlībai un kopšanai pakļautās dzīvās radības saplauksmē.

Nostāsts, kas uzskatāms par pamācīgu komentāru senam pirmtekstam, kurš savukārt ir ganu antifonu un daiļskanīgo sarunu vēlīns iemūžinājums rakstos, sniedz pārāk jūsmīgas atsauksmes par Jēkaba veiksmi, viņam pārdodot aitas; glorificēdams tas atļaujas pārspīlējumus, no kuriem mēs, cenzdamies līdz galam izskaidrot notikušo, nedrīkstam atkāpties par tālu, lai savuties nesagrozītu patiesību. Minētajos pārspīlējumos vēlāko autoru glosas un uzziņas faktiski lielākoties nav vainojamas, tos, gluži otrādi, izraisījuši paši notikumi vai, pareizāk sakot, cilvēki; mēs taču zinām, ka ļaudīm vienmēr piemitusi tieksme piedēvēt nesamērīgi augstu vērtību vai cenu lietām, kuras apbrīnot un iekārot tie vienojušies modes vārdā. Tas pats bija ar Jēkaba izaudzētajām aitām. Valodas par šo aitu nedzirdēti izcilajām īpašībām ar laiku izplatījās Hāranas tuvākajā un tālākajā apkaimē kā Jēkaba paša, tā Lābana darbības sfēras piederīgo vidū, un mēs neuzņemamies izspriest, cik liela nozīme te bija zināmai apmātībai, ko radīja šā cilvēka svētības vara. Vēlēšanās iegūt kaut vienu Jēkaba audzētu aitu apsēda itin visus. Katram tā bija kļuvusi goda lieta. Ļaudis ieradās no tālienes, lai tirgotos ar viņu, un, pārliecinājušies uz vietas, ka valodām pamata nav un darīšana ar gluži parastām un ikdienišķām, lai arī izcili labām aitām, sekodami modei, tomēr piespieda sevi noturēt tās par brīnumaitām un pat neliedza sevi tīšuprāt krāpt, noticēdami viņam uz vārda un atzīdami aitu, kurai jau taisījās izkrist priekšējie zobi un tātad bija vismaz seši gadi, par jaunlopu vai pilnvērtīgu māti. Ikviens maksāja, cik viņš prasīja. Rakstos apgalvots, ka par aitu viņam dots ēzelis, pat kamielis, pat vergs vai verdzene, — tie ir pārspīlējumi, ja šādu samaksu attiecina uz visiem viņa maiņas darījumiem un uzskata to par likumu; reizēm tāda pieļāvība tomēr būs bijusi vērojama, un arī ziņas par vergiem kā maiņas priekšmetu nebūs gluži no gaisa grābtas. Jo Jēkabam ar laiku radās vajadzība pēc darbaspēka, pēc palīgganiem, kurus viņš nomāja no saviem tirdzniecības partneriem, segdams nomu ar vilnas, krējuma, ādu, dzīslu un dzīvlopu piegādēm. Dažiem izpalīgiem viņš gadu ritumā piešķīra pilnīgu brīvību ganību izvēlē, lopu audzēšanā un uzraudzīšanā, vienodamies ar tiem par noteiktām gada nodevām: sešdesmit sešiem vai septiņdesmit jēriem no katrām simt aitām, vienu sīļu krējuma no tā paša skaita vai pusotrām mīnām vilnas no aitas — ienākumiem, kas, protams, pienācās Lābanam, bet, iedami caur Jēkaba rokām, daļēji palika viņam — kaut vai tādēji, ka, laizdams tos no jauna apgrozībā, viņš guva papildu peļņu.

Vai tā bija visa svētība, ko Lābanam, zemes pīslim, nesa Jēkaba darbība? Nē, nebija — pieņemot, protams, ka pašam laimīgākajam un vismazāk gaidītajam Lābana guvumam bija kāds sakars ar māsasdēla klātesmi; bet tāds pieņēmums neapstrīdami jebkurā gadījumā ir pamatots — alga viena, vai šai ielīksmojošai parādībai cenšas rast saprātīgu izskaidrojumu vai tajā saskata kaut ko noslēpumainu. Ja mūsu vēstījums būtu izdomas auglis, mums — pēc mēmas vienošanās ar lasītājiem — par savu uzdevumu būtu jāuzskata publikas izklaidēšana, bet, piešķirot pasaciņām uz mirkli ticamības nokrāsu, viss, kas mums te pavēstāms, katrāziņā tiktu atzīts par pārspīlētu un neticamu un mums būtu jādzird pārmetumi, ka mēs pārlieku aizraujamies ar mednieku stāstiem un aizmelo-jamies par tālu, cenzdamies katrā ziņā izspēlēt vēl un vēl kādu trumpi un pārsteigt savus klausītājus, kuru lētticībai tomēr esot robežas. Jo labāk tātad, ka šāda loma mums nav jāuzņemas; mēs, gluži pretēji, balstāmies uz rakstos minētiem faktiem, kas nekļūst mazāk ticami tāpēc vien, ka ne jau visi ir visiem zināmi un viens otrs dažam labam liksies jauns un nedzirdēts. Tā nu mēs varam pavēstīt to, kas mums te pavēstāms, paļāvīgā, bet vienlaikus arī nepiekāpīgā un par savu taisnību pārliecinātā tonī, šoreiz no sākta gala noraidot citkārt ne bez bažām gaidītus iebildumus.

Ar vārdu sakot, Lābans, Betuēla dēls, pirmajos septiņos gados, kad Jēkabs kalpoja viņam, no jauna kļuva tēvs, turklāt nevis vienam, bet vairākiem dēliem. Šim vīram, kura bagātība augtin auga, tapa atlīdzināts par nevietā nesto un, redzams, atraidīto upuri, proti, dēliņu krūkā, pie tam atlīdzināts ar uzviju, tas ir, trīskārt. Jo veselas trīs reizes pēc kārtas — trešajā, ceturtajā un piektajā Jēkaba uzturēšanās gadā — Adina, Lābana sieva, lai cik neizskatīga būdama, kļuva grūta un, lepnīgi stenēdama, iznēsāja un izloloja to, ko bija ieņēmusi, valkādama kaklā pakārtu sava stāvokļa simbolu — dobu akmeni, kurā grabēja cits — mazāks akmentiņš, un dzemdēja, kaukdama un purpinādama lūgsnas, Lābana namā un viņa klātbūtnē, nometusies uz ķieģeļiem — zem katra ceļgala pa divi, lai bērnam pietiktu vietas klēpja vārtu priekšā, — dzemdēja, vienai vecmātei pieturot viņu no mugurpuses, bet otrai tupot līdzās un uzraugot vārtus. Visas trīs radības bija laimīgas un, par spīti dzemdētājas pusmūža gadiem, norisēja bez viņas dzīvībai bīstamiem starpgadījumiem. Ik reizi tika nests zieds sarkanajam Nergalam, pielabinot dievu ar alu, plēkšņu kviešu plāceņiem un pat upurējot, aitas, lai šis liegtu saviem kalpiem, četrpadsmit indevju nesējiem, iejaukties dzemdību norisē. Un tā nu nevienā no visām trim reizēm nedz iekšas nedēļniecei apgriezās otrādi, nedz raganai Labartū ienāca prātā noslēgt klēpi. Adina laida pasaulē trīs ņiprus puišeļus, kas, jo neapklusināmi pieteikdami savas prasības, vērta tik sen pieklusušo Lābana namu īstā dzīvības šūpulī. Vienu nosauca par Beoru, otru — par Alubu, trešo — par Murasu. Ādiņas ārienei šīs grūtniecības un dzemdības, sekodamas citas

citām uz pēdām, ne tikai nekaitēja, bet pat nāca par labu: ir jaunāka viņa likās un ne tik neizskatīga vairs, ir cītīgi sāka greznoties, nēsādama galvas lakatiņus, jostas un karekļu kaklarotas, ko Lābans viņai sapirka Hāranā, pilsētā.

Lābana grūti iejūsmināmā sirds bija augsti pacilāta. Viņš staroja, cik nu viņam bija dots starot. Izteiksme, ko viņa sejai piešķīra nekustīgi atkarenais lūpu kaktiņš, vairs nešķita tik nīgra un sāka līdzināties pašapmierināta, labi paēduša cilvēka smaidam. Ja saimniecības uzplaukumam, lielajai veiksmei darījumos pievieno paša gurnu necerēto auglību, visžēlīgo tā lāsta atcēlumu, kurš, piemeklējis viņu kļūmās reliģiskās spekulācijas dēļ, tik ilgi bija aptumšojis mājas laimi, viņa uzpūtība kļūst saprotama. Lābans nešaubījās, ka dēlu nākšanai pasaulē, tāpat kā visai viņa laimei, ir tiešs sakars ar Jēkaba tuvību un piederību viņa namam, ar Jichaka svētību, un šaubīties par to nudien būtu bijis netaisni. Pat tai gadījumā, ja laulāto draugu satiksmi, no jauna liekot vērties auglības slūžām, būtu rosinājusi abu, bet it īpaši Lābana pacilātā oma, viņu raženuma cēlonis tā kā tā būtu izdevīgie darījumi, ko tur, laukā, tik veiksmīgi kārtoja māsasdēls. Bet šis apstāklis neliedza Lābanam būt lepnam uz sevi. Viņš, Lābans, taču ar gudru ziņu bija pamanījies tik izveicīgi un tālredzīgi piesaistīt savam namam svētības nesēju — bēgli un ubagu, kurš, redzams, pats varbūt nemaz negribēdams, viesa labklājību it visur, kur spēra kāju. Bet to, ka viņa tēva laime māsasdēlam, iespējams, neko lielu nav rūpējusi, Lābans secināja, uzklausīdams atturīgos prieka un apbrīnas apliecinājumus, ko Jēkabs uzskatīja par nepieciešamu izteikt, piedzimstot Beoram, Alubam un Mura-sam.

— Teic man, māsasdēls mans un znot, — mēdza bilst Lābans, vērša mugurā izjājis stepē apraudzīt ganāmpulkus vai sastapis Jēkabu sētā, kad tas ieradās sniegt atskaiti, — teic man — vai es esmu saucams par laimīgu un vai dievi smaida vai nesmaida man, Lābanam, dodami man spēku vecumdienās dzemdināt dēlus un manai sievai Ādiņai likdami laist tos pasaulē citu aiz cita, lai gan viņa jau likās gluži nevarīga?

— Priecāties, ja tev gribas, tu vari, — atbildēja Jēkabs, — tikai neaizmirstāka nekas pārlieku sevišķs mūsu dieva priekšā tas nav. Ābramam bija simt gadu, dzemdinot Jichaku, un Sūrajai, kā zināms, vairs nebija norišu, kādas

sievām mēdz būt, kad tas kungs abiem sagādāja šo

smiešanos.

— Tev ir nejauks ieradums, — sacīja Lābans, — noniecināt lielas lietas un izmaitāt otram prieku.

— Mums nepieklājas, — pamācīja Jēkabs, — pārlieku dižoties ar laimīgām nejaušībām, piedēvējot tās sev par nopelnu.

Sestā nodaļa. MĀSAS. SMIRDOŠAIS

Tiem septiņiem gadiem ejot uz beigām un tuvojoties brīdim, kad viņš atzīs Rāheli, Jēkabs nespēja to ne aptvert un priecājās bezgala, un sirds viņam stipri dauzījās krūtīs, domājot par to stundu. Jo Rāhelei tagad bija deviņpadsmit, un viņa bija gaidījusi šo stundu savas asins tīrībā, pasargāta, pateicoties tai, no ļaunām kaitēm un indevēm, kas varētu viņu darīt nemīlamu savam līgavainim, un tā nu viņas uzplaukuma un piemīlības ziņā bija piepildījies viss, ko Jēkabs tik maigi viņai zintējis, un Rāhele bija skaista tās zemes meitu vidū ar savu graciozā samērībā nevainojamo un pievilcīgo augumu, ar savām mīkstajām matu pīnēm, mazo deguntiņu un pabiezajām nāsīm, ar savu iešķībo, vēlīgas nakts pielijušo acu īsredzīgi saldo skatienu un jo sevišķi ar jauko smaidu, ko,1 augšlūpai sakļaujoties ar apakšlūpu, raisīja lūpu kaktiņu valdzinošais veidojums. Jā, piemīlīga viņa bija visu cilu priekšā; bet, ja mēs sakām, kā Jēkabs allaž klusībā mēdza sev teikt, ka jo pievilcīgāka viņa šķita Leas — savas vecākās māsas priekšā, tad tas nebūt nenozīmē, ka Lea būtu bijusi neglītāka par visām; ar māsu viņu salīdzināja gluži vienkārši pirmām kārtām, un tikai piemīlības ziņā spriedums bija Leai nelabvēlīgs, — mēs itin labi varētu iedomāties vīrieti, kurš, nepiešķirdams šai īpašībai tik lielu nozīmi kā Jēkabs, nevērojot Leas zilo acu blāvumu un šķielību, ko tā slēpa, ne bez rūgtuma lepni nolaizdama plakstus, pat dotu tai priekšroku, redzot kuplā mezglā savītos gaišos matus un stalto, raženo augumu. Bez tam

par godu mazajai Rāhelei nevar diezgan vien uzsvērt, ka viņai ne prātā nenāca stādīt sevi augstāk par vecāko māsu, dižojoties, teiksim, ar savu glīto sejiņu tāpēc vien, ka viņa bija pilnā,.turpretī Lea — dilstošā Mēness bērns un līdziniece. Tik nemācīta Rāhele nebija, lai negodātu nespodro spīdekli, kas arī šajā stāvoklī pelnījis atzīšanu, un sirds dziļumos viņa pat nosodīja Jēkabu, ka tas visnotaļ atraida māsu un tik neapvaldīti vienpusīgi veltī visu savu mīlestību tikai viņai, lai gan, no otras puses, nespēja arī gluži pārvarēt sievišķīga gandarījuma jūtas.

Kāzu nakts svinības bija noliktas uz vasaras saulgriežu pilnmēness nedēļu, un Rāhele neslēpa, ka gaidīt gaida abu lielo dienu. Bet tāpat nav arī noliedzams, ka atlikušajās nedēļās viņa reizēm šķita noskumusi un, pieglaudusi vaigu Jēkaba plecam, lēja klusas asaras, uz līgavaiņa kvēlajiem vaicājumiem atsaukdamās vienīgi ar izmocītu smaidu un galvas purināšanu — tik strauju, ka no acīm pašķīda asaras. Kas viņai nomāca sirdi? Par to Jēkabs netika skaidrībā, tiesa, arī pats tolaik nereti ļaudamies skumjām. Vai viņa sēroja par saviem meitas gadiem, juzdama, ka ziedulaiks iet uz beigām un jākļūst par koku, kas nes augļus? Tad tās būtu skumjas par dzīvi, kādas arī laimīgajam nav svešas un kādas toreiz bieži izjuta Jēkabs. Jo mūža kāzu virsotne ir nāves aizsākums un pavērsiena svēte, kad Mēness, pacēlies savā apogejā, svin savas pilnības dienu, lai, sākot ar šo brīdi, atkal piegrieztu vaigu Saulei, kurā pašam lemts nogrimt. Jēkabam bija nolikts atzīt to, kuru viņš mīlēja, un sākt sava mūža aizgaitu. Jo turplikām it visa Jēkaba dzīvība vairs nebūs viņā vien un viņš nebūs vairs viens par sevi un vientulīgs pasaules valdnieks; viņam lemts izzust savos dēlos un mirt. Tomēr viņš mīlēs tos, kuri nesīs viņa dalīto un dažādoto dzīvību tālāk, tāpēc ka tā būs viņa dzīvība, ko viņš atzīdams izlies Rāheles klēpī.

Toreiz Jēkabs nosapņoja sapni, kas viņam ilgi palika atmiņā ar savu īpatnēji lēnīgo un izlīdzinoši skumīgo noskaņu. Nosapņoja viņš to siltā Tammusa mēneša naktī, gulēdams laukā pie lopu novietnēm, kad, līdzīgi lēzenai barkai, pie debesīm jau peldēja Mēness, kas, kļuvis apaļš un spožs, drīz apspīdēs viņa svētlaimes nakti. Viņam rādījās sapnī, ka viņš vēl arvien bēg no mājām vai dara to otru reizi, ka viņam atkal jāšus jā dodas sarkanīgajā tuksnesī un pa priekšu, taisni atšāvis asti, atkal rikšo tas ar smailajām ausīm un suņa galvu, atskatās un iesmejas.

Viss bija kā viņreiz un atkārtojās no jauna; palikusi toreiz pusceļā, situācija atkārtojās, lai rastu nobeigumu.

Apvidū, pa kuru jāja Jēkabs, mētājās klinšu nogruvas un auga vieni vienīgi sausi krūmi. Nešķīstenis līkumoja starp klints bluķiem un brikšņiem, nozuda aiz tiem, parādījās atkal un atskatījās. Bet vienreiz, pazūdot tam, Jēkabs piemiedza acis. Un, līdzko viņš tās atdarīja, nešķīstenis jau sēdēja viņam pretī uz kāda akmens un vēl vienmēr bija dzīvnieks, spriežot pēc galvas — riebīgās suņa galvas ar saslietajām smailajām ausīm un garo, knābim līdzīgo purnu, atņirgtu līdz pašām ausīm; bet augums līdz pat kāju pirkstiem, kurus tikpat kā neklāja putekļi, tam bija kā cilvēkam un atgādināja acīm tīkama, trausla un vingra zēna stāvu. Viņš sēdēja uz akmens bluķa tādā kā nevērīgā pozā, mazliet uz priekšu salīcis un atbalstījis elkoni pret pievilktās kājas augšstilbu, tā ka uz vēdera virs pašas nabas iegūla rieva, bet otru kāju, atspiedies ar papēdi pret zemi, turēja izstieptu. Taisni izstieptā kāja ar glezno ceļgalu un garo un viegli izliekto, maigi dzīsloto apakšstilbu acīm likās vistīkamākā. Bet šaurie pleci, krusu augšdaļa un kakls dievam bija spalvaini, un vēl augstāk spalvas vērtās netīri dzeltenīgā vilnā, kas sedza suņa galvu ar atņirgto purnu un mazajām, viltīgi ļaunajām ačtelēm, un šī galva viņam piestāvēja tā, kā jau staltam augumam, izpostot visu pievilcību, mēdz piestāvēt neglīta galva, un ir kājas, ir krūtis gan varētu likties glītas, bet galvas dēļ glītas nelikās. Turklāt, piejājis klātāk, Jēkabs uzreiz saoda kodīgo šakāļa smaku, ko diemžēl izplatīja šis pa pusei suns, pa pusei zēns. Un pavisam jau dīvaini un bēdīgi kļuva ap sirdi, kad viņš plati atdarīja purnu un izmocīja:

— Ap-uat, Ap-uat.

— Nepūlies, Usīrisa dēls, — teica Jēkabs. — Es zinu, tu esi Anups, pavadonis un ceļa vērējs. Es brīnītos, nesaticis tevi šeit.

— Tas bija pārpratums, — teica dievs.

— Kā tu to domā? — jautāja Jēkabs.

— Viņi radīja mani aiz pārpratuma, — bilda otrs, ar pūlēm virinādams purnu, — Rietumu valdnieks un Neb-tota, mana māte.

— Jūtu tev līdzi, — teica Jēkabs. — Kā tas varēja gadīties?

— Ne jau viņai bija jākļūst par manu māti, — atbildēja jauneklis, pamazām ielocīdams mēli. — Viņa nebija īstā.

Vainīga bija nakts. Viņa ir govs, viņai viss vienalga. Viņa starp ragiem nes Saules ripu — par zīmi, ka tā ik vakaru ierit viņā, lai kopā ar viņu radītu jaunu dienu, bet, dzemdējusi tik daudzus gaišus dēlus, viņa palikusi tikpat trula un vienaldzīga, kā bijusi.

— Es mēģinu izprast, — teica Jēkabs, — ka tas ir bīstami.

— Pat ļoti bīstami, — pamādams piekrita otrs. — Aklā, siltā govs labsirdībā viņa apņem visu, kas notiek pašā, un trulā vienaldzībā neliedz tam notikt, lai gan notikt tas var tikai tāpēc, ka valda tumsa.

— Slikti, — teica Jēkabs. — Bet kurai tad vajadzēja ieņemt tevi, ja Nebtota nebija īstā?

— Vai tu to nezini? — jautāja suņazēns.

— Es skaidri neizšķiru, — atbildēja Jēkabs, — ko zinu pats un ko uzzinu no tevis.

— To, ko tu nezini, — atmeta otrs, — es tev pateikt nevaru. Sākumā — ne gluži, bet puslīdz sākumā bija Gebs un Nūta. Viņš bija zemes dievs, viņa — debesu dieve. Tie dzemdināja četrus bērnus — Usīrisu, Setu, Esetu un Neb-totu. Eseta kļuva par Usīrisa, bet Nebtota — par Seta laulāto māsu.

— Tiktāl man būtu skaidrs, — teica Jēkabs. — Vai tad visi četri stingri neievēroja nolikto kārtību?

— Divi ne, — atbildēja Anups, — divi diemžēl to pārkāpa. Ko tu gribi, mēs esam izklaidīgas būtnes, nevērīgas un sapņaini bezrūpīgas jau no dabas. Rūpība un piesardzība ir netīri pasaulīgas īpašības, lai gan, no otras puses, pie kā tik dzīvē nenoved bezrūpība!

— Tiesa kas tiesa, — apliecināja Jēkabs, — uzmanīgam ir jābūt. Runājot atklāti, visa vaina, pēc manām domām, ir tā, ka jūs esat tikai padievi. Dievs vienmēr zina, ko viņš grib un dara. Viņš apsola un rīkojas, kā solījis, viņš ceļ derību un paliek tai uzticīgs mūžīgi mūžos.

— Kurš dievs? — jautāja Anups. Un Jēkabs viņam atbildēja:

— Tu izliecies. Debesīm kopojoties ar zemi, varbūt rodas varoņi un diženi ķēniņi, bet dievs nerodas — nedz četri, nedz viens. Tu pats atzini, ka Gebs un Nūta nebija gluži sākumā. No kā viņi cēlās?

— No Tefnetas, lielās mātes, — ne mirkli nevilcinādamies, atbildēja tas, kurš sēdēja uz akmens.

— Labi, tā tu saki tāpēc, ka es to zinu, — turpināja sapnī Jēkabs. — Bet vai Tefneta bija pašā pirmsākumā? No kā cēlās Tefneta?

— Viņu piesauca Nedzimušais, Apslēptais, tas, kura vārds ir Nūns.

— Es neprasu tev, kā viņu sauc, — sacīja Jēkabs.

— Beidzot tu, suņazēn, runā prātīgu valodu. Es netaisos ielaisties ar tevi strīdos. Tu taču esi elkadievs. Kā tad īsti kļūdījās tavi vecāki?

— Nakts bija vainīga, — atkārtoja pretīgi smirdošais,

— pie tam viņš, kam rokās pletne un gana zizlis, bija bezrūpīgi izklaidīgs. Viņš, šis dievs, savā augstībā tīkoja pēc Esetas, savas laulātās māsas, bet aklajā tumsā nejauši uzdūrās Nebtotai, Sarkanā māsai. Un dižais dievs apkampa viņu, domādams, ka apkampj savu sievu, un dziļā vienaldzībā abus apņēma mīlas nakts.

— Neticami! — iesaucās Jēkabs. — Kā tas iespējams?

— Atgadīties tas var viegli, — atbildēja otrs. — Nakts savā vienaldzībā zina patiesību, un par gaišās dienas aizspriedumiem tā nedod nenieka. Jo vienas sievietes miesa neatšķiras no otras sievietes miesas, abas var mīlēt, abās — dzemdināt. Miesa no miesas atšķiras tikai ar vaigu, mudinot mūs domāt, ka vienu mēs gribam, bet otru negribam darīt auglīgu. Jo vaigs ir piederīgs dienai, kas ir apgaismotu iedomu pilna, bet nakts priekšā, kura zina patiesību, vaigs nav nekas.

— Tava valoda ir rupja un bezjūtīga, — juzdamies sāpīgi aizskarts, teica Jēkabs. — Spriest tik aprobežoti, redzams, ir pamats, ja pašam ir tāda galva un ģīmis, ka tie jāaizklāj kaut ar roku, lai otrs vismaz pamanītu un atzītu, cik izskatīga un glīta ir kāja, ko tu pašreiz turi izstieptu.

Anups pameta skatienu lejup, pievilka klāt kāju un nolaida rokas starp ceļgaliem.

— Atstāj mani ārpus spēles, — viņš teica. — Gan es no savas galvas vēl tikšu vaļā. Tu gribēji zināt, kas notika tālāk?

— Kas tad? — jautāja Jēkabs.

— Tai naktī, — turpināja otrs, — Usīriss, valdnieks, Nebtotai likās Sets, viņas sarkanais laulātais draugs, un viņa Usīrisam — valdniece Eseta. Jo viņš bija radīts,’lai dzemdinātu, un viņa — lai ieņemtu, un viss cits naktij bija vienalga. Un viņi aplaimoja viens otru dzemdinot un ieņemot, jo, domādami, ka mīl viens otru, viņi tikai ap-

augļoja miesu. Un tā, ieņēmusi mani, dieviete tapa grūta, lai gan jāieņem mani būtu bijis Esetai, īstajai valdnieka

sievai.

— Bēdīgi, — teica Jēkabs.

— Austot rītam, viņi metās katrs uz savu pusi, — vēstīja pusjauneklis-pusdzīvnieks, — un viss beigtos labi — nebūtu viņa dievišķā augstība pie Nebtotas aizmirsis savu lotosziedu vainagu. Atradis vainagu, sarkanais Sets ierēcās. No tās dienas viņš tīkoja laupīt Usīrisam dzīvību.

— Tu stāsti man to, ko es zinu, — atģidies iebilda Jēkabs. — Pēc tam, vai nav tiesa, sekoja notikums ar lādi, kurā Sarkanais ievilināja un nogalināja brāli, un tā nu Usīriss, nokautais valdnieks, straumes nests, aizlodētā zārkā peldēja pretī jūrai.

— Un Sets, uzkāpis Geba tronī, kļuva par zemju pavēlnieku, — piemetināja Anups. — Bet ne jau par to es taisījos stāstīt, un ne jau tas ir tavam sapnim zīmīgs. Jo Sarkanais ilgi nevaldīja pār abām zemēm, tāpēc ka Eseta dzemdēja puisēnu Horu, kurš pieveica Setu. Bet, raugi, kad Eseta devās meklēt nogalēto un zudušo un vaimanādama maldījās apkārt, un sauca bez mitas: «Atgriezies, mīļotais, atgriezies savā namā! Ak, daiļais bērns, atgriezies savā namā!» — viņu pavadīja Nebtota, viņas vīra slepkavas sieva, ko par upuri kritušais aiz pārskatīšanās bija apkampis, — tā neatstājās no viņas ne soli, un abas labi sapratās savās bēdās un vaimanāja kopā: «Ak tu mīļotais mans, kam sirds ir pārstājusi pukstēt, es ilgojos redzēt tevi, ak, daiļais pavēlniek, es ilgojos tevi redzēt!»

— Tā bija miermīlīga bēdu aina, — teica Jēkabs.

— Tas tiesa, — piekrita uz akmens sēdošais, — tas ir tavam sapnim zīmīgais. Jo kurš vēl bija kopā ar viņu un palīdzēja, maldoties apkārt un vaimanājot, meklēt — palīdzēja kā toreiz, tā pēcāk, kad Sets, uzgājis un atradis apslēpto līķi, bija to sacirtis trīspadsmit gabalos, kurus Esetai vajadzēja savākt, lai valdniekam netrūktu ne roku, ne kāju? Es tas biju, Anups, neīstās sievas dēls, nokautā auglis, — es biju vienmēr līdzās, viņai maldoties apkārt un meklējot, un iedama viņa aplika man roku ap kaklu, lai būtu kāds balsts, un mēs vaimanājām kopā: «Kur tu esi, mana daiļā dieva kreisā roka, kur esat jūs, lāpstiņa un labās kājas pēda, un jūs — viņa cildenā galva un svētais loceklis? Tas, rādās, pavisam pazudis, tā ka nekas cits neatliks kā vien to aizstāt ar sikomores koka sprunguli.»

— Nešķista ir tava mute kā jau abu zemju Mirušo valstības dievam, — teica Jēkabs. Bet Anups viņam atcirta:

— Tavā stāvoklī vajadzētu prast novērtēt šādas lietas, jo tu esi līgavainis un tava daļa ir radīt un mirt. Jo dzimumā iemājo nāve, un nāvē iemājo dzimums — tāds ir kapa kambara noslēpums, un-dzimums pārplēš miroņa apsējus un celtin saceļas pret nāvi, tāpat kā notika ar valdnieku Usīrisu, pār kuru kā lijas mātīte lidinājās Eseta, likdama mirušajam izliet sēklu, un apaugļojās savās bēdās.

«Prātīgāk, liekas, būtu man pamosties,» domāja Jēkabs. Un mirklī, kad viņam šķita, ka vēl redz, kā dievs paceļas no akmens un izzūd — turklāt paceļas un izzūd reizē, vienlaikus, viņš pamodās zvaigžņotajā naktī pie lopu novietnēm. Sapnis par Anupu, šakāli, drīz vien sāka balēt, savās niansēs šķietami saplūda ar ceļa tiešamības necilo pieredzējumu, tikai tam paliekot atmiņā. Lēnīgas skumjas bija vienīgais, ko sapnis uz laiku atstāja dvēselē, Jēkabam atceroties, ka Nebtota, aiz pārskatīšanās apkamptā, kopā ar Esetu meklējusi un vaimanājusi un ka apieto vadījis un balstījis aiz pārskatīšanās dzemdinātais.

JĒKABA KĀZAS

Tolaik Jēkabs nereti apspriedās ar Lābanu par gaidāmo notikumu un kāzu svinībām, kādas tās visos sīkumos iecerējis tēvocis, un uzzināja, ka tas sadomājis vareni izvērsties un rīkot lepnas kāzas, nerēķinādamies ar izdevumiem.

— Kabatā tas man kodīs, — teica Lābans, — ne jau viena vien mute sētā nākusi klāt, un piebarot vajag visas. Bet es nezūdos, jo, raugi, mans saimnieciskais stāvoklis nav pagalam slikts, gluži otrādi, tas ir puslīdz ciešams — dažādu iemeslu dēļ, un par vienu no tiem laikam gan jāatzīst īzāka svētība, kas dota tev. Tādēļ es esmu varējis pieņemt liekas darbarokas un bez slampas Iltanī nopirkt vēl pāris verdzeņu — Zilfu un Bilhu, divas staltas meičas. Tās es kāzu dienā dāvināšu savām meitām: Zilfu — Leai, savai vecākajai, bet otrai, jaunākajai, — Bilhu. Un, reiz tu esi tas precībnieks, arī kalpone tiks tev — es došu tev Bilhu meitas pūrā, un viņas cenā tiks ierēķinātas divas trešdaļas mīnas sudraba, kā noteikts mūsu līgumā.

— Pateicos tev no sirds, — atbildēja Jēkabs, paraustīdams plecus.

— Tas ir tīrais sīkums, — turpināja Lābans. — Jo es

viens segšu visus izdevumus par svētkiem, kurus esmu sadomājis rīkot, un sabatā sasaukšu viesus no malu malām un pieaicināšu muzikantus, lai lec un spēlē, un nokaušu divas govis un četras aitas, un dzirdīšu viesus ar reibinošu dziru, līdz tiem viss rādīsies dubulti. Tas ķers makā, bet es to pacietīšu ir nesaviebies, jo šīs ir manas meitas kāzas. Bez tam man padomā dāvana līgavai — kaut kas mugurā velkams, par ko viņa ļoti priecāsies. To es nopirku jau aizlaikus no kāda ceļavīra un noglabāju lādes dibenā, jo tā ir dārga manta, proti, plīvurs, kurā ietīties līgavai, veltījot sevi Ištarai, un tu pacelsi to viņai, svaidītajai. Sen-dienis tas esot piederējis kādai ķēniņmeitai un bijis valdnieku nama atvases līgavas tērps — tik mākslīgi tas viscaur izšūts ar dažādām Tammusa un Ištaras zīmēm; bet viņai, šķīstajai, būs ietīt tajā galvu. Jo viņa ir šķīsta, un viņai būs līdzināties vienai no enitū — debesu līgavām, ko Bābeles priesteri ik gadus Ištaras svētkos piesola dievam un, tautai redzot, uzved augšā pa torņa kāpnēm un caur septiņiem vārtiem, katros noņemdami tai pa rotai vai apģērba gabalam, bet pie vispēdējiem likdami nomest arī kaunuma autu, svētu un kailu ieved to Etemenanki torņa augšējā kambarī. Tur dziļā nakts tumsā tā gultā ieņem dievu, un par nemēru dižs-ir šis noslēpums.

— Hin, — norūca Jēkabs, redzēdams, ka Lābans izbola acis un, abpus galvai pacēlis rokas, izpleš pirkstus, vaik-stīdamies tik svētsvinīgi, ka tas, pēc māsasdēla domām, it nemaz vairs nesaskanēja ar zemes pīšļa dabu.

Lābans turpināja:

— Bez šaubām, ir jau labi un jauki, ja līgavainis par savu sauc māju un sētu vai mīt pārticībā savu vecāku namā un pēc līgavas ierodas visā savā spožumā, un ar krāšņām izdarībām aizved to pa zemes vai ūdens ceļu uz paša īpašumu vai mājām, ko mantos. Bet tu, kā pats zini, neesi nekas cits kā tekulis un bēgulis, kam nav sava pajumta un kas ar savējiem naidā, un būsi tikai iegātnis, kļuvis par znotu, — neko nepadarīsi, es esmu ar visu mierā. Nebūs kāzu ceļojuma ne pa zemes, ne ūdens ceļu — pēc mielasta un pēc dzīrēm jūs abi paliekat manā namā; bet pēc tam, kad es būšu nostājies starp jums un pieskāries jūsu pierēm, mēs, turēdami cieņā zemes paražas, ar dziesmu vedīsim tevi apkārt sētai un pavadīsim uz kāzu nakts kambari. Tur tev būs sēdēt uz gultas ar puķi rokā un gaidīt līgavu. Jo arī viņu, šķīsto, mēs, degot

lāpām, ar dziesmu vedīsim apkārt pagalmam, un pie kambara durvīm lāpas tiks nodzēstas, un es ievedīšu apsolīto pie tevis un atstāšu jūs vienus, lai tu viņai tumsā sniegtu puķi.

— Vai jūsu pusē tā pieņemts un parasts? — jautāja Jēkabs.

— Tuvu un tālu, tu to saki, — atbildēja Lābans.

— Tad man atliek tikai piekrist, — teica Jēkabs. — Kaut viena lāpa tak, jādomā, paliks nenodzēsta vai degs kāda gaismekļa dakts, ka redzu savu līgavu, sniegdams viņai puķi, un pēc tam ari.

— Apklusti! — iesaucās Lābans. — Kas tev ienāk prātā — runāt tik nekautri un vēl ar tēvu, kam jau tā rūgti un sāpīgi ievest meitu pie vīrieša, lai tas, pacēlis viņai plīvuru, pieguļ viņu. Vismaz manā priekšā pievaldi savas miesaskāres mēli un neizrādi savu kaisu! Vai tev roku, vai, trūkst, lai redzētu, ka tu vēl grasies aprīt ar acīm šķīsto, kārodams asākas baudasL vērojot viņas kaunu un jaunavības trīsas? Cieni augšējā tempļa noslēpumu!

— Piedod, — teica Jēkabs, — un atvaino! Tik nekautri tas nebija domāts, kā izklausās tavā mutē. Man tikai gribējās redzēt līgavu. Bet, ja jau tuvu un tālu tā pieņemts, kā tu man vēlē, es pagaidām būšu mierā ar to pašu...

Arvien tuvāk nāca pilnmēness diena un kāzu godības, un veiksmīgā lopkopja Lābana namā un pagalmā tika kauts un vārīts, un cepts, un brūvēts, ka visās malās kūpēja un sprakšķēja vien, un visiem asaroja acis, kodīgi dūmojot pavardiem un ugunskuriem zem katliem, jo La-bans taupīja koka ogles un par kurināmo izmantoja gandrīz vienus ērkšķus un mēslus. Saimniekiem un saimes ļaudīm, ari Jēkabam bija pilnas rokas darba, gatavojot cienastu daudzajiem viesiem un ne jau vienai maltītei vien, jo kāzām bija jāilgst septiņas dienas un, lai saimniecība nekristu kaunā un apsmieklā, neizsīkstošiem bija ja-būt cepumu, kliņģeru un zivs pīrāgu, miltu zupu, biezeņu un piena ēdienu, alus, augļūdeņu un stiprā degvīna krājumiem, ir nepieminot ceptu auna gaļu un teļgaļas šķiņķus. Darbodamies viņi dziedāja slavas dziesmas resnajam Uduntamkī, vēdera dievam, kura pārziņā bija ēšana. Dziedāja un rosījās visi: Lābans un Adina, Jēkabs un Lea, nevīža Iltanī un abas meitu kalpones Bilha un Zilfa, kā ari Abdheba, uz divdesmit seķeļiem nocenotais, un nesen

Iegādātie vergi. Rosībai pa vidu vienā krekliņā spiegdami skraidelēja Lābana vēlīnie dēlēni, lāgiem krita, paslīdot kājai kauto lopu asinīs, un tā notašķījās, ka tēvs pluinīja viņus aiz ausīm un viņi kauca kā šakāļi, un nerosījās tikai Rāhele un klusa savā nodabā sēdēja namā, jo nedz viņai šobrīd klājās redzēt līgavaini, nedz viņam — līgavu, un apbrīnoja dārgo, izšūto plīvuru, tēva dāvanu, kurā viņa ietīsies kāzu dienā. Šķidrauts bija brīnum skaists, īsts audēju un izšuvēju mākslas meistardarbs, — tas nudien bija gluži necerēts laimes gadījums, ka tāda manta nonākusi Lābana namā un lādē; cilvēks, kas par pieņemamu cenu to pārdevis, domājams, bijis spaidīgos apstākļos.

Plīvurs bija garš un plats — tērps un apmetnis reizē, ar kuplām piedurknēm, kurās, ja gribēja, varēja iemaukt rokas, un tā piegriezts, ka augšdaļa bija uzvelkama pāri galvai vai apliekama ap kaklu un pleciem, bet varēja ari brīvi nokarāties pāri mugurai. Pasvārstot plīvuru rokā, jaunavīgā apģērba gabala svars likās ērmoti nenosakāms — tas bija ir viegls, ir smags, turklāt ne viscaur vienādi smags: vieglu to darīja bālbāli zilais auduma pamats, tik smalks kā vējpūta vai miglas auts un tik netverami caurspīdīgs, ka, likās, to varēja saspiest un paslēpt saujā, vietumis atkal tas bija pasmags visgarām raibi izšūto, spīguļojošo attēlu dēļ, kuri ciešā, reljefā rakstā klāja audumu, darināti zelta, bronzas un citu krāsu diegiem — baltiem, purpursarkaniem, sārtiem, olīvzaļiem, arī košā savienojumā ar melniem un baltiem, kā mēdz gleznot ar emaljas krāsām, un veidoja dziļdomības pilnus simbolus un tēlus. Daudzās vietās un dažādā izpildījumā bija attainota Ištara-Mamī, maza un kaila, ar rokām izspiežam sev pienu no krūtīm, un vienā pusē tai bija Saule, otrā — Mēness. Itin visur redzēja piecstaru zvaigznes, ar kurām apzīmēja dievu, un vietumis audumā vizēja sudrabains balodis, mīlas un auglības dievietes putns. Varonis Gilgamešs, par divām trešdaļām dievs un par vienu — cilvēks, bija attēlots, aplicis roku lauvam, kuru tas žņaudza. Uzreiz atšķirt varēja abus pusskorpionus-puscilvēkus, kas malā, kur beidzas pasaule, apsargā vārtus, pa kuriem Saule nokāpj pazemē. Izšūdināti bija dažādi dzīvnieki, par kuriem Ištara pārvērtusi savus mīlniekus: vilks, sikspārnis — tas pats, kas reiz bijis dārznieks Išallanū. Koši raibā putnā varēja sazīmēt Tammusu, aitu ganu, Ištaras saldkaisles rotaļu pirmo biedru, kam viņa lēmusi liet asaras gads aiz gada, un netrūka arī ugunīgā debess vērša, ko Anū uzsūtīja Gil-

gamešam, juzdams līdzi Ištarai viņas negandarīto alku un kvēlo žēlabu dēj. Slidinādama tērpu starp pirkstiem, Rā-hele ieraudzīja vīrieti un sievieti, tie sēdēja katrs savā pusē kokam un sniedzās pēc tā augļiem, bet sievietei aiz muguras galvu slēja čūska. Vēl citur izšūts bija svētais koks, pie tā viens otram iepretī stāvēja divi bārdaini eņģeļi un apaugļoja to, piedūruši tam sava vīrišķā zieda zvīņoto čiekuru, bet virs dzīvības koka Saules, Mēness un zvaigžņu vidū lidinājās sievietības simbols. Pa starpām bija izrakstīti visādi teicieni — pasmailinātām, te līmeniskām, te slīpi vai taisni vilktām zīmēm, kas dažādi krustoja cita citu. Un Rāhele izburtoja: «Es esmu novilkusi savu tērpu, vai man atkal to apģērbt?»

Ilgi viņa rotaļājās ar raibo audumu, ar grezno plīvur-veida svārku; viņa aplika to ap gurniem un griezās un grozījās šurpu turpu, atjautīgi pielaikodama krāšņi izrotāto, plāno šķidrautu. Tā viņa kavēja sev laiku, gaidīdama nošķirtībā, kamēr pārējie gatavoja dzīres. Reizēm Rāheli apciemoja Lea, viņas māsa. Arī Lea pielaikoja skaisto tērpu, un pēc tam abas pasēdēja kopā, turēdamas audumu klēpī, un raudāja, glāstīdamas viena otru. Par ko viņas raudāja? Tā bija viņu darīšana. Teiksim vienīgi, ka gan vienai, gan otrai bija iemesls asarām.

Brīžos, kad Jēkabs, aizmiglojoties skatienam, kavējās atmiņās un viņa domās atdzīvojās un atguva tagadību likteņstāsti, kuri bija atstājuši savas pēdas viņa vaigā un viņa mūžu darījuši bagātu un godājamu, — kā tas, piemēram, bija toreiz, kad viņš kopā ar sarkano dvīņubrāli apbedīja tēvu, tad spilgtāk par citiem notikumiem gara acu priekšā atainojās diena un norise, kas tik briesmīgi, liekot vai prātā sajukt, bija satriekusi un pazemojusi viņa jūtas, ka dvēsele vēl ilgi nespēja pārvarēt izciestās mokas un būtībā atspirga, atguva ticību sev, tikai mostoties jaunām jūtām, kurās atdzima todien saplosītās un apgānītās, — visspilgtāk atmiņā atausa kāzu dienas likteņstāsts.

Dīķa svētības ūdenī viņi, Lābana ļaudis, itin visi bija nomazgājuši seju un rokas, un kājas, bija pienācīgi iezie-dušies un sacirtojuši matus, apvilkuši svētku drānas un sadedzinājuši daudz smaržīgas eļļas, lai viesus sveiktu tīkami smārdi. Un viesi saradās kājām, jāšus uz ēzeļiem vai braukšus divričos, kurus vilka vērši vai mūļi, — ir vīri vieni paši, ir vīri ar sievām, ir ģimenes ar bērniem, ja tos nebija bijis kur atstāt: apkaimes zemkopji un lop-

kopji, iesvaidījušies un sacirtojušies, un tērpušies svētku drānās, ļaudis, kas Lābanam rada, tikpat smagu raksturu sadzīvē un tikpat saimnieciski no dabas. Viņi sveicināja, likdami roku pie pieres, apjautājās par veselību un apmetās mājā un sētā pie katliem un klātiem galdiem, lai, noskalojuši rokas ūdenī, ko sniedza apkārt, paklakšķinātu ar mēli un ilgi mielotos, pa starpām piesaukdami Šamašu un uzteikdami Lābanu — kāzu svinību rīkotāju un līgavas tēvu. Dzīrots tika gan ārējā pagalmā starp mantnīcām, gan iekšējā, ar akmentiņiem izliktajā ap upura akmeni, gan uz mājas jumta, gan apkārtējā koka galerijā, un līdzās akmens upurgaldam iekārtojās Hāranā nolīgtie muzikanti — artisti, bundzinieki un cimbālisti, kas prata arī dejot. Diena bija vējaina, pret vakaru vējš vēl pieņēmās spēkā. Mēnesim garām slīdēja mākoņi, laiku pa laikam aizsegdami spīdekli pavisam, un, lai gan skaļi neviens neko neteica, dažam tā likās slikta zīme, jo viesi bija vienkārši ļaudis un neatšķīra Mēness vaiga nomākšanos, uzklīstot mākoņiem, no īsta aptumsuma. Svelmīgais vējš ar nopūtu ielauzās istabās, svilpodams aizķērās mantnīcu niedru jumtos un šalkoja krakstošajās papelēs, vandīja kāzu dvakas, sajauca dzīrotāju aromātisko ziežu smaržas ar ēdienu izgarojumiem, sacēla veselus smārdu mākuļus un, šķiet, tā vien dzīrās notraukt dūmojošās liesmas no trijkājiem, uz kuriem dega nardes un budulū koka sveķi. Vēlāk, atceroties tās dienas norises, Jēkabam allaž bija tāda sajūta, it kā nāsīs sistos vēja sajaukto garšvielu aromātu, sviedru smakas un ceptas gaļas smaržas birga.

Kopā ar Lābana ģimeni viņš sēdēja dzīrotāju pulkā plašajā augšstāva istabā — turpat, kur pirms septiņiem gadiem pirmoreiz bija ēdis vienu maizi ar tālienes radiem, sēdēja līdzās mājas saimniekam, tā ražīgajai sievai un abām meitām pie dažādiem gardumiem un uzkodām — saldām maizītēm, datelēm, ķiplokiem un gurķiem nokrauta pēcgalda un saskandināja ar viesiem, kas, sadzerdami ar viņu un ar saimnieku, cēla biķerus ar reibinošo dziru. Blakus viņam sēdēja Rāhele, viņa līgava, kura tūdaļ kļūs viņa sieva, un brīdi pa brīdim viņš skūpstīja malu plīvuram, kas, segdams mīļoto, izšūto attēlu dēļ krita smagās krokās. Viņa ne reizi nepacēla plīvuru, lai nobaudītu kādu kumosu vai malku; nolemtā, šķiet, bija pamielota pirms maltītes. Viņa sēdēja klusa un nerunīga un pazemīgi nolieca plīvurā tīto galvu, līdzko viņš uzspieda skūpstu tērpam, un arī viņš sēdēja klusēdams, svētku kņadas

apdullināts, un rokā turēja puķi, mirtes zariņu ar baltiem ziediem no Lābana apūdeņojamā dārza. Viņš bija dzēris alu un dateļu degvīnu, jutās noskurbis, un dvēsele viņam neatvilga domās un nepacēlās līdz pateicīgai apcerei, bet gan bija smaga viņa svaidītajā miesā, un viņa miesa bija viņa dvēsele. Viņš labprāt būtu nodevies pārdomām un centies apjēgt līdz galam, kā dievs visu izkārtojis, kā tas licis viņam, bēgulim, sastapt mīļoto cilvēkbērnu, ko viņam bija pieticis ieraudzīt, lai izredzētu uz mūžu par savas sirds līgavu un mīlētu laiku laikos — vēl aiz mīļotās pašas viņas bērnos, kurus viņa dāvās vīra maigumam. Viņš alka priecāties, ka uzveicis laiku — gaidīšanas laiku, domājams, uzliktu viņam, lai viņš izpirktu savu vainu par Ēzava apzagšanu un brāļa rūgtajām asarām, alka, teikdams un slavēdams to kungu, nolikt tam pie kājām šo uzvaru un šo triumfu, jo tie piederēja dievam, — pateicoties viņam, Jēkabam, un viņa darbīgajai pacietībai, dievs uzveicis laiku, septiņgalvi pūķi, tāpat kā reiz bija uzveicis haosa čūsku, un tā par tiešamību kļuvis viss, kas bijis tikai dedzīga, neatlaidīga vēlme, un viņam blakus sēdēja Rāhele plīvurā, kuru viņam pavisam drīz būs lemts pacelt. Viņš tiecās ar dvēseli izjust savu laimi. Bet ar laimi ir tāpat kā ar laimes gaidām, kuras, jo ilgāk tās turpinās, jo mazāk ir tīras gaidas, piejaucoties ikdienas rūpēm un lietišķiem centieniem. Pienākot laimei, kas sagaidīta darbojoties, izrādās, ka tā nemaz nav tik ēteriska, kā, veroties nākotnē, varēja likties, bet gan, kļuvusi par fizisku tiešamību, iemanto miesas smagmi kā jau viss dzīvais. Jo dzīve miesā ne brīdi nav svētlaime, gluži otrādi, ta ir pretrunīga un bieži vien netīkama, un, ja laime iegūst miesas esmi, tas pats notiek ar dvēseli, kas laimes alkusi, un tā vairs nav nekas cits kā vienīgi līdz pēdējai porai ar ziedi piesūcināta miesa, no kuras tagad atkarīga reiz tik neaizsniedzamā un iekārojamā laime.

Jēkabs sēdēja, sasprindzis gurnos, un domāja par savu vīrietību, kura tagad noteica viņa laimi un kurai drīz jo drīz būs iespēja un vajadzēs vareni apliecināt sevi gujam-kambara svētajā tumsā. Jo viņa laime bija kāzu laime un īštaras svētki — tvanīga, smaržīgos dūmos tinusies, negausīga un skurba, lai arī kādreiz bija bijusi dieva ziņā un rokā. Un, ja senāk Jēkabam žēl bija savu gaidu, kuras dzīvojot un rosoties gadījās arī aizmirst, tagad viņam žēl kļuva dieva, dzīves un it visas ilgojoties gaidītās nākotnes kunga un noteicēja, kam vara pār piepildījuma mirkli

I i ja jāatdod miesas elkiem un padieviem, zem kuru zīmes viss norisēs. Tādēļ Jēkabs skūpstīja kailās Ištaras attēlu, pacēlis maliņu plīvuram, kurā tinusies viņam blakus sēdēja Rāhele, radīšanas akta šķīstais upuris.

Otrā pusē, noliecies pret Jēkabu, atbalstījis smagos elkoņus pret galda plāksni, zvilnēja Lābans un vērās viņā smagu, stingu skatienu.

— Līksmojies, dēls mans un māsasdēls, jo pienākusi ir lava stunda un samaksas diena, un tu tiksi atalgots pēc likuma un pēc līguma par septiņiem gadiem, kurus tu kalpoji manam namam un manai saimniecībai puslīdz izti-ceni un par apmierinājumu saimniekam. Neba manta vai nauda, bet merģele maigā, mana meita, pēc kuras alkst tava sirds, būs tava, cik vien tev tiksies, un paklausīga ļausies tavām skavām. Es brīnos, ka tev nestājas sirds, jo šī tev ir diža stunda, patiesi — tava mūža lielā stunda, tikpat diža kā pašas dižākās tavā mūžā, rādās man, un dižumā rada tai, kurā tu sava tēva teltī saņēmi svētību, kā tu, viltīgas mātes viltnieks dēls, man reiz tiki stāstījis.

Jēkabs neklausījās. Bet Lābans, viesiem dzirdot, rupji ķircināja viņu, sacīdams:

— Ei, paklau, znot, saki jel man — kā tev ap dūšu? Vai tevi nebiedē laime,' ka varēsi apkampt līgavu, un vai tu nebīsties tāpat kā tai reizē, kad jā izviļ bija svētība un tu ļodzīgiem ceļgaliem iegāji sava tēva teltī? Vai tu man neteici, ka gurni tev metušies slapji no sviedriem aiz briesmām un bailēm un aizkritusi pat balss, steidzoties gūt svētību pirms Ēzava, sava nolādētā brāļa? Piesargies, laimes lutekli, ka prieks neizspēlē ar tevi ļaunu joku un nesamaitā tev radītspēju! Līgava tev to nepiedos.

Augšstāva telpā nogranda smiekli, un Jēkabs smaidīdams vēlreiz noskūpstīja Ištaras attēlu, reiz jau viņas ziņā dievs nodevis šo stundu. Bet Lābans smagnēji pietrausās kājās un sagrīļojies teica:

— Tātad lai notiek, kam jānotiek! Jau pusnakts, nāciet, es savienošu jūs!

Tad visi spiezdamies sastājās apkārt, lai noskatītos, kā līgava un līgavainis uz akmens klona metas ceļos līgavas tēva priekšā, un lai paklausītos, vai Jēkabs atbild, kā prasa paražas. Jo Lābans jautāja Jēkabam, vai šai sievietei būt par viņa laulāto sievu un viņam — par tās vīru un vai viņš vēloties sniegt tai puķi, un Jēkabs atbildēja

apstiprinoši. Un Lābans jautāja, vai Jēkabs esot no labad dzimtas un apsolot darīt bagātu savu sievu un auglīgu tās klēpi. Un Jēkabs atbildēja — viņš esot diža vīra dēls un gribot pildīt tai klēpi ar zeltu un sudrabu un darīt to auglīgu kā dārza augli. Tad Lābans pieskārās viņu abu pierēm, nostājās vidū un uzlika viņiem rokas uz galvām. Pēc tam vēlēja abi.em piecelties un apkampt vienam otru, un ceremonija bija galā. Jauno sievu Lābans aizvadīja atpakaļ pie mātes, bet znotu paņēma aiz rokas un pa priekšu viesiem, kas, sākuši dziedāt, drūzmēdamies sekoja, noveda pa ķieģeļu kāpēm lejā — akmentiņiem izliktajā pagalmā, un tur gājiena galvgalā nostājās muzikanti. Aiz spēlmaņiem gāja kalpi ar lāpām, un lāpnešiem sekoja bērni krekliņos, nesdami važiņā pakārtus kvēpināmos traukus. Smaržu mutuļos, ko, šūpojot traukus, sacēla bērni, soļoja Jēkabs, Lābana vests, un labajā rokā turēja mirtes zariņu ar baltajiem ziediem. Viņš nevilka līdzi tradicionālās dziesmas, kas skanēja gājiena laikā, un vienīgi tad, kad Lābans iegrūda viņam dunku sānos, mudinot atdarīt muti, nodūca dažus vārdus. Toties Lābans dziedāja zemā balsī un dziedāšana viņam gāja kā pa diedziņu, jo viņš zināja no galvas visas šīs maigās, tvīksmainās dziesmas, kurās runa par mīlas pāri, par diviem mīlētājiem vispār, kas gatavojas kopā aizvadīt nakti un nevar vien sagaidīt mirkli, kad paliks vieni. Arī par gājienu dziesmā bija runa; tas tuvojās no stepes puses, augšup ceļoties lavandas un mirru dūmiem. Tur nāca līgavainis, galvā viņam bija kronis — mātes vecīgās rokas izrotājušas viņu par godu kāzu dienai. Uz Jēkabu tas nebija attiecināms, māte viņam bija tālu, viņš bija tikai bēglis; dziedot par viņu, nemaz nebija vietā vārdi, ka līgavainis ieved līgavu savas mātes namā — to ļaužu kambarī, no kuriem pats cēlies. Bet tieši tādēļ, šķiet, Lābans jo skaļi pacēla balsi, slavinādams paraugu nepilnīgās īstenības vietā, lai Jēkabs spilgtāk izjustu atšķirību. Pēc tam dziesmā runāja līgavainis un līgava dedzīgi atsaucās viņam, un abi jūsmīgi cildināja viens otru un pauda viens otram savas ilgas. Beigās viņi lūgtin lūdza viesus, aizbilzdami viens par otru, nemodināt viņus pirms laika, abiem dusot saldkaisles skavās, un ļaut atpūsties līgavainim un pēc sirds patikas dusēt līgavai, līdz viņi pamodīsies paši. Piesaukdami stirnas un briežu mātes laukā, viņi lūgtin lūdza to ļaudīm dziesmā, ko visi iedami ar izjūtu dziedāja, un arī bērni, kvēpinādami smārdus, spalgās balsīs dziedāja līdzi, īsti neizpraz-

dami vārdus. Tā šajā vējainajā bezmēness naktī gājiens apstaigāja Lābana saimniecību vienu un vēl otru reizi un nonāca pie mājas palmkoka namdurvīm, un iespraucās pa tām — muzikanti visiem pa priekšu — un nokļuva apakšstāvā pie kāzu nakts kambara durvīm, un Lābans aiz rokas ieveda Jēkabu kambarī. Viņš lika lāpu nesējiem rādīt gaismu, lai Jēkabs paraugās istabā apkārt un redz, kur atrodas galds un gulta. Novēlējis māsasdēlam svētītu vīra spēku, viņš atgriezās pie pavadoņiem, kas blīvējās durvīs. Kāzinieki aizgāja, no jauna uzraudami dziesmu, un Jēkabs palika viens.

Arī pēc gadu desmitiem, pat sirmā vecumā, pat uz nāves gultas, svētsvinīgi vēstīdams par savām kāzām, viņš skaidrāk par visu atcerējās to, kā, pūšot caurvējam un stipri velkot, viens stāvējis guļamkambara tumsā; jo pa logu lūkām zem griestiem telpā spēji ielauzās nakts vējš un atrada izeju pa pretējās iekšējā pagalma puses logiem, pa ceļam aizķerdamies audumos un paklājos, ar kuriem, kā Jēkabs lāpu gaismā tika saskatījis, bija rotātas sienas, un likdams tiem plandīties un smagi sisties. Sī bija tā pati telpa, zem kuras atradās arhīvs un kapenes ar terafimiem un kvītīm; cauri plānajai grīdsegai, izklātai par godu kāzām, Jēkabs ar kāju sataustīja šaurās pagraba atveres gredzenu. Arī gultu viņš bija paguvis saskatīt un, izstiepis roku, aizmaldījās līdz tai. Tā bija pati labākā gulta visā mājā, viena no trim, uz tās bija sēdējuši Lābans un Adina tai pirmajā vakariņu reizē pirms septiņiem gadiem: dīvāns uz kājiņām, apsistām ar metālu, un arī izliektais galvas paliktnis bija no pulētas bronzas. Koka rāmim, kā sataustīja Jēkabs, bija pārliktas segas un virsū tām uzklāts linu palags, bet pret paliktni atslieti spilveni; tikai pašaura gan bija guļvieta. Blakus uz galda atradās alus un uzkodas. Vēl istabā bija divi soliņi, arī apklāti ar audumu, un augsti gaismekļi gultas galvgalī. Bet eļļas gaismekļos nebija.

To visu vēsmainajā tumsā izpētīja un izdibināja Jēkabs, kamēr mājā un pagalmā, vedējiem ejot pēc līgavas, skanēja klaigas un dunēja soļi. Tad viņš apsēdās uz gultas malas, turēdams rokā puķi, un klausījās. Kāzinieki atstāja māju, no jauna dodamies gājienā, — pa priekšu arfas un (imbālas līdz ar piemīlīgo Rāheli, kurai piederēja visa viņa sirds un kura gāja, ietinusies plīvurā. Lābans veda meitu pie rokas, tāpat kā pirmīt bija vedis viņu, — varbūt veda arī Adina, un atkal te tuvāk, te attālāk skanēja

smeldzīgās kāzu dziesmas. Tuvojoties kambarim pēdējo reizi, kāzu viesi dziedāja:

Mans draugs pieder man, viņš ir mans uz mūžu.

Es esmu aizslēgts dārzs, pilns vilinošu augļu, pilns smalkāko smārdu!

Nāc, mīļotais, nāc manā dārzā!

Drošs noplūc augļus, kas vilina tevi, sulas veldzi

ar lūpām dzer!

Tad dziedātāju soļi dipēja jau aizdurvē, un durvis uz mirkli pavērās, kambarī ielaužoties dziesmas skaņām un arfu un cimbāļu strinkšķiem, un Lābans ielaida aizplīvuroto, tūdaļ atkal aizdarīdams durvis; un viņi palika vieni tumsā.

— Rāhele, vai tā esi tu? — pēc brītiņa jautāja Jēkabs, nogaidījis, līdz tie tur ārā nedaudz attālinās. Viņš jautāja, kā mēdz jautāt: «Vai tu jau mājās?» — lai gan uzrunātais stāv acu priekšā un nav ne mazāko šaubu, ka viņš pārnācis, un jautāts tiek vienīgi tādēļ, lai ko teiktu, un otram atliek tikai iesmieties. Jēkabs tomēr samanīja, ka viņa par atbildi pieliec galvu, viņš noprata to, izdzirdis vieglā un reizē smagā plīvura kluso švīkstoņu un čaukstoņu.

— Tu, mīļotā, mazā, dūjiņa mana un acuraugs, mana sirds, — viņš izjusti bilda. — Te ir tik tumšs un velk... Es sēžu te, uz gultas, ja tu nepaguvi saskatīt mani, dzijāk istabā, taisni uz priekšu un tad mazliet pa labu Nāc taču, tik neuzgrūdies galdam, citādi uz tavas maigās ādas parādīsies zili melns plankums un tu apgāzīsi arī alu. Es negribu dzert, kur nu, es gribu tevi, granātābolu savu, — cik labi, ka viņi atveduši tevi šurp un man vairs ilgāk nav jāsēž vienam caurvējā! Vai tu jau nāc? Es labprāt paietos tev pretī, bet laikam jau nedrīkstu, jo tā ir pieņemts un parasts, ka sēžot jāpasniedz puķe, un, kaut gan neviens mūs neredz, nepārkāpsim priekšrakstu, lai esam pēc visiem noteikumiem salaulāti, kā nešaubīgi vēlējāmies visus šos gadus.

Aiz jūtu saviļņojuma viņam aizlūza balss. Atgādās par laiku, ko viņš pārvarējis šīs stundas vārdā, te ciezdamies, te zūdot pacietībai, satrauca un aizkustināja viņu jo dziļi, un doma, ka mīļotā cietusies līdz ar viņu un arī sagaidījusi piepildāmies savu vēlmi, aizgrābtībā lika notrīsēt sirdij. Tāda ir mīla, ja tā pārņem cilvēku visu, — aizkustinājums un līksme, maigums un iekāre, — un, satriekts

liedams asaras, viņš juta, kā vienlaikus saspringst viņa vīrietība.

— Te tu esi, — viņš teica, — tu atradi mani tumsā, tāpat kā es atradu tevi, pavadījis ceļā vairāk nekā septiņpadsmit dienu, un tu nāci man pretī aitu bara vidū un sacīji: «Skat, svešzemnieks!» Tad mēs abi izredzējām viens otru starp visiem cilvēkiem, es kalpoju tevis dē} septiņus gadus, un šis laiks nu guļ mums pie kājām. Se, mana stirna, ūbele mana, ņem šo ziedu! Tu neredzi to un nevari atrast, es pieduru tev roku pie mirtes zara, lai tu to satvertu, un dodu ziedu tev, un mēs topam vienoti. Bet tavu roku es paturu, tālab ka tā man bezgala mīļa — un mīļa arī locītava, tik labi man zināma, ka sev par prieku pazīstu to pat tumsā, un tava roka man ir tas pats, kas tu pati un viss tavs augums, — tas ir kā kviešu kūlītis, kuru vij rozes. Mīļotā, māsa mana, atsēdies jel man blakus, es pavirzos nost, lai vietas pietiktu diviem, — tās te pietiktu trijiem, ja tas būtu vajadzīgs. Cik labs ir dievs, ka viņš neliedz mums palikt divatā, notulis no itin visiem citiem — man pie tevis un tev pie manis! Jo es mīlu tevi vienu tava vaiga dēļ, ko šobrīd neredzu, bet tūkstošreiz esmu viedējis un skūpstīdams mīlējis, jo tava vaiga piemīlība it kā roze vainago tavu stāvu, un, ja es apdomāju, ka tu esi Rāhele, ar kuru tik bieži esmu bijis kopā, taču tā kā šonakt vēl nekad, kuru es esmu gaidījis un kura gaidījusi un arī šobrīd gaida mani un manu maigumu, — tad mani pārņem sajūsma, un tā ir stiprāka par mani un sagrābj mani itin visu. Tumsa sedz mūs ciešāk par plīvuru, ar kuru tie izrotājuši tevi, šķīstā, un tumsas auts aizsiets mūsu acīm, tā ka tās neredz aiz sevis nenieka un ir aklas. Bet aklas, paldies dievam, ir tikai acis, nevis pārējās mūsu maņas. Mēs taču dzirdam viens otru, ja runājam, un tumsa vairs nešķir mūs. Saki jel, dvēsele mana, — vai arī tevi iejūsmina šā mirkļa lielums?

— Svētlaimē esmu tava, mīļotais pavēlnieks mans, — viņa klusām sacīja.

— Tā būtu varējusi runāt Lea, tava vecākā māsa, — viņš noteica. — Ne pēc satura — pēc izrunas, protams. Balsis māsām droši vien ir līdzīgas, un vārdi pār viņu lūpām nāk vienādi. Jo tas pats tēvs dzemdinājis viņas ar to pašu māti un, lai gan viena no viņām ir mazliet vecāka un katra iet savu gaitu, izcelsmes klēpis abām ir kopējs. Zini, mani drusku biedē mani aklie vārdi, jo viegli ir pateikt, ka tumsai nav varas pār mūsu valodām, lai gan

pats nomanu, ka tumsa iespiežas katrā manā vārdā un caurauž visus, un man ir mazliet bail savu vardu. Lai slavēta mūsu spēja atšķirt un tas, ka tu esi Rāhele un es esmu Jēkabs, nevis, piemēram, Ezavs, mans sarkanais brālis! Tēvi un es, mēs ne vienu vien stundu pie aplokiem esam lauzījuši galvu par dievu, un mūsu bērni un bērnubērni ies tālāk mūsu pārdomu ceļu. Bet esošajā stundā saku, darīdams gaišu savu prātu, lai tumsa tā priekšā atkāptos: dievs ir spējā atšķirt! Tālab es tagad paceļu tavu plīvuru, mīļā, lai redzu tevi ar redzošām rokām un apdomīgi nolieku uz sola tepat līdzās, jo dārgu to dara attēli, un mēs atstāsim plīvuru mantojumā nakamam audzēm, un valkās to vismīļie neskaitāmu vidu. Raugi, te ir tavi mati, melni, bet piemīlīgi, es pazīstu tos labi un pazīstu arī smaržu, kurai līdzīgas nav, es piespiežu tos pie lūpām, un tumsa ir bezspēcīga! Starp manām lupām un taviem matiem tai vietas nav. Te ir tavas acis — smaidoša nakts naktī — un gleznie acu ,dobumi, un es sataustu maigās palejas, no kurām skūpstīdams dažu labu reizi notrausu nepacietības asaras, līdz lūpas man kļuva mitras. Te ir tavi vaigi, mīksti kā dūnas un svešzemes kazu vissmalkākā vilna. Te — tavi pleci, kas manām rokām izliekas pat staltāki, nekā mēdza likties manām acīm, te — tavi delmi, te ...

Viņš apklusa. Tiklīdz viņa redzošās rokas pameta mīļotās vaigu un pieskārās viņas augumam un viņas auguma ādai, Ištara aukaini pārņēma abus līdz pēdējam miesas audam, debesu vērsis apdvesa viņus ar savu dvašu, un vērša dvašā sajaucās un saplūda kopā viņu elpa. Un visu vējaino nakti Lābana meita bija Jēkabam lieliska mīl-niece, stipra saldkaislē un darbīga savā radītgribā, un ieņēma atkal un atkal, abiem pat skaitīt aizmirstot, bet gani sasaukdamies vēlāk zināja vēstīt cits citam — tas esot noticis deviņas reizes.

Pēc tam viņš iemiga, noslīdzis uz grīdas un atspiedies pret viņas roku, jo gulta bija pašaura un viņš vēlējās, lai viņai pietiktu vietas ērtai un netraucētai dusai. Tādēļ viņš snauda, notupies blakus guļvietai, balstīdams vaigu pret roku mīļotai, kura gulēja ārmalā. Svīda gaisma. Dūmakaini sārts, norimis aiz lūkām ausa rīts, kliedēdams tumsu arī kāzu nakts kambarī. Pirmais pamodās Jēkabs — aiz gaišuma, kas spiedās acīs, un klusuma, jo, turpinoties dzīrēm, līdz vēlai nakts stundai mājā bija skaļi trokšņots un smiets un tikai pret rītu, jaunlaulātajiem jau dusot, kņada

bija pierimusi. Turklāt poza, lai arī labprātīgi izraudzīta, nebija ērta — tāpēc viņš pamodās pirmais. Sakustējies viņš juta mīļotās roku, atcerējās, kur atrodas, un, pagriezies pret viņu, noskūpstīja roku. Pēc tam viņš paslēja galvu, gribēdams paskatīties uz savu mīļo un pavērot, kā viņa dus. Viņš uzmeta viņai smagu mirkli no miegā aizlipušajām acīm, kuras vēl nebija atžirbušas un nerādīja skaidri. Un ieraudzīja Leu.

Novērsies viņš smaidīdams papurināja galvu. Skat, viņš nodomāja, kaut sirds pamira krūtīs un auksts pārskrēja pār kauliem, — skat, kas par dīviem! Smieklīgi rītausas māņi, jokaini māži! Pirmīt skatienu aizklāja tumsa, tagad, kad nekas nekavē redzēt, acis rāda aplam. Vai māsas nepamanīti būtu tik līdzīgas viena otrai, lai gan vaibstos nekas radniecīgs nav saskatāms, un līdzība atklātos, abām guļot miegā? Jāpaskatās, kā nākas!

Bet viņš vilcinājās uzlūkot viņu, jo juta bailes, un viss, ko viņš sev klusībā teica, bija pārbīlī melsts. Viņš taču bija redzējis, ka gulētājai ir gaiši mati un iesarkans deguns. Izberzējis ar pirkstu kauliņiem acis, viņš piespieda sevi paskatīties otru reizi. Gulētāja bija Lea.

Galva viņam griezās riņķī. Kā šeit nokļuvusi Lea, un kur palikusi Rāhele, kuru ieveda pie viņa un kuru viņš šonakt bija atzinis? Grīļodamies viņš atsprāga no gultas, atmuguriski atkāpās līdz istabas vidum un stāvēja tur vienā kreklā, dūres pie vaigiem piespiedis.

— Lea! — viņš iekliedzās aizžņaugtā balsī.

Viņa pietrūkās sēdus. Viņa samirkšķināja acis, pasmaidīja un nolaida plakstus, kā jau bieži, viņam redzot, bija darījusi. Plecs un viena krūts bija nepiesegti, tie bija balti un skaisti.

— Jēkab, mans vīrs, — viņa teica, — nepretojies tēva gribai. Jo tā ir viņa griba un viņš visu izrīkoja, un dievi lai dotu, ka tu vēl pateiktos viņam un viņiem!

— Lea, — viņš stomījās, piedurdams roku pie kakla, pieres un sirds, — no kura brīža tā esi tu?

— Visu laiku tā biju es, — viņa atbildēja, — un biju tava šo nakti, kopš ienācu, plīvurā tinusies. Vienmēr es esmu bijusi tava, mīlēdama tevi tikpat maigi kā Rāhele, kopš pirmoreiz noraudzījos tevī no mājas jumta, un, liekas, pierādīju tev to visu nakti. Saki pats, vai es nekalpoju tev, kā vien sieviete spēj kalpot vīram, un vai nebiju braša baudā? Savā sirdī es nešaubos ne mirkli, ka

esmu ieņēmusi un mums piedzims dēls, stiprs un krietns, un vārds tam būs Re'ubens.

Tad Jēkabs nogrima domās un atcerējās, kā šonakt noturējis viņu par Rāheli, un, piegājis pie sienas, atbalstīja pret to elkoni un atspieda pieri pret roku, un rūgti raudāja.

Tā viņš stāvēja labu brīdi, dziļi satriekts, un pietika viņam no jauna iedomāties, kā viņš noticējis un atzinis, ka visa viņa laime bijusi malds un apgānīta ir pati piepildījuma stunda, kuras dēļ viņš kalpojis un uzveicis laiku, lai viņam liktos, ka sagriežas galva un visas iekšas, un viņa dvēseli pārņēma izmisums. Lea savuties nezināja, ko vēl sacīt, un arī tikai apraudājās bridi pa brīdim, tāpat kā pirms tam bija raudājusi kopā ar māsu. Jo viņa redzēja, cik maz tā bijusi viņa, kas ieņēmusi reizi aiz reizes, un tikai doma, ka laikam tomēr ieņēmusi stipru dēlu, Rū-benu vārdā, pastarpām stiprināja viņai sirdi.

Tad Jēkabs atstāja viņu un izmetās no istabas. Skriedams viņš gandrīz paklupa pret aizmigušajiem, kas visur vāļājās ārā — gan mājā, gan pagalmā vakarējās svētku maltītes atstātās nekārtības vidū uz segām un pīteņiem vai uz kailas zemes — un izgulēja dzērumu.

— Lāban! — viņš sauca, kāpdams pāri gulētajiem, kas ieņurdējās, sagrozījās un turpināja krākt. — Lāban! — viņš atkārtoja klusāk saucienu, jo savās mokās un sarūgtinājumā, nevaldāmi alkdams skaidrības, tomēr neaizmirsa rēķināties ar agro rīta stundu un viesiem, kas pēc lielajām dzīrēm vēl nebija pamodušies. — Lāban, kur tu esi?

Viņš nonāca pie Lābana — mājas saimnieka kambara, kur tas gulēja ar Adinu, savu sievu, pieklauvēja un sauca:

— Lāban, iznāc ārā!

— Kas noticis? — iekšā atsaucās Lābans, — Kas tādā agrumā meklē mani, piedzērušu?

— Es tas esmu, man ar tevi jārunā! — atbildēja Jēkabs.

— Tā, tā, — teica Lābans, — tas ir mans znotiņš. Tiesa, viņš saka «es» kā mazais bērns, it kā ar to butu gana, lai otrs saprastu, kas runā, bet es pazīstu viņa balsi un iešu paklausīties, kas viņam stāstāms rīta agrumā, kad man pats saldākais miegs.

Un viņš iznāca vienā kreklā, izspūris, miegdamies.

— Es gulēju, — viņš atkārtoja. — Es gulēju dziļā, veselīgā miegā. Kādēļ arī tu neguli vai nedari to, kas tev tavā stāvoklī būtu jādara?

— Tā ir Lea, — drebošām lūpām teica Jēkabs.

— Pats par sevi saprotams, — apstiprināja Lābans.

Vai tādēļ tu, gaismai svīstot, piecel mani, piedzērušu,

no pelnītas atdusas, lai pavēstītu man to, ko es zinu ne

sliktāk par tevi?

— Pūķis tu, tīģeris, velnakalps tāds! — kliedza Jēkabs, vairs nevaldīdamies. — Es nesaku to tev, lai tu to zinātu, Int lai tev apliecinātu, ka arī man tas kļuvis zināms, un prasītu tev paskaidrojumus savās mokās!

— Pirmām kārtām — apvaldi balsi un nekliedz tik dikti! — teica Lābans. — Tas man tev jāatgādina, ja tev !o neatgādina apstākļi, kas to prasa. Jo tas vēl nav viss, ka es esmu tavs tēvocis un sievastēvs, un maizestēvs ari, kam sirdīgi uzbļaut tev nekādi neklātos, — māja un sēta, kā redzi, ir pilna aizmigušu kāzu viesu, un pēc pāris stundām tie kopā ar mani dosies medībās, lai izklaidētos tuksnesī un purva meldrājā, izliekot cilpas putniem, irbēm un lielajām sīgām, un pie reizes lūkotu nolaist no kājas kādu meža kuili, pār kuru upura tiesai izlies kausu reibinošas dziras. Tālab mani viesi uzkrāj spēkus miegā, kurš man ir svēts, un vakarā atkal būs dzīres, un piektajā dienā, atstājis kāzu nakts kambari, tu piebiedrosies mums un arī dosies līksmās medībās.

— Es ne dzirdēt negribu par līksmām medībām, — atcirta Jēkabs, — un ne jau ar tādām domām aizņemts mans nabaga prāts, ko tu tiktāl esi maldinājis un apsmieklā licis, ka man vai uz debesīm jābrēc. Tu esi piekrāpis mani pāri mēram, piekrāpis neģēlīgi un nežēlīgi, slepus ielaizdams pie manis Leu, savu vecāko meitu, nevis Rāheli, par kuru es tev kalpoju. Ko man tagad darīt ar tevi un sevi?

— Paklau, — teica Lābans, — ir tādi vārdi, kurus tev nevajadzētu ne mutē ņemt un būtu jābīstas izrunāt skaļi, jo Amurrū zemē, cik man zināms, mīt kāds pinkainis, tas raud un plēš sev vilnu, un tīko pēc tavas dzīvības — tam gan būtu iemesls runāt par krāpšanu. Nav patīkami, ja vienam jākaunas otra dēļ, tāpēc ka otrs pats to nedara, un šobrīd man jākaunas tevis un tavu nepārdomāto vārdu dēļ. Es esot tevi piekrāpis? Kādā ziņā? Vai es ievedu tev līgavu, kura vairs nebūtu nevainīga un to septiņu kāpņu cienīga, kas ved uz dieva apkampieniem? Vai tādu, kura nebūtu padevusies augumā vai sāktu vaimanāt par tām sāpēm, ko tu viņai nodarīji, un nebūtu tev padevīga un pakalpīga mīlniece? Vai šajā ziņā tu jūties pievilts?

— Nē, — teica Jēkabs, — šai ziņā ne, pēcnācēju radīšanā Lea ir lieliska. Bet tu piekrāpi un apvedi mani ap

stūri tai ziņā, ka tumsā nekas nebija redzams un es augu nakti noturēju Leu par Rāheli un neīstajai atdevu sirdi un dvēseli, un savus labākos spēkus, un tā man tik žēl, ka ne izteikt to nevaru. Raugi, ko tu, vilkati, man esi nodarījis.

— Un to tu sauc par krāpšanu un nebaidies salīdzināt mani ar tuksneša zvēriem un nešķīstiem gariem, tāpēc ka es turu godā paražas un, kā jau cilvēks, kurš ciena likumus, neuzdrošinos pretoties senam un svētam tikumam? Es nezinu, kādas paražas valda Amurrū zemē vai ķēniņa Goga valstī, bet mūsu pusē jaunāko meitu nemēdz izdot pirms vecākās, tas nozīmētu uzspļaut tradīcijām, un es turos pie likumiem un daru visu, kā pienākas. Tādēļ es rīkojos tā, kā es esmu rīkojies, — ar gudru ziņu, pretēji tavai nesaprātībai un kā jau tēvs, kurš apzinās savu atbildību bērnu priekšā. Jo tu neganti aizvainoji mani manā mīlestībā uz vecāko meitu, teikdams: «Lea neiekvēlina manu vīrietību.» Vai par to tevi nebija jāpārmāca un jāsoda? Nu tu pieredzēji pats, vai viņa iekvēlina vai neiekvēlina tevi!

— Neko es neredzēju! — iesaucās Jēkabs. — Tā bija Rāhele, kuru es apkampu!

— Jā, par to tu pārliecinājies rītausmā, — izsmējīgi teica Lābans, — un no tā izriet, ka Rāhelei, manai mazulītei, nav par ko žēloties. Jo Leai tu piederēji īstenībā, bet Rāhelei — domās. Es iemācīju tevi arī Leu cienīt, un tai, kuru tu turpmāk apkampsi, tu piederēsi gan īstenībā, gan domās.

— Vai tad tu dosi man Rāheli? — jautāja Jēkabs.

— Pats par sevi saprotams, — atbildēja Lābans. — Ja vien tu gribēsi un maksāsi tik, cik likumā noteikts, tu viņu dabūsi.

Tad Jēkabs iesaucās:

— Bet par Rāheli es tev jau nokalpoju septiņus gadus!

— Tu kalpoji man, — stingri un cienīgi atbildēja Lābans, — par vienu manu bērnu. Ja tu vēlies arī otru, pret ko man nekas nav iebilstams, tev jāmaksā atkal.

Jēkabs klusēja.

— Es sagādāšu izpirkumu, — viņš teica pēc brīža, — un sadabūšu līgavas naudu. Es aizņemšos mīnu sudraba no ļaudīm, ar kuriem tirgojoties esmu iepazinies, un parūpēšos ari par kādu dāvanu, ko pakārt līgavai pie jostas, jo pa šiem gadiem es gluži necerēti esmu iedzīvojies mantā un vairs neesmu tik nabags kā toreiz, kad bildināju Rāheli.

— Atkal jau tu izsakies bez jebkādas smalkjūtības, — atbildēja Lābans, cienīgi kratīdams galvu, — un bez apdoma mels par lietām, par kurām tu ne iepīkstēties nedrīkstētu, turklāt tev būtu vēl jāpriecājas, ja citi par tām klusē un neiet ar tevi tiesāties, nevis jātērgā par tām balsī un no jauna jārīkojas tā, ka vienam jākaunas otra dēļ, tāpēc ka otrs kauna neprot. Ne dzirdēt negribu ne par necerētu iedzīvošanos mantā, ne par citām tamlīdzīgām nelietībām. Man nevajag ne tava sudraba un līgavas naudas, ne citu mantu dāvanai, vienalga, lai kam tās piederētu, — kalpot tev būs par otru manu bērnu tikpat ilgi, cik ilgi tu nokalpoji par pirmo.

— Vilks tu, ne cilvēks! — iekliedzās Jēkabs, zaudējis savaldību. — Paies tātad vēlreiz septiņi gadi, iekams tu man atdosi Rāheli?

— Kas to saka, — augstprātīgi atcirta Lābans. — Tādus vārdus neviens nav ne mutē ņēmis. Tu viens te mels blēņas un bez apdoma salīdzini mani ar vilkati, jo es esmu tēvs un nemaz nevēlos, lai mans bērns tvīktu pēc vīra, līdz tas taps vecs. Ej uz savu vietu un turies šonedēļ godam. Pēc tam bez liekas kņadas tu dabūsi arī otru un, kļuvis par viņas laulāto draugu, kalposi man otrus septiņus gadus.

Jēkabs klusēdams nokāra galvu.

— Tu klusē, — teica Lābans, — un nespēj pārvarēt sevi un krist man pie kājām. Man nudien kārotos zināt, vai vēl izdosies tiktāl tev mīkstināt sirdi, lai tā izjustu pateicību. Tā vien, ka rīta agrumā stāvu tavā acu priekšā kreklā, uzrauts no tik nepieciešamā miega, un kārtoju ar tevi darījumus, rādās, nepietiek, lai tevī mostos šādas jūtas. Es aizmirsu piebilst, ka līdz ar otru manu meitu tu dabūsi arī otru kalponi, kas manis pirkta. Jo Lea saņems pūrā Ziltu, bet Rāhelei tiks Bilha, un arī šoreiz kalpones cenā būs ierēķinātas divas trešdaļas mīnas tā sudraba, ko es taisos jums dot. Tā tu vienā rāvienā tiksi pie četrām sievām, un tev to būs vesels harēms kā Bābeles vai Ela-mas ķēniņam, lai gan tik tikko biji pliks un nabags, un viens kā pirksts.

Jēkabs vēl aizvien klusēja.

— Ciets tu esi cilvēks, — viņš beidzot nopūzdamies bilda. — Tu ir nezini, ko tu man esi nodarījis, tu to, redzams, nedz zini, nedz apdomā un ne iztēloties nevari savā trulajā prātā! Dvēseli savu un savus labākos spēkus es izšķiedu šonakt, mīlēdams neīsto, un sirds man sažņau-

dzas, iedomājot par īsto, kurai tas viss bija nolemts, un vēl veselu nedēļu man jāaplaimo Lea, un, kad mana miesa būs pagurusi, jo es esmu tikai cilvēks, un pārsātinājusies un mana dvēsele — par gurdu svētlaimes izjūtai, es saņemšu īsteno, Rāheli, savu sirdsdārgo. Tu domā — kas tur sevišķs. Bet nekad vairs nebūs labojams tas, ko tu nodarīji man un Rāhelei, savam bērnam, un galu galā ari Leai, kura sēž gultā un raud, tāpēc ka ne jau viņa man bija prātā.

— Vai tu gribi teikt, — jautāja Lābans, — ka pēc kāzu nedēļas ar Leu tev vairs nepietiks vīra spēka, lai darītu auglīgu arī otru?

— Nē jel, pasarg dievs! — iesaucās Jēkabs.

— Viss cits ir blēņas, — secināja Lābans, — un tukšu salmu kulšana. Vai tevi apmierina jaunais līgums, un vai tas ir spēkā starp mums abiem vai nav?

— Jā, tas ir spēkā, — teica Jēkabs un atgriezās pie Leas.

PAR DIEVA GREIZSIRDĪBU

Tādi bija Jēkaba likteņstāsti, ierakstīti viņa vecīgajos vaibstos, tādi tie aizritēja gar viņa asaru aizmiglotajām, dziļi zem uzacīm slēptajām acīm, viņam iegrimstot svinīgās pārdomās — vienalga, vienatnē vai ļaužu priekšā, kurus neatturami pārņēma svētas baismas, redzot šo izteiksmi viņa vaigā, tā ka tie piebikstīja cits citam, sacīdami: «Klusāk, Jēkabs apcer savus likteņstāstus!» Dažus mēs jau izklāstījām un izskaidrojām līdz galam, arī tādus, kas attiecas uz daudz vēlāku mūža posmu — uz atgriešanos un uzturēšanos Rietumzemē; bet septiņpadsmit Hāra-nas gadi mums šeit vēl jāaizpilda ar to dienu krāšņajiem stāstiem un mainīgajiem notikumiem, starp kuriem galvenie bija Jēkaba divkāršās kāzas ar Leu un Rāheli un Rūbena nākšana pasaulē.

Re'ubenu dzemdēja Lea, nevis Rāhele; Lea dāvāja Jēkabam pirmdzimto, kurš, būdams it kā verdots ūdens, vēlāk aizlaida savu pirmdzimtību vējā, — tā nebija Rāhele, Jēkaba sirds izredzētā, kas ieņēma, iznēsāja un deva viņam šo dēlu, nedz viņa bija tā, kas pēc dieva gribas dzemdēja viņam Simeonu un Leviju, un Danu, un Jehūdu, un jebkuru citu no pirmajiem desmit līdz pat Zebulonam, lai gan, beidzoties godību nedēļai, pēc tam kad Jēkabs piek-

tajā dienā bija atstājis Leu, lai mazliet atsvaidzinātos, viesu pulkā medījot putnus, arī Rāhele gulēja ar Jēkabu, bet par to mēs īpaši nestāstīsim. Jo tas, kā Jēkabs atzina Rāheli, jau ir izstāstīts; Lābana, joda, izrīcības dēļ viņš pirmoreiz atzina viņu Leā — tās tik tiešām bija divkāršas kāzas, kuras viņš tonakt svinēja, gulēdams ar abām māsām reizē — ar vienu pa īstam, ar otru domās, — bet ko šajā gadījumā nozīmē «pa īstam»? Tā spriežot, Rūbens, protams, bija Rāheles dēls, dzemdināts ar viņu. Tomēr Rāhele, tik apņēmīgā un centīgā, palika tukšā, bet briestin brieda un apaļa kļuva Lea un gandarīta sakrustoja rokas virs vēdera, pazemībā piešķiebusi galvu un nolaidusi plakstus, lai nebūtu redzams, ka viņa šķielē.

Viņa dzemdēja apbrīnojami viegli, tupēdama uz ķieģeļiem, radības ilga labi ja pāris stundu — tās bija tīrā izprieca. Re'ubens it kā ūdens uzreiz atrada ceļu; kad Jēkabs, steigšus pasaukts, pārnāca no tīruma (jo tas notika sēžama ražas laikā), jaunpiedzimušais jau bija apmazgāts, noberzts ar sāli un ievīstīts autiņos. Jēkabs uzlika bērnam roku un sacīja, saimes ļaudīm dzirdot: — Mans dēls. — Lābans izteica viņam cieņu. Viņš uzmudināja znotu arī turpmāk turēties tikpat braši, kā turējies viņa sievastēvs, un trīs gadus pēc kārtas dzemdināt dēlus, un nedēļniece, izdzirdusi šos vārdus, līksmi sauca no savām cisām: divpadsmit gadus, neatvilkusi elpu, viņa soloties nest bērnus. Un Rāhele to dzirdēja.

Viņa neatkāpās ne soli no šūpuļa, piekārta pie griestiem tā, ka Lea varēja to aizsniegt, neizkāpdama no gultas. Otrā pusē šūpulim sēdēja Rāhele un vēroja bērnu. Līdzko mazulis iebrēcās, viņa izcēla to no šūpuļa un lika māsai pie pilnās, zilu dzīsliņu tīklotās krūts un neapnikusi noskatījās, kā māsa baro bērnu, līdz tas paēdies kļuva sarkans un viss piepūtās, un skatīdamās spieda rokas pie savām meitenīgajām krūtīm.

— Nabaga maziņā, — tādās reizēs mēdza bilst Lea, — nebēdā, pienāks arī tava stunda. Un izredzes tev ir nesalīdzināmi labākas nekā man, jo tu esi tā, kurai pievērsti mūsu pavēlnieka skatieni, un pēc vienas nakts, ko viņš guļ ar mani, četras vai sešas viņš pavada ar tevi, — kā tev netapt grūtai?

Bet, lai arī izredzes Rāhelei bija labākas, īstenot tās pēc dieva gribas bija lemts Leai, jo, tikko atspirgusi no pirmajām dzemdībām, viņa atkal kļuva grūta un, nesdama uz muguras Rūbenu, klēpī jau nesa Simeonu, un tikpat kā

nekad viņai nebija slikti, attīstoties auglim, un viņa nogaudās ari tad, kad tas padarīja viņu pagalam neglītu, gluži otrādi, bija moža un labā omā līdz pašam pēdējam brīdim un strādāja Lābana augļu dārzā līdz stundai, kad, nedaudz mainījusies sejā, lika sakārtot ķieģeļus. Un tad kā pa jokam pasaulē nāca Simeons un nošķaudījās. Visi apbrīnoja jaunpiedzimušo, vairāk par visiem citiem — Rāhele, bet cik sāpīga viņai bija apbrīna! Turklāt ar šo bērnu vēl kas bija citādi nekā ar pirmo, jo apzināti un neapmānīts Jēkabs bija to dzemdinājis un tas visnotaļ un neapstrīdami bija Leas bērns.

Bet Rāhele ... Kas tad īsti kaitēja mazajai? Tik līksma un nopietna viņa bija raudzījusies pretī brālēnam, tik piemīlīgi drosma, ar tādu dzīves apņēmību acīs, tik paļāvīgi vēlējusies dāvāt viņam bērnus, juzdama, ka laidīs tos pasaulē pēc abu vaiga un līdzības, reizēm pat dvīņus! Un tagad, Leai auklējot jau otro, viņa atkal palika bešā — kā tas iespējams?

Leģendas burts ir vienīgais pamats, uz kuru mēs varam balstīties, mēģinot izskaidrot tik skumdinošo parādību. Teksta saturs īsumā ir šāds: redzēdams, ka Lea tiek nicināta, tas kungs atvēra viņas klēpi, bet Rāheli sita ar neauglību. Tieši tāpēc! Šāds mēģinājums izskaidrot notikušo nav ne labāks, ne sliktāks par jebkuru citu; tam ir pieņēmuma, nevis kategoriska sprieduma raksturs, jo tieša un autoritatīva Ēl-Šadaja paskaidrojuma par sava lēmuma jēgu, sniegta Jēkabam vai kādam citam norises dalībniekam, nav un, bez šaubām, nekad nav bijis. Mums, protams, pienāktos noraidīt šo skaidrojumu un sniegt citu — pārliecinošāku, ja mums kāds būtu zināms, bet mūsu rīcībā tāda nav, gluži otrādi, minētais skaidrojums mums visumā liekas pareizs.

Būtība, proti, ir tāda, ka dieva lēmums — vismaz pirmām kārtām — nevērsās pret Rāheli, tāpat arī netika pieņemts Leas dēļ, — pieņemts tas tika tādēļ, lai pamācot pārmācītu Jēkabu pašu; viņam šādi tika aizrādīts, ka Ēlohims neatzīst nedz tik izvēlīgas un maigi patvarīgas jūtas, nedz’iecildību, kādā Jēkabs tās lolo un pauž, — lai gan pati nosliece izredzēt un neapvaldīti mīlēt kādu vienu vairāk par visiem citiem, pati jūtu iecildība, kas nerēķinās ne ar vienu un prasa, lai visi to bīlīgi atzītu, varēja atsaukties uz augstāku paraugu un tik tiešām bija tā laicīgais atspulgs. Lai gan? Tieši tāpēc, ka Jēkaba jūtu iecildība bija atdarinājums, viņš par to tika sodīts. Tam, kurš

uzdrīkstas spriest par šīm lietām, piesardzīgi jāizraugās vārdi; bet, pat bikli apsverot katru vārdu, kas mums sakāms, mums tomēr nerodas šaubas, ka šeit iztirzājamās rīcības pirmcēlonis bija dieva greizsirdība uz Jēkabu, kuram dievs, tā rīkodamies, tas ir, pazemodams viņu, lika noprast, ka jūtu patvaļa ir viņa, dieva, privilēģija. Šāds skaidrojums, iespējams, var likties kritizējams, tas droši vien izraisīs iebildumus, ka tik sīks un juteklisks motīvs kā greizsirdība nav noderīgs, lai izskaidrotu dievišķus lēmumus. Aizskartajiem tomēr paliek iespēja šajā viņu acīs piedauzīgajā jūtu izpausmē saskatīt garīguma neiznīdētu senākas un mežonīgākas dieva attīstības stadijas palieku — tās pirmstadijas reliktu, kura cituviet nedaudz jau tika izgaismota un kurā Jahu, kara dievam un laika pavēlniekam, čurmas brūnu tuksneša dēlu pielūgtam, — tie dēvēja sevi par viņa cīnītājiem — piemita nevis svētums, bet nesalīdzināmi negantāki un briesmīgāki vaibsti.

Dieya derībai ar darbīgo cilvēka garu, kas iemita ceļavīrā Ābrahāmā, galu galā bija jādara svētāki abi, tā bija derība, kurā cilvēciskās un dievišķās jābūtības tiktāl savijās kopā, ka grūti pateikt, kura puse — dievišķā vai cilvēciskā — pirmā šādu sadarbību rosinājusi, — tās slēgšana liecina, ka dieva un cilvēka svētveidošanās ir divpusējs un savstarpēji cieši saistīts process. Kādam gan citam nolūkam — rodas jautājums — lai kalpotu derība? Dieva norādījums cilvēkam: «Esi svēts, tāpat kā svēts esmu es!» — prasa dieva svētveidošanos cilvēkā; būtībā tas nozīmē: «Lai svēts kļūstu tevī un svēts topu pats!» Citiem vārdiem sakot, dieva šķīstīšanās no drūma viltus, viņa svētveidošanās savuties šķīstī un svētveido cilvēku, kurā šis process pēc dieva neatlaidīgās vēlmes noris. Bet šī ciešā interešu kopība, kā arī tas, ka tikai cilvēka gars palīdz dievam iemantot patiesu cieņu un cilvēks savukārt cieņu rod dieva esamības apcerē un atzīšanā, — tieši tāda, laulībai tik radniecīga attiecību saliedētība un mijiedarbība, noslēgta miesā un apstiprināta ar apgraizīšanas rituāla gredzenu, dara saprotamu, ka taisni greizsirdība kā dieva kaisā aizsvētuma perioda palieka saglabājusies visilgāk — vai nu kā neiecietība pret elku dieviem, vai apliecinājums paša pirmtiesībām uz jūtu izvirdumiem, kas būtībā ir viens un tas pats.

Jo kas gan cits kā elkadievība bija tās neiegrožotās jūtas, kādas sev neliedza Jēkabs, mīlēdams Rāheli un vēlāk — mainītā veidā, iespējams, vēl jo kvēlāk — viņas

pirmdzimto? Visā, ko Jēkabs izcieta Lābana clēļ, varbūt ne bez pamata vismaz daļēji var saskatīt neizbēgamu atmaksu, ja atceras Ozava likteni, sava veida uzrēķinu tam, kura labā brālim tika nodarīts pāri. No otras puses, apdomājot Rāheles bēdīgo likteni, turklāt uzzinot, kas bija jāpārdzīvo jaunajam Jāzepam, kuram tikai ārkārtējo prāta spēju un bezgala pievilcīgās izmanības dēļ saskarē ar dievu un cilvēkiem izdevās pavērst visu uz labo pusi, nevar būt ne mazāko šaubu, ka runa ir par visīstāko greizsirdību šā vārda vistiešākajā nozīmē — ne jau par vispārīgu, atvasinātu greizsirdību sakarā ar apdraudētām privilēģijām, bet par augstākā mērā personiska rakstura greizsirdību uz elku pielūgsmei līdzīgu jūtu objektiem, kurus satriecot šīs jūtas tiek atriebīgi sodītas, — ar vienu vārdu sakot, par kaislību. Var jau to dēvēt par tuksneša reliktu, tomēr nav noliedzams, ka tieši kaislībā piepildās un apstiprinājumu rod pērkondunošais «dzīvā dieva» vārds. Vēlāk, pārliecinājies par visu pats, lasītājs piekritīs, ka Jāzeps, lai cik ļoti citā ziņā viņam kaitēja paša trūkumi, šo dieva dzīvumu pat izjuta dziļāk un prata izveicīgāk tam pieskaņoties nekā viņa tēvs un dzemdinā-tājs ...

PAR RĀHELES APJUKUMU

Mazajai Rāhelei tas viss bija pilnīgi neizprotams. Viņa kārās Jēkabam kaklā un činkstēja:

— Gādā man bērnus, ja ne, es miršu.

Viņš atbildēja:

— Dūjiņa mana, ko tur līdz asaras? Tava nepacietība mazliet kaitina tavu vīru — nemaz nezināju, ka manā sirdī pret tevi var mosties tādas jūtas. Tas nudien nav prātīgi darīts — uzmākties man ar lūgumiem un asarām. Vai es esmu dievs, vai, kas liedz miesas augļus tavam klēpim?

Uzveldams atbildibu dievam, viņš lika noprast, ka pats cenšas cik spēdams un arī citā ziņā, kā pierādījies, nav vainojams; Leu viņš taču darījis auglīgu. Bet, mudinādams sievu paļauties uz dievu, Jēkabs netieši atzina, ka vaina ir Rāhelē, un šajā atzinumā, tāpat kā viņa drebošajā balsī, jautās sapīkums. Nav noliedzams, viņš dusmojās, jo Rāhele neizturējās saprātīgi, lūgtin lūgdamās vi-

nam to, pēc kā viņš ilgojās ne mazāk dedzīgi, neizteikdams savuties viņai pārmetumus par pieviltām cerībām. Galu galā nabadzītei daudz kas bija piedodams viņas bēdu dēļ, jo, palikdama neauglīga, viņa kļūtu nicināma. Viņa bija pati laipnība, bet neapskaust māsu — tas bija pāri viņas — sievietes spēkiem, un skaudība ir sarežģīta izjūta, kurā līdzās apbrīnai mīt yēl šis tas cits, kas otru pusi nevar noskaņot labvēlīgi. Šim apstāklim neizbēgami bija jāizmaitā māsu attiecības, un tās jau sāka maitāties. Kā mātei Leai ļaužu acīs bija lielāks svars nekā neauglīgajai pirmajai sievai, kas šķietami vēl aizvien staigāja meitās, un viņai būtu jākļūst par liekuli, lai it nekādi neizrādītu, ka pati apzinās savu godpilno pārākumu. Bērniem svētītā, lai cik vientiesīgi tas izklausītos, tautas mutē bija «mīlētā» sieva, bet to, kurai bērnu nebija, gluži vienkārši dēvēja par «nīsto» — Rāheles ausīm pavisam neciešamā vārdā, tāpēc ka tas ne mazākā mērā neatbilda viņas patiesajam stāvoklim, un kā sievieti viņu tātad varēja saprast, ja viņa, nespēdama samierināties ar noklusētu patiesību, zaudējusi savaldību, izteica to skaļi. Tā nu tas diemžēl bija: nobālusi, acīm zibsnījot, Rāhele atsaucās uz Jēkaba neslēpto mīlestību un vīra biežajiem apciemojumiem naktīs, aizķerot savukārt sāpīgi Leu, tā ka māsai atlika tikai nodrebot atcirst — ko tas šai līdzot? Un draudzība bija vējā.

Nomākts Jēkabs vēroja te vienu, te otru.

Sadrūma arī Lābans. Viņam gan bija pa prātam, ka meita, ko Jēkabs reiz dzīrās atraidīt, tagad tādā cieņā; taču, no otras puses, viņam žēl bija Rāheles, turklāt viņš sāka bažīties par savu zuteni. Likumdevēja rakstos bija teikts: ja sievai nav bērnu, znotam jāsaņem atpakaļ nauda par līgavu, jo šādas laulības atzīstamas par neveiksmīgām. Lābans pamatoti cerēja, ka Jēkabam tas nav zināms, bet znots kuru katru brīdi varēja to uzzināt, un kādu dienu, kad Rāhelei cerību vairs nebūtu, varētu lēkties, ka Lābanam vai viņa dēliem nāktos norēķināties ar Jēkabu naudā par septiņiem kalpības gadiem, un no tādas domas vien vīram apskrējās dūša.

Tādēļ, kad Lea arī trešajā laulības gadā bija cerībās — toreiz sevi pieteica Levijs —, bet Rāhele atkal palika tukšā, Lābans ierunājās pirmais, ka jārod izeja, un prasīja spert attiecīgus soļus, izmezdams sarunā Bilhas vārdu un uzstādams, ka Jēkabam jāiet pie tās un tai jādzemdē uz Rāheles klēpi. Mēs alotos, noticēdami, ka Rāhele pirmā

izteikusi vai atbalstījusi šo, starp citu, gluži dabisko domu. Jūtas, kādas modināja priekšlikums, bija pārāk pretrunīgas, lai viņa spētu ko vairāk nekā samierināties. Bet nav arī noliedzams, ka ar Bilhu, savu kalponi, itin pievilcīgu meiču, kuras jaukumu priekšā Leai vēlāk atlika vien pilnīgi noiet malā, Rāhelei bija ļoti tuvas un sirsnīgas attiecības; un tā nu ilgas pēc mātes goda guva virsroku par dabisko nevēlēšanos darīt to pašu, ko reiz jau bija darījis bardzīgais tēvs, proti, uz vienu nakti pagādāt vīram un brālēnam vietnieci.

Patiesībā viss notika otrādi: Rāhele pati — pirms tam devusi māsas skūpstu Bilhai un pateikusi: «Reiz tam tik un tā jānotiek, tu, sirsniņ, man esi īstā. Vairojies tūkstoškārt!» — ieveda aiz rokas Jēkabu pie meičas, kura, aiz laimes vairs nezinādama ne rīta, ne vakara, bija sasmaržojusies uz nebēdu. Tik pārspīlēts vēlējums bija tīrā frāze, tas pauda vienīgi cerību, ka Bilha ieņems kundzenes vietā, un to mazā izdarīja uz karstām pēdām; par savu veiksmi viņa pavēstīja augļa pavēlniecei, lai tā savukārt darītu to zināmu tēvam un saviem vecākiem; turpmākajos mēnešos Bilha brieda viduklī gandrīz tikpat strauji kā Lea, un Rāhele, kura visu šo laiku bija maiga ar grūtnieci, bieži glāstīja viņai vēderu un pielika pie tā ausi, visu acīs iemantodama cieņu, ka nesusi tik izdevīgu upuri.

Nabaga Rāhele! Vai viņa tiešām bija laimīga? Galējas nepieciešamības gadījumos pieļautā paraža palīdzēja viņai zināmā mērā grozīt augstāku varu lēmumu, bet iemantotā cieņa, viesdama apjukumu pašas atdevīgajā un alkstošajā sirdī, brieda citas klēpī. Tā bija puscieņa, pus-laime, tas bija pašapmāns — paražas puslīdz balstīts, toties bez balsta Rāheles miesā un asinīs; un pusīsti būs arī bērni, dēli, ko viņai radīs Bilha — viņai un viņas neauglīgi mīlētajam vīram. Rāheles daļa bija mīlas prieki, sāpes tika citai. Tas bija ērti, taču tukši un pretīgi, tā bija vārdos neizteikta negantība — ne jau viņas prātam, pār kuru valdīja likums un paradumi, bet krietnajai un drosmajai sirdij. Viņa mulsi smaidīja.

Starp citu, viņa līksmi un bijīgi darīja visu, ko darīt viņai bija atjauts un noteikts. Viņa lika Bilhai dzemdēt uz saviem ceļiem — to prasīja ceremoniāls. Viņa apskāva vietnieci no mugurpuses un stundām ilgi cīnījās, vaidēja un vaimanāja kopā ar to, būdama vecmāte un dzemdētāja vienlaikus. Mazajai Bilhai klājās grūti, divdesmit četras stundas — veselu diennakti turpinājās radības, un galu

galā Rāhele bija gandrīz tikpat nomocījusies kā īstā māte, bet tas viņai bija pa prātam.

Tā pasaulē nāca Jēkaba atvase, kuru nosauca par Danu, — nāca pasaulē trešajā laulības gadā, tikai dažas nedēļas pēc Leas Ievija. Bet ceturtajā, Leai dzemdējot dēlu, ko viņa, teikdama to kungu, nosauca par Jehūdu, arī Bilha un Rāhele kopīgiem spēkiem dāvāja Jēkabam otru bērnu, kurš, kā viņām likās, varēja kļūt par labu cīkstoni, tāpēc viņas nosauca to par Naftālu. Tā nu Rā-helei ar dieva palīgu bija divi dēli. Pēc tam kādu laiku dzemdēts netika.

mīlestības āboli

Laulības sākuma gados Jēkabs gandrīz diendienā uzturējās Lābana sētā, ļaudams ganībās rosīties palīgganiem un nomniekiem. Palīgganiem viņš šad tad rīkoja stingras pārbaudes, no nomniekiem piedzina nodevas — lopus un produktus, kas pienācās Lābanam; tiesa, ne gluži viss tika sievastēvam, reizēm pat ne lielā puse, jo daudz kas tur ārā un pat sētā, kur Jēkabs bija uzcēlis vairākas klētis savas mantības glabāšanai, jau piederēja znotam, — patiesībā būtu jārunā par divām saimniecībām un visai sarežģītu savstarpējo norēķinu sistēmu, kuru Jēkabs acīmredzot labi pārzināja un vadīja, bet kura Lābana smagajam skatienam sen vairs nebija īsti pārredzama, lai gan atzīt to nebija viņa spēkos — daļēji aiz nevēlēšanās ierādīt, ka pašam trūkst saprašanas, daļēji aiz senajām bailēm, sīkumaini iejaucoties, samaitāt svētību sava pilnvarnieka miesās. Nevērojot to visu, viņam klājās pārlieku jau labi, — kā lai viņš neskatītos uz Jēkaba darījumiem caur pirkstiem; viņš tik tiešām vairs neuzdrīkstējās ne muti vērt vaļā veikalnieciskos jautājumos — tik satriecoši nepārprotami bija pierādījumi, ka Jēkabs ir dieva izredzētais. Sešus dēlus, ūdens apgādniekus, znots dzemdinājis četros gados — divtik, cik iespējis sievastēvs viņa svētības iespaidā. Lābana slēptā bijība pret Jēkabu bija gandrīz neierobežota. Rāheles neauglība šai ziņa neko daudz negrozīja. Kā lai šim cilvēkam neatļautu brīvi rīkoties? Tīrā laime vēl, ka tas, liekas, vairs neposās ceļā un netaisījās aiziet.

Īstenībā doma par atgriešanos, par augšāmcelšanos no bedres un Lābana pazemes valstības ne mirkli Jēkaba dvē-

selei nebija sveša; pēc divpadsmit gadiem tā viņam bija tikpat tuva kā pēc divdesmit vai divdesmit pieciem. Taču viņš nesteidzās, instinktīvi juzdams, ka steigties ir lieki (jo viņam bija lemti simt seši mūža gadi), un domu par došanos ceļā vairs nesaistīja ar bridi, kad, cerams, pierims Ezava dusmas. Bez tam viņš gribot negribot zināmā mērā bija ieaudzis Naharīnos zemē, jo daudz kas šeit bija piedzīvots, bet likteņi, kas mūs piemeklē kādā vietā, salīdzināmi ar saknēm, kuras mēs tajā laižam. Galvenais Jēkabam tomēr bija atzinums, ka, nokāpis Lābana pasaulē, viņš vēl nav guvis diezgan labuma, nav pietiekami audzis augumā un iedzīvojies mantā. Pazeme slēpa divējas lietas — zampi un zeltu. Zampi viņš bija iepazinis nežēlīgajā gaidu laikā un jo nežēlīgāka apkrāpuma veidā, Lābanam, jodam, kāzu naktī pāršķeļot viņam dvēseli. Arī turīgs viņš bija kļuvis, taču bagātības vēl nepietika, nebija papilnam; vajadzēja uzkraut kamiešos, cik vien varēja aiznest, un Lābanam, jodam, vēl jānolaiž zelts; vēl viņi nebija norēķinājušies, Lābans jāapkrāpj pamatīgāk — ne jau Jēkaba atriebības vārdā, bet gluži vienkārši tāpēc, ka tas tā piederējās, blēdis jods beigu beigās allaž jāatstāj ar garu degunu, — mūsu Jēkabs tikai vēl nebija atradis īsto paņēmienu, kā godam paveikt to, kam jāpiepildās.

Tas liedza aiziet, un arī darījumi nodarbināja viņu. Viņš atkal daudz laika pavadīja ārā, zem klajas debess — laukā un stepē pie ganiem un lopu bariem, aizņemts ar saimnieciskiem un tirdznieciskiem jautājumiem gan Lābana, gan pats savās interesēs; un šis varbūt bija viens no iemesliem, kādēļ mitējās bērnu svētība, lai gan sievas ar saviem puišeļiem un jau paaugušies Lābana dēlēni nereti uzturējās kopā ar viņu pie lopu novietnēm un mita viņa teltīs vai būdās. Ar dievu uz pusēm dabūjusi, ko gribējusi, Rāhele vairs neapspieda greizsirdību uz gadījuma izpalīdzi Bilhu un necieta, ka kungs tiktos ar kalponi, un tie abi pakļāvās viņas gribai. Pati viņa palika neauglīga gan piektajā, gan ari sestajā laulības gadā — paliks tāda uz visiem laikiem, kā nelaimīgā kārtā sāka likties; ražu nedeva arī Leas klēpis — pašai par lielu nepatiku, bet tur nekas nebija līdzams; tas atpūtās gadu, atpūtās divus, un Lea sacīja Jēkabam:

— Es nezinu, kas man noticis un par ko man uzlikts tāds negods, ka esmu tukša un nenesu labuma. Būtu es tev viena, tā vis nenotiktu un es veselus divus gadus nestaigātu uz vieglām kājām. Bet Rāhele, mūsu pavēlnieka

acuraugs, man atņem viru, un es tikai ar pūlēm valdos, nenolādējusi māsu, — jo es viņu mīlu. Varbūt tā ir sān-censība, kas man samaitā asinis, ka nenesu augli un tavs dievs ir mani aizmirsis. Bet, kas bija labs Rāhelei, noderēs arī man. Ņem Ziltu, manu kalponi, un guli ar viņu, lai viņa dzemdē uz manu klēpi un es caur viņu tieku pie dēliem. Lai gan es tavās acis vairs neko neesmu vērta, es gribu bērnus — vienalga, kādā ceļā, jo tie ir balzams uz manām brūcēm, kuras man cērt tava vienaldzība.

Jēkabs uzklausīja viņas gaušanos klusēdams. Apgalvojums, ka viņš ciena ari viņu, bija tukša pieklājības frāze. Tas bija nosodāmi. Vai tad viņš nevarēja mazdrusku piespiesties un aprunāties laipnāk ar sievieti, kuras dēļ, tiesa gan, savā dvēselē bija izcietis smagu vilšanos, un vai katrs siltāks vārds, veltīts viņai, tūdaļ būtu uzskatāms par pāridarījumu paša visdārgajām, luteklīgajām jūtām? Par tādu sirds iecildību viņu gaidīja atmaksa; bet tā diena vēl bija tālu, un pirms tās viņa jūtām vēl uzausa visdižākā piepildījuma diena ...

Savu priekšlikumu Lea, domājams, bija izteikusi tāpat vien, netieši pauzdama dziļi izjusto vēlēšanos, lai Jēkabs viņu biežāk apciemotu. Bet jūtu pārņemtais to nejuta, sirds cīlībā nepievērsa tam uzmanību un strupi piekrita, un bija ar mieru ņemt palīgā Ziltu, lai atjaunotu bērnu svētību. Viņš izprasīja atļauju Rāhelei, kura nevarēja to liegt — jo vairāk tāpēc, ka ari Zilta, meiča, kas ar savām kuplajām krūtīm mazliet atgādināja pašas kundzēni un tā arī nekad īsti neiemantoja Jēkaba labvēlību, izlūdzās piedošanu, mezdamās ceļos viņas — visumīļās sievas priekšā. Pieņēmusi pavēlnieku pazemībā un verdzenes izdabībā, Leas kalpone tapa grūta un dzemdēja uz savas kundzenes ceļiem, tai palīdzot viņai stenēt. Septītajā laulības gadā, četrpadsmitajā, kopš Jēkabs bija ieradies Lā-bana namā, Zilta laida pasaulē Gadu un nodeva to laimes ziņā, bet astotajā, respektīvi, piecpadsmitajā, — kārumnieku Ašeru. Tā nu Jēkabam bija astoņi dēli.

Ap to laiku, kad piedzima Ašers, atgadījās notikums ar mandragoras ogām. Atrast tās palaimējās Re'ubenam — toreiz astoņus gadus vecam melnīgsnējam, muskuļainam puisēnam ar apsārtušiem plakstiem. Viņš jau piedalījās agrās vasaras ražas novākšanā, uz kuru, pabeiguši cirpt aitas, ieradās ari Lābans un Jēkabs un kura saimes ļaudīm un dažiem uz laiku nolīgtiem kalpiem neļāva ne mirkli atvilkt elpu. Aitkopis Lābans, kas pirms Jēkaba ienākšanas viņa namā bija audzējis tikai sēžamu, kopš ūdens atrašanas sēja ari miežus un prosu, bet vispirmām kārtām plēkšņu kviešus; kviešu druva, kleķa mūra iejozta, grāvju un uzbērumu šķērsota, bija pati lielākā. Aizņemdama kādus sešus jūgus, tā pletās plakanā paugurainā, un zeme tur bija trekna un auglīga; ja laiku pa laikam tīrumu atstāja papuvē, ko Lābans, vadīdamies pēc tikpat svēta, cik sena likuma, allaž darīja, tas deva vairāk nekā trīsdesmito graudu.

Gads bija padevies īpaši rasmīgs. Bijībā paveikto zemkopja darbu, liekot lietā arklu un sētuvi, kapli, ecēšas un valgmes devēju — ūdens smejamo spaini, dievs bija devīgi atalgojis. Jau pirms vārpu aizmešanās Lābana lopiem tika lieliskas zaļās ganības; ne gazeles, ne kraukļi nebija nopostījuši sējumus, nedz siseņu bari bija uzklupuši zelmenim, nedz plūdi izskalojuši augsni. Dāsna ijara mēnesī nobrieda raža, jo bagātīgāka tāpēc, ka arī šajā jomā — lai gan Jēkabs, kā labi zināms, nebija zemturis — izpaudās viņa svētības spēks, turklāt viņš, gan pierunādams, gan pats pielikdams roku, bija parūpējies par biezāku izsēju nekā citkārt, un tā nu graudu vārpās, tiesa, bija drusku mazāk, toties kopievākums bija lielāks — tik liels, ka Lābans, kā Jēkabam, parādot aprēķinus, izdevās sievastēvam ieskaidrot, arī tad vēl guva labumu, ja daļa ražas tika znotam.

Visi locījās druvā, pat Zilta, kas pastarpām zīdīja Gadu un Ašeru, un tikai abas Lābana meitas Lea un Rāhele bija palikušas mājās gatavot vakariņas. Niedres pinuma saul-segu galvā, sadriskātu autu ap gurniem, spīdīgi no sviedriem, dziedādami dieva dziesmas, pļāvēji platiem sirpja vēzieniem skubīja labību. Citi tikmēr grieza salmus vai sēja kūlīšus, krāva tos ēzeļiem mugurā vai lika divjūgos, lai svētība nokļūtu klonā, kur to izkūla, dzenot pa apli vēršus, vētīja, sijāja un bēra kaudzē. Arī mazais Rūbens šajos darba svētkos turējās godam, neatpalikdams no Lābana zēniem. Sajutis, ka apgurst rokas, viņš, zeltojoties pavakarei, nošķīrās no citiem un paklaiņoja druvas malā. Tur, pie paša kleķa mūra, viņš atrada mandragoru.

Bija vajadzīga asa redze un izmaņa, lai to ieraudzītu. Raupjais augs ar olveida lapām bija zems un nepieredzējušai acij grūti pamanāms. Bet pēc tumšajiem auglīšiem — dudaimogām lazdas rieksta lielumā Rūbens noprata, kas te slēpjas zem augsnes virskārtas. Puisēns iesmējās un noskaitīja pateicības vārdus. Steigšus izņēmis nazi, viņš no-

vilka ap augu apli un raka tam riņķī apkārt, līdz stum* l>< ni turēja tikai pavedienveidīgās saknes. Pēc tam, nomurminājis dažus buramvārdus, vienā rāvienā izcēla sakneni. A*ns bija gaidījis, ka augs iekliegsies, bet tas klusēja, u.inēr viņš turēja aiz lapu cekula visīstāko burvju cilvē-»iņu bērna dūrītes lielumā — baltganu, miesas krāsā, ar divām kājām, bārdainu, visgarām šķiedru plūksnām klātu brinumjokainu pazemes gariņu. Rūbens zināja, kādas augam ir īpašības. To bija daudz, un visas bija noderīgas, bet jo sevišķi, kā viņš zināja, augs līdzēja sievietēm. Tāpēc viņš uzreiz nosprieda uzdāvāt to mātei Leai un palēkdamies aizjoņoja uz mājām.

Lea bija bezgala iepriecināta. Viņa uzslavēja vecāko dēlu, neskopodamās ar mīļiem vārdiem, iedeva zēnam sauju dateļu un nobrīdināja to nedižoties un neizpļāpāties tēvam un vectēvam.

— Noklusēts nav melots, — viņa teica un piemetināja, ka ne jau visiem tūdaļ jāuzzina par atradumu, galvenais, lai tas visiem nāktu par labu. — Gan es par to parūpēšos, — viņa apsolīja, — un izvilināšu saknītei, ko tā spējīga dot. Paldies tev, Rūben, pirmdzimtais mans un pirmās dēls, paldies tev, ka tu iedomāji par mātil Viens otrs par viņu vis nedomā. No tiem tev ir tikusi veiksme. Ej nu vien savās gaitās!

Ar šiem vārdiem viņa atlaida dēlu, domādama, ka paturēs dārgumu sev. Bet Rāhele, viņas māsa, bija izsekojusi viņu un visu redzējusi. Kurš tas bija, kas vēlāk tāpat izspiegoja citus un tiktāl palaida muti, ka gandrīz samaksāja ar galvu? Tāds trūkums viņai piemita — līdz ar lielu pievilcību, un to viņa atstāja mantojumā miesai no savas miesas, kaulam no sava kaula.

— Ko tev tur atnesa mūsu dēls? — viņa jautāja Leai.

— Mans dēls, — teica Lea, — man neatnesa tikpat kā neko vai atnesa tīro nieku. Tu biji tepat netālu? Savā bērna prātā viņš atnesa man vabolīti un raibu akmentiņu.

— Viņš taču atnesa tev zemes cilvēciņu ar visām lapām un ogām! — sacīja Rāhele.

— Jā, cilvēciņu arī, — apstiprināja Lea. — Te tas ir. Paskat, kāds brangs un jocīgs! Mans dēls atnesa to man.

— Ak tu tētīt, tiesa kas tiesa! — iesaucās Rāhele. — Tīri vai jāsmejas, cik tas brangs un jocīgs! Un kas tara ogu ar visām sēkliņām!

Viņa pacēla saliktās rokas pie glītās sejiņas un atspieda pret tām vaigu. Trūka tikai, ka viņa lūdzoties izstieptu rokas.

— Kur tu to liksi? — viņa jautāja.

— Es, protams, uzvilkšu tam krekliņu, kad bušu to nomazgājusi un iesvaidījusi, — atbildēja Lea, — un tad noglabāšu lādītē un gādāšu, lai tas nestu svētību. Tas aizbiedēs gaisa pesteļus, lai tie neapsēstu ļaudis un lopus novietnēs. Tas pareģos laiku un izdibinās lietas, kas pagaidām ir apslēptas un gaidāmas nākotnē. Vīrus, kam es slepus ielikšu to kabatā, tas padarīs neievainojamus, atnesīs viņiem peļņu darījumos un izdarīs tā, ka tiesā viņiem pat tad būs taisnība, ja taisnība nebūs viņu pusē.

— Nestāsti man! — sacīja Rāhele. — It kā es pati nezinātu visu, kam tas noderīgs. Bet kur vēl tu to liksi?

— Es nogriezīšu tam lapas un ogas, — teica Lea, — un pagatavošu novārījumu, kas iemidzina, ja to paosta, un laupa valodu, ja to ieelpo dzijāk. Tas, manu bērniņ, ir spēcīgs uzlējums, vīrietis vai sieviete, katrs, kas iedzer to pāri mēram, mirst ātrā nāvē, bet mazās devās tas palīdz pret čūskas kodumu, un, ja kādam griež dzīvu miesu, viņš, iedzēris uzlējumu, jūtas tā, it kā tā nebūtu viņa miesa, ko graiza.

— Tas viss ne tuvu nav galvenais! — iesaucās Rāhele. — Par to, kas tev padomā pirmām kārtām, tu klusē! Lea, māšelīt manu, — viņa valodoja, labinādamās klāt un kā bērns salikdama lūgšanā rokas, — acuraugs mans, staltākā starp māsām! Dod man kādu mazumiņu sava dēla mīlestības ābolu, lai es k|ūtu auglīga, jo vilšanās, ka man nav bērnu, ēd manu mūžu un ēs rūgti kaunos par savu nepilnvērtību! Mana briežumāte, zeltmate melngalvju vidū, raugi, tu zini, kāds ir šis novārījums un kā tas iedarbojas uz vīriem, tu zini, ka tas ir debesu valgme neauglīgajām un palīdz viņām laimīgi ieņemt un bez grūtībām dzemdēt! Tev pavisam ir seši dēli, man — tikai divi, un tie paši nav mani. Kam tev mīlestības āboli? Atdod tos man, tu, savvaļas ēzeļmāte mana, — ja arī ne visus, tad vismaz dažus, lai es svētīju tevi un krītu tev pie kājām, jo es degu kā drudzī aiz kāres uz tiem!

Bet Lea, piespiedusi burvju sakni pie krūtīm, draudīgi šķielēdama, lūkojās māsā.

— Tas ir par traku, — viņa teica, — izspiegojusi visu, nez no kurienes uzrodas mīlētā sieva un prasa, lai es atdodu viņai ogas! Vai vēl tev nav gana, diendienā ik

mirkli atņemot man viru, ka gribi mana dēla ogas? Proties kaunu!

— Tavu ļaunu mēli! — atcirta Rāhele. — Tu laikam citādi nemāki, lai kā gribētu? Neizved mani no pacietības, grozīdama itin visu, kur es mūsu bērnības vārdā cenšos būt maiga ar tevi. Es esot atņēmusi tev Jēkabu, mūsu vīru? Tu atņēmi viņu man tai svētajā naktī, manā vietā ; Iepūs likdamās viņam blakus, un viņš akli deva tev ieņemt Rubeņu, kurš jāieņem bija man. Šodien Rūbens būtu mans, ja viss būtu gājis, kā nolikts, un lapas un saknīti atnestu man, un, ja tu lūgtin lūgtos drusciņu, es tev to dotu.

— Ko tu neteiksi! — sacīja Lea. — Tu būtu ieņēmusi manu dēlu? Kas tev liedza pēc tam tapt grūtai, ka tagad savā nelaimē gribi burties? Neko tu man nedotu, tas ir drošāks par drošu! Vai kaut reizi, Jēkabam čukstot tev saldus vārdus un dziroties tevi paņemt, tu teici viņam: «Mīļotais, atceries arī māsu!» Nē, tu kustin kusi un ļāvies, lai glāsta tev krūtis, un tikai pašas mīlas prieki tev bija prātā. Bet tagad tu ubagojies un saki: «Es dotu!»

— Ai, cik neglīti! — atsaucās Rāhele. — Ai, cik atbaidoši neglīti tevi spiež izteikties pašas daba! Man sāp tavi vārdi, un arī par tevi man sāp sirds. Kas par lāstu — sagrozīt visu, līdzko veras mute! Ja es nesūtīju Jēkabu pie tevis, kad viņš dusēja pie manis, tad ne jau tāpēc, ka nenovēlēju viņu tev, — viņa dievs un mūsu dievi lai taru ir liecinieki! Raugi, neauglīga sev par bēdām es esmu viņa priekšā jau devīto gadu, un katru nakti, kad viņš izvēlas mani, es alktin alkstu gūt svētību un neuzdrīkstos šo rei/i palaist garām. Turpretī tu, dēlu māte, kas bez īpašām bažām vari vienu otru reizi izlaist, — ko tu esi sadomājusi darīt? Tu taisies pieburt viņu sev, likdama lietā mīlestības ābolus, un man nedot neko, lai viņš aizmirstu mani un tev vienai tiktu viss — ir bērni, ir mīlestība, bet man — nekas! Jo mana bija viņa mīlestība un tavi bija bērni, un tas vēl bija puslīdz taisnīgi. Taču tu gribi visu — gan vienu, gan otru, gan mīlestību, gan bērnus, un es lai palieku pavisam bešā. Tā tu raizējies par māsu!

Un viņa nosēdās zemē un raudāja balsī.

— Es pievācu sava dēla zemes cilvēciņu un aizeju, — salti teica Lea.

Topašubrīd Rāhele pielēca kājās, aizmirsa asaras un paklusu dedzīgi iesaucās:

— Dieva dēj, neej, paliec un uzklausi mani! So nakti

viņš taisās pavadīt ar mani, tā viņš teica no rīta, pamezdams mani. «Saldumiņ,» viņš teica, «paldies par šo reizi! Pienācis laiks pļaut kviešus, bet pēc dienas darba svel-moņas druvā es nākšu, visumīļā, un mazgāšos tavā mēness dzidrumā.» Ai, kā viņš izsakās — mūsu vīrs! Gleznaina un svētsvinīga ir viņa valoda. Vai mēs abas nemīlam viņu? Bet šonakt es atdošu viņu par taviem mīlestības āboliem tev. Atdošu noteikti, ja tu man neliegsi dažus, un noiešu malā, bet tu viņam teiksi: «Rāhele negrib, mīlināšanās viņai līdz kaklam. Tev jāguļot šonakt ar mani, viņa saka.»

Lea piesarka un tūdaļ nobāla.

— Vai tu runā taisnību? — viņa stomīdamās jautāja. — Tu atdosi viņu man par mana dēla mīlestības āboliem, lai es varu viņam teikt: «Tev jānāk pie manis!»

— Tu saki to pareizi, — atbildēja Rāhele.

Tad Lea atdeva māsai mandragoru — lapas un sakni, itin visu viņa steigšus iespieda māsai rokā un, cilājoties krūtīm, čukstus bilda:

— Še, ņem un nerādies viņam acīs!

Bet vakarā, kad ļaudis nāca no tīruma, viņa izgāja vīram pretī un teica:

— Tev jāguļ šonakt ar mani, jo mans dēls atrada bruņurupuci un Rāhele lūgtin izlūdzās to par šādu maksu.

Jēkabs atbildēja:

— Ek, vai tik vien es esmu vērts, cik bruņurupucis vai lāsmaina bruņurupuča vairoga lādīte? Es lāgā neatceros, ka būtu tik stingri izlēmis šonakt gulēt ar Rāheli. Viņa saderējusi uz kaut ko drošu pret kaut ko apšaubāmu, un par to viņa pelnījusi uzslavu. Reiz jūs esat vienojušās, lai notiek pēc jūsu prāta. Jo vīram neklājas pretoties sievu padomam, nedz arī stirināties pretī, ja sievas ko nospriedušas un izlēmušas.

Septītā nodaļa. RĀHELE. EĻĻAS ORĀKULS

Ieņemta toreiz tapa Dina — smukulīte, nelaimes bērns. Bet, pateicoties viņai, no jauna atvērās Leas klēpis; pēc četru gadu pārtraukuma raženā atkal sasparojās. Desmi-

tajā laulības gadā viņa dzemdēja Isašāru, kaulaino ēzeli, vienpadsmitajā — Zebulonu, kurš negribēja būt par ganu .. Nabaga Rāhele! Mīlestības āboli tika viņai, bet dzemdēja Lea. Tāda bija dieva griba un kādu laiku ari palika, taču tad viņa gribā iezīmējās pārmaiņa vai, pareizāk sakot., pāreja jaunā pakāpē; atklājās vēl viens posms likteņu lēmēja plānos, un Jēkabam, svētības nesējam, uzsmaidīja laime — tik dzīva, tik lielas ciešanas sološa, kādas viņa mirkļa varai pakļautais cilvēka prāts tai brīdī, kad tā atnāca, ne iztēloties nespēja; Lābanam, zemes pīslim, laikam gan bija bijusi taisnība, stīvu mēli pie alus krūzes vēstījot, ka svētība ir spēks un ka spēks — un nekas vairāk — ir arī dzīve. Jo lēta māņticība būtu domāt, ka svētīta cilvēka mūžā valda viena vienīga laime un sāja labklājība. Svētība galu galā ir tikai viņa esības pamats un šad tad it kā zeltaina plaiksna atspīd starp piemeklējumiem un ciešanām.

Divpadsmitajā Jēkaba laulības vai deviņpadsmitajā viņa uzturēšanās gadā Lābana paspārnē neviens bērns nepiedzima. Bet trīspadsmitajā, respektīvi, divdesmitajā, pēkšņi cerībās bija Rāhele.

Kāds pavērsiens, kāda atsāksme! Lai iedomājamies vien Rāheles bīļi neticīgās gaviles un ceļos noslīgušā Jēkaba aizgrābtību! Viņai tolaik bija trīsdesmit viens gads; neviens vairs netika gaidījis, ka dievs viņai pietaupījis šo smiešanos. Jēkaba acīs viņa kļuva par Sāraju, kurai pēc trīsvienotā vīra pasludinājuma pretēji jebkurai ticamībai bija jādzemdē dēls, un viņš godāja sievu senmātes vārdā, nometies viņai pie kājām un pacēlis svētsvinīgu asaru aizmigloto skatienu uz bālo, pārvērsto grūtnieces vaigu, kas viņam likās daiļāks nekā jebkad agrāk. Bet viņas augli, šo tik ilgi gaidīto, beidzot ieņemto bērnu, kuru viņai, paļāvīgajai, daudzus gadus liegušas debesu varas, viņš jau mātes miesās iekristīja sensenajā, aizvēsturiskajā, oficiāli vairs neatzītajā, taču tautā vēl aizvien populārajā jauneklīgas dievības vārdā par Dumuzī, īsteno dēlu. Un Lea to dzirdēja. Bet viņa bija dāvājusi Jēkabam sešus īstus dēlus un nevainojami īstu meitu.

Viņa arī bez visa tā saprata, kas viņu gaida. Saviem četriem vecākajiem dēliem — toreiz desmit līdz trīspadsmit gadus veciem, gandrīz jau pieaugušiem plecīgiem un gaužām lietišķiem vīrišķa rakstura puišiem, kas, tiesa gan, bija stipri neglīti sejā, turklāt visi ar noslieci uz plaksta iekaisumu, — viņa pateica pavisam skaidri un atklāti:

— Jēkaba un Leas dēli, ar mums nu ir beigas. Ja šī dzemdēs viņam dēlu — un es vēlu tai veiksmi, lai dievi pasargā manu sirdi! — mūsu kungs vairs neliksies mūs ne redzam: nedz jūs, nedz mazos, nedz kalpoņu dēlēnus, par mani ir nerunājot, lai ari es desmitkārt būtu viņa pirmā. Jo tā es esmu, un septiņas reizes viņa dievs un mana tēva dievi dāvājuši man mātes laimi. Bet šī viņam ir vismīļā, tādēļ ari pirmā un vienīgi īstā, — tik iecildīgs viņš ir savās jūtās, ka Rāheles dēlu, kurš vēl nav nācis pasaulē, jau sauc par Dumuzī, — jūs paši to dzirdējāt. Dumuzī! Tas man ir kā naža dūriens krūtīs un pļauka sejā, tā ir pātagas cirsta vāts jūsu vaigā, tomēr mums tas jāpacieš. Tā nu tas ir, zēni! Mums jābūt gataviem uz visu, jums un man, un jāsaņemas, lai sirds neiesviltos niknumā par pāridarījumu. Mums jāmīl un jāgodā mūsu kungs, lai arī turpmāk būsim tikai atkritumi viņa priekšā un viņš skatīsies mums cauri, it kā mēs būtu tukšs gaiss. Un arī māsa man jāmīl sažņaugtu sirdi, ka nenolādu viņu. Jo pret māšeli un bērna dienu rotaļu biedreni sirds man ir maigu un siltu jūtu pilna, bet mīļoto sievu, kura taisās dzemdēt Dumuzī, tā pati sirds sliecas nolādēt, un tik pretrunīgas ir manas jūtas, ka man vai slikti un nelabi metas  un es vairs nepazīstu sevi.

Rūbens, Simeons, Levijs un Jūda neveikli apmīļoja māti. Viņi domīgi mirkšķināja apsārtušos plakstus uņ kodīja apakšlūpu. Toreiz tas viss arī sākās. Toreiz Rūbena sirdī pamodās ātrās dusmas, kas vēlāk, žēlojot Leu, lika spert soli, kurš par mata tiesu maksāja pirmdzimtību. Toreiz brāļu sirdīs sazēla naids pret topošo dzīvību, kas vēl bija tikai asnā; toreiz izsēta tika sēkla, kurai bija lemts uzdīgt par neizsakāmiem sirdēstiem Jēkabam, svētību guvušajam. Vai tam bija tā jābūt? Vai Jēkaba dzimtā nevarēja pastāvēt miers un saprašanās, un vai notikumi nevarēja iet citu gaitu, rāmu un izlīdzinātu, valdot netraucētai saskaņai? Diemžēl ne, ja jau bija jāpiepildās tam, kas piepildījās, un ja pats fakts, ka tas piepildījās, ir pierādījums, ka tam katrā ziņā bija jāpiepiidās. Pasaulē notiek daudz kas, un, tā kā veltīgi būtu vēlēties, lai labāk nenotiktu nekas, mēs nedrīkstam nosodīt arī kaislības, kuras notikumus izraisa, jo bez vainas un kaislībām nekas uz priekšu nevirzītos.

Jau tas vien, ka par Rāheles stāvokli sacēla tādu brēku,

'dergtin derdzās Leai, par kuras veselīgajām grūtniecībām neviens ne ausu necēla. Rāheli turpretī grūtniecība darīja gandrīz vai par svēto, un šādu attieksmi, protams, iedibināja Jēkabs, bet pakjāvās tai visi, sākot ar Lābanu un beidzot ar pēdējo sētas vergu un laidaru mēzēju. Rāheles tuvumā ļaudis staigāja uz pirkstgaliem, ar grūtnieci nerunāja citādi kā vienīgi saldi žēlīgā balsī, piešķiebtu galvu vēzējot rokas, it kā glāstītu gaisu, kas apņēma viņas augumu. Netrūka daudz, ka viņai uz katra soļa zem kājām kaisītu palmu zarus un izklātu grīdsegas, lai pēda neatsistos pret kādu kukurzni; un viņa, vārdzīgi smaidīdama, pacieta šos uzmanības apliecinājumus — ne tik daudz aiz patmīlas, cik Jēkaba augļa dēļ, ar kuru beidzot bija svētīta, — pacieta tos par godu Dumuzī, īstenajam dēlam. Bet kas atšķirs, runājot par svētītiem, pazemību no augstprāta?

Amuletiem nokārta, viņa nedrīkstēja ne pirksta pakustināt — ne mājā un pagalmā, ne dārzā un tīrumā; Jēkabs bija to aizliedzis. Viņš raudāja, ja viņa neēda vai izvēma apēsto, jo nedēļām ilgi viņa jutās nelāgi, un visi baidījās mošķu ļaunās ietekmes. Adina, Rāheles māte, vienā laidā lika viņai apsējus ar ziedi, kuru pati izgatavoja pēc senām receptēm un kura iedarbojās divējādi — gan*kā burvju līdzeklis, kas pasargā no ļauniem gariem un atvaira tos, gan kā dabisks un mīkstinošs dziedēklis. Viņa saberza naktenes, suņumēles, dārza cietšķērsas un sešdesmit slimību pavēlnieka Namtara sakni, iejauca pulveri tīrā, īpaši šim nolūkam apvārdotā eļļā un, ieziedusi grūtniecei nabas apvidu, braucīja no augšas uz leju, murminādama pusnesakarīgus vārdus:

— Ļaunais Utukū, ļaunais Alū, atkāpies! Ļaunais miroņu gars, Labartū, Labašū, sirdskaites, vēdergraizes, galvas ligas, zobu sāpes, Asakū, bargais Nantarū, pie zemes un debesīm apzvēru jūs — laukā no mājas!

Piektajā mēnesī Lābans uzstāja, ka Rāhele jāaizved uz Hāranu pie kāda Šina priestera E-hulhula templī, lai svēt-nieks kā viņai, tā bērnam izzīlē nākotni. Arēji palikdams pie saviem uzskatiem, Jēkabs iebilda pret šo nodomu un atteicās doties līdzi, bet patiesībā ne mazāk par radiem kāroja uzzināt zīlnieka spriedumu un vairāk par visiem vēlējās, lai nekas nepaliktu neizdarīts. Turklāt vecais reģis un priesteris Rimannī-bels (tulkojumā viņa vārds nozīmēja: «Bel, esi man žēlīgs!»), pareģa dēls un mazdēls, ko viņi dzīrās apciemot, bija sevišķi iecienīts un piere-

Āzējis zintnieks un eļļas reģis, kaiš, pēc visu domēm, meistarīgi paredzēja nākotni un pie kura plūstin plūda apmeklētāji; atteikdamies, protams, izvaicāt orākulu un upurēt Mēnesim, Jēkabs tomēr pārāk alka uzzināt jebkuru — vienalga, no kāda viedokļa izteiktu spriedumu par Rāheles stāvokli un izredzēm, lai iecietīgi neliegtu vecākiem rīkoties.

Tie tātad bija viņi — Lābans un Adina, kas ceļā uz Hāranu katrs savā pusē veda aiz iemauktiem ēzeli, uz kura sēdēja grūtniece, — turklāt veda tik piesardzīgi, lai tas «ne reizi nepakluptu un vārdzniece netiktu satricināta. Bet pavadā viņi līdzi vilka upura aitu. Jēkabs, pamājis viņiem, palika mājās, lai neredzētu E-hulhula krāšņo negantību un neapskaistos, ieraudzījis templim piederīgo namu, kurā mita priekameitas un priekazēni, kas, godinot dievekli, par naudu atdevās kuram katram. Neaptraipīdamies viņš gaidīja pareģa dēla zintējumu, lēzenā biķera pareģojumu, ar kuru vecāki, kļuvuši domīgi, atgriežas mājās, un klusēdams uzklausīja stāstu, kā viņiem gājis gan pašā templī, gan tiekoties ar Rimannī-belu, eļļas zīlnieku, jeb Rimutu, kā tas īsuma labad licis sevi godāt.

— Sauciet mani īsi un kodolīgi par Rimutu, — lēnprātis bija teicis. — Jo mans vārds gan ir Rimannī-bels, lai iežēlojas par mani Sins, bet arī es esmu iežēlas pilns pret ļaudīm, kas, posta un šaubu mākti, protas nest upuri dievam, tāpēc, uzrunādami mani, sakiet vienkārši «Iežēla» — tāds īsinājums man labi piestāv.

Pēc tam viņš apvaicājies, vai tiem viss nepieciešamais esot pie rokas, pārbaudījis, vai upuris ir bez vainas, un licis galvenā pagalma tirgus būdās papildus iegādāties dažādus kvēpināmos smārdus.

Patīkams cilvēks esot šis Rimannī-bels jeb Rimuts savā baltajā linaudekla svārkā un tāda paša auduma smailajā micītē, jau sirmgalvis, taču slaids un lokans, ar baltu bārdu, degunu kā kartupelis, turklāt vēl iesarkanu, un jokmīļa ačtelēm, kurās ielūkojoties kļūstot jautri ap sirdi.

— Es esmu stalti noaudzis, — viņš teicis, — un locekļi un iekšas man ir bez vainas — kā upura dzīvniekam, ja tas acij tīkams, un kā aitai, par kuru nekas slikts nav bilstams. Augums un locekļi man ir samērīgi — nedz kājas izliekušās uz iekšu vai āru, nedz trūkst kāda zoba, nedz es šķielēju, nedz pauti man slimi. Tikai deguns, kā redzat, man ir iesārts — aiz jautras iedabas, nevis cita iemesla dēļ, jo prātā es esmu skaidrāks par avota ūdeni.

Es varētu kaut vai pliks stāties dieva priekšā, kā sendie-nis bijis pieņemts, spriežot pēc tā, kas dzirdēts un lasīts. Tagad mēs kalpojam Sinam, tērpušies baltos linos, un ari par to man ir prieks, jo tāds apģērbs ir vienlīdz tīrs un skaidrots un manai dvēselei rada. Es neskaudēju saviem brāļiem priesteriem, kuri izsauc garus, tērpušies sarkanā kreklā un apmetnī, lai, biedīgā spožumā tīti, aizgainītu dēmonus, glūniķus un gaisa mošķus. Ari viņi ir noderīgi un vajadzīgi un savus ienākumus godam nopelnījuši, taču Rimannī-bels (tas esmu es) negribētu būt nedz viņu pulkā, nedz par priesteri apmazgātāju un iesvaidītāju, nedz apsēsto, nedz apraudātāju un vaimanātāju, kur nu vēl par tādu, kura vīrietību Ištara vērtusi sievietībā, lai cik svēti tas liktos. Ne pret vienu no viņiem manī nav ne mazākās nenovīdības, tik labi es jūtos pats savā ādā, un neviena cita pareģošanas māksla mani neapmierina kā vien zīlēšana pēc eļļas, jo tā, bez šaubām, ir pati saprotamākā, saprātīgākā un labākā no visām. Starp mums runājot, zīlējot pēc aknām vai bultas lidojuma, daudz kas ir aklas nejaušības ziņā, tāpat kā, iztulkojot sapņus vai locekļu raustīšanos, viegli atgadās kļūdas, tāpēc es klusībā šad tad pasmejos par šīm zintīm. Pievēršoties jums, tēvam, mātei un grūtajai meitai, man jāteic, ka jūs esat uz pareizā ceļa un klaudzināt pie īstajām durvīm. Jo mans sencis ir pats En-medurankī — Siparas ķēniņš jau pirms lielajiem plūdiem, gudrais un patvēruma devējs, kuram dižie dievi piešķīra prasmi apcerēt ūdenī izlietu eļļu un pēc tās kustībām noteikt, kas cilvēku gaida nākotnē. Taisnā ceļā, dēlam allaž stājoties tēva vietā, es esmu cēlies no viņa, un pēctecība ne reizi nav pārtrūkusi, jo arvien no jauna tēvs vēlēja dēlam, ko mīlēja, liekot roku uz rakstu plāksnītes un rak-stīklas, zvērēt pie Samaša un Adada un izmācīties grāmatu «Kad par reģi kļūst dēls», un tā tas turpinājās no paaudzes paaudzē — līdz pat līksmajam un nevainojamajam Rimutam (tas esmu es). No atvestās aitas, jums par zināšanu, man pienākas pakaļējā daļa, vilna un pods gaļas viras, tāpat arī — atbilstoši rakstiem un noteikumiem — cīpslas un puse iekšu. Gurns, labējā ciska un krietns cepešgaļas gabals tiks dievam, bet atlikumu mēs notiesāsim kopā pie tempļa pusdienu galda. Vai esat ar to mierā?

Tā bija runājis Rimuts, reģa dēls. Uz tempļa jumta, slacīta ar svētītu ūdeni, viņi bija nesuši upuri, likdami uz tā kunga altāra četras krūkas vīna un divpadsmit maizes klaipus, tāpat arī rūgušpiena un medus šķīdeni un izkai-sldami sāli. Pēc tam viņi kvēpināmo trauku žuburos iebēruši dedzināmos smārdus un nokāvuši aitu: upurētājs turējis to, priesteris kāvis, un dievam atdota dieva tiesa. Ar kādu iznesību, cik apdomīgi palēkdamies, vecais Rimuts altāra priekšā dejojis rituāla beigu deju! Lābans un abas sievietes nevarēja vien beigt slavēt priesteri, stāstīdami par viņu Jēkabam, kurš klusēdams klausījās, kaisdams slēptā nepacietībā uzzināt, ko zintējot teicis vecais.

Jā, pravietojums — pats eļļas izteikums bija neskaidrs un dažādi izprotams; uzzinādami to, viņi daudz gudrāki nebija kļuvuši, Rimuta teiktais gan nomierināja, gan satrauca, bet tādai jau laikam jābūt nākotnes balsij, ja tā ierunājas, un runājusi tā bija, lai arī neskaidri, it kā caur zobiem. Rimannī-bels paņēmis ciedra zizli un lēzenu trauku, noskaitījis lūgšanu un dziedājis, un izlējis eļļu ūdenī, un eļļai pielējis ūdeni, un piešķiebtu galvu vērojis eļļas rakstu ūdeni. Izplūzdama tā veidojusi divējus lokus, vienu — platāku, otru — šaurāku: tātad Rāhele, aitkopja meita, cik noprotams, dzemdēšot dēlu. No eļļas nošķīries gredzens un piestājis austrumu pusē: dzemdētāja tātad atgūšot veselību. Sakratot trauku, eļļa metusi burbuļus: dzemdētājas sargdievs tātad stāvēšot viņai klāt viņas grūtajā stundā, jo radības nebūšot vieglas. No nelaimes cilvēks paglābšoties, jo, kad viņš pielējis klāt ūdeni, eļļa grimusi un atkal cēlusies, tā sadalījusies un no jauna savienojusies, tātad cilvēks, lai arī izcietis lielas mokas, kļūšot vesels. Bet, tā kā eļļa, pielejot tai klāt ūdeni, grimdama un atkal celdamās, skārusi trauka malu, slimais gan piecelšoties, bet veselais miršot.

— Taču ne puisēns! — nenoturējies iesaucās Jēkabs.

Nē, spriežot pēc eļļas norādījumiem, kas diemžēl tieši šajā jautājumā bijuši cilvēka prātam grūti izprotami, bērnam, gluži otrādi, klāšoties labi. Tas tikšot mests bedrē, tomēr palikšot dzīvs un būšot kā grauds, kas iznīkdams top ražens ... Šāds iztulkojums, apliecinājis Rimuts, neradot ne mazākās šaubas, tāpēc ka eļļa, pielejot tai ūdeni, vispirms sadalījusies, bet pēc tam atkal saplūdusi kopā un gar malām dīvaini iezvīļojusies saulē, — tā esot augšāmcelšanās zīme. īsti saprotams tas neesot, atzinis Rimuts, arī viņam tas neesot gluži skaidrs, viņš negribot iztaisīties gudrāks nekā esot, bet uz pašu zīmi paļauties varot. Kas attiecoties uz bērna māti, viņa, kā liecinot zintis un zinšu pārbaude, dēla zvaigzni visā tās spožumā neredzēšot, ja nepiesargāšoties no skaitļa «divi». Tas vispār esot nelaid

mes skaitlis, bet aitkopja meitai — jo sevišķi, un, ja var ticēt e]ļai, viņa nedrīkstot zem šīs zīmes doties ceļā, citādi viņa būšot kā pulks, kas nesasniedz kaujas lauku.

Tik neskaidra bija nākotnes balss, ko Jēkabs uzklausīja, mādams ar galvu, bet vienlaikus raustīdams plecus. Kas tagad būtu darāms? Zināt pareģojumu bija svarīgi, jo tas skāra Rāheli un viņas bērnu, taču vispār atlika nelauzīt par to galvu un atstāt pašas nākotnes ziņā, kā tā sadomās īstenot savus neskaidros solījumus. Šai ziņā liktenim un nākotnei bija brīvas rokas. Daudz kas varēja gan notikt, gan nenotikt, un itin visu pēcgalā varēja iztulkot tā, kā pareģots, secinot, ka tieši tā un ne citādi tas bijis domāts. Jēkabs vēl stundām ilgi prātoja par orākula būtību un par savām pārdomām ieminējās arī Lābanam, bet sievastēvs negribēja par tām ne dzirdēt. Kas bija orākuls? Vai negrozāmas nākamības atminējums vai brīdinājums būt piesardzīgam, atgādinājums darīt visu, kas cilvēka spēkos, lai novērstu gaidāmu nelaimi? Pēdējais nozīmētu, ka likteņa lēmumi nav negrozāmi, ka cilvēks, gluži otrādi, var ietekmēt likteni. Bet, ja tas ir tā, nākotne slēpjas pašā cilvēkā, nevis ārpus viņa — kā gan tādā gadījumā nākotne lai būtu izzināma? Nereti turklāt atgadās, ka, sperdams piesardzības soļus, cilvēks pats izraisa nelaimi, kas viņam pareģota, — jā gan, nesperdams tos, viņš nelaimi

Ibūtu novērsis, un tā gan brīdinājums, gan liktenis izrādās dēmonu ņirgas. Eļļa bija darījusi zināmu, ka Rāhele, lai arī ciezdama lielas mokas, laidīs pasaulē dēlu. Taču, ja nerūpēsies par dzemdētāju, neskaitīs buramvārdus, neizdarīs tik nepieciešamo laitīšanu, kā tad lai liktenis piepilda savu labvēlīgo spriedumu un piepildās pats? Tad, spītējot liktenim, grēcīgā kārtā uzvaru svinētu ļaunais. Bet tādā gadījumā varbūt ir tikpat apgrēcīgi, spītējot liktenim, īstenot labo?

Lābans nosodīja Jēkaba prātujošanu. Tās esot nesaprātīgas domas, viņš teica, znots spriežot greizi, pārgudri un piekasīgi. Nākotne nu reiz esot nākotne, tā, proti, vēl neesot pienākusi un tātad pagaidām esot grozāma, bet kādu dienu tā pienākšot un būšot tāda un ne citāda, — vienā ziņā nākotne tātad esot negrozāma, tai ziņā, raugi, ka, būdama nākotne, tā pienāks, un vairāk par to nekas neesot sakāms. Nākotnes pareģojumi apskaidrojot prātu un sirdi, un priesteri gaišreģi esot iecelti un tiekot algoti, lai, apmācīti gadiem ilgi, sniegtu šo apskaidrību, un savā ^ aizgādnībā tos ņēmis pats četru zemes malu pavēlnieks

Bābelē — Siparā abos dižupes krastos, Šamaša luteklis un Marduga mīlulis, Sumiras un Akadas ķēniņš, kurš mīt pilī ar bezgaldziļām pagrabtelpām un neaprakstāmi krāšņu troņa zāli. Tāpēc nespriedelē pārgudri!

.Un Jēkabs apklusa arī. Pret Nimrodu viņš izjuta dziļi apslēptu, no sentēva ceļinieka mantotu ironiju. Orākuls viņa acis no tā nebūt nekļuva svētāks, ka Lābans, aizstāvēdams to, atsaucās uz visvareno valdnieku, kurš, neapspriedies ar zīlniekiem, nepakustināja ne pirksta gala. Par zīlējumu Lābans bija samaksājis ar aitu un pārtiku, dotu Mēness elkadievam, — kā lai viņš nepieķertos savam guvumam! Jēkabs, kurš maksājis nebija, dabiski, varēja atļauties kritiskas domas; no otras puses, viņš priecājās, ka, neko nedodams, šo to tomēr uzzinājis, un, ciktāl runāts par nākotni, nosprieda, ka vismaz vienā ziņā, proti, jautājumā, kas gaidāms — zēns vai meitene, rasta skaidrība. Izlemts tas bija Rāheles klēpī, tikai redzams tas vēl nebija. Nākotnē tātad gaidāms kaut kas noteikts, un tas, ka Rimannī-bela orākuls solīja zēnu, tomēr bija nomierinoši. Bez tam Jēkabs bija pateicīgs par reģa dotajiem praktiskajiem padomiem; kā jau priesteris un tempļa kalpotājs, viņš vienlaikus bija dziednieks un, lai gan abas šīs profesijas neapšaubāmi bija pretrunā viena otrai (ko līdz medicīna, ja ir runa par nākotni?), netika skopojies ar pārbaudītām norādēm, kurās ārstnieciski receptuāla rakstura priekšraksti dzemdētājai mijās ar rituāliem pie-saukumiem, visiedarbīgākajā veidā papildinot cits citu.

Mazajai Rāhelei neklājās viegli. Jau ilgi pirms viņas stundas, kas, cik tur trūka, varēja kļūt par viņas pēdējo stundiņu, sākās dakterēšana: viņai bija jādzer zāles, kas pašai negaršoja, piemēram, daudz eļļas, kurai piebērts grūstu «grūtnieces akmeņu» pulveris, un pacietīgi jānēsā visādas kompreses — apsēji, piesūcināti ar zemes darvu, cūku taukiem, zivju un augu eļļām, pat veselas dzīvnieku ķermeņa daļas, apliktas ap rokām un kājām un, tāpat kā kompreses, piesietas ar pavedieniem.

Atdusoties viņai galvgalī allaž tika novietots izpirkuma kazlēns, aizstājējupuris kārīgiem gariem. Turpat netālu dienu un nakti atradās māla lellis ar sivēna sirdi mutē — no purva izkāpušās Labartū tēls, kam pretīgā ragana jāizmāna no nedēļnieces miesām, līdzko iemājotu tajās, un jāievilina pašas attēlā, kuru pēc katrām trim dienām sadauzīja ar šķēpu, bet lauskas neatskatoties apraka stūrī zem mūra. Šķēpu turēja iebāztu traukā ar kvēlojošām oglēm, un arī tam, lai gan laiks bija silts un Tammusa mēnesis tuvu, dienu un nakti vajadzēja būt līdzās. Ap Rāheles guļvietu izveidoja zemu valnīti no miltu biezputras, un viņas kambari — ari pēc Rimannī-bela ieteikuma — trīs kaudzītēs sabēra graudus. Sākoties pirmsdzemdību sāpēm, guļvietas sānmalas steigšus notriepa ar sivēna asinīm, bet namdurvis — ar ģipsi un zemes darvu.

RADĪBAS

Bija vasara, Saplosītā dieva — lopu novietņu pavēlnieka mēneša pirmās dienas. Tuvojoties lielajam brīdim, kad īstajai un vismīļajai bija jādzemdē viņam dēls, Jēkabs neatstājās no viņas ne soli, palīdzēja apkopt grūtnieci, mainīdams ziežu apsējus un vienu reizi pats sadauzīdams un aprakdams Labartū atveidu; visus šos pasākumus un paradumus gan nebija ieviesis viņa tēvu dievs, taču elkadievs un tā pareģonis, iespējams, bija tos iedibinājuši pēc dieva norādījuma, un citu, pēc kuriem varētu vadīties, taču nebija. Bāla un savārgusi, apaļa vienīgi viduklī, kur auglis, aklā nežēlībā rūpēdamies tikai par sevi, izsūca viņai pēdējos spēkus, Rāhele smaidīdama šad tad bija pielikusi vīra roku vietai, kur pataustot juta bērna dobjos grūdienus, un viņš cauri miesas apvalkam bija sveicis Dumuzī, savu īsteno dēlu, un lūdzis to labi drīz sadūšoties un nākt pasaulē, veicīgi un piesardzīgi atstājot patveres vietu, lai pāri mēram neciestu tversmes devēja. Tagad, kad Rāheles sejiņa savilkās sāpīgā smaida un viņa, aprauti elpodama, pavēstīja, ka klāt ir dzemdību brīdis, viņš bezgala satraucās, pasauca vecākus un kalpones, lika sakārtot ķieģeļus, rosīdamies bez sajēgas, skraidīja šurpu turpu, un sirds viņam bija lūgšanās pilna.

Cildināt cildināma ir Rāheles apņēmība un labā griba. Līksmi drosma, nosolījusies būt stipra, darbojoties un paciešot sāpes, viņa stājās pie dabas noliktā darba. Ne jau ārējas cieņas labad viņa bija tik rosīga, nedz arī tāpēc, ka ļaužu acīs vairs negribēja būt ienīstā bezbērnu sieva, — drosma viņa bija aiz dziļākām, organiskām goda jūtām; jo ne jau cilvēku sabiedrība vien zina, kas ir gods, arī miesa pazīst šīs jūtas, turklāt labāk par ļaužu kopību, kā bija pārliecinājusies Rāhele, kļūdama bez ciešanām, tikai kauna pēc — caur Bilhas klēpi par māti. Tagad, sākoties dzemdību sāpēm, viņa vairs nesmaidīja toreizējo

mulso smaidu, kurā bija jautusies viņas miesas netīrā sirdsapziņa. Apskaidrotas aiz laimes un īsredzības, Rāhe-les skaistās, izteiksmīgās acis vērās Jēkabā, kam viņa šoreiz dzemdēs ar godu; jo šī bija tā stunda, par kuru viņa tika sapņojusi rimtā dzīves gatavībā, sendienis lauka vidū pirmoreiz sastapdama svešinieku, svešatnes brālēnu.

Nabaga Rāhele! Tik līksmi drosma viņa jutās, tik pārpilna labas gribas nežēlot sevi, veicot, dabas uzlikto darbu, un tik Jaunvēlīga pret viņu bija daba, tik lielas mokas lēma drosmajai! Vai Rāhele, kas tik godsirdīgā nepacietībā alka mātes laimes un tik nešaubīgi ticēja savai dzīvības devējas spējai, patiesībā, tas ir, miesā, pretēji Leai, nemīlētajai sievai, šai laimei nemaz nebija radīta — tiktāl turklāt, ka pār viņas galvu karājās nāves zobens, līdzko viņa dzemdēja, un jau otrajā reizē krizdams nokāva viņu? Vai daba var nonākt tādā pretrunā pati ar sevi, ka apsmej vēlmes un līksmo paļāvību, ko likusi izjust mūsu sirdij? Redzams, var. Rāheles līksmā gatavība netika pieņemta un ticība netika atzīta: tāds bija šīs lab-prātes liktenis. Septiņus gadus viņa paļāvībā bija gaidījusi kopā ar Jēkabu, un veselus trīspadsmit gadus viņas cerības neizprotamā kārtā tika pieviltas. Bet tagad, beidzot piepildoties viņas sapnim, daba noteica tik briesmīgu cenu, kādu Lea, Bilha un Zilfa pat visas kopā nebija maksājušas par savu mātes godu. Trīsdesmit sešas stundas — no pusnakts līdz pusdienai un atkal augu nakti līdz nākamās dienas vidum — nemitējās šis moku darbs, un, ja tas ilgtu vēl tikai stundu vai pusi stundas, viņa izlaistu garu. Jau pašā sākumā Jēkabs jutās apbēdināts, redzēdams Rāheles vilšanos, jo aši, līksmi un darbīgi viņa bija dzīrusies paveikt visu, bet netika ne no vietas. Pirmās sāpes, šķiet, bija viņu maldinājušas; tām sekoja stundām ilgi atslābuma, neauglīga tukšuma un klusuma periodi, kuriem ritot Rāhele necieta, bet nokaunējusies garlaikojās. Brīžiem viņa bilda Leai: «Ar tevi, mās, bija pavisam citādi.» Un māsai atlika vien piekrist, uzmetot slēptu skatienu Jēkabam, savam un Rāheles pavēlniekam. Tad dzemdētāju sagrāba jauni sāpju uzplūdi, no reizes uz reizi vērsdamies nežēlīgāki un ilgstošāki, bet, līdzko tie pierima, radās iespaids, ka visa grūtā darbošanās bijusi veltīga. No ķieģeļiem viņa pārvācās atpakaļ gultā, no gultas — uz ķieģeļiem. Ritēja stundas, pagāja naktssardzes, dienas laiki; viņa juta kaunu un bēdājās par savu nevarību. Rāhele nekliedza, uznākot sāpēm, kas vairs nemitējās, viņa

sakoda zobus un cīnījās mēmā centībā, jo nevēlējās iz^ biedēt savu pavēlnieku, kura mīksto sirdi pazina un kurš, atlaižoties sievas sāpēm, skūpstīja viņai rokas un kājas. Ko līdzēja visa cenšanās! Tā netika pieņemta. Sāpēm kļūstot neizturami stiprām, viņa tomēr iekliedzās — turklāt tik mežonīgi un baismi, ka tas it nemaz vairs neatbilda viņai un it nekādi nesaistījās ar priekšstatiem par mazo Rāheli. Jo ap to laiku, austot jaunam rītam, viņa vairs nebija savā prātā un nevaldīja pār sevi, un pēc pretīgajiem kaucieniem itin labi varēja noprast, ka tā nav viņa, kas kliedz, jo balss bija pilnīgi sveša; kliedza dēmoni, kurus sivēna sirds māla tēla mutē vēl aizvien nebija ievilinājusi lelli.

Krampjainās sāpes nepaātrināja dzemdību norisi, sagrābušas svēti piemeklēto, tās lika viņai izciest nebeidzamas elles mokas, kliedzienā sastingušajai, maskai līdzīgajai sejai metoties zilai un pirkstiem konvulsīvi ķerstot gaisu. Jēkabs klimta pa sētu un māju, uz katra soja kaut kam uzgrūzdamies, jo ar īkšķiem bija aizbāzis ausis un ar pārējiem astoņiem pirkstiem aizsedzis acis. Lūgtin lūgdamies viņš piesauca dievu — ne jau dēla dēļ, gar dēlu viņam vairs nebija daļas, bet vēlēdamies, lai Rāhele labāk nomirtu un, atpestīta no drausmajām mokām, rāmi dusētu. Lābans un Adina, pārliecinājušies, ka ne burvju dziras, ne ziedes, ne laitīšanas nav līdzējušas, dziļi nomākti, skaitīja piesaukuma vārdus un, kliedzot dzemdētājai, ritmizētā runā atgādināja Sinam, Mēness dievam, kā viņš reiz radības palīdzējis govij: tāpat lai viņš raisot šīs sievas sāpju mezglu un nākot talkā savai kalponei viņas radību mokās. Lea izslējusies stāvēja grūtnieces kambara stūrī, piespiedusi elkonī saliektās rokas pie sāniem, plaukstas pacēlusi, un klusēdama ar savām zilajām acīm šķielējot vēroja Jēkaba vismīļās dzīvības un nāves cīniņu.

Rāhelei izlauzās vēl viens kliedziens — vispēdējs, baismīgs dēmonu kauciens, kādu cilvēks, palikdams dzīvs, divreiz izgrūšt nevar un kādu nevar uzklausīt divreiz, nesajūkot prātā, — un tad Lābana sievai radās pavisam citi pienākumi nekā penterēšana par Šina govi, jo Jēkabam bija piedzimis dēls, vienpadsmitais un pirmais, — atstājis dzīvības klēpja asiņaino tumsu bija Dumuzī-Absū, bezdibeņa īstenais dēls. Tā bija Bilha, Dana un Naftāla māte, kas bāla un smiedamās izskrēja pagalmā, kur kā bezprātā bija izmeties Jēkabs, un, pinoties mēlei, darīja zināmu kungam, ka mums piedzimis bērns, ka dievs mums devis

dēlu un ka Rāhele dzīva, un viņš, drebēdams pie visām miesām, vilkšus atvilkās uz nedēļnieces kambari, nokrita viņai pie kājām un raudāja. Rāhele gulēja, sviedriem noplūdusi, it kā nāves apskaidrotu vaigu, un aiz pārguruma smagi elsoja. Saārdīti bija viņas klēpja vārti, sakosta mēle, un tikko samanāmi viņas miesās llpēja dzīvības liesmiņa, grasīdamās kuru katru mirkli apdzist. Tāda bija viņas līksmās paļāvības alga.

Viņa bija pārāk nevarīga, lai pagrieztu galvu un uzsmaidītu vīram, kurš pie guļvietas bija nometies ceļos, bet noglāstīja viņam matus un tad pievērsa skatienu pie griestiem pakārtajam šūpulim, likdama Jēkabam noprast, lai viņš aprauga bērnu un svētīdams uzliek dēlam roku. Mazulis apmazgāts bija pārstājis brēkt. Tas gulēja, cieši ievīstīts autiņos. Gludi, melni matiņi klāja galviņu, kas pirms brīža bija plosījusi māti; bērnam bija garas skropstas un mazītiņas roķeles ar nevainojami izveidotiem nadziņiem. Tobrīd bērns nebija skaists — par kādu gan skaistumu var būt runa, ja mazulis nule piedzimis, — tomēr Jēkabs saskatīja viņā kaut ko tādu, ko netika manījis, aplūkodams Leas bērnus, un redzējis, pētīdams kalpoņu bērnus, — saskatīja no pirmā acu uzmetiena kaut ko sevišķu, kas, raugoties ilgāk, lika sirdij vai pāri plūst aiz svētbijīgas jūsmas. Jaunpiedzimušo apņēma kaut kas vārdos neizsakāms, tāds kā skaidrības, piemīlības, samērī-bas, vēlības un dieva tīkamības mirdzums, un Jēkabs, lai ari nespēja šo parādību izprast, tomēr, kā pašam likās, atskārta tās cēloni. Viņš uzlika puisītim roku un teica:

— Mans dēls.

Taču, līdzko viņš vēlreiz pieskārās mazajam, tas atdarīja acis, kuras toreiz bija zilas un atstaroja dzimšanas stundas spožo pusdienas sauli, un ar sīko, pilnīgi izveidoto roķeli saķēra Jēkaba pirkstu. To mazais turēja maigi, maigi satvertu, pats turpinādams čučāt, un dziļā miegā dusēja arī Rāhele, bērna māte. Bet Jēkabs, gandrīz nejūtami pieturēts, stāvēja noliecies un vai sttindu lūkojās sava dēliņa mirdzumā, līdz mazulis iebrēcās, prasīdams ēst; tad viņš pacēla bērnu un nolika blakus mātei.

Viņi nosauca dēlu par Jāzepu jeb Jašupu, vārdā, kas izsaka vairošanos un pieaugumu — tāpat kā mūsdienās vārds «Augusts». Viņa pilnais vārds, piepinot tam ari dievu, bija Josifs-ēls jeb Josifija, bet jau vārda pirmajā zilbē viņi sliecās saklausīt norādījumu uz Visaugstāko un iedēvēja viņu par Jehosifu.

LĀSAINĀS

Tagad, kad Rāhele bija dzemdējusi Jāzepu, Jēkabu pārņēma liels maigums un pacilātība; viņš nerunāja vairs (ilcidi kā svinīgi saviļņotā balsī, un viņa jūtu paštīksme hi ja nosodāma. Stundā, kad piedzima bērns, austrumos bija pacēlusies zodiaka Jaunavas zīme, kura, kā zināja .lekabs, atbilda Ištaras zvaigznei — debesu sievišķības planetārajai izpausmei, tādēļ viņš iecirtīgi uzskatīja Rā-iieli, dzemdētāju, par debesu jaunavu, pielīdzināmu dievietei mātei, Hatorai un Esetai ar bērnu pie krūts, bet puisēnu — par brīnumbērnu un svaidīto, ar kura atnākšanu jāsākas līksmas svētības laikam un kuram ir nolemts ganīt Jahu spēkā. Mums nekas cits neatliek kā pārmest viņam mēra sajūtas trūkumu un jūtu pārvarību. Māte ar bērnu ir svēts tēls — nenoliedzami, tomēr Jēkabam, kaut mazliet rēķinoties ar zināmu aizskartību, būtu bijis jāpie-sargās padarīt tēlu par «tēlu» vārda visnosodāmākajā nozīmē un mazo Rāheli — par astrālas jaunavības dievieti. Viņš, dabiski, taču zināja, ka Rāhele nav jaunava vārda parastajā, pasaulīgajā izpratnē. Kā lai tas būtu iespējams! Melšana par «jaunavu» būtībā bija vien mītiski astroloģiskas tērgavas. Bet viņš pastāvēja uz šo līdzību pārlieku jūsmīgi un nepastarpināti, un runājot viņam acis aiz tiepības metās valgas. Tikpat labi, reiz viņš bija aitkopis un viņa mīļoto turklāt vēl sauca par Rāheli, arī vārdu «jērs», kurā viņš godāja mazuli, varēja atzīt par puslīdz ciešamu un pat itin atjautīgu domas rotaļu. Taču tonim, kādā viņš izteica šo vārdu un spriedelēja par jēriņu, kuru laidusi pasaulē jaunava, nepiemita ne mazākās joka pieskaņas, drīzāk tas, šķiet, liecināja, ka viņš piedēvē šūpulī dusošajam resgalim ganāmpulka pirmatņa, tas ir — šķīstā upur-jēra svētumu. Visi plēsīgie zvēri, viņš iejūsmīgi iztēlojās, uzbrukšot jēram, bet jērs pieveikšot tos — par gavilēm eņģeļiem un prieku cilvēkiem visā pasaulē. Arī par vasu un dzietu, ko laidusi vismaiga sakne, viņš dēvēja dēlu, jo ar tā nākšanu pasaulē viņa dzejiski sakāpinātajā iztēlē saistījās priekšstats par Visuma pavasari un nupat pienākušu svētības laiku, kurā debesu puisēns ar savas mutes zizli satrieks varmākas.

Kādi pārspīlējumi jūtu vārdā! Turklāt «svētības laika pienākšanai», ciktāl ir runa par tieši viņam atvēlēto laiku, Jēkaba izpratnē bija caurcaurēm praktiska nozīme. Tā solīja bagātības pieaugumu, — īstenā dēla piedzimšana

Jēkabs, ne mirkli nešaubīdamies, saskatīja ķīlu tam, ka viņa darījumos, lai cik ienesīgi, kalpojot Lābanam, tie pa-slepus jau bijuši, sagaidāms izšķīrējs pavērsiens im straujš kāpums, ka zampīgā pazeme pēc šā pavērsiena atdos visu zeltu, ko vien spējīga dot; bet ar šo domu, jāatzīst, cieši saistīta bija cita — cildenāka un izjustāka, proti, doma par mantīga vīra atgriešanos virszemē, dzimtajā pusē. Jā, Jehosifa nākšanu pasaulē varēja pielīdzināt tam pagrieziena punktam viņa mūža zvaigžņu riņķojumā, ar kuru faktiski jāsakrīt viņa pārnākšanai no Lābana valstības. Bet uzreiz nekas nebija izdarāms, un pilnas sakritības pietrūka. Nedz Rāhele varēja doties ceļā (bāla un sanīkusi viņa pēc baismajām dzemdībām atkopās gaužām lēni), nedz arī bērnu, mazuli, varēja pakļaut vairāk nekā septiņpadsmit dienu ceļa — Eliēzera ceļa grūtībām. Jābrīnās, tīri vai jāsmejas, cik nepārdomāti par šīm norisēm dažbrīd spriests un vēstīts! Apgalvots, piemēram, ka Jēkabs pavadījis pie Lābana četrpadsmit gadus — septiņus un vēlreiz septiņus; pēc tam esot piedzimis Jāzeps un viņš atgriezies mājās. Pie tam skaidri un nepārprotami tiek norādīts, ka, satiekoties pie Jabokas Jēkabam un Ezavam, klāt pienākuši un paklanījušies Edomam arī Rāhele un Jāzeps. Kā var pienākt klāt un paklanīties zīdainis? Toreiz Jāzepam bija pieci gadi, un šie pieci bija tie, kurus Jēkabs pavadīja turpat pēc minētajiem divdesmit — pavadīja, noslēdzis jaunu līgumu. Doties ceļā viņš nevarēja, toties varēja izlikties, ka pošas, lai izdarītu spiedienu uz Lābanu, zemes pīsli, kurš citādi nebija pieveicams, kā vienīgi izdarot spiedienu un dzelžaini izmantojot saimnieciskās dzīves bargos likumus.

Tādēļ Jēkabs runāja ar Lābanu un sacīja:

— Mans tēvs un tēvocis lai ir tik laipnīgs un mazliet atdara savas ausis maniem vārdiem.

— Pirms tu runā, — steigšus viņu pārtrauca Lābans, — uzklausi mani, jo man ir kas neatliekams bilstams. Tā, kā ir pašreiz, palikt nevar: attiecības starp cilvēkiem vairs nenosaka likums, un tā ir negantība manā priekšā, ar kuru es ilgāk samierināties nespēju. Par savām sievām tu man esi kalpojis divreiz septiņus gadus pēc līguma, kurš glabājas pie terafimiem. Bet vairākus gadus — sešus, man rādās, — vienošanās un līgumi vairs nav spēkā, tiesību vietā valda ieradums, un neviens vairs nezina, pēc kā viņam jāvadās. Tā nu mūsu dzīve ir kā nams, ko ceļ bez svērteņa, un, atklāti sakot, kļuvusi līdzīga zvēru dzīvei.

I h lobi zinu, jo dievi radījuši mani redzošu, ka tu vis 11«-esi palicis bešā, kalpodams man bez noteikumiem un 11«»lietas algas; tavā kabatā ieslīdējis ne mazums mantas un saimniecisku vērtību, kuras es netaisos uzskaitīt, reiz |mi tās tavas, un, kad Lābana bērni — Beors, Alubs un Murass, mani dēli, — rāda skābu seju, es norāju viņus. .!<>, kāds darbs, tāda alga, tikai tai jābut iepriekš noliktai, l alab iesim un slēgsim jaunu līgumu — pagaidām atkal uz septiņiem gadiem, un es esmu ar mieru apspriest jebkurus noteikumus, ko tu man liksi priekšā.

— Tas nav iespējams, — atbildēja Jēkabs, purinādams galvu, — un mans tēvocis diemžēl velti tērē savus dārgos vārdus, no kā būtu varējis izvairīties, uzreiz uzklausīdams mani. Jo ne jau par jaunu līgumu es nāku runāt ar Lā-banu, bet gan par atvaļināšanu un atlaišanu. Divdesmit gadu es esmu tev kalpojis, un, kāds es biju kalps, man jāatstāj izlemt tev, tāpēc ka pats nevaru to darīt, jo man neklājas ņemt mutē vārdus, kas vienīgie te būtu vietā. Toties tev tie derētu kā kulaks uz acs.

— Vai kāds to noliedz? — teica Lābans. — Tu kalpoji man visnotaļ ciešami, ne jau par to ir runa.

— Un nosirmoju un kļuvu vecs, kalpodams tev bez vajadzības, — turpināja Jēkabs, — jo Ezava dusmība, iemesls, kura dēļ es pametu Jichaka namu un dzimto pus!, sen izkūpējusi un mednieks savā bērna dvēselē vairs ir neatceras seno dienu notikumus. Kur tas laiks, kopš es kuru katru mirkli būtu varējis atgriezties savā zemē, taču es paliku. Un kādēļ paliku? Par atbildi atkal būtu sakāmi vārdi, kurus es nevaru teikt, tāpēc ka tie ir slavinoši. Bet tagad Rāhele, debesu jaunava, kurā tu esi kļuvis skaists, dzemdējusi man Dumuzī, Jāzepu, manu un savu dēlu. Viņu es gribu ņemt un pārējos bērnus, Leas un kalpoņu dēlus, un savākt, kas iemantots, kalpojot tev, un sēsties kamielim mugurā, un doties ceļā, ka nonāku savā zemē un vietā un beidzot gādāju pats par savu namu, pēc tam kad tik ilgi esmu bijis nomodā vienīgi par tavu labklājību ...

— To es nožēlotu vārda pilnā nozīmē! — iesaucās Lābans. — Es esmu ar mieru darīt visu, kas manos spēkos, lai tas nenotiktu. Mans dēls un māsasdēls lai teic bez aplinkiem, kas viņam uz mēles, ciktāl runa par jauniem noteikumiem, un es apzvēru pie Anū un Ellila, ka labvēlīgi uzklausīšu un apsvēršu arī pašas lielākās prasības, ja vien tēs izrādīsies cik necik saprātīgas.

— Es nezinu, kas tavās acīs ir saprātīgi, — teica Jēkabs, — ja atceros, kāda bija tava mantība, pirms ierados es, un kā viss audzis un vairojies manās rokās, tā ka svētība nāca pat pār tavu sievu Adinu, darīdama to necerēti spriganu, un tā dāvāja tev tavās vecumdienās trīs dēlus. Tu vēl iestāstīsi sev, ka mana prasība nav saprātīga, tāpēc es labāk klusēšu un došos ceļā.

— Runā, un tu paliksi, — teica Lābans.

Tad Jēkabs izteica savu prasību un atklāja, uz kādiem noteikumiem paliktu vēl dažus gadus. Lābans bija gaidījis visu citu, tikai šo ne. Pirmajā mirklī viņš jutās tā, it kā būtu ar mietu pa pieri dabūjis, un izmisīgi lauzīja galvu, cenzdamies, pirmām kārtām, īsti apjēgt, ko znots prasa, bet, otrām kārtām, apsvērt pašus neatliekamākos pret-soļus, lai mazinātu prasības nozīmīgumu.

Tas bija slavenais notikums ar lāsainajām avīm, pārstāstīts tūkstošiem reižu pie ganību akām un ugunskuriem, tūkstošiem reižu apdziedāts un pārspriests daiļskanīgajās sarunās par godu Jēkabam un blēdīgas gana atjautas meistarstiķim, — notikums, kuru, apdomādams mūža nogalē bijušās dienas, arī Jēkabs neatcerējās citādi, kā vienīgi nosmīnēdams bārdā ... Ar vārdu sakot, viņš pieprasīja raibās, melnbalti lāsainās aitas un kazas lietas būtība jāsaprot pareizi! — ne tās, kuras ganījās, bet tās, kas vēl tikai atnesīsies Lābana ganāmpulkos: tās lai ir viņa alga un tiek pievienotas īpašumam, kuru viņš, kalpodams tēvocim, gadu gaitā ieguvis. Faktiski runa bija par visu turpmāk audzējamo lopu sadalīšanu starp tēvoci un kalpu — tiesa, ne gluži līdzīgās daļās, jo lielum lielais vairums avju dzima baltas un raibo atnesās maz, tādēļ Jēkabs arī izturējās tā, it kā prasība skartu sava veida brāķi. Abi tomēr zināja vienlīdz labi, ka lāsainās ir aple-cīgākas un nesalīdzināmi vaislīgākas par baltajām, un Lābans, satriekts par māsasdēla izmanību un nekaunību prasīšanā, aiz šausmām un augstcieņas tad arī nevilcinājās pateikt skaļi:

— Tu nu gan esi āķis! — viņš sacīja. — No taviem noteikumiem cilvēkam metas raibs gar acīm. Izcili vaislīgās? Tas ir par traku! Nedomā, ka es tev atsaku, nepārproti mani! Es pirmīt neliedzu tev prasīt, ko vien tu gribi, un pie sava vārda palieku. Ja tāds ir tavs noteikums un tada tava prasība — un citādi tu aiziesi, atraudams man no manas sirds meitas, Leu un Rāheli, savas sievas, tā ka man, vecam vīram, nemūžam vairs neredzēt viņas, — tad

lai notiek pēc tavas gribas. Kaut gan, taisnību sakot, tu dzen mani postā.

Un Lābans kā triekas ķerts nosēdās zemē.

— Paklau! — teica Jēkabs. — Es redzu, tev ir grūti piekrist tam, ko es prasu, un mani noteikumi tev nav īsti pa prātam. Ņemot vērā, ka tu tomēr esi manas mātes miesīgais brālis, kurš man dzemdinājis Rāheli, zvaigžņu jaunavu, īsteno un visumīļo, es noteikšu savu nosacījumu, lai tas tevi tā nebiedētu. Apstaigāsim tavus ganāmpulkus un atlasīsim visas lāsainās un raibās, tāpat arī melnās, un atšķirsim tās no baltajām, lai vienas ir nezinātu par otrām. Tās, kuras pēc tam atnesīsies raibas, lai ir mana alga. Vai nu tu esi ar mieru?

Lābans vēroja viņu miegdamies.

— Trīs dienu gājums! — viņš pēkšņi iesaucās. — Trīs dienu gājums lai būtu starp baltajām un visām pārējām — raibajām un melnajām, un jāaug un jāganās katrām par sevi, lai vienas ir neredzētu otras, — tāda ir mana griba! Un līgumu lai apzīmogo tiesnesis Hāranā, un glabāties tam būs lejā pie terafimiem, tas ir mans bezierunu noteikums!

— Bargs noteikums, — teica Jēkabs. — Bargs gan, visai bargs un netīkams man. Bet es no sākta gala esmu paradis, ka saimnieciskus jautājumus mans tēvocis izspriež bargi un lietišķi, ar radniecības saitēm nerēķinādamies. Lai notiek, es pieņemu tavu noteikumu.

— Un pareizi dari, — atbildēja Lābans, — jo no tā es neparko neatkāptos. Starp citu, jel runā un saki man, kuru ganāmpulku tu taisies ganīt un apkopt — lāsainās vai baltās!

— Pēc tiesas un taisnības, — teica Jēkabs, — katram būtu jārūpējas par īpašumu, kas pašam nes labumu, un man būtu jāgana lāsainās.

— Nekā nebija! — iesaucās Lābans. — Ko nu ne, to ne! Tu savu prasību, turklāt milzum lielu, izteici. Tagad mana kārta, un es savuties prasu to, kas man liekas pavisam pieticīgi un galīgi nepieciešami, lai man nezustu saimnieka gods. Noslēgdams līgumu, tu no jauna apņemies kalpot. Bet, ja tu esi mans kalps, saimniecības intereses prasa, lai tu ganītu lopus, kas labumu dos man, proti, baltos, nevis tos, kas atnesīsies tavām aitām, tātad lāsainos. Tos lai gana Beors, Alubs un Murass, mani dēli, kurus man mūža otrajā pusē spēka pārpilnībā dāvājusi Adina.

— Hm, — norūca Jēkabs, — lai būtu tā, es neiešu af tevi plēsties, mana lēnība tev ir zināma.

Tā viņi vienojās, Lābanam ir nenoskāršot, kāda loma viņam lemta — ka viņš no galvas līdz papēžiem ir nabaga apkrāptais jods. Smagnējais aprēķina cilvēks! Jichaka svētību viņš kāroja paturēt sev un kalpināt savā labā, lēsdams pirmām kārtām, ka tai jāizrādās stiprākai par raibo aitu dabisko vaislīgumu. Jēkaba uzraudzībā — par to viņam šaubu nebija — baltajām, kas pēc balto un melno nošķiršanas vairs nenesīs lāsainus jērus, jāvairojas straujāk nekā raibajām viņa dēlu rūpīgajā, bet ne jau uz izdomu ašajā kopšanā. Zemes pīslis! Tiesa, viņš apdomīgi ņēma vērā svētību, tomēr apdomas viņam pietrūka, lai pareizi novērtētu Jēkaba atjautu un meklētāja garu, un viņam nerādījās ne sapnī, kāda iecere slēpjas aiz znota prasības un piekāpības — cik dziļdomīga, jau aizlaikus pieredzē rūpīgi pārbaudīta ideja likta tai pamatā.

Taču nav jādomā, ka ģeniālā ideja, kā iegūt lāsainas avis, aplecinot baltās ar baltām, Jēkabam būtu iešāvusies prātā pēc līguma noslēgšanas, lai papilnam izmantotu darījumu savās interesēs. Ideja bija radusies bez īpaša nolūka, tā bija tīrā prāta rotaļa, izmēģināta aiz zinātkāres, un vienošanās ar Lābanu skāra vienīgi tās veikalniecisko pusi. Pati ideja bija radusies jau pirms kāzām, dienās, kad viņš mīlēdams gaidīja un viņa lopkopja instinkts izpaudās sevišķi spilgti, — tā bija ilgstoša iejūtīgas iedvesmas un dziļu atskārtu perioda auglis. Patiešām — nevar diezgan vien augstu novērtēt iejūtu un iztēles spēju, ar kādu viņš izvilināja dabai vienu no tās visbrīnumainākajiem noslēpumiem, lai pēc tam eksperimentāli to pārbaudītu, — proti, atklāja mātišķās iespaidojamības fenomenu. Izmēģinot viņš pārliecinājās — ja dzīvnieks meklēdamies ieraudzīja kaut ko raibu, redzētais atsaucās uz ieņemto augli un piedzima lāsaini, divkrāsaini pēcnācēji. Viņa zinātkāre — tas jāuzsver īpaši — bija gluži nesavtīga, un veiksmīgie mēģinājumi, kas apstiprināja idejas pareizību, deva viņam vienīgi garīgu gandarījumu. Nojauspia atturēja viņu izpaust visai pasaulei, ari Lābanam, ka viņam izdevies atklāt simultānā pārdzīvojuma burvestību; un, lai arī doma izmantot noklusēto atziņu, strauji iedzīvojies lielā mantā, iespējams, viņam radās agri, tā tomēr bija sekundāra un noteiktu izveidu ieguva tikai tad, kad pienāca laiks noslēgt ar sievastēvu jaunu līgumu.

Ganiem viņu daiļskanīgajās sarunās galvenais, protams,

bija ieceres praktiskā puse, triks, kā iedzīvoties uz otra rēķina. Stāstu par to, kā Jēkabs iznesis cauri piesardzīgo Lābanu un sistemātiski aptīrījis sievastēvu, kā viņš ņēmis platānu un kļavu dzinumus, izdrāzis tiem baltas svītras un šis rīkstes licis lopu priekšā dzirdāmās silēs, pie kurām avis nākušas dzert un dzerdamas apgājušās, kā tās apgājušās pār šim maikstīm un sīklopiem atnesušies lāsaini jēri un kazlēni, lai gan paši bijuši vienkrāsaini, un ka Jēkabs rīkojies šādi, meklējoties pavasarī dzimušiem sīklopiem, bet vēlīnos, tātad mazāk vērtīgos atstājis Lāba-nam, — šo stāstu gani dziedošās balsīs atstāstīja cits citam, strinkšķinādami savas lautas, un smējās, vēderu turēdami, par smalko blēža stiķi. Jo viņiem bija sveša ir Jēkaba dievbijība, ir mītu zināšana un nebija ne jausmas par patieso iemeslu, kādēļ viņš tā rīkojies: pirmkārt, proti, lai, pildīdams savu cilvēka pienākumu, palīdzētu dievam tam kungam turēt apsolījumu — tas ir, padarīt viņu mantīgu, un, otrkārt, tāpēc, ka pieviļams bija Lābans, jods, kurš pievīlis viņu, tumsā savezdams kopā ar augumā stalto, bet suņgalvim līdzīgo Leu, un, beidzot, jāizpilda bija nolikums, pēc kura pazemi nedrīkstēja atstāt citādi, kā apkrāvies ar dārgumiem, kas kaudzēm vāļājas zampī.

Lābana ganībās tātad turpmāk ganījās veseli trīs ganāmpulki — baltās avis pieskatīja Jēkabs, raibās un melnās uzraudzīja Lābana dēli, bet Jēkaba īpašumu, iegūtu gadu gaitā, aprūpēja viņa palīggani un kalpi, un šim ganāmpulkam pastāvīgi tika pievienotas lāsainās, ko atnesa raibās un noburtās baltās. Un tā šī vīra bagātība auga augumā un viņš tapa tik mantīgs, ka ļaudis visā novadā bijīgi sprieda, cik īsti aitu, kalpoņu un kalpu, kamieļu un ēzeļu viņam pieder. Gaigalā Jēkabs kļuva nesalīdzināmi bagātāks par Lābanu, zemes pīsli, un visiem saimniekiem, kurus sievastēvs reiz bija saaicinājis uz kāzām.

ZĀDZĪBA

Ak, cik labi Jēkabs visu atcerējās, cik dziļi un spilgti! Kurš katrs to noprata, redzēdams, kā viņš stāv, iegrimis svinīgās pārdomās, un pieklusa godbijā pret likteņstāstiem svētīto mūžu. Jo bagātā Jēkaba stāvoklis bija kļuVis visai sarežģīts, — pats Els, visaugstais dievs, atzina, ka aiz pārliekas svētības tas kļuvis neciešams, un parādījies deva viņam attiecīgus norādījumus. Ziņas, proti, tika pienestas svētītajam, turklāt visai ticamas, par viņa svaiņu — Lā-bana mantinieku Beora, Aluba un Murasa attieksmi pret viņu, pie bagātības tikušo: par šo triju kurnēšanu, draudīgiem izteikumiem, kurus viņam atstāstīja gani un kalpi, padzirduši savuties par tiem no brālēnu ļaudīm, satiekoties sētā, — izteikumiem, kuri, likdamies visai ticami, šķita jo bīstamāki.

«Šis Jēkabs, attāls mūsu radinieks,» viņi bija teikuši, «uzradās te jau pirms mūsu dzimšanas pliks un nabags, bez jumta virs galvas un graša pie dvēseles, un tēvs savā lēnprātībā pieņēma viņu un, bijādams dievus, deva viņam, dienaszaglim, pajumti un darbu. Bet paskat vien, kā viss mainījies mūsu deguna priekšā! Viņš pieņēmies spēkā, sūkdams mūsu asinis un piesavinādamies mūsu tēva mantu, un kļuvis tik brangs un varens, ka tas brēc pret debesīm, jo tā ir laupīšana dievu un noziegums Lābana mantinieku priekšā. Pienācis laiks kaut ko darīt, lai, vienalga, kādā ceļā, atjaunotu kārtību šejienes dievu Anū, Ellila un Marduga, vienlīdz arī Bel-Hārana vārdā, pie kuriem mēs turamies pēc tēvu tikuma, mūsu māsām, svešzemnieka sievām, diemžēl pielūdzot arī viņa dievu un cilts pavēlnieku, kas iemācījis viņu burties, lai viss pavasara metiens būtu lāsains un mūsu tēva saimniecība pēc nekrietna nolīguma tiktu viņam. Paskatīsimies vien, kas šajā pusē, kolīdz lieta kļūs nopietna, izrādīsies stiprākais — vietējie dievi, kuri šeit mājo no laika gala, vai viņa dievs, kam nav citur nama kā Bet-ēlē, un tas pats esot tikai akmens pakalna paurē. Jo nav izslēgts, ka tiesas un taisnības vārdā ar viņu šai pusē kas atgadās un lauva saplosa viņu lauka vidū, kas nemaz nebūtu samelots, jo savās dusmās mēs esam kā lauvas. Lābans, mūsu tēvs, gan ir pārmēru godprātīgs un bijā līgumu, kas noglabāts pie mazajiem mājas dieviem. Bet tēvam var pateikt, ka tas bijis lauva, un viņš tam noticēs. Laupītājam no Rie-tumzemes gan ir spēkoti dēli, no kuriem divi — Simeons un Levijs — tā māk aurot, ka tīri vai drebas piemetas, bet arī mums dievi devuši stipras dūres un varenu sitiena spēku, lai gan mēs esam veca vīra dēli, un uzbrukt mēs varētu negaidīti un bez brīdinājuma naktī, kad viņš guļ, un pēcāk teikt: tas bijis lauva, — tēvs mīļu prātu noticēs mums.»

Tā savā starpā sprieda Lābana dēli, risinādami valodas, kuras Jēkaba ausīm nebija domātas, bet kuras par atlīdzību viņam pienesa viņa gani un kalpi; viņš kratīja

galvu un lietišķi nosodīja tās, teikdams sev, ka bez Izāka svētības, kurai Lābanam jāpateicas par lielo uzplaukumu, nebūtu nedz šo puišu, nedz dzīvības dvašas viņu nāsīs un ka viņiem būtu jānokaunas par tik ļauniem nodomiem pret Jēkabu, savu radītāju. Bet vienlaikus viņu pārņēma bažas, un no tās dienas viņš sāka vērot Lābana vaigu, cenzdamies izprast, ko domā pats saimnieks: vai tas mīļu prātu noticētu, ka Jēkabu saplosījis plēsīgs zvērs, ja svaiņi kaut ko tādu apgalvotu? Viņš vēroja Lābana vaigu, kad Lābans uz vērša atjāja uz lauka, lai pārlūkotu ganāmpulku, un, nolēmis, ka jāpavēro vēlreiz, jāšus ieradās sētā, gribēdams aprunāties par aitu cirpšanu, un no jauna pētīja smagnējā vīra vaigu. Raugi, tas vairs nebija pret viņu tāds kā vakar un aizvakar; sievastēvs sadrūmis nelikās redzam viņa vērīgos skatienus, smagnēji tam nokārās lūpu kaktiņi, ne reizi tas nepacēla skatienu uz Jēkabu, bet gan, zemu nodūris acis, lūkojās sānis zem biezajām uzacīm, negribīgi bilzdams znotam pa kādam vārdam, un Jēkabs saprata skaidri un nemaldīgi: šis vīrs ne tikai noticēs stāstam par plēsīgu zvēru, bet sirds dziļumos pat jutīsies drūmi pateicīgs liktenim.

Tagad Jēkabs zināja gana un iemidzis nakti izdzirda dieva balsi, tā sacīja viņam: «Posies ceļā!» Un skubināja viņu: «Savāc visu, kas tavs, un dari to labāk šodien nekā rīt, ņem savas sievas un savus bērnus, un pārējo, kas šajos gados ar manu palīgu kļuvis tavs, un bagāts, apkrāvies ar mantu, dodies uz dzimteni, griezdams vaigu uz Gileādas pusi, — es būšu ar tevi.»

Norādījums bija gaužām vispārīgs, apsvērt un izkārtot itin visu vajadzēja cilvēkam, un piesardzīgi, ar apdomu Jēkabs sāka gatavoties bēgšanai no pazemes valstības. Pirmām kārtām viņš ataicināja pie sevis uz lauku, kur ganīja lopus, savas sievas Leu un Rāheli, nama meitas, lai vienotos ar tām un būtu drošs, ka tās atbalstīs viņu. Abu blakussievu Bilhas un Ziltas domas nebija no svara, viņām tiks norādīts, kas jādara.

— Tā nu tas ir, — viņš sacīja sievām, kad visi trīs sakrustotām kājām sēdēja zemē telts priekšā, — tā un tā. Jūsu vēlu dzimušie brāļi tīko pēc manas dzīvības mantas dēļ, kas ir jūsu un paliks mantojumā jūsu bērniem. Bet, vērodams jūsu tēva seju, lai pārliecinātos, vai viņš aizstāvēs mani pret ļaundaru nodomiem, es redzēju, ka tā vairs nav pret mani tāda, kāda bija vakar un aizvakar, viņš ir neskatās uz mani; viena sejas puse viņam noļutusi kā triekas ķerta, un ari otra ne zināt negrib par mani. Kādēļ tas tā? Es esmu kalpojis viņam cik spēdams trīsreiz septiņus gadus un vēl četrus, bet viņš ir pievīlis mani kur vien varēdams un pārgrozījis manu algu desmitiem reižu, atsaukdamies uz saimnieciskās dzīves spaidiem. Bet Bet-ēles dievs, mana tēva dievs, neļāva viņam darīt man ļaunu un pagrieza visu man par labu. Un, ja viņš reiz sacīja: lāsainie lai ir tava alga, — tad, raugi, aveni aplēca aitas un kazas un visam ganāmpulkam atnesās lāsaini jēri un kazlēni, un visa mantība tika atņemta jūsu tēvam un atdota man. Par to man tagad jāmirst, un tiks teikts: viņu ir saplosījis lauva. Bet pats Bet-ēles dievs, kam es esmu svaidījis piemiņas akmeni, vēlas, lai es dzīvoju un topu ļoti vecs, tādēļ viņš parādījās man sapnī un lika ņemt visu, kas mans, un klusībā pārcelties pāri upei un atgriezties savā tēvu zemē. Es esmu beidzis. Tagad runājiet jūs!

Tad nu izrādījās, ka abas sievas ir vienis prātis ar vīru, — kā lai tās nebūtu ar viņu vienis prātis? Nabaga Lābans! Viņš laikam gan paliktu zaudētājs pat tai gadījumā, ja viņa meitām būtu ļauts kaut kas līdzīgs izvēles brīvībai, bet tādas viņām taču nebija. Jo viņas piederēja Jēkabam. Izpirkums četrpadsmit gados bija nomaksāts. Parastos apstākļos pircējs un pavēlnieks jau sen butu aizvedis viņas no tēva mājām uz paša dzimto pusi. Viņas bija kļuvušas par mātēm astoņiem viņa bērniem, iekams notika tas, kam dabīgi bija jānotiek, un Jēkabs izlietoja tiesības, kuras jau sen bija ieguvis. Vai viņas lai ļautu aiziet vīram ar dēliem un Dinu, Leas meitu, un pašas pieslietos tēvam, kurš viņas pārdevis? Vai viņas lai ļautu aizbēgt vīram ar visu bagātību, ko vīra dievs atrāvis viņu tēvam par labu viņām un viņu bērniem? Vai arī izpaustu bēgšanas plānus tēvam un brāļiem un pazudinātu vīru? Tas viss bija neiespējami! Cits par citu neiespējamāk. Turklāt viņas mīlēja Jēkabu — mīlēja viņu, sacenzdamās savā starpā kopš viņa atnākšanas dienas, un sāncensībai uzticībā neviens mirklis vēl nebija bijis tik piemērots. Tāpēc viņas pieglaudās Jēkabam katra no savas puses un sacīja abas reizē:

— Es esmu tava! Ko domā otra, es nezinu un netaujāju. Bet es esmu tava, lai kur tu būtu un lai kurp ietu. Ja tu aiziesi zagšus, nozodz mani līdz ar visu, ko tev devis Ābrahāma dievs, un lai ceļvedis Nabū, zagļu dievs, stāv murns klāt!

— Paldies jums! — atbildēja Jēkabs. — Vienādi liels paldies jums abām! Trešajā dienā no šīs dienas Lābans ieradīsies šeit, lai kopā ar mani cirptu aitas. Pēc tam viņš dosies tālāk — triju dienu gājumā no šejienes — un tur kopā ar Beoru, Alubu un Murasu cirps savas lāsainās. Kamēr Lābans būs ceļā, es savākšu visu, kas ir mans, un to, ko man piešķīris dievs, — sīklopus, kuri ganās starp abām šīm vietām, un sestajā dienā, skaitot no šodienas, kad Lābans būs tālu, mēs aiziesim slepus ar visu, kas ir mūsu, un dosimies pāri Frātai uz Gileādu. Ejiet, es mīlu jūs abas apmēram vienādi. Bet tu, Rāhele, acuraugs mans, parūpējies par jaunavas jēru, Jehosifu, īsteno dēlu, lai ceļā tam būtu pēc iespējas ērti, un gādā par siltiem autiņiem gadījumam, ja naktis būtu saltas, jo vasa ir tikpat vāra kā sakne, no kuras tā cēlusies un dzimusi sāpēs un mokās. Ejiet un apdomājiet labi, ko es jums teicu!

Tā un vēl sīkāk tika norunāts bēgt, un Jēkabs, atcerēdamies to visu, vēl vecumdienās jutās viltīgi ielīksmots. Bet ar īpašu aizkustinājumu viņš atgādājās un līdz pašai nāves stundai allaž pieminēja to, ko savas piemīlības vientiesībā un viltībā toreiz tika pastrādājusi mazā Rāhele. Viņa pastrādāja to viena pati, nevienam neko nezinot, un arī viņam, Jēkabam, atzinās savā nodarījumā tikai vēlāk, lai šīs izrīcības dēļ neciestu vīra sirdsapziņa un viņš tīru sirdi zvērētu Lābana priekšā ... Ko tad izdarīja mazā Rāhele? Reiz jau viņi aizlavījās zagšus un viss notika zem Nabū zīmes, apzagās arī viņa. Tiklīdz Lābans, dodamies cirpt aitas, bija atstājis sētu, viņa, izraudzījusies klusu stundu, pacēla grīdas lūku, nokāpa pagrabā, kur atradās kvītis un kapenes, citu pēc cita paķēra Lābana mājas dieviņus terafimus aiz bārdainajām un sievišķajām galvelēm, sabāza tos gan azotē, gan jostas kabatās, dažus paturēja arī saujā, neviena nepamanīta aizlavījās atpakaļ uz sieviešu galu un tur noglabāja māla dieveklīšus zem saimniecības piederumiem, lai ņemtu tos līdzi zagļu takās. Jo galviņā viņai bija īsts juceklis, un tieši tas aizkustināja Jēkabu, kad viņš uzzināja visu, — aizkustināja un apbēdināja reizē. Vārdos — aiz mīlestības uz vīru — viņa pa pusei bija pievērsusies Ābrahāma dievam, vien vienīgajam un visaugstajam, un atteikusies no vietējiem ticējumiem. Bet savā sirdī viņa vēl arvien pa pusei ticēja arī elku dieviem, pati savā nodabā spriezdama: drošs paliek drošs. Katram gadījumam viņa nolaupīja Lābana padomdevējus un reģus, lai tie neatklātu tēvam bēgļu ceļu, bet, gluži otrādi, paglābtu tos no vajātājiem, jo pēc izplatīta ticējuma terafimiem līdzās citiem tikumiem piemita šādas spējas. Viņa zināja, ka Lābans stipri pieķēries šiem vīreļiem un šīm ištariņām, ka viņš augstu vērtē savas figūriņas, tomēr Jēkaba dēl nozaga tās. Nav jābrīnās, ka Jēkabs, acīm metoties valgām, skūpstīja Rāheli, kad viņa vēlāk atzinās nedarbā, un tikai vieglītēm un maigi jo maigi norāja sievu par juceklību ticības lietās un par to, ka viņa piespiedusi vīru pārgalvīgi zvērēt Lābana priekšā, kad šis bija panācis viņus, — jo aiz nezināšanas Jēkabs bija licis uz spēli viņu visu dzīvības, liecinādams, ka dievu viņa pajumtē nav.

pakaļdzīšanās

Tai reizē, proti, terafimi it nemaz neattaisnoja savu bēgļu aizstāvju reputāciju — varbūt tāpēc, ka nevēlējās vērsties pret likumīgo īpašnieku. Vēsti, ka Jichaka dēls ar sievām, kalponēm, divpadsmit atvasēm un visu mantību aizbēdzis, turklāt, dabiski, aizbēdzis rietumu virzienā, Lābans uzzināja jau trešajā dienā, tikko ieradies cirpt lāsainās un melnās, — uzzināja no saviem kalpiem un ganiem, kuri par mēles uzticību bija cerējuši saņemt labāku atlīdzību nekā to, kas tiem tika, jo bezmaz izpelnījās pērienu. Saniknotais, steigšus atgriezies sētā, atklāja, ka nolaupīti elku tēli, un ar dēliem un pulciņu bruņotu vīru metās vajāt aizbēgušos.

Jā, viss bija tieši tāpat kā pirms divdesmit pieciem gadiem, kad, dodoties šurp, Jēkabam uz pēdām sekoja Eli-fass: atkal viņš bēga no bīstama vajātāja, šoreiz jo bīstamāka tāpēc, ka tas pārvietojās nesalīdzināmi ātrāk par viņa sīklopu, nastu nesēju dzīvnieku un vēršu pajūgu virdzi, kura, saceldama putekļu mākuli, gausi kūlās uz priekšu; izbailēm, kas viņu pārņēma, uzzinot no aizmugurē atstātiem sargiem un izlūkiem par Lābana tuvošanos, piejaucās garīgs gandarījums par šādu atbilstību un saderību. Septiņas dienas, teikts rakstos, bija vajadzīgas Lā-banam, lai iedzītu znotu, un pats grūtākais ceļa posms, proti, tuksnesis, Jēkabam jau bija aiz muguras, viņš bija sasniedzis Gileādas kalnu mežiem klātās augstienes, atlika tikai nokāpt ielejā, lai nonāktu pie Jordānas, kas ietek Lata jeb Sāls jūrā, — kad vajātāji panāca viņu un viņam gribot negribot bija jāsatiekas un jāizskaidrojas ar Lā-banu.

Pati notikuma vieta, tās nemainīgā ainava — upe, jūra un dūmakā tītie kalni — ir liecinieki un mēmi galvinieki likteņstāstiem, kuri gan nomāca, gan darīja cienīgu Jēkaba garu, iedvešot dziļu bijību pret viņa pārdomām, un kurus mēs sīki, tas ir, visos sīkumos, atstāstām tādus, kādus viņš tos pārbaudāmā kārtā, nesatricināmā atbilstībā kalnam un lejai šeit piedzīvoja. Te tas norisinājās, viss ir savā vietā, viss saskan, arī mēs, drebot sirdij, nokāpām ielejā un, raudzīdamies no pretīgi sāļās Lata jūras rietumu krasta, pārliecinājāmies paši ar savām acīm, ka viss ir vietā un atbilst nostāstiem. Jā, tās tur iezilgās augstienes rītos viņpus sārmajiem ūdeņiem ir Moāba un Amona — zemes, kur mājoja izstumtie Lata bērni, dzimums, ko, gulēdamas ar savu tēvu, bija laidušas pasaulē Lata meitas. Bet tur, _aiz jūras, tālu dienvidos saskatāma Ēdoma yalsts, Seīra, Aža zeme, no kuras, pretrunīgu jūtu mākts, Ezavs devās pretī brālim, līdz abi satikās pie Ja-bokas. Vai pareizi norādītas Gileādas virsotnes, kur Lā-bans panāca znotu, un vai turpat blakus ir Jaboka, pie' kuras pēcāk nokāpa Jēkabs? Viss ir pareizi! Par Gileādu, tiesa gan, dēvēja arī platības, kas Jordānas austrumu krastā plešas tālu uz ziemeļiem — līdz straujajai upei Jarmūkai, kuras ūdeņi ieplūst Jordānā netālu no Kinne-retes jeb Genezaretes ezera. Taču īstenā Gileāda ir augstienes, kas stiepjas gar abiem Jabokas krastiem no rietumiem uz austrumiem, un no tām var nokāpt piekrastes krūmainā un nokļūt pie brasla, ko Jēkabs izraudzījās, lai pārceltu savējos pāri upei; bet pats tonakt atpalika un vienatnē piedzīvoja dēku, pēc kuras visu mūžu piekliboja uz vienas kājas. Cik labi, starp citu, saprotams, ka, nonācis sutīgajā pieupes apvidū, viņš vis nesteidzās ar pagurušajiem ļaudīm un lopiem no šejienes uzreiz nokāpt savā tiešajā dzimtenē, bet devās taisni uz rietumiem, uz Sihemas ieleju Garizima un Ebala pakājē, domādams tur rast atelpu. Jā, viss ir pārbaudāms, viss atbilst nostāstiem un liecina laiku laikos, ka ganu dziesmās un daiļskanīgajās sarunās nepareizību nav...

Nekad neizdosies rast skaidrību, kā tad īsti ap sirdi bija Lābanam, zemes pīslim, kad viņš, sēkdams aiz dusmām, metās vajāt znotu, jo sievastēva izturēšanās, panākot znotu, ne vienā vien ziņā patīkami pārsteidza un, kā Jēkabs nosprieda vēlāk, savuties zīmīgi atbilda tam, kā gluži negaidīti izturējās Ezavs. Jā, ceļā Lābans acīmredzot bija devies tikpat pretrunīgu jūtu varā kā Sarkanais. Sēkdams aiz dusmām, viņš apbruņots metās vajāt bēgli, bet;, panācis māsasdēlu, atzina otra rīcību tikai par aplamu un sarunā neslēpa, ka dievs, proti, viņa māsas dievs, tuvojies viņam sapnī un piedraudējis, lai viņš piesargoties runāt ar Jēkabu ko citu kā vienīgi labu. Tas nav izslēgts, jo Lā-banam pietika zināt, ka Ābrahāma un Nahora dievs eksistē, lai viņš — tiesa, neuzskatīdams sevi par šā dieva pielūdzēju, — atzītu to par tikpat reālu kā Ištara vai Adads. Bet tas, ka viņš, nepiederīgais, sapnī tik tiešam būtu redzējis un izdzirdis Jeho, vienvienīgo dievu, šķiet apstrīdami; rakstu mācītāji un komentatori izteikuši par to izbrīnu; liekas ticamāk, ka izteiksmības labad viņš iztēlojis par sapnī redzētu parādību zināmas domas un baiļu sajūtas, kādas viņam radušās ceļā, apsvērumus, kas klusībā viņu nodarbinājuši, — šai ziņā arī Jēkabs netika skaidrībā un neapstrīdēja sievastēva izteikumus. Divdesmit piecu gadu laikā Lābans bija pārliecinājies, ka viņam darīšana ar svētības nesēju, un, ja nav grūti stādīties priekšā, ka viņš sēca aiz dusmām par to, ka, zagšus aiziedams pats, Jēkabs nozadzis arī svētību, kura viņam, Lā-banam, prasījusi tik lielus upurus, tad tikpat viegli iztēloties, ka pirmo domu — tiekoties lietot varu — drīz vien pieklusināja bikli apsvērumi. Pret to, ka aizvestas sievas, viņa meitas, tikpat kā nekas taču nebija iebilstams. Viņas bija nopirktas, viņas piederēja Jēkabam ar miesu un dvēseli, un Lābans pats reiz tika noniecinājis ubagu, kam nebija savu māju, uz kurām kāzu gājienā no vecāku nama izvadīt līgavu. Kā dievi visu bija pārgrozījuši, ļaudami šim cilvēkam aptīrīt viņu! Dusmu uzplūdā dzīdamies Jēkabam pakaļ, Lābans diezin vai dzīrās varmācīgi atgūt mantu, drīzāk viņu skubināja neskaidrā vēlme kaut nedaudz remdēt izbīli, ka neglābjami zudis viss, kas nonācis Jēkaba rokās, vismaz atvadīties no znota un izlīgt ar veiksmīgo zagli, — tas viņam sagādās atvieglojumu. Un tikai par vienu viņš skaitās pa īstam, sēkdams aiz sašutuma un kārodams atgūt nolaupīto, — par terafimu nozagšanu. Neskaidro, juceklīgo niknās vajātkāres motīvu vidū šis bija vienīgais noteiktais un nešaubīgais: viņam jāatgūst savi dieveklīši, — un katram, kurš, par spīti haldejiešu darījumu cilvēka un līgumu cienītāja rupjajai cietsirdībai, kaut nedaudz spēj just viņam līdzi, vēl šodien var likties aizvainojoši un sāpīgi, ka viņš tos tā arī neatguva.

Bēgļa un vajātāja tikšanās izvērtās negaidīti klusa un miermīlīga, lai gan, spriežot pēc Lābana izturēšanās, viņam dodoties ceļā, varēja gaidīt ko līdzīgu sadursmei. Pār Gi-leādu nolaidās nakts, un Jēkabs nupat bija licis uzsliet savu telti mitrā kalnu pļavā, piesiet kamieļus, sadzīt barā sīklopus, lai tie sildītos cits pie cita, kad nerunīgs ieradās 1.ābans, kluss kā ēna turpat netālu uzcēla telti un nozuda lajā, lai tonakt vairs nerādītos ārā.

Rīta agrumā viņš iznāca no telts un smagiem soļiem devās pie Jēkaba, kurš, mazliet samulsis, gaidīja viņu pie ieejas savā pārklāju namā, un abi apsēdās, piedūruši pirkstus pie krūtīm un pieres.

— Cik laimīga sagadīšanās, — uzsāka Jēkabs kutelīgo sarunu, — ka man vēlreiz lemts redzēties ar savu tēvu un tēvoci! Ceļa grūtības, cerams, ne mazākā mērā nav kaitējušas viņa miesas labklājībai.

— Es esmu spirgtāks nekā citi manos gados, — atbildēja Lābans, — un tu, bez šaubām, to apzinājies, uzspiezdams man šo ceļojumu.

— Kā tas saprotams? — jautāja Jēkabs.

— Kā tas saprotams? Nāc pie sajēgas, cilvēka dēls, un pavaicā pats sev, ko tu man esi nodarījis, slepus aiziedams no manis, lauzdams līgumu un cietsirdīgi aizvezdams manas meitas, it kā tās būtu ar zobenu saņemtas! Pēc maniem ieskatiem, tev uz laiku laikiem būtu bijis jāpaliek pie manis, vadoties pēc līguma, pie kura es svēti turējos, kā mūsu pusē pieņemts, lai gan tas man dārgi maksāja. Bet, ja tu ilgāk nevarēji paciesties un bēgšus aizbēgi, ilgodamies pēc sava tēva nama, tad kādēļ tu nevēri muti un nerunāji ar mani kā dēls? Lai arī vēlu, mēs tomēr būtu izdarījuši, ko izdarīt īstajā brīdi liedza tavi apstākļi, un būtu jūs izvadījuši, kā piederas — ar bungām un cītarām pa zemes vai ūdens ceļu. Bet kā tu rīkojies? Vai tev tiešām uz katra soļa jāzog — diena vai nakts, un vai tev sirds nemaz nav krūtīs un nav nekādas dziļākas jušanas, ka tu man, vecam vīram, liedz uz atvadām noskūpstīt manus bērnus? Es pateikšu tev, ko tu man esi nodarījis, — tik tiešām tu esi mani apkrāpis, tas ir īstais vārds tavai rīcībai. Un, ja es gribētu un vakar sapnī mani nebūtu uzrunājusi kāda balss — varbūt tā bija tava dieva balss — un nebūtu devusi padomu neielaisties ar tevi, tad, vari man ticēt, manu dēlu un kalpu rokas gan būtu stipras diezgan, lai atmaksātu tev par tavu aplamību, reiz mēs notvērām tevi tavās zagļa gaitās!

— Jā, jā, — atbildēja Jēkabs, — tiesa kas tiesa. Mana maizes tēva dēli ir kā vepri un jauni lauvas un droši vien jau sen mīļu prātu būtu apgājušies ar mani pa vepra un lauvas dabai — ja ne dienu, tad nakti, kad gulēju miegā, bet tu labprāt būtu noticējis, ka vainīgs bijis plēsīgs zvērs, un jo skaļi mani apraudātu. Tu jautā, kādēļ es aizgāju klusu, nešķiezdams vārdus? Vai man nebija jābaidas, ka tu neatlaidīsi mani ar labu un ar varu atņemsi man manas sievas, savas meitas, vai vismaz uzliksi man jaunas saistības par atļauju doties projām un atņemsi man visu manu mantu? Jo cieta ir mana tēvoča daba, un viņa dievs ir nepielūdzamais saimnieciskās dzīves likums.

— Bet kāpēc tu nozagi manus dievus? — pēkšņi iesaucās Lābans, un aiz dusmām viņam pietūka dzīslas uz pieres.

Jēkabs palika kā uz mutes sists un arī neslēpa, ka viņam pietrūkst vārdu. Patiesībā viņš izjuta zināmu atvieglojumu, tāpēc ka, apgalvodams kaut ko tik bezjēdzīgu, Lābans apvainoja viņu netaisni, un tas Jēkabam bija izdevīgi.

— Dievus? — viņš brīnīdamies atkārtoja. — Terafimus? Es esot izzadzis no pagraba tavus elkus? Tas ir pats trakākais un muļķīgākais, ko man jebkad gadījies uzklausīt! Atjēdzies, cilvēk, un apdomā, ko tu man pārmet! Kādā svarā un vērtībā man tavi māla dieviņi, lai es to dēļ noziegtos? Cik man zināms, tie izvirpināti uz podnieka ripas un izlikti saulē kaltēšanai kā jebkurš māla darinājums — man tie nenoder ne tik, lai puņķainam verga bērnam apturētu deguna pilēšanu, kad šim piemetušās iesnas! Es runāju par sevi, tev tas varbūt ir citādi. Turklāt, ja tera-fimi, cik noprotams, tev gājuši zudumā, nebutu glīti no manas puses uzsist tiem cenu tavās acīs.

Lābans atbildēja:

— Tu mānies, ar gudru ziņu izlikdamies, ka nedotu par tiem ne pliku grasi, lai es tev noticu, ka tos neesi nozadzis. Nevar tik zemu vērtēt terafimus, lai nekārotu tos piesavināties, — tās ir blēņas. Un, tā kā tur, kur tie bija, to vairs nav, tu esi tos nozadzis.

— Tagad uzklausi mani! — sacīja Jēkabs. — Tas ir labi, ka tu esi šeit un neesi žēlojis laiku, tik daudzas dienas dzīdamies man pakaļ šā iemesla dēļ, jo tas ir jānoskaidro līdz galam — to prasu es, apvainotais. Mana nometne ir tavā rīcībā! Ej, kur vien gribi, un meklē! Nekautrējies, izvandi visu pēc sirds patikas, es dodu tev pilnu vaļu. Un tas, pie kā tu atradīsi savus dievus — vienalga, vai tas būtu es vai kāds no manējiem —, uz vietas ),ū visu acu priekšā mitas dzīvot, un tev pašam būs izlemt, vai mirt tam no dzelzs vai uguns vai dzīvam tikt ieraktam zemē. Sāc ar mani un meklē, kā nākas! Es prasu, lai tu rūpīgi pārmeklē visu!

Viņš jutās atvieglots, tāpēc ka citus pārmetumus bija izdevies novērst, — runa vairs bija vienīgi par terafi-miem, un pēc nometnes pārmeklēšanas viņš būs netaisni apvainotais. Viņš nenojauta, cik slidens ir pamats viņam zem kājām un kādas nāves briesmas draud par paša pārdrošo valodu. Vainīga pie tā savā nevainīgumā bija Rā-hele; un ar vislielāko izveicību viņa novērsa tiklab savas, kā arī vīra neapdomības tik iespējamās sekas.

Lābans, proti, atbildēja: — Lai notiek, kā tu saki! — sparīgs piecēlās un sāka pārmeklēt nometni, cerēdams atrast māla tēlus. Mums ir labi zināma secība, kādā viņš meklēja — sākumā pikti rosīgs, pēcāk, stundām ilgi nopūlējies veltīgi, pagurdams un zaudēdams cerības; saulei pakāpjoties, viņam kļuva karsti, un, lai gan virsdrānas viņš bija novilcis, palikdams vienā kreklā, un meklējot uz-rotījis piedurknes, zem cepures viņam drīz vien izspiedās sviedri un seja tā sasārta, ka likās — veco, smagnējo vīru teju, teju ķers trieka, — un tas viss terafimu dēļ! Vai tad Rāhelei nemaz nebija žēl tēva, ka ļāva viņam tā nomocīties un, nepamirkšķinājusi ne aci, vazāja viņu aiz deguna? Jāņem vērā tas lielais spēks, kas piemita Jēkaba izcilajai personībai un viņa reliģiskajiem priekšstatiem un ietekmēja un pārliecināja visus apkārtējos — jo sevišķi tos, kuri viņu mīlēja. Ar sava gara spēku un spīti viņš bija piešķīris Rāhelei svētās, proti, zvaigžņu jaunavas un svētības nesēja debesu puisēna mātes lomu; viņa tālab jo vairāk sliecās raudzīties uz visu pasauli, ieskaitot tēvu, ar Jēkaba acīm un atzīt par likumīgu lomu, kas tēvam tajā nolemta. Tāpat kā viņas mīļotajam, Rāhelei Lābans bija krāpnieks jods un tukšmēness dēmons, kam galu galā jātop apkrāptam, turklāt vēl jo vērienīgāk, nekā pats bija krāpis citus; Rāhele nepamirkšķināja ne aci tāpēc, ka tas, kas te notika, bija dievam tīkama, dziļāka, likumsakarīga norise, kurā arī Lābans vairāk vai mazāk apzināti tēloja viņam nolemtu svētu lomu. Viņa nejuta tēvam vairāk līdzi, kā Jichaka saime bija jutusi līdzi Ēzavam, vērodama dižo joku.

Lābans bija ieradies naktī un rīta agrumā devies pie

Jēkaba — bez šaubām, lai pieprasītu to, kas atradās pie viņas. Ziņu, ka tēvs, beidzis runāties, piecēlies un sācis kaut ko meklēt, Rāhelei pienesa pusaudze kalpone, pašas sūtīta izlūkos; lai ātrāk varētu paskriet, meitene bija paņēmusi svārku stērbeli zobos, pavisam atsegdama priekšpusi. — Lābans kaut ko meklē! — viņa skali izdvesa. Rāhele steigšus paķēra lakatā ievīstītos terafimus un iznesa tos no iemelnā auduma telts, kurai līdzās bija piesieti Leas un viņas dromedāri, izlases kamieļi, ķēmīgi skaisti, ar mūžsenās, viedās čūskas galvām uz izliektā kakla un pēdām kā spilveniem — tik platām, ka tās ne iegrima tuksneša smiltīs. Kalpi bija bagātīgi pabārstījuši kamieļiem pakaišus, un tie gulēja, augstprātīgi gremodami. Rāhele nobāza zagumu pakaišos, noglabāja dziļi jo dziļi un vietai, kur bija to ierakuši, pati uzsēdās virsū — tieši priekšā kamieļiem, kas zelēdami raudzījās viņai pār plecu. Tā viņa sagaidīja Lābanu.

Viņš, kā mums zināms, vispirms meklēja Jēkaba teltī, izvandīja znota ceļa piederumus, pacēla grīdas pīteni, iz-skurināja iekaramās gultas matraci, purinādams kreklus, mēteļus un vilnas segas, nogāza kastīti ar galdiņspēli «Raunā acs», ko Jēkabs mēdza spēlēt ar Rāheli, un sadauzīja piecus kauliņus. No turienes, dusmās raustīdams plecus, viņš devās uz Leas un pēc tam uz Zilfas un Bilhas teltīm, neatstāja neizcilātu ne pašu slēptāko sieviešu mantību, iztrūkās, sadurdamies ar pincetēm, un notraipīja bārdu ar zaļo krāsli, ar kuru viņas iekrāsoja garākus acu kaktiņus, kļūdams pagalam lempīgs aiz vēlēšanās ātrāk atrast terafimus un neskaidri apzinādamies, ka tāda nu reiz ir viņa loma — padarīt sevi smieklīgu.

Pēc tam viņš nonāca tur, kur sēdēja Rāhele, un teica:

— Vesela, mans bērns! Tu laikam necerēji vairs mani redzēt?

— Labu veselību! — attrauca Rāhele. — Vai mans pavēlnieks ko meklē?

— Es meklēju zagtu mantu, — teica Lābans, — visās jūsu teltīs un lopu novietnēs.

— Jā, jā, kas par nepatikšanām! — viņa teica, mādama ar galvu, un abi kamieļi, savilkuši iecildīgi ņirdzīgu purnu, blenza viņai pār plecu. — Kādēļ Jēkabs, mans vīrs, nepalīdz meklēt?

— Viņš neko neatrastu, — atbildēja Lābans. — Man jāmeklē vienam un vienam jānopūlas, saulei lecot, Gi-leāda kalnā.

— Jā, jā, kas par nepatikšanām! — viņa teica atkal. — Tā tur ir mana telts. Pameklē tajā, ja vēlies un ja tas, tavuprāt, vajadzīgs. Tikai apejies piesardzīgi ar manām bļodām un karotēm! Bārda tev jau ir zaļa.

Lābans pieliecās un iegāja teltī. Pēc brīža viņš atgriezās pie Rāheles un abiem kamieļiem un klusēdams nopūtās.

— Zagtās mantas tur nav? — viņa jautāja.

— Kā rādās, nav, — viņš atbildēja.

— Tad tā būs kur citur, — sacīja Rāhele. — Mans pavēlnieks droši vien jau labi sen brīnās, kāpēc es nepieceļos viņa priekšā, kā to prasa goddevība un pieklājība. Tas tāpēc, ka esmu tāda kā sagājusi un nevaru brīvi kustēties.

— Kā tā, sagājusi? — jautāja Lābans. — Vai tevi krata

drebuļi?

— Nē taču, esmu nevesela.

— Kas tā par kaiti? — tincināja Lābans. — Zobu smelga vai trumi?

— Ak, mīļotais pavēlniek, man klājas, kā sievietei mēdz būt, man ir tāda reize, — viņa atbildēja, un pagalam ņirdzīgi un iecildīgi smīnēja abi kamieļi, blenzdami viņai pār plecu.

— Tik vien tās vainas? — teica Lābans. — Nu, tas neskaitās. Man tīkas labāk, ka tev tāda reize, nekā tu būtu grūta. Jo dzemdēt tev īpaši nevedas. Vesela! Man jāmeklē nozagtais.

Atvadījies viņš aizgāja un meklēja vienā meklēšanā, galīgi nokausēdams sevi, līdz vēlai pēcpusdienai, kad saule jau krita ieslīpi. Netīrs, paguris, zaudējis cerības, viņš no jauna nostājās Jēkaba priekšā un nokāra galvu.

— Nu, kur tavi elki? — jautāja Jēkabs.

— Kā rādās, nekur, — atbildēja Lābans, noplātīdams rokas.

— Kā rādās? — apskaitās Jēkabs, jo tagad viņš bija stāvokļa noteicējs, varēja izlikties aizvainots un runāt pilnā mutē. — Tu vēl teiksi «kā rādās», negribēdams atzīt par mana nevainīguma pierādījumu to, ka neatradi mantu, kuru meklēji veselas desmit stundas, savā niknumā apgriezdams otrādi visu nometni un vēlēdams nāvi man vai kādam no manējiem? Visas mana nama lietas tu esi aptaustījis — protams, ar manu atļauju, es ļāvu tev vaļu, un tomēr tas, ka tu to darīji, bija gaužām neglīti. Ko tu esi atradis no sava nama lietām? Liec to manā priekšā un apsūdzi mani, kā saviem, tā maniem ļaudīm dzirdot, lai viņi izšķir, kam taisnība! Kā tu lēji sviedrus un notriepies kā ērms, kārodams darīt man galu! Ko es esmu pārkāpis? Es biju jauneklis, kad atnācu pie tevis, un tagad esmu vīrs gados, lai ar! ceru, ka Vienīgais neliegs man garu mūžu, — tik ilgi es esmu kalpojis tev un bijis par dižkalpu, kāds pasaulē vēl nav redzēts, — to es saku dusmās, citkārt aiz kautrības klusēdams. Es atradu ūdeni un palīdzēju tev atbrīvoties no Išullanū dēliem un nokratīt parādu jūgu, un tu uzplauki kā roze Saronas lejās un nesi augļus kā dateļpalma Jērikas ielejā. Kazas tev atnesās divreiz gadā, un tavām aitām atnesās dvīņi. Sodi mani, ja es esmu apēdis kaut vienu aunu no tava ganāmpulka, jo zāli es plūcu līdz ar gazelēm un ūdeni padzēros līdz ar avīm dzirdāmā vietā. Tā es dzīvoju, vairodams tavu mantu, un kalpoju tev četrpadsmit gadus par tavām meitām un sešus — par baltu velti, un vēl piecus — par tava ganāmpulka brāķi. Karstums saēda mani dienā, bet naktī stepē es drebēju aiz aukstuma un aiz modrības miegs bēga no manām acīm. Bet, ja nelaimīgā kārtā lopiem novietnē piemetās kāda liga vai tiem uzklupa lauva, tu man vis neliki zvērēt, lai apliecinu savu nevainīgumu, bet prasīji zudumu no manas rokas, likdams man maksāt, un izturējies pret mani tā, it kā es apzagtu tevi, nakts vai diena. Manu algu tu pārgrozīji desmitiem reižu pēc sava prāta un pievīli mani ar Leu, man domājot, ka apkampju Rāheli, — tas sāpes man augu mūžu! Ja man klāt nebūtu stāvējis varenais Jahu, manu tēvu dievs, es, pasarg dievs, varētu aiziet tikpat pliks, kāds atnācu. Bet viņš to negribēja un neļāva savu svētību apsmieklā likt! Nekad viņš nav parādījies svešiem, bet tev viņš parādījās manis dēļ, likdams tev nerunāt ar mani citu kā vienīgi labu. Vai tā tu to dari, nākdams un kliegdams pilnā rīklē — es esot tev nozadzis tavus dievus; bet, neatradis tos, lai arī meklēji vienā meklēšanā, tu vēl uzdrīksties teikt «kā rādās»!

Lābans klusēja un nopūtās.

— Tu esi tik viltīgs un gudrs, — viņš gurdi teica, — ka nevienam netikt ar tevi galā, un labāk vispār ar tevi neielaisties, jo taisnība vienmēr būs tavā pusē. Kad es paveros visapkārt, man šķiet, ka sapņoju. Viss, ko es pārredzu, šeit ir mans, tās meitas ir manas meitas, tie bērni ir mani bērni, un tie ganāmpulki un rati, un lopi, un kalpi ir mani, bet viss — es nezinu, kādā veidā, — nonācis tavās rokās, un tu aizej no manis, ņemdams to visu līdzi, — tas ir kā sapnis. Tu redzi, man ir saticība prātā, es gribu izlīgt ar tevi un noslēgt ar tevi derību, lai mēs šķirtos ar mieru un man nebūtu jāizdilst aiz sirdēstiem tevis dēļ.

— Tā ir cita runa, — atbildēja Jēkabs, — tas izklausās pavisam citādi nekā «rādās» un tamlīdzīgi aizskaroši izteikumi. Vārdi, ko tu saki, man ir pa prātam, jo, raugi, tu man esi dzemdinājis jaunavu, dēla māti, kurā pats esi kļuvis skaists, un Lābana baiļošanās man nevar būt vienaldzīga — tas būtu nosodāmi. Tikai tādēļ, lai atvieglotu tev šķiršanos, es aizgāju klusītēm, zagšus ņemdams līdzi visu, kas mans, un man patiktu, ja mēs šķirtos ar labu un arī es turpmāk varētu pieminēt tevi mierīgu sirdi. Vai gribi, cs uzcelšu akmeni par piemiņas zīmi? Es darīšu to ar prieku. Un četri tavi kalpi un četri manējie lai salasa akmeņus un sakrauj kaudzi par liecību, ka mēs esam ēduši dieva priekšā un slēguši derību, — vai esi ar mieru?

— Liekas, esmu, — teica Lābans. — Jo cita ceļa es neredzu.

Tad Jēkabs ņēma glītu, iegarenu akmeni un cēla to par dieva klātbūtnes zīmi; un astoņiem vīriem bija jāsalasa šķembas un iežu nogruves un jāsakrauj derības kopa, un pie tās akmens kaudzes viņi divatā paēda jēra gaļu ar taukasti poda vidū. Bet Jēkabs neliedza Lābanam vienam notiesāt taukumu, pats nobaudīdams tikai kumosu. Tā viņi stiprinājās divatā, vieni zem plašā debess juma un noslēdza derību, sniegdami viens otram roku un ielūkodamies viens otram acīs pāri kaudzei, kas viņus šķīra. Lābans zvērēja pie savām meitām, lāgā nezinādams, pie kā cita lai vēl zvērētu, un Jēkabam bija jāzvēr pie savu tēvu dieva un pie tā, ko bijāja īzāks, viņa tēvs, ka neapiesies slikti ar sievām un neņems citas sievas klāt pie Lābana meitām, — par liecību tam lai ir šī kaudze un maltīte. Tiesa, ne jau meitas pirmām kārtām rūpēja Lābanam, tās viņam bija tikai iegansts, lai kaut cik ciešami tiktu galā ar svētīto un turpmāk varētu mierīgi gulēt.

Viņš pārnakšņoja kalnā kopā ar saviem ļaudīm. No rīta viņš apkampa abas Jēkaba sievas, vēl pēdējo reizi svētīja tās un tad atgriezās savā dzīves vietā. Jēkabs nopūtās — vispirms atviegloti, bet tūdaļ arī aiz jaunām raizēm. Jo sakāmvārdā teikts, ka, izsprucis lauvam, cilvēks uzduras lācim. Tagad kārta bija Sarkanajam.

Divas sievietes bija cerībās Jēkaba karavānā, kad viņš pēc drūmajiem Šehemas notikumiem devās lejup uz Bet-ēli un no turienes tālāk Kirjat-Arbas un īzāka nama virzienā, — divas, uz kurām notikumi met savu gaismu, jo par to, vai verdzeņu vidū, kas cita no citas nav atšķiramas, vēl kāda bija cerībās, nekas nav zināms. Cerībās bija Dina, nelaimīgais bērns, ieņēmusi no nelaimīgā Si-hema, — bargs lēmums apdraudēja viņas skumjo auglību, tāpēc viņa jājot aizklāja seju. Un cerībās bija Rāhele.

To prieku! ... Ak, jel pieklusiniet gaviles, attopieties un apklustiet! Jo Rāhele nomira. Tā gribēja dievs. Piemīlīgā zagle, tā pati, kas reiz pie akas ar tik bērnišķīgu drosmi skatienā bija panākusies pretī Jēkabam, pamezdama savas avis, — viņa dzemdēja ceļā un, neizturējusi mokas, kuras jau pirmajā reizē izcieta ar grūtībām, mitējās elpot. Rāheles — vismīļās un īstenās traģēdija ir nepieņemtas varonības traģēdija.

Kur smelties drosmi, lai iejustos Jēkaba dvēselē brīdī, kad izdzisa sirds saderētā, krizdama par upuri viņa divpadsmitajai atvasei, — rast drosmi, lai iztēlotos, kāds trie^ ciens tas bija viņa prātam un cik dziļi pazemota tika viņa jūtu maigā iecildība? «Kungs,» viņš iekliedzās, redzēdams viņu mirstam, «ko tu dari?» Kliegt bija labi. Toties bīstami — biedējot mūs jau aizlaikus — bija tas, ka Rāheles bojāeja nebūt nepamudināja Jēkabu atteikties no paša sirdij tik dārgajām jūtām, no tik patvarīgās pieķērības, kuru viņš vis neguldīja turpat ceļa malā uz ātru roku izraktajā kapā, bet, it kā gribētu pierādīt visvarenajam, ka ar nežēlību nekas nav gūstams, neapvaldītā iecirtībā turpmāk veltīja Rāheles pirmdzimtajam, deviņus gadus vecajam, apburoši izskatīgajam Jāzepam, iemīlēdams to divtik stipri un tik pārgalvīgi, ka no jauna un vēl jo bīstamāk atklāja liktenim savu vārīgo vietu. Diezin vai jūtu cilvēki tīšuprāt izaicina augstākas varas, vēlēdamies dzīvot ne citādi kā zem vēzienam pacelta zobena? Acīmredzot tāda bezprāta apņēmība piederas jūtu svētlaimei, jo kas gan nezina, ka tās priekšnosacījums ir gatavība dziļi ciest un ka nav nekā nepiesardzīgāka par mīlestību. Šeit novērojamā dabas pretruna slēpjas vienīgi tai apstāklī, ka maigās dvēseles, kuras izraugās šādu dzīvi, nemaz nav radītas izciest likteni, ko pašas izaicinājušas, — turpretī ļaudis, kuriem tas būtu pa spēkam, ir netaisās atklāt savu vājību, tā ka tiem nekas nevar notikt.

Rāhelei bija trīsdesmit divi gadi, kad viņa svētās mokās dzemdēja Jāzepu, un trīsdesmit septiņi, kad Jēkabs, salauzis putekļiem klātos aizšaujamos, aizveda viņu no tēva mājām. Viņai bija četrdesmit viens gads, kad viņa otru reizi kļuva grūta un, būdama gaidībās, bija spiesta atstāt Sehemu un doties ceļā, — tas ir, viņas mūža gadus skaitām mēs, viņai būtu ilgi jālauza galva, lai pateiktu, cik pašai gadu, viņa un viņas vide nebija paradusi to darīt, šim jautājumam neviens nepievērsa īpašu uzmanību. Austrumnieku pasaulei puslīdz sveša Rietumiem tik ierastā modrība laika aplēsēs; nesalīdzināmi vienaldzīgāk tur vēro laika un mūža ritumu un atstāj to neziņā tītu, taupīgi nemērot un neskaitot gadus; jautājums par paša vecumu liekas tik negaidīts, ka tam, kurš jautājis, jābūt gatavam uzklausīt un tik tiešām gadās dzirdēt vienaldzīgi bezrūpīgas atbildes, aptuvenas par vairākiem gadu desmitiem, piemēram, tādu; «Varbūt četrdesmit, varbūt septiņdesmit? ...» Arī Jēkabs skaidri nezināja, cik viņam gadu, un tas viņu nemulsināja. Gadus, pavadītus Lābana pusē, viņš bija, citus turpretim nebija skaitījis, turklāt viņš nezināja un necentās izdibināt, cik pašam bijis gadu, ierodoties Lābana namā. Ja ir runa par Rāheli, tad jāteic, ka nemainīgā mīlestībā un tuvībā aizritējušie gadi Jēkabam liedza saskatīt pat tās dabiskās pārmaiņas, kuras laiks, vienalga, skaitīts vai neskaitīts, nebija vilcinājies iezīmēt viņas daiļajā un pievilcīgajā ārienē, pārvērzdams reiz tik piemīlīgo pusbērnu-pusmeiteni brieduma gadu sievietē. Viņa skatījumā, kā tas bieži mēdz būt, Rāhele vēl aizvien bija pie akas sastaptā līgava, tā pati, kura kopā ar viņu gaidījusi septiņus gadus un kurai viņš ar lūpām notrausis no plakstiem nepacietības asaras; viņš skatīja sievu it kā tālredzīga cilvēka acīm — neskaidri, veidolā, ko mīlēdams reiz bija uzņēmis sevī un kam būtisko laiks jau arī nebija spējis izdzēst; tikpat naksnīgi glāsmainas lūkojās tumšās acis, paradušas īsredzīgi miegties, tāds pats bija degun-tiņš ar pabiezajām nāsīm, lūpu kaktiņu veidojums, rimtais smaids, īpatnējais lūpu sakļāvums, iedzimts arī tēva dievinātajam zēnam, bet vispirmām kārtām tā šķelmība, lēnība, drosme Lābana meitas stājā, tā nešaubīgā dzīves apņēmības izteiksme, kas jau pie akas uzreiz un no pirmā acu uzmetiena bija pacilājušas sirdi Jēkabam un no jauna tik stipri un piemīlīgi izpaudās nometnē Sehemas priekšā, Rāhelei atklājot vīram, ka viņa ir cerībās.

«Vēl vienu! Vairo viņu, kungs!» nozīmēja vārds, ko līdz nāvei pagurusī bija devusi pirmdzimtajam. Un tagad, kad Jāzepam bija jātop vairotam, viņa nebaiļojās, bet bija līksmi gatava sava sievas goda un šīs vairošanas vārdā vēlreiz ciest visu, ko bija cietusi toreiz. Par labu šādai tik līksmai paļāvībai laikam gan nāca savdabīgi organiska sievietes aizmāršība — ne viena vien, dzemdību sāpēs skaļi nozvērējusies, ka nemūžam vairs negulēs ar vīrieti, lai tās pašas mokas nebūtu jācieš atkal, tomēr pēc gada no jauna ir grūta; jo iespaids, ko atstāj šīs sāpes, sieviešu dzimumam pagaist īpaši ātri. Jēkabs turpretī nebūt nebija aizmirsis to dienu elles mokas un baiļojās, līdzko iedomājās, ka Rāheles klēpim pēc deviņiem atpūtas gadiem vēlreiz lemts baismi vērties. Tiesa, Jēkabu priecēja piepildīts sievas gods, un doma, ka viņam būs tikpat dēlu, cik zodiakam tempļu, ielīksmoja garu. Bet, no otras puses, likās traucējoši, ka jaunākajam, negrozāmi par mīluli atzītajam uzdrīkstas sekot kāds vēl jaunāks, jo tieši jaunākajam vislabāk piederas mīluļa loma, un Jēkaba tēvišķajām gaidām tālab piejaucās kaut kas līdzīgs aizvainotībai burvīgā Jāzepa dēļ, — ar vārdu sakot, uzklausījis Rāheles atzīšanos, Jēkabs ne mirkli nejutās īsti laimīgs, it kā viņu nomāktu gluži saprotamas drūmas nojautas.

Pateica viņam šo vēsti Rāhele ziemas lietavu laikā, kis-leva mēnesī, — līdz nelaimei, kas piemeklēja smukulīti Dinu, toreiz vēl bija tālu. Viņš izturējās pret grūtnieci saudzīgāk un aprūpēja viņu bijīgāk nekā jebkad agrāk, saķēra galvu aiz bēdām, ja viņa vēma, un sauktin piesauca dievu, redzēdams, ka viņa top bāla un izkritās un briest tikai viduklis, jo krasais, dabiskais augļa egoisms izpaudās visā savā neapzinātajā cietsirdībā. Radība savā alā kāroja pieņemties spēkā, lai maksātu ko maksādams; bez iežēlas gādādama tikai par sevi, tā izsūca grūtniecei pēdējos spēkus, aprija viņu, nedomādama nedz labu, nedz ļaunu, un, ja vien spētu izteikt savu viedokli — vai tāds tai vispār būtu bijis —, tas izklausītos aptuveni šādi: māte ir tikai līdzeklis manai labsajūtai, nekas cits kā vienīgi aizsegs un barotājs patvērums, kuram lemts tikt nomestam un palikt ceļa malā it kā sēnalai vai nevienam vairs nevajadzīgai čaulai, tiklīdz es, vienīgā, kas no svara, būšu izšķīlusies. Radība nevarēja tā ne runāt, ne spriest, taču tāda neapšaubāmi bija tās dziļākā pārliecība, un Rāhele piedodoši smaidīja. Ne jau katra grūtniecība pielīdzināma upurim — tā tam nav jābūt. Bet Rāheles gadījumā daba šādu nostāju nepārprotami pauda, bija jau to paudusi, piedzimstot Jāzepam, lai arī ne tik atklāti un biedigi Jēkabam, kā tas notika šoreiz.

Viņa rūgtumam uz vecākajiem dēliem, it sevišķi uz Simeonu un Leviju, abiem ietiepīgajiem dioskūriem, Še-liemas briesmu darba vaininiekiem, pirmām kārtām pamatā bija bailes par Rāheli. Viņam ne prātā nebūtu nācis doties ceļā ar vārgo grūtnieci, kurā stiprs bija vienīgi auglis. Delveri dēli ievārīja viņam šo putru, domādami tikai par godu un atriebību. Neprāši! Taisni tagad viņiem ievajadzējies savā sirdībā apsist vīrus un aiz tukšas nebēdnības pārgriezt vēršiem pakaļkāju dzīslas! Viņi bija Leas bērni tāpat kā Dina, kuru atriebdami viņi nokāva. Kas viņiem daļas par vismīļās un īstenās trauslumu un tēva rūpēm par sievu? Ne mirkli viņi savā dulnumā nebija par to domājuši. Tagad nu bija tik tālu — vajadzēja steigties projām. Vairāk nekā astoņi mēneši apritējuši, kopš Rāhele atzinusies viņam, ka gaida bērnu; šie mēneši tika skaitīti, tie bija Rāheles mēneši; augot un atkal dilstot mēnesim, pieņēmās bērns un izdila māte. Ziedot puķēm, gaitu sāka jaunais gads, bija sestais mēnesis, elluls, valdīja vasaras vidus tveice, nekāds labais laiks ceļojumam tas nešķita, bet Jēkabam izvēles nebija. Rāhelei bija jāsēžas seglos, viņš piešķīra grūtniecei gudru ēzeli, lai viņai nebūtu jāšūpojas kamieļa mugurā. Viņa sēdēja ēzelim pakaļgalā, kur mazāk kratīja, un lopiņu veda divi kalpi, kam draudēja pēriens, ja tas pakluptu vai kaut aizķertu ceļu oli. Tā viņš ar ganāmpulkiem devās ceļā. Viņa mērķis bija Hebrona, vairumam cilts piederīgo bija jādodas taisnā ceļā turp. Pats sev, savām sievām un dažiem pavadoņiem Jēkabs izraudzījās par pagaidu mērķi patvēruma vietu Bet-ēli, svētvietu, kur nebūtu jābīstas vajātāju un uzbrucēju, bez tam viņš vēlējās bridi tur uzkavēties, pieminot paaugstinājuma nakti un sapni par kāpnēm.

Tā bija Jēkaba kļūda. Viņam bija divas vājības: dievs un Rāhele. Šoreiz viena traucēja otrai: nododamies garīgajai, viņš pakļāva ļaunam liktenim pasaulīgo. Viņš būtu varējis doties tieši uz Kirjat-Arbu; nekur neuzkavējoties ceļā, tā bija aizsniedzama četrās piecās dienās; būtu Rāhele nomirusi tur, tas vismaz nebūtu noticis tik bezpalīdzīgi un nožēlojami — ceļa malā. Bet Jēkabs pavadīja vairākas dienas Lūzā, apdzīvotajā vietā blakus Bet-ēles pakalnam, kur, posta piemeklēts, reiz bija iemidzis un redzējis dižu sapni; jo postā un briesmās viņš bija arī tagad, turklāt tieši tādā noskaņojumā, lai no jauna tiktu paaugstināts un iedrošināts no augšienes. Gilgals un melnais zvaigžņu akmens gilgala vidū bija veseli un neskarti. Jēkabs aizveda turp savējos un norādīja vietu, kur bija gulējis un viedējis tik pagodinošo sapni. Toties akmens, ko viņš bija licis sev pagalvī un pēc tam svaidījis ar eļļu, nekur vairs nebija atrodams, un tas samaitāja viņam omu. Viņš uzslēja citu, slacīja to ar eļļu un aizvadīja vairākas dienas dažādās rituālās izdarībās, nesdams dedzināmos un laistāmos upurus, kam gatavojās gaužām rūpīgi; jo viņš pastāvēja uz to, ka gilgalam, kuram šejienieši jau tā piedēvēja dziļāku nozīmi, jāpiešķir tā nozīmībai un pielūgsmei atbilstoši cienīgs izveids, uzceļot šajā dieva klātbūtnes vietā ne tikai māla upurgaldu, uz kura pārvēršama dūmos barība, kas ziedota dievam Ja, bet pakalna virsotnē izcērtot dievgaldu ar pakāpieniem un laukumiņu un pašā vidū izurbjot un izkaļot akmenī upurtrauku un no-tekni. Tas nebija viegli, un Jēkabs, kurš vadīja darbus, laiku nežēloja. Viņa ļaudis uzmanīgi uzklausīja norādījumus; arī no Lūzas, pilsētiņas paugura pakājē, augšā saradās ne mazums ziņkārīgo, kas, atlaidušies guļus vai notupušies brīvajā laukumiņā altāra priekšā, domīgi, apspriezdamies pusbalsī, vēroja ceļojošā sludinātāja un savvaļas priestera rosīšanos. Viņi neieraudzīja neko īpaši jaunu, taču atskārta cienījamā svešinieka nodomu piešķirt ierastajam neparasti iespaidīgu un pat ārkārtēju nozīmību. Viņš, piemēram, lika pilsētniekiem noprast, ka četri ragi viņa upurgalda stūros vis neesot Mēness un nepavisam ne Marduga vai Baāla vērša ragi, — tie esot auna ragi. Tas pārsteidza ļaudis un tika plaši pārspriests. Dzirdēdami, ka svešais piesauc Adoņu, to kungu, viņi vienubrīd nodomāja, ka runa ir par skaisto dievu, proti, Saplosīto, kurš augšāmcēlies, bet pēc tam bija spiesti pārliecināties, ka domāts kāds cits. Ēla vārds netika minēts. Pieņēmums, ka dievu sauc par Israēlu, izrādījās maldīgs; tā, proti, sauca svešo pašu — pirmām kārtām viņu vienu, tad vēl ari viņu ar visiem viņa ticības biedriem, kam viņš bija par galvu; tādēļ vienubrīd valdīja uzskats — viņš pats esot auna ragu dievs vai uzdodoties par tādu, bet pārpratums tika novērsts. Izrādījās, ka šo dievu nav iespējams iztēloties, jo tam gan ir miesa, bet apveida nav; tas ir uguns un mākonis. Vieniem tas patika, citiem nebija pa prātam. Tomēr, vērojot svešo, sauktu par Jēkabu, varēja noprast, ka ar paša dievību viņam saistās visai nozīmīgos domas, lai gan viņa vaibstos jautās tāds kā bažī-purns, sava veida dziļas skumjas. Izskatījās svešais iespaidīgi, tur augšā pašrocīgi nokaudams kazlēnu, iztecinādams asinis un notraipīdams ar tām ragus, kas nebija Mēness ragi. Nezināmajam dievam viņš bez tam izlaistīja krietni daudz vīna un eļļas un ziedoja daudz maizīšu — upura nesējs acīmredzot bija bagāts, un šis apstāklis ne vienu vien noskaņoja labvēlīgi ir pret viņu, ir pret viņa dievu. Labākos kazlēna gaļas gabalus viņš iemeta ugunī, un upura dūmiem piejaucās tīkami samima un besamima smārdi; no atlikušās gaļas tika pagatavota maltīte, un daļēji tādēļ, lai piedalītos tajā, daļēji no tiesas dižās ceļinieka personības savaldzināti, vairāki pilsētnieki nosolījās, ka turpmāk upurēs Israēla dievam, lai arī tikai starp citu, palikdami uzticīgi senču kultiem. Sīs rosīšanās un savstarpējās tuvināšanās gaitā gandrīz visus bija apbūris Jēkaba jaunākā dēla Jāzepa neiedomājamais skaistums. Ieraudzījuši viņu, ļaudis skūpstīja sev pirkstgalus, sasita plaukstas, pacēluši rokas virs galvas, teica svētlaimīgas savas acis un smējās locīdamies, dzirdēdami viņu neatvairāmā nekautrībā dēvējam sevi par vecāku mīluli un savu privileģēto stāvokli izskaidrojam ar paša fizisko un garīgo pievilcību. Viņi apjūsmoja zēna šķelmīgo pārgalvību ar to pedagoģisko bezatbildību, kas nosaka mūsu attieksmi pret citu ļaužu bērniem.

Dienu nogales Jēkabs aizvadīja vientuļās apcerēs, gatavodamies atklāsmes sapņiem, kas viņu, iespējams, gaidīja naktī. Sapņus viņš tiešām redzēja, lai ari ne tik satriecoši spilgtus kā to, kuru šeit bija sapņojis jaunībā. Svinīgi un nenoteikti, pacilājoši un neskaidri balss vēstīja_ viņam par auglību un nākamību, par miesasderību ar Abrāmu, bet visneatlaidīgāk par vārdu, ko gulētājs reiz nobīļa spēku uzplūdā tika izcīnījis Jabokas krastā, varenā spēkā apstiprinādama to, šķietami aizliegdama un izdzēsdama agrāko — veco un pasludinādama jauno par vienīgi īsto, tādēji dziļi saviļņojot savu klausītāju un liekot viņam līdz sirds dziļumiem izjust satraucošu atjaunotni, it kā bijušais nogriezts atkristu nost un paliktu aiz muguras un laiks un pašaule sāktos no gala. Dienas ritumā tas izpaudās viņa vaibstos, un visi viņa bijās. Aizņemts ar dziļām, mokošām pārdomām, viņš, šķiet, bija aizmirsis, cik bīstams ir Rāheles stāvoklis, un neviens neuzdrīkstējās atsaukt to viņam atmiņā — vismazāk jau pati grūtniece, kas mīlošas sievietes pieticībā par labu vīra reliģiskajām apcerēm atteicās no savas fiziskās ieinteresētības drīzāk turpināt ceļojumu. Beidzot viņš deva rīkojumu doties tālāk.

No Eļļas kalna pie Jēbusas, dēvētas ari par Urū-Šalimu, kur kāds hetietis, vārdā Putihepa, Ēģiptes Ammuna iecelts, bija par dvēseļu ganu un nodevu piedzinēju, varēja redzēt un droši vien arī redzēja karavānu, sīku figūriņu grupu, kas, izvijusies virtenē, pa plašo, vasaras saulē izdegušo pauguraini no Bet-ēles devās lejup, atstādama apdzīvoto vietu Jēbusu pa kreisi un nogriezdamās uz dienvidiem, uz Lahamas Nama jeb Bet-Lahemas pusi. Jēkabam nekas nebūtu bijis pretī iegriezties Jēbusā, lai aprunātos ar turienes priesteriem par Saules dievu Saļimu, kura dzimtene bija šeit, zemes rietumos, un kuram par godu pilsēta saucās savā otrajā vārdā, jo arī sarunas par svešiem viltus dieviem garīgi rosīja viņu un palīdzēja viņam domās pilnveidot Patiesā un Vienīgā teļu; bet vēsts par Sehemas notikumiem un dēlu izrēķināšanos ar pilsētas garnizonu un tā komandieri Besetu, ļoti iespējams, jau bija aizsniegusi Ammuna ielikteni priesteri Putihepu, un šis apstāklis mudināja ceļotāju būt piesardzīgam. Toties Bet-Lahemā, Maizes Namā, viņš varēs apspriest ar Lahe-mas priesteriem šo atdzimušā maizes devēja dieva paveidu, ar kura pielūdzējiem jau Ābrahāms bija stājies draudzīgi zinātkārās un nosacīti radnieciskās ticības biedru attiecībās. Viņš nopriecājās, tālumā ieraudzījis pilsētu. Bija vēla pēcpusdiena. Paslēpusies aiz zilas negaisa mākoņa sienas, saule, grimdama rietumu pamalē, svieda platus staru kūļus pār kalnu ainavu, un balta iemirdzējās nocietinātā pilsēta pakalna virsotnē. Apskaidroti šķita pat akmeņi un putekļi šajā maigajā, svinīgi lauztajā gaismā, kas Jēkaba sirdī viesa lepnu un bijīgu dievišķā izjūtu. Pa labi aiz laukakmeņu mūra stiepās mēļas vīnakalnu grēdas. Nelieli tīrumi pletās starp klinšu nogruvēm ceļa kreisajā pusē. Tālie kalni, caurspīdīgā no-krēslī tīti, bālēja un pagaisa dūmakā.^ Mūžvecs zīdkoks, gandrīz viscaur dobumots, akmens krāvuma balstīts, liecās pāri ceļam. Brīdī, kad viņi jāja tam garām, Rāhele, zaudējusi samaņu, nokrita no segliem.

Viņa jau vairākas stundas bija jutusi pirmās vieglas dzemdību sāpes, bet, negribēdama satraukt Jēkabu un aizkavēt ceļotājus, bija klusējusi. Tagad nedēļnieci sagrāba tik spēji mežonīgas un neizturamas sāpes, ka viņa, spēkus zaudējusi, stiprā augļa novārdzināta, uzreiz paģība, Jēkaba augsti un grezni seglotais dromedars nemudināts nometās uz ceļiem, ļaudams nokāpt jātniekam. Jēkabs pasauca vecu verdzeni, gutejieti no Tigras viņa krasta, zinātāju sieviešu ligās, kura, uzņemdamās vecmātes pienākumus, jau Lābana namā bija vadījusi ne vienu vien dzemdību norisi. Vaidnieci noguldīja zīdkoka pakājē un atnesa spilvenus. Varbūt ieelpojusi smaržvielas, ko viņai deva ostīt, varbūt arī jaunas sāpju lēkmes uztrūci-nāta, Rāhele atguva samaņu un nosolījās, ka vairs nekritīs ģībonī.

— Moža un darbīga es būšu no šā brīža, — viņa teica, cīnīdamās pēc elpas, — lai viss ātrāk beigtos un tev, mīļotais pavēlniek, nebūtu jāaizkavējas ceļā. Slikti, ka tas uznāca tagad, kad mērķis ar roku aizsniedzams. Ko lai dara, neba mēs nosakām stundu.

— Nekas, mana dūja, — saņēmies mierināja viņu Jēkabs. Bet pats nevilšus sāka murmināt vārdus, ar kuriem nebaltā stundā naharīnieši mēdza uzrunāt Eu: — Jūs, dievi, kas radījāt mūs, atvairiet no mums slimību, purva drudzi, karstumus, postu. — Kaut ko līdzīgu skaitīja arī gutejiete, aplikusi pavēlniecei vēl vienu pārbaudītu amuletu no pašas krājumiem; taču Rāhelei sākās jauna sāpju lēkme, un gutejiete uzmundrināja kundzēni, vervelēdama savā lauzītajā babiloniešu izloksnē:

— Nebīsties, auglīgā, un cieties, lai cik neciešamas liktos sāpes! Tev atkal būs dēls — līdzās tam vienam vēl otrs, es redzu to savā viedumā, neizraudi tikai acis, iekams skatīsi viņu vaigā, jo bērns stipri rozās tavās miesās.

Rozīgs, tiesa, tas bija — šis vienīgi svarīgais radījums. Nešaubīdamies ne mirkli, ka noliktā stunda ir klāt, tas lauztin lauzās ārā gaismā un centās nomest mātes apvalku. Likās, tas dzemdina sevi pats, nepacietīgs plezdams šauro klēpi un tikpat kā nerazdams atbalsta, nevērojot tās būtnes labo gribu, kas svētlaimē bija viņu ieņēmusi un audzējusi lielu, atdodama viņam daļu savas dzīvības, bet nespēja viņu laist pasaulē. Ko līdzēja tas, ka vecā dudinādama, pusbalsī dodama padomus, pareizi novietoja dzemdētājas rokas un kājas, pamācīja viņu, kā jāelpo, kā jātur zods un ceļgali. Plosīgu, mokošu sāpju lēkmes izjauca noteikto kārtību, liekot cietējai, aukstiem sviedriem noplūdušai, lūpām metoties zilām, zobus sakodušai, aizmirsušai visu ap sevi, locīties un svaidīties krampjos.

— Ai, ai! — viņa aimanāja, piesaukdama te babiloniešu dievus, te dzemdinātāja dievu. Satumstot naktij un virs kalniem izpeldot sudrabotajai mēness laivai, viņa, atguvusies no kārtējās nemaņas, teica:

— Rāhelei jāmirst.

Sievietes, kas bija satupušas visapkārt, Lea, kalpones-mātes, itin visas, kam neliedza atrasties līdzās, iekliedzās un apzvērot izstiepa rokas. To pašu bridi jo skaļāk, viņām skaitot buramvārdus, atsākās monotonā murmināšana, kas it kā bišu saimes dūkoņa pavadīja gandrīz visu radību norisi. Jēkabs, kurš izsamistošajai balstīja galvu, tikai pēc ilgākas klusēšanas neskanīgi izdvesa:

— Ko tu runā!

Viņa papurināja galvu, cenzdamās uzsmaidīt vīram. Sāpes bija pierimušās; dzīvotdziņas apsēstais savā alā, šķiet, nezināja, ko iesākt. Bērnu ķērājai iztulkojot šo pierimu gandrīz par labu zīmi un nospriežot, ka tā varot turpināties krietni ilgi, Jēkabs ieteica izmantot atelpu, lai sagatavotu Rāhelei mīkstas nestuves un dotos uz kādu iebraucamo vietu tuvējā Bet-Lahemā, līdz kurai palicis nepilns zemes pārgājiens. Bet Rāhele nebija ar mieru.

— Te tas ir sācies, — viņa teica, — un te tam būs beigties. Kas zina, vai tur atradīsies vieta, kur mums apmesties. Vecmāte maldās. Tūdaļ es atkal rosīga stāšos pie darba, ka atnesu tev, Jēkab, mans vīrs, otru dēlu!

Nabadzīte, par kādu gan rosību no viņas puses varēja būt runa, — viņa, teikdama šos vārdus, jau arī necentās apmānīt sevi. To, ko viņa sirds dziļumos zināja un juta, viņa jau bija pateikusi, un šo savu zināšanu, šīs savas slēptākās sajūtas viņa vēlreiz lika nomanīt nakts vidū — starp divām mežonīgu sāpju lēkmēm, ieminēdamās aiz sirds vājuma satūkušām un nekustīgām lūpām par vārdu, kas dodams otrajam dēlam. Viņa jautāja, kadas esot vīra domas, un Jēkabs sacīja:

— Raugi, viņš ir vienīgās un īstenās dēls un sauksies par Benjamīnu.

— Nē, — teica viņa, — nedusmojies, es zinu labāk. Ben-Onī lai ir šā dzīvā vārds. Tā jums būs saukt pavēlnieku, kuru es tev dāvāšu, un viņam būs pieminēt Mamī, kas radījusi viņu skaistu pēc sava vaiga un līdzības.

Nepieciešama bija Jēkaba pieredze reliģiskās domas kombinācijās, lai bez garas prātošanas saprastu visu pareizi. «Mamī» jeb «Viedā Ma-ma» bija izplatīta Ištaras — dievu mātes un cilvēku veidotājas iesauka, dievietes, par kuru mēdza teikt, ka tā gan vīrieti, gan sievieti izveidojusi daiļu pēc sava vaiga un līdzības; aiz nespēka un domas rotaļlbas Rāhele vairs skaidri neatšķīra sevi, māti, no dieves radītājas, un jo vieglāk tas viņai bija tādēļ, ka par Mamī viņu nereti dēvēja Jāzeps. Bet vārds «Ben-Onī» zinošajam, kam doma rosījās pareizā virzienā, nozīmēja «Nāves dēls». Rāhele droši vien bija aizmirsusi, ka jau nodevusi sevi, un centās piesardzīgi brīdināt vīru, lai viņš laikus sagatavotos tam, kas, pēc viņas domām, bija tuvu, un no negaidītā trieciena nesajuktu prātā.

— Benjamīns, Benjamīns, — viņš sacīja raudādams, — nevis Benonī!

Šis bija tas mirklis, kad, apliecinādams, ka sapratis visu, viņš pirmo reizi meta izaicinājumu sudrabotajā Visuma naktī, jautādams:

— Kungs, ko tu dari?

Cilvēks, kurš tā jautā, atbildi nesaņem. Taču dvēselei dara godu tas, ka, par spīti klusēšanai, tā vis nevijas dievā, bet iespēj izprast neaptveramā dižumu un izprazdama aug tam līdzi. Notuļis dudināja un bubināja savu sakāmo verdzenes haldejietes, cerēdamas ietekmēt stipras un nesapratnīgas varas mirstīgiem vēlamā virzienā. Bet Jēkabs nekad agrāk netika sapratis tik skaidri kā šajā stundā, kāpēc viņas nerīkojas pareizi un kāpēc Abrāms atstājis Uru. Paceltām acīm ielūkoties neaptveramajā bija šausminoši, bet, ielūkodamies tajā, redzes spēju viņš nezaudēja; savā dieva atziņas darbā, kas mūždien viesa raižu izteiksmi viņa vaibstos, Jēkabs tajā baisajā naktī pavirzījās uz priekšu, un šim viņa atziņas darbam bija zināma radniecība ar Rāheles mokām. Turklāt tas, ka Jēkabs, viņas vīrs, pat no viņas miršanas guva garīgu labumu, atbilda Rāheles mīlas raksturam.

Bērns nāca pasaulē, apritot pēdējai naktssardzei, kad debesis jau bālēja, mezdamās gaišākas, — pirms pašas rītausas. Vecajai vajadzēja izvilkt bērnu ar spēku no izmocītā klēpja, citādi tas būtu nosmacis. Rāhele pakliegt vairs nespēja un ieslīga nemaņā. Notecēja daudz asiņu, pulss viņas rokā mitējās sist, tas lāsināja līdzīgi šaurai strūkliņai, kas tūlīt apsīks pavisam. Tomēr viņa vēl redzēja bērnu dzīvu un pasmaidīja. Viņa dzīvoja vēl stundu. Pie viņas atveda Jāzepu, bet viņa to nepazina.

Pēdējo reizi viņa atdarīja acis, debesīm austrumos jau sārtojoties, un rītausmā sārtojās arī viņas vaigs. Ielūkojusies sejā Jēkabam, kurš noliecās pār viņu, Rāhele viegli pievēra plakstus un lalināja:

— Skat, svešzemnieks! Kāpēc lai tu drīkstētu mani skūpstīt? Vai tāpēc, ka tu esi mans brālēns no tālienes un mēs abi esam viena sentēva bērni? Tad noskūpsti mani, un gani pie akas lai gavilē: «Lū, lū, lū!»

Viņš drebēdams noskūpstīja viņu pēdējo reizi. Un viņa turpināja un teica:

— Raugi, tu manā vietā novēli akmeni ar stipru vira roku, mīļotais mans! Tad novel to vēlreiz no bedres un guldi tajā Lābana meitu, jo es aizeju no tevis... Man top tik viegli, noņemts man ir viss smagums — bērna nasta, dzīves nasta, un klāt ir nakts... Jēkab, vīrs mans, piedod, ka nebiju ražena sieva un dāvāju tev tikai divus dēlus, bet tos divus es tomēr esmu tev dāvājusi — Jeho-sifu, svētīto, un nāves dēliņu, mazo, — ak, man tik grūti no viņiem šķirties... Un ari no tevis man grūti aiziet, Jēkab, mīļotais mans, jo mēs bijām viens otram radīti. Bez Rāheles tev tagad būs izspriest domās, kas ir dievs. Izspried un paliec sveiks... Un piedod arī, — viņa izdvesa dziestot, — ka nozagu terafimus.

Tad nāve apņēma viņu un izdzēsa dzīvību viņas vaigā.

Piesaucēju murdoņa norima, paklausot Jēkaba rokas mājienam. Visi metās uz sava vaiga. Bet viņš sēdēja, vēl aizvien balstīdams Rāheles galvu, un asaras no viņa acīm klusu un bez mitas krita viņai uz krūtīm. Pēc brīža ļaudis jautāja, vai uzrīkot nestuves un nogādāt mirušo Bet-La-hemā vai Hebronā, lai tur viņu apglabātu.

— Nē, — viņš teica, — šeit tas sākās, un šeit tam jātop pabeigtam. Tur, kur Viņš to ir darījis, viņai būs arī dusēt. Izrociet bedri un sataisiet viņai kapu pie tā tur mūra! Paņemiet no saiņiem smalkus linu autus, ietiniet viņu un salūkojiet akmeni piemiņas zīmei uz kapa. Pēc tam Israēls dosies tālāk — bez Rāheles, viens ar bērnu.

Kamēr vīri raka, sievietes izlaida matus un atkailināja krūtis, iejauca ūdenī pelnus, notriepās ar tiem par liecību savām bēdām un flautas pavadībā sāka raudu dziesmu «Žēlas par māsu», turēdamas vienu roku uz galvvidus, ar otru sizdamas sev pie krūtīm. Bet Jēkabs balstīja Rāheles galvu, līdz ļaudis atņēma viņam mirušo.

Kad visumīļo klāja zeme — tai pašā vietā, kur dievs viņam bija to ņēmis, ceļa malā, Israēls devās tālāk un uz laiku apmetās viņpus Ederas migdalam, mūžsenam tornim. Tur Rūbens krita grēkā, gulēdams ar Bilhu, sava tēva blakussievu, un tika nolādēts.

ZĒNA GADU JĀZEPS

.

Pirmā nodaļa. TOTS. PAR SKAISTUMU

Teikts ir tā: septiņpadsmit gadu vecumā Jāzeps bija gans savu brāļu sīklopiem; un zēns bija kopā ar Bilhas un Žilfas — sava tēva sievu dēliem. Tas ir tiesa, un ari to, kas piebilsts daiļskanīgajās sarunās, proti, ka viņš pienesis tēvam nevalodas par brāļiem, apstiprina piemēri. Nebūtu grūti atzīt par pareizu viedokli, no kura raugoties viņš liktos neciešams resgalis. Tāds bija brāļu viedoklis. Mēs tam nepievienojamies, tas ir, atmetam šādu viedokli, piekrituši tikai uz mirkli, jo Jāzeps bija kaut kas vairāk, ne tikai resgalis vien. Bet minētās norādes, lai cik precīzas, tomēr jāpapildina, lai skaidrāks un labāk izprotams kļūtu tas, kas aiz senuma sarucis.

Jāzeps bija septiņpadsmit gadus vecs, un visi, kuri zēnu redzēja paši savām acīm, turēja viņu par visskaistāko cilvēkbērnu pasaulē. Atklāti sakot, mēs par skaistumu runājam nelabprāt. Vai no šā vārda un jēdziena nedveš garlaicība? Vai skaistums nav kas cildeni bāls, mācīta pedanta iedoma? Apgalvo — tam esot savi likumi; bet likums vēršas pie prāta, nevis pie jūtām, un jūtas prātam nepakļaujas. Tādēļ mūs tā garlaiko viss pilnatnīgi daiļais, kam nav jāpiedod neviens trūkums. Jūtas patiesībā vēlas, lai tām būtu ko piedot, pretējā gadījumā tās garlaikotas novēršas. Lai sajūsminātos par to, kas ir pilnīgs, jāiemīl ar prātu iztēlojamais un nevainojamais, bet tas ir pedanta cienīgs uzdevums. Tādai prāta iejūsmai grūti piedēvēt dziļumu. Likums ir pamācīgs, tam pakļaujas ārēji; iekšēji pakļauj vienīgi apbūrums. Skaistums ir maģisks jūtu iespaidojums, vienmēr pa pusei iluzors, bez-gaļ$ svārstīgs un, kā jau katrs iespaids, viegli izgaisināms. Pietiek skaistam augumam pievienot pretīgu seju, un ari augums vairs neliksies skaists, vismaz iedarbības ziņā uz jūtām ne, — skaists tas, augstākais, būs tumsā, bet tādā gadījumā mums darīšana ar krāpšanu. Cik bieži dailes sfērā jāsastopas ar apmānu! Kāpēc tas tā? Tāpēc, ka dailes sfēra reizē un vienlaikus ir mīlas un iekāres sfēra, tāpēc, ka, nosakot, kas atzīstams par skaistu, iejaucas dzimums. Anekdotiskas izdomas pasaulē netrūkst nostāstu par to, kā jaunekļi, pārģērbušies par sievietēm, sagrozījuši galvu vīriešiem, bet bikšotas jaunkundzes likušas iedegties kaislē sava dzimuma pārstāvēm. Līdzko pārpratums novērsts, jūtas izgaist, jo skaistumam vairs nav praktiskas nozīmes. Savā iedarbībā uz jūtām cilvēka skaistums, iespējams, nav nekas cits kā vienīgi dzimuma valdzinājums, dzimuma idejas uzskatāma izpausme, tā ka pareizāk laikam būtu runāt par vlrietisku vīrieti vai izcili sievišķīgu sievieti, nevis par skaistu viena vai otra dzimuma pārstāvi, — tikai piespiežoties, ar prātu sieviete atzīs par skaistu otru sievieti un vīrietis — otru vīrieti. Gadījumi, kad uzvaru svin skaistums, kam acīm redzama praktiska izmantojuma nav, bet kas tomēr saglabā spēju neierobežoti iedarboties uz jūtām, novērojami reti, lai gan, kā zināms, ir sastopami. Tajos iejaukts jaunības faktors — tātad pievilcīgums, kuru jūtas visai labprāt sliecas noturēt par skaistumu, un tā nu jaunība, ja vien tai nelaupa pievilcību pārlieku redzami trūkumi, parasti šķiet skaista — turklāt pati sev ari, kā nepārprotami liecina tās smaids. Jaunības daļa ir pievilcība — īpašs skaistuma izpausmes paveids, pēc sava rakstura kaut kas nenosakāmi vidējs starp vīrišķo un sievišķo. Septiņpadsmit gadus vecs jaunietis nav atzīstams par skaistu īstas vīrietības nozīmē. Skaists viņš nav ari praktiski neizmantojamas sievišķības ziņā — diezin vai tāds skaistums kādu savaldzinās. Jāatzīst tomēr, ka skaistums kā jaunības pievilcība gan iekšēji, gan ārēji vienmēr nedaudz sliecas uz sievišķā pusi; tas izskaidrojams ar šīs parādības būtību, ar jaunības maigo attieksmi pret apkārtējo pasauli un apkārtējās pasaules vienlīdz maigo attieksmi pret jaunību un izpaužas tās smaidā. Septiņpadsmit gadu vecumā, tiesa kas tiesa, var būt skaistāks par vīrieti un sievieti, skaists kā vīrietis un skaists kā sieviete, skaists abējādi — kā vienādi, tā otrādi, tik skaists un pievilcīgs, ka tiklab vīrietim, kā sievietei tīk vērot šo skaistumu un ne vienam, ne otram no tā neatraut acis.

Tā tas bija ar Rāheles dēlu, un tādēļ rakstos teikts, ka viņš bijis visskaistākais cilvēkbērns pasaulē. Tāds slavinājums ir pārspīlēts, jo viņam līdzīgu vienmēr bijis daudz un arī šodien nav trūkums, un, kopš cilvēks vairs nav abinieks vai reptilis un savā ceļā uz dievišķā iemiesojumu zemes dzīvē ticis krietni uz priekšu, vairs nav nekas neparasts, ka tas vai cits septiņpadsmit gadus vecs jaunietis izrāda jūsmīgam skatītājam slaidas kājas un šaurus gurnus, nevainojami veidotu krūšukurvi un zeltaini brūnu ādu, ka viņš nav ne par garu, ne depīgu, ka augums viņam tīkami samērīgs un viņš prot puslīdz cēli stāvēt un staigāt, ārienē valdzinoši ļaušoties kaut kam vidējam starp maigumu un spēku. Nekas neparasts nav arī tas, ka uz pleciem slejas nevis suņa galva, bet kaut kas visai simpātisks — ar gandrīz vai dievišķīgi smaidošu cilvēka muti; tas viss ir gluži ikdienišķa parādība. Bet tai pusē un vidē, kur mita Jāzeps, tieši viņš pats un viņa āriene rosināja skaistuma izjūtu, un visi kā viens atzina, ka uz šīm lūpām, kas noteikti liktos par pilnīgām, ja nekustētos runājot un smaidot, savu mīlību izlējis pats mūžības dievs. Sī mīlība šad tad izraisījusi nepatiku un iebildumus, bet nepatika jau neko nenoliedz, un nevar teikt, ka tā būtībā norobežotos no valdošajām jūtām. Daudz kas liecina, ka brāļu naids īstenībā nebija nekas cits kā vienīgi tā pati vispārējā mīlestība, tikai ar nolieguma zīmi priekšā.

GANS

Tiktāl par Jāzepa skaistumu un viņa septiņpadsmit gadiem. Bet arī izteikums, ka viņš bijis gans un kopā ar saviem brāļiem, Bilhas un Ziltas dēliem, ganījis lopus, jāpaskaidro tuvāk — no vienas puses, jāpapildina, no otras — jāsašaurina.

Jēkabs, svētību guvušais, Kānaānā bija svešinieks, gers, tā teikt, viesis, aiz cieņas paciestais — ne jau aiz tā iemesla, ka daudzus gadus mitis kur citur, bet gan tāpēc, ka no dzimšanas, pēc savas izcelsmes un kārtas bija gers tāpat kā viņa tēvi. Jēkabs nebija cienījams namnieks, augstdzimis pilsētnieks, cieņu viņam piešķīra viedums un mantīgums — kā viens, tā otrs līdz ar zīmogu, ko abi uzspieda viņam un viņa stājai, — nevis dzīves veids, kas — pa pusei nomadniecisks, lai arī likumīgi atzīts — tomēr bija un palika nokārtoti nenoteikts. Viņš mājoja teltīs Hebronas mūru pavārtē, tāpat kā reiz bija mājojis Sihemas priekšā, un kādudien, iespējams, atkal atstās šo apvidu, lai meklētu citas akas un ganību vietas. Vai viņš būtu beduīns, klejotājs, Kaina atvase, kam nepastāvība un laupītkāre uz pieres rakstīta, biedēklis un briesmeklis apkaimes pilsētnieku un zemnieku acīs? Nekādā ziņā ne. Savā niknajā naidā pret Amaleku viņa dievs neatšķīrās no šejienes baāliem — to viņš, Jēkabs, bija pierādījis vairākkārt, apbruņodams savējos, lai tie kopā ar pilsētniekiem un lopkopjiem zemniekiem padzītu dienvidu tuksneša salašņas, ar cilts simboliem izkrāsojušos kamieļu turētājus, kas iebruka zemē lieliem pūļiem, lai to izlaupītu. Bet viņš nebija arī zemnieks — turklāt apzināti un pasvītroti; tas būtu pretrunā ar viņa reliģiozo pašizjutu, kas neatbilda saulē apsvilušu zemesrūķu dzīves uztverei. Bez tam viņam, kā jau geram un aiz viesmīlības pieciestam svešiniekam, nedrīkstēja būt cita zemes īpašuma kā vienīgi tas, uz kura pats apmeties. Viņš nomāja nedaudz aramzemes — te vienu, te otru zemes gabalu, līdzenu vai klinšaini nolaidenu, akmeņiem nosētu, ar auglīgu augsni pa vidu — un tajā audzēja kviešus un auzas. Zemes aprūpi viņš atstāja dēlu un kalpu ziņā; reizēm Jāzeps tātad arī sēja un pļāva, ne tikai ganīja lopus — starp citu, tas visiem labi zināms. Taču šī pagaidu rakstura saimniekošana Jēkaba dzīves veidu īpaši neiespaidoja, tā bija blakus nodarbošanās, kurai viņš pievērsās bez aizrautības, tādēļ vien, lai radītu priekšstatu, ka uz laiku iesakņojies vienā vietā. Patiesu svaru viņam dzīvē piešķīra viņa ņudzošais kustamais īpašums — ganāmpulki; ienesumu, ko tie deva, viņš iemainīja jo izdevīgi pret labību un vīnogu sulu, eļļu, vīģēm, granātāboliem, medu, arī zeltu un sudrabu, un šis kustamais īpašums noteica viņa attiecības ar pilsētniekiem un lauku ļaudīm, — ar daudziem līgumiem apstiprinātas un dažnedažādi likumīgi noteiktas, tās viņa klejotāja eksistencei piešķīra pilsoniskuma nokrāsu.

Lai uzturētu ganāmpulkus, bija nepieciešami draudzīgi, lietišķi sakari ar šejieniešiem — tirgoņiem pilsētniekiem un zemniekiem, kuri pilsētniekiem pildīja klaušas vai maksāja meslus. Ja Jēkabs negribēja dzīvot kā nomads un bēglis, kā klaidotājs laupītājs, kas ielaužas mantīgo apcirkņos un noposta druvas, viņam bija jāvienojas ar Baāla ļaudīm likumīgi un pa labam par ganību tiesībām un attiecīgām nodevām, jāiegūst rakstiski apstiprinātas atļaujas izdzīt neskaitāmos lopus rugainēs vai noganīt pa-

puves. Bet neizmantotu platību tās puses kalnu apvidū tolaik palika arvien mazāk; jau sen valdīja miers un svētības pilns laiks, ne mirkli nenorima kustība uz ceļiem, augļotāji pilsētnieki iedzīvojās no tirdzniecības karavānām, ņemdami pagaidas naudā par uzglabāšanā nodotām, pārkrautām vai pārvadātām precēm, kas no Marduga zemes caur Damasku pa ceļu austrumos no Jardēnas, šķērsojot šo apvidu, tika nogādātas līdz lielajai jūrai un no turienes uz Dūņu zemi vai pretējā virzienā; viņi paplašināja savus zemes īpašumus, kurus lika apstrādāt atkarīgiem ļaudīm vai parādu vergiem, un iedzīvojās bagātībā no peļņas, ko deva ne tikai tirdzniecība, bet arī iegūtās ražas, un, piešķirdami naudas aizdevumus, tāpat kā Išullanū dēli tos bija piešķīruši Lābanam, pakļāva arī brīvos zemniekus; augot iedzīvotāju skaitam, uzartas tika arvien jaunas platības; ganību kļuva arvien mazāk, un tā nu šī zeme vairs nespēja viņu uzturēt, kā sendienis Sodomas pļavas nebija spējušas uzturēt Abrāmu un Latu. Viņam vajadzēja sadalīties: prāvi viņa sīklopu bari pēc nolīguma ganījās citur — piecu dienu gājumā uz ziemeļiem, vietā, kur Jēkabs bija mitis agrāk, avoksnainajā Šehemas ielejā, un parasti tur par ganiem bija Leas dēli — no Rūbena līdz Zebulonam, bet pie tēva palika četri Bilhas un Ziltas dēli un abas Rāheles atvases; aina tātad atgādināja zodiaka zīmju izvietojumu, no kurām vienlaikus redzamas sešas, bet pārējās sešas vērotājam ir apslēptas, un Jāzeps, protams, nepalaida garām izdevību norādīt tēvam uz šo līdzību un atbilstību. Teiktais nenozīmē, ka tālumā mītošie nenāktu talkā, ja Hebronas pusē bija kas īpašs padarāms, piemēram, novācama raža, — tas pat jāuzsver īpaši. Bet parasti viņi uzturējās četru piecu dienu gājuma attālumā. Un. tādēļ, lai paskaidrotu situāciju, rakstos teikts, ka puisēns Jāzeps bija pie kalpoņu bērniem, — šis apstāklis ir tikpat svarīgs.

Bet darbus, ko Jāzeps kopā ar brāļiem veica druvā un ganībās, viņš nestrādāja katru dienu — uz to nav jāraugās pārāk nopietni. Ne jau diendienā viņš ganīja lopus vai irdināja zemi, ko lietus bija darījis mīkstu, — viņš strādāja šad tad, pastarpēm, pēc paša gribas un patikas. Jēkabs, tēvs, neliedza viņam pievērsties nesalīdzināmi cildākām nodarbībām, par kurām tūlīt būs runa. Bet kas viņš bija brāļiem, kad atradās viņu vidū, — palīgs vai uzraugs? Neciešamā kārtā tas brāļiem palika neskaidrs, jo, viņu izrīkots, turklāt kā jau jaunākais itin bardzīgi izrīkots, viņš, tiesa, šur tur pielika roku, taču izturējās tā, it kā nebūtu viņiem gluži līdzīgs, būtu nevis domubiedrs un pret tēvu vērstas dēlu kopības piederīgais, bet gan tēva vietnieks un pārstāvis, kurš izseko brāļus, — tāpēc viņi necieta Jāzepu savā vidū, tomēr skaitās, ja viņš, kad vien gribēja, palika mājās.

MĀCĪBAS

Ko viņš tur darīja? Sēdēja ar veco Ēliēzeru zem dievības koka — lielās terebintes blakus akai un apguva zinības.

Par Ēliēzeru ļaudis mēdza teikt — pēc izskata viņš esot līdzīgs Ābrāmam. Patiesībā ļaudis nevarēja to zināt, neviens nebija redzējis haldejieti, gadsimtos nebija saglabājies arī neviens haldejieša attēls vai ārienes atveidojums; apgalvojumu, ka Eliēzers esot līdzīgs Abrāmam, varēja izprast vienīgi pretējā nozīmē: lai_ iztēlotos, kāds izskatījies pirmizceļotājs un dieva draugs, Ēliēzera vaibsti varēja noderēt par paraugu — ne jau vienīgi tāpēc, ka tie bija tikpat cildeni kā vecā vīra augums un stāja, bet pirmām kārtām aiz tā iemesla, ka tiem piemita kaut kas rimti vispārināts un dievišķi nenoteikts, tā ka viņa ārieni viegli varēja piedēvēt kam godājami nezināmam, aizsenam. Viņš bija vienos gados ar Jēkabu, varbūt mazdrusku vecāks un ģērbās tāpat kā Jēkabs — pa pusei kā beduīns, pa pusei pēc Sineāras ļaužu paražas, t. i., bārkstainā viļņveida kroku tērpā ar platu jostu, aiz kuras aizbāza rakstāmrīkus. Piere, ciktāl to neklāja galvas apsējs, bija gluda, bez nevienas krunciņas. Šaurās, vēl aizvien melnās uzacis izliecās zemiem lokiem no platās, tikko manāmi ieplacinātās virsdegunes līdz deniņiem, un gan augšējie, gan apakšējie gandrīz bezskropstu plaksti, smagi un it kā pietūkuši, atgādināja lūpas, starp kurām, izspiedušies uz āru, blāvoja acu āboli. Plakanais deguns ar plānajām nāsīm sniedzās līdz pat šaurajām, gar lūpu kaktiņiem noļutušajām ūsām, kuras nokārās pār iesirmi dzeltenīgo zoda bārdu un zem kurām vienlīdz plata no lūpu kaktiņa līdz lūpu kaktiņam stiepās sārtenā apakšlūpa. Bārda lejpus platajiem, dzeltūksnējas, viscaur sprēgainas ādas klātajiem izcilnajiem vaigiem bija neparasti līdzena — varēja pat rasties iespaids, ka tā ir piestiprināta pie ausīm un noņemama. Jā gan, arī pati seja atstāja iespaidu, ka ir noņemama un ka tikai zem tās, iespējams, slēpjas Ēliēzera patiesie vaibsti, — bērnībā Jāzepam dažbrīd tā bija šķitis.

Par Eliēzeru un viņa izcelsmi klīda visvisādas aplamas valodas, kuras mums vēl nāksies apstrīdēt. Viņš bija Jēkaba nama pārraugs un Vecākais kalps, prata lasīt un rakstīt un izglītoja Jāzepu; pagaidām ar teikto pietiks.

— Saki man, īstenās dēls, — viņš mēdza jautāt Jāzepam, abiem divatā sēžot Pamācīšanas koka novēni, — kādu treju iemeslu dēļ dievs radīja cilvēku pašu pēdējo — pēc visiem augiem un kustoņiem?

Un Jāzepam vajadzēja atbildēt:

— Pašu pēdējo dievs radīja cilvēku, pirmām kārtām, tādēļ, lai neviens nevarētu teikt, ka tas piedalījies radīšanas darbā; otrkārt, cilvēka pazemošanas labad, lai tas sacītu sev: «Gaļas muša — ir tā tapusi pirms manis!» Un, treškārt, lai tas tūdaļ varētu ķerties pie maltītes kā jau viesis, kuru gaidot galds ir klāts.

Uzklausījis atbildi, Ēliēzers apmierināts noteica: — Tu to saki.

Un Jāzeps smējās.

Bet tie ir tīrie nieki, tikai piemērs tiem neskaitāmajiem atjautības un atmiņas vingrinājumiem, ar kuriem zēnam bija jātiek galā, — arī tiem sensenajiem joku stāstiem un nostāstiem, kurus Jāzeps saklausījās no Ēliēzera jau bērnībā un kurus atstāstīdams viņš pēcāk ar savu daiļrunību apbūra ļaudis, kas jau tāpat aiz apbrīnas juka vai prātā, redzēdami vien viņu. Līdzīgi viņš bija centies izklaidēt tēvu toreiz, tiekoties pie akas, un novirzīt sirmgalvja domas uz citu pusi, pastāstīdams teiku vai fabulu par vārdu, proti, par to, kā jaunava Išhara izvilinājusi iekāres apsēstajam debesu vēstnesim tā vārdu. Jo ne jau uzreiz viņa izdibinājusi īsto un nesagrozīto, kuru piesaukdama pati uzbrauca debesīs, nezaudējusi jaunavību, un apveda ap stūri miesaskārīgo Semhasaju. Augšā tas kungs uzņēma viņu ļoti labvēlīgi, sacīdams viņai: «Reiz tu izbēgi grēka, mēs dosim tev vietu zvaigžņu vidū.» Tā radies Jaunavas zvaigznājs. Bet Semhasajs, vēstnesis, pacelties vairs nespējis, viņš bijis spiests palikt zemes nīcībā līdz dienai, kad Jēkabs, Jichaka dēls, Betēlē redzēja sapni par debesu kāpnēm. Tikai pa šīm platajām trepēm viņš ticis atpakaļ debesīs, juzdamies dziļi apkaunots, ka spēj to vienīgi cilvēka sapnī.

Vai tās būtu saucamas par zināšanām? Kur nu, patiesības tur nebija ne kripatas, tas viss tikai rotāja prātu, toties lieti nederēja, lai sagatavotu apziņu nopietnāku un svēti precīzu zinību uztverei. Tā, piemēram, Ēliēzera vadībā Jāzeps iepazina Visumu, tas ir, debesu Visumu, kura trīs sastāvdaļas — augšējā debess, zodiaka debeszeme un dienvidu debesjūra — noderēja par modeli zemes Visumam, kas savukārt sastāvēja no trīs daļām — gaisa debess, sauszemes un Zemes okeāna, tādējādi pilnībā atbilzdams debesu Visumam. Zemes okeāns, viņam tika mācīts, apņēma Zemes ripu līdzīgi jostai, taču atradās arī zem tās un lielo plūdu reizēs izlauzās pa visām spraugām un sajaucās ar lejup brūkošās debesjūras ūdeņiem. Sauszeme toties no skata atgādināja visnotaļ cieši nomīdītu klonu, bet debeszeme tur augšā — kalnaini ar divām smailēm, Saules un Mēness virsotnēm, Horebu un Sinaju.

Saule un Mēness kopā ar piecām klejojošām zvaigznēm veidoja skaitli septiņi; septiņas planētas, pavēļu iznēsātājas, riņķoja pa dažādu izmēru lokiem gar zodiaka valni, līdzīgu tātad septiņstāvu tornim, kura terašu apļi sniedzās līdz pašām augšējām ziemeļu debesīm un valdnieka mājoklim. Tur mita dievs, un viņa svētais kalns mirgoja kā ugunīgiem dārgakmeņiem nosēts, tāpat kā Zemes ziemeļos mirgoja sniegotais Hermons. Mācīdams Jāzepam šīs zinības, Ēliēzers norādīja uz vizmaini balto valdnieka kalnu tālē, saredzamu no jebkuras vietas, arī no Pamācīšanas koka pakājes, un Jāzeps īsti vairs neatšķīra, kur beidzas debesu un kur sākas Zemes valstība.

Viņš apguva skaita brīnumu un noslēpumu — skaitli sešdesmit, skaitli divpadsmit, skaitli septiņi, skaitli četri, skaitli trīs, mēra dievišķo dabu, kā arī to, ka viss saskanēja cits ar citu un atbilda cits citam, tā ka atlika vien brīnīties un pielūgsmē noliekt galvu tik lielas saskaņas priekšā.

Divpadsmit zīmes ietilpa zodiakā, un šīs zīmes bija lielā riņķojuma pieturas. Tie bija divpadsmit mēneši — pa trīsdesmit dienām katrā. Bet lielajai apritei atbilda mazā, jo, sadalot arī to divpadsmit iedaļās, ieguva laika vienību, kas sešdesmit reizes lielāka par Saules disku, un šī vienība bija dubultstunda. Tā bija dienas mēnesis un, izrādās, tikpat asprātīgi dalāma. Jo dienas un nakts vienāduma laikā redzamā Saules orbīta ietvēra tieši tik Saules diska diametru, cik gadam dienu, proti, trīs simti sešdesmit, un tieši šajās dienās saullēkts — no mirkļa, kad pie apvāršņa parādījās spīdekļa augšējā mala, līdz mirklim, kad redzams kļuva viss disks, — ilga dubultstundas sešdesmito daļu.

Raugi, tā bija dubultminūte; un, tāpat kā ziema un vasara veidoja lielo apriti, bet diena un nakts — mazo, ari katrās divpadsmit dubultstundās divpadsmit vienkāršas veidoja dienu, bet divpadsmit otras — nakti, un katrai dienas un nakts stundai atbilda sešdesmit vienkāršas minūtes.

Vai tā nebija kārtība, harmonija un atbilsme? Klausies vien tālāk, DumuzI, īstenās dēls! Un asini prātu, lai tas top dzidrots un gaišs!

Klejotāji spīdekļi, pavēļu iznēsātāji, bija septiņi, un katram bija sava diena. Bet skaitlis septiņi pirmām kārtām bija piederīgs Mēnesim, ceļa līdzinātājam dieviem, saviem brāļiem, proti, bija Mēness septiņdienu ceturkšņu skaitlis. Saule un Mēness bija divi — kā itin viss šajā dzīvē un saulē, kā «jā» un «nē». Tādēļ planētas varēja izkārtot pa divi un pieci, un arī skaitlim pieci uz to bija tiesības. Jo tas bija lieliski samērojams ar skaitli divpadsmit, tāpēc ka, reizinot pieci ar divpadsmit, iegūts tika skaitlis sešdesmit, kurš, kā jau pierādīts, bija svēts, taču vēl jo labāk tas bija samērojams ar svēto skaitli septiņi, ja jau pieci un septiņi ir divpadsmit. Vai tas būtu viss? Nē, šāds izkārtojums un nošķīrums deva iespēju aplēst piecu dienu planetāro nedēļu, un gadā tādu nedēļu bija septiņdesmit divas; reizinot septiņdesmit divi ar pieci, ieguva majestātisko summu — trīs simti sešdesmit — ne tikai gada dienu, bet arī Saules orbītā ietilpināmo tās diska diametru skaitu.

Tas bija spīdoši!

Taču planētas varēja sakārtot arī pa trim un četrām — uz to abiem skaitļiem bija neapstrīdamas tiesības. Jo trīs bija Saules, Mēness un Ištaras — zodiaka reģentu skaitlis. Tāpat tas bija izplatījuma skaitlis un noteica gan augšas, gan lejas Visuma dalījumu. Četri savuties bija pasaules malu skaitlis, un tam atbilda diennakts dalījums; vienlaikus tas bija arī Saules orbītas daļu skaitlis, katru daļu pārvaldot vienai planētai, turklāt Mēness un spīdekļa Išta-ras skaitlis — kā vienam, tā otram bija četras pozīcijas. Bet kāds bija iznākums, ja trīs reizināja ar četri? Iznākums bija divpadsmit!

Jāzeps smējās. Bet Eliēzers pacēla rokas un bilda:

— Adonajs!

Kā bija iespējams, ka, dalot Mēness dienu skaitu ar tā pozīciju skaitu, proti, ar četri, no jauna ieguva septiņu dienu nedēļu? Tas bija Viņa pirksts.

Ar šiem skaitļiem jauniņais Jāzeps Eliēzera vadībā žonglēja kā ar bumbiņām un izklaidēdamies mācījās. Viņš ieskatīja, ka cilvēkam, ko dievs bija apveltījis ar saprātu, lai tas uzlabotu visu svēto, bet ne gluži saskanīgo, jāizlīdzina minētās trīs simti sešdesmit dienas ar Saules gada dienām, pievienojot piecas liekas dienas. Tās bija sliktas, negantas dienas — pūķu un lāsta dienas, līdzīgas ziemas naktīm; tikai tad, kad tās bija apkārt, sākās pavasaris un iestājās svētības laiks. Te nu skaitlis pieci atklājās visai nepievilcīgā gaismā. Bet gaužām nelabs bija arī skaitlis trīspadsmit. Kāpēc? Tāpēc, ka divpadsmit Mēness mēnešos bija tikai trīs simti piecdesmit četras dienas un laiku pa laikam radās nepieciešamība ieviest papildu mēnešus, kuri atbilda Krauklim, trīspadsmitajai zodiaka zīmei. Apstāklis, ka šie bija liekie mēneši, darīja trīspadsmit par nelaimes skaitli — tāpat kā krauklis bija nelaimes nesējs. Benonī-Benjamīns tad arī gandrīz nomira, iziedams pa dzemdību vārtiem kā caur šauru aizu starp Visuma kalna virsotnēm, un tikko nekrita par upuri pazemes varām, jo viņš bija Jēkabam trīspadsmitais bērns. Bet, aizstājot viņu, par upuri tapa pieņemta Dina un aizgāja nīkā.

Atzīt nepieciešamību, pie reizes izdibinot dieva dabu, bija lietderīgi. Jo dieva skaitļu brīnums nebija viscaur nevainojams, un, liekot lietā saprātu, cilvēkam bija jānovērš neatbilstības; tiesa, ar kļūdu labošanu savukārt saistījās lāsts un nelaime, un šeit pat skaitlis divpadsmit, citviet tik dailīgs, kļuva nelabu vēstošs — jo tieši tik dienu bija vajadzīgs, lai izlīdzinātu starpību starp trīs simti piecdesmit četrām Mēness un trīs simti sešdesmit sešām Mē-ness-Saules gada dienām. Taču, ja pieņemtu, ka dienu skaits ir trīs simti sešdesmit pieci, tad, kā Jāzepam bija jāizrēķina, ikreiz pietrūktu vienas ceturtdajdienas un gadu ritumā neatbilstība kļūtu tik liela, ka pēc tūkstoš četri simti sešdesmit apritēm tā līdzinātos gadam. Bet tieši tāds bija Suņa zvaigznes periods; un te nu Jāzepa telpas un laika apcere iesniedzās cilvēka prātam neaptveramās tālēs — no maziem riņķojumiem pievēršoties lielākiem, kas ap pirmajiem meta arvien plašākus lokus, līdz ietiecās šausminoša garuma gadu apritēs. Jau pati diena bija mazs gads ar saviem gadalaikiem, ar vasaras gaišumu un ziemas tumsību, un dienas cita pēc citas ieritēja lielajā apritē. Bet liela tā bija relatīvi — tūkstoš četri simti sešdesmit tādu aprišu ietilpa vienā Suņa gadā. Visums sastāvēja no vislielāko — tiesa, varbūt arī ne pašu vislielāko gadu pārdimensionālajiem lokiem, un katram tādam gadam bija sava vasara un ziema. Vasara tiem iestājās tad, kad visi spīdekļi satikās Ūdensvīra vai Zivju zvaigznājā, bet ziema — kad tikšanās norisa Lauvas vai Vēža zīmē. Katra ziema sākās ar plūdiem, katra vasara — ar ugunssvelmi, un tā katrai Visuma apritei un katram milzu riņķojumam bija savs sākuma un savs gala punkts. Katrā ietilpa četri simti trīsdesmit divi tūkstoši gadu, un katrs precīzi atkārtojas iepriekšējos, tālab spīdekļiem, kas bija atgriezušies izejas pozīcijā, gan lielos vilcienos, gan sīkumos vajadzēja iedarboties līdzīgi. Šā iemesla dēļ Visuma aprites sauca par «dzīves atjaunotnēm», palaikam ari par «bijušā atkārtojumu» vai «mūžīgo atgriešanos». Tās dēvēja arī par olām, tas ir, «mūžību», bet dievs, El-olām, bija šo mūžību ķēniņš, Hai-olam — mūžību mūžībās dzīvais, un Viņš bija tas, kas cilvēkam licis dvēselē olām, proti, spēju apjēgt mūžību un tādā kārtā zināmā nozīmē arī uzmesties tai par kungu un noteicēju ...

Tās bija varenas mācības. Jāzeps izklaidējās ar vērienu. Ko tik visu nezināja Eliēzers! Viņš zināja noslēpumus, kas mācīšanos vērta lielā un glaimojošā izpriecā — aiz tā iemesla, raugi, ka runa bija par noslēpumiem, kurus zemes virsū zināja tikai neliels skaits nerunīgu viedo tempļos un akmens namos, nevis pūlis. Tā, piemēram, Ēliē-zers zināja un pastāstīja Jāzepam, ka babiloniešu dubult-olekts atbilst svārsta garumam, kurš dubultminūtē izdara sešdesmit dubultvēzienu. Jāzeps, lai arī runātnīgs būdams, neizpauda šo noslēpumu nevienam; tas pierādīja no jauna, cik svēts ir skaitlis sešdesmit — vēl jo vairāk tāpēc, ka, reizinot to ar dailīgo seši, ieguva svētin svēto skaitli trīs simti sešdesmit.

Viņš iepazina garuma un ceļa mērvienības, atvasinādams tās ir no savas, ir no Saules gaitas, un šāda rīcība, kā viņam apliecināja Eliēzers, vis nebija nosodāma pārdrošība, jo cilvēks, mazais Visums, pilnībā atbilda lielajam Visumam un riņķojuma svētajiem skaitļiem bija nozīmīga loma visā mēru sistēmā un laikā, kurš kļuva par telpu.

Tā radās tilpumi un līdz ar tiem svars; un Jāzeps iepazina zelta, sudraba un vara svara mērvienības un salīdzināmās cenas pēc parastā un ķēniņu, feniķiešu un babiloniešu kursa. Viņš vingrinājās izdarīt tirdznieciskus aprēķinus, izteikt vienu un to pašu cenu varā un sudrabā, iemainīt vērsi pret eļļas, vīna vai kviešu daudzumiem, kas atbilda tā vērtībai metālā, un paveica visu tik apķērīgi, ka Jēkabs, nejauši padzirdis dēla atbildes, paklakšķi-nāja ar mēli un teica:

— Kā eņģelis! Nu gluži kā Arabota eņģelis!

Jāzeps apguva arī visnepieciešamākās zināšanas par slimībām un ārstnieciskām vielām, par cilvēka ķermeni, kas atbilstoši kosmiskajai trejādībai sastāvēja no cietām, šķidrām un gaistošām vielām. Viņš iemācījās attiecināt ķermeņa daļas uz zodiaka zīmēm un planētām, piešķirot īpašu nozīmi nieru tauku slānim, tāpēc ka orgānam, ko tas aptvēra, bija sakars ar bērnu radīšanu un tajā iemita dzīvības spēks; uzskatīt aknas par jūtu izraisītājām un ar laukumos iedalīta, no vienas vietas uzrakstiem klāta māla modeļa palīdzību iegaumēt mācību, pēc kuras iekšas bija nākotnes spogulis un drošs debesu zīmju iztulkojuma avots ... Un vēl viņš iepazina Zemes loka tautas.

To bija septiņdesmit vai, domājams, septiņdesmit divas, tāpēc ka tikpat piecu dienu nedēļu bija gadā, un dažu dzīves veids un tikumi bija šaušalīgi. Vispirmām kārtām tas attiecās uz galējo ziemeļu barbariem, kas apdzīvoja Magogu, zemi tālu aiz Hermona augstumiem un vēl aiz Hanigebatas, ziemeļos no Tauras. Baisi bija galējie rietumi, saukti par Taršišu, — krasts, kuru, nepazīdami baiļu, bija aizsnieguši Sidonas vīri, neskaitāmās dienās šķērsodami Lielo Zaļo ūdeni visā tā platumā. Arī Kitimā, proti, Sicīlijā, tāles alku un tirgoties kāres apsēsti, tādā pašā ceļā nokļuvuši Sidonas un Gebalas ļaudis un nodibinājuši tur apmetnes. Neatlaidīgi viņi centušies izpētīt Zemes ripu — tiesa, ne jau gluži tādēļ, lai viedajam Eliēzeram tiktu ko mācīt, bet gan aiz dziņas apciemot aizjūras tautas un ievilt tām savus purpura audumus un smalkos izšuvumus. Mēdza pūst vēji, kas viņus nestin aiznesa uz Kipru jeb Alašiju un Dodanimu, tas ir, Rodošu. No turienes viņi, nepieredzējuši_ pārlieku lielas briesmas, nonākuši Musrī zemē, proti, Ēģiptē, no kuras tirdznieciskiem centieniem labvēlīga straume atgādāja viņu kuģus atpakaļ dzimtenē. Ēģiptes ļaudis savuties bija pakļāvuši sev un atklājuši zinātnei Kušu, nēģeru apdzīvotās zemes dienvidos, Nīlas augštecē. Sasparojušies arī viņi sēdušies kuģos un atraduši Vīraka zemes pašā Sarkanās jūras lej galā, Pontu, Feniksa valstību. Vislejāk dienvidos, kā vēstīja valodas, atradās_ Ofīra, Zelta zeme. Kas attiecās uz saullēkta pusi, tad Elamā valdīja ķēniņš, kuru pagaidām nebija paveicies izvaicāt, vai tas savā debesu pusē atklājis vēl kāda zemi aiz paša valsts robežām. Domājams, nebija vis.

Tas ir tikai neliels ieskatszinībās, ko Jāzepam zem Pamācīšanas koka lika apgūt Eliēzers. Un jauneklis pierakstīja visu, uzklausīdams vecā vīra norādījumus, un pēc tam, piešķiebis galvu, lasīja pats sev priekšā, līdz iemācījās no galvas. Prasme lasīt un rakstīt — skaidra lieta — bija visa pamats un pavadīja visu; bez tām ļaužu vidū valdītu vieni nostāsti un dzirdētais ar laiku pagaistu un tiktu aizmirsts. Tādēļ Jāzepam zem koka bija jātup ļoti taisni, ieplestiem ceļgaliem, turot klēpī rakstāmpiederumu — vai nu māla plāksnīti, kurā viņš ar irbuli ieveidoja ķīļveida zīmes, lai līmētu grīšļu sloksni, vai gludu aitādas vai kazādas sleju, uz kuras ar spuraini sakošļātu vai smaili noasinātu niedres stiebriņu citu pēc cita vilka savus ķeburus, pamērkdams rakstāmrīku lāgiem sarkanas, lāgiem melnas tušas trauciņā. Pārmijus viņš lietoja te vietējo — šīs puses iemītnieku laicīgo rakstību, kura labi noderēja ikdienas valodas un izteikumu pierakstiem, jo tajā vispārskatāmāk varēja uzmest darījumu vēstules un preču sarakstus pēc feniķiešu parauga, te dievišķo un oficiāli atzīto svēto Bābeles likumu, zinātnes un teiksmu rakstu, kam lieti derēja māls un irbulis. Eliēzera ziņā bija daudz teicamu šīs rakstu mākslas paraugu — apcerējumu par zvaigznēm, Mēness un Saules himnu, vēstures apskatu, meteoroloģisku hroniku, nodevu sarakstu, kā ari plašu, dzejā sacerētu senu teiku fragmentu; šīs teikas, lai arī melīgas, bija ietērptas tik iznesīgi svinīgā valodā, ka kļuva prātam ticamas. Tās vēstīja par pasaules un cilvēka radīšanu, par Marduga cīņu ar pūķi, par to, kā Ištara no kalpones paaugstināta par valdnieci un nokāpusi pazemē, par radību zāli un dzīvības ūdeni, par pārsteidzošajiem piedzīvojumiem, ko pieredzējuši Adaps, Etāns un Gilga-mešs, kuram, lai arī tam bijusi dievu miesa, tomēr nekādi nav izdevies iemantot mūžīgo dzīvību. Par visu to lasīja Jāzeps, vilkdams līdzi ar rādītājpirkstu, vai pārrakstīja teiksmas, sēdēdams bijīgā pozā, nesalicis, nolaidis vienīgi plakstus. Viņš lasīja un rakstīja par Etana draudzību ar ērgli, kurš uznesis varoni Anū debesīs, — un tik augstu, jānudien, pacēlušies abi, ka zeme lejā atgādinājusi pankūku, bet jūra — maizes grozu. Kad tās izzudušas pavisam, Etānu pārņēmušas bailes un tas kopā ar ērgli nogāzies dzīlē — kaunpilnas beigas! Jāzeps nosprieda, ka pats līdzīgā situācijā, cerams, izturētos citādi nekā varonis

Etāns; bet vēl labāk par šo varoņteiku viņam patika nostāsts par mežaini Engidū — tas, kā šo puskustoni piejaucējusi kāda Urukas palaistuve, kā apmācījusi uzvedīgi ēst un dzert, ieziesties ar eļļu un nēsāt apģērbu, ar vārdu sakot, padarījusi par cilvēku un pilsētnieku. Nostāsts valdzināja Jāzepu, viņš sajūsminājās, kā meičiņa pierāminā-jusi stepes vilku septiņās dienās un septiņās naktīs, aizvadītās vienos mīlas priekos, sagatavodama to civilizētai dzīvei. Tik sulīgi krāšņas no Jāzepa lūpām plūda Bābeles valodas skaņas, viņam skaitot šīs rindas, ka Eliēzers, skūpstīdams skolēnam tērpa malu, iesaucās:

— Slava tev, piemīlīgās dēls! Tavi panākumi ir spoži, un itin ātri tu kļūsi par kāda lielkunga mackīru un diža valdnieka padomdevēju. Piemini mani, kad mitīsi savā valstī!

Pēc tam Jāzeps nesteigdamies aizstaigāja pie brāļiem druvā vai ganībās, lai piepalīdzētu puspuiša darbos. Bet brāļi ņirdzīgi teica:

— Rau, tur šis velkas, tas antiņš, visi pirksti tintaini tam pirmsplūdu akmens rakstu burtniekam! Varbūt šis būs tik labiņš un izslauks kazas, bet varbūt nāk tikai no-lūrēt, vai mēs neizgriežam dzīvām aitām pa gaļas gabalam savam katlam? Ak, būtu mums atļauts viņu iekaustīt, viņš sveikā vis netiktu cauri, kā tam diemžēl lemts notikt aiz bailēm Jēkaba priekšā!

PAR MIESU UN GARU

Runājot vispārināti par dziļajām nesaskaņām, kas, ritot gadiem, arvien vairāk aptumšoja Jāzepa un viņa brāļu attiecības, pievēršoties no ikdienas sadursmēm un ķīviņiem nesaskaņu dziļākajiem cēloņiem, par visa ļaunuma sakni jāatzīst skaudība un augstprāts, un tam, kas tieksies noskaidrot taisnību, nebūs viegli izšķirt, kurš no abiem netikumiem — konkretizējot, kas īsti — vienpatnis vai bars, kurš arvien draudīgāk vērsās pret vienpatni, — atzīstams par visas nelaimes vaininieku. Tieši taisnības mīlestība un godīga vēlēšanās, par spīti iespējamiem vilinājumiem, nekļūt partejiskam varbūt pamudinās vērotāju nosodot atzīt augstprātu par visa posta un ļaunuma pirmcēloni, taču, no otras puses, taisnīgums liks ari piekrist, ka reti kad pasaulē bijis tik daudz pamata augstprātībai un, protams, arī skaudībai, kā tas bija toreiz un tieši tajā gadījumā.

Skaistums virs zemes reti apvienojas ar zināšanām. Gribot negribot par ieradumu kļuvis iztēloties erudīciju neglītu, bet pievilcību — garīgi tukšu, turklāt ar tīru sirdsapziņu iztēloties tukšu, tāpēc ka rakstu mākslas prašana, atjauta un gudrība pievilcībai ne tikai nav nepieciešamas, bet, gluži otrādi, var to pat izkropļot un pazudināt. Tādā kārtā visai neparastais tās plaisas izzudums, kura šķir garu no dailes, abu dāvanu apvienojums vienā personā it kā izlīdzina pretrunu, kas parasti tiek uzskatīta par cilvēka dabā iemītošu, un nevilšus rada priekšstatu par kaut ko dievišķu. Objektīva vērotāja skatienam šāda dievišķa harmonija neizbēgami šķiet vistīrākās apbrīnas cienīga, bet vienlaikus var radīt visrūgtākās izjūtas ļaudīm, kam iemesls domāt, ka tās gaisma netaisnā kārtā atstāj viņus ēnā.

Tieši tā tas bija šeit. Lietišķi par daili sauktā laimes noskaņa, ko ļaužu sirdīs vieš zināmas parādības, izpaudās jo spilgti, viņiem tiekoties ar Rāheles pirmdzimto; ļaudis atzina Jāzepu, vienalga, vai mēs spējam vai nespējam izprast šādu jūsmu, par tik skaistu, ka viņa pievilcība jau agri itin plašā apkaimē kļuva par parunu. Turklāt šai pievilcībai bija lemts ietvert gara pasauli, apgūt tās mākslas līksmā centībā, uzņemt sevī un, uzspiežot tām savu, proti, pievilcības zīmogu, no jauna izplatīt, tā ka starp abiem — daili un garu — vairs nebija pretrunu un izzuda gandrīz visas atšķirības. Mēs teicām, ka gara un pievilcības dabiskās pretrunas zudumam bija jārada priekšstats par kaut ko dievišķu. Tas jāsaprot pareizi. Ne jau pacelšana dievu kārtā izlīdzināja pretrunu — Jāzeps taču bija cilvēks, turklāt cilvēks ar diezgan lieliem trūkumiem un pietiekami saprātīgs, lai būtībā pats ik mirkli tos apzinātos; izlīdzināja pretrunu saskarsme ar dievišķo, tas ir, ar Mēnesi.

Mēs jau bijām liecinieki ainai — visai zīmīgai tiem fiziskajiem un garīgajiem sakariem, kādos Jāzeps bija ar brīnumaino spīdekli, protams, nezinot tēvam, kurš atnācis pirmām kārtām sabāra savu acuraugu, ka tas atsedzies lakstojas ar kailo debesu skaistuli. Bet ar Mēnesi zēnam saistījās kaut kas vairāk nekā doma par dailes brīnumu, proti, doma par viedumu un rakstu mākslu, jo Mēness bija debesu līdzinieks Totam, baltajam paviānam un rakstu zīmju atklājējam, dievu starpniekam un rakstvedim, viņu izteikumu hronistam un rakstītpratēju patronam. Dailes un zīmju burvība reizē un vienkopus tobrīd tātad bija skurbinājusi viņu un uzspiedusi savu zīmogu viņa vienatnīgajai pielūgsmei — mazliet ķecerīgam, juceklīgam un izvirtušam kultam, kā radītam, lai satrauktu tēvu, bet tieši tādēļ viegli skurbam, ka miesas izjūta tajā apburoši sajaucās ar gara izjūtu.

Katrs cilvēks neapšaubāmi vairāk vai mazāk apzināti lolo kādu priekšstatu, kādu iemīļotu domu, slēptas iejūs-mas avotu, kurā veldzējas un smeļas spēku viņa dzīves izjūta. Jāzepam tāda bija valdzinošā ideja par miesas un gara, dailes un vieduma kopību un savstarpēji pastiprinošo apziņu. Haldejiešu ceļotāji un vergi viņam bija stāstījuši, ka Bels licis sev nocirst galvu, lai radītu cilvēku, ka dieva asinis sajaukušās ar zemi un no asiņainajām zemes pikām izveidotas dzīvas būtnes. Tam viņš neticēja; bet reizumis, alkdams dziļāk izjust paša esību un klusībā par to papriecāties, viņš atsauca atmiņā šo asiņaino pasaulīgas un dievišķas vielas sajaukumu, jutās, dīvaini aplaimots, pats no tās veidots un smaidīdams prātoja, ka garīguma apziņai jāuzlabo un jāpastiprina miesas un dai-līguma apziņa, tāpat kā miesīguma un dailes apziņai — gara apziņa.

Ticēt viņš toties ticēja tam, ka dieva gars, ko Sineāras ļaudis dēvēja par «mummū», lidinājies pār Haosa ūdeņiem un ar vārda spēku radījis pasauli. Vai tu redzējies, viņš domāja, pateicoties vārdam, brīvam, no ārpuses nākušam vārdam, tapusi pasaule, un pat šodien vēl — ja vien kas pastāvēja, tas pastāvēja pa īstam vienīgi tad, ja cilvēks sauca to vārdā un, saukdams vārdā, piešķīra tam esību. Vai tur pat glītai un izskatīgai galvai nebija jāpārliecinās, cik svarīgs ir vārdisks viedums?

Kā lai tamlīdzīgas noslieces un to izkopums, ko Jēkabs atbalstīja vairāku iemeslu dēļ, par kuriem tūlīt būs runa, neatsvešinātu Jāzepu no Leas un kalpoņu dēliem, un cik daudz augstprātības iedīgļu vienā pusē un nenovīdības asnu otrā slēpās šajā atsvešinājumā! Mums neceļas roka un rakstīkla, lai apzīmētu par gluži ikdienišķiem puišiem visus šos brāļus un cilšu aizsācējus, kuru vārdus vēl šobaltdien katrs skolas bērns pamatoti mācās no galvas viņu dzimšanas secībā. Vismaz par dažiem, piemēram, par Jūdu, sarežģītu un pretrunu plosītu cilvēku, tāpat par caurcaurēm godīgo Rūbenu, tas, starp citu, nebūtu taisnīgi teikts. Bet, pirmkārt, par skaistiem nekādi nevarēja citzīt nedz tos, kuri gadu ziņā Jāzepam bija tuvāki, nedz pārējos, kuriem tolaik, kad viņš kļuva septiņpadsmit gadus vecs, bija krietni pāri divdesmit, lai gan visi kā viens bija spēkavīri; sevišķi Leas atvases, galvenām kārtām, Re'ubens, taču tāpat arī Simeons, Levijs un Jūda varēja lepoties ar atlētisku augumu; turklāt, ja runa ir par vārdu un viedumu, viņu vidū nebija neviena, kurš gandrīz vai nedižotos, ka nedod par tiem ne plika graša un nejēdz no tā visa nenieka. Tiesa, par Naftālu, Bilhas dēlu, jau sen-dienis teikts, ka viņš mākot «paust skaistus vārdus», bet tādam vērtējumam par pamatu ir pieticīgi ikdienišķas prasības — Naftāla runasdāvanas nesniedza tālāk par itin ordināru mutīgumu, kam ar zināšanām un kaut ko augstāku nebija ne mazākā sakara. Viņi bija gani — un ganam būtu bijis jābūt arī Jāzepam, lai pilnībā kļūtu par viņējo, — gani un laiku pa laikam, starp citu, arī zemkopji, visai cienījami gan kā vieni, gan kā otri un neiecietības pilni pret brāli, kurš ar tēva atļauju bija iedomājies, ka arī var būt gans un zemkopis, strādādams šad tad pa roku galam un vienlaikus tēlodams lielu rakstvedi un māla plāksnīšu raksta pratēju. Iekams brāļi sadomāja Jāzepam palamu «sapņu sapņotājs», lietotu vissīvākā ienaida dienās, tie zobodamies saukāja viņu par Visgudri Nou-Utnapištimu, pirmsplūdu akmens rakstu burtnieku. Cenzdamies atmaksāt, viņš savukārt dēvēja brāļus par «suņ-purniem» un «cilvēkiem, kas neprot atšķirt labu no ļauna», — dēvēja, tiem dzirdot, un paglāba viņu vienīgi bailes, ko brāļiem iedvesa Jēkabs; citādi viņš būtu pataisīts zils un melns. Mums tas nepatiktu; bet Jāzepa skaisto acu dēļ viņa atbilde nav uzskatāma par mazāk nosodāmu nekā brāļu zobošanās. Gluži otrādi! Ko līdz vie-dums, ja tas neglābj no augstprāta?

Kā pret visu to izturējās Jēkabs, tēvs? Nekāds mācītais vīrs viņš nebija. Bez dzimtās dienvidkānaāniešu izloksnes viņš, protams, runāja babiloniešu valodā pat labāk nekā dzimtajā, toties ēģiptiski neprata — kaut vai tāpēc vien, ka, cik jau nomanījām, nosodīja un neieredzēja visu, kam sakars ar Lejzemi. Jēkaba zināšanas par Ēģipti padarīja šo zemi viņa acīs par klaušu jūga un netiklības dzimteni. Acīmredzot turienes dzīvi noteica kalpība valsts varai, un tas viņa iedzimtajai neatkarības un personiskas atbildības izjūtai likās aizskaroši, bez tam dzīvnieku un mirušo kults, kas zēla tur lejā, viņa izpratnē bija negantība un nejēdzība — mirušo kults it sevišķi, jo kalpošana paze-rnei, sākdamās, starp citu, pirms laika — jau šajā saulē ar sēklas graudu, kurš, nesdams augļus, satrun zemē, pēc viņa domām, bija izvirtība. Dūņu zemi tur lejā viņš dēvēja par «Šeolu», elli, miroņu valstību, nevis par «Kemi» vai «Misraimu»; viņa reliģiski tikumiskā neiecietība vienlīdz vērsās pret pārspīlēto atzinību, kādu, kā dzirdams, ļaudis tur veltīja rakstu mākslai. Viņa iemaņas šajā jomā nesniedza tālāk par māku parakstīties, ja vajadzēja apstiprināt tiesisku vienošanos, un arī šajos gadījumos viņš parasti izlīdzējās ar zīmoga uzspiešanu. Visus citus tā paša rakstura darbus viņš atstāja sava Vecākā kalpa Ēliēzera ziņā, un to viņš varēja atļauties, jo mūsu kalpu iemaņas ir arī mūsu iemaņas, un viņa cieņai bija pavisam cits pamats. Tai piemita neatkarīgs, iedzimts un personisks raksturs, tā dibinājās uz viņa jūtu un pārdzīvojuma spēku, proti, viedu un nozīmības pilnu likteņstāstu piepildījumu; tā izrietēja no dabas piešķirta, katram jūtama garīguma, ko izstaroja viņa būtība, no priekšrocībām, kuras dotas atklāsmīgam, drosmīgam sapņotājam, dievam tuvu stāvošam cilvēkam, kam prasme rakstīt ir lieka. Nav gluži piedienīgi izdarīt salīdzinājumu, kas Eliēzeram pašam ne prātā nebūtu ienācis: vai viņam, Eliēzeram, piederētos nosapņot sapni par debesu kāpnēm vai ar dieva palīgu paveikt vienu no tiem atklājumiem, kāds, piemēram, dabas jomā bija lāsainu sīklopu iegūšana, liekot lietā līdzības burvestu? Nekad un nemūžam!

Kādēļ tad Jēkabs izturējās tik labvēlīgi pret Jāzepa literārajām nodarbībām Vecākā kalpa vadībā un ar patiku vēroja mācības, nevarēdams taču nemanīt, cik bīstamas tās ir zēnam un viņa attiecībām ar brāļiem? Tam bija divi iemesli: viens — godkāra, otrs — raizīgi pedagoģiska rakstura, — un abiem bija sakars ar mīlestību. Lea, noniecinātā sieva, zināja labi, ko saka, paredzēdama sev un savas miesas dēliem, ka, piedzimstot Jāzepam, viņi Jēkabam nebūs nekas cits kā tukšs gaiss. Kopš dienas, kas Jēkabam dāvāja īstenās bērnu Dumuzī, atvasi, Jaunavas dēlu, viņam padomā bija tikai viens — nostādīt vēlu nākušo augstāk par agrāk dzimušajiem, ierādīt tam pirmo — visaugstāko vietu, piešķirt dēlam, kurš būtībā tikai Rāhelei bija pirmdzimtais, īsta un likumīga pirmdzimtā tiesības. Sašutums par Re'ubena neganto apgrēkošanos, viņam guļot ar Bilhu, bija diezgan neviltots — pat ļoti patiess un neviltots, bez šaubām, tomēr ari mazliet pārspīlēts izpausmē un mērķtiecīgi kāpināts. Jāzeps toreiz to neatskārta vai nojauta tikai daļēji, bērna ļaunprātībā atklādams tēvam, kas noticis, bet Jēkabs to pašu mirkli nodomāja: «Tagad os varu nolādēt lielo un atbrīvot vietu mazajam!» Bet tieši tāpēc, ka bija tā nodomājis, iespējams, arī baidīdamies saniknot tos, kuri vecuma secībā nāca aiz Rūbena, viņš neuzdrošinājās uzreiz izmantot šo izdevību līdz galam un grēkdara vietā bez vārda runas paaugstināt Jāzepu. Viņš atstāja jautājumu neizlemtu un nogaidīdams it kā pietaupīja goda vietu — mantinieka un izredzētā stāvokli — savam mīlulim. Jo runa taču bija par mantojuma nodošanu, par Abrāma svētību, kuras nesējs bija Jēkabs un kuru viņam, nevis Ezavam tika atstājis neredzīgais; nododams to tālāk, arī viņš nevēlējās tiktāl iet taisnu ceļu, līdz noietu greizi. Pirmajā izdevīgajā gadījumā dārgajam novēlējumam jātiek Jāzepam, kurš ir fiziski, ir garīgi nepārprotami bija tam piemērotāks nekā smagnējais, tomēr gaisīgais Rūbens; un jebkurš līdzeklis, piemēram, zināšanu apguve, tēvam likās labs, lai Jāzepa pārākums kļūtu arī ārēji, ari citiem^ arī brāļiem skaidrāk saskatāms. Laiki mainījās: līdz šim Abrāma garīgajiem mantiniekiem augstas gudrības nebija bijušas nepieciešamas, bez tām itin labi bija izticis arī Jēkabs. Bet nākotnē — ej nu sazini — varēja izrādīties lietderīgi un vēlami, ja arī ne nepieciešami, ka svētītais būtu mācīts cilvēks. Liela vai maza — tā tomēr būtu priekšrocība, un priekšrocību Jāzepam salīdzinājumā ar brāļiem jābūt iespējami vairāk.

Tas bija viens iemesls Jēkaba atsaucībai. Otrs saistījās ar dziļāka rakstura tēvišķām rūpēm, tas skāra zēna dvēseles šķīstību un ticības skaidrību. Mēs bijām liecinieki vakara stundai, kad Jēkabs pie akas maigi un saudzīgi apjautājās savam mīlulim, vai drīzumā, cerams, gaidāma lietus svētība, un jautādams it kā sargājot pacēla pār dēlu roku. Vaicājis Jēkabs bija nelabprāt. Vienīgi lielā vēlēšanās uzzināt ko noteiktāku par vitāli svarīgajām laika izredzēm pamudināja viņu izmantot dēla noskaņojumu, kuru pats vēroja ne bez apbrīnas, lai arī netīkami satraukts.

Viņš pazina Jāzepa noslieci uz vieglām ekstāzēm, uz ne visai spilgti izteiktu, pa pusei tēlotu, bet daļēji arī neviltotu konvulsīvi krampjainu pravietošanu un savās tēva jūtās izturējās pret to visai nenoteikti, sirds dziļumos apjauzdams tādas noslieces svēti nelāgo divdomību. Brāļi? Kur nu! Tiem tādas izredzētības pazīmju nebija nevienam, tie nudien neizskatījās pēc atklāsmju piemeklētajiem un reģiem. Viņu dēļ gulēt varēja mierīgi — nekādā slimīgā jūsmībā, vienalga, svēta vai nesvētā, viņi krist nemēdza, un apstāklis, ka arī tādēji Jāzeps zīmīgā, kaut arī bīstamā kārtā no viņiem atšķīrās, vienā ziņā atbilda Jēkaba nodomiem: to, ja gribēja, varēja uzskatīt par izcilību, kas līdzās tik daudzām citām priekšrocībām skaidri norādīja, kurš dēls izraugāms par svētības mantinieku.

Tomēr šie vērojumi Jēkabam gluži patīkami nebija. Tepat mita ļaudis, par kuriem iedomādams viņš savā tēva sirdī vis nevēlējās, lai Jāzeps kļūtu tiem līdzīgs. Tie bija svēti plānprāši, pravietotāji ar putām uz lūpām, dieva apsēstie, kam spējas slimīga uzbudinājuma stāvoklī pravietot kalpoja par iztikas avotu, — transā šļupstoši pareģi, kas, klejodami apkārt un pieņemdami apmeklētājus klinšu alās, ievāca atlīdzību naudā vai graudā par tam vai citam darījumam izdevīgas dienas noteikšanu vai nākotnes izzīlēšanu. Jēkabs necieta tos aiz uzticības savam dievam, un patiesībā tos necieta it neviens, lai gan visi sargājās nodarīt tiem pāri. Tie bija netīri vīri, un viņu paradumi bija mežonīgi un dulni; bērni dzinās viņiem pakaļ, saukdami: «Aulasaulalakaula!» — jo aptuveni tā izklausījās viņu pravietošana. Viņi savainoja un sakropļoja sevi, ēda iepuvušu barību, klimta no vietas uz vietu ar sakām uz kakla vai dzelzs ragiem pierē; viens otrs staigāja viscaur kails. Tas viss viņiem piestāvēja — gan ragi, gan plikums. It kā nebūtu zināms, ko šīs izdarības nozīmēja un kas īsti aiz visa tā slēpās — nekas cits kā vienīgi Baāla nešķīstības un rituāla netiklība, ražas pieburšana lauku ļaužu — zemes kopēju druvām, ekstātiskas kastrācijas, upurējot Meleham, valdošajam vērsim. Nekas noslēpumains tur nebija: kurš katrs zināja, ar ko tam visam ir sakars; taisnība, šejienieši apzinājās to sava veida vēlīgā bijībā, bez tās aizvainības, kas piemita Jēkaba reliģiskajai tradīcijai. Viņam nebija iebildumu pret saprātīgu zīlēšanu ar bultu vai lozi, kad centās izdibināt, kura stunda vispiemērotākā tam vai citam darījumam, un upurēdams arī viņš uzmanīgi vēroja putnu lidojumu un dūmu virzienu. Bet, līdzko cenšanās izzināt dieva prātu saistījās ar miesaskārīgu skurbuli, pēc Jēkaba izpratnes, sākās tas, ko viņš dēvēja par ģeķību, un viņa mutē tas bija varen stiprs vārds, stiprs diezgan, lai paustu galēju nosodījumu. Tas viss viņam bija «Kānaāns», sencis, ar kuru saistījās miglainais notikums sentēva teltī un kuram par sodu bija jāstaigā kailam, ar neapsegtu kaunumu, maucībā neatpaliekot no vietējiem baāliem. Atkailināšanās, dziesmas un deju vijas, negausība svētkos, rituāli akti ar tempju pa-laistuvēm, Seola kults un «aulasaulalakaula», murgaini pravietojumi, pareģim raustoties krampjos, — tas viss bija «Kānaāns», tas viss saderējās kopā, viss bija viens un ģeķība Jēkaba acīs.

Bailes uzmācās viņam, iedomājoties vien, ka Jāzeps — aiz bērnišķas noslieces pārgriezt acis un vēstīt pusmiegā — varētu saskarties ar šo netīro dvēseles dzīves sfēru. Sapņus, tas jāatceras, bija redzējis arī Jēkabs — bet ar godu! Miegā viņš bija viedējis dievu, debesu ķēniņu, un dieva eņģeļus un, arfām dunot, uzklausījis bezgala stiprinošu tā kunga apsolījumu — tiesa kas tiesa. Bet bija taču skaidrs kā uz delnas, ka šāda galvas paaugstināšana bēdās un visdziļākā pazemojuma stundā ar savu saprātīgo samērību un garīgo piedienību visnotaļ atšķīrās no jebkuras nešķīstas apsēstības. Tīrais posts un negals vērot, ka godājamu tēvu spējas un dāvanas, iedzimušas nenoturīgos dēlos, pārvēršas par izsmalcinātu samaitātību! Ak, patīkami jau bija redzēt, ka tēva īpašības atdzimst dēlā, bet netīkami un aizdomīgi arī, pārliecinoties, ka tās atdzimušas tik svaidīgas! Labi, ka Jāzeps vēl jauns; ar laiku viņa nenoteiktība vērtīsies stingrībā, viņš kļūs stiprāks un noturīgāks un, nobriedis dieva atziņā, būs godājams vīrs. Bet tas, ka zēna nosliece uz apšaubāmu ekstāzi saistīta ar atkailināšanos — ar atkrišanu, Baālu un Šeolu, tātad ar aizkapa burvestiem un pazemes bezprātu, nepalika nepamanīts Jēkaba, tēva, tikumiskajai vērībai, un tieši tādēļ viņu priecēja rakstu pratēja ietekme uz mīļoto dēlu. Tas bija labi, ka Jāzeps mācījās, zinoša cilvēka vadībā diendienā vingrinādamies vārda un rakstu mākslā. Viņam, Jēkabam, tas nebija bijis vajadzīgs; godājami un atturīgi bija bijuši pat viņa dižākie sapņi. Turpretī Jāzepa sapņiem, juta vecais vīrs, nāktu par labu, ja tos iegrožotu rakstīts, prātpilns vārds, — tas atstātu svētīgu iespaidu uz nenoturīgo dēlu, un ar ragainiem plikatām un slienainiem sludinātājiem viņam, izglītotam cilvēkam, vairs nebūtu pa ceļam.

Tā sprieda Jēkabs. Pēc tēva domam, tumsas elementi mīluļa dabā bija jāskaidrina un jāizkliedē saprātam, un tā nu, kā redzams, tēvs savā apdomīgumā bija vienis prā-tis ar Jāzepa puicisko apsvērumu, ka gara apziņai jāuzlabo un jāstiprina miesas apziņa.

Otra nodaĻa. ĀBRAHAMS PAR VECĀKO KALPU

Ābrams, iespējams, patiešām bija izskatījies pēc Eliē-zera, bet varbūt ari pavisam citādi — bijis maza auguma, nepievilcīgs, iekšēja nemiera tirdīts un raižu mākts; un izteikumam, ka Eliēzers, Jāzepa skolotājs, bijis līdzīgs Mēness ceļiniekam, būtībā nebija nekāda sakara ar pašreizējā mācītā Vecākā kalpa ārieni. Runājot tagadnē, ļaudis domāja par pagātni un attiecināja pagātni uz tagadni. Eliēzers, viņi teica, «līdzinoties» Abrāmam vaigā, un šīs valodas, visai iespējams, ņemot vērā precinieka izcilmi, atbilda īstenībai. Jo viņš, domājams, bija Ābrahāma dēls. Tiesa, citi teicās zinām — Eliēzers esot tas pats kalps, kuru, gribot negribot ļaudams sentēvam aiziet, viņam uzdāvinājis Bābeles Nimrods; bet tas ir tik neticami, ka pilnīgi droši var apgalvot — tā tas nebūs bijis. Ar zemes vareno, kura valdīšanas laikā Ābrahāms izceļoja no Sineā-ras, viņš nekad nebija ticies personiski; tas vispār nebija licies par viņu zinis; konflikti, kas Jēkaba garīgo priekšteci spieda aiziet, norisa pavisam klusu, tie bija iekšēja rakstura, un visām ziņām par viņa personiskajām sadursmēm ar likumdevēju, par viņa spīdzināšanu, ieslodzīšanu cietumā, par uguns pārbaudi kaļķu cepļa krāsnī — visiem šiem nostāstiem, kurus mēs šeit pieminam citu starpā un ar kuriem Eliēzers izklaidēja Jāzepu, pamatā bija vai nu izdoma, vai ari nesalīdzināmi senākas norises, no aiztālas pirmatnes pārceltas tuvākā — tikai sešus gadsimtus tālē pagātnē. Ābrāma ķēniņu, viņa laikabiedru, torņa atjaunotāju un paaugstinātāju, taču nesauca par nimrodu — sugas vārdā, kas izsaka vienīgi rangu, šo valdnieku sauca par Amrafēlu vai Hamurapī, — īstais Nimrods bija dzemdinājis Bābeles Belu, par kuru teikts, ka tas uzcēlis pilsētu un torni; tas kļuva par dievu valdnieku, pēc tam kad zemes dzīvē, tāpat kā ēģiptiešu Usīriss, bija bijis cilvēku valdnieks. Pirmsnimroda tēls tātad piederīgs pirmsusīrisa laikam, un, vadoties pēc šā apsvēruma, var aprēķināt vai — drīzāk — atskārst, cik vēsturiski tāls tas Abrāma Nimro-dam un kādi likteņstāsti risinājušies šā ķēniņa valdīšanas laikā: vai zvaigžņu tulki viņam pareģojuši, ka piedzims viņa kundzībai visai bīstams puisēns, — un viņš izlēmis nokaut visus vīriešu dzimuma jaunpiedzimušos, taču viens puišelis, Abrāms, patvēries no rīkotā slaktiņa alā, kur viņu uzaudzinājis eņģelis, zīdīdams ar medu un pienu no saviem pirkstgaliem, — un tā tālāk, un tā joprojām, — zinātniski tas vairs nav izsekojams. Ar Nimroda, ķēniņa, tēlu ir tāpat kā ar Edoma, Sarkanā, pirmtēlu: tā ir taga-dība, kurai cauri spīd arvien senākas un senākas pagājības, pagaisdamas dievišķajā, kas vēl jo senākā pagājībā savukārt cēlies no laicīgā._Savā vietā būs jānorāda, ka aptuveni tāpat tas bija ar Ābrahāmu. Šobrīd mēs darīsim pareizāk, palikdami pie Eliēzera tēla.

Viņu tātad Abrāmam neuzdāvināja Nimrods — tasat-zīstams par izdomājumu. Drīzāk viņš, iespējams, bija Ābrama miesīgais dēls, dzemdināts ar kādu verdzeni, piedzimis, šķiet, Damaški, Abrāmam ar saimi uzturoties šajā ziedošajā pilsētā. Vēlāk Abrāms atlaida viņu brīvībā, un pēc stāvokļa ģimenē viņš bija tikai nedaudz zemāks par Ismaēlu, Hagāras atvasi. Viņam bija divi dēli, Damaseks un Elinoss, un haldejietis, kam ilgi nebija bērnu, vecāko dēlu sākumā bija spiests uzskatīt par savu mantinieku, līdz vispirms piedzima Ismaēls, bet pēc tam — Jichaks, īstenās dēls. Ābrāma ļaužu vidū Eliēzers tomēr bija un palika nozīmīga persona, un tieši viņam tika uzticēts godpilnais uzdevums doties uz Naharīnu, lai tur ņemtu sievu Izākam, atraidītajam upurim. Bieži un labprāt, kā mums jau zināms, viņš stāstīja Jāzepam par savu ceļojumu, un arī mēs, tiesa kas tiesa, ļaujamies, pat pārāk viegli ļaujamies vilinājumam rakstīt vienkārši «viņš», lai gan stāstītājs — vismaz pēc mūsu priekšstatiem — nebija Ābrāma Eliēzers. Mūs pavedina dabiskums, ar kādu viņš teica «es», vēstīdams Jāzepam par līgavas lūkošanu, un arī tā bezierunu klusēšana, kādā viņa skolnieks uzklausīja šo mēnesnīcas sfērai piederīgo gramatisko formu. Jāzeps, tiesa, smaidīja, bet smaidīdams māja ar galvu, tāpēc nebija skaidrs, vai smaids pauž kaut cik kritisku attieksmi, un māšana, iespējams, bija vienīgi laipna iecietība. Rūpīgi apsvēruši visu, mēs drīzāk noticam smaidam nekā māšanai un sliecamies domāt, ka viņa attieksme pret Eliēzera izteiksmes veidu bija nedaudz redzīgāka un kritiskāka nekā vecajam vīram, godātajam Jēkaba pusbrālim.

Mēs saucam tā Ēliēzeru apzināti, redzēdami visu pareizā gaismā, jo. tas viņš bija. Jichaks, īstenās dēls, vēl nezaudējis redzi un nesavecējis, bija bijis juteklisks vīrietis, kam nebūt nepietika ar Betuēla meitu vien. Jau tas apstāklis, ka Rebeka, līdzīgi Sērajai, ilgi bija neauglīga, noteikti piespieda viņu laikus un citā ceļā parūpēties par mantinieku, un daudzus gadus pirms Ezava un Jēkaba nākšanas pasaulē kāda skaista kalpone dzemdēja viņam dēlu, kuru viņš vēlāk atlaida brīvībā un nosauca par Eliē-zeru. Tā bija pieņemts, ka šādi dzimušu dēlu kādudien atlaida brīvībā un nosauca par Ēliēzeru. Tik tiešām, Jicha-kam, atraidītajam upurim, tas bija jo piedodami tāpēc, ka Eliēzeram bija jābūt — tas vienmēr bija bijis Abrāma garīgās kopienas pēcteču saimēs un vienmēr bija kalpojis par nama pārraugu un Vecāko kalpu, vienmēr arī sūtīts lūkot līgavu īstenajam dēlam, un pats dzimtas galva vienmēr devis viņam sievu, no kuras viņam bijuši divi dēli — Damaseks un Ēlinoss. Ar vārdu sakot, viņš bija iedibinā-jums, tāpat kā Bābeles Nimrods, un jauniņajam Jāzepam droši vien uzmācās dīvainas sajūtas, vērojot Ēliēzeru mācību laikā, kad abi divatā sēdēja lapotnes ēnā zem Pamācīšanas koka pie akas un zēns, apkļāvis rokām ceļgalus, klausīdamies stāstījumu, noraudzījās vecajā vīrā, kurš «izskatījās pēc Ābrahāma» un tik nepiespiesti un brīnumaini teica «es». Zēna daiļo un apburošo acu skatiens, vērojot stāstītāju, kļuva nekustīgs, viņš redzēja ietiecamies tālē bezgalīgu Ēliēzeru rindu — tie visi līdz ar šobrīd te sēdošo sacīja «es», un, tā kā viņi sēdēja no-vēnī, ēnā, ko meta varenais koks, bet aiz Eliēzera muguras, saules kveldēts, virmoja gaiss, tāpatību perspektīva izzuda gaismā, nevis tumsā ...

Sfēra griežas, un neviens nekad neizdibinās, kur pirmsākums tam vai citam likteņstāstam — debesīs vai virs zemes. Tuvāk patiesībai būs tas, kurš teiks, ka viss norisinās savstarpējā atbilstībā un vienlaicīgi kā tur, tā šeit un ka mums tikai izliekas tā, it kā likteņstāsti te nolaistos, te paceltos. Likteņstāsti nokāpj zemes virsū līdzīgi tam, kā dievs top par cilvēku, tie kļūst piederīgi zemei, tā sakot, pielāgojas pilsoniskajai dzīvei; par ilustrāciju lai atkal noder nostāsts, ar kuru labprāt dižojās Jēkaba ļaudis^— nostāsts par tā saucamo ķēniņu karu, proti, par to, kā Abrāms sakāva Austrumu karapūļus, lai atbrīvotu savu «brāli» Latu. Vēlāki redaktori un mācīti patriarhu nostāstu interpreti nešaubīgi atzīst un uzskata par pilnīgi pierādītu, ka ne jau ar trīssimt astoņpadsmit vīriem, kā tika mācīts Jāzepam, bet gan gluži viens ar savu kalpu Ēliēzeru Abrāms vajājis un kāvis, un padzinis ķēniņus vēl aiz

Damaskas; un cīniņā viņa pusē bijušas zvaigznes, palīdzēdamas viņam uzveikt ienaidniekus un, sasietus pa divi, dzīt sev pa priekšu. Dažreiz ari Ēliēzers atstāstīja Jāzepam notikumu šādi — minētais variants zēnam bija labi zināms. Taču nevar nepamanīt, ka šajā versijā zūd stāsta laicīgais, tāpat arī varonīgais raksturs, ko sarunās tam piešķīra gani, un notikums parādās pavisam citā gaismā. Noklausoties šo variantu, rodas iespaids — vairāk vai mazāk spilgti izteikts, tāds radās arī Jāzepam —, ka divi dievi, kungs un padotais, cīkstējušies ar milžu vai zemākas pasugas ēlohimu pārspēku un to satriekuši; un šī neapšaubāmi ir pamatota un patiesības izziņai lietderīga norāde uz norises augsto cilmi, cenšanās atjaunot tās dievišķo raksturu. Bet vai norises laicīgā tiešamība tādēļ būtu noliedzama? Gluži pretēji, jāatzīst, ka norises laicīgo patiesumu un īstumu tās aizlaicīgais patiesīgums un īstums tikai apstiprina. Jo tas, kas ir augšā, nokāpj lejā, bet tas, kas ir lejā, nemaz neprastu notikt un, tā sakot, nemaz neienāktu pats sev prātā bez savas debesu atbilstības un līdzības. Abrāmā par miesu kļuva tas, kas pirms tam bija pastāvējis zvaigžņu vielā, un, satriekdams un izkliedēdams laupītājus no Eifrātas viņa krasta, Abrāms balstījās un atsaucās uz dievišķu debesu norisi.

Vai tad, piemēram, nostāstam par Eliēzera precinieka gaitām tāpat neatbilda savs nostāsts, uz kuru tas balstījās un uz kuru, gan pārdzīvodams, gan atstāstīdams notikušo, atsaucās norises varonis un atstāstītājs? Arī šo nostāstu vecais vīrs reizumis ērmoti pārgrozīja, un arī šis tik pārveidotais variants leģendas aprūpes dēļ saglabājies līdz mūsu dienām. Rakstos, proti, apgalvots, ka Ēliēzers, kuru Abrāms sūtījis uz Mesopotāmiju lūkot Izākam sievu, attālumu no Bēršebas līdz Hāranai, kam vajadzīgas divdesmit vai vismaz septiņpadsmit dienas, veicis trijās un to viņš iespējis tāpēc, ka «zeme pati lidojusi viņam pretī». Tas var būt tikai trops, jo labi zināms, ka zeme nevienam pretī nelido un nejoņo; toties tā var likties cilvēkam, kurš pacilāts un šķietami spārnots devies ceļā. Rakstu skaidrotāji jau arī neapgalvo, ka viņš devies ceļā parastā veidā — ar karavānu, jūga lopiem un kravu; par tiem desmit kamieļiem viņi ir neieminas. Pavisam otrādi, gaismā, kādā viņi parāda norisi, rodas nešaubīgs priekšstats, ka Abrāma miesīgais dēls un sūtnis ceļu veicis viens un kaut kā īpaši spārnoti — pat spārnotu kāju par maz, lai to izskaidrotu, un gluži nevilšus uzmācas doma, ka spārnota bijusi arī cepure... Vārdu sakot, Ēliēzera laicīgi miesīgais ceļojums šādā skatījumā pārvēršas lejā nokāpuša vīra likteņstāstā, kuru īstenojot viņam par paraugu noderējusi pārdabiska norise. Tādēļ vēlāk, Jāzepam klausoties, viņš mazliet jauca ne vien laika formas, bet arī abus norises aspektus un apgalvoja, ka «zeme pati lidojusi viņam pretī».

Jā, gaismā, nevis tumsā izzuda tas, kas spīdēja cauri godājamā Ēliēzera personai, kad skolnieks, domās nogrimis, nekustīgu skatienu raudzījās uz savu skolotāju, un tas pats bija ar viena otra cita — nav jau grūti noskārst, ar kura, — identitāti. Aizsteidzoties priekšā secīgam Jāzepa dzīves stāsta izklāstam, jāpasaka uzreiz, ka no visa, ko viņš guva, mācīdamies vecā Ēliēzera vadībā, šie bija paši spilgtākie un noturīgākie iespaidi. Bērni it nemaz nav izklaidīgi brīžos, kad skolotāji viņus norāj par uzmanības trūkumu; viņu uzmanība gluži vienkārši pievērsta citām, iespējams, svarīgākām lietām nekā tās, kurām to pievērst cenšas lietišķie izglītības devēji, un Jāzeps, lai arī varēja likties, ka skatiens viņam aizmiglojas aiz izklaidības, pat pastiprināti bija apveltīts ar uzmanību, kas tik raksturīga bērniem, — vai vienmēr sev par labu, tas ir cits jautājums.

KĀ ĀBRAHĀMS ATKLĀJA DIEVU

Ieminoties par «vienu otru citu», mēs aizlaikus piesardzīgi norādījām uz pašu Ābrahāmu, sūtņa pavēlnieku. Ko par viņu zināja Eliēzers? Daudz ko, turklāt visai atšķirīgu. Viņš vēstīja par savu pavēlnieku ar tādu kā šķeltu mēli — reizēm tā, reizēm pavisam citādi. Lāgiem haldejietis gluži vienkārši bija cilvēks, kurš atklājis dievu, un aiz prieka par to dievs noskūpstījis sev pirkstgalus un iesaucies: «Līdz šim neviens nav uzrunājis mani par to kungu un visaugstāko, un tagad es tieku cildināts šajā vārdā!» Ceļš uz atklājumu bija bijis grūts, pat mokoši grūts; sentēvam raižu nebija trūcis. Turklāt viņa centienus un pūliņus bija noteicis kāds īpašs, tieši viņam raksturīgs priekšstats — priekšstats, ka cilvēkam bezgala svarīgi zināt, kam tas kalpo. Šāda nostādne atstāja uz Jāzepu iespaidu, tā viņam uzreiz bija saprotama — pirmām kārtam, proti, pati svarīguma apzināšana. Lai iemantotu jel kādu cieņu un svaru dieva un cilvēku acīs, vajadzēja kaut kam — vismaz Kaut kam vienam piešķirt īpašu nozīmi. Pirmtēvs nepārprotami bija piešķīris nozīmi jautājumam, kam īsti cilvēkam pienākas kalpot, un uz šo jautājumu pārsteidzoši atbildējis: «Tikai visaugstākajam!» Nudien pārsteidzoša atbilde! Tajā jautās pašcieņa, kuru gandrīz vai varētu nosaukt par iecildīgu un pārspīlētu. Viņš taču būtu varējis sev teikt: «Kas es tāds esmu, un ko no manis, cilvēka, var prasīt? Pietiks, ja kalpošu kādam ēlohimiņam vai elkam, vai padievam. Kāda_tam nozīme!» Tā būtu bijis ērtāk. Bet viņš teica sev: «Es, Abrāms, un cilvēks manī — mēs drīkstam kalpot vienīgi visaugstākajam!» Ar to viss bija sācies._Un Jāzepam tas patika.

Sākumā Abrāms bija nospriedis, ka jākalpo vienīgi mātei Zemei un vienīgi Zeme jāpielūdz, jo tā nes augļus un uztur dzīvību. Taču Zemei, izrādījās, nepieciešams bija debesu lietus. Tad viņš nopētīja debesis, ieraudzīja Sauli tās krāšņumā, svētības un lāsta varenībā un izlēma kalpot tai. Bet Saule norietēja, un viņš pārliecinājās, ka tā, liekas, vis nav pati augstākā. Viņš pievērsa skatienu Mēnesim un zvaigznēm — šiem spīdekļiem turklāt ar īpašu labpatiku un cerību. Šķiet, galvenais iemesls viņa neapmierinātībai un dziņai izkaisīties bija pārspīlētie valsts pagodinājumi, kurus, aizvainojot viņa mīlestību uz Mēnesi, Uras un Hāranas dievību, Bābeles Nimrods tika izrādījis Saules sākotnei — Šamašam-Belam-Mardugam, atstājot novārtā Šinu, zvaigžņu ganu; iespējams, tā pat bija dieva viltība: tas kungs, sadomājis kļūt dižens Abirāmā un ar viņa starpniecību gūt vārdu, izmantoja haldejieša pieķeršanos Mēnesim, lai modinātu viņā pretestības un nemiera garu, un šīs jūtas izlietoja savā labā, padarīdams tās par slēptu izejas pozīciju paša karjerai. Jo, uzlecot Rīta zvaigznei, pazuda Gans un ganāmpulks, un Abrāms secināja: «Nē, arī šie nav manis cienīgi dievi.» Viņa dvēsele bija noģindusi aiz skumības, un viņš izsprieda: «Ja pāri tiem, lai cik tie augsti, nebūtu vēl kāda pavēlnieka un noteicēja, tie nezinātu, kad vienam jāriet un otram jāaust. Man, cilvēkam, piederas kalpot ne jau tiem, bet varai, kas tos vada.» Un Abrāms, bēdādamies savā prātā, tik neatlaidīgi centās izdibināt patiesību, ka dievs tas kungs, dziļi aizkustināts, teica sev: «Es svaidīšu tevi ar priecas eļļu devīgāk nekā visus tavējos!»

Tā Ābrahāms bija atklājis dievu — aiz dziņas uz visaugstāko — un, pamācīdams citus, pilnveidojis un izdomājis dievu un izdarījis jo lielu pakalpojumu it visiem līdzdalīgajiem: kā dievam, tā sev un ļaudīm, kuru dvēseles ar savu mācību pievērsa dievam. Viņš bija pakalpojis dievam, palīdzēdams tam īstenoties cilvēka apziņā, bet sev un citiem prozelītiem vēl jo sevišķi tai ziņā, ka daudzveidīgo un biedīgi neizprotamo bija reducējis uz kaut ko vienu un nomierinoši zināmu, uz vienu noteiktu dievu, no kura nāca viss — kā labais, tā ļaunais, tiklab negaidīti šausminošais, kā arī svētīgi ierastais, — uz varu, uz kuru jāpaļaujas, lai notiek kas notikdams. Dažādas varas Ābrahāms bija apkopojis vienā un šo vienu nosaucis par to kungu reizi par visām reizēm un uz visiem laikiem, nevis tai vai citai svētku reizei, kad, dziedot pieglaimīgas himnas, varu un godību piedēvē kādam atsevišķam dievam — Mardugam, Anū vai Šamašam, lai jau nākamdien citā svētnīcā paustu to pašu vēl kādam citam. «Tu esi vienīgais un visaugstais, bez tevis nedz tiesa spriežama, nedz kas izlemjams, — neviens dievs ne debesīs, ne zemes virsū nespēj tev līdzās stāties, tu esi augstāks par visiem dieviem!» Tādus vārdus pielabinoties un mirkļa atdevībā nereti skaitīja un skandēja Nimroda valstī; bet Ābrahāms atklāja un darīja zināmu, ka patiesībā teikt tos var un drīkst tikai vienam vienīgam, mūždien tam pašam, turklāt visnotaļ zināmajam, tāpēc ka viss cēlies no viņa, — tam, kurš tātad ir visu lietu sākums. Ļaudis, kuru vidū uzauga Abrāms, bezgala baiļojās, ka viņu pateikšanās un lūgšanas neaizsniegs pirmavotu. Nelaimes piemeklēti, nožēlodami savus grēkus, viņi vispirms nosauca veselu dievu sarakstu, cītīgi piesauca katru kaut cik zināmu dievu, lai tikai neatstātu nepieminētu to, kurš uzsūtījis kārtējo piemeklējumu un atbildīgs par kārtējām bēdām, jo viņi nezināja, kurš ir vainīgais. Ābrahāms zināja to un sludināja citiem. Arvien tas bija tikai Viņš, pats augstākais un vienīgais cilvēka cienīgais dievs, kuru nekļūdīgi aizsniedza gan izmisuma kliedziens, gan slavas dziesma.

Jāzeps, lai arī bija jauns, labi saprata, kāda drosme, kāds garīgs spēks izpaužas sentēva dieva atziņā, no kuras drausmās novērsušies jo daudzi, kam tas kungs, pārvērtēdams viņu spēkus, dzīries to uzticēt. Patiešām — neatkarīgi no tā, vai Abrāms bijis tikpat stalts un iznesīgs kā sirmais Ēliēzers vai, iespējams, sīks, sausens, salīcis večuks, drosmes tam nebija trūcis — lielas drosmes, kas nepieciešama, lai visu dievišķā daudzveidību, visu debesu dusmību un iežēlu saistītu ar Viņu, savu dievu, paļautos tikai uz Viņu un caurcaurēm un nedalīti pakļautu sevi

visaugstākajam. Pat Lats, vērsdamies bāls vaigā, bija

teicis:

— Bet, ja tavs dievs tevi pametīs, tu būsi pavisam pamests.

Un Abrāms bija atbildējis:

— Tā tas ir, tu to saki. Tad ne debesīs, ne virs zemes otra tik pamesta nebūs — es būšu pilnīgi viens. Bet apdomā arī, ka salabināts viņš man būs par vairogu un man netrūks nenieka, un es ieņemšu savu ienaidnieku vārtus!

Tad Lats bija darījis sevi stipru un teicis:

— Lai notiek, es būšu tavs brālis!

Jā, Abrāms bija pratis iedvest ciltsbrāļiem savu līksmo drosmi. Sauca viņu par Abirāmu, un tas aptuveni nozīmē «mans tēvs ir dižens» vai tikpat pamatoti — «diženā tēvs». Jo savā ziņā Ābrahāms bija dieva tēvs. Viņš bija saskatījis un izdomājis dievu, kaut arī varenās īpašības, ko viņš dievam piedēvēja, tam piemitušas no laika gala; Abrāms nebija šo īpašību radītājs. Bet vai, atzīdams, sludinādams un domās darīdams tās esošas, viņš zināmā mērā tomēr nebija tās radījis? JDieva varenība, bez šaubām, pastāvēja objektīvi ārpus Ābrahāma, taču vienlaikus bija arī viņā un no viņa nākusi; zināmos mirkļos viņa dvēseles spēks tikpat kā nebija no tās šķirams; atzīstot šīs varenās īpašības, viņa spēks saplūda un sajaucās ar tām, un šī saplūsme bija aizsākums derībai, ko tas kungs vēlāk noslēdza ar Ābrahāmu un kas nebija nekas cits kā vienīgi kategorisks iekšēja fakta apstiprinājums;_ tomēr šī saplūsme noteica arī īpatnības, kādas piemita Abrāma bailēm no dieva. Jo, tā kā dievajdižums, tiesa, bija baismi objektīvs dotums ārpus viņa — Ābrahāma, bet vienlaikus zināmā mērā atbilda viņa dvēseles dižumam un bija tā radīts, tad šīs bailes no dieva nebija bailes vārda ierastajā nozīmē, nebija drebas un šermas vien, tās bija arī kopība, tuvība un draudzība — viss reizē; un dažbrīd sentēvs tik tiešām bija apgājies ar dievu tā, ka, atstājot neievērotu šīs attieksmes īpašo, sarežģīto raksturu, ir zemei, ir debesīm būtu bijis jābrīnās. Tā, piemēram, ņemot vērā dieva baiso varenību un dižumu, gandrīz vai piedauzīgs liekas tonis, kādā Abrāms draudzīgi norāja to kungu par Sodomas un Amorras pazudināšanu. Tiesa jau tiesa, kam gan citam, ja ne vienīgi dievam pašam, tas tāds būtu varējis likties? Bet dievs uzklausīja viņu itin miermīlīgi. «Paklausies, kungs,» toreiz bija teicis Abrāms, «vai nu tā, vai šitā, vai nu viens, vai otrs! Ja tu gribi, lai tev būtu pasaule, neprasi pēc taisnības; bet, ja tev taisnība mīļāka, pasaulei ir beigas. Tu cērt pār strīpu, gribēdams, lai tev būtu pasaule un valdītu taisnība. Ja tu nekļūsi mazdrusciņ žēlīgāks, pasaule nevarēs pastāvēt.» Pat viltū Abrāms toreiz bija apsūdzējis dievu un pārmetis viņam, ka, nosolījies savulaik vairs nepiemeklēt zemi ar plūdiem, viņš tagad nākot ar uguns sodību. Bet dievs, laikam gan vairs nevarēdams rīkoties citādi ar abām pilsētām pēc visa tā, kas ar paša sūtņiem bija vai teju, teju būtu noticis Sodomā, uzklausīja viņu ja arī ne laipni, tad tomēr bez dusmām; dievs toreiz bija vēlīgi klusējis.

Sājā klusēšanā izpaudās kāda satriecoša īpatnība, vienlīdz piederīga dieva objektīvajai esamībai un Abrāma dvēseles dižumam, kura produkts tā varbūt bija, — īpatnība, ka dzīvās pasaules pretruna — prasība būt taisnai, bet nespēja tādai būt — iemita paša dieva dižumā, ka viņš, dzīvais dievs, bija ne tikai labs vai tikai starp citu labs, bet arī ļauns, ka viņš, dzīvais, ietvēra ļaunumu, lai gan bija svēts — iemiesots svētums — un prasīja, lai citi būtu svēti.

Satriecoši! Viņš bija uzveicis Tiamatu, sacirtis gabalu gabalos Haosa pūķi; gaviles, ar kādām dievi bija sveikuši Mardugu, vērojot pasaules radīšanu, un kādas katru Jaungada dienu atkārtoja Abrāma novadnieki, pienācās Viņam — Abrāma dievam. Kārtība un viss aplaimojoši nemainīgais bija cēlies no Viņa. Tas, ka agrie un vēlie lieti nolija īstajā laikā, bija Viņa pirksts. Viņš bija nolicis robežu drausmajai jūrai, pirmatnes plūdu paliekai, Levia-tāna mājoklim, un šo robežu tā nespēja pārkāpt, lai cik neganta triecās pret krastiem. Viņš lika uzlēkt Saulei, dzīvības dzemdinātājai, pakāpties zenītā un vakara pusē nogrimt pazemē, lika Mēnesim mūžam nemainīgā ceturkšņu mijā mērīt laika ritumu. Viņš iededza zvaigznes, savienojis tās nemainīgās zīmēs, un izkārtoja dzīvnieku un cilvēku dzīvi, paēdinādams tos atbilstoši gadalaikiem. No vietām, kur neviens nebija spēris kāju, krita sniegs un veldzēja Zemes apli, kuru Viņš bija nostiprinājis uz ūdeņiem tā, ka tas nezvērojās un nešūpojās vai arī zvārojās un šūpojās gaužām reti. Cik daudz svētības, lietderības un labuma bija Viņa darbos!

Bet līdzīgi cilvēkam, kurš, uzvarējis un nogalinājis ienaidnieku, pievienoja savējām ienaidnieka īpašības, arī dievs, sacirtis gabalos Haosa pūķi, šķiet, bija piesavinājies tā dabu un varbūt tikai tādēļ kļuvis pabeigts un pilnīgs, tikai tādēji sasniedzis sava dzīvuma pilnu dižumu. Gaismas cīņa ar tumsu, labā cīņa ar ļauno, posta cīņa ar svētību virs zemes nebija Marduga un Tiamatas cīņas turpinājums, kā ticēja Nimroda pavalstnieki; arī tumsa, ļaunais un neaprēķināmi baisais, arī zemestrīce, sprakstošais zibens, siseņu mākulis, kas aptumšo sauli, septiņi negantie vēji, abubū — smilšu vētra, sirseņi un čūskas nāca no dieva, un par visu sērgu pavēlnieku Viņu sauca tāpēc, ka Viņš tās gan uzsūtīja, gan dziedēja. Viņš nebija labestība, Viņš bija pilnība. Un Viņš bija svēts! Svēts ne aiz labestības, bet aiz dzīvuma un vairāk nekā dzīvuma, svēts aiz dižuma un briesmīguma — tik noslēpumains, bīstams un nāvējošs, ka ikkatrai paviršībai, ikkatrai kļūdai, pat mazākai nevērībai saskarē ar Viņu varēja būt šausmīgas sekas. Viņš bija svēts, bet Viņš prasīja, lai arī citi tādi būtu, un tas, ka to prasīja pati Viņa esība, piešķīra svētumam dziļāku jēgu, saistītu ne jau ar bīstamību vien; piesardzība, uz kuru tas mudināja, tādēji kļuva par dievbijību, bet dieva dzīvā godība — par dzīves mērauklu, vainas apziņas avotu, dieva bijāšanu, kas bija staigāšana šķīstībā Viņa dižuma priekšā.

Dievs bija, un Ābrahāms staigāja Viņa priekšā, dvēselē Viņa ārējās, objektīvās tuvības svētots. Viņi bija divi — «es» un «tu», un «tu» arī teica «es» un sauca otru par «tu». Nav noliedzams, Abrāms atklāja dieva īpašības, pateicoties paša dvēseles dižumam, — bez šī dižuma viņš nebūtu spējis tās atklāt un dot tām vārdu, tās būtu palikušas neizzinātas. Tomēr dievs bija un palika visvarens «es», kurš teica «tu», pastāvēdams ārpus Ābrahāma un ārpus pasaules. Viņš bija ugunī, bet nebija uguns, — pielūgt uguni tādēļ būtu milzum liela kļūda. Dievs bija radījis pasauli, kurā sastopamas tik varenas dabas parādības kā viesuļvēji un Leviatāns. Tas bija jāņem vērā, lai iztēlotos vai vismaz apjaustu dieva objektīvo varenību. Viņš neizbēgami bija daudz dižāks par visu, ko radīdams bija darījis, un ārpus visa radot darītā. Viņu sauca par ma-komu, telpu, tāpēc ka Viņš bija pasaules telpa, tomēr pasaule nebija Viņa telpa. Viņš bija arī Ābrahāmā, kurš, pateicoties Viņam, atzina Viņu. Bet tieši tas piešķīra spēku un svaru sentēva teiktajam «es», un šis dievpilni drosmais «es» nebūt nebija noskaņots izzust dievā, saplūst ar dievu un pārstāt būt par Ābrahāmu, tas, gluži otrādi, visai sparīgi un noteikti pretstatīja sevi Viņam — protams, milzu attālumā no Viņa, jo Ābrahāms bija tikai cil-

vēks, zemes pīslis, lai arī saistīts ar Viņu atziņā un svētots dieva dižajā «tu» esībā. Uz tāda, lūk, pamata dievs bija noslēdzis mūžīgu derību ar Abrāmu — šo abām pusēm ^ daudzsološo līgumu, uz kuru tas kungs bija tik greizsirdīgs, ka prasīja, lai Abrāma saime godina vienīgi Viņu, nemezdama acis uz citiem dieviem, ar kuriem tik pilna pasaule. Sis apstāklis pelna ievērību: līdz ar Ābrahāmu un viņa derību bija radies kas tāds, kā agrāk pasaulē nebija bijis un ko tautas nebija pazinušas, — nolādētā iespēja lauzt derību un atkrist no dieva.

Vēl daudz ko citu pirmtēvs zināja vēstīt par dievu, toties nemācēja neko stāstīt, kā citi stāstīja par saviem dieviem. Par dievu nekas nebija stāstāms. Varbūt tas bija pats zīmīgākais — tā drosme, ar kādu Abrāms, teikdams «dievs», uzreiz, lieki nevilcinādamies un bez nostāstiem postulēja un pasludināja dieva esamību. Dievs nebija radīts, nebija, sievietes dzemdēts, nācis pasaulē. Un arī Viņam blakus uz troņa nebija nevienas sievietes, nevienas Ištaras, baālatas un dievmātes. Kā tas iespējams? Pietika likt lietā saprātu, lai apjēgtu, ka, ņemot vērā dieva dabu, nekas tāds ne domājams nebija. Viņš bija iedēstījis Ēdenē Atzīšanas un Nāves koku, un cilvēks bija ēdis augli no koka. Dzemdināt un mirt bija cilvēka, nevis dieva daļa, un nevienu dievieti cilvēks neredzēja Viņam pie sāniem tāpēc, ka atzīt sievieti dievam bija lieki. Viņš bija gan baāls, gan baālata. Arī bērnu Viņam nebija. Jo bērni nebija nedz Viņa eņģeļi un cebaoti, kas Viņam kalpoja, nedz arī bija bijuši milži, kuri kopībā ar cilvēku meitām, šo būtņu izlaidības savaldzināti, paši gan bija radījuši dažus eņģeļus. Viņš bija viens, un Viņa vienatnība liecināja par Viņa dižumu. Bet, tāpat kā ar vienatnību, kas nezina ne sievas, ne bērnu, varēja izskaidrot dieva dziļo greizsirdību uz viņa derību ar cilvēku, tāpat arī ar vienatnību sakars bija leģendu trūkumam — par dievu nekas nebija stāstāms.

Un tomēr tieši tas savukārt bija tikai nosacīti uztverams un attiecās vienīgi uz pagātni, nevis uz nākotni, pieņemot, ka vārds «stāstīt» piemērojams nākamībai, un nākotne ir izstāstāma kaut vai pagātnes laika formā. Viens stāsts par dievu tomēr bija, bet tas attiecās uz nākotni — tik lielisku, ka visa tagadība, lai cik tā būtu lieliska, nebija ar to ne salīdzināma, un tas, ka nakamība ar taga-dību nebija salīdzināma, piešķīra dieva dižumam un svētajai godībai, neievērojot visu šo dižumu un godību,

gaidu un nepiepildīta apsolījuma nokrāsu, izsakoties bez aplinkiem, tādu kā ciešanu vaibstu, kuru nedrīkstēja atstāt neievērotu, cenšoties izprast līdz galam dieva derību ar cilvēku un greizsirdību.

Pienāca diena, pati vēlā un vispēdējā diena, un tikai tā nesa dievam pilnību. Šī diena bija gals un sākums, iznīcība un atdzimšana. Pirmā pasaule, kura varbūt nemaz . nebija pirmā, sabirza putekļos visaptverošā katastrofā, un atkal valdīja Haoss, aizlaika klusums. Bet tad dievs sāka visu no jauna, radīja pasauli vēl brīnumaināku, būdams kungs pār iznīcību, kungs pār atjaunotni. No Haosa jūkļa, no dubļiem un tumsas vārds, Viņa teikts, lika rasties jaunam kosmosam, un vēl jo aizrautīgāk nekā pagājušo reizi gavilēja skatītāji eņģeļi, jo atjaunotā pasaule jebkurā ziņā bija pārāka par veco un dievs tajā uzveica visus savus ienaidniekus.

Re, kā: beidzoties pasaules dienām, dievs kļūs par ķēniņu, par ķēniņu ķēniņu, par ķēniņu cilvēkiem un dieviem. Vai Viņš^tas nebija jau šodien? Būt jau bija, tikai klusībā, tikai Abrāma apziņā, nevis atklāti, visu atzīts, tātad pilnībā neīstenojis sevi. Tikai pēdējai un pirmajai dienai — iznīcības un augšāmcelšanās dienai lemts piepildīt dieva neierobežoto valdnieka varu; nometusi važas, kurās tā vēl dusēja, Viņa bezierunu godība taps redzama visiem. Neviens Nimrods vairs neslies pret Viņu savus nekaunīgos terašu torņus; neviens cilvēks vairs nelocīs ceļus citu dievu kā vienīgi Viņa priekšā, neviena mute vairs neteiks citus dievus kā vienīgi Viņu. Bet tas nozīmēja, ka dievs beidzot arī tiešamībā būs .kungs un pavēlnieks pār visiem dieviem, tāpat kā būtībā Viņš tas bijis no laika gala. Desmittūkstoš slīpi paceltu bazūņu dunā, liesmu krākā un grandoņā, zibeņu krusā Viņš, savā godībā un bardzībā tērpies, dosies pāri pasaulei, kura pielūdzot nometusies uz vaiga, lai, uzkāpis tronī, visiem redzami un uz mūžīgiem laikiem pārņemtu savā valdīšanā tiešamību, kas bija Viņa patiesība.

Ai, dieva apoteozes diena, apsolījuma un cerību piepildījuma diena! Tai jāietver sevī — pateikt to bija mūsu nolūks — arī Ābrahāma apoteoze, viņa vārdam turpmāk būt svētības vārdam, ar kuru cits citu sveiks nākamie dzimumi. Tāds bija apsolījums. Bet tas, ka šī pērkongrandošā diena bija nevis tagadne, bet vistāla nākotne, uz kuru vēl ilgi jāgaida, viesa ciešanu izteiksmi — vēl nepiepildītā un gaidāmā vaibstu dieva šodienas vaigā. Dievs bija savažots, dievs cieta. Dievs bija gūstā. Tas mazināja dieva dižumu, darīja Viņu par nomierinošas pielūgsmes objektu bēduļiem un tvīcējiem, šīs pasaules vārgdieņiem, nevis varenajiem un lika tiem sirdī nicinājumu pret visu, kas Nimrodam rada, un pret nekautru dižumu. Nē, dievam nebija savu likteņstāstu kā Usīrisam, Ēģiptes cietējam, gabalos sacirstajam, apraktajam un atdzimušajam dievam, vai Adonīdam-Tammusam, kuru gravās apgauda flauta, aitu kūts pavēlniekam, kuram Ninibs, meža kuilis, saplosīja sānu un kurš nokāpa zemzemes gūstniecībā, lai atkal atgrieztos zemes virsū. Ne prātā nevienam nevarēja ienākt un pat domāt bija aizliegts, ka dievam būtu kāds sakars ar norisēm dabā, kas bēdās panīka, ciezdama pamira, lai pēc likuma un apsolījuma no jauna saplauktu līksmē un puķu krāšņajā rotā; ar graudu, kurš satrunēja, ieslodzīts tumsā, lai dzītu asnu un atdzimtu; ar nāvi un ar dzimumu; ar Meleha-Baāla neganto svētumu un šā dieva kultu Tīrā, kur vīrieši neprātā izvalbītām acīm, vairs neprazdami kaunu, upurēja briesmeklim savu sēklu. Nedod dievs, ka Viņam būtu kas kopīgs ar tādiem stāstiem! Tomēr tas, ka Viņš bija važās likts un neatzīts nākotnes dievs, zināmā mērā_darīja Viņu līdzīgu cietējām dievībām, un tieši tāpēc Abrāms Sihemā gari un plaši bija apspriedies ar Melhisedeku, Derības baāla un El-ēljona svētnīcas priesteri, vai šim adonam ir kas kopīgs ar Ābrahāma dievu un cik šī kopība liela.

Bet dievs bija noskūpstījis sev pirkstgalus un par slēptu īgnumu eņģeļiem iesaucies: «Tīri vai neticami, cik labi šis zemes pīslis mani izpratis! Man tā vien liekas, caur viņu es tikšu slavens. Patiesi, es svaidīšu viņu!»

SŪTŅA PAVĒLNIEKS

Tādu kopumā tātad iztēloja Ābrahāmu savam skolniekam vecais Eliēzers ar savu mēli. Bet, viņam runājot, mēle nevilšus sašķēlās un vēstīja par Ābrahāmu arī savādāk un pavisam ko citu. Vīrs, par kuru vēstīja cienījamā čūskas mēle, dēvēdama_ viņu par Jāzepa vecvectēvu, vēl aizvien bija Abrāms, Uras vai, pareizāk sakot, Hāranas iemītnieks. To, ka, aplūkojot visu dienas gaismā, Jāzepa vecvectēvs nebija Abrāms — tas Ābrahāms, par kuru mēle tik tikko bija vēstījusi, proti, Sineāras Amrafēla nemierīgais pavalstnieks, ka vecvectēvi nemēdz dzīvot pirms divdesmit paaudzēm, — to zināja abi, gan sirmgalvis, gan 7ēns. Taču skatīties caur pirkstiem abiem vajadzēja uz šo to citu ari, ne tikai uz norādīto neprecizitāti, jo arī tas Ābrahāms, par kuru pīdamās pastarpām pretrunīgi šobrīd vēstīja šķeltā mēle, bija ne jau tas, kurš dzīvojis tolaik un no savām kājām nokratījis Sineāras pīšļus, bet gan savu-ties cits — attālāks, kurš vīdēja kaut kur aiz sineārieša, un zēna skatiens, mezdamies sapņains, vērās šajā caurredzamu tāpatību rindā, kā bija vēries par Eliēzeru sauktajā — atbilstoši dabas likumiem — arvien gaišākā caurspīdīgu tēlu secībā, jo cauri spīd tikai gaisma.

No jauna cilāti tika nostāsti, kas pieder tai sfēras pusei, kur kungs un kalps ne jau ar trīssimt astoņpadsmit karotājiem, bet gluži vieni, toties ar augstāku varu atbalstu padzinuši ienaidniekus aiz Damaški un Eliēzeram, sava kunga sūtnim, «zeme pati lidojusi pretī»; nostāsts par pareģoto Ābrahāma piedzimšanu, par puisēnu apkaušanu viņa dēļ, par viņa bērnību, kas aizvadīta alā, un par to, kā eņģelis zīdījis viņu, kamēr māte, savu bērnu meklēdama, maldījusies apkārt. Tam bija patiesības pieskaņa — kaut kādā ziņā stāsts likās patiess. Mātes allaž maldās apkārt un meklē; vārdu viņām ir daudz, bet maldīties maldās visas un meklē savu nabaga bērnu, kurš novests pazemē, nogalēts, sacirsts gabalos. Šo te māti sauca par Amatlu, liekas, ari par Emtelaju, proti, vārdos, kurus minēdams Ēliēzers varbūt neliedza ieviesties brīvai jēdzienu pārbīdei, sapņaini jaukdams tos, jo vairāk nekā mātei šie vārdi piederējās zīdītājam eņģelim, kurš norises uzskatāmības labad, kā vēstīja šķeltā mēle, turklāt bija pieņēmis kazas izskatu. Ari tas, ka haldejieša māti sauca par Emtelaju, atstāja uz Jāzepu visai sapņainu iespaidu un piešķīra viņa skatienam attiecīgu izteiksmi, jo šis vārds nepārprotami nozīmēja «mana paaugstinātā māte», tātad, izsakoties vienkārši, «dievmāte».

Vai godātajam Eliēzeram par tādām runām var pārmest? Nē. Nostāsti nokāpj zemes virsū, tāpat kā dievs kļūst par cilvēku, tie šķietami pielāgojas zemes dzīvei, top piederīgi zemei, nepārstādami risināties ari augšā un palikdami izstāstāmi arī debesu variantā. Vecais, piemēram, reizumis apgalvoja, ka tās Ketūras dēli, kuru Ab-rāms vecumdienās ņēmis par otru sievu, proti, Medāns, Midiāns un Jaksāns, tad vēl Simrāns, Jesbaks un kā tos visus sauca, — ka šie dēli «laistījušies kā zibeņi» un Ābrāms viņiem un viņu mātei uzcēlis dzelzs pilsētu, tik augstu, ka tajā nekad nav iespīdējusi saule un gaismu viesusi tikai dārgakmeņu spīga. Klausītājam vajadzētu būt pavisam trulam puišelim, lai nenoprastu, ka ar krēslaini spīduļojošo pilsētu domāta pazeme, par kuras valdnieci šajā versijā, izrādās, kļuvusi Ketūra. Nevainojama versija! Jo Ketūra, kuru savās vecumdienās, gulēdams ar viņu, tika pagodinājis Abrāms, tiesa gan, bija zemas iz*-celsmes kānaāniete, taču laida pasaulē daudz arābu ciltstēvu un tuksneša valdnieku — tādu_ pašu, kādus bija dzemdējusi ēģiptiete Hagāra; un, ja Eliēzers, stāstīdams par Ketūras dēliem, apgalvoja, ka viņi «laistījušies kā zibeņi», tad tas nozīmēja vienīgi to, ka vecais vīrs lūkojās uz viņiem ar divām acīm, nevis ar vienu un skatīja viņus divpatā vienlaicības un vienības aspektā — tātad gan kā beduīnu virsaišus un nomadus, gan arī kā pazemes dēlus un valdniekus — līdzīgus Ismaēlam, neīstajam dēlam.

Arī par Sāru, pirmtēva sievu, vecais dažbrīd izteicās gaužām dīvaini. Viņš dēvēja Sāru par «kastrētā meitu» un «debesaugsto». Viņš piemetināja, ka viņa nēsājusi pīķi, un šim apstāklim precīzi atbilda fakts, ka sākotnēji viņu saukuši par Sāraju, proti, «varoni», un tikai dievs piešķīris viņai pieticīgāku vārdu un pazeminājis viņu par Sāru, tas ir, «kundzēni». Tas pats bija noticis ar Sārajas vīru un laulāto brāli, jo no «Abrāma» — «augstā tēva» jeb «augšienes tēva», piešķirot pieticīgāku vārdu, viņš tika pazemināts par Ābrahāmu, tātad par ļoti daudzu, par neskaitāmu garīgu un_miesīgu pēcnākamo tēvu. Vai tādēļ viņš vairs nebija Abrāms? Ne uz to pusi._Sfēra taču griežas, un šķeltā mēle, smalki atšķirdama Abrāmu no Ābrahāma, vēstīja par sentēvu brīžiem šā, brīžiem tā.

Nimrods, zemestēvs, bija dzīries viņu aprit, bet viņš no valdnieka kārības bija paglābies; alā viņu bija uzaudzinājis kazeņģelis, un pieaudzis viņš ar rijīgo valdnieku un valdnieka elku godību izspēlēja tik negantu joku, ka laikam gan pamatoti var teikt — šis dabūjis just sirpi. Iekams sentēvs savā ziņā iesēdās Nimroda krēslā, viņam daudz kas bija jāizcieš. Viņu turēja ieslodzītu, un bija pacilājoši dzirdēt, ka pat šo uzturēšanās vietu viņš izmantojis, lai iegūtu prozelītus un cietuma bedres sargu pievērstu visaugstajam dievam. Lemtu upurnāvei tīfoniskā uguns svelmē, viņu vai nu iemeta kaļķu cepļa krāsnī, vai, — īstas skaidrības Ēliēzera izteikumos nebija, — visticamāk — taisījās sadedzināt uz sārta, un arī šim nostāstam piemita patiesības nokrāsa, jo Jāzepam bija labi zi-

nams, ka vēl šobaltdien daudzās pilsētās svinēja «sārta svētkus». Vai tad mēdz svinēt svētkus, kas nav saistīti ar kādu atceri, — nereālus, nepamatotus svētkus? Vai Jaungada un pasaules radīšanas dienās, iedami kultiskās ķekatās, Jaudis izrāda notikumus, kurus izzīduši no pirksta paši sev vai kādam eņģelim un kuru īstenībā nemaz nav bijis? Cilvēks neko negrābj no zila gaisa. Viņš neapšaubāmi ir gudrāks par gudru, kopš ēdis augli no koka, un šai ziņā daudz vis netrūkst, ka viņš būtu dievs. Bet kā gan viņš, tik gudrs būdams, lai iedomātu kaut ko neesošu? Sārts, jāsecina, ir bijis.

Pēc Eliēzera vārdiem, Ābrahāms bijis Damaški pilsētas dibinātājs un tās pirmais ķēniņš. Izteikums likās caurcaurēm apšaubāms, jo pilsētas parasti nav cilvēku dibinātas, un ne jau cilvēka vaigs ir būtnēm, kuras dēvē par pirmajiem pilsētķēniņiem. Arī Hebrona, saukta par Kirjat-Arbu, pilsēta, kuras apkaimē atradās Jēkaba apmetne, bija nevis cilvēka, bet — tā vismaz melsa ļaudis — milža Arbas jeb Arbaāla celta. Eliēzers turpretī nepiekāpīgi palika pie sava, ka arī Hebronu dibinājis Abrāms, taču tas, iespējams, nebija pretrunā ar tautas ticējumiem un arī tos nenoliedza, jo par to, ka sentēvam noteikti bijis giganta augums, liecināja tas vien, ka viņš, pēc Eliēzera liecības, spēris jūdzēm garus soļus.

Vai maz jābrīnās tātad, ja Jāzepa acīs viņa senča — pilsētu dibinātāja tēls, zināmos sapņainas mulsas brīžos kļūdams caurspīdīgs, saplūda tāles dzidrē ar Bābeles Bela tēlu, ar valdnieku, kurš uzcēlis torni un pilsētu un kļuvis par dievu, pēc tam kad savulaik bijis cilvēks un guldīts Bela kapenē? Ar Ābrahāmu, šķiet, bija otrādi. Bet ko gan šeit izsaka vārdiņš «otrādi», un kurš pateiks, kas viņš bijis vispirms un kur nostāstiem īstās mājas — augšā vai lejā? Nostāstos tagadību rod tas, kas rotē, tā ir divpatā vienība, statuja ar nosaukumu «Vienlaicība».

Trešā nodaļa.JĀZEPS UN BENJAMIŅŠ. ADONIDA BIRZS

Pusstundas gājumā no plaši izvietotās Jēkaba apmetnes, no viņa telšu būdām, laidariem, aplokiem un mantnīcām pilsētas pusē atradās grava, visa aizaugusi ar stumbainu, mežājam līdzīgu krūmaini, kura Hebronas iemītniekiem kalpoja par Astarotas-Ištaras vai — drīzāk — viņas dēla, brāļa un vira Tammusa-Adonīda svētbirzi. Gaiss, lai ari vasarā svelmaini rūgtens, tur bija tīkams, un pats smaržīgās svētvietas biezājs nebija gluži necaurejams, tas veidoja juceklīgu labirintu — stidziņas, kuras varēja izmantot par taciņām, veda uz jebkuru krūmaines nostūri, un, iedams virzienā uz zemāko vietu iegrobē, nācējs izkļuva nepārprotami cilvēka roku nolīstā klajumiņā ar svētumu vidū: augstāk nekā cilvēka augumā tur pacēlās četru skaldņu konuss, kurā bija iecirsti radīšanas akta simboli, maseba — laikam arī pati radīšanas akta simbols, un akmens konusa pamatni aizņēma upurveltes — māla trauki, pildīti ar zemi, kurā dīga bālganzaļi asni, un komplicētāki tāda paša rakstura priekšmeti, piemēram, līmēts koka latiņu četrstūris, apvilkts ar audeklu, uz kura ērmoti iezīmējās zaļas nemākulīgi atdarināta, šķiet, ievīstīta cilvēka aprises; jo zieda nesējas sievietes bija noklājušas mirušā kontūras uz audekla ar trūdu zemi, tajā iesējušas kviešus, apslacījušas sējumu un nolīdzinājušas asnus — tā nu tēls veidoja zaļu reljefu.

Uz šo vietu Jāzeps bieži devās kopā ar Benjamīnu, savu īsteno brāli, kurš, aizsniedzis astoto mūža gadiņu, sāka justies par pieaugušu sieviešu aizgādnībai un labprāt piebiedrojās mātes pirmdzimtajam, — ar apaļvaidzi puisēnu, kurš vairs netekalēja apkārt kails, bet valkāja tumšzilas vai rūsgansārtas vilnas pusaini īsām piedurknēm un izšūtu apakšmalu, kas sniedzās līdz ceļgaliem. Puišelim bija skaistas pelēkas acis; pacēlis tās, viņš mēdza nolūkoties vecākajā brālī neaptumšotas paļāvības pilnu skatienu; biezie metāliska spīduma mati, kas klāja galvu no pieres vidus līdz pat skaustam gluži kā spoža bruņucepure, atstāja nepiesegtas vienīgi ausis — tikpat mazas un tvirtas kā deguns un rokas ar īsajiem pirksteļiem; vienu roku, abiem ejot kopā, viņš allaž sniedza brālim. Pēc dabas puisēns bija sirsnīgs, viņā jautās Rāheles vēlīgums. Tomēr it kā ēna mazajam cilvēciņam pāri klājās bikla grūtsirdība, jo tas, ko viņš, neko vēl neapzinādamies, bija nodarījis mātei — Rāheles nāves cēlonis un pāragrais gals —, viņam nebija palicis apslēpts, un šo traģisko bez-vainas vainas apziņu, no kuras viņš nespēja atbrīvoties, vēl pastiprināja Jēkaba izturēšanās, kas, lai arī, protams, maiga, tomēr pauda sāpīgu atturību, tēvam drīzāk vairoties nekā vēloties redzēt dēlu, toties laiku pa laikam ilgi un dedzīgi spiežot pastarīti pie sirds, saucot mazo par Benonī un viņam pie auss stāstot par Rāheli.

Ar tēvu, pārstājis turēties sievietēm pie brunčiem, puisēns tātad nejutās brīvi. Jo ciešāk viņš pieķērās īstajam brālim, kuru ļoti apbrīnoja un kurš, lai gan ikkatrs, ieraudzījis to, plati smaidīja, tomēr jutās diezgan vientuļš un pamests, tātad alka šādas pieķērības un, spilgti izjuzdams savu saderību ar mazo, izraudzīja viņu par draugu un uzticības personu — pat tiktāl, ka, lai arī maz rēķinājās ar abu vecuma atšķirību, tas drīzāk nomāca un mulsināja viņu nekā darīja lepnu un priecīgu. Jā gan, gudrais un brīnum daiļais Josefs (tā Benonī izrunāja brāļa vārdu) izstāstīja un uzticēja viņam vairāk, nekā viņš savā bēr-nišķumā spēja uztvert, un, lai gan centās saprast visu, Jāzepa atklātība vēl dziļāku vērta melanholijas ēnu, kas klāja mazo mātes galētāju.

Roku rokā viņi atstāja Jēkaba olīvkoku stādījumu piekalnē, kur kalpoņu dēli novāca ražu un spieda eļļu. Brāļi bija padzinuši Jāzepu, tāpēc ka viņš žēlojies tēvam; piesēdis laidarā, Jēkabs uzklausīja norēķinus, ko, stāvēdams kājās, sniedza Eliēzers; vācēju vainas dēļ augļi gandrīz visos kokos esot pārgatavojušies un vairs nedodot augstākā labuma eļļu, sūdzējies ienākušais Jāzeps, jo vairāk tāpēc, ka brāļi par stipru saspaidot un satraikšķot spiedē olīvas, nevis piesardzīgi izspiežot sulu. Saņēmuši rājienu, Dans, Naftāls, Gads un Ašers izstieptu roku un niknumā pāršķiebtu muti bija uzbrēkuši pienesējam jeb apmelotājam, lai tas vācas projām; bet Jāzeps bija pasaucis Benjamiņu un teicis:

— Nāc, ejam uz mūsu vietu!

Pa ceļam viņš skaidroja:

— Es teicu «gandrīz visos kokos» — nu labi, es pārspīlēju, sarunā tas ir piedodami. Pareizāk — tas man jāatzīst — būtu bijis teikt «vairākos», jo es pats biju uzrāpies kokā, zini, tai vecajā, apmūrētajā, kam trīs žuburi, un plūcu un metu olīvas lejā tīklā, bet brāļi diemžēl svieda augļiem ar akmeņiem vai notrieca tos ar nūjām, un es redzēju pats savām acīm, ka vismaz vecajā kokā olīvas bija pārgatavojušās, — par pārējiem kokiem es neko nesaku. Bet viņi izturas tā, it kā viss būtu meli un varētu tikt pie labas eļļas, uzklūpot debesu dāvanai pa viņu vīzei un sašķaidot ogas ar akmeņiem. Kā lai tur nepažēlojas?

— Tas jādara, — teica Benjamīns, — saprašanas tev ir vairāk nekā viņiem, un tev bija jāgriežas pie tēva, lai darītu viņam to zināmu. Man, mīļais Josef, tas ir gluži pa prātam, ka tu sanaidojies ar viņiem, jo pēc tam tu pasauci mani, savas labās rokas brāli!

— Krietnais Ben, — sacīja Jāzeps, — tagad ieskriesi-mies un pārlēksim pāri, rau, tam tur laukmales mūrītim, viens, divi, trīs ...

— Var jau, — teica Benjamīns, — tikai nepalaid vaļā manu roku! Lēkt reizē man, knīpām, ir tīkamāk un drošāk.

Viņi ieskrējās, pārlēca pāri akmens krāvumam un gāja tālāk. Sajutis, ka Benjamiņam roka svīst un metas mikla, Jāzeps satvēra to aiz plaukstas locītavas, kuru mazais atslābināja, un vēcināja roku, līdz tā atdzisa vējā. Šādi viņš nereti mēdza darīt, un rokas vēsināšana Benjamīnu tā sasmīdināja, ka viņš aiz smiekliem tikko nepaklupa.

Nonākot miršu gravā un dieva birzī, roka bija jāatlaiž un abiem jāiet vienam aiz otra: biezokņa taciņa bija šaura. Šajā stidziņu labirintā viņiem arvien patika maldīties un lauzties cauri zarotnei; likās saistoši, cik tālu vedīs līkumotā eja, līdz izbeigsies brikšņos, un vai izdosies, apejot šo vietu un virzoties kalnup vai lejup, tikt uz priekšu vai arī būs jāgriežas atpakaļ, kaut gan varēja iekulties citā strupceļā, vairs neatrodot^ taciņu, kas viņus tik tālu atvedusi. Viņi tērzēja un smējās, cīkstēdamies ar biezāju un vairīdamies no zariem, lai tie nesistos sejā un neieskrambātu ādu, un Jāzeps šur tur nolauza pa sīkam zariņam krūmiem, kas pavasarī ziedēja baltiem ziediem, un saplūktus pagaidām turēja saujā, jo šeit viņš vienmēr pagādāja zaļumus miršu vainadziņiem, ar kuriem mēdza rotāt galvu. Senāk Benjamīns bija centies līdzināties Jāzepam, bija saplūcis savu tiesu un lūdzis brāli, lai tas arī viņam nopin vainagu. Bet visai drīz viņš bija nopratis, ka Jāzeps nelabprāt redz viņu miršu rotā un, tieši gan neko nebilzdams, uzskata to par tikai sev piedienīgu, — aiz šādas nostājas, mazajam šķita, slēpās kāda neizpaužama doma, viens no tiem noslēpumiem, kurus — arī to Benjamīns bija nomanījis — Jāzeps nevienam neatklāja, jo tieši sarunā ar viņu, mazo brāli, vecākajam paspruka pa atklātākam vārdam. Benonī nosprieda, ka Jāzepa neizteiktajai, bet acīs krītošajai greizsirdībai uz miršu rotu varētu būt sakars ar mantinieka izraudzīšanu, ar nominālo pirmdzimtību, svētības nesēja godu, kas, no tēva puses viņam nolemts, kā zināms, gaidīt gaidīja viņu, — tomēr īsti droši tas nebija.

— Nebēdājies, maziņais, — teica Jāzeps, nomutēdams ceļabiedru uz vēsās matu bruņucepures. — Mājās es novīšu tev ozollapu vai raibu dadžu, vai pīlādžu vainagu ar sarkanām pērlītēm — vai gribi? Tas būs glītāks. Kam tev mirtes! Tās tev nepiestāv. Katram pašam jāzina, kas viņam piederas, un jāizvēlas piemērota rota.

Un Benjamīns atbildēja:

— Tā tas ir, tev taisnība, un es atzīstu savu kļūdīšanos, Josefija, Jāšup, mans Jehosif. Tu esi pārvarēm gudrs, — es neprotu runāt tā kā tu. Bet, tiklīdz tu mani pamāci, es saprotu, ka tev taisnība, un pakļaujos tavam spriedumam, spriezdams tāpat kā tu, un topu tik gudrs, cik gudru tu mani dari. Skaidrāks par skaidru, rotu jāprot izraudzīties, un ne jau katram piestāv visas. Es redzu, vairāk tu man neko neteiksi un atstāsi mani tik gudru, kāds es nupat kļuvu. Bet arī tad, ja tu bilstu vēl kādu vārdu man, savam brālim, — kaut ko noteiktāku, es saprastu, ko tu man saki, vari man ticēt, mazajam saprašanas pietiktu.

Jāzeps klusēja.

— Tik daudz man gadījies dzirdēt, — turpināja Benjamīns, — ka mirte ir jaunības un daiļuma līdzība, — tā saka lielie; ja to teikšu es, mums abiem nāks smiekli, jo tāda valoda man nepiederas ne pēc skaņas, ne satura. Es vēl esmu jauns, es gribēju teikt — maziņš; kur nu jauns, knislis es esmu; jauns esi tu un tik skaists turklāt, ka ļaudis pieskandējuši par to cits citam pilnas ausis. Es drīzāk esmu jocīgs nekā skaists: kājas, ja labi apskatās, man ir par īsām, salīdzinot ar visu citu, puncis — kā zīdainim un vaigi piepūsti, matus ir nepieminot, tie atgādina ūdrādas cepuri. Ja nu mirte piederas jaunībai un daiļumam un tas ir viss noslēpums, tad valkāt to pienākas vienīgi tev un es darītu aplam, greznodamies ar miršu vainadziņu. Es zinu itin labi, ka šai ziņā var kļūdīties un nodarīt pats sev pāri. Redzi, arī pats, nemaz neuzklausījis tevi, es šo to sajēdzu, lai gan, saprotams, ne visu, — būs vien tev jānāk man palīgā.

— Mīļo cilvēciņ, — teica Jāzeps, aplikdams viņam roku. — Tava ūdrādas cepure man ir itin pa prātam, tāpat arī puncis un vaigi. Tu esi mans labās rokas brālis un miesa no manas miesas, jo mēs nākam no vienas dzīles,

sauc to par Abzū, bet mums tā ir Mamīr visusaldā, par kuru reiz kalpoja Jēkabs. Nāc, nokāpsim lejā pie akmens un tur atvilksim elpu!

— Ejam! — atsaucās Benjamīns. — Apskatīsim sieviešu dārziņus logatos un podos, un tu izskaidrosi man apbedījuma nozīmi — to stāstu man neapnīk klausīties ... Varbūt tikai tāpēc, ka Mamī nomira, laizdama mani pasaulē, — viņš piebilda, abiem nokāpjot lejā, — un mani sauc par nāves dēliņu, varbūt, augstākais, tādēļ man pienāktos mirte, jo es esmu dzirdējis ļaudis runājam — tā esot arī nāves rota.

— Jā, pasaule apraud jaunību un skaistumu, — teica Jāzeps, — apraud aiz tā iemesla, ka Ašera nes savējiem asaras un pazudina tos, kurus viņa mīl. Laikam jau tādēļ mirte ir arī nāves krūms. Paod, kāda smarža tās zariem, — vai jūti, cik cirtīga? Rūgta un sūra ir miršu rota, jo tā ir pilnā upura rota — aiztaupītajiem aiztaupīta un nolemtajiem nolemta. Ziedota jaunība — tāds ir pilnā upura vārds. Bet mirte, likta matos, ir sprigane, neaizskaramības zālīte.

— Tu neesi aplicis man roku, — ieteicās Benjamīns, — tu vairs nepieturi mani, mazo, un man ir jāiet vienam.

— Te tā ir, mana roka! — iesaucās Jāzeps. — Tu esi mans īstenais brālītis, un mājās es nopīšu tev raibin raibu lauku puķu vainadziņu, lai katrs, ieraudzījis tevi, aiz labpatikas smaidītu, — norunāts?

— Tu esi tik labs un mīļš, — teica Benjamīns. — Neliedz man sava svārka malu, lai pieskaros tai ar lūpām.

Viņš nodomāja: «Prātā viņam acīmredzot mantinieka izraudzīšana un pirmdzimtība. Bet tas, ko viņš piepina klāt par pilno upuri un neaizskaramību, man izklausās nedzirdēti un ērmoti. Iespējams, viņš domā par Izāku, runādams par pilnu upuri un ziedotu jaunību. Katrā ziņā viņš liek man noprast, ka mirte ir upura rota, un tas mani drusku baida.»

Skaļi viņš sacīja:

— Tu kļūsti divtik skaists, runādams tā, un es savā muļķa prātiņā nemaz vairs īsti nezinu, vai miršu smaržu man uzvēdī krūmi vai tavi vārdi. Klāt mēs esam! Skat, upuru sanests vairāk nekā pagājušo reizi. No jauna nolikti divi audekli ar dīgstu dieviem un trauki ar asniem. Te bijušas sievietes. Dārziņi novietoti arī pie grotas, tie man būs jāapskata. Bet akmens stāv, kā stāvējis, un no kapa priekšas nav novelts. Diez vai tur atdusas pavēlnieks, skaistais tēls, jeb vai tas atrodas kur citur?

Pamaļus, gravas nogāzē, proti, bija krūmiem aizaugusi, klinšaina ala — ne visai augsta, cilvēka augumā, pa daļai akmens aizsegta; šo alu hebronietes izmantoja svētku rituāla paražām.

— Nē jel, — uz jautājumu atbildēja Jāzeps, — tēls neatrodas te, tas augu gadu nav redzams. Tēls glabājas templī Kirjat-Arbā, un tikai svētkos, saulgriežos, kad saule sāk zust un gaismai lemts krist par upuri pazemes varām, to iznes laukā un sievietes rīkojas ar to atbilstoši paražām.

— Viņas apbedī tēlu alā? — Benjamīns tincināja brāli. Kādudien viņš tā bija jautājis aiz nezināšanas, un Jāzeps bija viņam visu izskaidrojis. Pēcāk mazais dažkārt izlikās, ka aizmirsis pamācības, gribēdams dzirdēt tās vēl un vēl reizi un paklausīties, kā Jāzeps stāsta par Adonīdu, aitu ganu un pavēlnieku, par nokauto, kuru apraud pasaule. Jo vairāk nekā vārdos viņš ieklausījās stāstījuma tonī un runas intonācijā, ļaudamies neskaidrām izjūtām, ka ticis uz pēdām slēptajai domai, kas — tā viņam likās — izšķīdināta brāļa vārdos kā sāls jūrā.

— Nē, apbedī viņu vēlāk, — atbildēja Jāzeps. — Vispirms sievietes meklē viņu.

Viņš sēdēja zemē pie Astarotas akmens — iemelnā konusa, kura raupjo virsmu klāja tādas kā sīkas deguma čulgas, un viņa rokas, delnu virspusē glezni izceļoties kustīgajiem pirkstu kauliņiem, kārtoja un vija vainagā saplūktos miršu zariņus.

Benjamīns viņu iesānis vēroja. Tumšais spīdums zem deniņiem un uz zoda liecināja, ka brālis jau skujas; šim nolūkam viņš izmantoja eļļas un potašas maisījumu un akmens nazi. Kāds viņš izskatītos, ja audzētu bārdu? Bārda droši vien ļoti pārvērstu viņa ārieni. Iespējams, tā vēl nebūtu nekāda biezā; tomēr — kas tādā gadījumā paliktu pāri no viņa skaistuma, no tās īpašās pievilcības, kāda piemīt septiņpadsmit gadus vecam jauneklim? Tikpat labi uz pleciem varētu būt suņa galva — tam vairs nebūtu sevišķas nozīmes. Trausla manta ir daiļums, tas jāatzīst.

— Viņas meklē to, — teica Jāzeps, — jo tas ir dižens bez vēsts pazudušais. Dažas noglabājušas tēlu krūmos, bet arī viņas meklē līdz ar citām, viņas zina un tomēr nezina, kur tas atrodas, un tīšuprāt apmaldās. Klimzdamas apkārt un meklēdamas, visas vaimanā — vaimanā vienā balsi, tomēr katra par sevi: «Kur tu esi, mans daiļais dievs, mans laulātais draugs, mans dēls, mans košais aitu gans? Es skumstu pēc tevis! Kas noticis ar tevi birzī, pasaulē, zaļo koku noēnā?»

— Bet viņas taču zina, — iebilda Benjamiņš, — ka valdnieks ir saplosīts un miris?

— Vēl ne, — atbildēja Jāzeps. — Tāda ir svētku norise. Viņas zina, tāpēc ka reiz tas jau atklājies, un nezina, tāpēc ka vēl nav īstais brīdis no jauna to atklāt. Katrai svētku stundai ir sava dziļāka nozīme, un katra sieviete, kamēr nav atradusi, ir meklējoša dieve.

— Bet galu galā viņas valdnieku atrod?

— Tu to saki. Viņš guļ krūmos, un sāns viņam ir saplosīts. Sievietes sastājas viņam apkārt, paceļ rokas un spalgi iekliedzas.

— Vai tu esi to redzējis un dzirdējis?

— It kā tu nezinātu, ka es jau vairākas reizes esmu to redzējis un dzirdējis! Bet es liku tev nosolīties, ka tu par to neteiksi tēvam. Vai tu viņam neko neesi stāstījis?

— Ne pušplēsta vārda! — apliecināja Benonī. — Kam man sāpināt tēvu? Diezgan es esmu viņu sāpinājis, nākdams pasaulē.

— Es atnākšu atkal, kad būs tik tālu, — teica Jāzeps. — Pašlaik pagājusī reize tikpat tālu kā nākamā. Kad ļaudis spiež eļļu, puse laika ir apkārt. Tie ir pasakaini skaisti svētki. Valdnieks guļ krūmos, izstiepies visā garumā, ar vaļēju brūci, smagi ievainots.

— Kāds viņš izskatās?

— Tāds, kā jau tiku tev stāstījis. Viņš ir skaists — no olīvkoka un vaska, acis viņam ir no melna stikla, un tām ir skropstas.

— Vai viņš ir jauns?

— Vai es tev neteicu — viņš ir jauns un skaists! Dzeltenā koka svēdras atgādina smalku dzīsliņu tīklu uz miesas, viņam ir melnas cirtas, un viņa gurnu auts ir koši noausts un izrotāts ar pērlēm un spīdulīšiem, un purpura bārkstīm gar malu.

— Kas viņam matos?

— Nekas, — atbildēja Jāzeps. — Lūpas, nagi un dzimumzīmes viņam ir no vaska, un arī briesmīgā vāts, ko cirtis Niniba ilkņjs, izklāta ar sarkanu vpsku. Tās ir asinis.

— Tu teici — sievietes, uzgājušas viņu, skaļi vaimanā?

— Vaimanas ir lielas. Līdz šim tās bija tikai žēlabas par pazudušo, tagad sākas skaļas raudas par atrasto, tās ir nesalīdzināmi spalgākas. Tammusu, valdnieku, apgauž flautas, jo turpat blakus sasēdušies spēlmaņi, tie pūš, cik jaudas, savas īsās stabules, un stabuļu žēlās gaudas iet caur kauliem. Bet sievietes atraisa matus un kā negudras svaida rokas, noliekušās pār līķi, un vaimanā: «Ai, mans laulātais draugs, mans bērns!» Jo katra ir dievei rada, un visas vaimanā: «Ai, mans laulātais draugs, mans bērns! Neviena nav tevi tā mīlējusi, kā es mīlēju tevi!»

— Man nāk raudiens, Jāzep. Valdnieka nāve tā sāpina mani, mazo, ka man asaras spiežas kaklā. Kādēļ tam bija jānotiek, kādēļ daiļajam jauneklim jātiek saplosītam birzī, pasaulē, zaļo koku noēnā, ja viņš pēc tam tik gauži jāapraud!

— To tu vēl neizproti, — atbildēja Jāzeps. — Viņš ir cietējs, un viņš ir upuris. nokāpj bezdibenī, lai atgrieztos un tiktu slavināts. Abrāms par to nešaubījās, paceldams nazi pār īsteno dēlu. Bet, līdzko viņš taisījās durt, uzradās auns un stājās dēla vietā. Tādēļ, nesdami par pilnu upuri aunu vai jēru, mēs par aizstājuma liecinājumu uzkaram tam kaklā zīmotni ar cilvēka attēlu. Bet aizstājuma noslēpums ir dižāks — tas ietverts cilvēka, dieva un dzīvnieka zvaigžņu atbilstībā un ir apmaināmības noslēpums. Tāpat kā cilvēks upurē dēlu, ziedodams dzīvnieku, tāpat arī dēls ziedo sevi ar dzīvnieka starpniecību. Ninibs nav nolādēts, jo stāv rakstīts: jānokauj dievs, — un dzīvnieka upura jēga ir dēla upura jēga, kurš zina savu stundu, it kā tie būtu svētki, un zina arī stundu, kad satrieks nāves mājokli un iznāks no alas.

— Kaut tā stunda pienāktu ātrāk, — teica mazais, — un sāktos priecas svētki! Vai tagad viņi bēda valdnieku tai tur alā?

Pīdams vainagu un šūpodamies gurnos, Jāzeps dungoja caur degunu:

Tammusa dienās pūtiet lazurlta flautu,

Karneola riņķis tai līdzi lai skan .,,

Vaimanādamas viņas gulda valdnieku pie šā te akmens, — viņš teica pēc brīža, — un muzikanti tik skaļi pūš flautas, ka sirds aiz žēlām vai lūst. Es vēroju sievietes rosāmies ap savā klēpī guldīto mirušā tēlu. Viņas apmazgāja to ar ūdeni un svaidīja ar nardes eļļu, līdz seja

un svēdrotais augums valdniekam metās spīdīgi slapji. Pēc tam viņas notina tēlu ar audekla un vilnas saitēm, ievīstīja to purpura lakatos un visā garumā nolika uz līķu nestuvēm līdzās akmenim, stabuļu pavadījumā bez mitas gauzdamās:

Apraudiet Tammusu!

Apraudiet mīļoto dēlu, pavasari manu, gaismu manu!

Adon! Adoņaj!

Mēs nosēžamies zemē ar asarām acis,

Jo tu esi miris, mans dievs, mans laulātais draugs, mans bērns!

Tu esi tamariska koks, kas dobē valgmi nav dzēris,

Kam galotne atvases nedzen lauka vidū.

Dzinums tu esi, palicis nestādīts apūdeņotā vagā,

Vasa, kurai izrauta sakne,

Zaļums, kas dārza valgmi nav dzēris!

Ak vai, mans Damū, mans bērns, mana gaisma!

Neviena nemīl tevi vairāk par mani!

— Tu, rādās, atceries raudas vārds vārdā.

— Es atceros tās, — teica Jāzeps.

— Un arī tev, man liekas, tās ķeras pie sirds, — piemetināja Benonī. — Reizi vai divas, klausoties, kā tu dziedi, man tā vien šķita, ka tev sakāpj asaras kaklā, lai gan pilsētas sievietes dara tikai to, kas vļņām mācīts, un dēls it nemaz nav Adonajs — Jēkaba un Ābrahāma dievs.

— Viņš ir dēls un mīļākais reizē, — teica Jāzeps, — un upuris arī. Nemels niekus, nekas man nesakāpa kaklā. Neesmu vairs nekāds mazais un tāds pinkšķis kā tu!

— Nē, tu esi jauns un skaists, — padevīgi teica Benja-mīns, — un vainags, ko tu pin pats sev, drīz būs gatavs. Es skatos, ka priekšpusē, rādīdams savu izveicību, tu esi to nopinis augstāku un platāku — kā tādu diadēmu. Man ir prieks, ka tu to valkāsi, — lielāks nekā par to pīlādžu vainadziņu, ko tu solījies novīt man. Bet skaistais dievs nu guļ uz nestuvēm četras dienas?

— Tu to saki un neesi aizmirsis, — atbildēja Jāzeps. — Tu sāc pieņemties prātā, un drīz tas būs apaļš un pilns kā Mēness un ar tevi varēs runāt par itin visu. Viņš guļ tur, izlikts apskatīšanai, līdz ceturtajai dienai, un diendienā kopā ar stabulniekiem birzī ierodas pilsētnieki, sit sev pie krūtīm, uzlūkodami viņu, un gaužas:

Ai, Dūzī, mans valdniek, cik ilgi tu dusi!

Ai, avju kūts pavēlniek elpot rimušais, cik ilgi tu dusi!

Nedz maizi es ēdīšu, nedz ūdeni dzeršu,

Jo mirusi jaunība, miris ir Tammuss!

Tā pati rauda dziesma skan templī un pilsētnieku namos. Bet ceturtajā dienā viņi atnāk un gulda dievu šķirstā.

— Kastē, vai?

— Jāsaka «šķirstā», vārds «kaste» nav nepareizs, būtībā tas ir derīgs, tikai šajā gadījumā nav īsti vietā. Iz-senis pieņemts teikt — «šķirsts». Tas atbilst valdnieka augumam, jo izgatavots pēc mēra — sarkanmelni svēd-rots — un apņem tēlu kā uzliets. Guldījuši dievu šķirstā, ļaudis aiznaglo vāku, aizdara ar piķi visas spraugas un, liedami asaras, apbedī valdnieku tai tur alā, aizveļ priekšā akmeni un atgriežas mājās.

— Vai raudas nu pierimst?

— To tu esi slikti iegaumējis. Raudas turpinās templī un namos — divas dienas un vēl pusi dienas, bet trešajā dienā, metoties krēslai, sākas aizdegto gaismekļu svētki.

— Tos vien es gaidīju! Viņi aizdedzina dažus gaismekļus?

— Neskaitāmus malu malās, — teica Jāzeps, — visus, cik vien to viņiem ir, visapkārt namiem zem klajas debess, gar ceļu uz šejieni un te, krūmos, — itin visur deg spulgas. Ļaudis pulcējas pie kapa un vēlreiz apraud mirušo, tās ir bezgalrūgtas raudas, ne reizi vēl flautas nav skanējušas tik griezīgi spalgas, pavadot raudu dziesmu «Ai, Dūzī, cik ilgi tu dusi!», un pēc šiem svētkiem sievietēm krūtis vēl ilgi ir švīkās. Bet pusnaktī viss top kluss.

Benjamīns satvēra brāļa roku.

— Pēkšņi viss ir apklusis? — viņš jautāja. — Vairs nedzird ne skaņas?

— Neviens ir nepakustas un nebilst ne vārda. Valda klusums. Un tad tālumā ieskanas balss, viena vienīga skaņas līksmes pilna balss. «Tammuss ir dzīvs! Valdnieks ir augšāmcēlies! Satriekts ir nāves nokrēšļa mājoklis. Liels ir tas kungs!»

— Ai, kāda vēsts, Jāzep! Es zināju, ka tai jāatskan īstajā svētku mirklī, un tomēr man izgāja purekļi pār kauliem, it kā es dzirdētu to pirmo reizi. Kas ir šis saucējs?

— Meitenīte mīlīgu sejiņu, īpaši izraudzīta un nozīmēta, katru gadu cita. Viņas vecāki uzskata sevi par aplaimotiem un tiek godā celti. Vēstītāja nāk arvien tuvāk, rokās viņai lauta, viņa spēlē un dzied:

Tammuss ir dzīvs, Adons ir augšāmcēlies!

Liels Viņš ir, liels, tas kungs ir liels!

Acis uz mūžu slēgtās viņš atdarījis.

Lūpas uz mūžu slēgtās viņš atdarījis.

Viņa kājas, kas saistītas bija, top brīvas, iet.

Zaļo un zied viss atkal, kur Viņš soli liek,

Liels ir tas kungs, liels ir Adonajs!

Bet, kamēr meitene, nākdama arvien tuvāk un tuvāk, dzied, ļaudis steidzas pie kapa. Viņi noveļ akmeni, un, raugi, šķirsts ir tukšs.

— Kur palicis Saplosītais?

— Tur viņa vairs nav. Kaps nav spējis viņu noturēt — vienīgi šis trīs dienas. Viņš ir augšāmcēlies.

— A! ... Pag, Jāzep, kā tad tā? Neņem man, apaļvai-dzītim, ļaunā, bet tas nevar būt. Nemāni, lūdzu, paša mātes dēlu! Jo tu ne vienreiz vien man esi teicis, ka skaistais tēls cauru gadu glabājas templī. Kā to saprast — «augšāmcēlies»?

— Muļķīti, — atbildēja Jāzeps, — prātiņš tev tomēr ne tuvu vēl nav apaļš un pilns un, lai arī pieņemas, vēl aizvien ir līdzīgs mēness sirpja laivai, kas zvārodamās peld debesu jūrā. Vai tie nav svētki, par kuru gaitu, stundai nomainot stundu, es tev stāstu, un vai tad ļaudis, kas tos stundu pa stundai svin, arī māna sevi, turēdami svētu pašreizējo stundu, lai gan labi zina, ko nākamā nesīs? Kas gan nezina, ka tēls ir noglabāts templī un Tammuss tomēr ir augšāmcēlies! Man tā vien rādās, tu domā — ja tēls nav dievs, tad arī dievs nav tēls. Sargies, tas viņš ir! Jo tēls ir tagadnes un svētku paudējs. Bet Tammuss, valdnieks, ir svētku kungs un noteicējs.

Sakot šos vārdus, viņš uzlika galvā vainagu, jo tas bija gatavs.

Benjamīns vēroja viņu plati ieplestām acīm.

— Pie mūsu tēvu dieva, — viņš apbrīnā iesaucās, — kā

tev piestāv šī miršu diadēma, ko tu, man redzot, tik izveicīgi noviji! Vienīgi tev tā piederas; tiklīdz es iedomājos, kā tā izskatītos uz manas ūdra cepures, es apjēdzu, cik tas būtu nepareizi, ja tu nepaturētu to sev. Saki man taisnību, — viņš turpināja, — un pastāsti vēlreiz — vai ļaudis, atraduši alu un šķirstu tukšu, klusēdami un domīgi pacilāti dodas uz mājām? «v

— Tad sākas gaviles, — pārlaboja viņu Jāzeps, — un īstā svētku līksmība. «Tukšs, tukšs, tukšs!» visi sauc. «Kaps ir tukšs, Adons ir augšāmcēlies!» Viņi skūpsta meitenīti un sauc: «Liels ir tas kungs!» Viņi skūpsta cits citu un sauc: «Tammuss ir godā celts!» Pēc tam viņi te, birzī, spulgu gaismā iet deju vijās un kā negudri lec ap Asta-rotas akmeni. Un liela līksmība un gaviles valda ari apgaismotajā pilsētā, tiek ēsts un dzerts, un visās malās skan apsolījuma vārdi. Un vēl nākamajā dienā sasveicinādamies viņi skūpsta cits citu uz pleca un abiem vaigiem, teikdami: «Patiesi — viņš ir augšāmcēlies!»

— Jā, — sacīja Benjamīns, — tā tas ir, to tu man jau esi stāstījis. Es tikai biju aizmirsis un nez kādēļ iedomājos, ka viņi klusēdami atgriežas mājās. Kādi brīnišķīgi svētki no pirmās līdz pēdējai stundai! Un tam kungam uz gadu atkal paaugstināta galva, bet viņš zina to stundu, kad Ninibs no jauna saplosīs viņu zaļo koku noēnā.

— Ne jau no jauna, — pamācīja viņu Jāzeps, — allaž tā ir tā pati un pirmā reize.

— Tā tas ir, mīļais brāli, kā tu saki. Es izteicos neapdomāti, kā jau knīpa. Allaž to pašu un pirmo reizi, jo viņš ir šo svētku valdnieks. Bet, ja apdomā labi, vienudien, lai svētki rastos, Tammusam taču bija jāmirst un dēlam jātop saplosītam pirmo reizi, vai ne?

— Tas noris tad, kad Ištara pazūd pie debesīm un nokāpj pazemē modināt dēlu.

— Nu jā, augšā. Bet virs zemes? Tu runā par norisi. Bet pastāsti nostāstu!

— Viņi teic: reiz Gebalā Sniega kalna pakājē dzīvojis kāds ķēniņš, — atbildēja Jāzeps, — un tam bijusi meita, piemīlīga no vaiga, un Nana, dieviete, ko šeit sauc par Astarotu, joka pēc pataisījusi ķēniņu tik durnu, ka viņš iekārojis pats savu miesu un asinis un atzinis savu meitu.

Jāzeps norādīja sev aiz muguras uz zīmēm, iecirstām akmenī, pie kura abi sēdēja.

— Kad nu viņa tapa grūta, — viņš turpināja, — un valdnieks redzēja, ka kļūs par sava mazbērna tēvu, viņš apjuka, viņu sagrāba dusmas un nožēla, un viņš izlēma nogalēt meitu, bet dievi, labi zinādami, ka iejaukta Aš-rata, pārvērta grūtnieci par koku.

— Par kādu koku?

— Par koku vai krūmu, — pikti atcirta Jāzeps, — vai ari kokam radniecīgu krūmu. Klāt es tur nebiju un nevaru tev pateikt, kāds ķēniņam bija deguns un kādus auskarus valkāja ķēniņmeitas aukle. Ja gribi klausīties — klausies un nejaucies pa vidu ar muļķīgiem jautājumiem!

— Ja tu rāsies, es raudāšu, — gaudās Benjamīns, — un tev būs mani jāmierina. Tādēļ nebaries — tici man, es negribu neko citu kā klausīties.

— Pēc desmit mēnešiem, — Jāzeps turpināja stāstījumu, — koks atdarījās, tas pēc šā laika pārsprāga pušu, un, raugi, no tā izlēca puisēns Adonajs. Viņu ieraudzīja Ašera, visa posta vaininiece, un nolēma nevienam neatdot. Viņa noslēpa puisēnu Pazemes valdnieces Ereškigalas valstībā. Bet ari tā nevēlējās puisēnu nevienam atdot un teica: «Nekad es neizlaidīšu viņu no šejienes, jo šī ir zeme, no kuras neatgriežas.»

— Kādēļ abas valdnieces nenovēlēja viņu nevienam?

— Tās nenovēlēja viņu nedz kādam citam, nedz viena otrai. Tu to vien zini kā taujāt un tincināt. Bet, ja viens apsvērums izriet no otra, pietiek minēt pirmo, lai otrs būtu izsecināms. Adons bija piemīlīgās dēls, un pati Nana bija iejaukta viņa piedzimšanā, tātad ikvienam bez garām runām ir skaidrs, ka viņš bija kā radīts, lai izraisītu nenovīdību. Tādēļ, kolīdz Iekāres valdniece nokāpa Pazemē, lai pieprasītu puisēnu, valdniece Ereškigala sirds dziļumos iztrūkās un, sakodusi zobus, sacīja vārtniekam: «Rīkojies ar viņu, kā pieņemts!» Un tā nu valdniecei Aštartei bija jāiziet caur septiņiem vārtiem, katros atstājot sargam pa kādam apģērba gabalam. Plīvurs, kaklarota, josta, sprādzes, bet pašos pēdējos vārtos kaunuma auts tika atdots vārtniekam, un beidzot, prasīdama Tammusu sev, viņa kaila nostājās valdnieces Ereškigalas priekšā. Tad abas valdnieces salieca pirkstus kāsī un klupa viena otrai matos.

— Plūkdamās zēna dēļ, viņas laida darba nagus?

— Jā, kā viena, tā otra aptina pretinieces matus ap roku, un abas izplūcās — tik liela bija viņu nenovīdība. Galu galā valdniece Ereškigala lika ieslodzīt valdnieci Aštarti Pazemes valstībā aiz sešdesmit atslēgām un uzsūtīja viņai sešdesmit ligas, tā ka zeme velti gaidīja viņu atpakaļ un ne zāle vairs zēla, ne puķes ziedēja. Naktīs druvas metās baltas un tīrumi dzemdināja sāli. Ne stiebriņš neizlīda no vagas, un labība mitējās augt. Buļļi vairs neaplēca govis, nedz ēzeļi noliecās pār ēzeļmātēm, nedz vīri — pār sievām. Mātes klēpis vairs nevērās. Iekāres pamesta, dzīvība skumībā noģinda.

— Ak, Josefija, pamanies tikt pie citām stāsta stundām un neskandini šo tik plaši! Man netīkas klausīties, ka ēzeļi vairs nenoliecās pār ēzeļmātēm un zeme aiz sāls tapa spitālīga. Es sākšu raudāt, un tev būs mani jāmierina.

— Raudāja arī dievu sūtnis, redzēdams to visu, — sacīja Jāzeps, — un, asaras liedams, pavēstīja dievu valdniekam. Tas teica: «Nav pieļaujams, ka ziedēšana mitas. Es izšķiršu strīdu.» Un viņš samierināja abas valdnieces — Astarotu un Ereškigalu, noteikdams, ka trešdaļu gad 1 Adons pavadīs Pazemē, otru trešdaļu — virs zemes, bet trešo — kur pašam tīkas. Tā Ištara atveda mīļoto atpakaļ pasaulē.

— Bet kur koka atvase pavada trešo gada daļu?

— Tas ir grūti pasakāms. Gan šur. gan tur. Viņa dēļ bijis daudz nenovīdības un savtīgu intrigu. Astarota mīlēja viņu, bet ne viens vien dievs nolaupīja skaisto un liedza citiem ar viņu tikties.

— Dievi, pēc vīrieša līdzības radīti, tādi kā es? — jautāja Benjamīns.

— Kāda tu esi dzimuma, — atbildēja Jāzeps, — laikam gan ir skaidrs un šaubas nerada, bet ar dieviem un pusdieviem tas tik viennozīmīgi vis nav. Daudzi uzskata Tam-musu par valdnieci, nevis par valdnieku. Tā spriežot, viņiem padomā ir Nana, dieviete, bet vienlaikus arī dievs, kurš viņai blakus, vai ari šis dievs Nanas vietā. Jo vai tad Ištara ir sieviete? Man gadījies redzēt visādus Ištaras attēlus, un dažos viņai ir bārda. Kādēļ lai es tātad neteiktu — man gadījies redzēt «viņa» attēlus? Jēkabs, mūsu tēvs, dievus neiztēlojas. Neiztēloties dievus, bez šaubām, ir prātīgi darīts. Bet runāt mēs esam spiesti, un patiesībai ar nejaušiem, nepārdomātiem vārdiem nav līdzēts. Vai Ištara ir Rīta zvaigzne?

— Jā, un Vakara arī.

— Tātad gan viena, gan otra. Uz kāda akmens es izlasīju par viņu vārdus: «Vakarā — sieviete, no rīta — vīrietis.» Kā to lai izprot, un kura dzimte jālieto, lai runātu patiesību? Es redzēju kāda dieva — Ēģiptes druvu dzirdītāja tēlu, un krūtis tam bija pa pusei kā sievietei, pa pusei kā vīrietim. Varbūt Tammuss bija jaunava un tikai mirstot kļuva par jaunekli.

— Vai nāve var izmainīt dzimumu?

— Mirušais ir dievs. Viņš ir Tammuss, gans, šejienieši sauc viņu par Adonīdu, bet lejzemieši — par Usīrisu. Tur viņam ir ķīlbārdiņa, lai arī zemes dzīvē viņš būtu bijis sieviete.

— Mamī vaigi esot bijuši bezgalmaigi, tu man teici, un smaržojuši pēc rožlapiņām, kad tu tos skūpstīji. Es nevēlos iztēloties viņu par bārdaini. Ja tu prasīsi, lai es to daru, es būšu nerātns un neklausīšu tev.

— Muļķīti, vai es to prasu? — smiedamies teica Jāzeps. — Es stāstu tev par Lejzemes ļaudīm un par to, kā viņi spriež par lietām, kas nav tik viegli izprotamas.

— Man ari vaigi ir mīksti un maigi, — ieteicās Benjamiņš, paņemdams apaļos vaigus plaukstās. — Tas tāpēc, ka es vēl esmu knislis, pat jauns es vēl neesmu. Tu gan esi jauns. Tādēļ tu skujies un turi vaigu tīru, līdz kļūsi par vīrieti.

— Jā, es turu sevi tīru, — atbildēja Jāzeps. — Bet tu esi tīrs. Vaigi tev ir tikpat maigi kā Mamī, tādēļ ka tu vēl esi visaugstā dieva tā kunga eņģelim līdzīgs — tā dieva, kurš apsolījies mūsu ciltij un kuram tā apsolījusies miesā caur Ābrahāma derību. Jo viņš ir mūsu līgavainis, saderēts mums asins derībā un dusmības pilns, un Israēls ir viņa līgava. Bet kas īsti ir Israēls — līgava vai līgavainis? Tas nav lēti izprotams, un iztēloties to nav atļauts, jo labākajā gadījumā viņš ir līgavainis, kas apgraizīts par līgavu — iesvaidīts un aiztaupīts. Domās iztēlodamies Ēlohimu, es redzu savu tēvu, kurš mani mīl vairāk nekā manus brāļus. Bet es zinu, ka tā ir Mamī, ko viņš_ mīl manī, jo es esmu dzīvs, bet viņa ir mirusi, — un tādēji Mamī viņam ir dzīva, tikai dzimums tai cits. Māte un es — mēs esam viens, un Jēkabam, uzlūkojot mani, prātā ir Rā-hele, tāpat kā šīs puses ļaudīm, dēvējot Tammusu par valdnieci, prātā ir Nana.

— Man arī prātā nāk Mamī, man arī, līdzko es apmīļoju tevi, Josefja, mans Jehosif! — iesaucās Benjamīns, ar abām rokām apskaudams Jāzepu. — Raugi, tu aizstāj man viņu, tu man esi viņas vietā. Jo maigajai, lai es dzīvotu, bija jādodas uz vakariem, un es, mazais, no dzimšanas esmu bārenis un ļaundaris. Bet tu man esi tas pats, kas būtu viņa, tu vadi mani aiz rokas birzī, pasaulē, zaļo koku noēnā, tu pastāsti man, kā stundu pa stundai aizrit dieva svētki, un tu pin man vainadziņus, kā tos būtu pinusi viņa, lai ari tu, saprotams, liedz man vienu otru zaļumu, paturēdams to vienīgi sev. Ak, nebūtu bargais liktenis piemeklējis viņu ceļa malā un viņai nebūtu bijis jāmirst! Būtu viņa bijusi kā tas koks, kas vidū pārplīsa pušu un atdarījās bez mokām, vērdams ceļu atvasei! Kā tu teici, kas tas bija par koku? Atmiņa man tikpat īsa kā manas kājas un pirksteļi.

— Nāc, ejam! — teica Jāzeps.

DEBESU SAPNIS

Toreiz brāji vēl nesauca viņu par «sapņotāju» — tiesa gan, līdz tam vairs nebija tālu. Ja šimbrīžam tie dēvēja Jāzepu vienīgi par «Utnapištimu» jeb «akmeņu burto-tāju» — nevainīgās, lai arī pēc ieceres nievīgās palamās, tad tas bija izskaidrojams tikai ar šo puišu atjautas un iztēles spējas trūkumu. Brāji nudien labprāt būtu izgudrojuši dzēlīgākas iesaukas, tikai neviena neienāca prātā, un tā nu tie jutās iepriecināti, rodoties izdevībai iekrustīt viņu par «sapņu sapņotāju» — vārdā, kurš tomēr šķita dzēlīgāks. Bet vēl šī diena nebija pienākusi: izpļāpāšanās par gaidāmā laika sapni, ar kuru viņš nomierināja tēvu, nebija vēl īsti pievērsusi brāļu uzmanību šādām viņa iecildības izpausmēm, un citus — senāk redzētus sapņus viņš pagaidām brāļiem bija noklusējis. Pašus augstprātīgākos viņš vispār neatklāja nevienam — ne brāļiem, ne tēvam. Sapņi, kurus viņš sev par postu darīja zināmus brāļiem, salīdzinājumā ar citiem — noklusētiem bija gluži vai pieticīgi. Toties Benjamīns zināja visus; vaļsirdības brīžos tas dabūja dzirdēt arī pašus dižīgākos, kurus neizpaust citiem Jāzepam tomēr pietika savaldības. Lieki piebilst, ka mazais, kā jau ziņkārīgs puišelis, klausījās tos ar lielu patiku un dažkārt pats izvilināja brālim. Bet, jau tā visādu miglainu mirtes noslēpumu nomākts, kurus brālis, prasīdams par daudz, viņam uzvēla, Benjamīns klausīdamies tomēr nespēja atvairīt nospiedošu baiļu sajūtu, ko pats sev mēģināja izskaidrot ar brieduma trūkumu un tieši tādēļ centās pārvarēt. Objektīvu iemeslu bailēm bija gana; kuru katru laikam darītu bažīgu tik spilgti lielmanīgs sapnis kā turpmāk attēlotais, kuru Benjamīnam — vienīgi viņam — gadījās noklausīties vairākas reizes. Bet tieši tas apstāklis, ka viņš bija vienīgais līdzzinātājs, itin dabiski, bezgala nomāca mazo, lai cik labi viņš saprata, ka tas vajadzīgs brālim, un lai cik pagodināts jutās.

So sapni Jāzeps parasti stāstīja pievērtām acīm, te apslāpstot, te skaļi izlaužoties balsij, piespiedis dūrēs savilktās rokas pie krūtīm un redzami saviļņots, kaut gan mudināja Benjamīnu nesatraukties un uzklausīt visu mierīgi.

— Tikai neiztrūksties, tu nedrīksti ne iesaukties, ne iesmieties vai ieraudāties, — viņš teica, — citādi es tālāk nestāstīšu.

— Vai tev prāts! — mēdza atbildēt Benjamīns. — Neba es kāds vientiesis, lai ari esmu maziņš. Es zinu, ko darīšu. Tik ilgi, kamēr būšu mierīgs, es centīšos nedomāt, ka tas ir sapnis, lai krietni izklaidētos. Bet, līdzko man kļūs baisi un auksts un karsts ies pār kauliem, es mēģināšu neaizmirst, ka viss, ko tu stāsti, ir tikai sapnis. Tas nomierinās mani, un tu varēsi netraucēts stāstīt.

— Man rādījās sapnī, — iesāka Jāzeps, — ka biju laukā pie ganāmpulka un viens starp avīm, kas ganījās ap pauguru, uz kura es gulēju, un paugura nogāzēs. Un es gulēju uz vēdera, košļādams salmiņu, un turēju kājas gaisā, un galvā man bija tāds pats laiskums, kāds jautās visā augumā. Pēkšņi uz mani un vietu, kur es gulēju, it kā mākoņa mesta, kurš aizsedzis sauli, krita ēna, un varena šalkoņa topašubrīd pildīja gaisu, un, pacēlis acis, es ieraudzīju, ka pār mani, izpletis spārnus, lidinās milzu ērglis, tik liels kā vērsis un ar vērša ragiem pierē, — tas meta uz mani ēnu. Un šalkoņa apņēma mani, un man uzpūta stiprs vējš, jo ērglis jau bija virs manis, ar saviem nagiem tas satvēra mani aiz sāniem un, savēcinājis platos spārnus, pacēla projām no zemes un tēva aitu bara.

— Tavu brīnumu! — iesaucās Benjamīns. — Tikai nedomā, ka es sabijos. Bet vai tu nesauci: «Palīgā, ļaudis!»

— Nē, nesaucu vis un nedarīju to treju iemeslu dēļ, — teica Jāzeps. — Jo, pirmkārt, tuvumā nebija neviena, kas varētu mani sadzirdēt, otrkārt, man aizrāvās elpa, iekams būtu paguvis iekliegties, ja arī gribētu, un, treškārt, es ir netaisījos to darīt, sirdi man pārņēma liels prieks, es jutos tā, it kā jau sen to vien būtu gaidījis. Satvēris mani lejpus gurniem, ērglis turēja mani tā, ka galva man bija zem viņa galvas, bet kājas nokarājās vējā, ko mēs sacēlām, traukdamies augšup. Laiku pa laikam ērglis nolieca galvu un uzlūkoja mani ar pārmēru lielu aci. Un, atdarījis vara knābi, teica: «Vai turu tevi labi, zēn, un nespiežu par stipru ar saviem neuzveicamajiem nagiem? Tad zini, es lietoju tos piesardzīgi, ka nenodaru tev pāri pie tavas miesas, jo slikti man klātos, ja ar tevi kas atgadītos.» Es jautāju: «Kas tu tāds esi?» Viņš atbildēja: «Es esmu eņģelis Amfiēls, kam šai vajadzībai piešķirts ērgļa izskats. Jo tev, mans bērns, nebūs palikt zemes virsū un tu tiksi pārcelts, tāds ir lēmums.» — «Kādēļ gan?» es vaicāju. «Klusē,» spārnu švīkoņā teica ērglis, «un pievaldi mēli, lai tā netaujātu, kā debesīs netaujā arī citi. Jo tāds ir varenās patvaras lēmums, un tur nelīdz nedz prātošana, nedz pretī turēšanās, — runā un taujā, cik gribi, lēmums ir pāri visam, un neviens lai neapsvilina mēli gar prātam neaptveramo!» Tad es, viņa valodas brīdināts, apklusu un nebildu vairs ne vārda. Bet sirds man bija šerma prieka pilna.

— Labi, ka tu sēdi man līdzās — par zīmi, ka tas bijis tikai sapnis, — teica Benjamīns. — Bet vai tev nebija mazliet skumji ap sirdi, pametot zemi uz ērgļa spārniem, un vai tev nekļuva drusku žēl mūsu visu, piemēram, manis, mazā, kuru tu atstāji vienu?

— Es nepametu jūs, — atbildēja Jāzeps, — es tiku aiznests, un tur nekas nebija grozāms, bet ap sirdi man bija tā, it kā es to vien būtu gaidījis. Bez tam sapnī neapzinās visu, apzinās tikai kaut ko vienu, un tas viens bija šermā līksme manā sirdī. Tā bija liela, un liels bija viss, kas notika ar mani, tāpēc var gadīties, ka tas, ko tu jautā, man būtu licies nesvarīgs.

— Es nedusmojos uz tevi, — teica Benjamīns, — es apbrīnoju tevi.

— Paldies tev, mazais Ben! Apdomā arī, ka, paceļoties gaisā, man varbūt zuda atmiņa, jo arvien augstāk, turēdams mani ar nagiem, cēlās ērglis un pēc divām dubult-stundām teica: «Paveries lejup, mans draugs, uz zemi un jūru un apskaties, kādas tās kļuvušas!» Un zeme bija kalna lielumā un jūra kā upes ūdeņi. Un vēl pēc divām dubultstundām ērglis teica: «Paveries lejup, mans draugs, uz zemi un jūru un apskaties, kādas tās kļuvušas!» Un zeme bija kā dārzs un jūra — kā dārza grāvis. Bet vēl pēc divām dubultstundām, kad ērglis Amfiēls man atkal norādīja uz tām, zeme — veries un apdomā — bija kā plācenis un jūra bija kā maizes grozs. Vēl divas dubult-stundas nesis mani augšup, ērglis teica: «Paveries lejup, mans draugs, un paskaties, ka zeme un jūra ir pazudušas!» Un tās bija pazudušas, bet es neizbijos.

Cauri Šejakimam, Mākoņu debesīm, pacēlās ērglis, nesdams mani, un no mitruma tam lāsoja spārni. Bet pelēcīgi baltā migla visapkārt zeltaini spīgoja, jo uz miklo mākoņu malām šur tur jau stāvēja pa kādam debesu dēlam un karotājam zelta bruņās, tie lika roku pie acīm un nolūkojās mums pakaļ, un uz mākoņu spilveniem atdusējās zvēri, es redzēju, ka tie izslēja purnus un ostīja vēju, ko mēs sacēlām.

Lidojot cauri Rakijai, Zvaigžņu debesīm, man ausīs atbalsojās tūkstošbalsīgas labskaņas duna, jo savu skaitļu harmonijā ap mums brīnumaini riņķoja spīdekļi un planētas, un pastarpām uz ugunīgiem kāju pamesliem ar ciparu plāksnītēm rokā stāvēja eņģeļi un, nedrīkstēdami ne pagriezties un atskatīties, norādīja ar pirkstu ceļu zvaigznēm, kas dunēdamas lidoja garām. Un eņģeļi sauca cits citam: «Lai slavēta tā kunga godība viņa valstībā!» Bet, mums lidojot garām, viņi apklusa un nodūra acis.

Man kļuva līksmi un šaušalaini ap sirdi, un es jautāju ērglim: «Uz kurieni un cik augstu tu taisies mani nest?» Viņš atbildēja: «Neaptverami augstu, uz izplatījuma ziemeļu augstāko virsotni, mans bērns. Jo tāds ir lēmums, ka man taisnā ceļā un bez kavēšanās jānogādā tevi pašos Arabota augstumos un plašumos, kur atrodas dzīvības, miera un svētības dārgumu krātuves, un augšējā jumolā — Lielās pils vidustelpā. Tur stāv rati un godības krēsls, kam tu turpmāk diendienā kalposi, un tur tev būs stāvēt Viņa priekšā, un tavas būs visas atslēgas, un tev būs dota vara atvērt un aizvērt Arabota zāles, un tu darīsi visu citu, ko tev liks.» Es teicu: «Lai būtu tā, reiz es esmu izredzētais un aicinātais mirstīgo vidū. Gluži negaidīti tas man nav.»

Tad es ieraudzīju cietoksni — briesmīgu, no ledus kristāliem celtu, dzeguļi sētiņ nosēti ar debesu karotājiem, un spārni tiem klāja augumu līdz kāju pēdām, un kājas tiem bija taisnas, bet pēdas apaļas un spožas kā spodrināts varš. Un, raugi, viens otram līdzās tur stāvēja divi, atspiedušies uz saviem līkajiem zobeniem,_ droši no vaiga, un uzacis tiem bija lepnīgi sarauktas. Ērglis teica: «Tie ir Aza un Azaēls, divi no ķerubu saimes.» Tad es izdzirdu, ka Aza teica Azaēlam: «Sešdesmit piecu tūkstošu jūdžu tālumā es saodu viņa tuvošanos. Tad nu saki man — pēc kā ož sievas dzemdēts un ko vērts ir tāds, kurš radies no balta sēklas piliena, ka tam atļauts ierasties Augšējās debesīs un kalpot kopā ar mums?» Un Azaēls izbijies piedūra pirkstu pie lūpām. Bet Aza sacīja: «Tam nebūs notikt, es lidošu viņam līdzi un, stājies Visvienīgā vaiga priekšā, uzdrīkstēšos bilst dažus vārdus, jo es esmu zibens eņģelis un runāt man nav liegts.» Un abi lidus sekoja mums.

Un, lai kādās debesīs, lai kādu pakāpju sfērās, ka sētiņ nosētās ugunīgiem kalpu un karotāju pulkiem, kas dziedāja slavas dziesmas, aiz gurniem uznesa mani ērglis, — mums lidojot augšup un garām, uz mirkli pierima slavas dziesmas un tapa kluss, un itin visur mums piebiedrojās pa kādiem debesu dēliem, tā ka drīz vien, lidodami mums pa priekšu un aiz muguras, mūs pavadīja veseli spārnoto pūļi, un viņu spārnu šalkas man likās kā varenu ūdeņu duna.

O, Benjamiņ, tici man! Es redzēju septiņas Sebula zāles, uguni cirstas, un stāvēja tajās septiņi eņģeļu pulki un uzcelti bija septiņi uguns altāri. Tur valdīja pats augstākais valdnieks, vārdā «Kurš ir kā dievs», tērpies krāšņā priestera tērpā, un nesa uguns upurus, un no uguns upur-galda augšup cēlās dūmu stabi.

Es nezinu, cik dubultstundu bija pagājis, un nevaru pateikt, cik jūdžu mēs veicām pavisam, līdz nonācām Ara-bota augstumos un Septītajās debesīs un spērām kāju uz pamata, kurš bija tik gaišs un mīksts, un pēdām tik tīkams, ka laimes asaras man sariesās acīs un es raudāju. Pa priekšu mums gāja gaismas dēli un sekoja mums, it kā tie vestu un vadītu mūs. Un tas, kurš paņēma mani aiz rokas un tagad virzīja manus soļus, bija kāds stiprais, līdz jostas vietai kails, zelta svārkā līdz pat kāju potītēm, ar sprādzēm ap rokām un kaklu un apaļu bruņucepuri galvā, un spārni tam sniedzās līdz papēžiem. Acu vāki viņam bija smagi un deguns gaļīgs, un sārto muti viņš savilka smaidā, kolīdz uzlūkoju viņu, bet galvu uz manu pusi nepagrieza.

Un sapnī es pacēlu acis un līdz vispēdējai saules apspīdētai tālei redzēju šķēpu un spārnu zibu un redzēju neskaitāmus debesu karapulkus, kas bija apmetušies pie saviem karogiem un pilnā balsī dziedāja slavas un kara dziesmas, un viss zvīļoja un laistījās manā acu priekšā kā piens un zelts, un rozes. Un es redzēju riteņus griežamies, ārkārtīgi augstus pēc saviem lokiem, tie spulgoja kā no tirkīza, un ritenis griezās ritenī — četri pavisam, un tie nedrīkstēja nekur aizvērsties sānis, un visiem četriem loki bija acu pilni.

Bet pašā vidū bija kalns, ugunīgos akmeņos mirdzošs, un kalna galā — pils, no safīrgaismas celta, tajā mēs devāmies iekšā ar lielu priekšpulku un svītu. Un pils zālēs mudžēja vēstneši un sargi, un nama pārraugi. Bet, kad mēs iegājām pils vidējā pīlāru zālē, nedz viens, nedz otrs gals tai nebija saredzams, jo mani ieveda tajā gariski, un gar abām sienām pīlāru priekšā un starp pīlāriem stāvēja ķerubi, un katram ķerubam bija seši spārni un acis no vienas vietas. Tā mēs gājām starp viņu rindām — kas zina, cik ilgi, — uz godības krēslu. Un dunēja gaiss, saucot tiem, kas stāvēja pīlāru pakājē, un tiem, kuri pulku pulkiem ielenca krēslu: «Svēts, svēts, svēts ir tas kungs Cebaots, un visas malas ir viņa slavas pilnas!» Bet drūzma ap krēslu bija zēravu drūzma, ar diviem spārniem tie apklāja savas kājas, bet ar divi citiem — savu vaigu, mirkļiem tomēr uzlūkodami mūs caur spārnu spalvām. Un tas, kurš turēja mani aiz rokas, teica: «Paslēp arī tu savu vaigu, jo tā piederas darīt!» Tad es aizsedzu seju ar rokām, bet mirkļiem palūkojos caur pirkstiem.

— Jāzep, — iesaucās Benjamīns, — dieva dēļ, tu skatīji Visvienīgo vaigā?

— Es redzēju viņu safīrgaismā sēžam uz krēsla, — sacīja Jāzeps, — izskatā cilvēkam līdzīgu un pēc vīrieša līdzības radītu gluži tuvu un visā dižumā. Jo bārda un mati pie deniņiem gar malām viznīja, un vaigu vagoja grumbas, labas un dziļas. Ada zem acīm bija vāra un pavītusi un pašas acis — ne visai lielas, bet brūnas un spožas; man tuvojoties, tās raizīgas vērās man pretī.

— Man ir tāda sajūta, — teica Benjamīns, — it kā tevī būtu nolūkojies Jēkabs, mūsu tēvs.

— Tas bija izplatījuma tēvs, — atbildēja Jāzeps, — un es nokritu uz sava vaiga. Tad es izdzirdu kādu runājam, un balss man sacīja: «Cilvēka bērns, nostājies uz savām kājām! Jo turpmāk tev būs stāvēt mana krēsla priekšā par metratonu un dieva puisēnu, un tavā ziņā es atdošu atslēgas un visu varu atvērt un aizvērt manu Arabotu, un tu tiksi celts par pavēlnieku pār visiem debesu pulkiem, jo tu patīc tam kungam!» Tad šalkoņa pārskrēja eņģeļu drūzmai, it kā sarosītos milzu karadraudze.

Bet priekšā, raugi, iznāca Aza un Azaēls, kurus es biju dzirdējis runājam savā starpā. Un Aza, tas zēravs, teica: «Visuma pavēlniek, kas šis tāds ir, ka ierodas Augšējās jomās, lai kalpotu mūsu vidū?» Un Azaēls piemetināja un aizklāja vaigu ar divi spārniem, gribēdams vājināt savu vārdu spēku: «Vai viņš nav cēlies no balta sēklas piliena un no dzimuma, kas negodu dzer kā ūdeni?» Un es redzēju, ka tā kunga vaigs dusmībā satumst, un viņš runāja gaužām iedīžīgi, atbildēdams un sacīdams: «Kas jūs tādi esat, ka uzdrīkstaties runāt man pretī? Es dodu, kam dodu, un žēloju, kam esmu žēlīgs! Patiesi — drīzāk nekā jūs visus es celšu viņu par valdnieku un pavēlnieku pār debesu augstumiem!»

No jauna šalkoņa un duna pārskrēja pulkus, izklausīdamās pēc klanīšanās un kāpšanās atpakaļ. Ķerubi vēcināja spārnus, un visa debesu draudze sauca jo skāņi: «Lai slavēts tā kunga dižums viņa namā!»

Bet valdnieks pārspīlēja bez mēra un teica: «Sim te es likšu roku uz galvas un svētīšu viņu ar trīssimt sešdesmit pieciem tūkstošiem svētību, un darīšu viņu dižu un godājamu. Es celšu viņam krēslu, līdzīgu savam krēslam, un pāri tam izklāšu paklāju, viscaur austu no spožuma, gaismas, bailēm un varenības. To krēslu es nolikšu pie ieejas Septītajās debesīs un apsēdināšu viņu tajā, jo es gribu darīt bez mēra. Lai viņam pa priekšu debesu debešos grand sauciens: «Piesargieties un saturieties! Enohu, savu kalpu, es cēlu par valdnieku un vareno savā valstī — augstāku par visiem tās valdniekiem un debesu dēliem, atskaitot vienīgi astoņus visvarenos un briesmīgos, kas top godāti dieva vārdā aiz debesu valdnieka vārda. Un katram eņģelim, kuram kas sakāms man, vispirms būs stāties viņa priekšā un runāt ar viņu! Bet visu, ko viņš manā vārdā jums sacīs, jums būs uzklausīt un vērā ņemt, jo klāt viņam stāv gudrības un saprāta pavēlnieki! Tāds lai ir sauciens, kas viņam ies pa priekšu! Sniedziet man tērpu un kroni!»

Un tas kungs uzmeta man plecos krāšņas drānas, kurās ieaustas spīgoja visādas ugunis, un ietērpa mani. Un ņēma smagu diadēmu ar četrdesmit deviņiem dārgakmeņiem, kam bija neizteicams viznojums. To viņš pats savām rokām uzlika man galvā par piedevu tērpam, visai debesu draudzei redzot, un uzrunāja mani, saukdams par mazo Jahu, Iekšējo valdnieku. Jo viņš nezināja mēra.

Un atkal šausmās visi debesu dēli soli atkāpās, nodrebēja un lieca muguru — arī eņģeļu pavēlnieki, dižie un varenie, un dieva lauvas, kas lielāki par visiem karapulkiem un kalpo godības krēsla priekšā, tāpat arī uguns, krusas, zibens, vēja, dusmu negantības, vētras, sniega un lietus, dienas un nakts, Mēness un planētu eņģeļi, kuri savām rokām vada pasaules likteņus, — arī tie nodrebēja un apžilbuši aizklāja vaigu.

Bet tas kungs piecēlās no sava krēsla un, nepavisam vairs nezinādams mēra, sāka vēstīt un teica: «Raugi, vārs ciedra dzinums auga ielejā, to es pārdēstīju kalnā, augstā un dižā, un padarīju par koku, kura lapotnes aizsegā mājo putni. Un to, kurš dienu, mēnešu un gadu ziņā bija pats jaunākais neskaitāmu vidū, — to zēnu es savā neizprotamībā, mīlēdams viņu vairāk par citiem, izredzējis aiz žēlastības, darīju dižāku par visu dzīvo radību. Es noliku viņu par pārzini visiem dārgumiem Arabota zālēs un visiem dzīvības acuraugiem, kas vien glabājas debesu augstumu mantnīcās. Un vēl par pienākumu viņam tapa. noteikts aplikt svētajiem zvēriem vainagus, izrotāt ar spē-cību krāšņuma riteņus, turēt spožus un spīdošus uguns-stabus, ietērpt lepnumā zēravus. Man viņš katru rītu sakārtoja sēdekli, kolīdz es dzīros sēsties godības krēslā, lai pārlūkotu visus savas varas augstumus. Es ietērpu viņu kosās drānās un apliku viņa pleciem slavas un dižuma mantiju. Ar smagu diadēmu es kronēju viņu un piešķīru viņam sava troņa augstības, krāšņuma un spožuma daļu. Un tikai viena man bija žēl — ka viņa krēslu nevarēju padarīt augstāku par savu krēslu un viņa godību — dižāku par savu godību, jo tā ir bezgalīga! Bet vārds viņam bija Mazais dievs!»

Pēc šī vēstījuma vareni nogranda pērkons, un visi eņģeļi krita uz vaiga. Bet, tam kungam līksmībā izredzot mani, miesa man tapa par liesmu, dzīslas iekvēlojās jo gaiši, kauli kļuva par degošu kadiķi, acis, man paverot skropstas, šķīla zibšņus, acu āboli griezās kā ugunīgas bumbas, mati uz galvas vērtās liesmu mēlēs, bet rokas — uguns spārnos, un es pamodos.

— Es drebu pie visām miesām, — teica Benjamīns,

— no tava sapņa, Jāzep, jo tas ir pārvarēm liels. Un arī tu, man rādās, mazdrusku trīci, un vaigs tev ir nobālis — tas redzams no tā, ka spīdums, ko tavā sejā atstāj skuveklis, kļuvis vēl zilganāks.

— Smieklīgi! — iesaucās Jāzeps. — Lai es drebētu, stāstīdams pats savu sapni?

— Vai tu, uz mūžiem, uz neatgriešanos debesu godā celts, pavisam aizmirsi savējos, piemēram, mani, mazo? — jautāja Benjamīns.

— Tu savā bērnišķīgajā prātā, — atbildēja Jāzeps,

— tomēr vari iedomāties, ka biju nedaudz samulsis par tik lielu patvaru un izredzējuma žēlastību un nodoties domām par pagātni nespēju. Bet itin drīz, par to man šaubu nav, es atcerētos jūs un aicinātu pie sevis, lai kopā ar mani paaugstināti tiktu arī jūs — tēvs, sievietes, brāļi un tu. Man, ņemot vērā manas pilnvaras, tas, saprotams, būtu tīrais sīkums. Paklausies tomēr, Benjamīn, un liec aiz auss, ko tev teikšu! Es uzticu tev visu, ko redzu, tava

brieduma un prātīguma dēļ. Skaties, ka neizpļāpājies tēvam vai pat brāļiem par sapni, kuru tev izstāstīju, — viņi var iztulkot visu greizi!

— No dieva puses! — iesaucās Benjamīns. — Lai pūķis mani aprij, ja es to darīšu! Tu pārāk viegli aizmirsti atšķirību starp knisli un vientiesi, lai gan tā nav nekāda mazā. Ne miegā man nenāk prātā izpļāpāties, ne pušplēsta vārda neviens nedzirdēs par to, kas tev rādījies sapnī. Tu pats, Jāzep, lūdzams, saturi mēli — esi tik labiņš, es lūdzu tevi! Jo man tas nav grūti, tāpēc ka aizmirsties man liedz pateicība par tavu uzticēšanos. Bet tevi nesaista nekas, tu redzēji sapni pats, un tevi tas nodarbina vairāk nekā mani, jo man tu veltīji tikai daļiņu tā krāšņuma un spožuma. Tādēļ atceries mazo, tiklīdz tev sagribētos pavēstīt citiem, kādai līksmei tas kungs tevi izredzējis! Es, no savas puses, uzskatu to par pelnītu un skaišos uz Azu un Azaēlu, ka tie runāja starpā. Bet tēvu pa viņa paradumam māktu bažas, un brāļi aiz nosodījuma spļaudītos un savā nevīdībā tev par to atmaksātu. Jo viņi ir nejēgas tā kunga priekšā, kā mums abiem labi zināms.

Ceturtā nodaļa. SAPŅOTĀJS. RAKSTAINAIS TĒRPS

Nevis uz ražas novākšanu, kā bija gaidāms, bet jau uz pavasara pilnmēness nakts svinībām Leas dēli no Šehemas ganībām pa galvu pa kaklu atgriezās Hebronā. Viņi ieradās šķietami tādēļ, lai kopā ar tēvu nobaudītu pašā avi un pavērotu Mēnesi, bet īstais iemesls bija cits: saņemta bija satraucoša, visiem brāļiem vienlīdz svarīga vēsts, par kuras pareizību — vienalga, vai tur kas bija vai nebija grozāms, — nekavējoties vajadzēja pārliecināties. Vēsts bija tik nozīmīga un biedējoša, ka kalpoņu dēli tālab vien lielā steigā lika vienam no sava vidus doties četru dienu ceļā no Hebronas uz Šehemu, lai darītu to zināmu pārējiem brāļiem. Nogādāt vēsti, protams, uzticēja žiglajam Naftālam. Tiesa, ja runa ir par ātrumu, būtībā bija pilnīgi vienalga, kurš dosies ceļā. Arī Naftāls jāja uz ēzeļa, un apstāklim, vai ēzelim gar sāniem kuļāsies pāris īsu vai

garu kāju, nozīmes nebija: bez četrām dienām tik yn tā galā nenonākt. Bet ar Naftālu, Bilhas dēlu, kā nekā saistījās priekšstati par žiglumu; pēc negrozāma, vienprātīga uzskata, ziņneša loma piederējās viņam; un, tā kā arī valoda viņam raisīties raisījās, taisnība vien bija, ka no viņa vismaz pēdējā mirklī brāli uzzinās visu nedaudz ātrāk nekā no jebkura cita.

Kas bija noticis? Jēkabs bija pasniedzis Jāzepam dāvanu!

Nekas neparasts tas nebija. «Jēram», «atvasei», «debesu puisēnam», «jaunavas dēlam» — vai kādos vēl vārdos tēvs jūtu patvarā dēvēja akmeņu burtotāju — no sākta gala slepus bija ticis pa īpašai veltei un maigas uzmanības zīmei: kāds kārums, glīts podnieka izstrādājums, pieburams akmens, purpura aukla, skarabejs, — un, redzēdami, cik nevērīgi viņš izturas pret šīm mantiņām, brāļi, juzdamies apieti, drūmi rauca uzacis; ar netaisnību, nepiekāpīgu, gandrīz vai pamācīgi uzsvērtu netaisnību viņi jau bija apraduši. Bet šai dāvanai bija pavisam cits — satraucošs raksturs un, kā bija jābaidās, izšķiroša nozīme; aizskarti jutās visi desmit.

Lūk, pati norise. Sākušās bija vēlīnās lietavas, un ļaudis uzturējās teltīs. Pēcpusdienā Jēkabs bija patvēries savā kazas vilnas auduma «astru namā», kura voiloks, melns, uzvilkts uz deviņām vaļīgi nostiprinātām kārtīm un ar stiprām virvēm piesiets pie zemē iedzītiem mietiņiem, droši pasargāja no svētīgās valgmes. Šī telts bija pati lielākā diezgan plaši izvietotajā apmetnē, un kā pārticis cilvēks, kura cieņa prasīja, lai sievām būtu savs pajumts, dzimtas galva mita tajā viens, kaut gan pie vidējiem mietiem piestiprinātais aizkars, novilkts no ieejas līdz diben-sienai, dalīja mitekli divās telpās. Viena bija viņa personīgā mantnīca un pieliekamais, tur mētājās kamieļu segli un seglu somas, nelietoti paklāji, saritināti un salocīti, rokas dzirnas un dažādi saimniecības piederumi, ādas maisos karājās labība, sviests, dzeramūdens un no mērcētu dateļu sulas raudzēts palmu vīns.

Otrs nodalījums noderēja svētītajam par dzīvojamo telpu, kas, ņemot vērā gandrīz vai beduīna klejotāja dzīves veidu, pie kura viņš visai stingri turējās, likās gaužām mājīga. Mājīgums Jēkabam bija nepieciešams. Noraidīdams un neatzīdams pilsētas dzīves izlutumu, viņš tomēr juta vajadzību pēc zināmām ērtībām, līdzko, nošķīries no pasaules, dziļā vientulībā nodevās pārdomām un dieva apcerei. Telpa, priekšpusē cilvēka augumā atvērta, siltuma labad bija izlikta ar voiloku un raibi noaustiem paklājiem, un tādi paši paklāji klāja sienas. Dibenplānā, izklāta ar segām un spilveniem, atradās ciedrkoka guļam-lāva ar bronzas kājiņām. Telpā allaž dega vairāki māla spuldžturi — lēzenas vāzes ar izrotātām pamatnēm un īsiem snīpjiem daktīm, jo būtu nožēlojami un nepiedienīgi, ja svētīts cilvēks gulētu tumsā, un arī dienā kalpiem bija jāraugās, lai lampās neizsīktu eļļa un kaut vai tiešā nozīmē nepiepildītos teiciens, kuram bija nelabs zemteksts, proti — lai neviens nevarētu sacīt, ka Jēkaba lampa izdzisusi. Uz sikomores koka lādes ar plakanu vāku un zili vāpēta māla ielaidumiem gar sāniem bija noliktas apgleznotas osainas kaļķakmens krūkas. Otrai — izrakstītai un kokgriezumiem rotātai lādei ar augstām kājiņām vāks turpretī bija izliekts. Telpas stūrī atradās trauks, kurā gailēja ogles, jo Jēkabs bija salīgs. Netrūka arī zemu krēslu, kas ikdienā noderēja dažādu iedzīves priekšmetu novietošanai, nevis sēdēšanai; uz viena bija neliels, tornītim līdzīgs kvēpināmais trauks ar lodziņveida atverēm, no kurām stīgoja krūzainu dūmu mākulīši, smaržodami pēc kanēļa, stiraksa un kauleņkoku sveķiem; uz cita — priekšmets, kurš liecināja par saimnieka pārticību, dārgs feniķiešu cilmes māksliniecisks darinājums — lēzena zelta vāze uz graciozas pamatnes ar muzicējošas sievietes tēlu roktura vietā.

Netālu no ieejas Jēkabs sēdēja kopā ar Jāzepu uz spilveniem pie zemas taburetes, uz kuras gravētās bronzas virsas bija izlikta galdiņspēle. Viņš bija pasaucis dēlu, lai izklaidētos ar spēli, kurā sendienis mēdza sacensties ar Rāheli. Arā šalkoja lietus, līdams pār olīvkokiem, krūmiem un akmeņiem un ar dieva žēlastību nesdams atvel -dzi ielejas graudaugu sējumiem, tik vajadzīgu, lai tie līdz pļaujai nenokalstu agrās vasaras saulē. Vējā klusi klan-dēja telts kores koka gredzeni, kuros bija ievērtas nostieptās virves.

Jāzeps ļāva tēvam uzvarēt. Viņš tīšuprāt iemaldījās lauciņā «Raunā acs», tādā kārtā tiktāl atpalikdams un nonākdams tik neizdevīgā pozīcijā, ka Jēkabs, juzdamies patīkami pārsteigts (jo spēlējis viņš bija gaužām pavirši), galu galā uzveica dēlu. Viņš atzinās, ka bijis izklaidīgs un par spēles iznākumu viņam drīzāk jāpateicas veiksmei nekā atjautai.

— Nebūtu, bērns, tev misējies sākumā, — viņš teica, — es neizbēgami zaudētu partiju, jo domās kavējos citur un bieži rupji kļūdījos, tev tikmēr bīdot kauliņus ar apdomu un darot visu iespējamo, lai atgūtu nokavēto. Tavs spēles veids man stipri atgādina to, kā spēlēja MamI, nereti iedzīdama mani sprukās. Sev par aizkustinājumu es redzu, ka tu domādams kodī mazo pirkstiņu, tāpat kā darīja viņa, un arī lieto zināmas viņas iecienītas viltī-biņas.

— Ko tas viss līdz! — atbildēja Jāzeps un izslaicījās, atgāzis galvu un izstiepis taisnu vienu roku, bet otru saliecis pret plecu. — Iznākums liecina man par sliktu. Ja jau tētiņš, būdams izklaidīgs, pieveica mani, kā gan klātos bērnam, ja viņš spēlējot saspringtu uzmanību? Partija ātri vien būtu bijusi galā.

Jēkabs pasmaidīja.

— Es esmu vairāk pieredzējis, — viņš teica, — un labāk apmācīts, jo man jau zēna gados gadījās spēlēt ar Jichaku, tavu vectēvu no manas puses, un pēcāk jo bieži ar Lābanu, tavu vectēvu no piemīlīgās puses Naharajimas zemē, aizupē, — tas arī bija sīksts un apdomīgs spēlētājs.

Pats viņš ne vienu reizi vien tīšām bija ļāvis Jichakam un Lābanam uzvarēt, cenzdamies panākt, Tai tie būtu labā omā, bet neatskārta, ka Jāzeps šobrīd dara to pašu.

— Tiesa kas tiesa, — viņš turpināja, — šodien es spēlēju vāji. Arvien no jauna es iegrimu domās, aizmirsdams, kā izvietoti kauliņi, un garā, raugi, kavējos pie tuvajiem svētkiem un upura nakts, kura drīz būs klāt un kurā pēc saulrieta nokausim avi un avs asinīs mērksim īzapa pušķi, lai ar tām aptrieptu abus durvju stabus, ka maitātājs mums paietu garām. Jo šī ir tā nakts, kad viņš, garām iedams, saudzē upura devējus, un asinis uz durvju stabiem nomierina viņu un ir par zīmi, ka avju pirmdzimtais upurēts izlīguma labad cilvēku un to lopu pirmdzimto vietā, kurus viņam kārojas sist. Par to es vairākkārt aizdomājos, jo cilvēks, raugi, dara daudz ko, pats nezinādams, ko īsti dara. Ja viņš to zinātu un apdomātu, viņam varbūt iekšu iekšas apgrieztos otrādi un viņš aiz riebuma apvemtos, kā man mūžā gadījies vairākiem lāgiem, pirmo reizi, proti, Sineārā aiz Frātas, uzzinot, ka Lābans sendie-nis upura tiesai nokāvis pirmdzimto dēliņu un krūkā liktu iemūrējis mājas pamatos par sargu. Tu domā, tas atnesa viņam svētību? Nē, svētības vietā upuris atnesa nelaimi, lāstu un trieku, un, nebūtu uzradies es un iedvesis mazliet dzīvības mājai un saimniecībai, viss nospiestībā tā arī būtu nonīcis un Lābans nebūtu kļuvis ražens Adinā, sava sievā. Bet nemūžam viņš nebūtu iemūrējis savu dēliņu, ja aizsen, citos laikos, tāda rīcība nebūtu nesusi svētību.

— Tu to saki, — atbildēja Jāzeps, sakrustojis aiz pakauša rokas, — un sacīdams izskaidro man, kā tas notika. Lābans rīkojās, vadīdamies pēc novecojušas paražas, un rupji kļūdījās. Jo tam kungam derdzas viss novecojušais, ko viņš kopā ar mums cenšas pārvarēt vai jau ir pārvarējis, un viņš atmet un nolād to. Tādēļ, ja Lābans būtu sapratis tā kunga gribu un laika garu, viņš būtu nokāvis kazlēnu — nevis puisīti — un ar tā asinīm notraipījis palodu un stenderes, un būtu bijis tīkams tam kungam, un viņa upura dūmi būtu pacēlušies uz debesīm.

— Redzi nu, tu to saki, — atbildēja Jēkabs, — un aizsteidzies manai domai priekšā, un izņem man vārdu no mutes. Jo maitātājam kārojas ne tikai dzīvnieku, bet ari cilvēku asiņu, un ne jau ganāmpulka dēļ vien mēs remdējam viņa kārību, aptriepdami durvju stabus ar dzīvnieka asinīm un mielodamies ar ugunī ceptu upura gaļu, kuru mēs notiesājam līdz pēdējam kumosam lielā steiga nakts laikā, lai līdz rītam ne druska nepaliktu pāri. Bet kas tā par ceptu gaļu, ja labi apdomā, un vai mēs, nokaudami jēru, rūpējamies tikai par ganāmpulku? Ko mēs nokautu un apēstu, būdami tikpat neprātīgi kā Lābans, un kas ticis nokauts un apēsts mežoņu laikos? Vai mēs tātad maz zinām, ko darām, par godu svētkiem mielodamies ar ceptu gaļu, un vai mums, apzinoties, ko mēs darām, iekšu iekšām nevajadzētu apgriezties otrādi, tā ka mēs izvemtos?

— Mielosimies vien un svinēsim svētkus, — bezrūpīgi teica Jāzeps, pacēlis balsi, un pašūpojās šurpu turpu, sakrustojis rokas aiz pakauša. — Rituāls un cepetis mums iet pie sirds, un, ja jau tie sola pestīšanu, pestīsimies ari mēs no mežonības, pareizi izprazdami tā kunga gribu un laika garu! Raugi, tavā priekšā ir koks, — viņš iesaucās, izstieptu roku norādīdams uz telts iekšieni, it kā tur būtu redzams tas, par ko viņš runā. — Krāšņi noaudzis līdz pašai galotnei, tēvu tēvu stādīts par iepriecu nākamām audzēm. Lapotne tam margo un trīsuļo vējpūtā, bet saknes sniedzas plienā un pīšļos, zemzemes valstības dziļajā tumsā. Vai saules apspīdētajai galotnei daudz kas zināms par netīrajām saknēm? Nē, galotne ar tā kunga palīgu pacēlusies augstu pāri saknēm, līgojas vējā un ir nepie-

min tās. Pēc manām domām, tāpat tas ir ar paražām un mežonību, un, lai svētie paradumi mums liktos tīkami, tas, kas atrodas lejā, lai tur ar! paliek.

— Jauka, nudien jauka līdzība, — teica Jēkabs, mādams ar galvu, un braucīja bārdu, saņēmis to plaukstā. — Atjautīga un trāpīga! Bet tas nenozīmē, ka pārdomas būtu liekas, tāpat arī raizēšanās un nemiers, kas bija Ābrāma un ir mūsu daļa no laika gala, lai mēs atmestu visu, ko tas kungs kopā ar mums tiecas pārvarēt un varbūt jau ir atmetis, — kā lai par to nelauza galvu! Nu, pasaki man — kas īsti ir maitātājs, un kā jāsaprot tas, ka viņš paiet garām? Vai svētku nakts Mēness, apaļš un pilns, nav sasniedzis kalnu pāreju — pašu augstāko punktu gaitā uz ziemeļiem — un, izgājis tai cauri, savā pilnumā negriežas atpakaļ? Bet pašā ziemeļu virsotnē mīt slepkavīgais Nergals; nakts ir viņa valstība, un pārvalda to viņa uzdevumā Sins; Sins šajos svētkos ir Nergals, bet maitātājs, kurš paiet mums garām un kuru mēs salabinām, ir Sarkanais.

— Acīmredzot, — teica Jāzeps, — mēs neapdomājam to, tomēr tas ir viņš.

— Un šīs raizes, — turpināja Jēkabs, — atrava mani no spēles. Jo taisni šie spīdekļi — Mēness un Sarkanais, kuri tai naktī apmainās lomām, Sarkanajam stājoties Mēness vietā, — nosaka mūsu svētkus. Bet vai mums piederas mest gaisa skūpstus spīdekļiem un svinēt to likteņstāstus? Kā lai neraizējas par Visaugsto un laika garu, nezinot, vai mēs abus izprotam pareizi un negrēkojam pret tiem, iegrožodami tos aiz laiska ieraduma un turēdami mežonības varā, ko tie kopā ar mums cīšas pārvarēt? Es visā nopietnībā jautāju sev, vai man nepienāktos stāties zem Pamācīšanas koka un pulcēt ļaudis, lai tie uzzinātu par manām raizēm un uzklausītu manas bažas par pašā svētkiem.

— Mans tētiņš, — teica Jāzeps, paliekdamies uz priekšu līdzās galdiņam ar zaudēto partiju un uzlikdams plaukstu uz vecā vīra rokas, — savā dvēselē ir pārlieku jau godprātīgs; atliek vien lūgt, lai aiz godprātības viņš nepārsteidzas un kaut ko nesaposta. Ja bērnam atļauts domāt, ka viņam prasīts padoms, viņš ieteic saudzēt un pārsteidzīgi neaizskart svētkus likteņstāsta dēļ, kuru ar laiku varbūt aizvietos cits, ko tad arī stāstīs, mielojoties ar ugunī ceptu gaļu, proti, aizvietos stāsts par to, kā dzīvs palika īzāks, — tas būtu īsti vietā; vai ieteic nogaidīt,

vai dievs ar laiku neapliecinās mums savu varenību, izglābdams un saudzēdams mūs liela posta stundā, — to mēs tad ņemsim par pamatu svētkiem it kā jaunu likteņstāstu un slavināsim to kungu. Vai nelgas valoda bija nomierinoša?

— Kā balzams, — atbildēja Jēkabs, — loti gudra un nomierinoša, ko es apkopojot izsaku ar salīdzinājumu «kā balzams». Jo tu atbalstīji paražu un vienlīdz nākotni — tas dara tev godu. Tu atbalstīji palikšanu uz vietas, kas tomēr ir kustība, tālab mana dvēsele uzsmaida tev, Josif-ēl, vismaigās saknes vasa. Dod savu vaigu, lai noskūpstu tevi!

Un, pāri spēles galdiņam paņēmis plaukstās Jāzepa daiļo galvu, viņš dziļā tēva laimē skūpstīja dēlu.

— Nudien, pats netieku gudrs, — teica Jāzeps, — kur man šobrīd radās saprašana un atjautība, ko likt preti sava pavēlnieka viedumam! Ja tavas domas, kā tu teici, aizmaldījās projām no spēles, tad manas, atzīšos vaļsirdīgi, aizklīda ne mazāk tālu, turklāt visu laiku vienā virzienā vien, — tikai ēlohimiem zināms, kā man palaimējās kaut vai tik ilgi noturēties.

— Kur, bērniņ, tās aizklīda?

— Ak, — atbildēja zēns, — to tu tik viegli neuzminēsi. Dienu un nakti man ausīs skan vārdi, kurus tētiņš nesen man teica pie akas; tie nedod man mieru, un ziņkāre moka mani vai nost, lai kur es būtu, jo tie bija apsolījuma vārdi.

— Ko tad es teicu un ko solīju tev?

— Ai, ai, tu labi to zini! Es redzu no tavām acīm, ka tu to zini! Tu teici — tev esot padomā. .. atceries? «Man ir padomā,» tu teici, «uzdāvināt tev kaut ko tādu ... kas tev ielīksmos sirdi... un tevi rotās.» Tā tu teici vārds vārdā. Es skaidri atceros, ko tu teici, tas man visu laiku skan ausīs. Kas tētiņam bija padomā, izsakot šādu solījumu?

Jēkabs nosarka, un Jāzeps to ievēroja. Liegs pietvīkums sārtoja sirmgalvja plānos, kalsnos vaigus un skatienu aizmigloja viegla mulsa.

— Nieki vien, nekas īpašs, — viņš izvairīgi atbildēja. — Bērns velti lauza galvu. Es pateicu to tāpat vien, nedomādams neko sevišķu, bez noteikta nolūka. Vai tad es, sirds mudināts, šad tad neapdāvinu tevi? Es gribēju tikai teikt, ka piemērotā brīdī tu dabūsi kaut ko skaistu...

— Nekā nebija! Nekā nebija! — iesaucās Jāzeps, pielēkdams kājās un apkampdams tēvu. — Tas vēl nav dzirdēts, ka šis te labais un viedais runātu tāpat vien, neko nedomādams. It kā es nebūtu nomanījis, ka viņš negvelž tukšu, ka viņam padomā kaut kas pavisam noteikts un skaists, ne jau šis vai tas, bet kaut kas īpašs un lielisks, un domās tas tika atdots man. Turklāt ne tikai domās — ari vārdos tu man to apsolīji. Vai man nav jāzina, kas kļuvis mans un kas mani gaida? Vai tu no tiesas domā, ka es rimšos un likšos mierā, neizdibinājis, kas tas ir?

— Cik tu skubīgs un uzplijīgs! — teica vecais, nezinādams, kā izgrozīties. — Nepurini mani, laid vaļā manas ausu ļipiņas, citādi var vēl nodomāt, ka tu dancini mani. Izdibināt... kāpēc gan ne, to tu vari, es pats tev pateikšu to un atzīstu, ka man bija padomā kaut kas noteikts, nevis šis vai tas. Sēdi un klausies! Vai par Rāheles ketonet passim tev gadījies dzirdēt?

— Par Mamī tērpu? Par viņas svētku drānām? A, es saprotu, no tām tu man ...

— Klausies, Jehosif! Neko tu neesi sapratis. Ļauj man izstāstīt visu. Kad es Rāheles dēļ biju kalpojis septiņus gadus un tuvojās diena, kurā man tā kunga vārdā viņa bija jāsaņem, Lābans teica: «Plīvuru es taisos viņai dāvināt, lai līgava, tīdamas tajā, veltītu sevi Nanai un būtu par svaidīto. Jau sen,» viņš teica, «es atpirku šo sejsegu no kāda ceļdfaja un noglabāju lādē, jo tas irdārga manta. Kāda ķēniņa meitai tas esot piederējis tālā pagatnē un bijis valdoša nama atvases jaunavas tērps — tas izklausās ticami, tik prasmīgi audums viscaur izšūts ar dažādām elkudievības zīmēm. Bet viņa aizklās ar to savu vaigu un būs kā enitū un viena no debesu līgavām Etemenanki torņa gultas kambarī.» Tā vai uz to pusi izteicās jods. Un, teikdams šos vārdus, viņš nemeloja, jo tērps tika Rāhelei, tas rotāja viņu jo koši, mums sēžot pie kāzu galda, un es noskūpstīju Ištaras attēlu uz tērpa malas. Bet, sniegdams līgavai puķi, es pacēlu plīvuru, lai redzētu viņu ar redzošām rokām. Tā bija Lea, ar viltu jods bija ievedis viņu guļamkambarī, un man tikai bija licies, ka es esmu lair mīgs, patiesībā es laimīgs nebiju bijis, — kurš gan nesajuktu prātā, apdomādams to visu, tādēļ es par to klusēšu. Taču apdomīgs es biju arī savā šķietamajā laimē un, salocījis svēto plīvuru, noliku to uz krēsla turpat līdzās un teicu līgavai šādus vārdus: «Mēs atstāsim to mantojumā

nākamām paaudzēm, un valkāt to būs pašiem mīļākajiem neskaitāmu vidū.»

— Vai MamI ari bija plīvura tērpā, kad pienāca viņas stunda?

— Tas nav plīvurs, tas ir īsts brīnums. Tas ir apģērbs, ko katrs var valkāt, kā pašam tīkas, — tas sniedzas līdz potītēm, tam ir piedurknes, un ikviens ietērpjas tajā pēc savas gaumes un glītuma. Mamī? Viņai tas bija mugurā, un viņa to paturēja. Rūpīgi viņa to salocīja un iesaiņoja, kad mēs salauzām noputējušās aizšaujamās bultas un piekrāpām Lābanu, jodu, un devāmies ceļā. Visur tas bija mums līdzi, un arī mēs aizgādīgi glabājām tērpu lādē, tāpat kā izsenis bija darījis Lābans.

Jāzeps aplaida acis visapkārt un uzmeta skatienu lādēm. Viņš jautāja:

— Vai tas ir te, tuvumā?

— Ne visai tālu.

— Un mans pavēlnieks taisās man to dāvināt?

— Nolemts tas ir tev, bērns.

— Nolemts un apsolīts!

— Tikai vēlāk. Ne jau šo pašu brīdi! — iztrūcies iesaucās Jēkabs — Esi prātīgs, bērns, apmierinies pagaidām ar solījumu! Lieta, raugi, vēl nav izšķirta, un tas kungs manā sirdī nav izlēmis galīgi. Tavs brālis Rūbens krita grēkā, un es atņēmu viņam pirmdzimtā tiesības. Vai pienākusi tava kārta — vai piešķirt tās tev un atdot tev ketonetu? Atbildēt var — nē, jo pēc Re'ubena pasaulē nāca Jūda un piedzima Levijs un Simeons. Atbildēt var arī — jā, ja jau Leas pirmdzimtais apgrēkojās un tapa nolādēts, kārta ir Rāheles pirmdzimtajam. Jautājums ir neskaidrs un strīdīgs, mums atliek nogaidīt un vērot, ko rādīs zīmes. Ja es atdošu plīvuru tev, brāļi maldīgi iztulkos to par svētības un izredzējuma zīmi un savā niknumā sacelsies pret tevi un mani.

— Pret tevi? — pagalam pārsteigts, jautāja Jāzeps. — Tik tiešām, es atsakos ticēt pats savām ausīm! Vai tu neesi mūsu tēvs un pavēlnieks? Vai tu nevari pieslieties kājās, ja viņi kurnētu, un dusmās pacelt balsi, teikdams: «Es dodu, kam es dodu, un žēloju, kam esmu žēlīgs! Kas jūs tādi esat, ka uzdrīkstaties runāt man pretī? Drīzāk nekā jebkuram no jums es došu viņam šo apmetni — viņa mātes ketonēt passim!» Starp citu, pats savām ausīm es vēl ticu, tās ir jaunas un dzird nekļūdīgi. It īpaši tad, kad runā tētiņš, es ausīties ausos. Vai tu sendienis teici vai

neteici līgavai: «Valkāt plīvuru lemts pirmdzimtajiem neskaitāmu vidū.» Kā tu teici? Kā īsti tas bija? Kam — tu teici — būs valkāt plīvuru?

— Rimsties, pagāns! Liecies mierā un beidz pieglaimoties, ka tava ģeķība nepielīp arī man!

— Tētiņ! Es gribu to redzēt!

— Redzēt? Redzēt un dabūt nav viens un tas pats. Bet redzēt nozīmē iekārot. Nāc pie sajēgas!

— Vai man nav jāredz, kas man pieder un apsolīts? Darīsim tā! Es tupēšu te kā sasiets un nekustēšos ne no vietas, bet tu iesi un parādīsi man svētku tērpu, ņemsi to rokās un turēsi izplestu manā priekšā, tāpat kā tirgotāji Hebronas tirgus ailēs izrāda savu preci, ļaudami audumam brīvi krist un iekārdinādami pircējus. Bet pircējs ir nabags un nevar audumu nopirkt. Un tirgotājs noglabā savu preci.

— Tā kunga vārdā, lai notiek, kā tu vēlies! — teica Jēkabs. — Kaut gan, raugoties no malas, var likties, ka tu dancini mani. Paliec uz vietas! Apsēdies, pievilcis kāju, un turi rokas aiz muguras! Tūlīt tu redzēsi to, kas kādreiz, ja apstākļi ļaus, varbūt piederēs tev.

— Kas man jau pieder, — viņam nopakaļ sauca Jāzeps, — tikai nav man atdots!

Viņš izberzēja ar delnām acis, sataisīdamies uz skatīšanos. Jēkabs devās pie izliektās lādes un, atbīdījis šautras, atgāza vāku. Citus pēc cita viņš izņēma siltus apģērba gabalus, kas atradās gan virspusē, gan padziļāk dibenā — mēteļus un segas, gurnu autus, galvas lakatus, kreklus, — un salocītus meta kaudzē uz grīdas. Atradis plīvuru tur, kur pats bija noglabājis, viņš izcēla tērpu no lādes un, pagriezies pret dēlu, izpurināja to un plati izpleta.

Zēns bija pārsteigts. Smaidā pavēris muti, viņš ievilka elpu. Spulgu gaismā izšuvumi metāliski spīgoja. Sudrabs un zelts, mezdami zibšņus vecā vīra rokās, mirkļiem liedza saskatīt mazāk spilgtās krāsas, purpursarkanos, baltos, olīvzaļos, sārtos un melnos zīmju un attēlu — zvaigžņu, baložu, koku, dievu, eņģeļu, cilvēku un dzīvnieku — toņus pamatauduma zilgajā dūmakā.

— Jūs, debesu spīdekļi! — izsaucās Jāzeps: — Kāds skaistums! Tētiņ tirgotāj, ko tu tur rādi pircējam savā tirgus ailē? Tas, lūk, ir Gilgamešs ar lauvu paduse — es pazīstu viņu iztālis! Un tur, cik es redzu, kāds cīnās ar grifu un vicina vāli. Pag, pag! Ai, cebaoti, kas šitie par zvēriem? Tie ir dievietes mīlnieki — zirgs, sikspārnis,

vilks un raibais putns! Ļauj paskatīties .. . Tas taču jāapskata. Netieku gudrs, tik tālu nevaru saredzēt. Nabaga bērnam kaist acis pierē, veroties pāri telpai, kas mūs šķir. Vai tas tur būtu cilvēku-skorpionu pāris ar dzeloņu astēm? Drošs es neesmu, vismaz tā man liekas, lai gan acis, protams, jau sākušas asarot. Paklau, tirgotāj, es parāpšos tuvāk uz pievilktās kājas, turēdams rokas uz muguras. Ak, jūs ēlohimi, tuvumā tērps ir vēl skaistāks, un viss kļūst skaidri saskatāms. Ko dara abi bārdainie gari tur, pie tā koka? Viņi apaugļo to . . . Un kas tur stāv rakstīts? «Novilkusi ... es esmu . . . savu tērpu, vai. . . man atkal to apģērbt?» Brīnum jauki! Visur Nana ar balodi, Sauli un Mēnesi. .. Man jāpieceļas! Man jāceļas kājās, tirgotāj, es neredzu, kas ir augšā: tā ir dateļpalma, no kuras dieviete, izstiepusi rokas, sniedz ēdienu un dzērienu... Es taču drīkstu pieskarties audumam? Cerams, man par to nebūs jāmaksā, ka saudzīgi mazliet paceļu plīvuru, lai pārliecinātos, cik tas viegls vai smags, ja to pasver saujā, — cik viegls un smags tas vienlaikus . . . Tirgotāj, es esmu nabags, nav manos spēkos to nopirkt. Tirgotāj, uzdāvini man plīvuru! Tev ir tik daudz preču — šo atdod man! Aizdod man to, esi tik labs, lai parādos tajā ļaudīm par slavu tev un tavai ailei! Nē? Neparko? Vai varbūt tu svārsties? Svārsties mazdrusciņ un, par spīti nepiekāpībai, tomēr gribētu, lai es to uzvelku? Nē, es maldos, tu svārsties aiz noguruma, turēdams tērpu izplestu. Pārāk ilgi tu piepūlē savas rokas . . . Dod šurp! Kā tas valkājams, kā apliekams pleciem? Vai tā? Varbūt arī tā? Bet varbūt šitā? Kā es tev patīku? Vai izskatos pēc aitu gana raibajā svārkā? Mamī plīvura tērps — kā tas piestāv viņas dēlam?

Protams, viņš atgādināja dievu. Tāds efekts, dabiski, bija gaidāms, un slēptā vēlēšanās to radīt salauza Jēkaba pretestību. Līdzko Jāzeps bija izmānījis vecajam vīram tērpu, lietodams paņēmienus, kuru viltu un pievilcību atliek vien mierīgi atzīt, tas ar trim četriem tvērieniem un metieniem, kas savā izveicībā liecināja par iedzimtu prasmi nēsāt jebkuru apģērbu, jau bija viņam mugurā un, brīvi krizdams, izcēla valkātāja pievilcību — sedza viņam galvu, apņēma plecus, nokarājās gar jauneklīgo stāvu, mezdams krokas, kurās zibsnīja sudraba baloži, visās krāsās margoja izšuvumi, taisnajam kritumam turklāt darot viņu garāku. Garāku vien? It kā tas būtu viss! Krāšņais plīvurs piestāvēja viņam tā, ka nekādas lietišķi kritiskas piezīmes, izteiktas ļaudīm dzirdot, nespētu kaitēt viņa dailes slavai; tas vērta viņu tik skaistu un izskatīgu, ka šis skaistums šķita pārdabisks un nudien varēja likties dievišķs. Pats bīstamākais bija tas, ka Jāzepa līdzība mātei gan pieres un uzacu, gan lūpu izliekuma un skatiena ziņā vēl nekad tā nebija dūrusies acīs kā šajā tērpā — tā tiktāl dūrās Jēkabam acīs, ka tajās iezagās asaras un viņš bija gatavs noticēt, ka piepildījuma dienā redz Rāheli Lā-bana goda istabā.

Smaidīdama viņa priekšā stāvēja māte dieviete un jautāja:

— Es apvilku savu tērpu — vai man atkal to noģērbt?

— Nē, paturi, paturi to! — teica tēvs; un dievs aizskrēja, bet Jēkabs pacēla pret debesīm vaigu un rokas un, kustinādams lūpas, skaitīja lūgsnu.

ŽIGLAIS

Ievērību viņš guva milzīgu. Pirmais, kuram Jāzeps parādījās rakstainajā plīvura tērpā, bija Benjamīns; bet Benjamīns nebija viens, mazais bija pie blakussievām, tur to uzgāja uzcirties brālis. Viņš ienāca teltī un teica:

— Esiet sveiktas! Es iegriezos tāpat vien. Sakiet, sievas, — vai šeit ir mans mazais brālis? Skat, te jau tu esi, Ben! Sveiks un vēlreiz sveiks! Es tikai gribēju paskatīties, kā jums klājas. Ko jūs darāt, vai sukājat linus? Un Tur-tura palīdz cik spēdams? Vai jūs nezināt, kur palicis Ēliēzers, vecais?

Turtura (tas ir, mazulītis, — Jāzeps reizēm sauca viņu šajā babiloniešu mīlināmajā vārdiņā) jau labu brīdi izbrīnā gari un stiepti ūjināja. Bilha un Zilfa piebalsoja viņam. Tērpu Jāzeps bija apmetis diezgan nevērīgi, mazliet uzlocījis un aizspraudis pusainim aiz jostas.

— Ko jūs spiedzat, — viņš teica, — un blenžat visi trīs, izvalbījuši acis kā ratu riteņus? Ak tā, jums brīnums par manu tērpu, Mamī plīvura ketonetu. Nu jā, reizēm es tagad to valkāju, Israēls nesen man to uzdāvināja un novēlēja — nupat, pirms dažiem mirkļiem.

— Josef-ēl, pavēlniek saldais, īstenās dēls! — iesaucās Zilfa. — Vai Jēkabs novēlējis tev rakstaino plīvuru, kurā pirmo atzina Leu, manu kundzi? Cik taisni un gudri viņš rīkojies, jo tev tas tā piestāv, ka sirds aiz prieka vai kūst, un pat iedomāties grūti, ka to valkātu cits. Par piemēru,

viens no Leas dēliem, kas šobrīd mīt tālu, — tās Leas, kurai Jēkabs pirmajai pacēla plīvuru. Jeb vai mans Gads vai Ašers, kurus es dzemdēju Leai uz ceļiem. Ko nu, iedomājoties kaut ko tādu, atliek vien skumji pasmieties.

— Josefja! Visudaiļais! — sauca Bilha. — Šādā izskatā visā pasaulē nav skaistāka par tevi! Ieraugot tevi, tā vien gribas mesties uz vaiga — it īpaši vienkāršai kalponei, kāda esmu es, lai gan Rāhelei, tavai mātei, jāteic, biju mīļākā kalpone, tikpat kā māsa, un caur Jēkaba vīra spēku dzemdēju viņai Danu un Naftālu, tavus vecākos brāļus. Arī viņi kritīs uz vaiga vai būs tuvu tam, ieraudzījuši puisēnu mātes svētku tērpā. Ej parādies labi aši brāļiem, tiem par notikušo nav ne jausmas, tie nejauš ne laba, ne ļauna un nezina, ka kungs izredzējis tevi! Tev derētu arī doties ceļā un parādīties sarkanačiem — sešiem Leas dēliem, lai uzklausītu viņu prieka un «ozianna» saucienus!

Lai cik neticami tas liktos, Jāzeps nesamanīja ne klaji pausto rūgtumu, ne viltu sievu valodās. Paša pacilātība, bērnišķīgā, tomēr nepiedodamā lētticība vērta viņu kurlu un liedza sadzirdēt brīdinājumu. Ne bez patikas viņš uzklausīja sieviešu glaimīgās valodas, pārliecināts, ka glaimot viņam ir gluži dabiski, un ir necentās izprast, kas abām aiz ādas. Bet tieši tas bija nepiedodami. Vienaldzība pret citu cilvēku domām un neziņa par tām rada visnotaļ greizus priekšstatus par tiešamību un dara mūs aklus. Kopš Ādama un Ievas laikiem, kopš no viena radušies divi, neviens nav spējis izdzīvot, necenzdamies iedomāties sevi otra vietā un izprast paša patieso stāvokli, paraugoties uz to otra acīm. Iztēles spēja, prasme iejusties citu ļaužu jūtu dzīvē — tātad iejūtība slavējama ne jau tāpēc vien, ka tā palīdz pārkāpt sava «es» robežas, — tā ir nepieciešams pašuzturēšanas līdzeklis. Bet par šīm likumībām Jāzepam nekas nebija zināms. Viņa lētticība bija sava veida izlutums; nevērojot pazīmes, kas nepārprotami liecināja par pretējo, tā mudināja viņu secināt, ka visi citi mīl viņu vairāk nekā paši sevi un ka viņam tātad ar citiem nav jārēķinās. Viņa skaisto acu dēļ atzīt šādu vieglprātību par piedodamu būtu klaja vājības izpausme.

Ar Benjamīnu tas bija citādi. Runājot ar viņu, bezrūpība izņēmuma kārtā būtu piedodama. Ja viņš iesaucās: «Jehosif, debesu brāli! Tas nemaz nav kā nomodā, tas ir kā sapnī, ka tas kungs aplicis tev ap pleciem brīnišķu tērpu, no raibi spožiem diegiem austu, un ieģērbis tevi

slavas un lepnuma mantijā. Akr es, knislis, kas stāvu ter tavā priekšā, — es esmu sajūsmā! Neej vēl pie Bilhas dēliem un atstāj Ziltas dēlus vēl bridi neziņā! Pakavējies tepat, pie sava labās rokas brālīša, lai varu tevi apbrīnot un mielot gar tevi acis!» — tad to, protams, varēja ņemt par pilnu; izlikšanās tā nebija. Tomēr pat šajos no tīras sirds teiktajos vārdos Jāzepam būtu bijis jāsaklausa brīdinājums: mēs rupji kļūdītos, nesadzirdēdami Benjamīna teiktajā saprātīgas bažas par skaistuļa tikšanos ar brāļiem un vēlēšanos šo tikšanos kaut mazliet vēl novilcināt. Starp citu, vismaz intuīcijas, ja ne apdomības, Jāzepam pietika, lai tūlīt nerādītos kalpoņu dēliem acīs un tīšuprāt nemeklētu viņus šajā tērpā. Neskaitot dažus zemākas kārtas ļaudis, kas, satikuši apkārt klimstošo, neskopojās ar lišķīgiem slavinājumiem, gaisa skūpstiem un cildinājumiem, todien Jāzepam ceļā patrāpījās vienīgi vecais Eliēzers, _ kurš, iegrimdams pārdomās, vispirms labu brīdi tikai māja ar galvu — tas varēja nozīmēt tiklab atzinību, kā arī nenoteiktu likteņu apceri — un tad ar dievišķi nenosakāmu izteiksmi sejā izplūda tā sauktajās atmiņās, kuras viņam uzvēdīja plīvura tērps, proti, atgādās par to, kā «viņš», precinieks Eliēzers, sendienis pārvedis Rebeku no Hāra-nas Lejzemē un viņa, ieradusies Augšzemē, redzēdama, ka tuvojas viņas nākamais laulātais draugs, paņēmusi plīvuru un aizklājusi seju. Kādēļ viņa tā rīkojusies? Lai īzāks atzītu viņu. Jo kā gan vīrs lai atzītu viņu un paceltu viņai plīvuru, ja tas nebūtu aplikts?

— Dižu dāvanu, mans bērns, — viņš teica ar tik nekustīgu seju, ka likās — šo seju var noņemt un zem tās, iespējams, ir vēl kāda cita, — tev pasniedzis Israēls, jo plīvurā ir dzīvība un nāve, bet nāve ir dzīvībā un dzīvība — nāvē, un tas, kurš iepazinis noslēpumu, ir iesvētīts. Māsai-mātei-sievai bija jānomet plīvurs un jāizģērbjas kailai pie septītajiem elles vārtiem, ejot nāvē; bet, atgriezusies gaismā, viņa par dzīvības zīmi no jauna aplika plīvuru. Paveries uz sēklas graudu: iekritis zemē, tas mirst, lai atdzimtu ražā, jo vārpai jau tuvu ir sirpis; augdams jauna Mēness gaismā par jaunu dzīvību, lai gan pats ir nāve un laupa tēvam vīrietību, un kastrē to jaunai pasaules kundzībai, — nāves un dzīvības augli nes sirpja pļāviens. Tā, atkailinājusies nāvē, plīvurā atkal iemājo dzīvība un vienlīdz jau arī atzīšana un nāve, tāpat kā atzīšanā savuties iemājo radīšana un dzīvība. Dižu mantu tev devis tēvs, gaismu un dzīvību, segdams tevi ar plī-

vuru, kuru pameta māte, iedama nāvē. Tālab glabā to, bērns, lai neviens tev to nenolaupa un tevi neatzīst nāve!

— Paldies, Eliēzer, — atbildēja Jāzeps, — liels paldies tev, viedais Vecākais kalps, kas tu kopā ar Abrāmu sakāvi ķēniņus un kam zeme pati lidoja pretī! Vareni tu runā par visu reizē — par plīvuru, sirpi un sēklas graudu, vareni un ar pilnām tiesībām, jo viss ir saistīts un vienots dievā, kaut atklājas mums, uz daudzveidības plīvura izšūts. Bet zēns tūdaļ novilks tērpu un apsegsies ar to savā guļvietā, lai dusētu zem tā tāpat, kā zem zvaigžņotā izplatījuma plīvura dus zeme.

Viņš izdarīja, kā bija solījies. Un tādu — aizmigušu un apsegušos ar plīvuru —, ienākuši teltī, kurā tie mita kopā ar viņu, Jāzepu atrada kalpoņu dēli, kam mātes jau bija visu izstāstījušas. Četratā — Dans, Naftāls, Gads un Ašers — viņi stāvēja pie Jāzepa guļvietas, un viens no brāļiem, šo četru vidū pats jaunākais, proti, ēdelīgais Ašers, kam tikko bija apritējis divdesmit otrais gads, turēja paceltu rokas lukturi, apgaismodams pārējiem gulētāja seju un rakstaino plīvuru, ar kuru tas bija apsedzies.

— Redziet nu un skatieties paši! — viņš teica. — Taisnība vien ir, sievietes nav melsušas niekus, pavēstīdamas mums, ka ģeķis ieradies pie viņām, tērpies savas mātes ketonet passim! Paskat, uzklājis to sev virsū un guļ kā dieva ausī, savilcis svētulīgu ģīmi. Par ko te vēl šaubīties? Tēvs uzdāvinājis to viņam, viņš izmānījis to nabaga vecajam vīram, runādams ar medus mēli. Kauns un negods! Mēs visi kā viens skaišamies par šādu negantību, un Ašers ņem mūsu visu īgnumu mutē un izspļauj to pār īgnuma nesēju, lai tam vismaz rādās nelabi sapņi.

Viņam, šim Ašeram, ļoti patika būt vienis prātis un jūtis ar citiem un šādu vienotību labi dedzīgi nostiprināt ar vārdiem, kas atbilstu visu noskaņojumam un iekvel-dējot visus saliedētu — tā, lai pat dusmās visi iekarstu un justos gandarīti reizē; tam bija kāds sakars ar viņa laižas dabu, valgajām acīm un lūpām. Vēl viņš teica:

— Dzīviem lopiņiem — auniem un avīm es esot izgriezis gaļu un gabaliem ēdis! Es! To viņš sastāstīja nabaga dievbijīgajam, lētticīgajam tēvam, un atlīdzībai par meliem Jēkabs novēlējis viņam ketonetu! Tā nu tas ir: par katru no mums viņš kaut ko sapūtis tēvam, un plīvurs, ar kuru viņš apsedzies, ir alga par viltu un neslavu, ko viņš mums cēlis. Sastāsimies cieši kopā, brāļi, un savā aizvainojumā apliksim cits citam rokas, lai es nolamāju viņu vārdiem, kas mums visiem atvieglos sirdi: ak tu sunīti tāds!

Viņš dzirās teikt «suns», bet pēdējā mirkli izbijās Jēkaba dusmu un aši pievienoja vārdam pamazinājuma izskaņu.

— Tik tiešām, — teica Dans, kuram jau bija divdesmit septiņi gadi, tikpat, cik Leas Simeonam (viņš audzēja iegaru bārdu bez ūsām, nēsāja izšūtu, cieši pieguļošu kreklu, un dzeļošās acis abpus līkā deguna viņam stāvēja tuvu kopā), — tik tiešām, mani gan dēvē par čūsku un odzi, jo uzskata, es esot maķenīt viltnieks, — bet kas tādā gadījumā ir tas, kurš te guļ aizmidzis? Tas ir nezvērs! Viņš iztaisās par mīlīgu puisēnu, bet patiesībā ir pūķis. Lai nolādēta viņa mānīgā āriene, kas mudina ļaudis ieplest acis un uzsmaidīt viņam un nobur tēvu! Kaut es zinātu buramos vārdus, kas piespiestu viņu parādīt savu īsto seju!

Druknā Gadiēla vaibsti pauda raupju krietnumu. Viņš bija gadu vecāks par Ašeru, valkāja smailu cepuri un izskatījās varen kareivīgs savā īsajā, ar zvīņotu zobena siksnu sajoztajā uzsvārcī, kuram bija uzšuvis krūšu bruņas un no kura piedurknēm laukā līda sarkanas, dzīslotas rokas ar tikpat dzīslainām, ducīgām delnām. Viņš teica:

— Piesargies labāk, Ašer, ka viņam no tava luktura neuzpil verdoša eļļa un aiz sāpēm viņš nepamostas! Ja viņš uztrūksies, es savā taisnajā prātā kraušu viņam pa ausi — tas ir skaidrs. Guļošam nesit, — es nezinu, kur tas rakstīts, bet darīt to nedrīkst. Pamodies turpretī viņš uz vietas dabūs pa purnu, tā ka veselas deviņas dienas, sākot ar rītdienu, staigās sapampis, it kā aiz vaiga būtu aizbāzis klimpu, — tik tiešām, kā mani sauc par Gadu! Jo man metas dusmas un nelabs prāts, noraugoties uz viņu un tērpu, ar kuru viņš apsedzies un kuru nekaunīgi izvīlis tēvam. Gļēvulis es vis neesmu, bet nez kādēļ man pakrūtē smeldz un iekšas sagriežas. Te nu mēs, brāļi, stāvam, un tur guļ viņš, bezgodis, niekkalbis, glītulītis, tīrais pienapuika un zaļknābis, acubolis tāds, un tērps ticis viņam. Vai mums būs liekties viņa priekšā? Es netieku vaļā no vārda «liekties», it kā nez kādi mūdži vienā laidā čukstētu man to ausī. Tādēļ man tā niez roka iekaustīt viņu — tas būtu pareizi darīts, un smelga pakrūtē rimtos.

Taisnais Gads ietvēra vārdos kaut ko nesalīdzināmi dziļāku, nekā bija dzīries izteikt Ašers, lai kā tika centies ar

vārdu palīdzību nostiprināt saprašanos un saliedēt brāļus, tāpēc ka viņa vienīgās rūpes bija k|ūt iemīļotam un radīt siltas vienotības jūtas, bez domāšanas izsakot pašas vienkāršākās un visvieglāk apzināmās patiesības. Gads nopūlējās sūrāk. Viņš mēģināja kaut aptuveni izteikt to, kas, slēpdamies aiz primitīvajām dusmām un skaudības, biedēja un nomāca viņus visus, mēģināja rast apzīmējumu neskaidrām atmiņām, baiļu sajūtām, biediem, spokainām sakarībām, kurās figurēja tādi jēdzieni kā «pirmdzimtība», «maldināšana», «samainījums», «pasaules kundzība», «kalpošana brālim» un kuras, nelikdamās ne īsti pagātne, ne nākotne, ne teiksma, ne pravietojums, pretīgā kārtā uzvilnīja vārdus «liekties», «lieks muguru tavā priekšā». Gada sacītais tad arī atstāja uz pārējiem dziļu un baisu iespaidu. Sevišķi tas satrauca garo, plecos mazliet salīkušo Naftālu, kurš jau labi sen mīņājās no vienas kājas uz otru, līdz pēdējam pastiprinot dziņu mesties uz priekšu un skriet. Ziņneša instinkts, iekšējā prasība ziņot un sazināties vētraini sarosījās viņā jau pirmajā mirklī un dīdīt dīdīja viņu, liegdama nostāvēt mierīgi. Valdošais Naftāla iztēlē bija priekšstats par attālumu un tā šķīrēju funkciju. Attālumu viņš uzskatīja par savu tiešo ienaidnieku un pats sevi — par aicinātu to pārvarēt, proti, novērst attāluma nosacītās atšķirības ļaužu informētībā. Tiklīdz kādā vietā kaut kas notika, viņš saistīja domās šo vietu ar citu — attālāku, kur notikušais vēl nebija zināms, viņa uztverē nīkšana neziņā bija neciešams stāvoklis, un tai viņš tīkoja darīt galu, likdams lietā žiglu soli un lunkanu mēli, cerēdams atnest no turienes, uz kurieni devās, kādu šai pusē apkaunojošā kārtā varbūt vēl nezināmu jaunumu, tādējādi padarot visus vienlīdz zinošus. Šoreiz tā bija attālā vieta, kur mita pārējie brāļi, — ar šo vietu viņam pirmajam uzreiz saistījās doma par nule notikušo. Tāluma dēļ brāļiem nepieļaujamā kārtā vēl nekas nebija zināms, bet jāuzzina tas viņiem bija steidzami. Domās Naftāls jau skrēja.

— Uzklausiet mani, jūs brāļi, — viņš aizgūtnēm berbe-lēja, — uzklausiet mani, jūs viena tēva bērni, jūs draugi! Mēs esam te un redzam, kas noticis, jo atrodamies notikuma vietā. Bet šo pašu brīdi Šehemas ielejā pie ugunskura sēž sarkanači un spriež gan par šo, gan par to, tikai ne par to, ka Jēkabs mums visiem par negodu paaugstinājis Jāzepu, jo viņiem par to nav ne jausmas, un, lai cik ska); pret debesīm brēktu mūsu negods — kā mūsējais, tā

viņējais, — šie nedzird nenieka. Bet vai tas ir pieļaujami, ka mēs apmierināmies ar mūsu priekšrocību un sakām: viņi ir tālu, tātad glupi, jo tālais ir glups, — un tā lai tas paliktu? Nē, kur nu, tas jādara viņiem zināms, lai arī tur viss būtu tāpat kā šeit un viņi nedzīvotu tā, it kā nekas nebūtu noticis. Sūtiet, sūtiet mani pie viņiem! Es steigšos turp un pavēstīšu to viņiem, lai kliedētu viņu neziņas tumsu un liktu viņiem iebrēkties balsī. Bet jums es atgriezies pastāstīšu, kā viņi brēca.

Visi piekrita. Sarkanačiem tas ir jāuzzina. Viņiem tas gandrīz vai svarīgāk nekā šiem četriem. Naftālam lika posties ceļā; tēvam nolēma pateikt, ka Žiglais devies kārtot steidzamu darījumu. Aiz nepacietības tikpat kā negulējis, viņš jau pirms rītausmas segloja ēzeli; Jāzepam pamostoties zem sava zvaigžņu plīvura, Naftāls bija gabalā — zināšana tuvojās attālu mītošajiem. Pēc deviņām diennaktīm, tieši pilnmēness dienā, viņi kopā ar ziņnesi bija klāt — Simeons, Levijs, Jūda, Isašārs un Zebulons — un meta apkārt drūmus skatienus. Simeons un Levijs, kurus dēvēja par dvīņiem, lai gan viens bija gadu vecāks par otru, padzirduši par notikušo, kā apgalvoja Naftāls, iebaurojušies kā vērši.

PAR RŪBENA NOBĪLI

Jāzepam tomēr pietika prāta un saprašanas nerādīties brāļiem acīs jaunajā tērpā, lai gan viņš gaužām labprāt būtu to darījis. Vieglas šaubas, vai brāļi patiešām mīl viņu tik pašaizliedzīgi, ka, redzot viņa paaugstināšanu, justu vienu vienīgu prieku, pamudināja viņu šobrīd vēl nolikt tērpu pie malas un sagaidīt tos kreklā, ko nēsāja katru dienu.

— Esiet sveikti, mīļie Leas dēli, mani stiprie brāļi, — viņš teica, — sirsnīgi sveikti tēva pajumtē! Vismaz dažus no jums es noskūpstīšu.

Un, iedams no cita pie cita, viņš noskūpstīja trīs četrus uz pleca, lai gan brāļi stāvēja taisni kā mieti un viņam nepiedūra ne pirksta; vienīgi Re'ubens, tolaik divdesmit deviņus gadus vecs, liels un smagnējs, ādas siksnām apjoztiem vareniem lieliem, kažokādu ap gurniem, gludi skūtu, gaļīgi muskuļotu, sārti sirdīgu, profilā trulu un izteiksmē mulsi cienīgu seju, melniem matiem, kas, krizdami cirtās, aizēnoja zemo pieri, — vienīgi viņš, nemai-

noties, starp citu, sejā ne vaibstam, sajutis uz pleca Jāzepa lūpu pieskārienu, pacēla smago roku un vieglītēm paslepus, tā sakot, pārlaida plaukstu brāļa galvai.

Jehūda, trīs gadus jaunāks par Rūbenu, ne mazāk garš, bet nedaudz sakumpis, ar sāpīgu vaibstu ap muti un nāsīm, slēpa rokas zem apmetņa. No cieši pieguļošās cepures malas spraucās bieza matu grīva, tikpat rūsganbrūna kā kuplā, smailā bārda un šaurās ūsas, kas nokarājās gar sarkanajām, pilnīgajām lūpām. Mute liecināja par jutek-liskumu, bet plānais, izliektais, lej galā plakanais deguns pauda garīguma alkas, un lielo, stiklaini spožo, izvalbīto brieža acu skatienā zem smagajiem plakstiem jautās grūtsirdība. Tāpat kā vairāki viņa brāļi un pusbrāļi, Jūda tolaik jau bija apsievojies. Rūbens, piemēram, bija noprecējis kādu šīs puses meitu un dzemdinājis Ābrahāma dievam vairākus bērnus — puisēnu Hanohu, proti, un puisēnu Pallu, kurus Jēkabs šad tad ucināja, nosēdinājis sev uz ceļiem. Simeons bija apņēmis Šehemā nolaupītu pilsētnieka meitu, vārdā Būnu, pie Levija bija izgājusi jahu-ticīga meitene, uzskatīta par Ebera mazmeitu, pie Naf-tāla — jaunuve, kuras izcelsmi Jēkabs mazliet sadomāti saistīja ar Nahoru, haldejieša brāli, un Dana sieva bija kļuvusi kāda moābiete. Noslēgt tikai tādas laulības, kas no ticības viedokļa liktos nevainojamas, bija izrādījies neiespējami, un, runājot par Jūdu, tēvs vēl varēja būt priecīgs, ka apprecēdamies dēls vispār ticis pie zināmas kārtības un nomierinājies fiziski, jo viņa dzimumdzīvei jau kopš agras jaunības bija piemitis visai juceklīgs un mokošs raksturs. Ar Astarotu viņš bija neielīksmojoši saspīlētās attiecībās, viņš cieta, dievietes šaustīts, neieredzēja to, būdams tai pakļauts, un šī iekšējā pretruna plosīja viņam dvēseli. Sakari ar kedešām un Ištaras prieka-meitām tuvināja viņu Baāla sfērai — bezgoža Kānaāna sfērai ar tās nejēdzībām un dulnībām, un nevienu citu, pat Jēkabu, tēvu, tas tā nekremta kā viņu pašu, Jehūdu, tāpēc ka viņš bija ne tikai dievbijīgs un tiecās pēc diev-prātīgas šķīstības, juzdams dziļu riebumu pret it visiem Šeola māžiem un noslēpumiem, ar kuriem sevi apgānīja tautas, bet arī saprata, ka viņam ir pamats būt īpaši piesardzīgam, jo, ja jau Rūbens bija paklupis un arī abus tā sauktos dvīņus kopš Šehemas jukām varēja atzīt par nolādētiem, daudz kas liecināja par labu tam, ka Jūdam, ceturtajam dēlam, jākļūst par svētības un apsolījuma saņēmēju, lai arī brāļu starpā spriests par to netika un

jebkuras pretenzijas izpaudās vienīgi kopīgā niknumā uz Rāheles dēlu.

Viens no Jūdas ganiem — tas bija Hīra no nelielās apdzīvotās vietas Adullāmas — iepazīstināja' viņu ar kādu kānaānieti, sauktu par Šuur un šā vīra meita viņam tā iepatikās, ka ar Jēkaba piekrišanu viņš to apprecēja. Dēlus, kurus viņam dāvāja sieva — šimbrīžam divus, viņš audzināja padevībā dievam. Bet tie bija atsitušies mātē, tāpat kā Ismaēls bija atsities Hagārā, nevis tēvā; tā vismaz domāja Jūda un izskaidroja sev to, ka dēli bija elku pielūdzēji un Kānaāna bērni, Baāla blēņdari, Šeola kalpi, Moleha apsēstie, lai gan vainot šajā nelaimē, iespējams, vajadzēja ne tikai Šuas meitu. Taču sieva jau solīja viņam trešo, un viņš baiļojās, domādams, kāds tas būs.

Jūdas skatienā tātad jautās grūtsirdība, bet tā nevērta viņu labsirdīgāku un nepamudināja slepus noglāstīt Jāzepam galvu, kā bija darījis Rūbens. Viņš teica:

— Kāds tu rādies mums acīs, skrīveri? Vai darbdienas svārkā, turklāt ar tušu noķēpātā, sagaida vecākus par sevi un sveic tos, kas pēc ilgas prombūtnes pārnāk mājās? Vai tas tev tik vienaldzīgi, ka mums tu nemaz nevēlies patikt, lai gan parasti to vien zini kā valšķināt ļaudis, lai tev uzsmaida. Stāsta — lādē tev glabājoties apģērbs, tik grezns, ka tīri vai acis žilbinot, un valdnieka atvases cienīgs. Kādēļ tu dari mums pāri un skopojies, nesagaidīdams mūs tajā?

Simeons un Levijs, rētām klātās, tetovētās krūtis iezieduši ar eļļu, stāvēja, atspiedušies uz savām resnajām kūjām, un, draudīgi zibsnīdami acis, palaida aprautu, rēcošu smieklu.

— Kopš kura laika siržu lauzējas staigā bez plīvura? — auroja viens.

— Un tempļu palaistuves bez acu aizklāja? — piebalsoja otrs, ir nepamanīdams, ka Jūdam sašķobās seja.

— A, jums padomā mans izšūtais tērps? — Jāzeps jautāja. — Naftāls, mūsu brālis, jums laikam pa ceļam būs pastāstījis par žēlastību, ko man izrādījis Jēkabs? Piedodiet aiz labsirdības! — viņš teica un, sakrustojis rokas, piemīlīgi zemojās brāļu priekšā. — Grūti nekļūdīties darot vai nedarot, un cilvēks lēti krīt grēkā, lai kā tas rīkotos. Es, aplamnieks, nodomāju: vai man piederas plātīties savu pavēlnieku priekšā? Labāk sveikšu brāļus neizgreznojies, lai viņus nenokaitinātu mana uzpūtība un viņi mīlētu mani. Izrādās, tā bijusi muļķība. Uzposties man būtu vaja-

dzējis, sveicot jūs, — es saprotu. Bet, ticiet man, svētku maltītes laikā vakarā, kad ari jūs būsiet noskalojuši ceļa putekļus un apvilkuši svētku drānas, es sēdēšu ketonetā Jēkabam pie labās rokas un jūs redzēsiet mūsu tēva dēlu visā viņa spožumā. Norunāts?

Mežonīgie dvīņi no jauna palaida rēcošu smieklu. Pārējie pikti urbās viņā, cenzdamies izšķirt, cik viņa runā vientiesības un cik — nekaunības, bet izsvērt to bija grūti.

— Zelta vārdi! — teica pats jaunākais, Zebulons, kurš, gribēdams līdzināties feniķiešiem, cirpa gan pilnbārdu, gan sprogaino matu ērkuli un tērpās raibā, rakstainā uzsvārcī, kas sedza vienu plecu, bet otru — sniedzoties tikai līdz padusei — kopā ar kreklu atstāja nepiesegtu; jo prātā viņam bija vienīgi jūra un ostas un viņš nevēlējās būt par ganu. — Tīkami vārdi! Nevis vārdi, bet salds upura plācenis no bīdelētiem kviešu miltiem un izsviesta medus — tas man jāsaka. Zini ko, mīļu prātu es iegrūstu tos tev atpakaļ rīklē, lai tu ar tiem aizrītos!

— Beidz, Zebulon, kur tu ņem tik rupjus jokus! — atbildēja Jāzeps, nodurdams acis un apjucis smaidīdams.

— Vai no darvainiem galeru vergiem Askalunā un Gazā?

— Viņš apsaukā Zebulonu, manu brāli, par darvainu galeru vergu! — iebrēcās divdesmit vienu gadu vecais iz-stīgušais, bet spēcīgais Isašārs, saukts par Kaulaino Ēzeli.

— Rūben, tu dzirdēji! Aizbāz viņam muti un pārmāci viņu — ja ne ar roku, kā patiktos man, tad vismaz norādams, lai turpmāk pievalda mēli!

— Tu sagrozi viņa vārdus, — atbildēja Rūbens augstā bērna balsī, kāda mēdz būt augumā raženiem vīriem, un aizvērsās. — Viņš nenosauca brāli par galeru vergu, viņš tikai pajautāja, kur tas samācījies tādas runas. Nekautri, tiesa, tas bija.

— Ja es sapratu pareizi, — teica Jāzeps, — viņš taisījās mani nosmacēt ar upura plāceni, un tas bija tikpat zaimojoši, cik nelaipni. Bet, ja tas tā nav bijis domāts, es nudien atsaucu savu ķircināšanos.

— Ejam katrs uz savu pusi, — izlēma Rūbens, — citādi, stāvot te visiem kopā, izcelsies vēl ķīviņš vai pārpratums.

Viņi izklīda — tie desmit un viens. Bet Rūbens sekoja tam, kurš bija aizgājis viens, un pasauca to vārdā. Visā augumā viņš nostājās brāļa acu priekšā uz savām nosaitētajām stabu kājām, un Jāzeps uzvedīgi vērīgs lūkojās

Rūbena muskuļotajā vaigā, kam spēka un vainas apziņa bija uzspiedusi mulsa cienīguma zīmogu. Brāļa acis ar apsārtušajiem plakstiem bija viņam gluži līdzās. So acu skatiens, domīgs pakavējies pie viņa sejas vai, pareizāk sakot, kaut kur sejas priekšā, atkal it kā iegrima sevī; ar savu vareno labo roku Rūbens viegli ņurcīja brālim plecu, kā runājoties allaž mēdza darīt.

— Tērps ir pie tevis, zēn? — viņš jautāja, tikpat kā nepavērdams muti.

— Jā, Rūben, pavēlniek mans, pie manis, — atbildēja Jāzeps. — Israēls uzdāvināja to man, priecādamies par uzvaru spēlē.

— Vai viņš nokāva tavus kauliņus?_— jautāja Rūbens. — Tu spēlē izveicīgi un asi; kopā ar Eliēzeru risinot visvisādus galvas uzdevumus, prāts tev ir ievingrināts, tas nāk tev par labu arī spēlē. Vai bieži viņš uzvar?

— Reizēm, — teica Jāzeps, paspīdinādams zobus.

— Kad vien tu vēlies?

— Tas nav tikai no manis atkarīgs, — izvairīgi atbildēja vaicātais.

«Jā, tā tas ir,» klusībā nodomāja Rūbens, un viņa skatiens it kā vēl dziļāk iegrima sevī. «Tāds ir svētīto viltus, un tā viņi pieviļ citus: sava svece viņiem jātur zem pūra, lai tā nespīdētu pašiem par postu, citiem tikmēr, lai pastāvētu, žilbinot ļaudis ar viltus gaismu.» Viņš uzlūkoja pusbrāli. «Rāheles dēls,» viņš domāja, «cik viņš pievilcīgs! Ne bez pamata cilvēki uzsmaida viņam. Viņš nav ne par lielu, ne par mazu un, pacēlis augšup savas skaistās un apburošās acis, raugās manī, ja nemaldos, ar slēptu izsmieklu, tāpēc ka stāvu viņa priekšā augsts kā ganu tornis, aplam liels un lempīgs, tīrais gaļas blāķis, kam dzīslas vai plīst aiz spēka pārpilnības, — un aizmirsos ar Bilhu kā bullis, ir neparūpējies, lai neviens mūs neredzētu. Bet viņš aizsteidzās pie Israēla un bērna ļaunprātībā nosūdzēja mani, un es kritu nežēlastībā. Jo viņš ir gudrs kā čūska un lēns kā balodis, un tādam arī ir jābūt. Viltīgam nevainībā un nevainīgam viltū, lai nevainība būtu bīstama, bet viltus — svēts; tās ir nemaldīgas svētības pazīmes, un stāties tai pretī nevar, pat ja gribētu, bet neviens jau arī negrib, jo svētībā iemājo dievs. Es varu nogniezt viņu ar vienu sitienu; spēks, kas Bilhu darīja vāju, noderētu arī šeit, un manas pirmdzimtības zaglis pa vīru vīzei izjustu to, ko Bilha iepazina kā sieviete. Bet ko man tas dotu? Ābels gulētu nosists, un es būtu tas, kas es negribu

būtr proti, Kajins, kuru neizprotu. Kā var rīkoties pretēji savai pārliecībai un pēc Kajina parauga tīšuprāt nokaut acīm tīkamo tāpēc, ka pats esi acīm netīkams? Es nerīkošos pret savu pārliecību, es darīšu visu pēc tiesas un taisnības — tā būs labāk manai dvēselei. Un es nezaudēšu savu cieņu. Es esmu Re'ubens, kam dzīslās rit spēks, Leas pirmdzimtais, Jēkaba vecākais dēls, galva divpadsmit brāļiem. Es nevaikstīšos, sataisīdams mīlīgu seju, un nezemošos viņa pievilcības priekšā, — jau tas vien, ka pirmīt noglāstīju viņam galvu, bija aušība un aplam darīts. Es nepieduršu viņam ne pirksta — ne labā, ne ļaunā nozīmē. Es stāvu viņa priekšā it kā tornis — lempīgs, toties nezaudējis cieņu.»

Sasprindzinājis seju, viņš jautāja:

— Tu vāvuļodams izvīli viņam tērpu?

— Nesen viņš apsolīja to man, — atbildēja Jāzeps, — un, kad es atgādināju viņam solījumu, viņš izņēma tērpu no lādes un atdeva man, teikdams: «Paturi, paturi to!»

— Tā gan, tu atgādināji viņam solījumu un ubagojies. Viņš atdeva tev tērpu negribēdams, tavas gribas pavedināts. Vai tu nezini, ka tas ir pret dievu — lietot nevietā varu, kas tev dota pār otru, lai piespiestu otru rīkoties netaisni un otrs vēlāk to nožēlotu?

— Kāda man vara pār Jēkabu?

— Jautādams tu melo. Tev pār viņu ir Rāheles vara.

— Tad tā nav zagta.

— Nedz arī pelnīta.

— Tas kungs saka: «Es dodu, kam es dodu.»

— Es redzu, nekaunības tev pietiek! — teica Rūbens, bargi raukdams uzacis, un, turēdams zēnu aiz pleca, lēnām zvalstīja viņu šurpu turpu. — Par mani gan saka — es esot kā verdots ūdens, es lēti krītu grēkā. Toties iecirtīgā aušas prātā, kādā tu esi nocietinājies, es tik viegli vis nekrītu. Tu atsaucies uz dievu un liec apsmieklā sirdi, kas atdota tavā varā. Vai tu maz saproti, ka, vāvuļojot izvilcis vecajam tērpu, tu iegrūdi viņu bailēs un postā?

— Kādā postā, lielais Rūben?

— Tā nav pirmā reize, kad tu jautādams melo. Vai tiešām tevi tā priecē apziņa, ka cilvēks var šādi rīkoties? Postā tevis dēļ, nepelnīti mīlot tevi vairāk par visu pasaulē un paklausot paša sirdsbalsij, vienlīdz maigai un lepnai. Svētību viņš guva pirms Ezava, dvīņubrāļa, bet vai bēdu viņam trūcis, zaudējot Rāheli tikai vienu zemes

pārgājienu no Efronas, tāpat ari Dinu, savu meitu, un manis dēļ arīdzan?... To es piemetinu pats, jo redzu tev no acīm, ka tu spētu man to atgādināt.

— Ej nu ej, stiprais Rūben, man ne prātā vairs nebija, ka tu, viendien kaitēdamies ar Bilhu, tēvam viņa aizkaitā atgādināji nīlzirgu.

— Klusē! Kā tu uzdrīksties par to runāt, ja es, ieminēdamies pirmais, izņēmu tev vārdus no mutes? Tu sagudro arvien jauna veida melus un, teikdams «ne prātā man nebija», izrunājies jo plaši. Vai to tu mācies, lasīdams akmens rakstus, un tādās lietās vingrinies, Eliēzera vadībā nododamies tempļu zinībām? Lūpas tev piešķīris radītājs — ne pateikt nemāku, kādas, — un zobi tev viz, līdzko tās paveras. Bet pietiek tev atdarīt muti, lai nekaunības vien nāktu ārā. Piesargies, piesargies, puišeli! — viņš teica, zvalstīdams Jāzepu tik stipri, ka tas te pazvē-lās uz pirkstgaliem, te atgāzās uz papēžiem. — Vai es desmitiem reižu nepaglābu tevi no brāļu rokām un dusmām, kas piesmietās dēļ satrieca Šehemu, — desmitiem reižu, kad tie grasījās piekaut tevi, tāpēc ka tu apmeloji tos tēva priekšā, gvelzdams par «gaļas gabaliem, kas izgriezti dzīvām aitām», un tā joprojām, — bet tu pielieni tēvam un izmāni viņam tērpu, kamēr mēs tālumā ganām lopus, nekrietnā kārtā aizdodams negantas dusmas ja ne visiem desmit, tad vismaz deviņiem brāļiem? Saki — kas tu tāds esi un kāds augstprāts apsēdis tevi, ka tu nošķiries no mums visiem un izliecies par ko sevišķu? Vai tu nebaidies, ka no mākoņiem, kas paša uzpūtības dēļ savelkas pār tavu galvu, var izšķilties zibens? Vai pret tiem, kas tev žēlīgi, tik maz tevī pateicības, ka tu liec tiem raizēties — kā tāds, kurš, uzrāpies pa satrupējušiem zariem augstā kokā, zobojas par apakšā palikušajiem, kas sauc, lai viņš rāpjas lejā, baiļodamies, ka zari var lūzt un viņš nokrizdams lauzīs kaklu?

— Paklau, Rūben, beidz mani purināt! Tici man, es esmu tev pateicīgs, ka tu aizliec par mani pa labam vārdam, glābdams mani no brāļu patvaļas. Paldies tev arī par to, ka gāzdams pieturi mani un dari kā vienu, tā otru reizē. Bet tagad noliec mani uz kājām, lai varu runāt. Tā! Kratīts es taču izskaidroties nevaru. Toties tagad, stāvēdams atkal uz kājām, es runāšu, un es nešaubos, ka tu savā taisnajā prātā man piekritīsi. Tērps nav nedz izkrāpts, nedz zagts. Jēkabs apsolīja to man pie akas, un tēva vēlme un apņemšanās man bija zināmas. Bet, redzē-

damSr ka viņš, lēnprātīgais, mazdrusku svārstās un apšauba pats savu gribu, es nostājos tās pusē un bez grūtībām piedabūju viņu atdot tērpu — atdot, es saku, nevis dāvināt, jo tērps bija mans, pirms tika atdots.

— Kādēļ tavs?

— Tu vēl jautā? Labi, es atbildēšu. Kam Jēkabs pirmajai pacēla plīvuru, tai pašā brīdī novēlēdams to nākamām audzēm?

— Leai!

— Jā, tiešamībā. Bet īstenībā — Rāhelei. Leu ietērpa plīvurā, bet plīvura īpašniece bija Rāhele, un viņa glabāja to, līdz nomira tikai vienu ceļa pārgājienu no Efro-nas. Un kur viņa mājo mirusi?

— Tur, kur māli ir viņas dienišķā maize.

— Jā, tiešamībā, bet īstenībā — kur citur. Vai tad tu nezini, ka nāve spēj mainīt veidolu un Jēkaba acīs Rāhele atdzimusi kādā citā?

Rūbens apjuka.

— Māte un es — mēs esam viens, — teica Jāzeps. — Vai tad tu nezini, ka Mamī drānas ir viņas dēla drānas un abi valkā tās pamīšus, viens otra vietā? Piemini mani, un tu pieminēsi viņu. Piemini to, kas ir viņas, un tu pieminēsi to, kas ir mans. Kam tad nu pieder plīvurs?

Runājot viņš bija izturējies vienkārši, stāvējis atturīgā pozā, acis nodūris. Taču pēc tam, jau vēlāk, beidzis runāt, viņš pēkšņi pacēla skatienu un tieši, atklāti ielūkojās brālim acīs — ne jau uzmācīgi un varmācīgi lauzdamies tajās, bet klusu un atklāti atsegdams sevi brālim, lai tas savuties ielūkotos viņā, neizdibināmajā, un atstādams bez atbildes apsārtušo Leas acu satriekti mirkšķīgo, urdīgo skatienu.

Tornis sagrīļojās. Lielajam Rūbenam kļuva baisi. Kas tie par izteikumiem, kurus lietoja zēns, cik tālu viņš aizrunājās, kā tas viss sanāca? Rūbens bija apjautājies par viņa augstprātības iemeslu — tagad viņš to nožēloja, jo bija saņēmis atbildi. Atrās dusmās viņš bija pavaicājis, kas šis īsti tāds esot, — labāk viņš būtu klusējis! Tagad tas viņam bija paskaidrots, turklāt tik divdomīgi, ka pār muguru, lai cik tā gara, pārskrēja šermuļi. Vai tā bija nejaušība, ka zēnam paspruka šādi vārdi? Vai tikai tālab tas netieši norādīja un atsaucās uz dievišķo, lai attaisnotu savu viltu, jeb vai... No šā jeb vai Rūbenam tāpat smeldza pakrūtē, kā bija smeldzis viņa brālim Gadiēlam, stāvot pie Jāzepa guļvietas un zūdoties par līdzīgām izjūtām, —

tikai Rūbenam smeldza stiprāk, un satricinājums, apbrīns, maiguma mīkstināts, pārbīlis un izbrīns, kas viņu pārņēma,'bija dziļāki.

Jāiejūtas Rubeņa ādā. Tas nebija viņa dabā — spītējot visai pasaulei, nepiešķirt nozīmi jautājumam, kas īstenībā ir šis vai cits cilvēks, kā pēdās tas iet, ar kādu bijumu, apliecinādams savu esību, tas saista paša tagadību. Uz šo jautājumu Jāzeps bija devis tik drausmi augstprātīgu atbildi, ka Rūbenam sagriezās galva. Vārda maģija, kas dievišķo pazemināja līdz pasaulīgajam, šī nepiespiesti brīvā un, bez šaubām, neviltotā valodas atsaucība samai-ņas burvestam Rubeņa uztverē piešķīra gaišu mirdzumu pēdām, kurās gāja jaunākais brālis. Mēs neapgalvosim, ka tobrīd viņš noturēja Jāzepu par abēja dzimuma divdie-vību, — tik pārdroši mēs nebūsim. Un tomēr viņa mīlestībai bija daudz kopīga ar ticību.

— Mazais, mazais! — viņš bilda savam tik raženajam augumam pārlieku smalkā balsī. — Pažēlo savu dvēseli, pažēlo tēvu, pietaupi savu sveci! Turi to zem pūra, lai tā nespīd tev par pazudināšanu!

Viņš atkāpās trīs soļus, nodūris galvu, un tikai tad atstāja Jāzepu vienu.

Bet uz vakara maltīti zēns ieradās plīvura tērpā, tādēļ brāļi sēdēja nekustīgi kā kluči un Jēkabu māca bailes.

KŪLĪŠI

Daudz dienu bija pagājis kopš šiem notikumiem; Heb-ronas ielejā pļāva kviešus, sācies bija ražas novākšanas un līksmu sviedru, un prieka laiks, un turpinājās tas līdz pašai visu pirmajo dienai, kad upurim nesa neraudzētu kviešu maizi, ceptu no jaunās ražas miltiem, — septiņas nedēļas pēc pavasara pilnmēness. Jo vēlīnie lieti bagātīgi bija slacījuši zemi, bet debesu lūkas drīz vien aizvērās, ūdeņi noskrēja, tīrumi nožuva. Uzvarējusī Saule, Marduk-baāls, skurbdama aiz līksmes, ka pieveikts slapjais Levia-tāns, liesmaina valdīja pie debesīm, mezdama zilgmē zelta šķēpus, un tik sveloša jau otrā un trešā mēneša mijā kļuva tās kundzība, ka būtu jābažījas par sējumiem, ja nesāktu pūst vējš, par kuru Zebulons, Leas sestais dēls, saodis, ka tas nāk no jūras, teica:

— No šā te vēja man patīkami knieš nāsīs, jo sev līdzi tas atnesis plašuma valgmi un rasas veldzi. Paskat vien,

cik svētīga ir jūra, — es allaž esmu to teicis. Dzīvot vajadzētu pie Lielā Zaļā ūdens blakus Sidonai un traukt pa viļņiem, nevis kopt aitas — tas mazāk tīk manam prātam. Uz viļņa muguras un izliektas plankas var aizkļūt pie ļaudīm, kam aste un pierē spožs rags. Arī pie tādiem ar tik lielām ausīm, ka tās apklāj visu augumu, un vēl pie citiem, kam uz miesas aug zāle, — man to pastāstīja kāds Hasatas ostinieks.

Naftāls piekrita viņam. Nebūtu peļami sazināties ar zālainajiem. Domājams, nedz viņiem, nedz astainajiem un plataušiem nav ne jausmas, kas notiek pasaulē. Citi iebilda, teikdami, ka negrib ne dzirdēt par jūru, lai arī tā dzemdina rasas nesēju vēju. Jūra esot pazemes joma, pilna ar haosa nezvēriem, — tikpat labi Zebulons varot slavināt tuksnesi. īpaši Simeons un Levijs, abi vienlīdz rupji un dievbijīgi, aizstāvēja šo viedokli, lai gan patiesībā nejūsmoja par ganu dzīvi, atzina to tikai pēctecības vārdā un labprāt būtu nodevušies kaut kam mežonīgākam.

Ražas novākšana, sākusies ar miežu pļauju, visiem šķita tīkama pārmaiņa, un brāļi, liedami sviedrus, jutās līksmi pacilāti, kā jau mēdz justies ļaudis šādās darba atalgojuma dienās, — pat viņu attieksme pret Jāzepu, kurš palīdzēja pļaut un siet labību kūlīšos, nevilšus vērtās nedaudz siltāka un draudzīgāka, līdz tas aiz savas neiedomā-jamās pļāpības no jauna izbojāja un galīgi sagandēja visu. Par to drīz būs runa. Pašu Jēkabu sevišķi neskāra kalendāra raisītā apkārtējo līksme, tas nebēdnīgais noskaņojums, kas bija pārņēmis ražas nokopējus zemniekus, kuru vidū strādāja arī viņa saime. Uz piederīgajiem Jēkaba nostāja, gadu ritumā nemainīdamās, atstāja pat tādu kā atvēsinošu iespaidu, viņam turklāt ir nerādoties druvā. Tur viņš ieradās ārkārtīgi reti; tiesa, taisni togad tam bij«3 lemts notikt — pēc īpaša Jāzepa lūguma, un šim lūgumam bija savi iemesli. Visumā Jēkabam nerūpēja ne sēja, ne pļauja, ar lauksaimniecību viņš nodarbojās pa roku galam, šķietami starp citu — aiz aprēķina, nevis aiz iekšējas noslieces, viņa attieksmi pret šo nozari noteica drīzāk pretēja rakstura jūtas, proti, reliģiska rakstura vienaldzība, Mēness gana netīksme pret sarkanā arāja kalpību zemei. Ražas novākšanas laikā Jēkabs zināmā mērā pat jutās neērti, jo arī viņam tika savs labums no auglības kulta, kam šejienieši pievērsās katru pavasari, godinādami Saules baālus un tās tempļu mīlnieces, bet tam viņš savā dvēselē palika svešs. Labums, ko viņš, pateicoties šim

kultam, guva, viņu mazliet apkaunoja, — atskanot ražas ievācēju pateicības himnām, viņš aizdarīja savas lūpas.

Līdzko beidzās miežu pļauja, Jēkabs pašu vajadzībām lika nokopt kviešus, un, tā kā no svara bija katrs roku pāris un Eliēzers uz šīm nedēļām pat nolīga izpalīgus, Jāzeps pārtrauca nodarbības vecā vīra vadībā, lai, nevērojot savu īpašo stāvokli, no rītausmas līdz vēlam rietam rosītos druvā — pļautu ar sirpi labības stiebrus, kurus labā roka vāca kušķos, ar salmu vīšķiem sietu pļāvumu kūlīšos un kopā ar brāļiem un kalpiem krautu kūlīšus divričos vai uzsietu ēzeļiem, kas nogādāja tos kuļā. Jāatzīst, viņš strādāja labprātīgi un no sirds, neuzskatīdams, ka viņam nodarīts pāri, turklāt dziļā pieticībā, ar ko, tiesa, krasā pretrunā bija zināmas paša iekšējās pasaules atklāsmes, kuras viņš tieši tolaik atļāvās. Viņam nebūtu bijis grūti panākt, lai Jēkabs atbrīvo viņu no smagā darba druvā, bet viņš ir netaisījās to lūgt, pa daļai tāpēc, ka darbs viņam lika izjust veselīgu prieku, pa daļai — un tas patiešām bija galvenais — tāpēc, ka darbs druvā tuvināja viņu brāļiem, un viņš jutās lepns un priecīgi gandarīts, darbodamies kopā ar viņiem, dzirdēdams, ka viņu sauc talkā, un palīdzēdams cik spēdams, — tas viss ir tīra patiesība; kopdarbs, uzlabodams attiecības ar brāļiem, pacilāja sirdi, darīja viņu laimīgu, un šai ziņā pretišķības neko negroza: lai cik nesaprātīgi, pat akli neprātīgi tas liktos, viņš nenoliedzami mīlēja brāļus un tiktāl paļāvās uz brāļu pretmīlestību, ka uzskatīja par iespējamu šo to no tās prasīt — šo to, jo sev par nelaimi iedomājās, ka neprasa daudz.

Strādāšana druvā viņu stipri nogurdināja, un pastarpām viņš kādu brīdi pasnauda. Gulēja viņš arī tajā dienvidū, kad visi Jēkaba dēli, ja neskaita Benjamīnu, sadomājuši novēnī paēst un mazliet atpūsties, pulcējās pajumē zem izliektām maikstīm pārsegta brūna audekla. Dalījušies maizes riecienā, viņi tērzēja, attupušies uz papēžiem, vienos gurnu apsējos, Baāla spēka sārtoti; starp baltajiem vasaras mākoņiem zvēroja pusdienas saule, izliedama liesmainu versmi pār pusnokopto tīrumu, uz kura vietumis — tur, kur sirpis bija cirtis rugainus robus saulaini zeltotajā vārpu mežā, — saslieti stāvēja kūlīši, atdalīti no citu ļaužu tīrumiem ar zemu akmens šķembu mūri. Patālāk slējās paugurs, kas Jēkaba ļaudīm noderēja par kuļu. Ceļā uz turieni redzēja apkrautus ēzeļus, bet uz paugura — vīrus,

kuri ar dakšām meta kūlīšus zem kājām vēršiem, kas brida tiem pāri.

Tērpies līdzīgi brāļiem vienā gurnu apsējā un saulē apsvilis gluži sarkans, Jāzeps tātad snauduļoja kopīgajā nojumē, pievilcis ceļgalus pie zoda un palicis pagalvī delmu. Rīkodamies uz dusu, viņš sirds vientiesībā bija palūdzis blakus sēdošajam Isašāram, sauktam par Kaulaino Ēzeli, atļauju atbalstīt galvu pret tā celi, bet Isašārs atcirtis — ko vēl šis negribēšot, varbūt prasīšot, lai viņš, Isašārs, ieskā šim galvu un atgaina mušas, — un teicis, lai guļot, kā pašam tīkoties, tikai viņu lai liekot mierā. Par šiem vārdiem Jāzeps bija pasmējies, it kā būtu padzirdis joku, un atlaidies, neradis paaugstinājumu galvai. To viņš, kā drīzumā noskaidrojās, atrada pavisam kur citur, taču tas palika nepamanīts — jo vairāk tāpēc, ka brāļi nepievērsa viņam uzmanību. Vienīgi Rūbens uzmeta Jāzepam pa skatienam. Seju gulētājs bija pagriezis pret viņu. Un tā nebija mierīga. Piere un plaksti brīdi pa brīdim raustījās, un pavērtā mute reizēm sakustējās, it kā taisītos ko bilst.

Brāļi tikmēr sprieda par priekšrocībām un trūkumiem, kas piemita rīkam, kuru pēdējā laikā arvien biežāk izmantoja labības kulšanai, proti, par īpašu plētni, kas, vēršu vilkta, ar apakšā pierīkotajiem asmenīšiem pāršķēla vārpas. To, ka šis darbarīks paātrina kulšanu, neapšaubīja neviens. Daži tomēr apgalvoja, ka vētīšana vēlāk prasot vairāk darba nekā pēc pamatīgas izbradāšanas — vairākiem lāgiem dzenot pāri labībai vēršus. Runāts tika ari par kuļamratiem, ko lika lietā daži zemkopji un kam ritenīšus aizstāja veltnīši ar dzelzs griezēj ripām. Tobrīd pamodās Jāzeps un pieslējās sēdus.

— Es redzēju sapni, — viņš teica un, izbrīnīti smaidīdams, uzlūkoja brāļus.

Tie gan pagriezās uz viņa pusi, bet tūdaļ atkal novērsās un turpināja sarunu.

— Sapni es redzēju, — viņš atkārtoja un pārvilka ar roku pār pieri, vēl aizvien mulsi smaidīdams un aplaimoti raudzīdamies tālumā, — bezgala spilgtu un brīnumainu!

— Tā ir tava darīšana, — izmeta Dans, uz mirkli pievērsdams viņam dzeldīgu skatienu. — Prātīgāk būtu bijis gulēt un nesapņot, reiz jau jāguļ, tādēļ ka murgains miegs nespirdzina.

— Vai gribat, lai pastāstu, ko redzēju sapnī? — jautāja Jāzeps.

Atbildes nebija. Toties viens — tas bija Jehūda — atsāka sarunu par zemkopību, turklāt tonī, ko zināmā mērā varēja uzskatīt par atbildi uz šādu jautājumu.

— Jāraugās, — viņš teica salti un skaļi, — lai sīkās griezēj ripas būtu asas, citādi tās tikai saspiež, bet nešķeļ vārpas un graudi neizbirst. Bet sakiet paši — vai var paļauties uz kalpiem, kur nu vēl uz nomas vergiem, ka tie, kā pienākas, uzasinās ripas? Un otrādi, ja ripas par asu, var gadīties, ka sagriezti tiek graudi, un tad milti...

Brīdi Jāzeps bija ieklausījies sarunā, ko brāļi turpināja risināt, nepievērsdami viņam uzmanību. Beidzot viņš iejaucās pārrunās, teikdams:

— Piedodiet, brāļi, man tomēr gribas izstāstīt sapni, ko nupat redzēju. Tiesa, tas bija pavisam īss, bet tik spilgts un brīnumains, ka nespēju klusēt — es vēlos no visas sirds, lai ari jums tas būtu acu priekšā tāpat kā man un lai jūs aiz labpatikas smietos un sistu sev pa gurniem.

— Paklausies! — kratīdams galvu, teica Jehūda. — Kāds dundurs tev iekodis, ka tu uzplijies mums ar lietām, gar kurām mums nav daļas? Jo kas mums daļas gar tavu iekšieni un miega žurgu, gar to, kas tev pēc maltītes sakāpis galvā? Tas ir piedauzīgi un uz mums neattiecas, tālab klusē!

— Attiecas gan! — dedzīgi iesaucās Jāzeps. — Tas attiecas uz jums visiem, jūs darbojaties tur līdzi un es ari, un mans sapnis ir tik mīklains un dīvs, ka jūs nolieksiet galvas un veselas trīs dienas ne par ko citu vairs nebūsiet spējīgi domāt.

— Nu labi, lai jau dažos vārdos, nevelkot garumā, izstāsta savu sapni un mēs uzzinām, par ko tajā runa, — ieteica Ašers. Kārumnieki mēdz būt ziņkārīgi, un ziņkārīgi, starp citu, bija viņi visi, labprāt klausījās gan patiesus, gan izdomātus stāstus, gan teikas, gan sendienu dziesmas.

— Labi, — aplaimots teica Jāzeps, — reiz jūs esat ar mieru, es izstāstīšu jums, ko redzēju sapnī; par ļaunu tas nebūs — kaut vai tādēļ, tai redzēto iztulkotu. Jo jāiztulko sapņi ir citiem, nevis tiem, kas tos nosapņojuši. Ja jūs kaut ko nosapņosiet, es izskaidrošu to godam, tas man ir nieks, es lūgšu to kungu, un viņš apskaidros manu prātu. Bet ar paša sapņiem ir citādi.

— Vai tā tu stāsti, «nevilkdams garumā»? — jautāja Gads.

— Tad klausieties ... — iesāka Jāzeps. Bet Rūbens vēl pēdējā mirkli centās stāstījumu aizkavēt. Viņš visu laiku bija vērojis plīvura īpašnieku un neko labu negaidīja.

— Jāzep, — viņš teica, — man nav zināms, ko tu redzēji sapnī, jo tavu miegu es negulēju, tu gulēji viens. Tomēr man rādās — būs labāk, ja ikviens klusēs par to, ko sapņojis, un arī tev es iesaku labāk klusēt, lai varam iet pie darba.

— Tieši tur mēs bijām, — viņa teikto uztvēra Jāzeps,

— es redzēju mūs visus kopā tīruma vidū — mūs, Jēkaba dēlus, mēs pļāvām kviešus.

— Vareni! — iesaucās Naftāls. — Sapņos tev rādās gluži neticamas lietas, tas nav noliedzams. Mēms var palikt, cik dziļdomīgs tas tavs sapnis un cik brīnum košs!

— Bet tas nebija mūsu tīrums, — turpināja Jāzeps,

— tas bija cits, tāds ērmoti svešs. Bet mēs par to nerunājām. Klusēdami mēs strādājām visi pulkā un sējām kūlīšus, pēc tam kad labību bijām nopļāvuši.

— Ko tu neteiksi, tas tik ir sapnis tā kunga priekšā! — sacīja Zebulons. — Gluži neiedomājams vieds! Varbūt mums vispirms vajadzēja siet kūlīšus un tikai pēc tam pļaut kviešus, nelga tu tāds? Vai tiešām mums jānoklausās viss līdz galam?

Viens otrs, raustīdams plecus, jau slējās kājās un taisījās iet projām.

— Jā, noklausieties visu līdz galam! — iesaucās Jāzeps, paceldams rokas. — Tūlīt jūs dzirdēsiet brīnumus. Mēs sējām katrs savu kūlīti, un bijām mēs tur divpadsmit, jo arī Benjamīns, mūsu jaunākais brālis, strādāja druvā un sēja savu kūlīti mūsu vidū, kopā ar jums.

— Nemuldi! — apsauca viņu Gads. — Kā tas saprotams, «kopā ar jums»? Tu gribēji teikt «kopā ar mums»!

— Jel nē, Gadiēl, tā tas nebija. Jūs vienpadsmit stāvējāt lokā un sējāt katrs savu kūlīti, bet es, siedams savējo, stāvēju jūsu vidū.

Viņš apklusa un uzmeta skatienu brāļiem. Tie rauca uzacis un, grozīdami galvu, tik tālu atliecās atpakaļ, ka kaklā izspiedās ādamābols. Galvas grozīšana un uzacu raustīšana pauda zobgalīgu izbrīnu, draudu un bažas. Brāļi nogaidīja.

— Klausieties, kas bija tālāk un cik brīnumains man rādījās sapnis! — no jauna ierunājās Jāzeps. — Sasējuši kūlīšus — katrs savu kūlīti —, mēs nolikām tos zemē un, nebilduši cits citam ne vārda, devāmies projām, it kā

mums uz lauka nekas vairs nebūtu darāms. Bet, raugi, pēc soļiem divdesmit vai četrdesmit Rūbens atskatījās un klusēdams norādīja uz vietu, kur mēs bijām strādājuši. Jā, Rūben, tu tas biji. Visi apstājās un lūkojās turp, pielikuši roku pie acīm. Un redzēja: mans kūlītis, taisni izslē-jies, stāv vidū, bet jūsu kūlīši, sastājušies manam apkārt, klanās tā priekšā, klanās un klanās, bet mans stāv iz-slējies.

Klusuma brīdis.

— Un tas ir viss? — aprauti, pusbalsī, pārtraukdams klusumu, pajautāja Gads.

— Jā, pēc tam es pamodos, — sašļucis atbildēja Jāzeps. Viņš jutās gluži vai vīlies, izstāstījis sapni, kam īpašu, smeldzīgi aplaimojošu nokrāsu bija piešķīris tas, ka Rūbens klusēdams atskatījās un norādīja uz kūlīšiem, kuri kustējās paši, bet kas, ietērpts vārdos, likās samērā nenozīmīgs, pat muļķīgs un, kā šķita Jāzepam, nekādu iespaidu atstāt nevarēja, turklāt Gada vaicājiens: «Un tas ir viss?» — šo izjūtu vēl pastiprināja. Viņu māca kauns.

— Ak tādas tās lietiņas! — pēc atkārtota klusuma brīža aizžņaugtā balsī teica Dans, pareizāk sakot, dzirdamas bija tikai vārdu sākuma zilbes, izskaņas pagaisa čukstā.

Jāzeps pacēla galvu. Viņš atguva paļāvību. Šķiet, viņa sapnis, tāds, kādu viņš to bija atstāstījis, tomēr nebija atstājis brāļus pilnīgi vienaldzīgus. Jautājums «Un tas ir viss?» bija viņu satriecis, bet teiciens «Ak tādas tās lietiņas!» nomierināja un viesa cerības; tas nozīmēja gan «kaut kas traks», gan «sava jēga tam ir», gan «jupis parāvis» vai ko tamlīdzīgu. Viņš uzmeta skatienu brāļiem. Sejas visiem bija nobālušas, pierē starp uzacīm visiem iegulusi stāva grumba — reizē ar bālumu tā atstāja dīvainu iespaidu. Tādu pašu iespaidu atstāj nobālusi seja ar plati ieplestām nāsīm vai zobos iekostu apakšlūpu — un arī tādu seju šeit netrūka. Turklāt visi elsoja, un, tā kā elsots netika gluži saskanīgi, nojumē bija dzirdama des-mitējāda juceklīga šņākuļošana, kurai, tāpat kā stāsta izraisītajai nobālēšanai, laikam gan būtu vajadzējis nedaudz mulsināt Jāzepu.

Zināmā mērā viņš ari apmulsa, tiesa, tikai tai ziņā, ka viss notiekošais viņam atgādināja paša sapni, kura savādi divatnīgais baisas līksmes un līksmu baisu raksturs saglabājās arī nomodā; lai gan iespaids, ko sapnis bija atstājis uz brāļiem, īsti labvēlīgs nelikās, tas, redzams, tomēr bija

spēcīgāks, nekā Jāzeps mirkļiem uzdrīkstējies cerēt, un gandarījums, ka stāstījumu nav piemeklējusi neveiksme, no kuras viņš jau bija baiļojies, pa pusei izgaisināja viņa nomāktību.

Šai ziņā nekas nemainījās ari tad, kad pēc ieilgušas šņākuļošanas un lūpu kodīšanas Jehūda zemā, aizsmakušā balsī izgrūda: — Savu mūžu neesmu dzirdējis tik pretīgas blēņas! — jo arī tas liecināja par satraukumu, lai gan, tiesa kas tiesa, ne visai jūsmīgu.

Nobāluši, klusēdami viņi atkal sakoda lūpas.

— Delveri! Mērdēkli! Plātībniek! Smirdīgais, piepūstais lielības maiss! — pēkšņi ierēcās Simeons un Levijs. Šobrīd viņi nebija spējīgi runāt pamīšus, piebalsot viens otram, kā parasti mēdza darīt; abi auroja reizē, viens caur otru, sejas viņiem metās zilgansārtas, dzīslas uz pieres sapampa, un taisnība izrādījās baumotājiem, kas teicās zinām, ka dusmās šiem spalvas uz krūtīm ceļoties stāvus, — tā tas, piemēram, esot bijis Šehemā, pilsētā, grautiņa laikā; patiešām tā tas bija, te nu to varēja redzēt — spalvas uz krūtīm nepārprotami bozās un cēlās stāvus, abiem juku jukām baurojot:

— Tu pretekli, lepniķi, bezgodi, nekaunīgā melu tarba! Tu vēl nezin ko sadomāsi nosapņot un noviedēt, aizvēris plakstus, tu dulburi, dzeloksni mūsu miesā, tu piedauzības akmens, un mēs lai to visu tev iztulkojam un izskaidrojam, riebuma kūli? «Klanās un klanās» — ak šitā, ak tad tas tev padomā, nešķīstais līžņa, un mums, godavīriem, tas jāuzklausa? Viņi, mūsu kūlīši, gļēvi met kūkumu lokā, bet tavs stāv taisni! Kur pasaulē dzirdēts kas nekrietnāks? Tpū, kaut Šeols tevi parautu, draņķi tāds! Par tēvu un valdnieku taisies uzmesties mums, vai — tu lišķi, tu mantojuma tīkotāj nelietīgais, aiz vecāko brāļu muguras ar viltu pievākdams ketonetu? Nekas, gan mēs tev parādīsim, kam būs klanīties un kam stāvēt taisni, un pārmācīsim tevi tā, ka tu lūgtin mūs nolūgsies un vēl ilgi pieminēsi, cik nešpetni esi melojis!

Tā, mežonīgi aurodami, atvieglināja sirdi abi dioskūri. Pēc tam visi desmit atstāja nojumi un devās uz lauku, vēl arvien te sarkdami, te bālēdami un kodīdami lūpas. Bet Rūbens aiziedams teica:

— Tu to dzirdēji, zēn!

Jāzeps brīdi domīgs pasēdēja sauljumā, juzdamies apjucis un skumdams, ka brāļi nav noticējuši viņa sapnim. Jo tikai to, ka neviens viņam netic, viņš bija sadzirdējis

brāļu runās, reiz jau dvīņi klaigāja par blēdīšanos un meliem. Tas apbēdināja viņu, un viņš vaicāja sev, kā lai pierāda, ka nav melojis un godīgi stāstījis vienīgi to, ko patiešām nosapņojis, snauzdams šeit, nojumē. Ja vien brāli noticētu, viņš sprieda, izzustu arī sapīkums, ko tie izrādījuši; jo vai tad viņš nebija apliecinājis neviltotu brāļa sirsnību, darīdams vecākajiem brāļiem zināmu, ko dievs viņam parādījis sapnī, lai tie brīnītos un priecātos līdz ar viņu un visi kopā apspriestu redzētā nozīmi? Nebija taču iedomājams, ka brāļi ņemtu viņam ļaunā ticību Jēkaba dēlu nesatricināmajai kopībai — ticību, kas viņu bija pamudinājusi atklāt dieva domas. Tiesa, sapnī viņš tika paaugstināts pāri brāļiem, bet varbūtība, ka tiem, proti, vecākajiem Jēkaba dēliem, uz kuriem pats zināmā nozīmē allaž bija raudzījies kā uz augstāk stāvošiem, dieva griba varētu liktiem neciešama, sagādātu viņam pārāk smagu vilšanos, lai liktos iespējama. Atzinis tomēr, ka šodien diemžēl vairs neizdosies strādāt kopā neaptumšoti līksmā noskaņā, viņš nolēma labāk nedoties pie brāļiem tīrumā, bet atgriezties mājās un, uzmeklējis tur Benjamīnu, savu īsto brālīti, pastāstīja tam, ka atklājis lielajiem brāļiem caurcaurēm pieticīgu sapni, proti, tādu un tādu; diemžēl brāļi nav viņam noticējuši un dvīņi pat saskaitušies, kaut gan sapnis par kūlīšu siešanu salīdzinājumā, piemēram, ar debesbraukšanas sapni, par kuru viņš nav bildis ne vārda, esot pazemības kalngals.

Turtura atviegloti nopūtās, uzzinājis, ka runa nav bijusi par pārvarīgi dižo debesu sapni; viņam savuties tā patika sapnis par kūlīšiem, ka Jāzeps pēc nedaudz apšaubāmajiem panākumiem vecāko vidū jutās papilnam gandarīts. Mazo īpaši priecēja tas, ka arī viņa kūlītis bijis lokā un klanījies līdz ar visiem pārējiem, un viņš palēcās un līksmi smējās — tik labi tas atbilda viņa izjūtām.

APSPRIEŠANAS

Tikmēr tie desmit, rieta saules apspīdēti, stāvēja bariņā lauka vidū, atspiedušies uz saviem darba rīkiem, un satraukti un saniknoti apspriedās. Simeona un Levija lamu iespaidā pirmajā brīdī brāļu starpā valdīja ieskats vai arī klusējot visi bija vienis prātis, ka ienīstais sapni izdomājis un stāsts bijis meli. Pie šī pieņēmuma, kas viņiem solīja iekšēju drošību, brāļi labprāt būtu palikuši. Taču

Jūda, šķietami cenzdamies neatstāt neievērota nevienu apsvērumu, norādīja uz iespēju, ka zēns varbūt tiešām redzējis sapni, nevis dižojies vien, un no šā brīža viņi visi ne tikai klusībā, bet arī vārdos rēķinājās ar šādu pieļāvumu, saskatīdami šeit savukārt divas iespējas: proti, vai nu sapnis, ja Jāzeps patiešām to sapņojis, ir dieva sūtīts, kas jāuzskata par iedomājami nevēlamāko variantu, vai arī sapnim ar dievu nekāda sakara nav un tā vienīgais avots ir zaļknābja neapvaldītā un — pēc ketoneta iegūšanas — pārlieku augusī iecildība, kas viņam jauc prātus, likdama viedēt tik neciešamas lietas. Debatējot Rūbens izteica domu: ja te iejaukts dievs, atliekot vien atzīt savu bezspēcību un pielūgt to kungu, bet ne jau Jāzepu. Ja sapni turpretī dzemdinājusi iecildība, varot paraustīt plecus un atmest ar roku sapņotājam un viņa aušībai. Pie reizes Rūbens atsauca atmiņā iespēju, ka Jāzeps aiz pui-ciskuma pats izdomājis sapni, lai āzētu brāļus, un par to viņš būtu pelnījis tesienu.

Garais Rūbens tik tiešām lika priekšā par meliem nopērt zēnu. Bet, vienlaikus iesakot paraustīt plecus, nekāds lielais tesiens viņam laikam gan padomā nebija, jo, raustot plecus, neviens otru stipri nesit. Varēja likties savādi, ka Rūbens sliecās atzīt par pareizu tieši to iespēju, kas, pēc paša ierosinājuma, bija saistīta ar nopēršanu. Taču pietika ieklausīties vērīgāk, lai rastos iespaids, ka ar šādu domu gājienu viņš cenšas novērst brāļu uzmanību no citiem pieņēmumiem un pavedināt tos piekrist melu hipotēzei, bažīdamies, ka no pieņēmuma — pats dievs esot sūtījis sapni — brāļi izsecinās ne jau domu par samierināšanos un pielūgsmi, bet kaut ko nenosakāmi ļaunāku nekā pērienu vien. Brāļi, izrādījās, tik tiešām nebija īpaši noskaņoti nošķirt personisko no lietišķā un savā attieksmē pret Jāzepu vadīties pēc atšķirības, vai zēns sapņojis vienīgi aiz tukšas iecildības jeb vai sapnis izgaismo patieso stāvokli — tas ir, dieva gribu un nodomus. No brāļu runām nebija skaidri izlobāms, kurā no abiem gadījumiem Jāzeps viņiem liktos pretīgāks un bīstamāks, — drīzāk, domājams, otrajā. Ja sapnis no tiesas bija dieva sūtīts un liecināja par izredzētību, tad pretoties dievam, protams, nebija iespējams, tāpat kā nekas nebija bilstams pret Jēkaba — viņu tēva godājamo vājību. Visu vainu viņi dzīrās uzvelt Jāzepam. Ja dievs viņiem par postu izredzējis Jāzepu un viņu kūlīšiem licis apkaunojoši luncināties brāļa kūlīša priekšā, tad zēns gluži vienkārši bija maldi-

nājis dievu, tāpat kā bija maldinājis Jēkabu, un pamatā it visam bija tā pati lišķlba, kas atsvešināja viņiem tēvu. Dievs bija liels, svēts un neaprēķināms, bet Jāzeps — pretīga odze. Kā redzams (un to redzēja arī Rūbens), viņu priekšstati par Jāzepa un dieva attiecībām visā pilnībā atbilda priekšstatam, kāds par tām bija Jāzepam: brāļu-uztverē tās neatšķīrās no zēna attiecībām ar tēvu. Un tā tam ari bija jābūt, jo tikai pieņēmumu kopība dzemdina patiesu naidu.

Re'ubenu šādas domas ievirzes biedēja; tāpēc, cenzdamies aizstāvēt Jāzepu, viņš nepieļāva varbūtību, ka sapni, iespējams, sūtījis dievs, un tiecās iegalvot brāļiem, ka šķelmis stāstījis pasakas un, lai arī ne bez plecu paraustīšanas, būtu sodāms. Patiesību sakot, paraustīt tikai piecus prāts nenesās arī viņam. Baiļu sajūta pakrūtē, kurai taisnais Gads pirmais bija mēģinājis rast vārdus un kura tagad pārņēmusi ne tikai kalpoņu dēlus, bet visus desmit brāļus, šermas, ko raisīja apslēptas, dziļi iedzimtas, parasti snaudošas, bet šobrīd trauksmaini uzvirmojušas, teiksmaini pravietiskas un šaušalainas asociācijas par samainītu pirmdzimtību, pasaules kundzību un brāļu kalpību, Rūbena dvēselē varbūt atbalsojās visstiprāk, taču pretēji tam, kā tas bija ar citiem, neizplūda vis nenoteiktās dusmās uz paša nospiestības vaininieku, bet gan pārauga tikpat nenoteiktā aizkustinājumā par izredzētā pļāpīgo nevainību kā izbrīnītā padevībā liktenim.

— Tā vien vēl trūkst, ka viņš būtu teicis «liekties», — sakodis zobus, izgrūda Gadiēls.

— Viņš teica «klanīties», — iebilda kaulainais Isašārs, kurš savā sirdī bija miermīlis un miera labad labprāt samierinājās ar šo to un šo to pacieta un šeit saskatīja iespēju nomierināt satrauktos prātus.

— To es zinu, — atcirta Gads. — Bet, pirmkārt, viņš tā varbūt teica aiz viltības, un, otrkārt, abi vārdi ir vienlīdz nejauki — grozi, kā gribi.

— Gluži tā vis nebūs, — iebilda Dans aiz āķības, kas atbilda priekšstatam par viņa dabu un ko viņš, svēti bijādams priekšstatus, allaž centās izrādīt. — «Klanīties» nav gluži tas pats, kas «liekties», atklāti sakot, šis vārds aizvaino mani mazāk.

—' Nav tiesa! — ieaurojās Simeons un Levijs, apņēmības pilni ik piemērotā vai nepiemērotā brīdī klaji izrādīt savu nesavaldību un muļķību.

Dans un daži citi, ari Rūbens, aizstāvēja viedokli, ka «klanīties» nav tik aizskaroši kā «liekties». Ja kāds klanoties, viņi teica, neesot nosakāms, vai darīšana ar iekšējas pārliecības izpausmi jeb vai — kas ticamāk — ar ārišķīgu un tukšu žestu. «Klanoties» turklāt tikai reizi vai reizēm, «liecoties» turpretī ilgstoši, sirdī, neviltoti rēķinoties ar patieso stāvokli; «klanīties», skaidroja Rūbens, tātad varot aiz viltības, patiesībā «neliecoties», bet varot arī «liekties» un būt par lepnu, lai «klanītos». Jehūda iebilda, ka praktiski tam nozīmes neesot, runa taču esot par sapni un sapnī vārds «klanīties» esot vienīgi tēlains apzīmējums rīcības veidam, kuru raksturojot Rūbens vēloties dot priekšroku vārdam «liekties». Sapnī kūlīši, protams, neesot tik lepni, lai neklanītos, reiz jau pašiem kūlīšu sējējiem lemts liekties. Te jaunais Zebulons iemeta starpā — tik tālu nu viņi laimīgi esot tikuši un darot tieši to, ko nekaunīgā kārtā no viņiem prasījis Jāzeps un kam viņi neparko nav gribējuši piekrist, proti, mēģinot iztulkot tik apkaunojošo sapni; un šis atzinums radīja tādu sapīkumu, ka apspriešanās — Simeonam un Levijam aurojot: tas viss esot tukša tāgāšana un tostīšanās, negodā grūstajam neesot nedz jāklanās, nedz jāliecas, bet gan jā-darot gals savam negodam, kā viņi rīkojušies Šehemā, — uz līdzenas vietas beidzās, atstājusi brāļu sirdīs vienīgi neremdētu niknumu.

SAULE, MĒNESS UN ZVAIGZNES

Bet Jāzeps? Ir nenoskārzdams, kā tos desmit nomoka viņa sapnis, viņš bēdājās vienīgi tāpēc, ka tie nebija viņam noticējuši, un par to vien lauzīja galvu, kā izdarīt, lai tie noticētu — turklāt noticētu divējā ziņā: vispirms jau tam, ka viņš tiešām redzējis sapni, un arī tam, ka sapnis bijis patiess. Viņš neatlaidīgi vaicāja sev, kā tas vislabāk būtu paveicams, un vēlāk brīnījās, ka neko nebija spējis izdomāt, līdz atbilde tika dota vai arī uzradās pati. Viņš, proti, gluži vienkārši nosapņoja vēl vienu sapni — būtībā to pašu, tikai nesalīdzināmi pompozāku, tādēļ apstiprinājums bija daudz pārliecinošāks nekā gadījumā, ja atkārtojies būtu sapnis par kūlīšiem. Viņš nosapņoja to otru zem klajas, zvaigžņotas debess, kuļā, kur tolaik reizēm nakšņoja kopā ar dažiem brāļiem un kalpiem, apsargādams labību, kas visa vēl nebija izkulta un

sabērta bedrēs; un mēs nebūt netaisāmies izskaidrot, no kurienes rodas sapņi, piebilzdami, ka nolūkošanās debesu zvaigžņu pulkos pirms laišanās miegā varbūt ietekmēja sapņa raksturu un apstāklis, ka turpat līdzās gulēja viens otrs no tiem, kurus viņš alka pārliecināt, nemanot varēja iedarboties uz viņa sapņu centriem. Pat tas lai nepaliek neminēts, ka to pašu dienu viņam zem Pamācīšanas koka bija bijusi pacilājoša un izglītojoša saruna ar veco Gliē-zeru un abi bija apcerējuši vispēdējās norises — pastaro tiesu un svētības laiku, dieva galīgo uzvaru pār naidīgām pretvarām, kurām tautas tik ilgi kvēpinājušas vīraku, glābēja triumfu pār pagānu ķēniņiem, zvaigžņu varām un zodiaka dievībām, ko tas uzveiks un uzveicis ieslodzīs pazemē, lai, pacēlies pāri visam, pats k]ūtu par slavas apmirdzētu, vienvienīgu Visuma valdnieku... Tas tad arī rādījās Jāzepam sapnī, taču tik juceklīgi, ka viņš bērnišķīgā kārtā visu saputroja, pielīdzinādams sapņa viedēju eshatoloģiskajam dievišķajam varonim, un sevi, zēniņu Jāzepu, noturēja vai, pareizāk sakot, izjuta par riņķojošā zodiaka Visuma kungu un pavēlnieku, jo uzskatāmi šo sapni vispār nebija iespējams reproducēt, un Jāzeps bija spiests izteikties pavisam īsi un mazvārdīgi, atklājot vienīgi paša iekšējo pārdzīvojumu, neatveidojamu kā izvērstu norisi, kas noteikti apgrūtināja stāstījuma uztveri.

Tāpēc doma, kā izdosies redzēto parādīt citiem, darīja viņu raizīgu jau tad, kad viņš nakts vidū uztrūkās no miega, bezgala priecādamies, ka beidzot viņa rīcībā ir tik pārliecinošs pierādījums agrāk redzētā sapņa ticamībai. Raizīgu pirmām kārtām viņu, proti, darīja jautājums, vai brāļi vispār dos iespēju attaisnoties, vai tie Jaus izstāstīt vēl vienu sapni, — tas likās apšaubāmi. Jau pirmajā reizē daudz netrūka, ka tie nebūtu veltījuši viņam ne mazāko uzmanību vai uzklausījuši viņu līdz galam. Jo vairāk par to bija jābažījas, zinot, ka pieredze, gūta aiz ziņkāres, liekas, necik tīkama tiem nav bijusi.

Vajadzēja spert attiecīgus soļus, lai piespiestu brāļus klausīties, un jau to pašu nakti kuļā Jāzepam radās ideja, kā tas izdarāms. Pašā rīta agrumā viņš, kā paradis, devās pie tēva — jo ik rītu Jēkabs vēlējās viņu redzēt, lai, ielūkojies dēlam acīs, apvaicātos, kā viņš jūtas, — un ieradies teica:

— Labu rītu tev, manu tētiņ, tu dieva valdoni! Raugi, nakts dzemdinājusi jaunu dienu, un man rādās — tā bus itin silta. Diena veras pie dienas kā pērlītes virtenē, un

bērnu priecē dzīve. It īpaši pašreiz, kad mēs novācam ražu. Druvā ir jauki — vienalga, vai raujies vaiga svied* ros vai pūties, un, rosoties pulkā, ļaudis sadraudzējas.

— Tas, ko tu saki, skan tīkami manām ausīm, — atbildēja Jēkabs. — Jūs tātad satiekat labi druvā un ķulā un saprotaties tā kunga vārdā — tu un tavi brāļi?

— Mēs saprotamies lieliski, — teica Jāzeps, — un, nepieminot sīkas nesaskaņas, kādas sev līdzi nes ikdiena un rada pasaules sadrumstalotība, viss iet kā pa diedziņu, jo atklāta valoda, lai arī brīžiem parupja, palīdz novērst jebkurus pārpratumus, un atkal valda saticība. Es gribētu, lai tētiņš kādudien pārliecinās par to pats. Nekad tevi neredz druvā, — mūs, brāļus, tas dažkārt skumdina.

— Man nepatīk lauku darbi.

— Zināms, zināms... Un tomēr nav labi, ka saime neredz saimnieku un netiek pieskatīta — sevišķi nomas vergi, jo uz tiem paļauties nevar. Nesen, piemēram, mans brālis Jehūda zem četrām acīm žēlojās man, ka vergi ne vienmēr kārtīgi uzasina kuļamratu ritenīšus un tie tikai saspiež, bet nepārgriež vārpas. Tā iet, ja saimnieks nerādās druvā.

— Man atliek vien atzīt, ka pārmetums ir vietā.

— Pārmetums? Pasarg dievs, ne prātā! Tas ir lūgums, kuru izteikt atvase uzdrīkstas visu vienpadsmit brāļu vārdā. Ne jau tādēļ, lai tu rautos līdzi ar mums melnās miesās, kalpojot zemei un Baālam, — pasēdi kopā ar mums atpūtas brīdī, kad mēs, viena tēva un četru māšu dēli, saulei stāvot dienvidū, kopā ieturam azaidu un no-vēnī mēļojam gan par šo, gan par to un katrs pastāsta, ko zina, — cits jocīgu atgadījumu, cits sapni. Tādos brīžos mēs nereti piebakstām cits citam un, mādami ar galvu, spriežam, cik jauki būtu redzēt mūsu vidū dzimtas galvu, mūsu tētiņu.

— Es apciemošu jūs kādu dienu.

— Tā būtu svētlaime! Atnāc šodien pat, pagodini mūs, dēlus! Darbi jau iet uz beigām — nav ko atlikt. Tad šodien, norunāts? Es nebildīšu sarkanačiem ne vārda un neizpļāpāšos kalpoņu dēliem — lai viņiem tiek necerēts prieks. Bērns viens klusībā zinās, kam viņi pateicību parādā un kas tik jauki visu ievadījis ar mīlestību un viltu.

Tāds bija Jāzepa nodoms. Un tiešām jau to pašu dienu Jēkabs dienvidū sēdēja dēlu pulkā sauljumā uz lauka, bet pirms tam bija apskatījis graudu uzglabāšanai izraktās

bedres un kuļā pārbaudījis kuļamratu ritenīšu asumu, pārlaizdams tiem ar īkšķi.

Brāļu apjukums bija milzīgs. Pēdējās dienās sapņotājs atpūtas stundās nebija rādījies nojumē. Tagad viņš atkal bija šeit un gulšņāja, atlaidis galvu tēvam klēpī. Bija pats par sevi saprotams, ka viņam šeit jābūt, ja reiz atnācis tēvs, jautājums tikai — kādēļ tik negaidīti tīrumā ieradies vecais? Brāļi sēdēja kā olekti norijuši, pienācīgi apģērbušies, rēķinoties ar Jēkaba uzskatiem, un klusēja. Jēkabs brīnījās, nemanīdams to veselīgas tuvības noskaņu, kādai, pēc Jāzepa nostāstiem, šai stundā būtu jāvalda. Iespējams, izpausties tai liedza godbijība. Pat Jāzeps bija nerunīgs. Zēnu māca bailes, lai gan viņš gulēja, ielicis galvu tēvam klēpī, un, tam klātesot, varētu justies drošs un netraucēts runāt. Viņš baiļojās, domādams par savu sapni un iespaidu, kādu tas atstās. Izstāstīt sapni varēja vienā teikumā, un papildināt redzēto nekādi nebija iespējams. Ja Gads, piemēram, pajautās, vai tas ir viss, viņš būs sakauts. īsumam, tiesa, piemita tā priekšrocība, ka viss vienā rāvienā bija pateikts, neļaujot klausītājiem ne atjēgties, — neviens tātad nepagūs viņu pārtraukt. Bet sava zināmā mērā trūcīgā majestātiskuma dēļ vēstījums varēja neatstāt iespaidu. Viņam skaļi dauzījās sirds.

Par mata tiesu viņš būtu palaidis garām izdevību paveikt iecerēto, jo, tā kā visiem bija garlaicīgi, varēja gadīties, ka brāļi pirms laika atgriežas tīrumā. Bet pat šīs briesmas, visai iespējams, nepalīdzētu viņam pārvarēt pamatoto nedrošības sajūtu, ja Jēkabs galu galā nebūtu lēnīgi pavaicājis:

— Kā tad nu īsti ir, liekas, man gadījies dzirdēt, ka šajā stundā, sēdēdami te, ēnā, jūs stāstāt cits citam joku stāstus un sapņus?

Brāļi neizpratnē klusēja.

— Jā, joku stāstus un sapņus! — satraukti iesaucās Jāzeps. — Cik raiti mums dažbrīd raisās valodas! Kas zina ko jaunu? — viņš pārdroši jautāja, vērdamies lokā visapkārt.

Brāļi blenza viņā un klusēja.

— Es gan zinu! — viņš teica, sataisījis nopietnu seju un pacēlis galvu no klēpja. — Es pastāstīšu jums sapni, ko šonakt nosapņoju kuļā, — to jūs, tēvs un brāļi, tūlīt dabūsiet dzirdēt un ļoti izbrīnīsieties. Man rādījās sapnī, — viņš atsāka, bet negaidīti apravās. Ar viņu no-

tika savāda, satraucoša pārvērtība — locekļi sāka raustīties, krampjaini cilājās skausts, un pleci, rokas izgriezās. Viņš nokāra galvu, un smaidā savilktās lūpas, šķiet, izlūdzās piedošanu un centās izlīdzināt netīkamo iespaidu, ko atstāja tik pēkšņi pārgriezto acu baltums.

— Man rādījās, — viņš atkārtoja, aprauti elpodams. — un es redzēju... redzēju sapnī: Saule un Mēness, un vienpadsmit kokabimi kalpoja man. Viņi nāca un klanījās manā priekšā.

Neviens ir nepakustējās. Jēkabs, tēvs, turēja acis bar-dzīgi nodurtas. Valdīja klusums. Bet šajā klusumā atskanēja nelabs, apvaldīts, tomēr skaidri saklausāms troksnis. Brāļi grieza zobus. Vairums, griezdami zobus, turēja lūpas sakniebtas, bet Simeons un Levijs pat atieza tos.

Jēkabs dzirdēja šņirkstoņu. Vai to dzirdēja arī Jāzeps, nebija noprotams. Noliecis galvu sānis, viņš rimti smaidīja. Pateikts tas bija, lai nu spriež, kā zina. Saule, Mēness un zvaigznes — vienpadsmit skaitā — visi bija kalpojuši viņam. Lai palauza galvu.

Jēkabs nedroši pavērās visapkārt. Viņš ieraudzīja to, ko bija gaidījis ieraudzīt: desmit asinīm pielijuši acu pāri neatlaidīgi urbās viņā. Viņš izslējās, apkopoja visus spēkus. Cik vien bargi spēdams, viņš zēnam aiz muguras teica:

— Jehosif! Kas tie par sapņiem, kas tev rādās, un kā tu uzdrīksties stāstīt mums tādas blēņas! Vai tad mums — man un tavai mātei, un taviem brāļiem — būtu jānāk tevi pielūgt? Tava māte ir mirusi — tā ir pirmā, bet nepavisam ne pēdējā nejēdzība tavā sapnī. Kaunies! Pēc cilvēku saprašanas, tās pasaciņas, ko tu mums stāsti, ir tik muļķīgas, ka vienlīdz labi tu būtu varējis purpināt «aulasau-lalakaula» — nekas no tā nebūtu grozījies. Es jūtos dziļi vīlies savā dvēselē, ka tu ar saviem pilnajiem septiņpadsmit gadiem, nevērojot prāta skaidrību, ko pēc mani rīkojuma tev rakstu gudrībās palīdz smelties Eliēzers, mans Vecākais kalps, vēl aizvien tik vāji izproti dievu, ka atļaujies nosapņot kaut ko tik necienīgu un tēva un brāļu priekšā iztaisies par plātībnieku! Sis ir mans nosodījums. Es sodītu tevi bargāk un varbūt pat sāpīgi paraustītu aiz matiem, ja tava melšana nebūtu pārlieku jau bērnišķīga, lai gados vecāks cilvēks justos aizskarts un nosvērtajam rastos vēlēšanās stingrāk tevi pārmācīt. Lai jums labi klājas, Leas dēli! Veseli ēduši, Ziltas un Bilhas dēli!

Pateicis šos vārdus, viņš piecēlās Jāzepam aiz muguras un aizgāja. Norājums, izteikts, redzot dēlu skatienus, viņam bija prasījis lielu piespiešanos; atlika vien cerēt, ka puišeļi jutās gandarīti. Ja bārienā bija izskanējušas neviltotas dusmas, tad vienīgi par to, ka Jāzeps, nelga, nebija izstāstījis sapni viņam vienam, bet runājis, brāļiem dzirdot. Būtu viņš sev spraudis mērķi nostādīt tēvu neērtā stāvoklī, sprieda Jēkabs, viņš neko labāku nebūtu varējis izdomāt. Gan viņš, Jēkabs, vēl pateiks to dēlam zem četrām acīm, jo nupat tas nebija bijis izdarāms; turklāt viņš labi saprata, ka viltnieks izspēlējis brāļus pret viņu, bet viņu — pret brāļiem. Ceļā uz mājām viņš ar pūlēm valdījās, lai aizkustināts un ne bez apbrīnas nepasmaidītu bārdā par Jāzepa mazo nodevību. Un, lai cik neviltotas, norājot dēlu, bija bijušas paša raizes par dēla dvēseles labklājību un bažas par viņa noslieci uz redzējumiem un konvulsīvu pravietošanu, abas šīs izjūtas — kā raizīgums, tā bažīgums — tomēr bija vājas salīdzinājumā ar maigo, pa pusei noticēt gatavo gandarījumu par Jāzepa pretenciozo sapni; gluži neapdomīgi viņš lūdza dievu, lai tas būtu sūtījis dēlam šo sapni, — kas, ņemot vērā, ka dievs acīmredzot taču nebija iejaukts, likās pagalam nejēdzīgs lūgums, — un dzīrās vai apraudāties aiz mīlestības, iztēlodamies, ka darīšana ar patiesām, sapnī tēlainām kļuvušām nākamā dižuma apjautām, kuras zēns izpļāpājis tiklab aiz nevainības, kā arī nesaprazdams, cik tās nozīmīgas. Mīlošais tēvs! Viņam vajadzētu aizsvilties dusmās, padzirdot, ka viņš un visi citi nākuši pielūgt slīmestu. To viņš ne dzirdēt nevēlējās — jo vai tad viņš nepielūdza dēlu?

Arī brāļi, līdzko Jēkabs bija aizgājis, piecēlās visi kā viens un drūzmēdamies atstāja nojumi. Straujā solī veikuši soļus divdesmit, viņi apstājās lauka vidū, lai noturētu īsu, satrauktu apspriedi. Runāja garais Rūbens: viņš pamācīja pārējos, kas darāms. Jādodas projām, lūk, kas jādara. Viņiem jāatstāj tēva pavards un jādodas labprātīgā trimdā. No viņu puses, teica Rūbens, tā būšot cieņas pilna un pārliecinoša savas nostājas izrādīšana un vienīgā iespējamā atbilde uz šādu negantību. «Tālāk no Jāzepa,» viņš domāja, «ka nenotiek nelaime.» Bet to viņš neteica, iztēlodams toties viņu soli par lepnu, nosodījuma pilnu protestu.

Tās pašas dienas vakarā brāļi runāja ar Jēkabu un darīja viņam zināmu, ka aiziet no mājām. Vietā, kur redz

tādus sapņus un netraucēts var tos stāstīt, riskējot ļaunākajā gadījumā vienīgi ar to, ka tiks viegli paraustīts aiz matiem, — tādā vietā, teica brāļi, viņiem nekas neesot meklējams. Raža, viņi teica, ar viņu stiprajām rokām esot novākta, tagad viņi došoties uz Šehemas pusi — ne tikai seši, bet tie četri ari, tātad visi desmit; jo pļavas Šehemā esot leknas un sulīgas, un nemainīgā, lai ari neatlīdzinātā uzticībā viņi tur ganīšot tēva lopu barus, bet Hebronas apmetnē kāju vairs nesperšot; viens otrs te redzot pārāk jau godu aizskarošus sapņus. Viņi klanoties un liecoties tēva priekšā, teica dēli, darīdami to visi reizē un godbijīgi atvadīdamies. Viņiem neesot jāraizējas, ka aiziedami varētu sāpināt tēvu vai modināt viņā kaut vai nožēlu, jo Jēkabs, viņu pavēlnieks, kā labi zināms, dodot desmit par vienu.

Jēkabs nokāra galvu. Vai viņš sāka bažīties, ka jūtu patvaļa, ar kuru atdarinādams aizrāvās, var tikt ņemta ļaunā parauga mājoklī?

Piektā nodaļa DOŠANĀS PIE BRĀĻIEM. PĀRBAUDĪJUMS

Mēs jau dzirdējām: Jēkabs nokāra galvu, sarūgtinātajiem dēliem sakot ardievas tēva pavardam, un kopš tās dienas pacēla to tikai retumis. Gadalaiks, kurš tikko bija sācies, laiks, kad svelmoņā izkalta un izdega zeme, — jo tuvojās brīdis, kad saule sāk savu lejupgaitu, un, lai ari tas bija laikposms, kad īstenā sendienis viņam bija dāvājusi dēlu, proti, Tammusa mēnesis, Jēkabu, vienalga, nomāca šā riņķojuma ceturkšņa sviltais tukšums, — minētais gadalaiks tātad, iespējams, varēja padziļināt viņa nospiestību un paša acīs tai noderēt par attaisnojumu. Nospiestības patiesais iemesls tomēr bija dēlu vienprātīgais lēmums, viņu aiziešana — notikums, kuru apcerot, tiesa, būtu pārspīlēti teikt, ka tas Jēkabu ļoti sāpināja; gluži tā nebija; sirdī viņš tik tiešām «deva desmit par vienu», taču pavisam kas cits bija darīt to īstenībā, apzinoties, ka dēli varētu aiziet uz visiem laikiem un viņš, Jēkabs,

divpadsmit dēlu vietā paturējis divus, kļūtu līdzīgs kokam, kam nobirušas lapas. Vispirms jau tas kaitētu viņa labajai slavai, bez tam šādas izredzes radīja raizīgu neērtības sajūtu dieva priekšā; jo viņš jautāja sev, vai nav uzņēmies pārāk lielu atbildību likteņu lēmēja un apsolījuma devēja priekšā. Vai dievs, kuram piederēja nākotne, ar gudru ziņu nebija liedzis visam notikt tā, kā savā sirdi bija vēlējies Jēkabs, — lai viņš tikai Rāhelē taptu auglīgs? Vai tas kungs nebija viņu vairojis, pretēji viņa vēlmēm likdams lietā Lābana viltu, un vai visi, arī nemīļoto dēli, nebija svētības doti un neparedzamas nākotnes nesēji? Jēkabs saprata gluži labi, ka, izredzēdams Jāzepu, viņš atļāvies neapvaldīti patvarīgu, paša vājības uzspiestu rīcību, kuras sekām atlika vien nonākt postīgā pretrunā ar dieva neizdibināmi plašajiem nākotnes nodomiem, lai tā kļūtu par sodāmu pārgalvību. Un taisni par to, šķiet, tā taisījās kļūt, jo, lai arī tiešais nesaskaņu cēlonis bija Jāzepa aplamība un Jēkabs tālab ar sāpošu sirdi skaitās uz dēlu, viņš tomēr skaidri apzinājās, ka vienīgi viņš un neviens cits ir atbildīgs par šo aplamību dieva un cilvēku priekšā. Pārmezdams Jāzepam, viņš pārmeta pats sev. Ja atgadījusies nelaime, zēns bijis tikai vidutājs, bet atbildīga par visu ir Jēkaba mīlošā sirds. Ko gan līdzētu slēpt to no sevis? Dievam tas bija zināms, un dieva priekšā paslēpties nevarēja. Turēt godā patiesību — tāds bija Ab-rāma novēlējums, un tas nozīmēja tikai vienu: neizlikties nezinām to, kas bija zināms dievam.

Šādi apsvērumi nodarbināja Jēkaba sirdsapziņu pēc kviešu pļaujas un noteica viņa lēmumus. Viņa sirds bija nesusi postu; viņam jāpārvar sevi, padarot savas vājības izlutušo objektu, ļaunuma vidutāju, arī par izlīdzinājuma vidutāju, un šajā sakarā jāuzliek tam pārbaudījums un jāizturas mazliet stingrāk, sodot ir to, ir paša sirdi. Tādēļ, ieraudzījis iztālēm dēlu, viņš uzsauca tam diezgan paskarbi:

— Jāzep!

— Te es esmu, — atbildēja zēns un skriešus devās pie tēva. Jo viņš priecājās, ka tiek saukts; pēc brāļu aiziešanas tēvs reti parunājās ar viņu, un kopš pēdējās tikšanās reizes arī viņu, nelgu, nomāca neskaidra neērtības sajūta.

— Paklausies, — teica Jēkabs, nezināmu iemeslu dēļ tēlodams izklaidīgo, blisinādams acis un braucīdams bārdu, — ja es nemaldos, tavi vecākie brāļi visi kopā gana lopus Šehemas ielejā?

— Jā, — atbildēja Jāzeps, — liekas gan, ari es atceros kaut ko tādu; ja atmiņa mani neviļ, viņi teicās doties uz Šehemu, lai uzraudzītu tavus ganāmpulkus, kas ganās tai pusē, jo pļavas tur ir leknas un šajā ielejā barības visiem taviem lopiem nepietiek.

— Tā tas ir, — apliecināja Jēkabs, — un tādēļ es pasaucu tevi. Jo man nav ziņu no Leas dēliem, un ari kalpoņu dēli klusē. Es nezinu, kā viņiem veicas turienes pļavās — vai Jichaka svētība devusi labu vasaras metienu, jeb vai manas aitas piemeklējusi aknu puve un uzpūšanās. Es nezinu arī, kā jūtas mani bērni, tavi brāļi, un neesmu dzirdējis, vai viņi mierīgi gana lopus apvidū, kur, cik atceros, reiz notika briesmu lietas. Tas dara man raizes, un raizēdamies es nolēmu sūtīt tevi turp, lai tu viņiem nestu manu sveicienu.

— Te es esmu! — atkal iesaucās Jāzeps. Viņš paspīdi-nāja baltos zobus un, aiz lielas gatavības vai palēkdamies, dauzīja ar papēžiem zemi.

— Pēc maniem rēķiniem, — teica Jēkabs, — jau rit astoņpadsmitais gads, kopš tu esi dzimis, un ir pienācis laiks saņemt grožus mazliet stingrāk un pārbaudīt, vai esi kļuvis par vīru. Tādēļ es nolēmu sūtīt tevi ceļā, lai tu, uz laiku pametis mani, apciemotu brāļus un apvaicātos par visu, kas man nav zināms, bet pēc desmit vai deviņām dienām ar dieva palīgu atgrieztos un pastāstītu, kā viņiem klājas.

— Te taču es esmu! — iegavilējās Jāzeps. — Tētiņa — mana pavēlnieka ieceres ir zelta un sudraba vērtas! Es apceļošu šo pusi, es apciemošu brāļus un raudzīšos, vai Sehemas ielejā viss kārtībā, — tie tik ir prieki! Neko jau* kāku domādams neizdomāsi, lai cik ilgi lauzītu galvu!

— Tev nebūs, — teica Jēkabs, — raudzīties, vai pie brāļiem viss kārtībā. Viņi ir pieauguši un paši tiks galā — bērna padoms viņiem ir lieks. Ne jau tādēļ es sūtu tevi turp. Tev, gluži otrādi, būs viņiem paklanīties, kā piederas un pienākas, un sacīt: «Es esmu bijis ceļā vairākas dienas, lai sveiktu jūs un apvaicātos, kā jums klājas, pēc paša gribas un tēva pavēles, jo abi šai ziņā bijām vienis prātis.»

— Dod man ēzeli Pārošu! Kājas tam ir garas, tas ir izturīgs, un kauli tam ir plati kā manam brālim Isašāram.

— Tas liecina par vīra garu, — paklusējis atbildēja Jēkabs, — ka ceļojums tevi priecē un neko lielu nebiedē

prasība pamest mani uz vairākām dienām, jo mēness pieņemsies par veselu pusi, līdz es atkal redzēšu tevi. Bet saviem brāļiem tu teiksi: «Tāda bija tēva griba.»

— Vai dosi man Pārošu?

— Es gan esmu nodomājis saņemt grožus stingrāk — atbilstoši tavam vecumam, bet Pārošu es tev nedošu, jo tas ir spītīgs un straujuma tam vairāk nekā saprašanas. Daudz labāk tev noderēs baltā Hulda, lēnīgs un piesardzīgs lopiņš un glīts no skata, ja uzrastos ceļabiedri, — to es tev došu. Bet, lai tu apjēgtu, ka tev uzlikts pārbaudījums, un lai to apjēgtu brāļi, tu dosies no šejienes uz Še-hemas ieleju viens. Jo es nedošu tev līdzi kalpus un nelikšu Ēliēzeram jāt tev blakus. Tu ceļosi viens, pats uz savu roku, un brāļiem tu teiksi: «Viens es ierodos uz balta ēzeļa apciemot jūs, jo tāda bija tēva griba.» Tad, iespējams, atgriezties tev nevajadzēs vienam un kopā ar tevi ceļā dosies brāļi — varbūt tikai daži, varbūt arī visi. Katrā gadījumā tāda ir mana blakusdoma, prasot, lai tu apciemo viņus.

— To es nokārtošu, — solījās Jāzeps, — es apņemos atgādāt viņus šurp un esmu par to tik drošs, ka lieku galvu ķīlā un uzdrīkstos teikt: «Es neatgriezīšos citādi kā tikai kopā ar viņiem!»

Bez apdoma izmetis šos vārdus, Jāzeps sagrieza tēvu dejā un uzgavilēja dievam Ja, ka viens dosies ceļā un pats uz savu roku apskatīs pasauli. Pēc tam viņš skriešus aizskrēja pie Benjamīna un vecā Ēliēzera, lai pavēstītu jaunumu. Bet Jēkabs, pavadīdams dēlu ar acīm, kratīja galvu, nopratis, ka vienīgi no viņa šeit tika prasīts par daudz un ka bargs viņš bijis tikai pret sevi. Bet vai tas nebija pareizi darīts, un vai viņš pats nebija to gribējis, sirdī juzdamies atbildīgs par Jāzepu? Vairākas dienas viņš neredzēs bērnu, viņam šķita, ka viņš soda sevi pietiekami bargi; viņam nerādījās ne sapņos un nebija ne mazākās nojēgas, ko augstākajās sfērās uzskata par bargu sodu. Viņš rēķinājās ar iespēju, ka Jāzepa misija var ciest neveiksmi, ka zēns var atgriezties viens, bez brāļiem. Baismi pretējā varbūtība viņam neienāca ne prātā; liktenis, gādādams, lai varētu piepildīties, liedza to noskārst. Tā kā viss parasti notiek citādi, nekā gaidījis cilvēks, liktenim lielas grūtības rada ļaužu bikli piesardzīgie nākotnes apsvērumi un minējumi — tik līdzīgi apvārdojumam un pie-saukumam. Tādēļ tas paralizē mūsu raizīgo iztēli, likdams mums paredzēt visu ko citu, tikai ne to, kam lemts no-

tikt, uti tādā kārtā: jausmīgas domas nenovērsts, patur savu pirmatnīgi stihisko, graujošo spēku.

Sīkie priekšdarbi, ko prasīja Jāzepa izbraukums, at sauca Jēkabam atmiņā senas, zīmīgi nozīmīgas likteņstun das: viņš atcerējās, kā pēc pašas vadītās svētības samaiņas Rebeka bija posusi ceļā viņu, un dvēseli pārņēma svinīgas jūtas, secinot, ka bijušais atgriežas. Jāatzīsi. ka paralēles, ko viņš vilka, bija gaužām apšaubāmas; viņa loma ne salīdzināma nebija ar varonīgās mātes Rebekas lomu: Rebeka apzināti upurēja sirdi un īstenoja apmānu lai labotu dabas pieļautu kļūdu, atlaida svešatnē mīļoto dēlu, skaidri apzinādamās, ka, iespējams, nekad vairs ne redzēs viņu. Tēmai bija visai atšķirīgs risinājums. Tiesa gan, arī Jāzepam apieto brāļu niknuma dēļ bija jāatstāj tēva mājas, bet ne jau no dusmām viņš bēga, gluži otrādi Jēkabs, tā sakot, pats raidīja viņu Ezava apkampienos: tā bija norise Jabokas krastos, ko viņš turēja prātā, tieši to viņš steidzās atkārtot — ārēju zemošanos, ārišķi paviršu ierunu pilnu izlīgumu, nepārvaramas plaisas šķietamu no vērsumu, neizlīdzināmā šķietamu izlīdzinājumu. Cieņpil najam mīkstsirdim it nemaz nepiemita Rebekas darbīgā par sekām atbildēt gatavā izlēmība. Tas, pēc kā viņš tie cās, sūtīdams Jāzepu ceļā, nebija nekas cits kā agrākā vis notaj par neciešamu atzītā stāvokļa at jauninājums; neviens taču neapšaubīs, ka, atgriežoties tiem desmit, ne glābjami turpinātos un neizbēgami pie tā paša iznākuma novestu vecā spēlīte, kuras komponenti bija un palika Jēkaba vājums, Jāzepa aklā iecildība un brāļu nāvīga aizkaita.

Lai kā tas būtu, mīļais zelta dēliņš tika posts ceļā brāļu naida dēļ — tiktāl pagātne atkārtojās, un Jēkabs parūpē jās par dažām citām atbilstībām, likdams, piemēram, Jā zepam izjāt rīta agrumā, jau pirms saullēkta, tāpēc ka tā tas bija bijis toreiz. Ilgi viņš turēja dēlu apskautu, murmināja svētības vārdus, piespiedis vaigu dēla vaigam, noņēma sev amuletu un pakāra to Jāzepam kaklā, atkal un atkal spieda zēnu pie sirds un vispār izturējās tā. it kā Jāzeps pamestu viņu uz nezin cik ilgu laiku vai pat uz mūžu, dodamies septiņpadsmit vai pat vairāk dienu garā ceļā uz Naharajimas pusi — uz pavisam svešu, mežonīgu malu, lai gan zēns, tiku tikām apgādāts ar pārtiku, pats sev par prieku devās īsā un ne jau bīstamā izjājienā uz. netālo Sehemu. Tas pierāda, ka cilvēks, vadīdamies vienīgi pēc izjūtām, var rīkoties neatbilstoši apstākļiem, kaut ari

!

šī rīcība, raugoties no viņam apslēptā likteņa pozīcijām, izrādītos pamatota. Darītais var kļūt par mierinājumu brīdī, kad apziņa noskaidrojas un cilvēks uzzina, kas īsti liktenim bijis padomā. Tādēļ nekad nebūtu jāatvadās pavirši, pa roku galam, lai zināmos gadījumos vēlāk tomēr varētu teikt: atvadoties vismaz spiedu viņu pie sirds.

Lieki piebilst, ka atvadas, ceļojuma rītā abiem stāvot pie smagi apkrautās, raibām vilnas puķītēm un stikla pērlītēm izrotātās Muldas, bija tikai pašas pēdējās un pirms tām bijuši neskaitāmi padomi, ieteikumi un brīdinājumi. Kā vien mācēdams, Jēkabs tika aprakstījis zēnam ceļu un apmešanās vietas, mātišķi brīdinājis nesakārst un neap-aukstēties, minējis dažādās vietās mītošus paziņas un ticības biedrus, pie kuriem varēja pārnakšņot, stingri aizliedzis, nonākot Urusalimā un Baāla tempļa pakājē ieraugot mājokļus, kuros mita svaidītās Ašeras kalpones, ielaisties ar kādu no tām kaut īsā sarunā un vispirmām kārtām atkal un atkal jo cieši piekodinājis runāt izmeklēti pieklājīgi ar brāļiem: nebūšot par vainu, viņš pamācīja Jāzepu, ja brāļu priekšā tas septiņreiz metīšoties uz sava vaiga un katra vārda galā godāšot viņus par saviem pavēlniekiem, — tad viņi, ļoti iespējams, izlemšot vairs neturēt naida un turpmāk nešķirties augu mūžu.

Ne vienu vien tādu padomu Jēkabs-Rebeka deva rītausmā zēnam, teikdams tam pēdējās ardievas, pirms ļāva pārmest ēzelim kāju un, klakšķinot ar mēli, laisties ceļā uz pusnakts pusi. Kādu brīdi viņš runādamies gāja blakus agrīgi spraunajai Muldai, bet, netikdams līdzi, padevies apstājās, un ap sirdi viņam bija smagāk, nekā vajadzētu būt. Zēns atskatījās vēl pēdējo reizi, paspīdināja zobus un pameta ar roku. Tad ceļa pagrieziens aizsedza skatienam jātnieku un Jēkabs vairs neredzēja dēlu, kurš jau bija gabalā.

JĀZEPS DODAS UZ ŠEHEMU

Tikmēr Jāzeps, kļuvis tēva acīm neredzams, bet juzdamies itin omulīgi tur, kur bija, un ar! pats savā ādā, sēdēja ēzelim uz pašiem krustiem un, atšāvis slaidās, brūnās kājas un braši atgāzies, maigās rīta saules staros jāja sīkā riksī pa kalnu ceļu uz Bet-Lahemu. Viņa noskaņojums pilnīgi atbilda pašreizējiem apstākļiem, un tēva pārspīlēti svinīgo izturēšanos, abiem atvadoties, viņš atcerējās vienīgi mīlestības izlutināta bērna līksmajā iecietībā, nejuzdams ne mazākos sirdsapziņas pārmetumus, ka šajā pirmajā šķiršanās reizē apvedis ap stūri raizīgo sirmgalvi.

Jēkabs, proti, gari un plaši bija pamācījis dēlu, kā tam jāizturas ceļā, un, lai arī netika aizmirsis nevienu priekšrakstu, nedz brīdinājumu, tomēr vienu palaidis garām — aiz dīvainas un ne gluži piedodamas aizmāršības neiegādājies likt dēlam pie sirds, lai tas, rēķinādamies ar brāļiem un saudzēdams aizkaitināto jūtas, ievēro kādu svarīgu priekšnoteikumu, — un neiedomājās par to līdz pat brīdim, kad priekšmets, uz kuru bija jāattiecas brīdinājumam, šausmains nāca viņam acīs, — ketonetu viņš nebija licis Jāzepam atstāt mājās, un šo tēva aizmāršību, viltīgi klusēdams, bija izmantojis Jāzeps. Plīvuru viņš veda sev līdzi. Viņam tā bija kārojies parādīties tajā ļaudīm, ka viņš vārda tiešā nozīmē bija drebējis aiz bailēm, ka tikai tēvs vēl pēdējā mirklī neatceras to liegt, — jā gan, mēs uzskatām par iespējamu, ka tādā gadījumā viņš būtu samelojis vecajam vīram un apgalvojis, ka svētais izšūdinājums atrodas lādē, lai gan īstenībā tas bija nobēdzināts un noglabāts kādā ceļa piederumā. Gar sāniem jājamlopiņam, pienīgi baltajai Huldai, jaukai radībiņai, trīs gadus vecai, gudrai un izdabīgai, kaut ari nevainīgu ēverģēlību pilnai, apveltītai ar to aizkustinošo humora izjūtu, kāda dažbrīd pavīd runāt nespējīgu būtņu dabā, ēzelītei ar izteiksmīgām, samtainām ausīm un jokainām, pinkainām krēpēm, kas nokarājās pāri pierei līdz pat lielajām un mīlīgi līksmīgajām, kaktiņos visai drīz mušu apsēstajām acīm, — gar sāniem Huldai tātad bija dažādi ceļa piederumi un uztura krājumi: kazādas maiss ar skābu vājpienu slāpju dzesēšanai, aizvākoti grozi un māla podi ar mannas un augļu sacepumiem, grauzdētiem graudiem un sīpoliem, sālītām olīvām, gurķiem un svaigu sieru. Tas viss un vēl daudz kas cits, domāts iekodai ceļotājam un ciemakukulim brāļiem, bija tēva rūpīgi pārlūkots, un tikai vienā un izsenis visierastākajā ceļa piederumā viņš nebija iemetis acis — apaļas formas ādas darinājumā, kas ieturoties kalpoja par galdautu, pareizāk sakot, galda plātni un visgarām bija nošūts ar metāla gredzeniem. Šo piederumu lietoja tuksneša beduīni, tieši viņi pirmām kārtām, un no viņiem tas bija aizgūts. Caur gredzeniem tika izvērta aukla, un, dodoties ceļā, galdautu it kā somu

pakāra kamielim pie segliem. Tā bija rīkojies arī Jāzeps, un šajā galdveida kulē pašam par zaglīgu prieku bija noslēpts ketonets.

Kādēļ ceļā nepadižoties tajā, reiz tas piederēja viņam un bija viņa mantojums? Tuvākās apkaimes ceļos un tīrumos ļaudis pazina un līksmi sveicināja viņu, saukdami vārdā. Bet patālāk, pēc dažam ceļā pavadītām stundām nonākot vietās, kur visi bija sveši, šķita vēlams, lai ne tikai bagātīgie pārtikas krājumi, kas viņam bija līdzi, liktu noprast, ka garāmjājējs ir smalkas kārtas. Tālab un vēl jo vairāk tāpēc, ka saule jau bija krietni augstu, viņš drīz vien izņēma no somas un apvilka grezno apģērba gabalu pa savam prātam, apsegdams ar to galvu, tā ka miršu vainadziņš, ko viņš, kā parasti, bija uzlicis, rotāja nevis matus, bet plīvuru, kurš ietvēra seju.

Todien Jāzeps netika līdz vietai, kurai uzposdamies bija gribējis izrādīt cieņu un kur, sekojot tiklab Jēkaba saviļņotu balsi dotajam norādījumam, kā arī paša sirds vēlmēm, bija nodomājis uzkavēties, nesot upura ziedu un noskaitot lūgsnu, kaut gan no Bet-Lahemas, kur viņš pavadīja nakti Jēkaba drauga — dievticīga namdara miteklī, līdz minētajai vietai bija tikai zemes pārgājiens. Toties nākamajā rītā, atvadījies no viesmīlīgā saimnieka, meistara sievas un palīgiem, viņš ātri vien nonāca galā, un Hulda piesieta gaidīja pie akmens krāvuma balstīta zīdkoka, kamēr Jāzeps no mātes mantotajā kāzu nakts tērpā skaitīja lūgsnu un upurēja vīnu pie sendienis ceļa malā uzceltā piemiņas akmens — tā paša, kuram, iespējams, bija jāatgādina dievam, ko tas šeit pastrādājis.

Apkārtējos vīnakalnos un klinšainajos aramzemes lauciņos vēl valdīja agras rīta stundas dziļais miers, un ceļā, kas veda uz Urusalimu, kustība vēl nebija sākusies. Liegs vējiņš aizmirsies gulgoja zīdkoka spožajā lapotnē. Plašā apkaime klusēja, un klusēdama dēla veltes un svētbijas apliecinājumus pieņēma vieta, kur Jēkabs reiz bija guldījis zemes klēpī Lābana meitu. Jāzeps nolika akmens pakājē trauku, pildītu ar ūdeni, un maizi ar rozīnēm, skūpstīja zemi, kurā bija pagaisis šīs labprātīgās mūžs, un piecēlies, izstiepis augšup rokas un pacēlis pret debesīm no aizgājušās mantotās acis un lūpas, murmināja ierastos godinājuma vārdus. Nekas neatsaucās viņam dzīlē. Bijušais klusēja, lemts vienaldzībai, nespējīgs izjust raizes. Viss, kas no tā palicis, bija šeit tagadibā — viņš, mātes līgavas plīvurā tērptais un skatienu pret debesīm pavērsušais upura nesējs. Vai mātišķais, tas, kas iemita viņa miesā un asinis, tiešām nevarēja viņu brīdināt un biedināt? Nē. sa-valgoja to un ierunāties tam liedza izlutināta zēna aklais bērnišķīgums.

Un tā Jāzeps labā omā turpināja ceļu un jāja vien tālāk pa ceļiem un kalnu takām. Tas bija pats veiksmīgākais ceļojums pasaulē; nekāda kļūme, nedz negaidīts starpgadījums neaptumšoja tā laimīgo norisi. Tiesa, gluži tā, ka zeme pati būtu lidojusi viņam pretī, jau nu nebija, bet pakalpīga tā pletās viņa priekšā, un līksmi, lai kur viņš nonāca, viņu sveica ļaužu acis un lūpas. Jau labi sen ne viens vairs nepazina viņu no vaiga, bet tāda izskata cil vēki tai pusē ir bezgala iecienīti, un ne jau vienīgi pli vura tērpa dēļ visi, kas redzēja viņu, izjuta paliku un vēlību — vairāk par citiem, protams, sievietes. Ar bērnu pie krūts tās sēdēja pie saules spilgti apspīdētajiem pus sagruvušajiem mālu un mēslu maisījuma mūriem, un lab sajūta, ko tām radīja bērna zīdīšana, kļuva vēl jo lielākā ieraugot daiļo un iznesīgo ceļinieku.

— Lai tev veselība, acuraugs! — tās sauca. — Lai svē tīta sieva, kas tevi, sirds jaukumiņ, dzemdējusi!

— Lai jums krietna veselība! — atbildēja Jāzeps, spīdi nādams zobus. — Tavs dēls lai ir pavēlnieks pār dau dziem!

— Tūkstoškārt paldies! — sauca sievietes viņam no pakaļ. — Lai Astarota tev vēlīga! Tu līdzinies vienai ne viņas gazelēm! — Jo tās visas pielūdza Ašeru un par to vien domāja kā pakalpot dievietei.

Citviet, redzot plīvuru, kā arī ceļotāja bagātīgos pārti kas krājumus, dažs noturēja viņu gandrīz vai par dievu un dzīrās mesties ceļos. Tiesa, tā tas bija tikai klajos lauku apvidos, nevis mūru ieskautajās pilsētās — Bet-Še mešā vai Kirjat-Ajinā, arī Kerem-Baālatā un vēl citās, pie kuru dīķiem un vārtiem viņš aprunājās ar vietējiem, kas drīz vien ielenca viņu lielā skaitā. Jo viņš pārsteidza visus ar zināšanām, kādas tīk pilsētniekiem, spriedelēja par dievišķajiem skaitļu brīnumiem, mūžībām, svārsta no slēpumiem un Zemes apļa tautām vai arī pastāstīja pil sētas ļaudīm, lai tie justos glaimoti, par Urūkas padauzu, kura piejaucējusi un padarījusi par civilizētu cilvēku mežaini, un izteicās tik apburoši un daiļrunīgi, ka klausītāji savā starpā sprieda — viņš gluži labi varot kļūt kāda pil sētķēniņa mackins un djža valdnieka padomdevējs.

Viņš žilbināja ļaudis ar valodu zināšanām, iegūtām Eiiē-zera vadībā, sarunājās hetiešu valodā vārtu velvē ar kādu vīru no Hatu zemes, mitāniešu mēlē — ar kādu no ziemeļiem un pārmija pa vārdam ēģiptiski ar lopu kupci no Deltas. Viņa valodu prasme nekāda lielā nebija, bet saprātīgs cilvēks, kam krājumā ducis vārdu, liek tos veiklāk lietā nekā muļķis — simtu, vismaz klausītājiem, ja arī ne tiešajam sarunas biedram, radīdams iespaidu, ka darīšana ar apbrīnojami vispusīgu poliglotu. Kādai sievai pie akas viņš iztulkoja nejauku miegā redzētu sapni. Sieva bija nosapņojusi, ka viņas dēlēns, trīs gadus vecs puišelis, pēkšņi izaudzis garāks par viņu un kļuvis bārdains. Tas nozīmējot, Jāzeps teica, uz mirkli pārgriezis acis, ka dēls drīz pametīšot viņu un pārnākšot tikai pēc gadiem, kļuvis par lielu, bārdainu vīrieti... Sieviete bija ļoti nabadzīga, un nebija izslēgts, ka zēnu viņai vajadzēs pārdot verdzībā, tādēļ skaidrojums likās itin ticams, un ļaudis nobrīnījās par dailes un prāta apvienojumu, ko iemiesoja gadu ziņā tik jaunais ceļotājs.

Arvien kāds aicināja viņu dažas dienas pasērst. Bet viņš it nekur neuzkavējās ilgāk, kā prasīja pieklājība, un cik spēdams ievēroja tēva norādīto ceļojuma kārtību. No trim naktīm, kas citu no citas nodalīja četras ceļojuma dienas, vēl vienu viņš pavadīja zem jumta, viesodamies kāda sudrabkaļa mājā; šis vīrs, saukts par Abisaju, reiz bija apciemojis Jēkabu un, kaut arī pilnīgi un neierobežoti neatzina Ābrahāma dievu, tomēr bija tam visai labvēlīgi noskaņots un, izgatavodams mēness metāla elku dievus, aizbildinājās, ka katram jādzīvo vien esot. Šai ziņā Jāzeps, kā jau pasaulīgs cilvēks, labprāt piekrita viņam un pārnakšņoja viņa namā. Trešo nakti viņš aizvadīja zem klajas debess kādā vīģes koku pudurā; pārliecīgā karstuma dēļ viņš dienā bija atpūties un trešajā apmešanās vietā nonāca tik vēlu, ka neuzdrīkstējās vairs lūgt, lai viņam atdara. Tas pats liktenis piemeklēja viņu ceļojuma beigu posmā, kad ceļamērķis jau bija ar roku aizsniedzams. Jo arī ceturtās dienas vidū viņš svelmes dēļ pavaļojās un, pārlaidis pašas karstākās stundas koku ēnā, tikai pret vakaru devās tālāk; bija jau otrā naktssardze, kad viņš nonāca šaurajā Šehemas ielejā. Bet, kaut arī līdz šejienei ceļojums bija noritējis veiksmīgi, te viss sagriezās trakā, velnišķā jūklī — jau no brīža, kad, nokļuvis ielejā, ko apspīdēja mēness sirpis, peldēdams pie debesīm it kā izliekta laiva, Garizima nogāzē ieraudzīja pilsētas mūrus, cietoksni un templi. Sākot ar šo brīdi, nekas vairs negāja gludi, gluži otrādi, viss gāja greizi, un šo likteņa pavērsienu un kaprīzi viņš sliecās saistīt ar cilvēku, kuru nakts vidū satika Šehemas pavārtē un kurš uzmetās viņam par pavadoni.

CILVĒKS LAUKA VIDŪ

Rakstos teikts — Jāzeps esot maldījies pa lauku. Bet ko šeit izsaka vārds «maldīties»? Vai tēvs būtu bijis pārāk augstās domās par Jāzepu un jauniņais Jāzeps — tik ne-izdarīgs, ka novirzījies no ceļa un apmaldījies? Nekādā ziņā. Maldīties nav tas pats, kas apmaldīties, un tam, kurš meklē kaut ko neesošu, nemaz nav jāapmaldās, lai neko neatrastu. Šehemas ielejā Jāzeps bija pavadījis vairākus zēna gadus — apvidus viņam nebija svešs, lai arī veids, kādā šobrīd viss atausa atmiņā, atgādināja pusmiegu, pusnomodu, jo bija nakts un blāvi spīdēja mēness. Viņš vis neapmaldījās, viņš meklēja; un, tā kā viņš nekur neatrada to, ko meklēja, šī meklēšana izvērtās par maldīšanos tumsā. Nakts klusumā vezdams ēzeli aiz pavadas, Jāzeps klimta viļņotajā pļavu un aramlauciņu klaidumā, uz kuru zvaigžņu mirgā lejup lūkojās melnas kalnu virsotnes, un domāja: «Kur palikuši mani brāļi?» Viņš, tiesa gan, uzdūrās lopu novietnēm, kurās sadzīti, stāvēdami kājās, snauda sīklopi; bet ej nu sazini, vai tās bija Jēkaba aitas un kazas, — cilvēkus nekur neredzēja, un klusums bija neparasti dziļš.

Pēkšņi Jāzeps izdzirda balsi un noprata, ka viņu uzrunā kāds, kura soļus aiz muguras nebija saklausījis, bet kurš, panācis viņu, jau soļoja līdzās. Būtu svešais nācis pretī, jautātājs būtu bijis Jāzeps, bet tā nu nācējs, aizsteigdamies viņam priekšā, jautāja:

— Vai tu kādu meklē?

Viņš vis nejautāja: «Ko tu meklē?» Viņš jautāja uzreiz: «Vai tu kādu meklē?» — un var jau būt, ka tik tiešs jautājums paskubināja Jāzepu atbildēt diezgan naivi un neapdomīgi. Aiz noguruma viņam turklāt īsti neklausīja galva, un arī prieks par sasodītajā malstu naktī satiktu dzīvu būtni bija tik liels, ka viņš tāpēc vien, ka saticis cilvēku, veltīja svešajam vientiesīgi pieķērīgu un nepamatotu atklātību. Viņš teica:

— Es meklēju savus brāļus. Saki, dārgais, lūdzams, — vai tu nezini, kur viņi gana lopus?

«Dārgais» nelikās pārsteigts, izdzirdis tik naivu lūgumu. Viņu, šķiet, tas nemulsināja, viņš ir necentās aizrādīt meklētājam, ka sniegtās ziņas nav pietiekamas, un atbildēja:

— Ne jau nu šeit, nedz arī kur tuvumā.

Apjucis Jāzeps iesāņus uzmeta skatienu svešajam. Redzēt viņš redzēja to itin skaidri. Svešinieks vēl nebija vīrietis šā vārda pilnā nozīmē, tas bija tikai dažus gadus vecāks par Jāzepu, tomēr augumā garāks, pat īsti garš, tērpies īsā, uz muguras pāri plecam atmestā mētelītī un linaudekla pusainī bez piedurknēm, kurš, jostas saturēts un ap vidu uzņemts pakuplāk, atstāja ceļgalus nepiesegtus, tādējādi atvieglodams iešanu. Galva uz tāda kā piepūsta kakla šķita nesamērīgi maza, pusi pieres, krizdami līdz pat uzacij, klāja brūni mati. Deguns bija paprāvs, taisns un stingri veidots, atstarpes starp degunu un mazo, sārto muti nebija tikpat kā nemaz, toties ieliekums zem apakšlūpas bija tik vijīgs un dziļš, ka zods, izceldamies zem tās, atgādināja apaļu augli. Mazliet klīrīgi piešķiebis galvu, svešais ar savām itin glītajām, bet tik tikko pavērtajām, gurdi laipnīgajām acīm pāri plecam pivērās Jāzepā miegaini aizmiglotu skatienu, kāds rodas, ja nepa-pieš plakstus. Rokas delmos bija apdigas, bet bālas un diezgan nespēcīgas. Kājās jauneklim bija sandales, un iedams viņš vēzēja acīmredzot paša darinātu spieķi.

— Ne jau nu šeit? — atkārtoja viņa vārdus zēns. — Kā tas iespējams? Aiziedami no mājām, viņi taču nosolījās visi kopā doties uz Šehemu. Vai tu viņus pazīsti?

— Daudzmaz, — atbildēja blakāmgājējs, — tik, cik nepieciešams. Ai nē, ne jau visai labi — ne uz to pusi. Kādēļ tu viņus meklē?

— Tēvs lika man nodot viņiem sveicienus un paraudzīties, vai pie viņiem viss kārtībā.

— Ko tu neteiksi! Tad jau tu esi ziņnesis. Tāpat kā es. Es bieži vien iznēsāju vēstis, cilādams savu spieķi. Bet dažreiz es esmu ceļvedis.

— Ceļvedis?

— Nu jā, es pavadu ceļotājus un rādu tiem ceļu — tas ir mans amats, tādēļ es uzrunāju tevi, jautādams, vai tu kādu meklē, jo redzēju, ka tu maldies apkārt.

— Liekas, tu zini, ka manu brāļu te riav. Bet vai tu zini, kur viņus meklēt?

— Domāju gan.

— Tad pasaki!

— Vai tev tā neciešas satikt brāļus?

— Protams, man neciešas tikt pie mērķa, un šis mērķis ir mani brāli, pie kuriem mani sūta tēvs.

— Labs ir, es pateikšu tev to tavu ceļamērķi. Pagājušo reizi iedams te garām savās ziņneša gaitās, es dzirdēju tavus brāķis runājam: «Dosimies pārmaiņas pēc ar daļu avju uz Dotanu!»

— Uz Dotanu?

— Kādēļ ne? Tā viņi sprieda un arī izdarīja. Ganības Dotanas lejās ir treknas, un vietējie turienes pakalnā ir lieli tirgotāji; tie uzpērk dzīslas, pienu un vilnu. Ko tu brīnies?

— Es nebrīnos, nekā brīnumaina jau nav. Man vienkārši neveicas. Es nešaubījos ne mirkli, ka satikšu brāļus

šeit.

— Tu laikam neesi paradis, — teica svešais, — ka viss nenotiek pa tavam prātam. Man rādās, tu esi memmes dēliņš.

— Man mātes nav, — pikti atcirta Jāzeps.

— Man arī, — teica svešais. — Nu, tad tu esi tētes dēliņš.

— Lai būtu tā, — piekāpās Jāzeps, — pasaki labāk, ko man darīti

— Pavisam vienkārši — doties uz Dotanu.

— Bet ir jau nakts, un Hulda un es — mēs esam noguruši. Līdz Dotanai, ja atmiņa mani neviļ, ir vairāk par vienu zemes pārgājienu. īpaši nesteidzoties, ceļā paiet vesela diena.

— Vai arī nakts. Dienā tu gulēji koku ēnā; tev jāņem palīgā nakts, lai nonāktu galā.

— Kā tu zini, ka es gulēju koku ēnā?

— Piedod, es redzēju tevi guļam. Cilādams spieķi, es pagāju garām vietai, kur tu atdusējies, un atstāju tevi aiz muguras. Tagad es sastapu tevi šeit.

— Es nezinu ceļu uz Dotanu un naktī neatradīšu to nepavisam, — sūrojās Jāzeps. — Tēvs man to nav aprakstījis.

— Nu, tad priecājies, — teica svešais, — ka satiki mani. Es esmu ceļvedis un pavadīšu tevi, ja vēlies. Taku uz Dotanu es parādīšu par velti, jo savās ziņneša gaitās man tik un tā jādodas turp, un vedīšu tevi, ja tev nav iebildumu, pa taisnāko ceļu. Mēs varam pārmaiņus jāt, — viņš piemetināja, nopētīdams Huldu ar puspavērtām acīm, kuru gurdi nicīgais skatiens bija pretrunā ar viņa

vārdiem. — Tavs ēzelis ir tikpat glīts kā tu pats. Tikai skrimšļi par trausliem.

— Hulda, — teica Jāzeps, — līdzās Parošam ir staltākais ēzelis Israēla staļļos. Nekad vēl nav dzirdēts, ka skrimšļi tam būtu par trausliem.

Svešais saviebās.

— Tu rīkotos pareizāk, — viņš sacīja, — nerunādams man pretī. Tas ir aplam vairāku iemeslu dēļ — kaut vai tādēļ, par piemēru, ka tu esi no manis atkarīgs un bez manas palīdzības pie brāļiem nenokļūsi; bez tam es esmu vecāks par tevi. Tev jāatzīst, ka mani secinājumi ir pārliecinoši. Ja es apgalvoju, ka tavam ēzelim ir trausli skrimšļi, tad tie ir trausli, un tev tas nav jāapstrīd, it kā tu pats būtu taisījis ēzeli, lai gan nostāties lopiņa priekšā un saukt to vārdā ir viss, ko tu vari. Un, ja reiz runa ir par vārdiem, es palūgšu tevi nesaukt, man dzirdot, Jēkabu par Jisraēlu. Tas ir nepiedienīgi un ērcina mani. Sauc lāga vīru vārdā un iztiec bez skanīgām iesaukām!

Nekāds patīkamais svešais nelikās. Viņa gurdi paviršā laipnība gluži neaprēķināmā kārtā kuru katru mirkli varēja apsviesties īdzīgā aizkaitā. Šī slieksme uz sliktu omu neatbilda izpalīdzībai, ar kādu viņš bija apņēmies parūpēties par apkārt klimtēju, un zināmā mērā pat laupīja tai vērtību, radīdama iespaidu, ka viņa atsaucība nav neviltota. Bet varbūt viņam, kājāmgājējam, vienkārši sagribējies nokļūt Dotanā jāšus? Tik tiešām, dodoties abiem ceļā, svešais pirmais sēdās ēzelim mugurā, un Jāzeps soļoja blakus. Aizvainots par liegumu dēvēt tēvu par Jisraēlu, viņš teica:

— Bet tas ir goda nosaukums, ko Jēkabs iemantoja pie Jabokas, grūtā cīniņā gūdams uzvaru!

— Runāt par uzvaru man liekas smieklīgi, — iebilda otrs, — ja no uzvaras nav ne miņas. Tā tik ir uzvara, ja pēc tam augu mūžu gūžas dēļ jāklibo un vārds, kas izcīnīts, nav uzveiktā vārds! Starp citu, — viņš pēkšņi piebilda, pagalam ērmoti bolīdamies — ne tikai ieplezdams, bet aši, kā pašķielēdams visapkārt, pārgriezdams acis, — lai jau tā būtu, sauc vien, ja vēlies, tēvu par Jisraēlu — laipni lūdzu! Gluži nepareizi tas nav, es iebildu tāpat, vien, neko īpašu nedomādams. Bez tam, — viņš piemetināja, vēlreiz pabolīdamies, — es, rādās, sēžu uz tava ēzeļa. Ja gribi, es kāpšu zemē, lai tu pajātu kādu gabalu.

Savāds cilvēks. Liekas, viņš nožēloja, ka izturējies nelaipni, bet nožēla nešķita patiesa, no sirds nākusi, tāpat kā tāda nebija likusies izpalīdzība. Jāzepa laipnība turpretī bija neviltota — viņš vispār domāja, ka saskarē ar savādniekiem jābūt sevišķi laipnam. Viņš atbildēja:

— Reiz tu mani ved un aiz laba prāta rādi man ceļu pie brāļiem, tev ir tiesības izmantot ēzeli. Sēdi vien, ja drīkstu lūgt, vēl brītiņu, — pamainīsimies vēlāk. Tu visu dienu esi gājis kājām, man turpretī bija iespēja sēdēt ēzeļa mugurā.

— Lielais paldies! — teica jauneklis. — Lai gan tas, ko tu saki, nav nekas cits kā pieklājības frāze, es tomēr sirsnīgi pateicos tev. Uz laiku man laupīta iespēja pārvietojoties izmantot zināmus atvieglojumus, — viņš piebilda, paraustīdams plecus.

— Vai tev patīk būt par ziņnesi un iznēsāt vēstis? — viņš pēc brīža iejautājās.

— Es ļoti priecājos, kad tēvs mani pasauca, — atbildēja Jāzeps. — Bet kas sūta tevi?

— Ak, vai mazums ziņnešu staigā gan vienā, gan otiā virzienā pa šo zemi, uzturēdami sakarus starp lielajām varām austrumos un dienvidos? — atbildēja puisis. — Tu pats nemaz īsti nezini, kas tevi sūta; uzdevumu nodod no mutes mutē — kāda tam nozīme, kurš bijis pirmais, tik un tā tev jāņern kājas pār pleciem. Šoreiz man jānogādā Dotanā vēstule, — viņš teica, — te man tā ir, aiz jostas aizsprausta. Bet es paredzu, ka būšu arī par sargu.

— Par sargu?

— Jā, kas ies galvot, ka man neliks apsargāt aku vai ko citu ne mazāk svarīgu. Te tu esi ziņnesis, te ceļvedis, te sargs — tu dari, kas pagadās un kas kuru reizi uzdevuma devējam liekas no svara. Vai uzdevums tev dara prieku un tu jūties tam radīts, tas ir cits jautājums — atstāsim labāk to necilātu. Tāpat arī jautājumu, vai tev pa prātam ieceres, kurām jāpateicas par uzdevumu. Šie jautājumi, kā jau teicu, lai paliek atklāti, — tikai, starp mums runājot, uzdevumi nereti rada neizprotamu interesi. Vai tu mīli cilvēkus?

Vaicājums bija negaidīts, tomēr tas nepārsteidza Jāzepu, jo viss gurdi rūcīgais ceļveža runas veids liecināja, ka darīšana ar vīzīgu cilvēknīdēju, kuru apgrūtina nepieciešamība citu vidū veikt savus pienākumus. Viņš atbildēja:

— Ļaudis un es — mēs parasti sasmaidāmies.

— Jā, tas tāpēc, ka tev, kā zināms, āriene ir glīta un pievilcīga, — teica otrs. — Tādēļ ļaudis uzsmaida tev, un tu smaidi preti, lai sagrozītu tiem galvu. Tu darītu pareizāk, rādīdams drūmu seju un bilzdams; «Ko līdz jūsu smaidi? Šie mati nožēlojamā kārtā drīz izkritīs, tāpat kā izbirs šobrīd vēl baltie zobi, un šīs acis ir asins un ūdens receklis, tās iztecēs reiz, un visa šī tukšā miesas pievilcība vītīs un apkaunojoši iznīks.» Būtu prātīgāk, )a tu, izgaisi nadams ļaužu jūsmu, atgādinātu viņiem to, ko viņi paši gluži labi zina, bet aizmirst, ļaudami sevi maldināt pakal pīgi smaidīgam mirklim. Tādi kā tu nav nekas cits ka mirkļa apmāns, kas zem virspuses liedz saskatīt visas miesas iekšējo riebeklību. Es gan neteiktu, ka pat šī āda, šis miesas apvalks ar savām porām un smakām, un sviedru matiņiem būtu kaut kas īpaši kārdinošs; pietiek viegli ieskrambāt virspusi, un jau iztek sāla, pretīgi sārtene susla, un, jo dziļāk, jo riebīgāks viss — ķidas un smirdoņa vien. Pievilcīgajam un daiļajam būtu jābut viscaur skaistam — izgatavotam no viengabalainas, caurcaurēm cēlas vielas, nevis ar gļotām un krešķiem pildītam.

— Tad jau, — teica Jāzeps, — tev jāturas tikai pie atlietiem un izgrieztiem tēliem, pie daiļā dieva, piemēram tā paša, ko sievietes paslēpj zaļo koku noēnā un vaimanādamas meklē, lai apglabātu alā. Tas ir caurcaurēm skaists, viscaur no olīvkoka, nevis asins pieritis un smirdīgs. Bet, lai liktos, ka tas nav viscaur no vienas vielas, ka tas asiņo, meža kuiļa ilkņa uzšķērsts, vātis tam izkrāso sar kanas, un sievietes tiktāl maldina sevi, ka lej asaras par dārgo aizgājēju. Nekas tur nelīdz: vai nu dzīvais ir acu apmāns, vai daiļais. Patiesas daiļā un dzīvā saplūsmes nav.

Ceļvedis nicīgi nošņācās, raukdams apaļo, auglim līdzīgo zodu, un, spraudziņā pavēris acis, no ēzeļa muguras pāri plecam paraudzījās lejup uz blakāmgājēju.

— Nē, — viņš paklusējis teica, — saki, ko gribi, tas ir pretīgs dzimums, kas negodu dzer kā ūdeni un jau sen būtu pelnījis jaunus grēku plūdus, tikai bez glābēja šķirsta.

— Par to negodu tev būs taisnība, — atbildēja Jāzeps. — Tikai apdomā, ka pasaulē viss ir divatns un katram metam ir pretmets, lai mēs alšķiitu abus; ja līdzās vienam nebūtu otra, nebūtu ne viena, ne otra Bez dzīvības nebūtu nāves, bez bagātības — nabadzības, un, ja izzustu muļķība, kas gan ietu runāt par gudrību? Tāpat tas ir ar tīrību un netīrību — tas taču skaidrs. Netīrā radība teic tīrajai: «Saki man paldies, — kā tu zinātu, ka esi tīra, ja manis nebūtu? Un kas tevi sauktu par šķīstu?» Un netaisnais teic taisnajam: «Krīti man pie kājām, — kas gan bez manis butu tavs tikums?»

— Tur jau ir tā lieta, — atbildēja svešais, — tieši tādēļ es pašos pamatos nosodu šo divatnības pasauli un neizprotu labvēlību pret dzimumu, par kura tīrību var runāt vienīgi pagātnē un arī tad tikai salīdzinoši. Bet mūždien ar to jānoņemas, un vienādvien ar to saistās brīnum dižas ieceres, un tās nākotnes drusciņas dēļ, kas tam lemta, jāievada gan šis, gan tas, gan nezin kas, tāpat kā man jā-noņemas ar tevi, vejgrābsli, lai tu nokļūtu pie mērķa, — aiz garlaicības vai žāvas māc!

«īgņa tāds, kādēļ šis rada man ceļu, ja tas pašam par nastu?» domāja Jāzeps. «Cik tas muļķīgi — tēlot izdabīgo un gausties. Skaidrāks par skaidru, tikai jāšana viņam bijusi prātā. Laiks būtu nokāpt — norunāts taču bija mainīties Bet spriež viņš kā jau daždien cilvēks,» domāja Jāzeps un klusībā pasmaidīja par ļaužu paradumu trīt zobus gar cilvēku dzimumu, it kā paši nebūtu tam piederīgi, un cilvēka slieksmi tiesāt cilvēku, it kā pats tas nebūtu.

— Raugi, tu spriedelē par cilvēku dzimumu un nosodi to, nopeldams vielu, no kuras tas taisīts. Bet bija taču laiki, kad šī viela pat dieva dēliem likās laba diezgan, lai atzītu cilvēku meitas, un radās milži un vīri ar vārdu.

Pa savam ieradumam klīrīgi piešķiebis galvu, pavadonis pāri plecam uzmeta Jāzepam mirkli.

— Vai dzirdējies, kādi stāstiņi! — viņš ķiķinādams teica. — Priekš saviem gadiem, tas man jāsaka, tu labi pārzini bijušās lietas. Manuprāt, teikšu tev atklāti, nostāsts ir tīrās blēņas. Bet, ja tas ir patiess, es zinu gan, kādēļ gaismas dēli tā rīkojās un meta aci uz Kaina meitām. Viņi rīkojās šādi aiz pārvarēm lielas nicināšanas — tā ja! Vai tu maz zini, cik liela bija Kaina bērnu negantība? Viņi staigāja, atseguši kaunumu, un bija kā lopi — vīrs vai sieva. Viņu netiklība bija tik neganta, ka to vairs nevarēja noskatīties vienaldzīgi, nekrītot grēkā, — es nezinu, vai tas tev saprotams. Kaina meitas darīja pāri mēram, viņas nometa savas drānas un kailas gāja uz tirgu. Nebūtu viņas zinājušas, kas ir kauns, to vēl varētu paciest un gaismas dēli, redzēdami viņas, nebūtu iedegušies kaislībā. Bet šīs meitas zināja itin labi, kas ir kauns, dievs viņas bija radījis pat ļoti kaunīgas, un tieši tādēļ tas darīja viņām prieku — kaunu mīdīt kājām; saki pats — vai kas tāds ir izturams? Vīri pavisam atklāti ielas vidū pārkāpa laulību ar māti un meitu, un brāļasievu, un viņām visām tikai viens bija prātā — negants prieks par apsmietu kaunu. Kā lai tas nesatrauktu dieva dēlus? Pavedināja viņus nicināšana — vai tu to saproti? Viņiem zuda pēdējā cieņa pret dzimumu, kas viņiem bija uzsēdināts uz kakla, it kā pasaulē nepietiktu ar viņiem vien, — pret dzimumu, ko viņiem augstāku apsvērumu dēļ lika turēt godā. Viņi atzina, ka cilvēks radīts vienīgi netiklībai, un viņu nicināšana ieguva mīlniecisku raksturu. Ja tu to nesaproti, tu esi gatavais teļš.

— Saprast es saprotu, lai gan ar grūtībām, — atbildēja Jāzeps. — Starp citu, no kurienes tev tas zināms?

— Vai tu savam Ēliēzeram arī prasi, no kurienes viņam zināms tas, ko viņš tev māca? Par bijušām lietām es zinu ne mazāk par viņu — varbūt pat drusku vairāk, jo, strādājot par ziņnesi, ceļvedi vai sargu, gadās būt visur un saklausīties visādus brīnumus. Varu tev apliecināt, ka plūdi galu galā uznāca tikai tāpēc, ka debesu dēli, kā izrādījās, aiz nicināšanas bija iedegušies kaislībā pret cilvēku, — tas izšķīra visu, citādi, iespējams, plūdu nemaz nebūtu bijis, un man atliek vienīgi piebilst, ka tieši tāds bija gaismas dēlu nolūks — proti, panākt, lai sāktos plūdi. Bet pēc tam diemžēl uzradās glābējs šķirsts, un cilvēks pa pakaļdurtiņām atgriezās pasaulē.

— Par ko mums tikai jāpriecājas, — teica Jāzeps, — jo pretējā gadījumā mēs vis nedotos tērzēdami uz Dotanu, pārmaiņus jādami uz ēzeļa.

— Ak jā, tiesa kas tiesa! — atsaucās otrs un atkal pabolījās un šķielīgi pārgrieza acis. — Runādams es aizmirstu itin visu. Man taču jārāda tev ceļš un jāsargā tevi, lai tu tiktu pie brāļiem. Bet kurš ir galvenais — apsargājamais vai sargs? Ne bez rūgtuma man jāatzīst, ka apsargājamais, jo sargs ir viņa dēļ pasaulē, nevis otrādi. Tādēļ es tūlīt kāpšu nost, lai tu jātu, un pats malstīšu ceļa putekļus, iedams tev blakus.

— Par to man galva nesāpēs, — teica Jāzeps, rāpdamies ēzelim mugurā. — Tā ir tīrā nejaušība, ka tev kaut vai lāgu lāgiem izdodas kādu gabalu pajāt un visu laiku nav jāmalsta putekļi.

Tā viņi devās tālāk zem zvaigžņotās debess, bāli spīdot mēnesim, — no Šehemas ziemeļu virzienā uz Dotanu pa gravām un ielejām, pāri ciedru un akāciju mežiem klātiem pakalniem, garām miegā slīgušiem ciematiem. Pa rei-?ci pasnauda ari Jāzeps, jādams uz ēzeļa, kamēr ceļvedis slāja kājām. Bet vienreiz — tas bija jau rītausmā — viņš, uztrūcies no miega, ievēroja, ka ēzelim pie sāniem trūkst divu groziņu: viena — ar žāvētiem augļiem, otra — ar grauzdētiem sīpoliem, — un pārliecinājās, ka azote ceļvedim krietni papletusies... Svešais zaga! Tas bija netīkams atklājums, un atlika vien secināt, ka otrs nepamatoti izlicies par ko labāku, trīdams zobus gar cilvēku dzimumu. Par atklājumu Jāzeps nebilda ne vārda — galu galā viņš sarunā bija aizstāvējis netaisnību tās pretmeta vārdā. Turklāt svešais bija ceļvedis, tātad kalpoja Nabu — zagļu dievam, noteicējam par riņķojuma rietumu punktu, kur sākas Visuma pazemes joma. Atlika vien pieņemt, ka, apzagdams iemigušo aizbilstamo, ceļvedis atļāvies simbolisku rituāla rakstura izdarību. Tādēļ Jāzeps klusēja, izturēdamies ar bailību pret otra negodīgumu, kas, iespējams, bija dievbijības izpausme. Bet atklājums, ka pavadonis nepārprotami apzadzies, tomēr likās pretīgs. Svešinieka rīcībā bija jaušams mājiens par šīs ceļvedī bas veidu un mērķi — tas netīkami aizskāra Jāzepu, un sirds viņam viegli sažņaudzās.

Taču itin drīz atgadījās kaut kas nesalīdzināmi ļaunāks. Aiz mežiem un klajumiem pamalē jau iznira saule, un, lēkta apspīdēts, kļuva redzams zajais Dotanas pakalns ar pilsētiņu paurē. Jāzeps, kurš tobrīd jāja, zaglim turot pavadu, pavērās turp un to pašu mirkli, sajutis spēju grūdienu, novēlās no ēzeļa. Huldai zem priekškājas bija patrāpījusies bedre. Lopiņš paklupa un nespēja vairs piecelties. Lauzts bija skrimslis.

— Pušu! — teica ceļvedis pēc īsas kopīgas apskates.; — Te tev nu bija! Vai es neteicu, ka skrimšļi par trausliem?

— Lai arī, šķiet, tev bijusi taisnība, redzot nelaimi, tev jāpriecājas nebūtu un vismaz šobrīd derētu klusēt. Tu vedi ēzeli, un tavas nevērības dēļ tam misējās solis.

— Ak es esot bijis nevērīgs — nu tu vainosi mani? Kā tad, tas ir cilvēka dabā — katrā ziņā uzvelt vainu otram, ja pašam, kā jau bija paredzams, izgājis greizi!

— Cilvēka dabā ir ari apgalvot, ka nelaime bijusi gaidāma, un gluži nevietā priecāties, ka paredzējums piepildījies. Labāk saki man paldies, ka pārmetu tev tikai nevērību, — man būtu vēl šis tas bilstams! Nevajadzēja ari dot padomu ceļot naktī: mēs nebūtu nomocījuši Huldu, un gudrais lopiņš nemūžam nepakluptu.

— Tu laikam domā ka gaudas sadziedos skrimsli?

— Nē, — teica Jāzeps, — tā e? nedomāju. Bet tiktāl nu esmu, ka man atkal jājautā- ko lai tagad daru? Es taču nevani atstāt ēzeli ar visiem ēdmaņas krāiumiem, kurus Jēkaba uzdevumā taisījos dāvināt brāļiem Tie vēl ir lieli, lai gan šis tas notiesāts un vēl šis tas pagaisis citā veidā. Vai Hulda viena lai nobeidzas ceļa malā un manus labumus aprij meža zvēri? Aiz bēdām vai jāapraudas!

— Un atkal es esmu tas, — teica svešais, — kas zina padomu. Vai es neteicu tev, ka reizēm, ja tā sagadās, esmu arī sargs? Lai notiek — ej vien, es palikšu un atgainīšu no tava ēzeļa un tavām ēdamlietarn putnus un plēsoņas. Vai es esmu tam radīts, tas ir cits jautājums, kurš pašreiz nav apspriežams. Ar vārdu sakot, es tupēšu te un sargāšu ēzeli, kamēr tu sameklēsi brāļus un atgriezīsies ar viņiem vai dažiem kalpiem, lai pievāktu savus dārgumus un izlemtu, ko darīt ar lopiņu — ārstēt vai galēt nost

— Paldies, — teica Jāzeps, — darīsim, kā tu man iesaki. Es redzu, tu esi cilvēks kā jau cilvēks, tev ir savas labās īpašības, un par sliktajām nerunāsim. Es steigšos cik spēdams un atgriezīšos ar ļaudīm.

— Par to es nešaubos. Apmaldīties tu nevari- apkārt pakalnam un tad so|us piecsimt pa ielejas kiūmaini un āboliņu — tur netālu no izsīkušas akas tu ieraudzīsi savus brāļus. Apdomā labi, vai ēzeļa nastās nav kas līdzi ņemams! Kāds galvas apsegs pret sauli, kura jau augstu?

— Tev taisnība! — iesaucās Jāzeps. — Neveiksmes mani pavisam apstulbojušas. So te es šeit neatstāšu, — viņš teica, izvilkdams no gredzenotās ādas somas keto-netu, — pat tavā apsardzībā ne, lai cik tev labu īpašību. To es ņemšu līdzi, nokāpdams Dotanas ielejā, lai ierodos vismaz uzposies, ja arī ne uz baltās Huldas, kā vēlējās Jēkabs. Tūdaļ, tev redzot, es aplikšu to — lūk. tā ... un vēl tā ... varbūt arī šitā! Nu, ko tu saki? Vai esmu košs avju gans šajos svārkos? Mamī plīvura tērps — kā tas rotā dēlu?

PAR LAMEHU UN VIŅA VĀTI

Tikmēr Leas un kalpoņu dēli sēdēja visi desmit kopā nolejā aiz pakalna pie izdeguša ugunskura, uz kura pirms brīža bija vārījuši rīta viru, un stivi blenza pelnos. Jau labi sen viņi bija izlīduši no svītrainajam teltīm, kas atradās patālāk krūmos; celties viņi mēdza agri — lai ar! ne visi reizē —, dažs jau pirms rītausmas, jo nevienam lāgā nenāca miegs; retu nakti kāds gulēja saldi, kopš bija atstāta Hebrona, un alkas pēc pārmaiņas, kuras viņus bija pamudinājušas pārcelties no Sehemas ganībām uz Dota-nas lejām, tika rosinājusi mānīgā cerība, ka citviet miegs varbūt liksies saldāks.

Nīgri, saltumā sastīvējušiem locekļiem, solim ķeroties aiz mezglainajām irbuleņu saknēm, kas cilpu cilpām vijās zem kājām, viņi bija devušies uz neizsīkušo aku notuļajās ganībās, kur ganījās aitas, jo tuvējā ūdens tvertne ap šo gadalaiku bija sausa un tukša; bija padzērušies, nomazgājušies un pēc rīta lūgsnas, apkopuši jērus, sapulcējušies vietā, kur parasti ieturēja maltītes, — sarkanstumbotu, žuburainu priežu ēnā. No šejienes pavērās skats uz plašo līdzenumu, kur tikai vietumis vīdēja pa krūmu pudurim vai vientuļam kokam, uz pakalnu ar apdzīvoto vietu Do-tanu virsotnē, uz aitu ņūkli tālumā un vieglā dūmakā titām kalnu grēdām apvāršņa malā. Saule jau bija augstu. Sasilis dvakoja fenhels, timiāns, smaržoja zāle, un gaisā jautās daudz citu aitām tīkamu aromātu.

Jēkaba dēli sēdēja, pievilkuši sakrustotās kājas, ap vēl gruzdošajiem žagariem ar viras podu vidū. Viņi jau bija paēduši un dirnēja dīkā, apsārtušiem plakstiem. Miesa bija pamielota, dvēseli toties tirdīja salkas un neremdināma slāpē — sajūtas, ko viņi nemācētu ietērpt vārdos, bet kas maitāja miegu un liedza spēcinājumu, kuru būtu bijis jāsniedz rīta maltītei. Miesā katram no viņiem bija iestrēdzis dzelonis un neizvelkams pūžņoja, smeldza, grauza. Viņi bija kā salauzti, dažam sāpēja galva. Dažs mēģināja savilkt roku dūrē — tas neizdevās nevienam Ja brāli, kas, atriebdami sendienis Sehemā Dinu, bija sarīkojuši asinspirti, jautāja sev, vai šodien viņiem pietiktu vīra dūšas, lai tūdaļ, uz karstām pēdām paveiktu to pašu vēlreiz, viņi bija spiesti atzīt, ka nespētu vis; šie sirdēsti, šis tārps, šis pūžņainais dzelonis, šis tirdošais salkums novārdzinājis viņus, laupījis viņiem vīra drosmi. Cik apkaunotiem pirmām kārtām vajadzēja justies Simeonam un Levijam, abiem mežonīgajiem dvīņiem! Viens ar gana vēzdu truli rušināja vel gruzdošus nodeguļus. Otrs, tas bija Simeons, šūpodamies gurnos, klusumā sāka pusbalsī trairot, un vairāki brāli cils pēc cita piebiedrojās viņam un vilka līdzi, jo viņš dungoja senimsenas, pusaizmirstas, pilnībā nesaglabātas balādes vai episkas dziesmas fragmenta:

Lamehs, varonis, apņēma divi sievas,

Ada — vārds pirmajai, Cilla — tai otrai«..

Ada un Cilla, uzklausiet manu dziesmu,

Manus vārdus uzklausiet, sievasl Viru es nokāvu par savu vāti,

Zēnu nobeidzu par savu brūci.

SeptiņkSrt atriebts tika Kains,

Bet septiņdesmit septiņkārt — Lamehs!

Turpinājumu viņi nezināja — nezināja, kas bijis pirms tam, nedz arī kas sekojis, un tādēļ apklusa. Bet, atrazdamies tikko izskanējušās dziesmas varā, viņi domās skatīja lamehu, varoni, kā tas lepnā uzvaras apziņā apbruņots pārrodas, atriebis sevi, un pavēsta paklanoties nolīkušajam sievām, ka nomazgājis savu negodu. Viņi skatīja ari nokauto, kā tas — mežonīgā Lameha aizvainīgā goda maz-vainīgais upuris — pakritis guļ asiņainajā zālē. Skarbo vārdu «vīrs» dziesma sabalsoja ar vārda «zēns» labskaņu, un asiņojošā zēna dailei laikam būtu jāizraisa līdzjūtība. Icžēlai būtu jāpārņem arī sievas Adu un Cillu, lai gan tā, liekas, vienīgi paspilgtinātu pielūgsmi, ko abas izjuta pret Lameha nelokāmo, nāvējošo vīrišķību un paštaisno atriebības kāri — īpašībām, kuras izsenis dzelžaini noteikušas dziesmas saturu un noskaņu.

— Lamehs bija viņa vārds, — ierunājās Leas Levijs, drumstīdams ar vēzdu pārogļojušos zarus. — Kā viņš jums patīk? Es jautāju tāpēc, ka man viņš patīk — visdrīzāk pat ļoti patīk. Tas vēl bija īsts drošulis, vīrs ar aknām, lauva kas lauva, — mūsdienās tādu vairs nav. Tie sastopami tikai dziesmās, un ļaudis dziedot atveldzē sirdi un piemin bijušos laikus. Tāds tīru sirdi varēja iet pie savām sievām, un, kad viņš, spēka pārpilns, tās aplaimoja — vienu pēc otras, sievas juta, ar ko tām darīšana, un saldkaislē trīsēja. Vai tu, Jūda, tāds ej pie Suas meitas un tu, Dan, pie savas moābietes? Vai varat man pateikt, kas lēcies cilvēku dzimumam, ka dzimst vieni gud-riķi un svētuļi, nevis kārtīgi vīri?

Viņam atbildēja Rūbens:

— Es tev pateikšu, kas vīram laupījis spēku atriebt un kādēļ mēs vairs neesam tādi, kāds bija varonis Lamehs. Tam ir divi iemesli. Kā Bābeles likums, tā dievs savā dedzībā saka: «Mana ir atriebšana.» Jo atriebība cilvēkam jāatņem, citādi tā nevaldāma pletīsies plašumā kārīgai ūkņai rada un pasaule noslīks asinīs. Kāds liktenis piemeklēja Lamehu? Tu to nezini, jo par to dziesma klusē. Bet zēnam, ko viņš nokāva, bija radi — brālis vai tēvs, un viens no tiem nokāva Lamehu, lai arī viņa asinis slacītu zemi, un atkal cits, no Lameha sēklas cēlies, savuties atriebdams nokāva brāļa vai dēla slepkavu, un tā tas turpinājās tik ilgi, līdz ne no Lameha, ne no pirmā nokautā sēklas neviens vairs nebija palicis un zeme pierijusies aizvērās. Bet tas nav labi, ja atriebība plestin plešas it kā ūkņa un nezina likuma. Tālab, redzēdams, ka brālis nokāvis Ābelu, tas kungs pielika Kainam zīmi, apliecinādams, ka šis vīrs pieder viņam, un teica: «Ikvienam, kas Kainu nokauj, tiks septiņkārt atriebts.» Bet Bābele iecēla taisnu tiesu, lai cilvēks, kas izlējis asinis, tiktu sodīts pēc likuma un atriebība vairs nezeltu.

Tad vārdu ņēma Gads, Zilfas dēls, un savā taisnumā teica:

— Jā, Rūben, kaut augums tev ražens, tu runā tik smalkā balsī, ka, dzirdot tevi, katru reizi jāsatrūkstas. Būtu man tavs spēks kaulos, es vis nespriestu tā, kā tu spried, un neaizstāvētu laiku un pārmaiņas, kas varonim laupa vīrišķību un iznīdē drošsiržus. Kur tavas miesas lepnums, ka tu runā smalkā balsī un atriebšanu atstāj dieva un bendes cirvja ziņā? Vai it nemaz tu nekaunies Lameha priekšā, kurš teica: «Šī lieta jāiztiesā mums trim, man un tam, kas mani apvainoja, un zemei.» Un Kaina priekšā, kurš teica Ābelam: «Vai dievs mierinās mani, ja Naema, mūsu saldā māsa, pieņem tavas dāvanas un uzsmaida tev, jeb vai tiesa izlems, kam viņa piederēs? Es esmu pirmdzimtais, tātad viņa ir mana. Jūs esat dvīņi, tātad viņa ir tava. To neizspriedīs nedz dievs, nedz Nimroda tiesa. Ejam uz lauka un izlemjam lietu!» Un viņi to izlēma, un es esmu par Kainu — tik tiešām, kā te stāvu — es, Ga-diēls, Ziltas dēls, kas esmu uz Leas klēpi dzimis.

— Un mani savukārt lai nedēvē vairs par jaunu lauvu, kā mani godā tauta, — teica Jūda, — ja arī es neesmu Kaina un vēl jo vairāk Lameha pusē. Tas vīrs no tiesas zināja, ko pats ir vērts, un savu lepnumu turēja cieņā. «Septiņkārt?» viņš jautāja. «Ko nu! Es esmu Lamehs. Sep-tiņdesmitseptiņkārt es atriebšu sevi — un te viņš guļ, tas pintiķis, atmaksai par manu vāti!»

— Kas tā varētu būt bijusi par vāti, — vaicāja Isašārs, Kaulainais Ēzelis, — un ko nabaga puisis bija nodarījis Lamehum, spēkavīram, ka tas neatstāja atriebšanu ne dieva, ne Nimroda ziņā, bet ar uzviļu atmaksāja par visu pats ar savu roku?

— Tas ir aizmirsts, — atbildēja Bilhas dēls Naftāls, viņa pusbrālis, — zēna nodarījums nav zināms, un, kas tas par kauna traipu, ko, izliedams puisēna asinis, nomazgājis La-mehs, no ļaužu atmiņas pagaisis. Toties man gadījies dzirdēt, ka mūsdienās viri norijot nesalīdzināmi nelietīgākus apvainojumus par tiem, ko necieta Lamehs. Runā, viņi norijot tos, gļēvie mēmas, un taisoties, ka tiek uz citu vielu, tur nu šie dirnot, un norītais negods pašiem ta šķebinot dušu. ka ne ēšana, ne gulēšana vairs neesot prātā,— ja to redzētu Lamehs, ko viņi ta apbrīno, tas iespertu viņiem ai kāju pa dibenu, jo neko citu viņi nav pelnījuši.

Pateica viņš to dzēlīgi, bertin bērdams vārdus, pāršķiebtu seju. Dviņi iestenējās un veltīgi centās savilkt rokas dūrēs, un Simeons teica:

— Iejauktas būs bijušas Ada un Cilla, Lameha sievas. Tā bm bijusi Ādas vaina — ka es jums saku. Jo viņa dzemdēja Jābalu, to pašu, no kura cēlušies telšu iemītnieki un lopkopji, — Abrārna, Jichaka un Jēkaba — mūsu lēnig« ieva sentēvu. Tur ta indeve un visa ļaunuma sakne — tādēļ mēs, brāļi, kā tu, Ievij, izteicies, esam gucinki un svētuli un kā ar sirpi kastrēti, nevis kārtīgi Vīli, nedod dievs! Cita lieta, būtu mēs mednieki vai pat jūrasbraucēji bet ar Jābalu, Ādas dēlu, pasaulē uzradās no lesu ba uz telšu dzīvi, aitkopja darbs un Abrārna prātosi na par dievu — tas padarījis mūs tik kuslus, ka mēs drebam aiz bailēm sāpināt savu godājamo tēvu un lielais Rubens saka: «Atriebšana pieder dievam!» Bet kā lai paļaujas uz dievu un tā taisnīgumu, ja strīdiņā tas ir viena strīdnieka pusē un, rādīdams necienīgajam puišelim pretīgus sapņus, pats padara viņu nekaunīgu? Pret sapņiem vērsties nevar, — iesaucās Simeons tādās dvēseles mokās, ka viņam aizrāvās balss, — ja tie no dieva, un mums ir lemts liekties!

— Bet pret sapņotāju — var! — kliedza Gads — ari viņš no izmocītas sirds dzijumiem.

— Lai sapņiem — pu metināja Ašers, — pavēlnieka vairs nebūtu un tie nezinātu, kā piepildīties!

— Grozi, kā gribi, — atbildēja Rubens, — vienalga, tā butu bijusi pretošanās dievam, jo vērsties pret sapņotāju nozīmētu vērsties pret to kungu, reiz sapņi viņa sūtīti.

Rubens runāja pagātnes laika formā un teica «būtu bijusi», nevis «butu» — par zīmi, ka jautājums izbeigts.

Tas bija Dans, kurš vēlreiz sāka runāt. Viņš teica:

— Atdariet ausis, brāļi, un uzklausiet, ko jums saka Dans! Ne velti mani dēvē par čūsku un odzi, un zināma āķīguma dēj es lieti noderu par šķīrējtiesnesi. Kas ir, tas ir — tur Rūbenam taisnība: atmaksādami sapņotājam, lai sapņi paliktu bez pavēlnieka un nevarētu piepildīties, mēs, skaidrs kā diena, pakjausim sevi augstāku varu dusmī bai, varu, kuras atzīst vienīgi patvaļu, un neizbēgsim no netaisno atriebības — tas nav noliedzams. Bet ar to, saka Dans, mums jāsamierinās, jo nekas ļaunāks par sapņu pie pildīšanos — vai kas cits tikpat jauns — nav iedomā jams. Vismaz ši iespēja patvarai būs liegta, un, lai kā tā plosītos un lai kādā bardzībā iedegtos, sapņi veltīgi mek lēs savu pavēlnieku. Ļaudis jānostāda notikuša fakta priekšā, mums māca pagātne. Vai Jēkabs arī neizcieta šo to par krāpšanos un Ezava rūgto asaru dēl nepieredzēja bēdu dienas, kalpodams Lābanam? Raugi, viņš pārcieta visu, jo pats galvenais — svētība viņam bija rokā; tā bija droši noglabāta, un nekāds dievs, lai kurš tas būtu, pie labākās gribas neko tur vairs nespēja grozīt. Guvuma vārdā jāuzņemas gan asaras, gan atmaksa, jo to, kas ir rokā un kas droši noglabāts, neviens ...

Te viņš sapinās pats savos spriedumos, lai cik āķīgi bija sācis. Bet Rūbens atbildēja viņam, un bija savādi redzēt, ka šim spēcīgajam virām vaigs metās bāls:

— Savus uzskatus tu izteici un tagad klusē! Jo mēs aizgājām paši un pametām dzimto pavardu. Manta, kas mūs ērcināja, ir tālu un droši noglabāta, un drošībā esam arī mēs te, Dotanā, piecu dienu gājumā no turienes, un tas ir noticis fakts.

Pēc šiem vārdiem brāli nokāra galvu zemu jo zemu, gandrīz līdz paceltajiem ceļgaliem, tāpēc ka sēdēja, sakrustotās kājas pievilkuši, un ilgi kvernēja ap izdegušo ugunskuru — sagumuši, sevi iegrimuši, desmit nelaimes čupiņām rada.

JĀZEPU MET AKĀ

Bet gadījās, ka Ašers, Zilfas dēls, ziņkārīgs pat bēdās, pārlaida skatienu apvidum, šķielēdams pāri ceļgaliem. Un, raugi, tālu, tālu saulē noviznīja tāds kā sudrabains zibsnis, apdzisa un mvizējās no jauna, un, ieskatījies ciešāk, viņš pamanīja te divus, te vairākus zibšņus, kas lāgiem uzdzirkstīja pa vienam, lāgiem atkal mirdzināja vienlaikus dažādās vietās, taču tuvu cits citam.

Ašers iegrūda dunku Gadam, savam īstajam brālim, kurš sēdēja blakus, un norādīja ar pirkstu uz šaudīgo vizmu, lai tas palīdz nojēgt, kas tur, klajumā, zibina. Un, abiem veroties tālumā, ar roku piesedzot acis pret sauli un apmainoties izbrīnītiem skatieniem, arī citi pievērsa uzmanību viņu rosībai; tie, kuri sēdēja ar muguru pret klajumu, atskatījās, katrs pavēroja, kurp raugās blakus sēdošais, un palūkojās tai pašā virzienā, līdz itin visi, paslējuši galvu, pēlīgi urbās tālē, kur, mirdzinādamies saulē, kāds nāca uz šo pusi.

— Tur kāds nāk un spīdina, — teica Jūda.

Brīdi visi nogaidot klusēja, vērodami stāvu, kas tuvojās un kļuva arvien lielāks, un tad Dans sacīja;

— Visdrīzāk kāds jauneklis.

Tai pašā mirklī brūnās sejas visiem reizē metās bālas, tāpat kā pirmīt bāls bija meties Rūbena vaigs, un dziļajā klusumā, kas iestājās, sirdis viņiem skaļi dauzījās taktī un dunēja un dimēja dobji kā bungas.

Pāri klajumam šurp nāca Jāzeps, tērpies raibajos svārkos, miršu vainagu virs plīvura galvā, un lēni tuvojās viņiem.

Viņi neticēja savām acīm. Viņi sēdēja, piespieduši īkšķus pie vaigiem, mutei aizlikuši priekšā plaukstu, elkoņus atbalstījuši pret ceļgaliem, un, acis iepletuši, pāri plaukstai blenza žilbajā māņu tēlā, kurš nāca arvien tuvāk un tuvāk. Viņi ir baiļojās, ir cerēja, ka redz sapni. Viens otrs, te baiļu, te cerības mākts, ir tad liedzās noticēt savām acīm, kad nācējs viņam jau uzsmaidīja, atrazdamies tik tuvu, ka šaubām vairs nebija vietas.

-Wā, jā, esiet sveikti! — viņš teica pats savā balsī un pienāca viņiem klāt. — Ticiet vien savām acīm, mīļie brāļi! Es ierados, tēva sūtīts, uz Huldas, ēzeļmātes, lai paraudzītos, vai pie jums viss kārtībā, un lai...

Viņš mulsi aprāvās. Viņi sēdēja mēmi, stīvi blenzdami atnācējā, sastinguši, ka ļaunas varas noburti. Un, tā sēžot, sejas — lai gan nebija nedz lēkta, nedz rieta stunda, kurā cilvēkam, iespējams, mainās sejas krāsa, — viņiem kļuva tikpat sarkanas kā līko priežu stumbri aizmugurē, sarkanas kā tuksnesis, tumši sarkanas kā zvaigznes pie debesīm, un no acīm viņiem, likās, teju, teju izsprāgs asinis. Jāzeps atkāpās soli. Topašubrīd atskanēja pērkonīgs auriens, dvīņu mežonīgais rēciens, no kura nodrebēja

iekšu iekšas, un ar gari stieptu dusmu, naida un atvieglojuma kliedzienu, kas, it kā no vienas izmocītas krūts nākdams, izlauzās izmisīgi gavilējošā «āā!», visi desmit uzreiz satracināti pielēca kājās un metās viņam virsu.

Viņi uzklupa Jāzepam, kā laupījumam uzklūp badīgu vilku bars; viņu mežonīgā asinskāre bija nevaldāma un akla, viņi it kā grasījās saplosīt viņu gabalos. Plēst, plosīt, raut nost — tas tik tiešām bija vienīgais, ko viņi sirds dziļumos kāroja.

— Nost, nost, nost! — viņi elsdami kliedza. Domāts nepārprotami bija plīvura tērps, ketonets, izrakstītās drānas; tās jādabū viņam nost, lai cik tas grūti burzmā, jo tērpu viņš bija aplicis vairākām kārtām un sasējis ap galvu un pleciem, un vienam darbam viņu bija par daudz, viņi cits citu traucēja, atgrūda no upura, kurš sists un grūstīts te krita, te cēlās, un trāpīja cits citam, belzdami Jāzepam, lai gan, tiesa, ne mazums sitienu tika arī viņam. Deguns nabadziņam uzreiz sāka asiņot, un viena acs aizpampa zili melna.

Šo jucekli izmantoja Rūbens, kurš — galvas tiesu garāks par citiem — rosījās pašā ņudzeklī, kliegdams līdz ar visiem: «Nost, nost!» — jo vilku barā jākauc kopā ar vilkiem. Viņš darīja to, ko allaž dara cilvēki, kuri kaut cik cenšas vadīt un virzīt satrakotu pūli un, lai ietekmētu notikumu gaitu, tēlotā dedzībā piedalās ļaundarībās, mēģinādami novērst visļaunāko. Viņš izlikās, ka tiek grūstīts, bet īstenībā pats grūstīja citus, cik spēdams atvairīja tos, kas dzīrās zvelt Jāzepam vai noplēst tam drānas, un tādējādi centās pasargāt brāli. Sevišķi viņš uzmanīja Le-viju, kuram rokā bija gana zizlis, veikli pašaudams tam kāju priekšā. Bet, nevērojot Rūbena viltību, pārbiedētajam zēnam klājās tik plāni, ka nekas tamlīdzīgs viņam, luteklītim, ne sapņos nebija rādījies. Ierāvis galvu plecos, izliecis elkoņus, viņš apstulbis grīļojās neapvaldīti brutālo sitienu krusā, kas, it kā no zilām debesīm nākuši, šausminoši, neliekoties zinis, kur trāpa, gāzās pār viņu, satriekdama drumslās viņa ticību, viņa uzskatus, viņa pārliecību, negrozāmu kā dabas likums, ka ikvienam jāmīl viņu vairāk nekā sevi pašu.

— Brāļi! — viņš stomījās pārsistu lūpu, no kuras lāsoja asinis, sajaukdamās ar tām, kas nāca no deguna, un tecēja gar zodu. — Ko jūs dar ...

Belziens pa galvu — to Rūbens nepaguva atvairīt — piespieda viņu aprauties pusvārdā; pēc pavisam jau nekrietna zvēliena zem ribām pakrūtē viņš saguma un pakrita satrakotajam baram zem kājām. Nav noliedzams, gluži otrādi, jāuzsver, ka Jēkaba dēlu rīcība, lai kāds tai būtu attaisnojums, bija bezgala apkaunojoša, jāteic, pat atavistiska. Zaudējuši cilvēka līdzību, viņi laida darbā zobus, lai ar asinīm noplūdušajam, pa pusei paģībušajam upurim norautu mātes plīvura tērpu, — rokas diemžēl bija pārāk aizņemtas. Turklāt viņi neklusēja, un kliedzieni — «Nost, nost!» — nebūt nebija viņu vienīgais sauklis. Tāpat kā darba vīri, kas, vilkdami vai celdami kaut ko smagu, ar monotoniem saucieniem uzmundrina sevi kopīgai piepūlei, arī viņi no savas aizkait rs dziļumiem izrāva īsas frāzes, elsojot izkliegdami tās atkal un atkal, lai uzkurinātu sevī dusmas un liegtu sev atjēgties.

— Klanies, klanies!

— Paraugies, paraugies!

— Dzelonis mūsu miesā!

— Nekrietnais līdēj!

— Še tev, tavi sapņi!

Bet ko izjuta upuris? Tas, kas notika ar ketonetu, viņam šķita sevišķi briesmīgi un neaptverami; tas sāpināja un šausmināja viņu vairāk par visām vienlaikus izciešamajām pārestībām Izmisis viņš centās pasargāt tērpu, paturēt mugurā kaut pēdējās plīvura driskās, iekliegdamies ne vienu reizi vien: — Mans tērps! — un lūgdamies apdraudētas jaunavības pārbīlī: — Nesaplēsiet tērpu! — ari tad vēl, kad jau bija kails. Jo plīvurs tika norauts pārāk varmācīgi — līdz ar pārējām drānām. Norauti tika uzsvārcis un gurnu apsējs, — skrandās saplēsti, juku jukām ķērpjos mētājās apģērba gabali kopā ar vainagu un plīvura atliekām, bet pār kailo, ar rokām seju piesegušo upuri, skanot saucieniem: — Klanies, klanies! Se tev, tavi sapņi! — bez žēlastības bira satrakotās varzas sitieni, un atvairīja vai kaut nedaudz pavājināja tos vienīgi garais Rūbens, kurš joprojām izlikās, ka tiek grūstīts, pats atgrūzdams no Jāzepa citus, it kā tie liegtu izgāzt dusmas un pēc sirds patikas samizot upuri. — Dzelonis manā miesā! Nekrietnais līdēj! — auroja ari Rūbens. Bet jau nākamajā mirklī viņš izkliedza kaut ko citu, pašu pirmo, kas iešāvās prātā, izkliedza skaļi un vairākkārt, lai visi to dzirdētu un savā apmātībā pēc tā vadītos: — Striķos! Striķos! Sasiet rokas un kājas! — Tas bija jauns sauklis, ko viņš izkliedza, — jauns un, labu gribot, steigā sagudrots. Tam bija jānorāda pagaidu mērķis rīcībai, kuras iznākums likās grūti nosakāms, jānodrošina atelpas bridis, lai Rūbens, kurš baiļodamies dzīrās novērst pašu ļaunāko, iegūtu laiku. Patiešām — tik ilgi, kamēr brāļi sies Jāzepu, tie nesitīs viņu; turklāt, sasienot zēnu, būs paveikts kaut kas tāds, ar ko pirmajam brīdim pietiks, un radīsies situācija, kurā jānoiet malā un jāapsver turpmākais. Tā steigā sprieda Rūbens. Un tādēļ viņš izkliedza savu aicinājumu tik izmisīgā dedzībā, it kā nekas cits lietderīgāks un saprātīgāks šobrīd nebūtu darāms un katrs, kas viņu neuzklausītu, būtu nelga.

— Še tev, tavi sapņi! — viņš auroja. — Striķos, striķos! ... Stulbeņi tādi, vai tā kāda atriebība, nejēgas! ... Beidziet grūstīt mani, sasieniet viņu! ... Vai tad striķa nevienam nav pie rokas? — viņš sauca no visa spēka.

Kā nu ne! Gadiēlam, piemēram, ap vidu bija virve, un vir.iš to atraisīja. Galvā viņiem nebija nevienas domas, tādēļ Rūbena sauklim tur atradās vieta. Viņi sasēja kailo Jāzepu, ar vienu un to pašu virvi sasaistīja zēnam rokas un kājas, savilkdami mezglus tik cieši, ka viņš ievaidējās, un Rūbens cītīgi darbojās līdzi. Kad uzdevums bija paveikts, viņš pagāja soli nost un, atņemdams elpu, slaucīja sviedrus, it kā visu laiku būtu rāvies par trim.

Pārējie piebiedrojās viņam, uz brīdi no ierindas izsisti, sēkdami tādā kā mežoņu patapā. Viņiem pie kājām, drausmīgi samilnīts, gulēja Rāheles dēls. Atgāztu galvu, uz muguras sasietām rokām gulēja zālē, uzrāvis ceļgalus, cilājoties ribām, sadauzīts, piekauts zili melns, un pa brāļu niknuma noslienāto, ķērpjiem un smiltīm aplipušo augumu līču loču urdziņām ritēja sarkanā sula, kura iztek p 1 daiļajam, ja savainots apvalks. Sitienu neskartā acs šausmās vēroja asinsdarba vaininiekus, mirkļiem krampjaini samiegdamās, it kā vairītos jaunu varmācību.

Ļaundari stāvēja, smagi pūzdami, un izlikās bezgala paguruši, lai slēptu apjukumu, kas, mostoties apziņai, pamazām pārņēma viņus. Atdarinādami Rubeņu, viņi ar delnu notrausa sviedrus, piepūta lūpas, un sejas pauda milzum taisnu, atmaksas gandarītu sašutumu, it kā viņi gribētu sacīt: «Lai nu kas, sev mums nav ko pārmest!» Viņi pateica to arī balsī, smagi elsojot izgrūzdami vārdus, it kā taisnotos cits cita un jebkura nepiederīga vērotāja priekšā: «Sitas ģeķis! — Kaslis tāds! — Nu mēs šim parādījām! — Šis būs izārstēts! — Iedomājies tik! Nākt taisnā ceļā šurp! — Rādīties mums acis! Raibos svārkos! — Mums! — Apraudzīt, vai viss kārtībā! — Nu mēs parādījām viņam kārtību! — Lai atceras!»

Bet, izgrūžot pēdējos vārdus, visi, itin visi reizē juta, ka sirdī sarosās klusas drausmas, kuru apslāpēšanai būtībā bijuši veltīti aprautie izsaucieni, un, ja šajās klusajās drausmās ieklausījās ciešāk, aiz tām slēpās doma par Jēkabu.

Augstais dievs, ko viņi izdarījuši ar tēva jēru, nemaz nerunājot par driskās saplēsto Rāheles jaunavas mantojumu! Ko teiks viņš, valdonīgais, ieraudzījis vai padzirdējis visu? Kā viņi pastāvēs tēva priekšā, un kā viņiem klāsies? Re'ubens iedomāja Bilhu, Simeons un Levijs atcerējās Šehemu un Jēkaba negantās dusmas, kas nāca pār viņiem, kad viņi pēc paveiktā varoņdarba atgriezās mājās. Naftāls — īpaši viņš — šobrīd mierinājumu rada domā, ka Jēkabs mīt piecu dienu gājumā no šejienes un par notikušo neko nezina; jā gan, doma par telpu, kas šķir un atstāj neziņā, pirmo reizi mūžā bezgala nomierināja Naf-tālu. Bet attāluma vara, to saprata visi, ilgi nepastāvēs. Drīzumā — proti, saticis Jāzepu — tēvs uzzinās visu, un jūtu viesuļvētra, kas tad neizbēgami sacelsies un plosīsies, šaudoties lāstu zibeņiem un veļoties pērkondunošu vārdu plūdiem, izturama nebūs. No tās viņiem, pieaugušiem vīriem, bija bērnišķīgi paniskas bailes, viņus biedēja gan lāsta ārējās izpausmes, gan saturs un sekas. Nolādēti tiks viņi visi — tas bija skaidrs, nolādēti par to, ka pacēluši roku pret jēru, un nešaubīgi un negrozāmi izredzētā mantinieka godā tiks celts lišķis un kļūs viņiem visiem par noteicēju.

Nekrietnie sapņi piepildīsies, un tas būs viņu pašu roku darbs! Piepildījies, raugi, būs tieši tas, ko vajadzēja liegt īstenot dievam, nostādot viņu notikuša fakta priekšā. Brāļi atskārta, ka lielais Rūbens, izkliegdams savu saukli, viņus apmuļķojis. Te nu stāvēja viņi, un tur, zemē, gulēja svētības zaglis — tiesa, krietni pārmācīts un sasiets, bet vai tas bija saucams par notikušu faktu? Būtu pavisam kas cits, ja vecais vairs nesatiktu Jāzepu, ja viņš uzzinātu kaut ko negrozāmu un nelabojamu, — vaimanas, protams, būtu vēl briesmīgākas — tās pat grūti iztēloties. Bet viņiem — to varētu izkārtot — tās ietu secen. Paliekot visam pusratā, viņi būs vainīgie. Šo domu, stāvēdami cieši kopā, cilāja visi — arī Rūbens. Viņš nevarēja neatzīt, ka doma ir pareiza. Viltību, ar kuru viņš bija apstādinājis brāļus, viņam bija pačukstējusi sirds. Saprāta balss

teica, ka noticis par daudz, lai nenotiktu kas vairāk. Tas, ka šim «kas vairāk» jānotiek, kas tomēr ar dieva palīg ? un katrā ziņā jānovērš, jauca viņam prātus. Tik sirdīgs un mulss Rūbena muskuļotais vaigs vēl nebija redzēts.

Viņš baiļojās kuru katru mirkli izdzirdēt to, kam neizbēgami jātop izteiktam un kam viņš nerada atbildi. Un, raugi, jau tas tika izteikts, un viņš to izdzirda. Pateica to kāds, vienalga, kurš tas bija, — Rūbens ir necentās pārliecināties, kas aiz nejaušības ierunājies pirmais; doma visiem bija viena un tā pati: «Viņam jāpazūd!»

— Jāpazūd 1 — piekrizdams nikni pamāja Rūbens. — Tu to saki. Bet tu nepateici, kur.

— Jāpazūd pavisam, — atbildēja balss, — jāpazūd bedrē, lai viņa vairs nebūtu. Jau sen viņam bija laiks pazust, toties tagad no viņa nedrīkst palikt ne miņas.

— Gluži manas domas! — ar rūgtu izsmieklu atbildēja Rūbens. — Un tad mēs ieradīsimies pie Jēkaba, viņa tēva, vieni, bez viņa. «Kur puisēns?» tēvs starp citu jautās. — «Viņa vairs nav,» mēs teiksim. Un, ja viņš tad jautās: «Kādēļ viņa vairs nav?» — mēs teiksim: «Mēs nokāvām viņu.»

Viņi klusēja.

— Nē, — teica Dans. — Ne jau tā! Uzklausiet mani, brāļi, es tieku dēvēts par čūsku un odzi, un nav apstrīdams, ka zināms āķīgums man ir iedzimts. Darīsim tāj metīsim viņu bedrē, tas ir, akā — tai pašā sausajā, pusaiz-brukušajā, kura sen izsīkusi. Tur viņš būs drošā vietā, novākts pie malas, un varēs pārdomāt, ko viņa sapņi bijuši vērti. Bet Jēkabam mēs samelosim, bez stomīšanās teikdami: «Mēs neesam viņu redzējuši un nezinām, vai viņš vēl ir dzīvs. Varbūt viņu aprijis plēsīgs zvērs. Posts un bēdas!» — «Posts un bēdas!» mums jāpiemetina ticamības labad.

— Klusāk! — apsauca brāli Naftāls. — Viņš taču ir tepat līdzās un dzird katru vārdu!

— Kas par to? — iebilda Dans. — Viņš nevienam neko vairs neizpļāpās. Tas, ka viņš noklausās mūsu sarunu, tikai pierāda lieku reizi, ka dzīvs viņš no šejienes aiziet nedrīkst, bet to viņš nedrīkstēja jau pirms tam — alga viena. Mēs varam mierīgi apspriesties, viņam dzirdot, —• viņš jau ir tikpat kā beigts.

Jāzeps iekunkstējās. No viņa sasietajām, sāpīgi izriēz-tajām krūtīm, uz kurām maigas un sārtas vīdēja mātes zīmes, izlauzās vaids. Viņš raudāja.

— Jūs dzirdat, un žēl viņa jums nemetas? — jautāja Rūbens.

— Kas tā par valodu! — iesaucās Jūda. — Ko līdz runāt par žēlumu, lai ari viens otrs to justu, tāpat kā to juti tu? Vai, dzirdot šobrīd viņu šņukstam, var aizmirst, ka viņš, rupucis tāds, mūždien bijis neciešami nekaunīgs un nekrietnā liškibā apmelojis mūs tēva priekšā? Vai žēluma dēļ var nedarīt to, kas neizbēgami jādara, un Jaut viņam aiziet un visu izstāstīt tēvam? Kāda jēga tātad runām par žēlumu, lai ari dažam viņa žēl? Vai viņš nedzirdēja, ko mēs taisāmies samelot Jēkabam? Pietiek tā vien, ko viņš dzirdējis, lai viņam būtu jāmirst, vienalga, vai jūtam vai nejūtam viņam līdzi. Dans sprieda pareizi, viņš jau ir tikpat kā beigts.

— Jums taisnība, — piekrita Rūbens. — Metam viņu bedrē!

Jāzeps atkal žēli ieraudājās.

— Bet viņš vēl raud, — kāds uzskatīja par nepieciešamu atgādināt.

— Vai pat raudāt viņš vairs nedrīkstēs? — iesaucās Rūbens. — Vismaz raudāt neliedziet zēnam, reiz jau metam viņu bedrē, — kas tur kādam iebilstams!

Te tika izteikts kaut kas tāds, ko mēs neatkārtosim vārds vārdā tāpēc, ka tas aizskartu mūsdienu cilvēka jūtīgo dvēseli un, atveidots tiešajā runā, nostādītu brāļus, vismaz dažus no viņiem, pārāk neizdevīgā gaismā. Bet taisnība vien ir, ka Simeons un Levijs, un taisnais Dans pieteicās uz līdzenas vietas nogalēt sasieto. Abi pirmie solījās likt lietā gana zizli — atvēzējoties ar abām rokām īsti Kaina garā, lai šis uz vietas būtu pagalam, bet trešais lūdza atļauju tūdaļ pārgriezt Jāzepam rīkli, tāpat kā Jēkabs sendienis pārgriezis rīkli kazlēniem, kuru ādu viņam ievajadzējies svētības izvilšanai. Šādi priekšlikumi tika izteikti — tas nav noliedzams; tomēr mēs nevēlētos, lai lasītājs galīgi novērstos no Jēkaba dēliem un uz visiem laikiem liegtu tiem piedošanu, — tieši tādēļ mēs nedaudz mīkstinām vārdus, kurus lietoja brāļi. Teikti tie tika, neteikt tos nevarēja, jo, izsakoties mūsdienu valodā, konsekvences bija jāvelk. Likumsakarīgi savukārt bija arī tas, ka šos vārdus pāri lūpām dabūja un paši pieteicās nokaut tie, kuru lomai zemes virsū tas vislabāk albilda un kuri tādējādi, tā sakot, pakļāvās savam mīlam, — proti, mežonīgie dvīni un taisnais Gads.

Taču Rūbens šādu rīcību nepieļāva. Kā zināms, viņš pretojās un nevēlējās, ka Jāzepu piemeklētu Ābela vai kazlēnu liktenis.

— Pret to es iebilstu, un to es nepieļaušu, — viņš teica, atsaukdamies uz savu pirmdzimtību no Leas puses. Kā pirmdzimtajam, par spīti grēkā krišanai un lāstam, viņam, laikam gan vēl būšot kāda teikšana! Zēns jau esot tikpat kā miris — tie esot viņu pašu vārdi. Viņš tikai vēl drusku raudot, tas esot viss, un pilnīgi pietiekot, ka viņu iemet bedrē. Lai paskatoties vien — vai tad tas vairs esot Jāzeps, sapņotājs: notikušais pārvērtis zēnu līdz nepazīšanai, un ari viņš, Rūbens, tur esot pielicis roku un būtu pielicis krietni vairāk, ja netiktu no visām pusēm grūstīts. Bel notikušais nolicis pats no sevis, neapzināti — saukt to par apzinātu nevarot. Tiesa, noticis tas esot ar viņu — brāļu rokām, bet apzināti viņi to neesot darījuši, tas esot tā iznācis. Toties tagad viņi taisoties apzināti, vadoties pēc noteikta lēmuma, pastrādāt varas darbu un pacelt roku pret zēnu, lai izlietu tēva asinis, kuras līdz šim lijušas pašas, kaut arī ar viņu līdzdalību. Bet «līt» un «izliet» — tās šajā pasaulē esot divas dažādas lietas, tikpat atšķirīgas kā «notikt» un «darīt», un, ja viņi šo atšķirību nespējot saskatīt, viņi esot dievadoti cilvēciņi. Kas viņus esot iecēlis par soģiem, ka viņi paši savā lietā spriežot tiesu un paši vēl arī taisoties izpildīt spriedumu? Nē, nekādu asinsizliešanu — to viņš nepieļaušot. Iemest zēnu bedrē — tas esot viss, ko viņiem pēc notikušā vēl atlicis darīt, pārējo atstājot dabas norišu ziņā.

Tā runāja garais Rūbens, bet neviens nekad nav noticējis, ka viņš būtu maldinājis pats sevi, tik nepiekāpīgi aizstāvēdams viedokli, ka rīcība un norise ir divas dažādas lietas, un domādams, ka ļaut zēnam aiziet bojā bedrē nav tas pats, kas pacelt pret to roku. Kad Jūda nedaudz vēlāk jautāja, ko tas līdzot — neizliet asinis, ja brālis tik un tā tiekot nokauts, Rūbens, izdzirdis šādu jautājumu, nebūt neuzzināja kaut ko jaunu. Cilvēce jau sen ielūkojusies Rūbenam sirdī un pārliecinājusies, ka viņa vienīgā vēlēščnās bija novilcināt laiku — viņš nebūtu mācējis pateikt, kādā nolūkā, — gluži vienkārši novilcināt laiku, lai nezustu pēdējā cerība varbūt tomēr izpestīt Jāzepu no brāju rokām un tā vai citādi atdot tēvam. Bailes no Jēkaba un sirdīgi kautra mīlestība uz Jāzepu bija tie spēki, kuri mudināja viņu slepus rīkoties šādi un iecerēt — cita vārda tc.m nav — nodevību pret brāju klanu. Re'ubenam,

verdotajam ūdenim, Bilhas dēļ vien Jēkaba priekšā šis tas bija par labu vēršams, — vai gadījumā, ja viņš no šejienes nogādātu atpakaļ mājās Jāzepu, kādreizējais pārkāpums nebūtu ar uzviju izpirkts, lāsts atcelts un viņa pirmdzimtība atjaunota? Mēs negribam radīt iespaidu, ka mums skaidri zināmas Rubeņa cerības un ieceres, un nevēlamies arī noniecināt viņa rīcības motīvus. Bet vai mēs tos noniecinām, pieļaudami varbūtību, ka izglābdams viņš klusībā cerēja uzveikt Rāheles dēlu?

Starp citu, viņa prasība atturēties no aktīvas rīcības un ļaut notikumiem iet savu dabisko gaitu brāļu vidū īpašu pretestību neizraisīja. Viņiem, saprotams, būtu bijis pa prātam, ja pašu rīcība, nebūdama vēl apzināta, akli, vienā rāvienā būtu novedusi pie mērķa; bet pabeigt aizsākto visnotaļ apzināti — kā skaidri un gaiši izlemtu asinsdarbu, ja jau elpa atvilkta un visi atguvušies, neviens vairs būtībā nevēlējās — nedz dvīņi, lai cik mežonīgi tie bija, nedz ari Gadiēls, lai kā pats brašojās; viņi bija itin priecīgi, ka uzdevums sašķaidīt galvu vai pārgriezt rīkli netika dots un no jauna virsroku guvusi Rūbena autoritāte un sauklis — pirmīt mudinot brāli sasiet, bet tagad aicinot mest viņu akā.

«Uz bedri!» — tāds bija lēmums, un viņi satvēra aiz gala virvi, ar kuru bija sasiets Jāzeps, pielika roku gan še, gan tur un raušus aizrāva nelaimīgo šķērsām pāri laukam uz vietu, kur, kā labi zināms, patālāk no ganībām atradās tukšā ūdens tvertne. Vieni vilka, aizjūgušies priekšā, otri piepalīdzēja no sāniem, vēl citi rikšoja no muguras. Re'ubens neskrēja — likdams platu soli, viņš gāja vilcējam nopakaļ un, ja ceļā patrāpījās akmens, bīstams celms vai dzelkšņains krūms, satvēra un mazliet pacēla gar zemi vilkto, lai tas neciestu liekas sāpes.

Tā viņi stiepa Jāzepu uz bedri, saukdami pa ceļam; «Viens, divi — reizē!» — vai: «Turi! Turi!» — jo tāda kā jautrība pārņēma brāļus, kā jau ļaudis, kam veicams kopīgs darbs, un viņi skaļi smējās un dzina jokus, un blēņodamies uzsauca, piemēram, cits citam: viņi stiepjot labības kūli, krietni sasietu, tam nu būšot jāliecas lejup bedrē, akā, bezdibenī. Bet jautrojās viņi aiz atvļeglojuma sajūtas, ka nav vadījušies pēc nostāstiem par Ābelu vai kazlēniem; daļēji arī tādēļ, lai nedzirdētu Jāzepa vaidus un vaimanas, jo tas pārsistu lūpu bez mitas gaudās:

— Brāļi, žēlojiet mani! Ko jūs darāt! Rimstieties! Ai, kā es tieku piemeklēts!

Tas viss viņam neko nelīdzēja, rikšiem vien viņš tika vilkts pa zāli un cauri brikšņiem labu gabalu uz priekšu — līdz pat sūnām apaugušajai nogāzei un pa to lejā pie vēsās mūra akas ar ozolu un vīģes koku dzinumiem gruvu spraugās un ieplaisājušo flīžu starpās: uz aku veda daži stāvi, izdrupuši pakāpieni, pāri tiem brāļi uzrāva Jāzepu, kurš, lai arī sasiets un stipru roku turēts, sāka izmisīgi pretoties, jo viņu šausmināja gan pati aka, gan akas mute, bet vairāk par visu — apsūnojušais, apskrubušais akmens vāks uz flīzēm turpat līdzās. Bet, lai kā Jāzeps turējās pret! un lai cik skaļi šņukstēja, ar veselo aci pār-bīlī blenzdams akas melnajā atvērumā, brāļi, saukdami: «Viens, divi — reizē!» — un: «Aiziet!» — tomēr uzdabūja viņu uz apmales un tik stipri pagrūda, ka viņš, pārsvēries pāri malai, krita — kas zina, cik dziļi, — lejup tumšajā dzīlē.

Aka bija diezgan dziļa, bet ne jau neizmērojami dziļa — nekāds bezdibenis tā nebija. Tādas tvertnes nereti ir trīsdesmit un pat vairāk metru dziļas, taču šī te ilgi nebija lietota un labi sen — varbūt kopš tālas pagātnes; kad par šo vietu karots, — piebirusi ar zemi un akmens gruvešiem. Jāzeps novēlās labi ja asis piecas sešas, ne dziļāk, protams, dziļi diezgan, lai sasiets nemūžam no turienes neizrāptos. Krita viņš turklāt piesardzīgi, cenzdamies nelauzt kaklu, šur tur ar kājām un elkoņiem aizķerdams akas sienas un palēninādams kritienu, un bez īpašiem miesas bojājumiem nogāzās sabirās — par izbīli visādiem kukaiņiem, zemes vēžiem un tārpiem, kas tādu viesi nebija gaidījuši. Bet, kamēr viņš, kā pagadījies pakritis, apdomāja kritiena norisi, augšā brāļi ar savām stiprajām rokam paveica to, kas vēl bija paveicams, un ar uzmundrinošiem saucieniem uzvēla akai virsū akmens vāku. Jo vāks bija smags un ne jau viena vīra spēkos bija to uzvelt Jāzepa miteklim; tādēļ roku pielika visi, iepriekš vienojušies, kas katram darāms, — turklāt vienā paņēmienā vāks vispār nebija paceļams. Vecais, zaļgani apsūnojušais vāka akmens, pēdas piecas plats, bija pāršķēlies uz pusēm; noguldītas pa vienai blakus uz apaļā akas atvēruma, tās cieši nesakļāvās, vidū palika šķirtne, vietumis platāka, vietumis šaurāka, un pa šo šķirbu akā iespīdēja gaisma. Tai pretī lūkojās Jāzeps ar redzīgo aci, kails un bezspēcīgs gulēdams, kā bija pagadījies nokrist, lejā, apaļās akas dzīlē.

JĀZEPS SAUC NO BEDRES

Brāli pēc padarīta darba apsēdās uz akas pakāpieniem, lai mazliet atvilktu elpu, un viens otrs izņēma no jostas kabatas maizi un sieru un taisījās iestiprināties. Levijs, dievbijīgs, lai arī neaptēsts, gan ieminējās, ka tur, kur izlietas asinis, ēst nepieklājas, bet brāļi iebilda viņam — asiņu taču neesot bijis, tur jau esot tā priekšrocība, ka, rīkojoties šādi, asinis neesot nedz izlietas, nedz lijušas; un tad sāka ēst arī Levijs.

Viņi glemza, domās nogrimuši, blisinādami acis. Taču domīgus viņus šobrīd darīja kaut kas gluži nesvarīgs — kāda izjūta, kura tomēr bija ļoti spilgta. Viņu rokas, tik tikko bedījušas Jāzepu, vēl glabāja kailā auguma pieskārienu, un atmiņas par šo pieskārienu bija neizsakāmi liegas, lai gan saskare pati tāda nebija bijusi, un viesa sirdī maigumu, ko viņi, blisnīdami acis, skaidri juta, tomēr izskaidrot nespēja. Arī runāts viņu vidū par to netika, visas valodas, gluži pretēji, grozījās tikai ap faktu, ka Jāzeps beidzot novākts un līdz ar saviem sapņiem noglabāts drošā vietā, bet teikts tas tika vienīgi tādēļ, lai nomierinātu sevi un citus.

— Nu viņa vairs nav, — viņi teica. — Tā, tas nu būtu padarīts, beidzot mēs varēsim mierīgi gulēt.

To, ka beidzot varēs mierīgi gulēt, viņi atkārtoja jo neatlaidīgāk, jo apšaubāmāk tas pašiem likās. Patiešām, sapņotāja dēļ, kura vairs nebija un kurš neko vairs nevarēs izstāstīt tēvam, gulēt varēja mierīgi. Bet taisni šai domai, kas šķita tik nomierinoša, piejaucās cita — pai tēvu, kurš veltīgi gaidīs pārnākam Jāzepu, gaidīs visu mūžu, un šī doma, lai cik lielu drošību solīja, miegu vis nerosināja. Tā šausmināja visus desmit bez izņēmuma, pat abus mežonīgos dvīņus, jo viņi visi nepazina lielāku baiļu par bērna bailēm no Jēkaba, no Jēkaba trauslās dvēseles spēka, un Jāzepa epklusināšana bija pirkta par tik briesmīga trieciena cenu šai patētiskajai dvēselei, ka domāt par to bez bailēm viņi nespēja. Tas, ko viņi bija izdarījuši ar brāli, galu galā bija darīts aiz greizsirdības, bet kas gan nezina, kādu jūtu izkropļots atspulgs ir greizsirdība. Tiesa, zinot, cik neciešami rupji puiši bija Simeons un Levijs, atsaukšanās uz šīm jūtām var likties ne visai veiksmīga — bet tādēļ mēs jau arī runājam pusvārdiem. Ir gadījumi, kurus tie izskaidro vislabāk.

Viņi lauzīja galvu, glemzdami un blisinādami acis, un uz rokām un delmiem vēl aizvien juta Jāzepa ādas liego pieskārienu. Domāja viņi gausi, un vēl jo gausākas viņu domas traucējot vērta akā mestā raudas un gaudas, dobji atbalsodamās kapā. Jo pēc kritiena viņš bija pietiekami atjēdzies, lai atcerētos, ka jāvaimanā, un žēli lūdzās pazemē:

— Brāļi, kur jūs esat? Jel neaizej iet un nepametiet mani vienu kapā — te ir tik smacīgi un šaušalīgi! Brāļi, apžēlojieties par mani, izpestiet mani šo vienu reizi no bedres tumsības, kurā man jāiet bojā! Es esmu jūsu brālis Jāzeps! Brāļi, neaizdariet savas ausis pret manām nopūtām un maniem vaidiem, jo jūs maldīgi darāt man pāri! Rūben, kur tu esi? Rūben, es piesaucu tevi te lejā, bedrē! Viņi pārprata mani. Jūs pārpratāt mani, mīļotie brāļi, palīdziet taču man un atstājiet mani dzīvu! Es nācu pie jums, tēva sūtīts, un piecas dienas biju ceļā uz Huldas, baltās ēzeļmātes, vezdams jums dāvanas, grauzdētus graudus un augļu cepumus, — ak, kā man nepaveicās! Vainīgs ir svešais, ka man nepaveicās, svešais, kurš mani veda! Jēkaba dēli, mani brāļi, uzklausiet mani un saprotiet pareizi, es nedevos šurp, lai paraudzītos, vai pie jums viss kārtībā, — šai ziņā bērns jums ir lieks. Es devos šurp, lai paklanītos jums, kā nākas un piederas, un apjautātos, kā jums klājas, un lai jūs atgrieztos tēva mājās! Bet tie sapņi, brāļi. . . Vai man pietika nekaunības stāstīt jums savus sapņus? Ticiet man, tie bija samērā pieticīgi sapņi, es būtu varējis ... Ak, ne jau to es gribēju sacīt! Ai, ai, visi mani kauliņi, manas dzīslas, manas rokas un kājas un abi sāni! Man slāpst! Brāļi, bērnam slāpst, jo pārpratuma dēļ tas zaudējis daudz asiņu! Vai jūs vēl esat šeit? Jeb vai jau esmu pamests viens? Rūben, atsaucies, lai dzirdu tavu balsi! Saki viņiem, ka es klusēšu, ja viņi mani glābs! Brāļi, es zinu, jūs domājat •—- mani jāatstāj bedrē, jo citādi es jūs nodošu. Zvēru pie Ābrahāma, Jichaka un Jēkaba dieva, ka neteikšu tēvam ne vārda — nekad un nemūžam, tikai izpestiet mani šo reizi no bedres, tikai šo vienu reizi!

— Viņš noteikti nodotu mūs — ja ne šodien, tad rīt, — nomurmināja starp zobiem Jūda, un nebija neviena, kas nedomātu tāpat kā viņš, pat Rūbens ne, lai kādā pretrunā tas bija ar paša neskaidrajām cerībām un iecerēm. Tieši tādēļ tās bija vēl jo rūpīgāk slēpjamas un vēl jo noteiktāk noliedzamas, un viņš lika plaukstas pie mutes un sauca:

— Ja tu neklusēsi, mēs sametīsim tev virsū akmeņus, un tu būsi uz vietas beigts. Mēs negribam ne dzirdēt par tevi, jo tevis vairs nav!

Izdzirdis šos vārdus un pazinis Rūbena balsi, Jāzeps šausmās apklusa, un tā nu viņi varēja netraucēti blisināt acis un bīties tēva. Par Jēkaba gaidām un augošo izmisumu, par dziļajām bēdām, kas valdīs Hebronā, brāļi, protams, varētu nelikties zinis, ja paliktu savā labprātīgajā trimdā un mūža naidā ar tēva mājām. Bet viņiem bija gluži pretēji nolūki. Jāzepa mešanai bedrē varēja būt tikai viens mērķis: novākt šķērsli uz tēva sirdi, kuru pievērst sev viņi tīkoja bērna pieķērībā, — un pretruna slēpās tur, ka viņi bija spiesti bezgala nodarīt pāri šai maigajai sirdij, lai to iekarotu. Tieši tādā gaismā viņi tobrīd redzēja visu notikušo. Ne jau nekauņas sodīšana un ne jau atriebība, pat ne cenšanās panākt, lai nepiepildītos sapņi, kā vienprātīgi juta brāļi, viņiem bijusi svarīga, — galvenais bijis atbrīvot ceļu uz tēva sirdi. Tagad ceļš bija brīvs, un viņi atgriezīsies. . . bez Jāzepa, tāpat kā bez viņa bija aizgājuši. Kur viņš palicis? Viņš bija sūtīts pie viņiem. Ja pēc aizgājušā sūta cilvēku, pret kura dzīvību aiziešana bijusi vērsta, un aizgājušais atgriežas viens, tas var radīt aizdomas. Ne bez zināmām baisām tiesībām pārnākušajam tiks jautāts, kur palicis tas, bez kura viņš atgriezies. Atbildei uz šo jautājumu brāļi, protams, varētu paraustīt plecus. Vai viņi bija sava brāļa gani? Nē, nebija. Bet jautājums paliktu neatbildēts, un jautātājs joprojām vērtos viņos platām, neticīgi ieplestām acīm, un, šā skatiena, šo vaicājošo acu vajāti, viņi kļūtu par lieciniekiem mokpilnām gaidām, kuru bezcerīgums vienīgi viņiem būtu labi zināms, un nemitīgi augošam izmisumam, pie kā gaidas, dabiski, novestu. Tāda varbūtība iedvesa viņiem šausmas. Ko darīt? Varbūt palikt nomaļus, līdz cerība izplēnēs un tēvs samierināsies ar atziņu, ka Jāzepa vairs nav? Tas turpinātos ilgi, jo gaidas ir tiepīgas, un tikmēr atbilde uz jautājumu var rasties pati no sevis un kļūt viņiem visiem par lāstu. Cerība, ka Jāzeps var atgriezties, acīmredzot jāizgaisina nekavējoties, gari neprātojot, neatstājot ne mazākās šaubas, ka Jāzeps ir miris, un jāizdara tas tā, lai vienlaikus attaisnotu pašus, aizdomās turētos. Šī doma nodarbināja viņus visus, un Danam, sauktam par čūsku un odzi, šai sakarā radās priekšlikums. Jo savu iepriekš iz-

teikto domu — vecajam esot jāiestāsta, ka Jāzeps kritis par upuri plēsīgam zvēram, — viņš tagad saistīja ar Gada ierosinājumiem un brāļa pieminētajiem kazlēniem, kurus Jēkabs reiz nokāvis, lai izviltu svētību, un tādēļ teica:

— Uzklausiet, brāļi, mani, es deru par soģi un zinu, kā mums rīkoties! Ņemsim kādu ganāmpulka āzēnu un pārgriezīsim tam rīkli, lai iztek asinis, bet asinīs iemērksim savu errastību — raibos svārkus, Rāheles līgavas tērpu, kas sadriskāts mētājas zemē. Svārkus mēs aiznesīsim Jē kabam un teiksim: «Tos mēs atradām klajā laukā asiņai nus un saplēstus. Vai tie nav tava dēla svārki?» Lai tad viņš, redzēdams, kas ar svārkiem noticis, izspriež pats, kā tas saprotams, un tas būs tāpat, it kā gans uzrādītu saimniekam aitu, ko saplosījis lauva: gans ir attaisnots, un viņam nav jāapzvēr savs nevainīgums.

— klusāk! — norūca Jūda, juzdamies netīkami aiz skarts. — Viņš taču, gulēdams lejā zem akmens, dzird, ko tu saki, un saprot, ko mēs taisāmies darīt.

— Kas par to? — atcirta Dans. — Diezgan viņa dēļ bu bināts un dudināts! Tam jānotiek aiz viņa mūža robežas tā ir mūsu darīšana, viņu tas vairs neskar. Tu aizmirsti, ka viņa tikpat kā vairs nav, ka mūsu acīs viņš ir miris Ja viņš dzirdējis, ko es teicu, un dzird arī pašreiz, ko es, nesagrozījis balsi, saku, tas paliks viņa ziņā. Ne reizi mēs nedrīkstējām izteikties brīvi un atklāti, viņam atrodoties mūsu vidū, jo bija gaidāms, ka viņš atstāstīs teikto tēvam un mēs kritīsim nežēlastībā. Tur jau tā lieta, ka beidzot mums ir brālis, kuram var uzticēties, neliedzot viņam dzirdēt visu, — man vai gaisa skūpstu gribas mest bedrē. Nu, ko jūs sakāt par manu plānu?

Viņi dzīrās apsvērt priekšlikumu, bet lejā no jauna ievaimanājās Jāzeps un raudādams lūgtin lūdzās, lai viņi tā nerīkojas.

— Brāļi, — viņš sauca, — nedariet to ar āzēnu un svārkiem, nedariet tēvam pāri, viņš to nepārcietīs! Ak, es neaizlūdzu par sevi, es esmu salauzts pie miesas un dvēseles un guļu kapā. Saudzējiet tēvu, nerādiet viņam asiņainos svārkus, — viņš būs uz vietas pagalam! Ak, ja jūs zinātu, kā viņš, bīdamies lauvas, norāja mani, naktī saticis vienu, un tagad es būšu aprīts! Ja jūs būtu redzējuši, cik rūpīgi viņš baiļodamies posa mani ceļā, bet es savā nevērībā laidu visu gar ausīm! Vai man! Es laikam daru aplam, stāstīdams jums par viņa mīlestību uz bērnu, bet kā man būt un kā runāt, mīļotie brāļi, lai neaizkaitinātu

jūs? Kādēļ mana dzīvība tik lielā mērā ir arī viņa dzīvība, ka nevaru aizlūgt par viņu, sauktin nepiesaukdams saudzēt arī mani? Mīļotie brāļi, jel uzklausiet manas raudas un nebiedējiet viņa bailību, rādīdami viņam asiņainos svārkus, — viņa maigā dvēsele to nepārcietīs, un viņš atkritīs atmuguriski!

— Nu, — teica Rūbens, — mani spēki ir galā, tas nav izturams. — Un viņš piecēlās. — Ja gribat, aiziesim kaut kur citur, patālāk nost. Nevar runāt, dzirdot viņa žēlabas, un apdomāt visu, klausoties, kā viņš tur lejā kliedz. Ejam pie teltīm!

Viņš runāja sirdīgi, lai bālums viņa muskuļotajā vaigā izskatītos pēc dusmu bāluma. Bet nobāla viņš tāpēc, ka bija sapratis, cik pamatota ir zēna baiļošanās par tēvu. Jo arī viņš paredzēja, ka, ieraudzījis svārkus, tēvs vārda pilnā nozīmē — gan tiešā, gan netiešā — atkritīs atmuguriski. Bez tam Rūbenu sevišķi bija iespaidojis apstāklis, ka savā dziļajā postā Jāzeps domā par tēvu un baiļpilns aizlūdz par viņa maigo dvēseli — pirmām kārtām par tēvu un par sevi tikai tēva dvēseles dēļ. Vai tas būtu vienīgi iegansts, lai izglābtu sevi, un Jāzeps pa senam paradumam slēptos aiz tēva muguras? Nē, nē, šoreiz viss bija citādi. Tur lejā zem akmens kliedza cits Jāzeps — ne tas, ko viņš reiz purināja aiz pleciem, mudinādams atjēgties no augstprāta apmātības. Ko nebija iespējusi purināšana, to acīmredzot bija paveicis metiens bedrē: Jāzeps bija atmodies, viņš aizlūdza un nesmējās vairs par tēva sirdi, viņu māca nožēla un dzijas raizes; un šis atklājums ārkārtīgi nostiprināja Rubeņa neskaidro apņēmību, vienlaikus liekot viņam divtik sāpīgi apzināties, cik neglābjami bezcerīgas ir viņa ieceres.

Tādēļ viņš nobālis piecēlās un aicināja arī pārējos atstāt vietu, kur tik droši bija noglabāts Jāzeps. Visi paklausīja. Kopā viņi atstāja šo vietu, lai uzlasītu plīvura skrandas tur, kur bija notikusi izrēķināšanās, aiznestu tās uz teltīm un apspriestu Dana priekšlikumu. Tā Jāzeps palika viens.

ALĀ

Šausmas pārņēma viņa dvēseli, paliekot vienam, un vēl labu brīdi viņš aimanādams piesauca brāļus, žēli lūgdamies nepamest viņu. Bet aimanādams viņš skaidri neapjēdza, ko caur asarām sauca tiem nopakaļ, neapjēdza tāpēc, ka mehāniski ārišķā lūgšanās un gaušanās nenodarbināja visas viņa domas; citas — īstākas rosījās kur zemāk, un it kā šo citu — īstāko ēnas vai basi vēl zem iām, līdzīgi dzīļu ūdeņiem, virmoja kādas vēl īstākas, un tas viss atgādināja viļņojošu vertikāla salikuma skaņdarbu, kura augšējā, vidējā un apakšējā balsvedība vienlīdz nodarbināja prātu. Ar to izskaidrojama kļūme, ka lūdzoties viņam paspruka teiciens: salīdzinājumā ar citiem redzētiem sapņiem viņš esot stāstījis brāļiem tikai pašus pieticīgākos. Noturēt šādu atzīšanos kaut mirkli par vainu mīkstinošu apstākli var tikai cilvēks, kura domas saista vēl kaut kas cits, nevis tikai tas, ko pats tobrīd saka, — un tieši tā bija ar Jāzepu.

Daudz kas norisa viņā kopš tik negaidītā un baismā mirkļa, kad brāļi uzklupa viņam kā vilki un viņš ar veselo, dūres belziena nesavainoto aci vērās brāļu dusmu un bēdu izķēmotajos vaibstos. Sos vaibstus Jāzeps bija skatījis pavisam tuvu, satracinātajiem brāļiem ar nagiem un zobiem plēšot viņam nost raibo tērpu, — baisi tuvu, un naida mokas, ko viņš paguva ieraudzīt, šausmināja vairāk par nežēlīgajiem sitieniem. Pārbīlis, protams, bija briesmīgs, un sists viņš aiz sāpēm raudāja; taču bailēm un sāpēm viscaur piejaucās žēlums par naida mokām, kuras viņš redzēja stingajās, maskām līdzīgajās, sviedriem noplūdušajās sejās, kas pamīšus tuvplānā iznira acu priekšā, — un žēlums par ciešanām, par kuru vaininieku mēs atzīstam sevi, pielīdzināms nožēlai. Savos vērojumos Rūbens nebija kļūdījies: šoreiz Jāzeps bija tik rupji purināts, ka acis viņam atvērās un viņš saprata, ko nodarījis ... ka nodarījis to pats. Saniknoto brāļu temzienu šurpu turpu svaidīts un palicis bez apģērba, sasiets gulēdams zemē, tad raušus bez iežēlas uz aku vilkts, viņš, aiz bailēm apstulbis, ne mirkli nebija rimis domāt, un domas nebūt nebija kavējušās baisajā tagadnē vien — milzu ātrumā tās bija aizspurgušas tālu pagātnē, kur tas viss, apslēpts viņa lētticībai un tomēr pa pusei nekautri apzināts, bija briedis un gatavojies.

Ak dievs! Brāļi. .. Cik tālu viņš tos novedis! Jo viņš saprata, ka pats tos tiktāl novedis, daudzkārt nepiedodami kļūdīdamies aiz pieņēmuma, ka ikviens mīl viņu vairāk par sevi pašu, — pieņēmuma, kuram gan bija, gan ari nebija īsti ticējis, bet pēc kura bija vadījies un kurš — to viņš apjēdza pavisam skaidri un nešaubīgi — novedis viņu bedrē. Ar veselo aci vērdamies brāļu sašķobītajās,

stingām maskām līdzīgajās, sviedriem noplūdušajās sejās, viņš bija skaidri sapratis, ka savā pieņēmumā nav rēķinājies ar to, kas cilvēka spēkos, ka ilgstoši turējis brāļus nepanesamā garīgā sasprindzinājumā un bezgala darījis tiem pāri, līdz visam pienācis gals, briesmīgs gan viņam, gan neapšaubāmi arī brāļiem.

Nabaga brāļi! Cik daudz viņiem bijis jāizcieš, ja viņi tik izmisīgi pacēluši roku pret tēva jēru un no tiesas iemetuši to bedrēl Kādā stāvoklī viņi nostādījuši sevi, — viņa stāvokli ir nepieminot, tas bija bezcerīgs, kā viņš, šausmās nodrebēdams, pats sev atzinās. Jo brāļi nemūžam nenoticēs viņam, ka, atdots tēvam, viņš turēs mēli aiz zobiem un nevienu nenosūdzēs, — nenoticēs tāpēc, ka tas nebija ticami, un arī viņš tam neticēja; brāļiem tātad viņš jāatstāj bedrē un jālemj bojāejai, nekas cits tiem neatlika. To viņš saprata — tādēļ vēl jo dīvaināk var likties, ka līdzās šausmām par paša likteni viņa dvēselē vēl radās žēlums pret slepkavām. Un tomēr tas nav apšaubāms. Jāzeps skaidri saprata un, sēdēdams akas dibenā, atklāti un godīgi atzina, ka nekautrais «pieņēmums», pēc kura viņš dzīvē vadījies, bijis rotaļīgs māns, kam pats nav nedz pa īstam ticējis, nedz spējis noticēt, un ka viņš, nemaz nerunājot par visu pārējo, nekad un nemūžam nedrīkstētu stāstīt brāļiem savus sapņus, — tā bija pilnīgi neiedomājama un nepieļaujami netaktiska rīcība. Par to, ka tas tā ir, viņš — kā tagad pats sev atzinās — klusībā, sirds dziļumos vienmēr, arī tobrīd, kad stāstīja, bija bijis skaidrībā — tomēr viņš bija to darījis. Kālab? Viņš bija izjutis neatvairāmu dziņu stāstīt; viņam tas bija jādara tāpēc, ka tādu dievs bija viņu radījis, lai viņš to darītu, tāpēc, ka dievam attiecībā uz viņu un sakarā ar viņu tas bija bijis padomā, vienā vārdā — tāpēc, ka Jāzepam bija jānokļūst, bedrē un, izsakoties pavisam precīzi, viņš tiecies tajā nokļūt. Kāda iemesla dēļ? To viņš nezināja. Acīmredzot tādēļ, lai ietu bojā. Bet tam Jāzeps būtībā neticēja. Sirds dziļumos viņš nešaubījās ne mirkli, ka dieva nodomi sniedzas tālāk par bedri, ka dievam, kā jau parasti, padomā lieli nākotnes mērķi un, tiem kalpojot, viņam, Jāzepam, bijis jāpiespiež brāļus spert galēju soli. Viņi bija nākotnes upuri, un Jāzepam bija viņu žēl, lai cik ļauni šobrīd pašam klājās. Viņi, nelaimīgie, aiznesīs tēvam svārkus, samērkuši tos āzēna asinīs, it kā tās būtu Jāzepa asinis, un Jēkabs atkritīs atmuguriski. Šīs domas uzbudināts, Jāzeps grasījās pietrausties kājās, lai paglābtu tēvu no šāda skata, bet sasiets, zvērīgu, dzeļošu sāpju plosīts, atslīga pret akas mūra sienu un no jauna ieraudājās.

Ak vai, laika viņam bija liku likām, lai raudātu un izjustu ir nožēlu, ir līdzcietību un, atvadoties no dzīves, klusībā tomēr nezaudētu ticību dieva viedajiem, glābiņu sološajiem nākotnes nodomiem. Jo veselas trīs dienas — lai cik tas šausmīgi — viņam bija lemts palikt cietumā, veselas trīs dienas un naktis kailam un sasietam pavadīt pīšļos un puvekļos pie tārpiem un kukaiņiem akas dibenā — neēdušam, nedzērušam, bez mierinājuma un mazākajām izredzēm jebkad izkļūt dienas gaismā. Tam, kurš par to stāsta, jācenšas panākt, lai klausītājs skaidri stādītos visu priekšā un drebinādamies iztēlotos, ko tas nozīmē — īpaši tādam, kāds bija Jāzeps, tēva luteklītim, kam tik bezgala bargs piemeklējums ne sapņos nebija varējis rādīties; cik mokošas ritēja stundas, līdz akmens spraugā izdzisa viņam piešķirtais gaismas mazumiņš un mirdzīgu dimanta staru lejup kapā raidīja iežēlīga zvaigzne; kā divreiz tur augšā atausa un, skopi paspīdējusi, atkal pazuda saule; cik neatlaidīgi viņš mijkrēslī pētīja izliekto akas sienu, maldinādams sevi ar cerībām, ka, atsperoties pret izdrupumiem un pieturoties pie krūmiem, kas sakņoja spraugās, varbūt izdotos uzrāpties augšā, lai gan akai uzveltais vāks un virve, ar kuru viņš bija sasiets, — katrs par sevi, kur nu vēl abi kopā — liedza jebkuras cerības; kā viņš sasiets locījās, cenzdamies te guļus, te sēdus rast ērtāku pozu, kura, ja to arī izdevās atrast, pēc īsa brīža izrādījās vēl neciešamāka par pirmītējo; kā viņu mocīja slāpes un izsalkums, tukšajam kuņģim atstarojot svelošas sāpes mugurā; kā viņš, līdzīgi aitām, vārtījās savos izkārnījumos un novārtījies šķaudīja un tā trīcēja, ka viņam klabēja zobi. Mums ir augstākā mērā svarīgi panākt, lai ikviens jo dzīvi un patiesi iztēlotos šīs neskaitāmās neērtības. Bet mūsu uzdevums ir arī nepārkāpt zināmas robežas un tieši dzīves patiesības vārdā gādāt, lai iztēlei nezustu mēra sajūta un tā neaizklīstu tukšā jūtelībā. Īstenība kā jau īstenība ir lietišķa; iemiesodama visu faktisko un neapstrīdamo, ar ko mums jāsamierinās un jāizlīdzas, tā prasa, lai mēs tai piemērotos, un ātri vien piemēro mūs jebkurām pašas prasībām. Viegli iespaidojami — mēs aši vien atzīstam vienu otru situāciju par neciešamu: tas ir sašutušās cilvēcības vētrainais protests, labi domāts un cietējam tīkams. Bet tikpat labi cietējam, kam jāiztur «neizturamais», šāds protests var likties mazliet smieklīgs. Sašutušā līdzjutēja attieksme pret cietēja īstenību, kas taču nav viņa īstenība, ir emocionāli nelietišķa; viņš iedomājas sevi otra vietā tādu, kāds viņš ir, bet tā ir iztēles kļūda, jo tieši sava īpašā stāvokļa dēļ otrs vairs nav tāds, kāds viņš ir. Un ko gan izsaka vārdiņš «neciešami», ja tomēr viss ir jāpārcieš un nekas cits neatliek kā ciest tik ilgi, kamēr nav zudusi samaņa?

Pie pilnas un skaidras apziņas jauniņais Jāzeps, tiesa, nebija jau sen — kopš mirkļa, kad brāļi viņa acu priekšā kļuva par vilkiem. Uzbrukusī nelaime bija viņu tā apstulbojusi un tiktāl laupījusi viņam sajēgu, ciktāl tas nepieciešams, lai «neizturamais» kļūtu izturams. Sitieni bija viņu apdullinājuši — tāpat kā apdullinājusi bija neiedomājamā mešana akā. Radusies situācija bija mokoši izmisīga, toties, rimstoties vismaz varas darbiem, zināmā mērā nostabilizējusies, un viņa pašreizējam stāvoklim, lai cik nevēlams tas bija, savā ziņā piemita drošības priekšrocība. Noglabāts zemes klēpī, viņš varēja nebīties jaunu varmācību un netraucēts nodoties pārdomām, kas mirkļiem pavisam aizēnoja miesas grūtumus. Turklāt drošības sajūta (ja tā var izteikties, runājot par iespējamu, jā gan, tikpat kā nešaubīgi paredzamu nāvi; lai gan fakts, ka vienudien būs jāmirst, ik mirkli ir skaidri zināms, mēs tomēr jūtamies droši) — šī drošības sajūta tātad veicināja miegu. Jāzepa pagurums bija tik liels, ka, par spīti ārkārtējai situācijas neērtībai, viņš ieslīga snaudā un lāgiem ilgāku laiku pavisam vai daļēji nejuta sāpes. Pamodies viņš brīnījās, ka, trūkstot ir ēdienam, ir dzērienam, miegs spējis atjaunot spēkus (jo uzturs un miegs zināmu laiku var aizstāt viens otru), un šausminājās, ka vēl arvien nav gala viņa postam, kurš arī snaudā neizgāja gluži no prāta, bet kura bargums, lai arī tikai šķietami, starp citu, bija kļuvis nedaudz mazāk jūtams. Nav tādas bardzības un piespiestības, kas ar laiku tomēr nepavājinātos un liegtu kaut nelielu kustības brīvību. Tā spriežot, mums prātā virve, kā arī apstāklis, ka otrajā un trešajā dienā nedz virves savilkums, nedz mezgli vairs nebija tik cieši kā pirmajā brīdī, ka tie kļuva nedaudz vaļīgāki un notirpušajiem locekļiem piešķīra kaut nelielu kustības brīvību. Arī tas tiek teikts, lai līdzcietībai nezustu sakars ar lietišķo tiešamību. Pat piebilzdami, ka Jāzeps, protams, kļuva arvien vārgāks, mēs tikai daļēji cenšamies neatsaldēt lasītāju un saglabāt raizīgi līdzcietīgu noskaņu, jo, no otras puses, augo šais savārgums un spēku izsīkums atviegloja ciešanas, tā ka Jāzepam saskaņā ar viņa izjūtām klājās, tā sakot., jo labāk, jo ilgāk turpinājās šis stāvoklis, kura dziļo postu viņš galu galā gandrīz vairs nejuta.

Bet doma, miesas darbībai tikpat kā izbeidzoties, turpināja rosīties, turklāt tādējādi, ka muzikālajā struktūrā, ko tā veidoja, «ēnas» un «basi», kuri skanēja vislejāk, novārguma un sapņainības dēļ kļuva arvien dzirdamāki un galu galā gandrīz pavisam nomāca augšējās balsis. Augstākajā apziņas slānī vadošās bija nāves bailes, kas tikmēr, kamēr brāļi uzturējās netālu, izlauzās žēlabainās vaimanās un lūgumos. Kāpēc nāves baiļu balss, tiklīdz tie desmit bija prom, vairs neizlauzās uz āru un Jāzeps tur lejā uz labu laimi vairs nevaimanāja un nesauca palīgā? Tāpēc, ka viņš aizmirsa vaimanāt, aizņemts ar domām, uz kurām mēs jau norādījām un kuras, izskaid rodamas viņa spējo krišanu, skāra pagātni un, iespējams, pēc dieva gribas pieļautās, bet tādēļ ne mazāk lielās un smagās pagātnes kļūdas.

Tērpam, ko brāļi viņam norāva, šausmīgā kārtā turklāt laizdami darbā arī zobus, viņa krišanā bija izcila loma. Nevajadzēja dižoties brāļu priekšā, nevajadzēja tik uzplijīgi izrādīt savu īpašumu, pirmām kārtām šodien un šeit nedrīkstēja tajā rādīties acīs brāļiem — tas kļuva tik pārsteidzoši skaidrs, ka viņš iebelztu sev pa pieri, ja rokas nebūtu sasietas. Darīdams to domās, viņš uzreiz atskārta žesta bezjēdzīgumu un dīvaino liekulību; nevarēja taču būt šaubu, ka viņš vienmēr bija to zinājis, tomēr rīkojies pretēji savai zināšanai. Brīnīdamies viņš centās izprast šīs pašiznīcīgās pārgalvības mīklu, ko viņam uz deva paša neizprotamā izturēšanās. Atminēt mīklu nebija viņa spēkos — to nespētu arī neviens cils, tāpēc ka tajā bija pārāk daudz neaprēķināma, ar veselo saprātu nesavienojama, varbūt pat svēta. Kā viņš bija baiļojies, ka tikai Jēkabs salokāmā galda somā neuzietu ketonetu, — baiļojies pats sava glābiņa! Jo ne jau tādēļ viņš bija mānījis tēvu, izmantodams vecā vīra atmiņas trūkumu, un slepus iesaiņojis mantoto apģērba gabalu, ka būtu mainījis savas domas par iespaidu, kādu plīvurs atstās uz brāļiem! Būdams tieši tādās pašās domās kā tēvs, viņš tomēr bija iesaiņojis ketonetu. Kā tas saprotams? Bet, ja viņš nebija aizmirsis parūpēties par savu bojāeju, — kādēļ Jēkabs bija aizmirsis to novērst? Arī tā bija mīkla. Rūpei, lai raibie svārki paliktu mājās, mīlošajam, baiļu māktajam tēvam vajadzētu būt tikpat svarīgai, cik liela bijusi viņa — Jāzepa kāre slepus paņemt tos līdzi. Kādēļ baiļu māktajai mīlestībai tas nebija ienācis prātā un tā nebija pārvilkusi svītru kāres nodomam? Izvilt sirmgalvim teltī grezno tērpu Jāzepam bija izdevies vienīgi tāpēc, ka abi spēlēja vienu un to pašu spēlīti un Jēkabs tikpat vēlējās atdot tērpu, cik dēls to kāroja iegūt. Uz sekām abiem nav bijis ilgi jāgaida. Abi kopā noveduši jēru bedrē, un tagad Jēkabs atkritīs atmuguriski.

Jā, droši vien atkritīs un pēc tam apcerēs lielās pagātnē kopīgi pieļautās kļūdas, tāpat kā to te lejā darīja Jāzeps. No jauna viņš atzinās sev, ka viņa zvērestiem — neko nestāstīt tēvam, ja viņš vēl šo vienu reizi tiktu tam atdots, — nebija pamatā nekas cits kā virspusīgas bailes par viņiem abiem un ka viņš, ja viss atkal būtu tāpat, kā bija bijis pirms bedres, — un to Jāzeps ar vienu savas būtnes daļu, protams, karsti vēlējās, — nešaubīgi un neizbēgami izstāstītu visu un brāļi kristu nežēlastībā. Tādēļ ar otru savas būtnes daļu viņš nemaz nevēlējās, lai viss atkal būtu tāpat — kas, starp citu, bija pilnīgi izslēgts, — un šai ziņā bija vienis prātis, tiktāl vienis prātis ar brāļiem, ka labprāt būtu atsaucies gaisa skūpstam, ko Dans bija dzīries mest viņam bedrē, tāpēc ka pirmo reizi atzīts par brāli, kuram dzirdot var runāt par visu, arī par āzēna asinīm, ko iztēlos par viņa asinīm, jo tas vairs neskāra viņa mūžu un viņš, lai arī dzirdējis visu, klusēs kā kaps.

Dana izteikums, ka, Jāzepam dzirdot, var sacīt visu, kas ienāk prātā, tāpēc ka katrs vārds viņa atgriešanos dzīvē vērš vēl neiespējamāku, un ka tātad esot gluži vai pareizi darīts, ja, viņam dzirdot, pārspriežot lietas, kuras viņa mūžu vairs neskar, tādējādi piesaistot viņu zemzemei tikpat cieši, kā tai piesaistīti veļu valsts rēgi, kas visiem iedveš bailes, — šis izteikums bija atstājis uz Jāzepu dziļu iespaidu, viņa pārdomās tas kļuva par pretmetu un sava veida reversu līdzšinējā mūža pieņēmumam, ka viņam, no savas puses, ne ar vienu nav jārēķinās, tāpēc ka ikviens mīl viņu vairāk nekā sevi pašu. Tagad, gluži otrādi, izrādījās, ka nevienam ar viņu vairs nav jārēķinās, un šis atklājums noteica to viņa domu ēnu un basu gaitu, kura turpinājās zemāk par augšējo un vidējo apziņas slāni, un, jo skaņāk apakšējās balsis nomāca augšējās, jo nespēcīgāks kļuva Jāzeps.

Bet sākušas savu gaitu tās bija jau agrāk — reizē ar citām — tai brīdī, proti, kad izaicināti nenoskārstais kļuva par tiešamību, kad viņš, dunku un belzienu šurpu turpu svaidīts, grīļojās brāļu bara vidū un tie ar nagiem un zobiem norāva viņam izrakstīto tērpu, — no sākta gala tātad tās bija skanējušas līdzi, un pat sitienu krusā un šausmās viņš lielākoties bija ieklausījies tieši tajās. Mēs kļūdītos, pieņemdami, ka, draudot nāves briesmām, Jāzeps vairs neļāvās spēlei un sapņiem, ja vien spēle un sapņi tādā brīdī vēl saucami šajos vārdos. Viņš bija īstens Jēkaba dēls, piedzimis dziļdomīgi cienīgam vīram, mītu pazinējam, kurš allaž zināja, kas ar viņu notiek, zemes gaitās allaž pacēla acis uz zvaigznēm un pats savu mūža gājumu diendienā saistīja ar dievišķām norisēm. Lai arī veids, kādā Jāzeps centās īstenot un pareizi ievirzīt savu mūžu, meklēdams tam atbilstības augšas sfērā, bija citāds, mazāk jūtu nosacīts, vairāk atjautā un aprēķinā balstīts, arī viņš tomēr nešaubījās ne mirkli, ka dzīve un viss notiekošais bez augstākas īstenības apstiprinājuma, neie-dibināts svēti zināmajā, nebalstīdamies un neradis atbilstību dievišķajā, nesaskatījis tajā pats sevi, nav nekas īsts un patiesi notiekošs, — bija tātad dziļi pārliecināts, ka lejas sfērā vispār nekas nezinātu notikt un, tā sakot, pats sev nemaz neienāktu prātā, ja tam nebūtu savs paraugs un pretmets zvaigznēs, un atziņa par divkāršā vienību, mūžīgo tagadību, kas riņķojot apmainās vietām, augšējā un apakšējā samaināmību, vienam pārvēršoties par otru, dieviem topot par cilvēkiem, bet cilvēkiem — par dieviem, bija arī viņa mūža pamatpārliecība. Ne jau velti skolojis viņu bija vecais Eliēzers, kurš tik nepiespiesti un drosmīgi teica «es», ka skatiens, pievērsies viņam, aizmaldījās tālu jo tālu. Esības caurredzamība, tai būtiskā pa rauga atkārtošanās un atgriešanās — šī pamatatziņa ari viņā bija dzīva, un jebkura garīga cieņa un nozīmība viņa acīs bija nesaraujami saistīta ar šādu sevis izjūtu. Tas atbilda pieņemtajai kārtībai. Toties ne viscaur tai atbilda un no cildeni nozīmīgā ar rotaļas elementu atšķīrās Jāzepa nosliece izmantot savā labā vispārpieņemtas prāta ievirzes un apzinātas pašsuģestijas ceļā žilbināt ļaudis.

No sākta gala viņš bija turējis acis vaļā. Var tam ticēt vai neticēt, bet negaidītā uzbrukuma apdullinošajā jezgā, lielu baiļu un nāves briesmu brīdī viņš garīgi bija atdarījis acis, lai redzētu, kas «būtībā» notiek. Ne bailes, ne briesmas tas nemazināja, toties bailēm un briesmām pievienojas kāds savdabīgs prieks, pat tādi kā smiekli, un saprāta līksme gaišākas vērta dvēseles šausmas.

«Mans tērps!» viņš bija kliedzis un stiprās izbailēs lūg-tin lūdzies: «Nesaplēsiet plīvuru!» Jā, brāļi norāva viņam un saplēsa viņa drānas — mātes tērpu, kas piederēja ari dēlam, tā ka abi valkāja to pārmaiņus un, plīvura vienoti, veidoja vienu būtni — dievu-dievieti. Satracinātie bez iežēlas izģērba viņu kailu — kā līgavu kāzu nakts kambari izģērbj mīla, izģērba viņu savās dusmās un atzina kailu, liekot izjust vispēdējā kauna trīsas. Jāzepa uztverē jēdzieni «izģērbšana» un «nāve» bija cieši saistīti — kā lai viņš savā nobīlī necenstos paturēt mugurā tērpa driskās, lūgdamies: «Nesaplēsiet plīvuru!» — un kā lai viņu vienlaikus nepārņemtu prāta līksme par apstiprinājumu, ko šī jēdzienu tuvība guva norisē, kurā pati izpaudās? Nekādas fiziskas, nedz garīgas ciešanas nespēja notrulināt arvien jaunu mājienu uztveri, kas saskatāmu darīja notiekošā augstāko tiešamību, caurredzamību, atbilstību pirm-paraugiem, norises apvērstu pagājību, ar vārdu sakot, planetāro nozīmību. Un šī uztvērība bija gluži dabiska, tāpēc ka mājieni attiecās uz esības mūžīgo identitāti, uz viņa «es» pirmpamatu, ko viņš nesen mazliet bija pavēris Rūbenam — tam par lielu apjukumu — un kas notikumu gaitā kļuva arvien skaidrāk saskatāms. Viņš bija žēli ieraudājies, dzirdēdams, ka Rūbens piekrīt brāļu lēmumam mest viņu bedrē, bet topašubrīd prāts par to bija iesmējies kā par joku, jo vārdā, ko lietoja brāļi, slēpās ne mazums mājienu. Saukdami savā valodā «bor!», tie bija izteikušies vienzilbīgi daudznozīmīgi, jo minētā zilbe ietvēra tiklab akas, kā arī cietuma jēdzienu, kurš savukārt tik cieši bija saistīts ar zemzemes — mirušo valstības priekšstatu, ka vārdi «cietums» un «zemzeme» būtībā bija identiski un lietojami viens otra vietā — vēl jo vairāk tāpēc, ka aku pēc tās rakstura varēja pielīdzināt «ieejai zemzemē» un apaļais akmens vāks, ar kuru to mēdza aizklāt, turklāt norādīja uz nāvi; jo akmens aizklāja akas apaļo atveri tāpat, kā ēna aizsedz tukšo Mēnesi. Visā notiekošajā Jāzepa uztvērīgais prāts samanīja tā pirmpa-raugu — spīdekļa nāvi, mirušo Mēnesi, kas līdz savai liegajai atdzimšanai veselas trīs dienas ir neredzams, ari gaismas dievu nomiršanu, kuri uz laiku nonāk zemzemes gūstā, un, šausmām vēršoties tiešamībā, kad brāļi velšus uzvēla viņu uz akas un kapa aploces un viņš pats, liekot lietā visu izmanību, piesardzīgi nogāzās pazemes tumsā, modrā atjauta notiekošajā nepārprotami saskatīja netiešu norādījumu uz zvaigzni, kas vakarā ir sieviete, bet no rīta — vīrietis un, slīgdama bezdibenīgā akā, kļūst par Rietekli.

Tas bija tas pats bezdibenis, kurā nokāpj īstenais dēls, kas nav atdalāms no mātes, abiem pārmaiņus valkājot tērpu. Tā bija tā pati zemzemes aitu kūts, Etura, Mirušo valstība, par kuras pavēlnieku kļūst dēls, gans, cietējs, upuris, saplosītais dievs. Saplosītais? ... Viņam, Jāzepam, pārsita tikai lūpu un šur tur ieskrambāja ādu, taču tērpu norāva un saplosīja ar nagiem un zobiem sarkanie slepkavas un sazvērnieki, viņa brāļi, un tagad tie iemērks tērpu āzēna asinīs un aiznesīs tēvam, uzdodami āzēna asinis par viņa asinīm. Dievs prasīja, lai tēvs upurē dēlu; mīkstsirdis tēvs, kurš bija atzinies, ka viņš «to nespētu». Nabadziņš, būs vien jāspēj; tas likās īsti dieva dabā — neko daudz nerēķināties ar to, kas, pēc cilvēka domām, ir viņa spēkos.

Te Jāzeps iešņukstējās savā caurredzamajā postā, pār kuru nomodā bija prāts. Viņš apraudājās, iedomādams par Jēkabu, kam «tas» tomēr būs jāiespēj, un par brāļu nāvējošo uzticēšanos viņam. Jāzeps raudāja gan aiz nespēka, gan akas sasmakuma dēļ, bet, jo nožēlojamāks kļuva viņa stāvoklis, mijoties tām septiņdesmit divām stundām, ko viņš pavadīja te lejā, jo skāņākās kļuva zemākās apziņas balsis un jo mānīgāk viņa tagadībā spoguļojās debesu sfēras pirmparaugs, līdz viņš galu galā vispār vairs neatšķīra augšējo no apakšējā un murgainā nāves iecildībā itin visā redzēja vienīgi divatnā vienību. To dibināti var uzskatīt par dabas tiekšanos atvieglot neizturamas ciešanas. Jo dabiskajai cerībai, kurai līdz pēdējai iespējai pieķeras viss dzīvais, nepieciešams saprātīgs attaisnojums, un to Jāzeps atrada sfēru samaiņā. Tiesa, tā sniedzās pāri viņa mūža robežai — šī cerība, ka pavisam viņš bojā neaizies un kaut kādi no bedres tiks izpestīts, jo īstenībā viņš atzina sevi par mirušu. Par to, ka viņš tiešām ir miris, liecināja brāļu uzticēšanās, asinīs iemērktie svārki, kurus saņems Jēkabs. Bedre bija dziļa, par izglābšanos un atgriešanos dzīvē, ko viņš dzīvojis, pirms krita bedrē, nebija ko domāt; tikpat neiedomājami būtu, ka Vakara zvaigzne paceltos no bezdibeņa, kurā tā slīgusi, vai ka ēna zustu no tukšā Mēness un tas atkal būtu pilns. Bet priekšstats par zvaigznes nāvi, par aptumsumu un dēlu, kam nokāpjot par mājvietu top zemzeme, ietvēra domu par atgriešanos, jaunu gaismu un augšāmcelšanos; un tajā attaisnojumu rada un pārauga ticībā Jāzepa dabiskā cerība palikt dzīvam. Tā nerēķinājās ar atgriešanos agrākajā dzīvē, tomēr uzveica bedri. Jāzeps neloloja cerību vienīgi sevis dēj un neattiecināja tikai uz sevi — lolodams to, viņš cerēja līdz ar nelaimīgo veco vīru, kuru kopā ar sevi novedis bedrē un kurš tur, mājās, atkritīs atmuguriski. Brīdī, kad Jēkabs saņems asiņaino tērpu, dēls, domājams, vairs nebūs šajā saulē. Bet, ja vien tēva ticība — atbilstoši tam, kas prasīts sendienis, — būs stiprāka par nāvi, domāja kapā Jāzeps, dzīvnieka asinis, tāpat kā senatnē, tomēr tiks pieņemtas dēla asiņu vietā.

Sestā nodaĻa AKMENS ALAS PRIEKŠĀ. ISMAELIEŠI

Līganā solī, jātniekiem ritmiski šūpojoties seglos, no Gileādas puses, no austrumiem, proti, no Aizupes, tuvojās karavāna — četri pieci vīri ar vēl dažiem kravas kamieļiem, piedevām kamieļu dzinēji un nastu nesēji kalpi, kas nācēju skaitu vērta divtik lielu: ceļojoši tirgotāji, kam nedz šeit bija dzimtene, nedz tur, no kurienes viņi nāca, — svešzemnieki tumsnēji brūnām sejām un rokām, tūbas aplocēm ap galvas apsējiem, tinusies šķērssvītrotos tuksneša iemītnieku mēteļos, baltās acis vērīgi grozīdami. Viens, godājama vecuma, ar sirmu ķīļbārdiņu, jāja priekšgalā; zēns biezām lūpām, tērpies baltā, saburnītā kokvilnas uzsvārcī, pārmaucis kapuci pāri galvai, veda viņa kamieli garā pavadā, bet kungs, salicis rokas un aizklājis pieri, galvu apdomīgi piešķiebis, sēdēja augstu seglos. Uzreiz bija redzams, ka viņš šajā ļaužu pulciņā ir galvenais. Pārējie bija viņa brāļadēls, znots un dēli.

Kādu ļaužu tie bija? Uz šo jautājumu var atbildēt īsi un kodolīgi vai arī plašāk. Viņu dzimtā puse bija Ēdomas-Seīras dienvidi Arābijas tuksneša malā, Ēģiptes pavārtē, un par Misraimu, kā dēvēja Ēģipti, sauca arī šo apvidu — pārejas un pierobežas novadu ceļā uz Dūņu zemi. Otrs, turklāt īstais nosaukums tam bija Misra, citās izloksnēs — Mosara vai Midiāna — pēc Abrāma un Ketūras dēla vārda, un apmetušies tur bija ieceļotāji no Ma'inas tālāk dienvidos, līdzās Vīraka zemei, izvērsdami maiņas tirdzniecību starp Arābiju un Dzīvnieku un Mirušo valsti, kā arī Kānaānas rietumu apgabaliem un Divupi; uzcēluši Misrā noliktavas un kļuvuši par Midiānas pavalstniekiem, viņi uzturēja tirdznieciskus sakarus ar apkārtējām tautām un pavadīja no zemes uz zemi ķēniņu un valsts karavānas.

Ceļinieki tātad bija ma'inieši no Ma'inas jeb par midiā-niešiem dēvētie minējieši. Bet, tā kā Medans un Midiāns, abi tuksneša dēli, Ābrahāma pastarīši, kurus viņam bija dzemdējusi Ketūra, gandrīz neatšķīrās viens no otra un tika minēti viens otra vietā, tad midiāniešus tikpat labi varēja saukt par medaniešiem — viņi ļaunā to neņēma. Pat tad, ja vispārinot viņus gluži vienkārši apzīmēja par ismaēliešiem, vārdā, kādā sauca visus tuksneša un stepes iemītniekus, atvasinot tātad viņu izcelsmi no otras tuksneša meitas — no Hagāras, nevis no Ketūras, viņi iebildumus necēla: viņiem bija vienalga, kā viņus sauc un kas viņi ir; galvenais, viņi bija pasaulē un varēja tirgoties, ceļojot no zemes uz zemi. Savs pamats tam bija — saukt veco vīru un viņa ceļabiedrus par ismaēliešiem, jo, būdami Misras pavalstnieki, viņi pa pusei bija ēģiptieši un pa pusei ēģiptietis bija bijis arī Ismaēls, ugunīgais skaistulis, tādēļ ar zināmām tiesībām varēja teikt, ka Ismaēls ir viņu ciltstēvs.

Ceļinieki, kas tuvojās Dotanai, nākdami no austrumiem, nepavadīja ķēniņa vai valsts karavānu — ne uz to pusi. Viņi ceļoja paši uz savu roku un lielus preču krājumus līdzi neveda. Ziedokļa svētkos, kuros palaikam notika arī tirgi, viņi Jordānas pretējā krasta līdzenumu ļaudīm bija piegādājuši dažāda labuma ēģiptiešu linu audeklus un glītus emaljas izstrādājumus un puslīdz izdevīgi iemainījuši tos pret aromātiskām vielām — traganta sulu, vīraku, akāciju un kauleņkoku sveķiem. Viņiem būtu gluži pa prātam šajā upes krastā par pieņemamām cenām papildus ietirgot vienu otru vietējo ražojumu — medu, sinepes, kamieļa kravu pistācijas riekstu un mandeļu. Viņi vēl nebija izlēmuši, kādā virzienā doties. Viņi svārstījās, vai izraudzīties kalnu ceļu, kurš, ja pa to devās no dienvidiem uz ziemeļiem, caur Urusalimu un Hebronu veda uz piejūras pilsētu Gāzu, jeb vai parocīgāk pagaidām virzīties uz ziemeļaustrumiem un, pa Megidas līdzenumu ātri aizsniedzot jūru, doties uz savu pierobežas dzimteni lejup gar piekrasti.

Pagaidām — pusdienas laiks jau bija garām — viņi zosu gājienā — pa priekšu vecais, pārējie aiz viņa — nogriezās Dotanas ielejā, lai paskatītos, vai šeit nerīko svētku tirgu un nerodas iespēja patirgoties; kreisajā pusē ceļam, pa kuru soļoja kamieļi, stiepās sūnaina nogāze, un, tā kā ceļinieki tik vērīgi grozīja acis, viņi lejas krūmainē pamanīja pussagruvušus pakāpienus un kārtainu mūri, — piešķiebis galvu, vecais ieraudzīja tos pirmais, pameta pārējiem ar roku, dodams rīkojumu apstāties, un lika zēnam, tam pašam, kuram kapuce pārmaukta pāri galvai, nokāpt lejā un izlūkot šo vietu, jo ceļotāji un pētnieki ir zinātkāri ļaudis: viss viņiem jāizdibina.

Biezlūpis zēns nebija ilgi prom, viņš tikai nolēca lejā un tūlīt atgriezās, pavēstīdams, ka atradis aizsegtu aku.

— Aku, kas aizsegta un labi apslēpta, — zinīgi nosprieda vecais, — atmaksājas atvērt. Šejieniešu vidū, liekas, valda nenovīdība un zināma skopulība, tālab, man rādās, nav izslēgts, ka ūdens tai akā ir sevišķi vēss un spirdzinošs, tāds mums lieti noderētu — nebūtu slikti uzpildīt traukus; es neredzu neviena, kurš taisītos mums to liegt, un vai mēs maz būtu pelnījuši, ka mūs godā par ismaēliešiem, ja palaistu garām izdevību, nevienam neredzot, mazliet iedzīvoties ar otra mantu un aptīrīt skau-duļus? Paņemiet ādas maisu, pa kādai blašķei, un kāpjam lejā!

Ceļinieki darīja, kā viņiem bija likts, jo viss allaž notika pēc vecā vīra prāta. Viņi noguldīja kamieļus, atsēja traukus un nokāpa akas muldā — tēvocis, brāļadēls, znots, arī abi dēli ar vairākiem vergiem. Veltīgi izmeklējušies un neatraduši ne smeļamo spaini, ne kārti, viņi, gari neprātodami, posās nolaist akā maisu un piesmelt to ar dārgo, nenovīdēto veldzi. Vecais apsēdās uz akmens atlaužas blakus mūrim, sakārtoja tērpa krokas un, pamājis ar roku, vēlēja nocelt vāku. Tas bija saplaisājis un vidū pušu.

— Aka, — sacīja sirmgalvis, — gan ir aizsegta un labi apslēpta, tomēr visai nolaista. Šejienieši, liekas, ir tikpat nevīžīgi, cik nenovīdīgi. Lai nu kā, ūdens labumu es pagaidām apšaubīt netaisos; tas būtu pārsteidzīgi. Tā, viena puse ir nocelta. Noveliet arī otru un guldiet to blakus tās zaļajai māsai uz šīm te flīzēm. Nu, vai jums smaida pretī dzidrs ūdens aplis, un vai tas ir spoguļtīrs?

Nostājušies uz zemā pakāpiena, kas stiepās visapkārt akai, viņi noliecās pār dzīli.

— Aka ir sausa, — teica znots, nepagriezdamies uz vecā vīra pusi un turpinādams vērties dzīlē. Līdzko viņš bija beidzis runāt, visi saausījās. No lejas atskanēja vaidi.

— Nevarētu taču būt, — teica vecais, — ka vaidi nāktu no akas. Es neticu savām ausīm. Nekustēsimies mirkli, lai iestājas pilnīgs klusums, un ieklausīsimies, vai skaņas par apstiprinājumu atkārtosies.

Atkal kļuva dzirdami vaidi.

— Atliek vien noticēt savām ausīm, — secināja vecais pietrausās kājās, pakāpās uz akas ieloces un, atbīdījis ar elkoņiem tos, kas viņam bija ceļā, pats ielūkojās dzīlē.

Pārējie bijīgi klusēja, gaidīdami, ko viņš teiks, bet acis viņam bija pavārgas, un viņš neko nespēja saskatīt.

— Vai tu ko redzi, Mibsām, mans znot? — viņš jautāja

— Es redzu, — znots, saņēmis atļauju runāt, teica, — akas dibenā ko baltganu un kustīgu, tādu kā dzīvu būtni ar rokām un kājām.

Kedars un Kedma, abi vecā dēli, apliecināja, ka redz to pašu.

— Brīnumaini! — teica vecais. — Paļaudamies uz jūsu redzīgajām acīm, es uzrunāšu šo būtni, varbūt tā atsauksies mums ... Ei! — viņš vecīgi saspringtā balsī sauca lejup akā. — Kas tur vaid? Vai tur lejā ir tava dabiskā vieta, jeb vai tu dotu priekšroku citai?

Visi uzmanīgi klausījās. Apritēja labs brīdis. Tad viņi izdzirda tālu, vārgu balsi sakām:

— Māt! Atpestī savu dēlu!

Visi satraukti sarosījās.

— Izcelt! Uz vietas izcelt! — sauca vecais. — Šurp virvi, lai nolaižam to akā un izvelkam būtni, jo vieta, kui būtne uzturas, liekas, nav dabas nolikta ... Nekādas mātes teit nav, — viņš atkal sauca lejup, — toties teitan ir godīgi ļaudis, tie labprāt atpestīs tevi, ja vēlies! ... Te nu redzams, — viņš pārmaiņas pēc no jauna griezās pie savējiem, — kas var atgadīties un ar ko iznāk sastapties ceļā. Šis gadījums ir viens no dīvainākajiem, kādus man Divupē trāpījies pieredzēt. Jums jāatzīst, ka mēs rīkojāmies pareizi, izpētīdami aizsegto un apslēpto aku. Es ceru, jūs neesat aizmirsuši, ka es biju pirmais, kurš ieteica apskatīt aku? Bailīgāks cilvēks droši vien saminstinātos un mestos bēgt, — vērodams jūsu pagalam apjukušās sejas, es redzu, ka arī jums šādas izjūtas nav gluži svešas. Tiesa kas tiesa, es negribu noliegt — dzirdot balsi no zemzemes, var mesties baisi un itin viegli rasties iespaids, ka mūs uzrunājis novārtā pamestas akas gars vai cits pazemes rēgs. Uz šo lietu tomēr jāraugās no praktiskās puses un jādara viss, kas mūsu spēkos, jo, spriežot pēc vaidiem, man rādās, ka tur kādam steidzami jāsniedz palīdzība. Kur virve? ... Vai tu, būtne, spēsi, — viņš jautāja, pārkāries pār aku, — satvert virves galu un aplikt sev ap vidu, lai uzvelkam tevi augšā?

Atkal brīdi bija jāgaida, līdz dzirdama kļuva klusa atbilde:

— Es esmu sasiets.

Šos vārdus vecais lika būtnei atkārtot, lai gan bija klausījies, pielicis roku pie auss.

— Te tev nu bija, — viņš teica, — sasiets! Tas apgrūtina palīdzības sniegšanu, taču dara to vēl nepieciešamāku. Nolaidīsim vienu no mums lejā, lai paskatās, kas tur līdzams, un atbrīvo būtni. Kur virve? A, te tā ir! Mib-sām, mans znot, es izraugu tevi, lai tu, ieķēries virvē, nolaistos lejā. Es rūpīgi pārbaudīšu, vai tu esi kārtīgi piesiets, un tu būsi mums rokas vietā, kura, iebāzta akā, izvilks lomu. Tiklīdz tu droši turēsi lomu, tu sauksi: «Velciet!» — un mēs kopīgiem spēkiem izvilksim tevi, savu roku, ar visu guvumu.

Mibsāmam neatlika nekas cits kā piekrist. Tas bija pajauns cilvēks strupu seju, diezgan garu, bet plakanu degunu un izvelbtām acīm, kuru baltumi spilgti izcēlās tum-snējā sejā. Viņš noņēma galvas apsēju, atsegdams čirkai-nus matus, novilka arī tuksneša mēteli un pacēla rokas, ļaudams apsiet sev virvi, par kuras izturību nešaubījās: novīta tā bija no ēģiptiešu papirusa, nevis no kaņepājiem, apbrīnojami labi izmiekšķēta, izvēlēta un lokana, gluži vai nesaraujama; viņi veda sev līdzi vairākus rituļus un tirgojās ar šo preci.

Virve drīz bija apsieta, un znots varēja nolaisties akā. Tās apsiešanā dalību ņēma visi, arī Efērs, vecā vīra brāļadēls, viņa dēli un vergi. Uzsēdies uz akas malas, Mibsāms atgrūdās un ienira tumšajā dzīlē, bet augšā palikušie, atspērušies uz vienas kājas, palēnām atlaida virvi. Pēc brīža virve atslāba, Mibsāms bija aizsniedzis akas dibenu. Viņiem vairs nebija jāatspiežas uz vienas kājas, varēja palūkoties, ko šis apakšā dara. Dzirdamas bija apslāpētas skaņas: Mibsāms kaut ko runāja un sēkdams rosījās ap būtni. — Velciet! — viņš sauca, kā viņam bija noteikts. Viņi darīja, kas darāms, un ar monotoniem iesaucieniem, vecajam vērīgi pārraugot visu, uzvilka līdz pašai augšai divkāršo kravu. Pāri apmalei, turēdams akas iemītnieku rokās, pārvēlās znots.

Tirgotāji bezgala izbrīnījās, ieraudzījuši sasieto zēnu. Viņi pacēla pret debesīm rokas un acis, šūpoja galvu un klakšķināja ar mēli. Pēc tam, atbalstījuši plaukstas pret ceļgaliem, no jauna ņēmās apbrīnot lomu, jo zēns bija noguldīts uz apmales pakāpiena un atsliets pret akas sienu. Tur nu viņš kvernēja sasiets, nokārtu galvu, un no viņa nāca puvekļu smaka. Ap kaklu viņam bija amulets bronzas važiņā, bet pirkstā — gredzens ar pieburamu akmeni, citādi viņš bija viscaur kails. Vātis bija apklājušās ar kreveli un puslīdz sadzijušas tur lejā, un arī aiz-tūkums bija tiktāl nokrities, ka viņš spēja atdarīt aci. Mirkļiem viņš to pavēra. Lielākoties viņš tomēr turēja acis aizvērtas, tikai šad tad gurdi paceldams skropstas un iesānis, caur pieri uzmezdams itin sāpīgu, bet arī ziņkāru skatienu saviem glābējiem.

— Visžēlīgā dievu māte! — iesaucās vecais. — Kas mums tur lejā ķēries! Varbūt pats aizlaistās akas gars, izmocījies un pa pusei noslāpis, tāpēc ka ūdens pamazām izsīcis un viņš palicis sausumā? Bet pievērsīsimies lietas praktiskajai pusei un darīsim, kas būtnes labā steidzami jādara. Jo, raugoties no zemes dzīves viedokļa, zēns man rādās augstas, ja ne visaugstas kārtas, — sazini nu, kā tāds iekūlies nelaimē! Paskat, kādas skropstas un cik augums vijīgs un piemīlīgs, lai arī notašķīts un smirdīgs pēc gulēšanas akas dzīlē! Kedar un Kedma, tas nav smalkjūtīgi — aizspiest degunu, viņš taču laiku pa laikam paver plakstus un redz jūs viebjamies. Nekavējoties atraisiet viņam saites, pārgrieziet tās — būs labi — un nesiet šurp pienu, lai viņš dzesē slāpes! Vai mēle tev klausa, mans dēls, ka tu darītu mums zināmu, kā tevi sauc?

Jāzeps, lai arī bija nespēcīgs, parunāt spēja. Bet viņš negribēja un viņam ne prātā nenāca atklāt ismaēliešiem ģimenes nesaskaņas, par kurām tiem nebija daļas. Tādēļ viņš palūkojās vecajā dziestošu skatienu un bezpalīdzīgi pasmaidīja, piedurdams atbrīvoto roku pie lūpām un ar žestu rādīdams, ka nespēj parunāt. Atnesa pienu, un viņš padzērās no māla poda, ko viņam pie mutes pielika vergs, jo pašam rokas no savalgojuma vēl bija pamirušas. Viņš dzēra tik alkatīgi, ka, tikko atrāvies no trauka, labu tiesu piena vieglītēm — gluži kā zīdainis — atkal izvēma. Kad vecais, vērodams šo norisi, pavaicāja, cik ilgi viņš uzturējies akā, Jāzeps par zīmi, ka sabijis lejā trīs dienas, pacēla trīs pirkstus, un šī atbilde, iedomājot par trim dienām, ko jaunais Mēness pavada zemzemē, minējiešiem likās visai zīmīga un dziļdomīga. Jautāts, kā viņš nokļuvis bedrē, citiem vārdiem sakot, kas viņu iemetis akā, Jāzeps atkal atbildēja ar žestu, paceldams pieri uz augšu, tā ka palika neskaidrs, vai vainīgie bijuši cilvēki vai iejauktas augstākas varas. Bet, vaicāts vēl otru reizi, kas viņš esot, Jāzeps čukstus izdvesa: — Jūsu kalps! — un apkrita, atstādams svešos neziņā.

— Mūsu kalps, — atkārtoja vecais. — Tiesa kas tiesa — tiktāl, ka mēs atradām viņu un bez mums dzīvības dvašas viņa nāsīs nebūtu. Es nezinu, ko domājat jūs, bet, cik es saprotu, šeit darīšana ar vienu no tiem noslēpumiem, kādu pasaulē nav mazums, un katrs, kas ceļo, reizēm uzduras tiem. Mums neatliek nekas cits kā ņemt šo būtni līdzi, jo mēs nevaram nedz viņu pamest, nedz paši palikt šeit, līdz viņš atgūs spēkus. Es nomanu, — viņš piebilda, — ka šis akas puisēns man ērmoti kustina sirdi un nez kādēļ rada tīkamas izjūtas. Jo runa nav tikai par līdzcietību vai noslēpumu, ko viņš glabā. Katru cilvēku ietver kaut kas gaišs vai tumšs, kas nav viņa miesa, tomēr ir viņam piederīgs. Vecām, daudz pieredzējušām acīm tas saredzams labāk nekā jaunām un durnām, kuras gan skatās, bet neredz. Kolīdz es, skatienu nenovērsdams, vēroju atradeni, tas, kas viņu ietver, man liekas neparasti gaišs, un man tā vien rādās, ka viņš ir atradums, no kura nemēdz lēti šķirties.

— Es protu lasīt un rakstīt ķīļu zīmes, — izdvesa Jāzeps, mazliet piesliedamies, un atkal apkrita sāniski.

— Vai dzirdējāt? — jautāja vecais, licis sev atkārtot zēna teikto. — Viņš ir rakstu pratējs un labi audzināts. Es jau teicu, tas ir vērtīgs atradums — tādu ceļmalā pamest neklājas. Mēs ņemsim viņu līdzi, jo, pateicoties tam, ka man ienāca prātā izpētīt aku, viņš pieder mums. Lai tikai kāds pamēģina nosaukt mūs par laupītājiem, — mums ir atradēju tiesības un nav daļas par cilvēkiem, kuri izmetuši vai nozaudējuši mantu, ko mēs atradām. Ja īpašnieks tomēr pieteiksies, mums ir tiesības uz atlīdzību vai kriotnu izpirkuma naudu — ar vārdu sakot, darījums jebkurā gadījumā sola peļņu. Viss! Uzmetiet viņam šo te mēteli uz pleciem, jo viņš izlīdis no dzīles kails un netīrs kā no mātes klēpja, it kā būtu otru reizi piedzimis.

Tas bija znota Mibsāma nomestais mētelis, uz kuru norādīja vecais, un valkātājs kurnēdams iebilda pret to, ka apģērba gabals tiktu zēnam un tas to pagalam sasmulētu. Bet kurnēšana nelīdzēja — viss, protams, notika tā, kā gribēja vecais, un, mētelī ievīstītu, vergi uznesa zēnu pa nogāzi augšā un uzsēdināja mugurā kamielim; Kedma, viens no dēliem, melnu tūbas aploci uz baltā galvsega, jauns puisis rāmi samērīgiem sejas pantiem un tik cienīgi izslietu galvu, ka ar pievērtajām acīm, šķiet, nolūkojās uz visu no augšas, paklausīdams vecā rīkojumam, nosēdināja viņu sev priekšā, un karavāna devās tālāk — uz Dotanu, kur varbūt bija gaidāms tirgus.

PAR RŪBENA IECERĒM

Sajās dienās Jēkaba dēliem it nemaz nebija priecīgs prāts, gluži otrādi, viņi jutās pavisam slikti un nekādā ziņā ne jau labāk kā pirms tam, kad dzelonis vēl sēdēja miesā un viņiem, neatriebta kauna apziņas tirdītiem, kājas ķērās aiz irbulenāja saknēm. Tagad dzelonis bija izrauts, bet brūce, ko tas atstājis, nedzija. Tā čūlāja, it kā dzelonis būtu bijis indīgs, un viņi melotu, ja apgalvotu, ka pēc sirds atvieglošanas miegs kļuvis saldāks; tiesa gan, to viņi neteica.

Pēdējā laikā viņi vispār bija nerunīgi un ja arī pārmija pa nepieciešamam vārdam, tad kūtri, caur zobiem. Viņi vairījās paskatīties cits citam acīs, un, ja kadam radās vajadzība otram ko pateikt, abi raudzījās gan šur, gan tur, tikai viens otram acīs ne, un pēcāk ne vienam, ne otram nebija skaidrs, vai lietišķā noruna maz ir spēkā tāpēc ka jautājumus, par kuriem vienojas tikai vārdiski bez saskatīšanās, diezin vai var uzlukot par izlemtiem Bet viņiem jau arī nebija svarīgi, vai jautājums ir vai nav izlemts; jo nereti viņi izmeta pa tādai frāzei ka «Ko tur tik daudz!» vai «Būs jau labi!», vai arī «Kāda tam jēga!» — pa aizplīvurotam mājienam, kurš norādīja uz būtisko, kas slēpās aiz ārēji pārspriestā, un kuram tik ilgi,<kamēr galvenais nebija atrisināts līdz galam, pretīgā kārtā nekādas nozīmes nebija.

Atrisinājumam bija jārodas pašam, un tas savuties bija pretīgs, ilgstošs un nožēlojami stiepts process, lēna bada nāve un atmiršana tur, pazemē, — process, par kuru nebija pasakāms, kad tas būs galā, un kuru, no vienas puses, klusībā ikkatrs labprāt būtu paātrinājis, bet, no otras, mīļu prātu novilcinājis, lai vismaz vēl brītiņu nezustu varbūtība, lai cik neiedomājama tā liktos, ka atradīsies cits — ne tik pretīgs atrisinājums. Atkārtoti jābrīdina neuzskatīt Jēkaba dēlus par īpaši nocietinātiem ļaundariem, kuriem liedzamas jebkuras simpātijas: pašai neobjektīvākajai vājībai uz Jāzepu (gadu tūkstošu vājībai, kurai šis lietišķais vēstījums cenšas nepakļauties) no tik vienpusīgas nostājas būtu jāizvairās, jo arī viņš pats bija citās domās. Brāļi nevilšus bija iekūlušies šajā situācijā un labāk neatrastos tajā — par to var nešaubīties. Tiesa, šajās tik mokošajās dienās viņi ne vienu reizi vien nožēloja, ka viss nav nokārtots vienā rāvienā un nodarīts līdz galam, un piktojās uz Rubeņu, kurš to bija aizkavējis. Bet tik drūmu nožēlu izjust lika vienīgi sprukas, kurās viņi bija nokļuvuši, — vienas no tām bezizejas lamatām, kādas mēdz izlikt dzīve un uzskatāmi demonstrē galdiņspēles.

Lielais Rūbens nebūt nebija vienīgais, kas vēlējās izpestīt Rāheles dēlu no bedres; gluži otrādi, brāļu starpā nebija neviena, kurš brīdi pa brīdim nevēlētos to tik stipri, ka nejaudāja nosēdēt uz vietas. Bet vai tas bija iespējams? Nē, diemžēl nebija, un spējo apņēmību izgaisināja nepielūdzami prāta apsvērumi. Ko iesākt ar sapņotāju, īsi pirms bada nāves izvilktu no bedres? Te bija siena, un glābēju spraugu tajā veltīgi meklēt; Jāzepam bija jāpaliek bedrē. Brāļi ne tikai bija guldījuši viņu kapā, bet arī visādi piesaistījuši kapam un novērsuši jebkuru augšāmcelšanās iespēju. Loģiski spriežot, viņš jau bija miris, un atlika vienīgi bezdarbībā gaidīt, kamēr viņš patiesi nomirs, — nogurdinošs, turklāt laika ziņā nenoteikts uzdevums. Viņu, nožēlojamo, uztverē taču nebija runa par «trim dienām». Par trim dienām viņiem nekas nebija zināms. Dzirdēts, gluži otrādi, bija par cilvēkiem, kas, apmaldījušies tuksnesī, veselas septiņas, pat divreiz septiņas dienas — līdz atrasti — izdzīvojuši bez ūdens un pārtikas. Zināt to bija nomierinoši, jo tas neliedza cerēt. Zināt to bija pretīgi, tāpēc ka cerēt bija neprāts un pretrunā ar īstenību. Nonākt tādās sprukās atgadās reti, un tas, kam šeit prātā būtu tikai Jāzepa ciešanas, spriestu neobjektīvi.

Tai pēcpusdienā izmocītie brāļi sēdēja izrēķināšanās vietā sarkanstumboto priežu pakājē, turpat, kur bija spriedelējuši par Lamehu, sendienu varoni, un kaunējušies tā priekšā, — labāk viņi nebūtu to darījuši. Sēdēja astoņi skaitā, jo trūka divu: žiglā Naftāta, kurš kaut kur klimta apkārt, cerēdams uzzināt ko jaunu, lai tad šo jaunumu izplatītu no vietas uz vietu arvien plašākā lokā, un Rū-bena, kas bija aizgājis rīta agrumā. Darīšanās uz Do-tanu — viņš bija izgrūdis caur zobiem, lai, pēc viņa vārdiem, pret pašu saražoto iemainītu maizi un nedaudz vīna misas; un it īpaši misas dēļ brāļi bija piekrituši, ka viņš dodas ceļā. Jo pretēji saviem paradumiem viņi šajās dienās kāri dzēra mirru vīnu, kurš, raudzēts Dotana, bija apdullinoši stiprs un palīdzēja aizmirsties.

Starp mums runājot, Rūbens bija nošķīries gluži cita nolūkā un par misu bija ieminējies vienīgi tādēļ, lai viņa aiziešana neizraisītu iebildumus. Tonakt, valstīdamies bez miega savā guļvietā, garais Rūbens bija galīgi izlēmis pievilt brāļus un izglābt Jāzepu. Trīs dienas viņš bija cieties, nokaudamies ar domu, ka gaismas ceļa gājējs, Jēkaba jērs, smok akā, — ilgāk ciesties viņš nespēja, un lai dievs dod, ka nav jau par vēlu! Zagšus viņš dosies turp un pats uz savu roku atbrīvos akā mesto; ņems un aizvedīs brāli pie tēva un sacīs: «Verdots es esmu un viegli krītu grēkā. Bet šoreiz, raugi, aizvirdis esmu līdz labam un pārvedu tev tavu jēru, ko viņi dzīrās plēstin saplosīt. Vai tagad mans grēks ir izpirkts un es atkal esmu tavs pirmdzimtais dēls?»

Izlēmis Rūbens mitējās valstīties savā guļvietā, nekustīgs, vaļējām acīm viņš aizvadīja atlikušo nakts pusi, sīki jo sīki apdomādams glābšanas darbu un bēgšanu. Viegli tas nebūs: zēns bija sasiets un novārdzis, viņš nespēs satvert virvi, ja Rūbens nolaidīs to akā; ar virvi vien nebūs līdzēts, galā jābūt stipram kāsim, lai, aizķertu aiz saitēm, izvilktu zēnu; vēl noderīgāks, iespējams, būtu virvju pinums, tīkls, ar ko varētu nozvejot un izcelt lomu, vai arī virvēs iesiets dēlis, uz kura bezpalīdzīgais spētu apsēsties, iekams tiktu pacelts līdz akas malai. Rūpīgi viņš izplānoja visu glābšanas darba norisi un nepieciešamos priekšdar bus, apsvēra arī, kādus apģērba gabalus ņemt līdzi, lai ietērptu kailo, un domās izraudzījās stipru ēzeli, ar kuru uzkrāvis tam vilnu un sierus, it kā dosies uz Dotanu, bet patiesībā, uzsēdinājis sev priekšā zēnu, tumsas aizsegā laidīsies piecu dienu ceļā uz Hebronu pie tēva. Lielo Rū-benu pārņēma spējš prieks par šo lēmumu, mazināja to vienīgi bažas, ka Jāzeps neizdzīvos, līdz no jauna satumsīs nakts, un no rīta, atvadoties no brāļiem, viņam bija krietni jāsaņemas, lai saglabātu strupo, īdzīgi pikto runas veidu, kurš visiem bija kļuvis ierasts.

Astoņi skaitā viņi tātad sēdēja platās priežu zarotnes ēnā un, drūmi miegdamies, blenza tālē, kur nesen bija parādījusies mirgoņa, šaudīgā malduguns, kas sajauca viņiem prātus un iedzina viņus tik sasodītā strupceļā. Pēkšņi viņi ieraudzīja, ka no labās puses cauri krūmainei, plati likdams dzīslotās kājas, lēkšiem šurp steidzas Naf-tāls, Bilhas dēls, viņu brālis, un noprata jau iztālēm, ka tas nes kādu vēsti. Bet uzzināt jaunumus viņiem īpaši nekārojās.

— Jūs brāļi, jūs draugi, jūs puiši, uzklausiet, ko jums teikšu! — nācējs plāja vaļā. — No Gileādas puses tuvojas ismaēliešu karavāna un dodas taisnā ceļā šurp, drīz tai jābūt klāt un jāpaiet garām trīs lingas metienus no vietas, kur jūs sēžat. Liekas, tie ir miermīlīgi pagāni ar preču krājumiem saiņos — ar šiem ļaudīm varētu patirgoties, ja tiem uzsauktu.

Uzklausījuši vēsti, viņi gurdi aizgriezās projām.

— Labi jau, labi, — atbildēja viens no viņiem. — Labi, Naftāl, paldies par ziņu.

— Ko tas viss līdz! — nopūties piemetināja cits.

Un atkal visi sēdēja klusēdami, izmocīti un sabozušies un nejuta ne mazāko vēlēšanos kārtot tirdznieciskus darījumus.

Pēc brīža viņi tomēr sarosījās, sāka triņāties un palaida acis apkārt. Un, kad Jehūda — jo tas bija viņš — pacēla balsi un uzrunāja viņus, visi satrūkās un reizē pagriezās uz brāļa pusi.

— Runā, Jūda, mēs klausāmies.

Un Jūda sacīja:

— Jēkaba dēli, man jums kas jautājams, un šis ir mans jautājums: ko tas mums dod, ka mēs nokaujam brāli un viņa asinis noslēpjam? Es atbildu visu vārdā: neko. Jo tas bija stulbi līdz riebumam, metot viņu bedrē, iegalvot sev, ka asinis nav izlietas un mierīgi var ieturēties, sēžot pie akas, — mēs vienkārši bijām par gļēvu, lai izlietu asinis. Bet vai es nosodu mūsu gļēvumu? Nē, es nosodu to, ka mēs maldinām sevi, melsdami par atšķirību starp «darīt» un «notikt», lai aiz tās noslēptos, tomēr stāvam pliki un kaili un noslēpties nevaram, jo tā ir no gaisa grābta. Mēs gribējām līdzināties dziesmas Lameham un nokaut zēnu par savu vāti, bet raugi, kas iznāk, ja mēģina darīt kā aizlaiku dziesmā un sekot varoņa paraugam: mums maz-

drusciņ bija jāpiekāpjas laika garam, kas vairs nav gluži senējais, un, nespēdami nokaut zēnu, mēs lēmām viņu lēnai nāvei. Kauns un negods mums! Jo dziesmas un tagadnes sajaukums nav ne šis, ne tas — tā ir puskoklēcēja riebeklība! Tādēļ es saku jums: reiz mēs nepratām līdzināties Lameham un bijām spiesti šur tur piekāpties laika garam, būsim godīgi līdz galam un atbilstoši laika garam pārdosim zēnu!

Pie šiem vārdiem visiem kā akmens novēlās no sirds, jo Jūda bija izteicis visu domas un viņiem līdz galam apskaidrojis prātu, kurā gaisma jau bija sākusi ataust, katram klusībā pašam apsverot Naftāla vēsti. Te nu beidzot tā bija — izeja no strupceļa, kurā viņi iekļuvuši, turklāt vienkārša un pati par sevi saprotama. Ceļu, kā izkulties no ķezas, parādīja Naftāla ismaēlieši: tas bija viņu ceļš, kas, nākdams dievs vien zina no kurienes, gāja te garām un aizveda neizmērojamā un neziņas miglā tītā tālē, no kuras — tāpat kā no kapa — atgriešanās nebija. Viņi nevarēja izvilkt zēnu no bedres, lai kā to būtu gribējuši, un tagad pēkšņi tomēr varēja; zēns jāatdod ceļiniekiem, kas tuvojās, un reizē ar tiem viņam jāpazūd no redzes aploka, tāpat kā nebūtībā pazūd komēta ar visu savu asti! Pat Simeonam un Levijam izeja šķita puslīdz laba, ja jau ar sendienu varoņgaru bija izgājis greizi.

Lūk, tādēļ visiem reizē izlauzās apslāpēts, aprauts piekrišanas sauciens, un viņi cits caur citu steigšus piebalsoja Jūdam, teikdami: — Jā, jā, jā, jā, tu to saki, Jūda, un tu spried pareizi! Pārdot! Pārdot viņu ismaēliešiem, tas ir prāta darbs — tā mums būs līdzēts, tā mēs tiksim no viņa vaļā! Vediet to zēnu šurp, ārā viņu no bedres, izvelciet viņu gaismā! Tirgotāji tuvojas, un viņš, domājams, vēl dvašo, cits iztur dienas divpadsmit, četrpadsmit, kā liecina pieredze! Vieni aši uz aku, otri tamēr ...

Bet ismaēlieši jau bija klāt. Trīs lingas metienus no vietas, kur sēdēja brāļi, parādījās pirmais — vecs vīrs, paslēpis rokas zem apmetņa, augstā kamielī, ko pavadā veda puisēns, un aiz pirmā cits pakaļ citam iznira pārējie: jātnieki, kravas kamieļi un dzinēji — ne visai iespaidīgs ceļotāju pulciņš; nekādi bagātie šie rebinieki, liekas, nebija, uz kāda kamieļa pat sēdēja divi; rāmā, līganā solī viņi dzīrās paiet garām, pievērsuši skatienu Dotanas pakalnam.

Par vēlu doties pēc Jāzepa — vismaz šimbrīžam par vēlu. Taču Jūda — tāpat kā visi pārējie — bija nelokāmi apņēmies nepalaist garām izdevību un uzspiest ismaēlie* šiem zēnu, lai tie aizvestu viņu no redzes aploka un atpestītu brāļus; nebūtu gluži vienkārši izturams, ja viss paliktu pa vecam. Vai šo ceļinieku ciltstēvu Ābrahāms nebija padzinis tuksnesi kopā ar Hagāru, tāpēc ka tas pa lejzemiešu vīzei tika jokojies ar īzāku, īstenās dēlu? Jāzeps jānovāc, aizraidot viņu tuksnesī ar Ismaēla dēliem, — norisei bija savs pamats, tā nebija nekas jauns, tā bija atkārtojums. Jauna, ja vēlas, un patvarīga piedeva bija pārdošanas iecere. Bet par šo ieceri gadu tūkstoši pārlieku bargi tiesājuši brāļus. Pārdot cilvēku! Pārdot brāli! Neļausim vaļu jūtelīgai aizvainotībai, rēķināsimies ar dzīves īstenību un to stipro lietišķas, vispārpieņemtas rīcības raksturu, kas šai iecerei laupīja gandrīz vai jebkuru nelietīgas pirmreizības nokrāsu. Nonācis spaidīgos apstākļos, tolaiku cilvēks pārdeva dēlus, un bezizejas stāvokli, kādā bija nonākuši brāļi, ikvienam jāatzīst par spaidīgu. Tēvs pārdeva meitas, izdodams tās pie vīra, — un arī šo deviņu nebūtu pasaulē un viņi, skaitā astoņi, tobrīd nesēdētu tur, kur sēdēja, ja Jēkabs par četrpadsmit kalpības gadiem nebūtu no Lābana nopircis viņu māti.

Mazliet neparocīgi bija. vienīgi tas, ka pārdodamā manta nebija uz vietas, ka manta, tā sakot, bija noglabāta bedrē lauka vidū. īstajā brīdī to kā nekā varēs atgādāt šurp, vispirms vajadzēja iepazīties ar svešajiem un pārliecināties, vai tie maz ir pircēji.

Tādēļ visi deviņi lika rokas pie mutes un sauca tālumā:

— Hei, ceļavīri! No kurienes nākdami, un kurp iedami? Atvelciet brīdi elpu, šeit, zem kokiem, ir pavēnis, un arī ļaudis ir šeit, ar kuriem der aprunāties!

Saucieni aizskanēja pāri klajumam un tika sadzirdēti. Jo ceļinieki novērsa skatienus no Dotanas pakalna un pagrieza galvas uz saucēju pusi; vadonis pamāja, dodams zīmi pārējiem, un nogriezās apciemot tejieniešus, kas, pieslējušies kājās, sveica nācējus, piedurdami pirkstus pie acīm par zīmi, ka priecājas redzēt viesus, un pie krūtīm un pieres, apliecinādami, ka gan še, gan tur valda vislielākā gatavība sveikt sērsējus. Vicinādami rokas, jājam-lopu vidū skraidīja kalpi un, izgrūzdami guldzošas skaņas, skubināja kamieļus nomesties uz priekškājām un gulties. Ceļinieki nokāpa, abas puses apmainījās ar ierastajām laipnībām un apsēdās viena otrai iepretī: brāļi turpat, kur jau bija sēdējuši, un svešie viņiem priekšā — vidū vecais, bet no viņa pa labi un pa kreisi cits citam blakus rindiņā

znots, brāļadēls un dēli. Kalpi turējās atstatu. Bet svešajiem aiz muguras, tieši aiz vecā un viena no dēliem, pastarpā sēdēja vēl kāds, mētelī satinies; kapuci tas pārmaucis pāri galvai, aizklādams arī seju, un tikai lejāk galvas apsegs, mezdams kroku, nedaudz pavēries.

Kas gan spieda brāļus, sākoties sarunai, atkal un atkal uzmest pa skatienam satuntuļotajam otrajā rindā sēdošajam stāvam? Jautājums acīmredzot ir lieks. Mēmais, nošķirtais tēls gribot negribot piesaistīja uzmanību; kurš katrs brāļu vietā būtu izturējies tāpat; tik tiešām, kāda vajadzība skaidrā, saulainā dienā vīstīt galvu mētelī, it kā tuvotos abubū, smilšu vētra? Pirmajā brīdī brāļi jutās satraukti un nespēja apkopot domas. Ne jau tā tur notulis sēdošā dēļ — gan svešais pats zina un kāda tur citiem daļa, kālab šis bīstas gaismas! Atgādāt šurp vajadzēja to, kas pārdodams, un būtu prātīgi darīts, ja daži — divi vai trīs — pieceltos un ietu izvilkt mantu no akas, lai kaut kur nomaļus drusku to uzsvaidzinātu, iekams piedāvā pircējiem, kā viņi, ismaēliešiem pagriežoties šurp, klusītēm uz ātru roku bija vienojušies. Kāpēc tad neviens necēlās? Varbūt tāpēc, ka nebija norunāts, kuriem jādodas turp. Tiesa, viens otrs varētu celties bez visām norunām. Varbūt neviens necēlās aiz bažām, ka tāda rīcība varētu likties nepieklājīga. Bet iegansts taču būtu atrodams! Dans, Zebulons, Isašārs — kaut vai šie trīs, kādēļ tie sēdēja kā pielipuši un izklaidīgi vēroja mētelī satuntuļoto stāvu vidū aiz tirgotāja un viņa dēla?

Svaidīdamies ar iecildīgi nicīgiem teicieniem, kuros, atspēkojot cits citu, jaucās sevis noniecinājumi ar dīžību, kā vienas, tā otras puses pārstāvji stāstīja par savu dzīves veidu. Viņi esot pavisam necili gani, skaidroja Jūda un pārējie brāļi, gluži vai salašņas, salīdzinot ar kungiem viņu priekšā, tiesa gan, dēli ļoti mantīgam vīram dienvidos, īstam ganāmpulku valdniekam un dižam dieva valdo-nim, no kura nepārredzamajiem īpašumiem viņi šeit, šajā ielejā, uzraugot mazu, taču savuties tik tikko pārskatāmu daļiņu, tāpēc ka ganību tur lejā, pusdienas pusē, protams, trūkstot. Ar ko viņi, sīki ļautiņi, tik nepelnītā kārtā esot tikušies?

Ja novēršot acis no šāda spožuma un uzmetot skatienu viņam un viņa ceļabiedriem, atbildēja vecais, tad vispār nekas neesot redzams, jo, pirmkārt, acis vēl esot apžilbušas un, otrkārt, tikpat kā nekas jau arī neesot skatāms. Viņu dzimtene esot varenā Ma'ina Arābijas pusē, un mītot viņi Mosarā jeb Midiānā, tātad uzlūkojami par ml-diāniešiem, kurus ar dieva palīgu varot saukt arī par me-daniešiem jeb, izsakoties pavisam necili, par ismaēlie-šiem, — vai neesot gluži vienalga, kādā vārdā dēvējot to, kas nekas neesot? Viņi apgādājot ar visu nepieciešamo karavānas, kas ne vienu reizi vien aizsniegušas malu, kur pasaulei gals, un tirgojoties, ceļojot no zemes uz zemi, ar dārgumiem, kurus iekārojis ne viens vien zemes varenais, — ar Ofīras zeltu un Puntas balzamu. No valdniekiem viņi ņemot valdnieka cienīgu samaksu, draugiem toties ādu nost neplēšot. Šoreiz viņu kamieļi nesot saiņus ar pienbaltu, kārtainu tragantu, tik brīnum trauslu, kāds šajā ielejā laikam gan vēl nebūšot redzēts, un vīraku, tik vilinošu dievu nāsīm, ka, reiz paostījuši to, dievi cita vairs nevēloties ... Tiktāl par viesu niecību.

Brāļi noskūpstīja sev pirkstu galiņus un, izdarīdami simbolisku kustību, lika noprast, ka metas ar pieri pie zemes.

Mosara jeb Ma'ina, tīkoja uzzināt Jūda, laikam gan atrodoties tālu — tīri vai aiz trejdeviņām zemēm?

— Jā, ļoti tālu telpā un laikā arī, — apstiprināja vecais.

— Vai septiņpadsmit dienu gājumā? — jautāja Jūda.

— Septiņreiz septiņpadsmit! — atbildēja vecais. Un arī tādēļ i tās tālība esot tikai aptuveni norādīta. Gan pārvietojoties, gan pūšoties (jo arī atpūta ietilpstot ceļojuma laikā), neizrādot ne mazāko nepacietību, esot jāļauj laikam pārvarēt telpu. Kādu dienu — galu galā drīzāk, nekā bijis cerēts, — laiks esot paveicis savu.

Tad jau, bilda Jūda, domājams, varot secināt, ka šie apvidi un ceļamērķi atrodoties aiz visa redzes aploka — dievs vien zina kur — un neizmērojami tālu?

Arī tā varot izteikties, piekrita vecais, it īpaši, ja attālums vēl ne reizi neesot mērots un cilvēks neesot paradis, sabiedrojoties ar laiku, pārvarēt telpu, bet gan, gluži pretēji, šai ziņā atstājot laiku neizmantotu. Cilvēks, kam tāles labi zināmas, spriežot par tām lietišķāk.

Viņš un viņa biedri, teica Jehūda, esot gani, nevis ceļotāji un tirgotāji; bet ne jau ceļojoši tirgotāji vien, viņš atļaušoties piebilst, protot pacietīgi sabiedroties ar laiku, lai pārvarētu telpu. Arī ganam esot bieži jāmaina ganības un akas, un, pārceldamies no vietas uz vietu, tas līdzinoties ceļu pavēlniekam — atšķirībā no vienuviet mītošiem druvu kopējiem, Baāla dēliem. Viņu tēvs, ganāmpulku pavēlnieks, kā jau teikts, mājojot piecu dienu gājumā no šejienes, pusdienas pusē, un šo attālumu, lai arī tas, protams. neesot ne salīdzināms ar septiņpadsmit dienu gājumu, viņi tik bieži esot mērojuši gan vienā, gan otrā virzienā, ka pazīstot kā savus piecus pirkstus katru robežakmeni, aku un koku šajā ceļā un ne par ko vairs nebrīnoties. Attālumu pārvarēšana, ceļojumi? Viņi netaisoties šai ziņā sacensties ar tirgotājiem, nākušiem no nezināmas tāles, taču arī viņi jau zēna gados pārcēlušies uz šejieni no Upju zemes tālu rītos, kur tēvs licis pamatu savai mantībai, un mituši Sehemas ielejā, vietā, kur viņu pavēlnieks licis izmūrēt aku — četrpadsmit olektis dziļu un ļoti platu, tāpēc ka pilsētas ļaudis aiz pārlieku lielas nenovīdības lieguši izmantot jau esošās smeltuves.

— Kauns un negods pār viņiem līdz ceturtam augumam! — teica vecais. Tīrā laime vēl, viņš piemetināja, ka ielejas ļaudis savā nenovīdībā neesot sagrābuši un aizbēruši viņu tēva rakto aku, atstājot viņus pavisam bez ūdens.

Gan jau viņi, brāļi, būtu zinājuši, kā šiem par tādu rīcību iegriezt, dižojās tie deviņi. Hoho, pēcdienis viņi šiem ne vienā vien ziņā sadevuši pa mizu!

Tad jau viņi esot nesaudzīgi varoņi, jautāja vecais, bargi un neiežēlināmi savā izlēmībā?

Viņi esot gani, atbildēja brāļi, tātad paraduši vajadzības gadījumā aizstāvēties, atvairot lauvas un laupītājus, un turēties godam, izceļoties strīdiņam par akām vai ganībām. Bet attiecībā uz attālumiem, piebilda Jūda, pēc tam kad vecais bija apliecinājis cieņu viņu vīrišķībai, attiecībā uz ceļotāja drosmi — jau viņu sentēvs bijis dzimis ceļotājs, bēglis no Haldejas Uras, ieceļotājs, kurš krustām šķērsām izstaigājis šejienes ielejas, nekur nejuzdams aicinājumu apmesties uz pastāvīgu dzīvi, tā ka droši vien salasītos septiņreiz septiņpadsmit dienas, ja saskaitītu visas, ko viņš pavadījis ceļā. Bet par precinieku savam brīnum vēlu dzimušajam dēlam viņš sūtījis uz Nahajarimu, tas ir, Sineāru, savu Vecāko kalpu ar desmit kamieļiem; tas esot bijis tik knašs tālu ceļu veicējs, ka zeme, īpaši nepārspīlējot, pati lidojusi viņam pretī. Sastapis līgavu pie akas lauka vidū, viņš pazinis to pēc tā, ka tā devusi viņam padzerties no krūzes savā rokā un padzirdinājusi arī viņa desmit kamieļus. Raugi, cik daudz esot ceļots un kādi attālumi pārvarēti, ja runa ir par viņu priekštečiem, ir nepieminot viņu tēvu un pavēlnieku, kurš jau agrā jaunībā, gari neprātodams, pametis dzimtās mājas un devies savukārt uz HaIdeju — vismaz dienas septiņpadsmit vadīdams ceļā. Tur viņš nogājis pie kādas akas ...

— Piedod, — teica vecais, paceldams no tērpa apakšas izvilkto roku un pārtraukdams runātāju, — piedod, draugs mans un dārgais ganu vīrs, savam gados vecākajam kalpam, ka tas atļaujas izteikt kādu piezīmi sakarā ar to, ko tu stāsti. Klausoties tevī un tavā vēstījumā par jūsu cilti un tās gaitām, man rodas iespaids, ka akām tajās ir tikpat liela un ievērības cienīga loma kā ceļojot gūtai pieredzei un vietas maiņām.

— Ko tu ar to gribi teikt? — jautāja Jūda, izsliedams muguru. Atliecās taisni arī pārējie brāļi.

— Vienīgi to, — atbildēja vecais, — ka stāstīdams tu katra vārda galā piemini akas. Jūs nepārtraukti maināt ganības un smeltuves. Jūs no galvas varat noskaitīt visas šejienes tvertnes. Jūsu tēvs izbūvējis aku — visai dziļu un platu. Jūsu vectēva nama pārraugs bildinājis līgavu viņa dēlam pie akas. Un jūsu tēvs, man tā vien rādās, arī... Nudien man dūc ausīs no jūsu akām.

— Mans pavēlnieks, tirgotājs, — taisni izslējies, atbildēja Jūda, — šķiet, grib teikt, ka mans stāsts, dievam žēl, ir vienmuļš un apnicīgs. Mēs, brāļi, esam gani, nevis šādi tādi miglas pūtēji pie ak ..., mēs neesam nekādi tirgus būdu balamutes, kam tas ir amats un kas mēli kulsta par naudu. Mēs stāstām bez visādiem izskaistinājumiem Un smalkumiem un runājam, kā mākam. Un lai man viens izskaidro, kā, stāstot par dzīvi, turklāt vēl ganu dzīvi un kur nu vēl ceļa gaitām, lai nepiemin aku, bez kuras ne soli nespersi...

— Svēta taisnība, — iemeta starpā vecais. — Mana drauga — ganāmpulku pavēlnieka dēla atbilde ir augstākā mērā pārliecinoša. Patiešām akai cilvēka dzīvē ir izcila loma, un cik daudz jocīgu nostāstu un neparastu atgadījumu ar šīm vietām saistās arī man, gados vecajam jūsu kalpam, vienalga, vai akā bijis avota vai lietus ūdens jeb vai tā izsīkusi un aizbirusi. Varat man ticēt, šīs ausis, kas aiz vecuma jau pagurušas un kļuvušas pakurlas, nemaz nebūtu tik uztvērīgas pret akas pieminējumiem jūsu stāstos, neatgadījies man pavisam nesen un ceļā uz šejieni sakarā ar aku kaut kas visai dīvains — viens no pārsteidzošākajiem piedzīvojumiem manā mūžā, ja atmiņa mani neviļ, un es ceru, ka jūs savā labvēlībā izskaidrosiet man notikušo un palīdzēsiet to izprast.

Brāļi iztrūkās ne pa jokam. Viņi izslējās tik taisni, ka muguras ieliecās, un pārstāja mirkšķināt acis.

— Vai šeit, šajā pusē, kur jūs ganāt lopus, — jautāja vecais, — nav noklīdis kāds cilvēka bērns, ko meklētu viņa piederīgie, domādami, ka viņš ir nolaupīts un varmācīgi aizvests vai ka viņš kritis par upuri lauvas vai cita plēsīga zvēra asinskārei, tāpēc ka jau trešo dienu nav atgriezies mājās?

— Nē, — atbildēja brāļi. Nekas tāds neesot dzirdēts.

— Un kas ir šis te? — jautāja vecais, pasniedzies atpakaļ un norāvis Jāzepam no galvas kapuci... Tur nu viņš sēdēja aiz ceļavīriem, tīdamies noslīdējušā mēteļa krokās, goddevīgi nodūris acis. Sejas izteiksme bija aptuveni tāda pati kā toreiz, kad, tēva klātbūtnē juzdamies drošībā, viņš stāstīja nekautro zvaigžņu sapni. Vismaz brāļiem tā likās aptuveni tāda pati.

Daži, ieraudzījuši viņu, pielēca kājās, bet jau nākamajā mirklī, raustīdami plecus, atkal apsēdās.

— Vai šis te jums bija padomā, ieminoties par aku un noklīdušiem ļaudīm? — jautāja Dans, noprazdams, ka pienācis īstais brīdis attaisnot savu čūskas un odzes slavu. — Tikai šis te un cits neviens? Nu, tad jūs varējāt nedzesēt muti. Tas ir vergs bez tēva un mātes, vispēdējais pa-kalps, pasūtāms nešpetnis, kurš mums bija jāsoda par atkārtotu apzagšanos, meliem, zaimošanu, kauslīgumu, spī-tēšanos, maukošanos un nebeidzamiem tikumu pārkāpumiem. Jo, lai ari gados jauns, viņš ir īsts grēka gabals. Ak tad jūs atradāt to karātavu putnu un izvilkāt no akas, kurā viņš tika iemests pārmācīšanas nolūkā? Re nu, jūs esat aizsteigušies mums priekšā, jo soda laiks nupat bija apkārt un mēs jau dzīrāmies apžēlot viņu, lai redzētu, vai mācība ko līdzējusi.

Tik viltīgi mēļoja Bilhas dēls. Viņa valoda bija izmisīgi pārdroša, jo tepat līdzās sēdēja Jāzeps un kuru katru mirkli varēja atdarīt muti. Bet uzticēšanās, ko, pateicoties bedrei, viņam bija izrādījuši brāļi, šķiet, vēl arvien bija spēkā; tā netika pievilta, jo Jāzeps tik tiešām nebilda ne pušplēsta vārda, sēdēja, kā sēdējis, klusēdams, lēnprātīgi nodūris acis, un vispār izturējās kā jērs, kas apklust, ieraudzījis cirpēju.

— Ai, ai, ko es dzirdu! — teica midiānietis, grozīdams galvu un pavērdamies te ļaundarī, te bargajos soda spriedējos; bet galvas grozīšana drīz vien kļuva par galvas kratīšanu, jo kaut kas nelikās īsti kārtībā, un vecais labprāt būtu pajautājis savam atradenim, vai tas viss ir taisnība, taču darīt to liedza pieklājība. Tādēļ viņš tuipinēja:

— Ko es dzirdu, ko es dzirdu! Ak tad šitāds blēņdaris ir zēns, par kuru mēs iežēlojāmies, pēdējā mirklī izvilkdami viņu no cauruma! Viens man tomēr jāsaka: sodīdami zēnu, jūs rīkojāties maķenīt par bargu un cirtāt pār strīpu. Mūsu atrasts, viņš jau bija tik vārgs, ka izvēma pienu, ko mēs viņam devām, — vilcināties ar atbrīvošanu, man liekas, vairs nedrīkstēja, ja vien viņam jūsu acīs ir kāda vērtība, kas, ņemot vērā trūkumus, kurus apšaubīt nevar, domājams, gan ir niecīga, jo soda bargums liecina, ka viņa nelietība ir ārkārtīgi liela.

Te Dans iekoda sev mēlē, jo apjēdza, ka samelsis lieku un, pat neņemot vērā, ciktāl var paļauties uz Jāzepu, izteicies neapdomīgi, kā viņam uzreiz bija licis noprast Jūda, iegrūzdams dunku sānos. Danam nekas cits nebija bijis prātā kā izskaidrot ismaēliešiem, kādēļ viņi tik nežēlīgi apgājušies ar zēnu; Jūdam turpretī padomā bija pārdošana, un tikt galā ar abiem uzdevumiem reizē nebija viegli. Pretēji jebkādai tirdzniecisku darījumu loģikai prece bija nopelta tā cilvēka acīs, kuram to gribēja iegrūst. Kaut kas tāds Jēkaba dēliem nekad vēl nebija gadījies, un viņi nokaunējās par savu nejēglību. Nudien, tā vien šķita, ka sprukām gala nav, līdzko darīšana ai Jāzepu. Tik tikko izkļuvuši no vienām, viņi jau iekūlušies citās.

Jūda ņēmās glābt viņu tirgotāju godu un, cenzdamies labot kļūdu, teica:

— Godīgi jāatzīst, sods par palaidnībām, iespējams, bija drusku par bargu un var radīt maldīgu priekšstatu par mantas vērtību — kas ir, tas ir. Mēs, ganāmpulku pavēlnieka dēli, esam pastraujas, karstas dabas ļaudis, stingri, reizumis varbūt par daudz stingri pret tikumu pārkāpumiem, turklāt, kā jau paši atzinām, nelokāmi un nepiekāpīgi savā izlēmībā. Nešpetņa nodarījumi, aplūkoti katrs par sevi, pārāk bīstami nav, vienīgi pārkāpumu atkārtošanās un skaits darīja mūs domīgus un noteica soda bargumu, pēc kura var spriest, cik vērtīgs mums šis kalps, un pēc tā savukārt, cik šī vērtība liela. Jo resgaļa izdari-gums un prāta dotumi ir vērā ņemami, un tāds, kāds šis te sēž, pateicoties mūsu stingrībai, atradināts no saviem netikumiem, viņš tomēr ir itin noderīga manta, kā man patiesības labad gribētos atzīmēt, — bilda Jūda, beigdams runu, un Dans dziļi kaunējās viņa priekšā par savu neveiksmīgo viltību, vienlaikus priecādamies, ka Leas dēls tik atjautīgi atradis izeju no ķibeles.

— Hm, hm, — norūca vecais, uzlūkodams te Jāzepu, te viņa brāļus un nebeigdams kratīt galvu. — Ak tad šitik izdarīgs tas nerātnis? Hm, ko jūs sakāt! Kā bezgodi sauc?

— Nekādi nesauc, — atbildēja Dans. — Kā tad viņu lai sauktu? Līdz šai baltai dienai vārda viņam nav, mēs taču jau teicām, ka viņam nav ne tēva, ne mātes, ka viņš ir bandu bērns un audzis kā purva niedre savā vaļā. Uzrunādami viņu, mēs sakām: «Ei tu!» — vai:,«Tu!» — vai vienkārši pasvilpjam. Tādos, lūk, vārdos mēs saucam viņu.

— Hm, hm, ak tad purva bērns un savvaļas augs ir sodu izcietušais, — teica vecais. — Ai, ai, cik savādi! Kā dažreiz mūs pārsteidz patiesība! Lai cik tas nesaprātīgi un nepieklājīgi, mēs tomēr jūtamies pārsteigti. Izvilkts no sava cietuma, niedola dēls mums teica — viņš mākot lasīt un rakstīt. Vai tie būtu meli?

— Ne pārāk lieli, — atbildēja Jūda. — Mēs jau apliecinājām, ka zēnam piemīt ievērības cienīgi prāta dojumi un neparasts izdarīgums. Viņš prot uzskaitīt preces un iegrāmatot eļļas krūkas un vilnas baķus. Neteicis ko vairāk, viņš melojis nebūs.

— Lai visi vairītos melu! — atbildēja vecais. — Jo patiesība ir dievs un ķēniņu ķēniņš, un Neb-ma-ra ir tās vārds. Tai jāpakļaujas arī tad, kad tā liekas dīvaina. Vai niedola puisēna un mani pavēlnieki arī prot lasīt un rakstīt? — viņš pajautāja, samiedzis acis.

— Pēc mūsu domām, tas ir vergu pienākums, — atcirta Jūda.

— Jā, dažkārt to dara vergi, — piekrita vecais. — Bet arī dievi raksta valdnieku vārdus uz kokiem, un dižs ir Tots. Kas zina, varbūt viņš pats ar savām rokām šim purva puisēnam smailinājis meldru un ierādījis ķīļu rakstus, — lai dievs ar ibisa galvu man piedod šo joku! Bet tā nu tas reiz ir: visām ļaužu kārtām doti kungi un noteicēji, un tikai grāmatu nama rakstvedis ir pats savs kungs un pavēlnieks un vienīgais neraujas melnās miesās. Man ir zināmas zemes, kur šis meldrāja dēls būtu kungs un noteicējs pār jums un jūsu pūliņiem. Iedomājieties vien, es bez īpašām grūtībām varu stādīties priekšā un man pietiek iztēles, lai nospriestu un joka pēc izteiktu pieņēmumu, ka viņš ir jūsu kungs un jūs esat viņa kalpi. Raugiet, es esmu tirgotājs, — viņš turpināja, — turklāt, varat man ticēt, itin pieredzējis, jo es esmu nosirmojis, vērtēdams lietas — cik tās dārgas vai lētas, un apšmaukt mani nav viegli, ja runa ir par preci; pietiek man paņemt drēbi starp īkšķi un rādītāja pirkstu, lai noteiktu, ko tā vērta, — vai audums rupjš vai smalks jeb vai vidēja labuma, tas man ir te, pirkstu galos, un aiz ieraduma mūždien visu pārbaudīt man galva vairs neturas taisni, un it neviens man neiestāstīs, ka nevērtīgais ir vērtīgs. Tad nu raugiet: šis puisēns ir smalka kaluma, lai arī bargā soda dēļ panīcis, — es nosaku to nekļūdīgi, kaut galva man neturas taisni, un sataustu nešaubīgi, laizdams mantu caur pirkstiem. Es nerunāju par izdarīgumu, saprātu vai rakstīt-māku — runa ir par materiālu, par vielu, un šai ziņā es esmu lietpratējs. Tādēļ, lūk, es atļāvos pārdroši pajokot, teikdams, ka nejustos pārsteigts, uzzinājis, ka šis «Ei tu!» ir jūsu pavēlnieks un jūs esat viņa kalpi. Bet viss, protams, ir otrādi?

— Otrādi gan, — apstiprināja brāļi un izslējās.

Brīdi vecais paklusēja.

— Nu tad, — viņš ieteicās un atkal samiedza acis, — reiz zēns ir jūsu vergs, pārdodiet viņu man!

Tas bija mēģinājums pārbaudīt brāļus. Kaut kas te nelikās īsti skaidrs, un savu priekšlikumu vecais izteica tāpat vien — aiz viltības, nedomādams neko īpašu, un aiz ziņkāres, gribēdams pārliecināties, kādu iespaidu atstās teiktais.

— Ņem viņu, mēs dāvinām viņu tev, — nobēra Jūda un, kad midiānietis bija pierādījis, ka domās un sirdī pareizi novērtējis šo pieklājības frāzi, piemetināja: — Tiesa, gluži taisnīgi nebūtu, ka mums tikušas vienīgi mokas un tagad, kad zēnam nešķīstība izdzīta, jums tiks mūsu audzināšanas augļi. Bet, ja jau jums kārojas viņu dabūt, sakiet, cik esat ar mieru dot!

— Nē, cenu nolieciet jūs! — iebilda vecais. — Es citādi neesmu paradis.

Un nu sākās tirgošanās un kaulēšanās par Jāzepu, un tā bija tik sīksta, ka ilga veselas piecas stundas — līdz vēlam novakaram un saulrietam. Trīsdesmit seķeļus sudraba naudā savējo vārdā prasīja Jūda; taču minējietis at-smēja — tas esot joks, par kuru varot brīdi pajautroties, nopietni ņemama šāda cena neesot. Vai tad varot uzstāt, lai mēness metālā norēķinās par kādu tur «Ei tu, panāc šurp!» — niedolā dzimušu neganteli, kuram, kā pierādīts un atzīts, esot smagi rakstura trūkumi? Te brāļiem atriebās Dana pārliekā centība, kad viņš mēģināja izskaidrot, kāpēc sodāmais iemests akā, un aplam noniecināja mantas vērtību. Vecais vareni izmantoja šo kļūdu, cenzdamies nosist precei cenu. Bet ari viņš bija rupji kļūdījies, pirkstus berzējot nenociezdamies, nepadižojies, ka pazīst drēbi, kā arī palikdams pie sava, ka puisēns ir smalka kaluma, — pārdevējiem tas nāca par labu. Jūda turēja viņu pie vārda un, apelēdams pie viņa pazinēja goda, tik uzmācīgi slavēja zēna smalkumu, it kā tas nedz pašam, nedz pārējiem nebūtu izraisījis ne mazāko nenovīdību un viņi tik dedzīgi slavēto tieši smalkuma dēļ nebūtu metuši akā. Kaulējoties iekarsuši, brāļi pavisam zaudēja kaunu, un Jūda pat nekautrējās iesaukties: kas vēl nebūšot! Puisēnu, tik smalku, ka tas viņiem visiem varētu būt par kungu un pavēlnieku, bet viņi — par tā vergiem, vajadzēšot atdot lētāk par trīsdesmit seķeļiem, par pusvelti? Viņš izlikās gluži vai samīlējies pats savā precē un, jau nolaidis cenu līdz divdesmit pieciem sudraba seķe-Jiem, spēra vēl vienu gluži ārkārtēju soli, piegāja klāt un nomutēja uz vaiga Jāzepu, — Jāzeps, acis nodūris, klusēja, — saukdams, ka pat par piecdesmit seķeļiem netaisoties šķirties no šitāda dārguma — tik gudra un piemīlīga zēna.

Taču skūpsts nepadarīja veco piekāpīgāku, viņš bija stiprākais, skaidri noprazdams, ka brāļi katrā ziņā — patiesībā par jebkuru cenu grib tikt vaļā no puisēna, par ko viņš ātri vien pārliecinājās, izlikdamies, ka pārtrauc tirgoties un atmet darījumam ar roku. Piecpadsmit seķeļus sudraba, turklāt babiloniešu svarā, kas ir vieglāks, viņš bija solījis sākumā; bet pēc tam, kad brāļi, izmantodami pircēja pirmītējo kļūdu, bija izspieduši divdesmit feniķiešu svara seķeļus, viņš iecirtās un neparko nedeva vairāk. Jo viņš varēja teikt: viņš esot atradis zēnu par mata tiesu no nāves un varot pavisam vienkārši atsaukties uz atradēja tiesībām un pieprasīt izpirkumu, — tā esot tīrā laipnība, ka viņš neatvelkot šo summu no pirkuma cenas un esot ar mieru maksāt divdesmit smagos feniķiešu seķe-Jus. Ja tas netiekot novērtēts, viņš atsakoties no darījuma un ne dzirdēt vairs nevēloties par blēdīgiem niedola puišeļiem.

Puses tātad sita viena otrai saujā, vienojušās par divdesmit vispārpieņemtā svara seķeļiem, un brāļi par godu viesiem nokāva koku pavēnī aitu, izlaida tai asinis un, iekūruši ugunskuru, uzcepa gaļu, lai, atzīmējot un apstiprinot darījumu, kopīgi paceltu rokas un iestiprinātos, un arī Jāzepam, vecā minējieša — viņa saimnieka atmests, tika dažs kumoss. Bet ko viņš bija spiests noskatīties? Viņš redzēja, ka brāļi neuzkrītoši, paslepus, tā ka ismaē-lieši neko nemanīja, raibā tērpa skrandas iemērca un krietni savazāja nokautās aitas asinīs; brāļi nekautrēdamies darīja to viņa acu priekšā, nešaubīdamies ne mirkli, ka viņš klusēs; un viņš ēda jēra gaļu, kura asinīm bija jāaizstāj viņa asinis.

Cienasts un iestiprināšanās bija īsti vietā, jo tirgošanās ne tuvu nebija pabeigta. Galā tā bija tikai lielos vilcienos, vienojoties par pamatcenu; tagad sākās sīkā tirdzniecība, brāļiem par nolikto summu iegādājoties preces. Šeit jāvēršas pret priekšstatu, kas dažādu svētu rakstu dēļ plaši izplatījies un ieviesies, — proti, priekšstatu, ka ismaēlieši, pirkdami Jāzepu, norēķinājušies skaidrā naudā, izņemdami to no maka un spiezdami brāļiem saujā. Vecajam ne prātā nenāca maksāt sudrabā — par «monētām» zināmu iemeslu dēļ ir nerunājot. Kas gan vadās sev līdzi kaudzēm metāla, un kurš pircējs labprāt nekārtos maksājumu ar mantiskām vērtībām, ja katra prece, ar kuru daļēji tiek segta pirkuma summa, paver iespēju padarīt pirkumu izdevīgāku un, kļūstot par pārdevēju, pakalpot pats savām — pircēja interesēm? Pusotra seķeļa gabal-sudraba minejietis iesvēra ganiem uz saviem glītajiem, pie jostas pakārtajiem svariņiem; atlikums bija jāsedz ar precēm no saiņiem, ko nesa viņa kamieļi. Un tā nu kravas tika noceltas un preces izsaiņotas un izliktas zālienā: dažnedažādu šķirņu vīraks un lauzeni Aizupes sveķi, kā arī citas pievilcīgas un noderīgas mantas — bārdas naži, vara un krama asmeņi, gaismekļi, ziežu lāpstiņas, inkrus-tēti spieķi, zilas stikla pērlītes, rīcineļļa un sandales; veselu tirdziņu un sīkpreču bodīti tirgotāji atdarīja pircēju kārajām acīm, un astoņpadsmitarpus seķeļu vērtībā tie drīkstēja iepirkties par savu preci, kaulējoties par katru mantiņu tik neatlaidīgi, it kā šī viena izšķirtu visa darījuma likteni, tā ka patiešām pienāca vakars, līdz abas puses tika galā, un Jāzeps bija pārdots par saujiņu sudraba, toties daudziem nažiem, balzama gabaliņiem, gaismekļiem un spieķiem.

Pēc tam ismaēlieši savāca atlikušās preces un atvadījās. Viņi nebija steigušies, izmantodami necerēto iespēju patirgoties, un nebija žēlojuši laiku; tagad tas atkal jāpadara rasmīgs, pārvarot telpu; pirms apmešanās uz nakti viņi taisījās vakara pusē noiet vēl kādu posmu. Brāļi necentās viņus aizturēt, tikai deva vienu otru padomu — kādā virzienā, piemēram, doties un kādu ceļu izraudzīties.

— Neejiet pa zemes iekšieni, — viņi teica, — pa augstienes kori, kas atdala upes, uz Hebronu un tā joprojām — to mēs neiesakām, mēs brīdinām savus draugus. Celi tai pusē slikti, kamieļi klūp, un ceļotājiem uz katra soļa uzglūn salašņas. Nokāpiet ielejā un nogriezušies dodieties pa ceļu starp pakalniem Augļu Dārza pakājē arvien lejāk uz piekrastes pusi; nonākuši pakrastē, jūs būsiet drošībā un iesiet vienā laidā pa mīkstām pludmales smiltīm — septiņreiz septiņpadsmit dienas vai cik vien tālu tiksies; tā ir bauda — ceļot gar jūru, tas neapnīk, turklāt tas ir pats prātīgākais!

Tirgotāji atvadīdamies teicās ņemt vērā padomu. Tad kamieļi ar ceļiniekiem mugurā pietrausās kājās, un pārdotais Jāzeps sēdēja priekšā Kedmam, vecā vīra dēlam. Acu vākus viņš turēja nolaistus, tāpat kā bija darījis visu laiku, pat tobrīd, kad ēda jēra gaļu. Un arī brāļi stāvēja, acis nodūruši, līdz karavāna izzuda krēslā, kas strauji sabiezēja. Tad viņi dziļi ievilka elpu un, atkal to izpūtuši, teica:

— Raugi, viņa vairs nav!

RŪBENS IERODAS PIE AKAS

Bet krēslā, kas sabiezēja, un šalkainajā tumsā, kurai uznākot pie debesīm parādījās lielas zvaigznes, Rūbens, Leas dēls, dzina savu ar visu nepieciešamo apkrauto ēzeli no Dotanas puses pa apkārtceļu uz Jāzepa kapu, apņēmies paveikt to, ko pagājušo nakti bailībā un mīlestībā uz brāli bija izlēmis.

Krūtīs, lai cik platās un raženās, viņam skaļi dauzījās sirds, jo Rūbens bija ne tikai stiprs, bet arī jūtīgs un viegli satraucams un baiļojās, ka brāļi var viņu pieķert un izjaukt glābšanas darbu, par kuru viņam jātiek attaisnotam un no jauna paaugstinātam. Tādēļ viņa muskuļotais vaigs bija tik bāls un siksnām apsaitētās pīlāru kājas tumsā lika tik zaglīgus soļus. Sakniebis lūpas, viņš ne reizi neuzsauca ēzelim un tikai brīdi pa brīdim ar zižļa aso galu no mugurpuses durstīja laisko lopiņu, mudinādams pasteigties. Jo vairāk par visu Rūbens baidījās, ka akā, viņam ierodoties un čukstus saucot brāli vārdā, valdīs nāves klusums, ka Jāzeps nebūs izturējis un jau būs izlaidis garu un viss pasāktais izrādīsies veltīgs, un nevajadzīgas būs arī virvju kāpnes, ko Dotanas virvnieks viņa uzraudzībā novijis.

Jo tieši par šādu glābšanas riku, proti, galu galā bija izšķīries Rūbens. Tas varēja noderēt jebkurā gadījumā: pa to, ja spēku pietiktu, varēja izrāpties no akas, bet, ja spēki par vājiem, iesēsties tajā starp šķēršiem un Jaut sevi uzvilkt augšā, gaismā, Rūbena spēkpilnajām rokām — tām pašām, kas reiz apkampušas Bilhu un, domājams, vēl arvien bija stipras diezgan, lai no akas izceltu Jēkaba jēru. Līdzi viņam bija svārki, ar ko piesegties neapģērbtajam, un ēzelim pie sāniem karājās pārtikas krājumi piecām dienām — bēgšanai no brāļiem, kurus Rūbens taisījās nodot un kuriem lemts krist nežēlastībā: nokāris galvu, viņš atzinās sev šajā nodomā, nakts tumsā zagšus tuvodamies kapam. Vai tik neglīti, darīdams labu, rīkojās lielais Rūbens? Jo par to, ka, glābdams Jāzepu, viņš dara labu un rīkojas pareizi, Rūbens sirds dziļumos nešaubījās ne mirkli, un, ja nodomātajam piejaucās kas ļauns un patmīlīgs, tad atlika tikai samierināties — tāda nu reiz ir dzīve. Bet arī ļaunumu Rūbens cerēja ar laiku vērst par labu, šai ziņā viņš uz sevi paļāvās. Izpircis vainu tēva priekšā un atguvis pirmdzimtā tiesības, viņš izpestīs un izraus no posta arī brāļus: viņa vārdam būs svars, un viņš izmantos savu varu, lai attaisnotu brāļus un atbildību par notikušo uzveltu visiem vienlīdz, arī tēvam, — ikviens tad pats atzīs savu vainu un piedos otram, un laiku laikos valdīs taisnība.

Tā Rūbens centās pieklusināt sirds skaļos pukstus un mierināt sevi, domādams par savas rīcības jauktajiem motīviem, kurus saduļķojusi dzīve; nonācis pie nogāzes un akmens mūrējuma, viņš atskatījās, vai kāds nevēro viņu, paķēra virvju kāpnes un svārkus un, likdams kāju pēdas sāniski, notika lejā pie izdrupušajiem, vīģu dzinumiem aizaugušajiem pakāpieniem, kuri veda uz aku.

Pār saplaisājušām flīzēm ierozā viznīja zvaigznes, bet mēness šeit neiespīdēja, un Re'ubens, skatīdamies, kur sper soli, lai nepakluptu, jau dziļi ievilka elpu baiļu aizžņaugtajās krūtīs, grasīdamies — tiklab līksmi satraukts, ka teju, teju izdzirdēs brāļa atbildi, gan arī raizēdamies un baiļodamies, ka atbildes nebūs, — zagšus dedzīgi iesaukties: «Jāzep? Vai tu vēl dzīvs?» — bet topašubrīd tā satrūkās, ka viss nodrebēja un kvēlais sauciens aprāvies pārvērtās aizsmakušā čukstā. Lejā viņš nebija viens. Lejā sēdēja kāds, balgodams zvaigžņu viznā.

Kas tas? Pie akas kāds sēdēja, un aka bija atvērta: vāka puses gulēja uz flīzēm viena uz otras, un uz tām sēdēja kāds, tērpies īsā mētelītī, atbalstījies pret spieķi, un klusēdams miegaini vērās pretī Rūbenam.

Klupienā sastindzis, nedabiski iepletis kājas, garais Rūbens blenza parādībā. Bezgala apjucis, viņš īsu brīdi pat nodomāja, ka redz mirušo Jāzepu, kurš, pārvērties par rēgu, sēž pie sava kapa. Taču būtnei, kuras atrašanās šeit bija tik nevēlama, nebija nekādas līdzības ar Jāzepu, Rā-heles dēlu: pat kļuvis par rēgu, tas laikam gan nešķistu tik izstīdzējis, un arī kakls, pēc cilvēku saprašanas, tam nevarētu būt tik uzpūsts un galva tik maza. Bet kāpēc novelts akmens? Re'ubens bija galīgā neizpratnē. Stomīdamies viņš jautāja:

— Kas tu esi?

— Viens no daudziem, — vēsi atbildēja sēdošais, un, viņam runājot, zem mazās, glīti veidotās mutes cilājās neparasti apaļš zods. — Es neesmu nekas neredzēts, velti drebi un trīci. Vai tu kādu meklē?

— Vai es kādu meklēju? — atkārtoja Rūbens, sašutis par negaidīto traucējumu. — Ko tu te meklē, es pirmām kārtām gribu zināt!

— Ak to tu gribētu? Man nenāk ne prātā iztēloties, ka te kas būtu meklējams. Es esmu nolikts akai par sargu, tādēļ sēžu un sargāju. Tu maldies, ja domā, ka tas man dara prieku un es aiz gara laika nīkstu tejienes putekļos. Mēs visi darām, ko mums liek un norāda, un vairāmies uzdot sev vienu otru rūgtu jautājumu.

Dīvainā kārtā šie vārdi nedaudz izgaisināja Rūbena dusmas par svešā klātieni. Apstāklis, ka šeit kāds sēdēja, bija tik nevēlams un tā kaitināja viņu, ka likās tīri patīkami dzirdēt, cik negribīgi otrs te uzturas. Zināmā mērā tas abus tuvināja.

— Kas tevi te nolicis? — viņš jautāja vairs ne tik sirdīgi. — Vai tu esi šās vietas ļaužu?

— Vietas gan! Tikai necenties izdibināt, kas mani norīkojis. Rīkojumus parasti nodod no mutes mutē, un nav lielas jēgas noskaidrot, kas bijis pirmais, — tik un tā katram jāieņem sava vieta.

— Vieta pie tukšas akas! — apspiesti iesaucās Rūbens.

— Tukšas gan, — piekrita sargs.

— Un atsegtas, — piemetināja Rūbens un satraukts ar drebošu pirkstu norādīja uz vaļējo aku. — Kas novēla akmeni? Tu, vai?

Svešais nosmīnēdams pārlaida skatienu savām apaļīgajām, taču nespēcīgajām, linaudekla pusaiņa nepiesegtajām rokām. Jānudien, tās nebija vīrieša rokas — ar tādām vāku neizkustināt ne uz vienu, ne otru pusi.

— Nedz es to uzvēlu, nedz novēlu, — smīnēdams un purinādams galvu, teica svešais. — Vienu tu zini, otru tu redzi. Gar akmeni vaiga sviedros noņēmušies citi; man nemaz nebūtu ko sargāt, ja akmens, uz kura es sēžu, būtu savā vietā. Bet kas pateiks, kur tādam akmenim īstā vieta? Reizēm tā ir tur, uz cauruma. Bet vai vāks nav jānoveļ, ja vēlas, lai aka dod atspirdzi?

— Ko tu mels? — iesaucās Rūbens, nepacietības tirdīts. — Man rādās, tu gvelz tukšu un muldēdams velc garumā man tik dārgo laiku! Kā lai dod atspirdzi izsīkusi aka, kurā tikai putekļi un puvekļi?

— Viss atkarīgs no tā, — atbildēja sēdošais, domīgi at-šiepis lūpu un piešķiebis galvu, — kas pirms tam guldīts putekļos un noglabāts zemes klēpī. Ja tas bijis kas dzīvs, tas atdzims un spirdzēs simtkārtīgi. Kviešu grauds, piemēram . ..

— Paklau, — drebošu balsi pārtrauca viņu Rūbens, pakratīdams virvju kāpnes rokā, kurai bija pārmetis Jāzepam pirmajam brīdim domātos svārkus, — tas nav izturams, tu te tupi un malsti ābeces gudrības, ko bērnam māca māte, turēdama viņu uz ceļiem, un katrs zina no galvas. Es lūdzu tevi...

— Tu esi pārlieku nepacietīgs, — teica svešais, — un, ja šāds salīdzinājums man atļauts, gluži kā verdots ūdens. Tev jāmācās būt pacietīgam un gaidīt — gaidīšana ir ābeces gudrība un visa pamats, un tam, kurš aiz nepacietības top verdots, ne šeit, ne kur citur nekas nav rodams. Jo piepildās viss ar laiku — aizsākas un mēģina piepildīties te vienu, te otru reizi un, kļuvis par pagaidu tagadību ir debesīs, ir virs zemes, vēl arvien nav piepildījies pa īstam, vēl arvien ir tikai mēģinājums un apsolījums. Piepildījums tik tikko kust, tas virzās lēni, ar mokām — smags akmens, kuru veļ nost no akas. Ļaudis, kuri te bijuši, liekas, nav žēlojuši pūļu, lai akmeni noveltu. Bet viņiem vēl ilgi būs jāveļ, līdz akmens būs novelts pa īstam, un arī es, tā sakot, sēžu te tikai pagaidām un izmēģinājuma kārtā.

— Tev vispār nav te ko sēdēt! — iesaucās Rūbens.

— Kad tu beidzot to apjēgsi? Taisies, ka tiec, un ej savu ceļu, jo es vēlos palikt viens pie šīs akas, gar kuru man vairāk daļas nekā tev, bet, ja tu uz karstām pēdām nevāksies prom, es aizvadīšu tevi ar rungu! Vai tu, vārg-roci, kam atliek vien gaidīt, līdz akmeni noveļ citi, un kam citas mākas nav kā sēdēt un bolīt acis, neredzi, ka dievs apveltījis mani ar lāča spēku un ka man rokā pinekļi, kurus var izlietot visādi? Vācies, vai es grābšu tevi aiz rīkles!

— Neaiztiec mani! — teica svešais, pastiepdams pret saniknoto Rūbenu savu garo, apaļīgo roku. — Apdomā, ka es esmu vietējais un tev būs darīšana ar šejieniešiem, ja piedursi man kaut pirkstu! Vai es tev neteicu, ka esmu nolikts? Pazust es varētu, turklāt itin viegli, tikai neceri, ka darīšu to pēc tavas pavēles, neizpildījis pienākumu, proti, nepasēdējis te izmēģinājuma kārtā un nesargājis aku. Tu atkulies ar saviem svārkiem un saviem pinekļiem un ir nejūti, cik smieklīgs kļūsti, ieradies ar tiem pie tukšas akas — tukšas, pēc paša vārdiem.

— Tukšas kā tvertnes! — sirdīgi skaidroja Rūbens.

— Bez ūdens!

— Tukšas vispār, — atbildēja sargs. — Jums ierodoties, bedre ir tukša.

Zaudējis pacietību, Rūbens metās pie akas, noliecās pār malu un apslāpētā balsī satraukti sauca lejup:

— Zēn! Tss! Vai tu vēl esi dzīvs un tev vēl ir spēks kaulos?

Bet tas uz akmens, izdzirdis šos vārdus, smīnēdams nogrozīja galvu un līdzcietīgi paklakšķināja ar mēli. Viņš pat mēdīja Rūbenu, runādams pakaļ: «Zēn, tss!» — un vēlreiz paklakšķināja ar mēli.

— Uzrodas nez no kurienes un uzrunā tukšu bedri! — viņš teica. — īsts nejēga! Nekāda zēna te nav, vai dzirdi? Nav ne tuvu, ne tālu. Ja arī kāds bijis, vieta nav viņu paturējusi. Beidz smīdināt ļaudis ar saviem daiktiem un muļķīgajām runām!

Rūbens vēl arvien stāvēja, noliecies pār bezdibeni, no kura neatsaucās ne skaņa.

— Šausmas! — viņš iestenējās. — Zēns ir prom vai pagalam. Ko man darīt? Rūben, ko nu?

Un viņa sāpes, viņa vilšanās, viņa bailes izlauzās skaļā izmisuma kliedzienā.

— Jāzep, — viņš kliedza, — es atnācu, lai izglābtu tevi un pats ar savām rokām izvilktu no bedres! Te man ir kdpnes, un te pusainis tavam augumam! Kur tu esi? Tavas durvis ir vaļā. Tu esi pazudis! Es esmu pazudis! Kur man likties, ja tu esi prom — esi nolaupīts, esi miris? ... Jaunekli, šaimalieti! — viņš iesaucās savās nevaldāmajās bēdas. — Jel nesēdi truls uz slepus noveltā akmens — dod man padomu, palīdzi man! Te bija kāds puisēns — Jāzeps, mans brālis, Rāheles dēls! Brāļi un es — mēs iemetām viņu akā... pirms trīs dienām, sodīdami par augstprātību. Bet tēvs gaida savu jēru — nav ne izsakāms, cik nepacietīgi gaida, un, tiklīdz tie pateiks viņam, ka nikns zvērs saplosījis viņa jēru, viņš atkritīs atmuguriski. Tādēļ es atnācu ar virvi un svārkiem, lai izvilktu zēnu un nogādātu viņu tēvam, jo tēvam viņš ir jāatgūst! Es esmu vecākais. Kā lai es rādos tēvam acīs, ja zēna vairs nav, un kur man likties? Palīdzi taču, neslēp, izstāsti — kas novēla akmeni un kur palicis Jāzeps?

— Re nu, — teica svešais, — atnācis pie akas, tu skaities par manu klātieni un dusmojies, ka es sēžu uz šā akmens; un tagad tu prasi, lai dodu tev padomu un mierinu tevi! Tas ir pareizi darīts: varbūt es tikai tādēļ tiku nolikts akai par sargu, lai mestu sēklas graudu tavā prātā un tas dzītu tur asnu. Zēna šeit vairs nav, tu to redzi pats savām acīm. Viņa nams ir vaļā, nams nav viņu paturējis, un jums vairs neredzēt viņu. Bet jābūt kādam, kas dīdzē gaidu asnu, un, ja tu atnāci, lai glābtu brāli, tas būsi tu.

— Ko man līdz gaidīt, ja Jāzepa vairs nav, ja viņš ir nozagts un miris!

— Es nezinu, ko tev izsaka vārdi «miris» un «dzīvs». Lai arī tu ne dzirdēt negribi par bērnišķām ābeces gudrībām, tomēr neliedz man atsaukt tev atmiņā līdzību par kviešu graudu, kuru gulda zemes klēpī, un pavaicāt tev, ko tu, ja runa ir par graudu, uzskati par «dzīvu» un ko par «mirušu». Galu galā tie ir tikai vārdi. Jo vienīgi tad, ja grauds, kritis zemē, atmirst, tas nes bagātus augļus.

— Vārdi, tukši vārdi! — sauca Rūbens, lauzīdams rokas. — Viss, ko tu saki, ir tukši vārdi. Vai Jāzeps ir dzīvs jeb vai miris — tas ir vienīgais, kas man jāzina!

— Redzams, miris, — atbildēja sargs. — Jūs, cik es noprotu, taču guldījāt viņu kapā, turklāt, liekas, viņš ir nolaupīts vai arī viņu saplosījuši plēsīgi zvēri, — jums nav citas izejas kā vienīgi darīt to zināmu tēvam, pie tam tik pārliecinoši un rokām taustāmi, lai viņš ar šo domu aprastu. Bet notikušais mūždien būs dažādi iztulkojams un apradumam nav domāts, jo slēpj sevī gaidu asnu. Ļaudis dara daudz ko, lai izdibinātu noslēpumu, un nopūlas, rīkodami visādus svētkus. Es redzēju jaunekli, kurš, ietērpts svētku drānās, ar vainagu rotāts, nokāpa kapā, un ļaudis pār viņa galvu nokāva ganāmpulka avi un lika asinīm nolīt uz viņu, lai viņš viss būtu asinīs mērkts un justu tās ar visu savu augumu un visiem saviem jutekļiem. Izkāpis no kapa, viņš kļuva par dievību un atguva dzīvību — vismaz uz laiku, pēc tam viņam atkal bija jānokāpj kapā, jo cilvēka mūžs met loku aiz loka, atkal un atkal nesdams nāvi un atdzimšanu: cilvēkam jātop vairākkārt, līdz viņš ir tapis.

— Ai, vainags un svētku drānas! — vaimanāja Rūbens, aizklādams ar rokām sēju. — Abi saplēsti gulēja zemē, un puisēns kails nokāpa kapā!

— Ak tad tādēļ tu uzradies te ar svārkiem, — atbildēja sargs, — un teicies ietērpt viņu no jauna! To spēj arī dievs. Ari viņš var apģērbt no jauna to, kurš izģērbts, turklāt labāk par tevi. Tādēļ es saku tev: ej mājās un svārkus ņem līdzi! Dievs var apģērbt no jauna pat tādu, kurš nav izģērbts, un galu galā tam, ka jūs izģērbāt zēnu, lielas nozīmes nav. Es gribētu, ja vien tu atļautu, mest tavā apziņā domas graudu, ka šis likteņstāsts — tāpat kā stāsts par asinīm slacīto jaunekli — ir tikai mistērija, tikai svētku rituāls, aizmetnis, kam piepildījuma vēl nav, tikai mēģinājums, tagadība, kura nav gluži nopietni ņemama, tikai mājiens un joks, un mēs, redzēdami to, varam viens otram pamiegt ar aci un iegrūst dunku sānos. Iespējams — šī te bedre ir kaps vispirmā, vēl īsā loka galā un jūsu brālis vēl tikai top un nebūt nav tapis, tāpat kā viss šis stāsts vēl tikai top un nav galā. Noglabā, lūdzams, šo domu sava prāta klēpī un neliedz tai tur mierīgi atmirt un dzīt asnu. Bet, ja tā nesīs augļus, dod ari tēvam kādu par atspirdzi!

— Tēvam! Tēvam! — iesaucās Rūbens. — Nepiemini man tēvu! Kā lai bez bērna rādos viņam acīs?

— Paveries augšup! — teica sargs. Jo lejā, ierozā, bija kļuvis gaišāks un mēness barka, spīdekļa tumšajam sānam redzami neredzamam izceļoties debesu fonā, nupat izpeldēja virs akas. — Paveries mēnesī, kā tas vizmains iet savu gaitu un līdzina ceļu saviem brāļiem! Neskaitāmus mājienus dod mums zeme un debesis. Cilvēks, kas nav aprobežots un spēj tos saskatīt, nebeidz gaidīt. Taču

arī nakts nestāv uz vietas, un tas, kam nav te jāsēž par sargu, dara prātīgi, likdamies uz auss, savā apmetnī tinies un ērtības labad pievilcis ceļus pie zoda, lai, austot rītam, atkal celtos. Ej, mans draugs! Šeit tev nav ko meklēt, bet es pēc tavas pavēles — ko lai dara — pazust netaisos.

Tad Rūbens, galvu kratīdams, uzgrieza svešajam muguru un nesteidzīgi, smagu domu mākts, devās pa pakāpieniem un nogāzi augšā pie sava ēzeļa. Gandrīz visu ceļu līdz brāļu mājokļiem viņš kā apmāts kratīja galvu — pa pusei aiz izmisuma, pa pusei apstulbis, domas nogrimis, neko neatšķirdams, — jāja un jāja un vienā laidā kratīja galvu.

BRIESMĪGAIS ZVĒRESTS

Tā viņš nonāca pie teltīm, uzbungoja no miega tos de-- viņus, izrāva viņus no cisām un, lūpām drebot, teica:

— Zēna vairs nav. Kur man likties?

— Tev? — jautāja brāļi. — Tu runā tā, it kā tev vienam viņš būtu bijis brālis, lai gan brālis viņš bija mums visiem. Kur mums likties? — tāds ir jautājums. Starp citu, kā tas saprotams — viņa vairs nav?

— «Viņa vairs nav» nozīmē, ka viņš ir nolaupīts, zudis, saplosīts, miris! — kliedza Rūbens. — Zudis tēvam, lūk, ko tas nozīmē. Bedre ir tukša.

—- Tu biji pie bedres? — viņi jautāja. —- Kādā sakarā?

— Lai izlūkotu, — nikni atcirta Rūbens, — tas pirmdzimtajam laikam vēl būs atļauts! Kā lai jūtas mierīgs pēc visa tā, kas pastrādāts, un nosēž uz vietas? Pats par sevi saprotams, es gribēju pārliecināties, kā zēnam klajas, un daru jums zināmu, ka viņa tur vairs nav, — atliek vien jautāt, kur mums tagad likties.

— Dēvēt sevi par pirmdzimto, — viņi atbildēja, — no tavas puses ir drusku pārdroši, pietiks minēt Bilhas vārdu, lai tev atsauktu atmiņā vienu otru notikumu. Mums draudēja briesmas, ka pirmdzimtība tiks sapņotājam; tagad kārta ir dvīņiem, un pieteikt savas tiesības var arī Dans, jo viņš dzimis vienā gadā ar Leviju.

Bet viņi jau bija redzējuši ēzeli ar svārkiem un virvju pinumiem, kurus Rūbens pat nebija pacenties noslēpt viņu acīm, un bez īpašām pūlēm atskārta visu. Tā, tā, lielais Rūbens taisījies viņus pievilt un nolaupīt Jāzepu — dzīries paaugstināt sevi, lai viņi kristu nežēlastībā. Jauki, jauki! Viņi klusēdami saskatījās. Bet, ja tā, — arī par to brāļi vienojās klusēdami, — viņiem nav jāatklāj Rūbe-nam tas, ko tikmēr darījuši paši. Nodevība pret nodevību! Par ismaēliešiem Rūbenam tādā gadījumā nav jāzina — un arī par to ne, ka svešie gatavojas aizvest Jāzepu aiz visa redzes aploka. Šis vēl sadomās dzīties pakaļ! Tādēļ brāļi klusēja un tēlotā vienaldzībā raustīja plecus par vēsti.

— Reiz nav, lai nav, — viņi teica, — vai nav vienalga, ko šis «viņa nav» izsaka — nozagts, pazudis, saplosīts, nodots vai pārdots, — tas mums bijis nebijis un viss viens pīpis. Vai tad tāda nebija mūsu vēlēšanās un taisnīgā prasība, lai viņa vairs nebūtu? Raugi, tas ir piepildījies, bedre ir tukša.

Bet viņš brīnījās, ka brāļi tik vienaldzīgi uzklausa negaidīto un baiso vēsti, pētoši ielūkojās tiem acīs un kratīja galvu.

— Un tēvs? — viņš iekliedzās spējā jūtu uzplūdā un pasvieda uz augšu rokas.

— Tas ir nospriests un izlemts, — viņi teica, — paklausot Dana gudrajam padomam. Jo tēvam nebūs gaidīt un mocīties neziņā, viņam būs pārliecināties skaidri un gaiši, un rokām taustāmi, ka viņa Dumuzī vairs nav un letaudzī-tis pagalam. Bet mūs viņa acīs attaisnos šī te zīme. Paskaties, ko mēs paveicām, kamēr tu gāji savus ceļus!

Un viņi atnesa plīvura skrandas, kas liptin lipa no pus-sakaltušām asinīm.

— Vai tās ir viņa asinis? — iekliedzās Rūbens savā smalkajā balsī, kas tik slikti atbilda viņa raženajam augumam, un viss nodrebēja ... Jo viņam iešāvās prātā doma, ka brāļi bijuši pie bedres pirms viņa un nogalinājuši Jāzepu.

Viņi smīkņādami saskatījās.

— Iedomas! Nemels blēņas, — viņi teica. — Izdarīts tika pēc norunas, un ganāmpulka jērs deva savas asinis zīmei, ka Jāzepa vairs nav. Šīs te skrandas mēs aiznesīsim tēvam, atstādami viņa ziņā izspriest, kā tas saprotams, un tēvam atliks vienīgi secināt, ka Jāzepam laukā uzklupis lauva un to saplosījis.

Rūbens sēdēja, paslējis varenos ceļgalus, un ar dūrēm berzēja acis.

— Posts, — viņš iestenējās, — posts mums visiem] Jūs bezrūpīgi sladzināt par to, kas būs, neko nestādīdamies priekšā un neapjēgdami. Jo tas, kas būs, jums rādās neskaidri, aiz tāluma izplūdis, un iztēles jums par maz, lai paskatītos uz to no tuvuma un kaut uz mirkli pārceltos stundā, kad tas būs skaidri redzams. Ja jūs to spētu, jūs pārņemtu šausmas un jūs gribētu, lai jūs laikus nosper zibens vai jūs ar dzirnakmeni pie kājām iemet ūdenī tur, kur tas visdziļāks, nevis lai būtu jāatbild par to, kas nodarīts, un būtu jāizstrebj putra, ko paši sev esat ievārījuši. Bet es gulēju viņa priekšā uz vaiga, kad biju darījis ļaunu, un viņš nolādēja mani, — es zinu, kā viņa dvēsele versmo dusmās, un redzu tik skaidri, it kā tas jau notiktu, cik šausminoši viņš plosīsies savās bēdās. «To mēs aiznesīsim tēvam, atstādami viņa ziņā izspriest, kā tas saprotams.» Jūs balamutes! Jā, viņš izspriedīs! Bet lai viens noskatās, kā viņš to izspriedīs, un pacieš, kad viņš savai dvēselei ļaus vaļu! Jo dievs radījis šo dvēseli maigu un dižu un mācījis izpausties satriecoši. Neko jūs neredzat un nespējat iedomāties, iekams tas brīdis nav pienācis; tādēļ jūs mierīgu prātu gvelžat par nākamām lietām un nezināt bīļu. Bet es baidos! — iesaucās Rūbens, vīrs, kam piemita lāča spēks, un, piecēlies kājās, izplestām rokām nostājās viņu priekšā augsts kā tornis. — Kur man likties, kad viņš to izspriedīs?

Tie deviņi sēdēja sadulbuši un tramīgi blenza zemē.

— Nomierinies, — klusi teica Jūda. — Šeit nav neviena, kas uzspļautu tev par tavām bailēm, Re'uben, manas mātes dēls, jo drosme vajadzīga arī tam, kurš atzīstas savās bailēs, un tu alojies, domādams, ka mums ir droši un līksmi ap sirdi un īkstīm un bailes no Jēkaba mums ir svešas. Bet ko tas līdz — sodīties par notikušo un zūdīties par neizbēgamo? Jāzepa pasaulē vairs nav, un liecība tam ir šīs asiņainās drānas. Zīme ir iežēlīgāka par vārdu. Tādēļ mēs aiznesīsim Jēkabam zīmi, un vārds mums būs aiztaupīts.

— Vai tad mums, — iejautājās Ašers, Zilfas dēls, aplaizīdams pa paradumam lūpas, — vai mums, ja runa par aiznešanu, visiem bariņā jānodod zīme un jābūt tur klāt, kad Jēkabs izspriedīs, kā tas saprotams? Lai taču viens dodas turp pirmais un aiznes viņam drānas; mēs, pārējie, mierīgi sekosim un stāsimies viņa priekšā tikai tad, kad viss būs izspriests, — man liekas, tā būtu labāk. Zīmi un vēsti lai nodod žiglais Naftāls. Vai izšķirsim ar lozi, kam jādodas ceļā pirmajam.

— Lozējam! — steigšus iesaucās Naftāls. — Es esmu par lozēšanu, jo neba es gvelžu par nākotni, nespēdams it neko iztēloties, un atzīstos vaļsirdīgi, ka baidos.

— Uzklausiet mani, jūs vīri! — teica Dans. — Tagad lemšu es un izpestīšu jūs visus. Jo iecere bija mana un manās rokās tā ir laidena kā slapja glīzda un kā podnieka māls — es gribu to pielabot. Mums nemaz nav jānes Jēkabam drānas — nedz vienam, nedz visiem kopā. Iedosim drānas svešiem, vienalga, kam, — kādiem, kurus mēs nolīgsim, šīs puses un šejienes ļaudīm, kas iekārdināmi ar laipniem vārdiem un kādu mazumu vilnas un rūgušpiena. Tiem mēs cieši piekodināsim, kas viņiem jāsaka Jēkabam. «Tā un tā, šo te mēs atradām netālu no Dotanas klajā laukā — nejauši uzgājām tuksnesī. Apskati labi rūpīgi, kungs, — vai tās nav tava dēla drānas?» Vai ko citu tamlīdzīgu. Noskaitījuši savu sakāmo, viņi var laisties lapās. Mēs turpretī aizkavēsimies pāris dienu, pirms dosimies ceļā, nogaidīdami, līdz viņš galīgi izspriedīs, ko pauž zīme, un būs sapratis, ka viena zaudēta vietā ieguvis desmit. Vai esat ar mieru?

— Doma ir laba, — viņi teica, — vai vismaz nav gluži zemē metama. Tādēļ pieņemsim Dana priekšlikumu, jo viss, kas šajā gadījumā nav gluži zemē metams, jāatzīst par derīgu.

Piekrita itin visi, arī Rūbens, lai gan viņš rūgti iesmējās, padzirdis teicienu par tiem desmit, kurus Jēkabs iegūs viena vietā. Bet pēc tam viņi vēl ilgi sēdēja telšu priekšā zem zvaigžņotajām debesīm un nevarēja vien beigt apspriesties, jo viņi nejutās droši par savu kopību un neticēja cits citam. Tie deviņi vēroja Rūbenu, kurš acīmredzot bija taisījies nolaupīt akā iemesto un pievilt-pārējos, un baidījās no viņa. Viņš savukārt vēroja brāļus, kuri, padzirduši, ka bedre tukša, bija izturējušies aizdomīgi vienaldzīgi, un netika gudrs, kāds tam iemesls.

— Mums jāzvēr briesmīgi zvēri, — teica Levijs, kurš, būdams dievbijīgs, lai arī neaptēsts, visai cienīja un lietpratīgi vadīja rituālas izdarības, — briesmīgs zvērests mums jādod, ka neviens no mums ne Jēkabam, ne kādam citam neteiks ne pušplēsta vārda par to, kas šeit noticis un darīts ar sapņotāju, un pat savā nāves stundā ne ar mājienu, ne skatienu, ne zīmi tieši vai netieši neizpaudīs noslēpumu, palaizdams muti, piemiegdams aci vai lietodams citu aplinku paņēmienu!

— Viņš to saka, tas mums jādara, — apliecināja Ašers. — Un zvērestam jāsaliedē un jāsakausē mūs desmit par vienu miesu un vienu klusēšanu, it kā mēs vairs nebūtu katrs par sevi — te šis, te cits, bet gan kā viens cilvēks,

kurš, sakniebis lūpas, neatdara tās pat nāvē un mirst, turēdams mēli aiz zobiem un neatklādams noslēpumu. Bijušas lietas var padarīt par nebijušām un nokaut ar klusēšanu, ko tām uzveļ virsū kā smagu bluķi: tad tās aiz gaisa un gaismas trūkuma izlaiž garu un pārstāj būt bijušas. Varat man ticēt, ne viens vien bijums jau dabūjis galu, ja nelokāmi klusēts, jo bez vārda dvesmas it visam ir jāizbeidzas. Mums jāklusē kā vienam vīram, tad ar notikušo ir cauri, un paveikt to, liedēdams un vienodams mūs, lai mums palīdz Levija briesmīgais zvērests!

Tas visiem bija pa prātam, jo neviens nevēlējās klusēt viens pats, katrs labāk gribēja būt līdzdalīgs nesatricināmi varenā kopībā un patverties tajā līdz ar savu vājību. Un tā nu Levijs, Leas dēls, sagudroja negantus zvēresta vārdus, un, sastājušies un sabāzuši degunus tik cieši kopā, ka juta cits cita elpu, visi desmit, sadevušies rokās, vienā balsij piesauca par liecinieku zvērestam El-ēljonu, visaug-sto Ābrahāma un Jichaka, un Jēkaba dievu, piesauca arī visus šejienes baālus, kādus vien zināja, Urūkas Anū, Nipuras Enlilu un Šinu, Mēness dievu, Hāranas Belu, un muti pie mutes, pa pusei skaitīdami, pa pusei dziedoši stiepdami vārdus, zvērēja visi vienkop, ka tam, kurš «par to» neklusēs vai tieši vai netieši izpaudīs «to» kaut ar mājienu, skatienu vai citu kādu zīmi, palaizdams muti, piemiegdams aci vai lietodams vēl citu aplinku paņēmienu, uz līdzenas vietas būs kļūt par mauku: Šina meita, sievu pavēlniece, lai laupa tam loku, tas ir, vīrietību, padarīdama to līdzīgu mūlim, pareizāk sakot, ielasmeitai, kas iztiku pelna uz ceļa; no zemes uz zemi tam būs tapt trenktam, līdz tas vairs nezinās, kur lai gulda savu maucīgo galvu, un nedz dzīvot tam būs, nedz mirt, un dzīvība un nāve lai riebumā izvemj to mūžīgi mūžos.

Tāds bija zvērests. Pēc tam kad tas bija dots, visiem kļuva vieglāk un līksmāk ap sirdi, jo nu viņi bija varen nodrošinājušies. Bet, visiem desmit pēc derības slēgšanas izklīstot un katram dodoties izgulēt savu miegu, kāds teica otram (proti, Zebulonam Isašārs):

— Vienu es apskaužu — tas ir Turtura, mazais Benja-mīns, mūsu jaunākais brālis mājās, kurš nezina nenieka un nedz notikumā, nedz derībā dalību nav ņēmis. Viņam, man rādās, ir labi, un es skaudēju viņu. Tu ne?

— Kā nu ne, es arī, — atbildēja Zebulons.

Rūbens savukārt centās atsaukt atmiņā vārdus, ko viņam teicis apnicīgais jauneklis — tās vietas sargs, kurš

bija sēdējis uz noceltā akmens vāka. Nebija viegli tos atcerēties, pārlieku neskaidri un mīklaini tie bija bijuši — drīzāk jau valodošana nekā nopietni ņemama valoda — un grūti prātā paturami. Tomēr zemapziņas dzīlēs kāds bija dzinis asnu, kurš nezināja sevis, tāpat kā sevis nezina dzīvības aizmetnis mātes klēpī, bet māte zina. Tas bija gaidu asns, ko Rūbens dzīvodams klusībā loloja un dīdzēja augu mūžu gan miegā, gan nomodā, līdz kļuva par sirmu vīru, — loloja un dīdzēja daudzus gadus, tikpat ilgi, cik ilgi Jēkabs bija kalpojis Lābanam, Lejzemes jodam.

Septītā nodaļa. SAPLOSĪTAIS. JĒKABS SĒRO PAR JĀZEPU

Kas sāp mazāk — zīme vai vārds? Tas ir strīdīgs jautājums. Jūda sprieda no briesmu vēsts nesēja viedokļa: vēstnesis, protams, dod priekšroku zīmei, jo tā aiztaupa viņam vārdus. Bet saņēmējs? Vārdu, nocietinājies savā neziņā, viņš var laist gar ausīm, mīdīt kājām, saukt par meliem un pretīgu murgu un aizraidīt neiedomājamas ačgārnības peklē, kur tam, pēc viņa, piespiesti smejoties, izteiktās pārliecības, īstā vieta, iekams viņš atskārst, ka tas tomēr ir gaismā velkams. Vārds lēni nonāk līdz apziņai; pirmajā mirklī tas liekas neizprotams, tā jēga nav uztverama un savienojama ar tiešamību; cilvēka varā ir paildzināt savu neziņu, savu mūžu, uzveļot atbildību par sajukumu, ar kuru vārds draud sirdij un smadzenēm, ziņas atnesējam, iztaisot otru par jukušu. «Ko tu runā?» cilvēks var jautāt. «Tu laikam neesi gluži vesels? Nāc, es parūpēšos par tevi. Se, padzeries un izstāsti visu, kā nākas!» Otru tas aizvaino, bet cietušā labad, kurš tik un tā drīz visu apjēgs, ziņas atnesējs ir iecietīgs, un pamazām viņa saprātīgi iežēlīgais skatiens dara cilvēku nedrošu. Cilvēks neiztur šo skatienu, cilvēks apjauš, ka lomu apmaiņa, pēc kuras viņš, pašuzturēšanās instinkta vadīts, par varēm tiecies, nav iespējama un ka drīzāk jau viņam jāpalūdz otram ūdens malks ...

Tādu iespēju vērsties pret patiesību, novilcinot tās atzīšanu, paver vārds. Nekas tamlīdzīgs nav iedomājams, ja lietā likta zīme. Tās koncentrētā nežēlība liedz jebkuru atlikšanu un pašapmānu. Zime nav pārprotama, un īstenojums tai ir lieks, jo tā pati ir īstenība. Zīme ir rokām taustāma un ir necenšas aiz saudzības izlikties nesaprotama. Tā neatstāj atvērtu ne mazāko pagaidu izeju tam, kurš vairās atzīt kaut ko notikušu. Tā liek cilvēkam pašam iedomāt to, ko, vārdos ietērptu, viņš noraidītu, nosaukdams par vājprātu, — liek tātad cilvēkam vai nu atzīt sevi par vājprātīgu, vai arī samierināties ar īstenību. Tiešā un netiešā savienojumi vārdā un zīmē ir atšķirīgi, un grūti izspriest, kura — vārda vai zīmes — tiešums ir brutālāks. Zīme ir mēma — bet tikai aiz tā neiežēlīgā iemesla, ka pati ir lietas būtība un nav spiesta runāt, lai tiktu «saprasta». Klusēdama tā satriec cilvēku.

Tas, ka Jēkabs, kā jau bija sagaidāms, ieraudzījis plīvuru, atkrita atmuguriski, ir droši zināms. Tiesa, neviens nav redzējis, kā tas notika, jo abi dotanieši, nabadzīgi ļautiņi, kas par drusciņu vilnas un rūgušpiena aiz aprobežotības bija uzņēmušies tēlot atradējus, noskaitījuši savu pasaciņu, deva kājām vaļu, nenogaidīdami, kādu iespaidu tā atstās. Viņi pameta Jēkabu, dieva vīru, ar asinīs sakrepušā plīvura driskām rokās turpat, kur bija viņu satikuši, astru nama priekšā, un aizlavījās, pirmajā brīdī valdīdamies un likdami dažus īsus soļus, bet pēc tam mezdamies skriet, cik jaudas. Neviens nezina, cik ilgi viņš tā stāvēja, nolūkodamies uz to mazumiņu, kas — kā viņš pamazām bija spiests aptvert — šajā saulē palicis no Jāzepa. Tad viņš katrā ziņā bija kritis nemaņā, jo uz muguras atkritušu viņu atrada garām ejošās sievietes, viņa dēlu sievas, Simeona meitietis sihemiete Buna un Levija otrā puse, tā sauktā Ebera mazmeita. Pārbijušās tās pacēla viņu un ienesa teltī. Ieraudzījušas, kas viņam rokās, sievietes uzreiz bija skaidrībā par nemaņas iemeslu.

Tas nebija parasts ģībonis, kurā viņš bija kritis, — tā bija dīvaina sava veida visu muskuļu un nervu šķiedru paralīze: ne roku, ne kāju nevarēja atliekt, neizlaužot locītavu, viss ķermenis bija pārakmeņojies. Tā ir reti novērojama parādība, kaut kas līdzīgs organisma aizsarg-reakcijai pret bezgala smagu likteņa triecienu, sava veida krampjaini izmisīga, iecirtīga liegšanās atzīt kaut ko pilnīgi neiedomājamu, un izzūd tā pakāpeniski, vēlākais, pēc pāris stundām, cilvēkam kapitulējot nepielūdzami nenovēršamās un mokošās īstenības priekšā, kurai galu galā gribot negribot jāver durvis.

No malu malām saskrējušie un sasauktie saimes ļaudis, vīri un sievas, baiļpilni vēroja, kā palēnām atdzīvojas sālsstabā pārvērstais, kļūdams par bēdām pieejamu cietēju. Balss viņam vēl lāgā neklausīja, kad viņš tādā tonī, it kā atzītos nodarījumā, atbildēja sen nozudušajiem zīmes atnesējiem:

— Jā, tie ir mana dēla svārki! — Un jau nākamajā mirklī iekliedzās griezīgi spalgā, izmisuma baisi pārvērstā balsī: — Plēsīgs zvērs ir viņu aprijis, Jāzeps ir plēstin saplosīts! — Un, it kā vārdi «plēstin saplosīts» viņam būtu atgādinājuši, kas darāms, viņš sāka plēst savas drānas.

Bija pats vasaras vidus, apģērbs bija plāns — saplēst to lielas pūles neprasīja. Bet, lai gan viņš šajā izdarībā ielika visu savu izmisuma spēku, plēšana vilkās diezgan ilgi aiz tā pamatīguma, ar kādu viņš, biedīgi klusēdams, plosījās. Šausmu pārņemti, ar žestiem veltīgi cenzdamies apstādināt izvirdumu, apkārtstāvošie bija spiesti noskatīties, kā viņš, neaprobežodamies ar virsdrēbēm, uz ko viņi savā mērenībā bija cerējuši, acīmredzot cieši izlēmis novest savu mežonīgo apņemšanos līdz galam, tik tiešām saplēsa itin visu, kas viņam bija mugurā, un, nosviezdams skrandu pēc skrandas, izģērbās gluži kails. Viņam, kaunīgam cilvēkam, ar kura netīksmi pret jebkādu miesas atsegšanu visi bija paraduši rēķināties, šāda rīcība šķita tik pazemojoši nepiedienīga, ka ļaudis neiebilzdami nespēja to noskatīties, vaimanādami novērsās un, aizklājuši vaigu, spriezdamies atstāja telti.

Sajūtām, kas viņus pamudināja aizbēgt, vārds «kauns» tikai tādā gadījumā atbilst pilnībā, ja to izprot tā galējā un puslīdz aizmirstā nozīmē — kā lakonisku apzīmējumu šausmām, kuras sagrābj cilvēku, ja cauri civilizācijas uz-slāņojumiem izlaužas pirmatnīgais, šodien vairs tikai neskaidru mājienu un līdzību veidā sastopamais. Par tādu civilizētu pirmatnes izpausmi ir uzskatāma arī virsdrēbju saplēšana dziļu sēru brīžos: pilsoniski mīkstināta, šajā rīcībā saglabājusies pirmatnīgā jeb aizvēsturiskā paraža bēdās nomest drānas pavisam, atteikties no jebkura miesas ietērpa un rotājuma kā liecības cilvēka cieņai, ko iznīcinājis un satriecis galējs posts, un zemojoties atgriezties dzīvnieka stāvoklī. Tieši to darīja Jēkabs. Savās pār-varīgajās sāpēs viņš atgriezās pie pirmatnes paražas, no līdzības — pie rupjās un atbaidoši neviltotās būtības;

viņš izturējās tā, kā «vairs nemēdz izturēties», un tas, ja labi apdomā, ir jebkuru šausmu pirmavots. Izturoties šādi, virspusē iznirst visdziļāk apslēptais; un, ja viņš, gribēdams parādīt, cik neizmērojami dziļš ir viņa posts, sadomātu blēt kā āzis, ļaudīm no tā nelabāk nekļūtu.

Ļaudis tātad aizbēga aiz kauna; visi pameta viņu, un jāšaubās, vai iežēlas cienīgajam tēvam tas bija gluži pa prātam, vai viņa slēptākā vēlēšanās nebija radīt šausmas un vai viņš, palicis viens, izrādot savas nevaldāmās bēdas, jutās īsti gandarīts. Tiesa, viens viņš jau nepalika, un cilvēku klātbūtne nebija nepieciešama, lai saglabātos šīs bēdu izrādīšanas būtība un mērķis, proti, šausmu iedvešana. Pie kā, pareizāk sakot, pret ko viņš savās bēdās vērsās, kam šīm bēdām bija jāiedveš šausmas un kā iespaidīgam pirmatnīga stāvokļa recidīvam jāparāUa, cik atavistiski mežonīgi otrs izrīkojies, — to izmisušais tēvs zināja pavisam skaidri, un cits pēc cita to uzzināja arī saimes ļaudis, agrāk par visiem, protams, Eliēzers, «Ābrahāma Vecākais kalps», kurš rūpējās par viņu, šis dzīvai tradīcijai līdzīgais sirmgalvis, kurš tik ērmoti teica «es» un kuram zeme pati bija lidojusi pretī.

Arī viņu līdz sirds dziļumiem satrieca briesmīgā, zīmes lietiski apstiprinātā vēsts, ka Jāzeps, viņa skaistais un atjautīgais skolnieks, īstenās dēls, ceļā gājis bojā, kritis par upuri plēsīgam zvēram; bet paša savdabīgi bezpersoniskā garīgā satversme, īpatnēji paplašinātā sevis izjūta palīdzēja viņam samērā viegli pārciest šo triecienu — bez tam tik neatliekamās rūpes par bēdu sagrauzto Jēkabu liedza noņemties ar paša sirdēstiem. Tas bija Eli-ēzers, kurš pienesa saimniekam ēdienu, lai gan Jēkabs dienām ilgi nenobaudīja ne miltumiņa, un ar grūtībām piespieda viņu vismaz naktis pārlaist teltī un paša guļasvietā, neatstādamies no viņa ne soli. Dienas, proti, Jēkabs pavadīja uz lausku un pelnu kaudzes nomaļā apmetnes nostūrī, kur nekrita ēna, un sēdēja tur kails, turēdams rokās plīvura driskās, nokaisījis matus, bārdu un plecus ar pelniem, ik pa brīdim paceldams pa kādai lauskai un kasīdamies, it kā būtu sists ar augoņiem un spitālību, — tīri simboliska rīcība, jo no trumiem nebija ne miņas un kasīšanās bija tikai viena no tām izdarībām, kurām bija savs īpašs adresāts.

Viņa vārgais, bēdu šaustītais augums, tiesa, arī bez visa simboliski izrādītā apgānījuma izskatījās tik nožēlojami aizkustinošs, ka ikkatrs, atskaitot vienīgi nama pārraugu, bijībā un goddevībā meta līkumu ap šo cilvēka sevis pazemojuma vietu. Arēji taču Jēkabs sen vairs nebija tas maigi spēkpilnais jauneklis, kurš Jabokas malā neuzveikts cīkstējās ar svešo, kam vērša acis, un ar neīsto aizvadīja vējotu nakti, nedz arī tas vīrs, kurš kopā ar īsteno tik vēlu bija dzemdinājis Jāzepu. Savi septiņdesmit gadi, lai arī raizīgi neskaitīti, bija atstājuši skaidri saskatāmas pēdas, izkropļojuši šo augumu, apveltījuši viņa miesu ar tām atbaidoši aizkustinošajām vecīguma iezīmēm, kuru dēļ tik sāpīgi bija redzēt viņu kailu. Jaunība labprāt atklāti izrāda kailumu: pašpārliecinātu to dara dailes apziņa. Vecums aizsedzas cienīgi kautrs, labi zinādams, kādēļ tā rīkojas. Redzēt atkailinātas šīs saules svel-moņā apsārtušās, sirmi spalvotās un, kā jau vecumā, pēc savām aprisēm gandrīz vai sievišķīgās krūtis, šos bezspēcīgos dilbus un gurnus, šīs ļenganās ādas krokas pavēderē — redzēt to pieklājās varbūt vienīgi vecajam Ēliēze-ram, kurš visu uzņēma mierīgi, bez iebildumiem, cenzdamies netraucēt savu kungu viņa sērās.

Vēl jo mazāk viņa dabā bija liegt Jēkabam citas paražām un tik dziļām bēdām atbilstošas izdarības: pirmām kārtām — tupēšanu uz atkritumu kaudzes un nemitīgu apkaisīšanos ar pelniem, kuri sajaucās ar sviedriem un asarām. Šādas izdarības bija atzīstamas par pareizām, un Ēliēzera vienīgās rūpes bija uzcelt paššaustīšanās vietā pagaidu nojumi, lai dienvidū viņi abi pārlieku neciestu no Tammusa saules. Par spīti sauljumam, Jēkaba bēdu sagrauztais vaigs ar pavērto muti, atkārušos bārdaino apakšžokli un no neizsakāmu bēdu dzīlēm arvien no jauna augšup paceltajām, izvalbītajām acīm aiz karstuma un pie-meklētības bija uztūcis sarkans, un viņš aizrādīja uz to pats, kā jau apzināti jūtelīgs cilvēks, kurš mūždien aizņemts ar savām izjūtām un domā, ka, neietērptas vārdos, tās varētu palikt neievērotas.

— No raudām mans vaigs ir uztūcis sarkans, — viņš teica drebelīgā balsī. — Dziļi piemeklēts, es sēžu raudādams, un asaras slaka man seju.

Tie nebija viņa vārdi, tas uzreiz bija jūtams. Tādus pašus vai aptuveni tādus pašus, kā liecina senas dziesrAiis, bija teicis jau Noa, sākoties grēku plūdiem, — Jēkabs tikai atkārtoja tos. Un tas ir labi un nomierinoši, un ērti, ka kopš aizsirmas senatnes posta vajātās cilvēces rīcībā ir gatavi žēlabu vārdi, kuri piemērojami arī vēlāku laikmetu vajadzībām, šķizdami kā radīti tiem, un remdē sāpes, ko nodara dzīve, ciktāl vārdi spēj remdēt sāpes, un cilvēks, skandēdams tos, var sabalsot savu nelaimi ar mūžsenu, vienmēr bijušu nelaimi. Jēkabs tik tiešām nevarēja izrādīt savām bēdām lielāku godu, kā salīdzinādams tās ar palu postu un attiecinādams uz tām vārdus, kas teikti par lielajiem ūdensplūdiem.

Runādams un gauzdamies viņš vispār ik brīdi lietoja gatavus un pusgatavus teicienus. Daļēji aizgūts pirmkārt, liekas, bija atkal un atkal izgrūstais žēlabainais sauciens: «Plēsīgs zvērs ir aprijis Jāzepu, Jāzeps ir plēstin saplosīts!» — lai ari nav jāsecina, ka tādēļ viņa jūtu izpausmēm būtu pietrūcis tiešuma. Ak, nevērojot aizguvumus, tiešuma tajās bija liku likām!

— Jērs ir nokauts, un nokauta ir mātes avs! — gaudās Jēkabs, šūpodamies gurnos un liedams rūgtas asaras. — Vispirms māte — un nule jērs! Mātes avs pameta jēru, kad līdz pajumtam bija tikai viens zemes pārgājiens, un tagad noklīdis un pazudis arī jērs! Nē, nē, nē, nē! Kas par daudz, tas par daudz! Vai man, vai! Par mīļoto dēlu acis ries asaras. Par vasu es raudu, kurai izrāva sakni, par cerību savu, kas izrauta it kā dārza dēsts! Mans Damū, mans bērns! Par mājas vietu tev kļuvusi pazeme! Nedz maizi es ēdīšu, nedz ūdeni dzeršu. Jāzeps ir plēstin saplosīts ...

Ēliēzers, kurš laiku pa laikam ar samitrinātu autu apslaucīja Jēkabam seju, vaimanāja kopā ar viņu, ciktāl vaimanas atbilda dotiem formulējumiem un paraugiem vai sasaucās ar tiem, piebalsodams murminot vai pa pusei dziedoši, piemēram, kaut vai nemitīgi atkārtotajam izsaucienam: «Vai man!» — vai: «Plēstin saplosīts!» Starp citu, stundām ilgi gaudās visa saime un būtu gaudusies arī tad, ja sēras par piemīlīgā mantinieka zaudējumu būtu vairāk liekuļotas. — Hoi ahi! Hoi adon! Raudiet par brāli! Raudiet par kungu! — iztālēm korī skandējam dzirdēja Jēkabs un Ēliēzers, un arī tur liedzās pieņemt ēdienu un dzērienu, jo izrauts esot dārza dēsts un nokaltis tuksneša vējā zaļais dīgsts.

Svētīga ir paraža, labdarīga ir paražu noteiktā līksmes un bēdu secība, kas liedz tām, zūdot mēra sajūtai, juceklīgi plesties plašumā im izvirst un veido stingri nospraustu gultni, kurā brīvi var izlieties cilvēka jūtas. Arī Jēkabs izjuta saistošas tradīcijas svētīgumu un lietderību; tomēr Ābrahāma pēcteča gars bija par savdabīgu un vispārības izjūtas tajā pārāk dzīvi saistījās ar domas patstāvību, lai viņu līdz galam gandarītu vienveidīgais. Pastarpēm viņš runāja un gaudās arī brīvi, nevadīdamies pēc gataviem paraugiem, un arī tādos brīžos Eliēzers slaucīja viņam seju, reizumis iestarpinādams pa nomierinošam piekrišanas vai brīdinošam atgādinājuma vārdam.

— Tas, no kā es baiļojos, — izdvesa Jēkabs augstā, ciešanu aizlauztā, gandrīz aizslāpušā balsī, — ir nācis pār mani, un tas, par ko es raizējos, ir piepildījies! Vai tu saproti to, Ēliēzer? Vai vari to aptvert? Nē, nē, nē, nē, nav aptverams, ka notiek tieši tas, no kā cilvēks baidījies. Nebūtu es raizējies un būtu tas nācis negaidīti, es spētu tam noticēt; es sacītu savai sirdij: tu biji bezrūpīga un necenties novērst nelaimi, laikus pievērsdama tai uzmanību. Negaidītais, raugi, ir ticams. Bet tas, ka piepildās baiļojoties atvairītais, ka tas tomēr uzdrīkstas piepildīties, — tā manās acīs ir negantība, tas ir pret norunu.

— Par piemeklēšanām norunu nav, — atbildēja Eliēzers.

— Jā, likuma priekšā nav. Bet cilvēka jutām ir sava saprašana, un arī sašutums tām ir savs! Kam mums dotas bailes un aizgādās, ja ne tam, lai mēs vērstin novērstu nelaimi, aizlaikus izdomājot visas ļaunās domas, lai domāt tās liegtu liktenim? Liktenis, protams, apskaišas, bet apkaunas arī un klusībā teic: «Vai tās vairs ir manas domas? Tās ir cilvēka domas, un man vairs netīk tās domāt.» Bet kādu galu lai ņem cilvēks, ja aizgādām vairs nav jēgas un cilvēks baiļojas veltīgi, tas ir, pamatoti? Jeb kā lai dzīvo cilvēks, zaudējis paļāvību, ka notiks citādi, nekā viņš domājis?

— Dievs ir brīvs, — teica Eliēzers.

Jēkabs saknieba lūpas. Viņš pacēla nomestu lausku un kasīja savus simboliskos trumus. Ne ar ko citu viņš pagaidām neatsaucās uz dieva pieminējumu. Viņš turpināja:

— Kā es raizējos un baiļojos, ka plēsīgs biezokņa zvērs vienudien var uzklupt bērnam un nodarīt tam ļaunu, un izlikos nedzirdam, ka ļaudis irgojas par manām bailēm, un pacietu, ka zobgaļi teica: «Skat, kāds tas vecais auk-lis!» Un es tapu smieklīgs, kā smieklīgs top cilvēks, kurš vienā laidā skandina: «Es esmu slims, uz nāvi slims!» — tomēr izskatās vesels un nemirst vis, un neviens netic viņa vārdiem, līdz galu galā viņš pats tiem vairs netic. Bet tad ļaudis uziet viņu mirušu un nožēlo savu smiešanos, teikdami: «Raugi, viņš nebija nelga!» Ko tam vīram vairs līdz viņu apkaunēšanās? Neko, jo viņš ir miris.

Labāk viņš būtu nelga pats savās un zobgaļu acis, nevis attaisnots tik neiespējamā veidā. Te nu es sēžu mēslosr un sarkans un uztūcis man no raudām ir vaigs, un pār seju man tek asaras, sajaukdamās ar pelniem. Vai man smieties par zobgaļiem, tāpēc ka tas piepildījies? Nē, jo tas ir piepildījies. Miris es esmu, jo miris ir Jāzeps un plēstin saplosīts ...

Še, Eliēzer, ņem paskaties, te tās ir — tās drānas un izšūtā plīvura driskās! Šo plīvuru es pacēlu mīļotajai un īstajai kāzu nakts kambarī, sniegdams viņai savas dvēseles puķi. Bet tad izrādījās, ka tā nav bijusi īstā, ka Lā-bans pievīlis mani, un neizsakāmi apsmieta bija mana dvēsele un saplosīta uz gadu gadiem — līdz īstā briesmīgās mokās man dzemdēja dēlu, manu Dumuzī, kurš man bija viss, — tagad arī viņš man ir saplosīts un nokauts mans acuraugs. Vai tas ir aptverams? Vai tas nav par daudz prasīts? Nē, nē, nē, nē, kam vairs man dzīvot? Kaut mana dvēsele nožņaugta karātos nāves valgā un kauli man izģinstu!

— Negrēko, Israēl!

— Ak, Eliēzer, neba tev mācīt mani bīties dieva un slavināt viņa visspēcību! Viņš atmaksā man par vārdu un svētību, un Ezava rūgtajām asarām — atmaksā ar uzviju! Viņš patvarīgi nosaka cenu un bez žēlastības piedzen parādu. Viņš netirgojas ar mani un liedz man kaulēties, lai gan cena par augstu. Viņš ņem, cik, pēc viņa ieskatiem, es varu maksāt, un ir neprasa, vai tas manai dvēselei pa spēkam. Vai tad var ar viņu iet pie tiesas kā līdzīgs ar U'dzīgu? Es sēžu pelnos un kasos — ko vēl viņam vajag? Manas lūpas saka: «Dievs labu dar' ko darīdams!» Lai klausās, ko saka manas lūpas. Ko es domāju savā sirdī, tā ir mana darīšana.

— Viņš lasa arī sirdīs.

— Tur manas vainas nav. To viņš — nevis es — tā iekārtojis, ka mana sirds viņam atvērta. Labāk būtu atstājis cilvēkam vietiņu, kur patverties no viņa visspēcības, lai cilvēks varētu kurnēt pret to, kas tam par grūtu, un apšaubīt dieva taisnīgumu. Patvēruma vieta un priecas telts viņam bija mana sirds! Kad viņš atnāca un sērsa tajā, tā bija grezni uzposta un tīri izmēzta un allaž sataisīta viņam bija goda vieta. Tagad tur vieni pelni, ar asarām sajaukti, un posta nešķīstība. Manā sirdī ienākt lai viņš piesargājas, ka nesagāna sevi, un liek vērā, ko runā manas lūpas.

— Nezaimo, lūdzams, Jakob ben Jichak!

— Nekul tukšus salmus, vecais kalps, jo tavi vārdi ir

tukši! Turi bēdu par mani, nevis par dievu, viņš ir pārvārām liels un par tavu bēdu neceļ ne ausi, bet mana sirds ir mani salauzta. Nemēģini pārliecināt mani no ārienes, runā ar mani no iekšienes, viss cits man ir par negantību. Vai tu maz zini un apjēdz, ka Jāzeps ir miris un nekad, nekad vairs nepārnāks? Apdomā to, un tu runāsi no savas dvēseles un nekulsi tukšus salmus. Pats ar savu muti es liku viņam doties ceļā un teicu: «Aizej uz Sehemu un paklanies brāļiem, lai tie atgrieztos un Israēls neatgādinātu koku, kam nobirušas lapas!» Tāda bija mana prasība, un es biju bargs pret mums abiem, likdams viņam doties ceļā vienam, bez kalpiem, jo atzinu, ka viņa nel-dzība ir arī mana neldzība, un neslēpu no sevis to, ko zināja dievs. Toties dievs slēpa no manis, ko zināja pats, jo viņš lika man pavēlēt manam bērnam: «Dodies

turp!» — neteikdams man, ko zina, un slēpdams no manis savu mežonīgo nodomu. Tāda ir visvarenā dieva uzticība, un tā viņš atlīdzina par patiesīgumu!

— Pievaldi vismaz savas lūpas, īstenās dēls!

— Manas lūpas man ir dotas, lai es izspļauju to, kas nav baudāms. Nerunā no ārienes, Eliēzer, runā no iekšienes! Ko gan iedomājas dievs, uzlikdams man pārbaudījumu, no kura man pārgriežas acis un apstulbst prāts, tāpēc ka tas man par smagu? Vai mans spēks ir akmens spēks un mana miesa no vara? Būtu viņš savā viedumā radījis mani no vara, es izturētu, bet tādam, kāds es esmu, tas man par smagu ... Mans bērns, mans Damū! Dievs deva, dievs ņēma — labāk nebūtu devis nemaz un arī man būtu liedzis nākt pasaulē, un vispār neko nebūtu radījis! Ko, Eliēzer, cilvēkam domāt, kur likties, kā izgrozīties savā postā? Ja manis nebūtu, es nezinātu neko un vispār nekā nebūtu. Bet, ja es esmu, tomēr ir labāk, ka Jāzeps ir bijis un zudis, nekā viņa nemaz nebūtu bijis, jo tā man paliek tas, kas ir mans, — manas bēdas par viņu. Ak, dievs ir gādājis, ka cilvēks nenostātos pret viņu un ka, sakot «nē», tam jāsaka ari «jā». Patiešām, viņš deva man dēlu manās vecuma dienās, lai slavēts viņa vārds! Pats ar savām rokām dievs izveidoja viņu un darīja skaistu. Dievs izslauca viņu kā pienu un lieti salika kaulus, aptērpa viņu ar ādu un miesu un izlēja pār viņu savu saldmi, un dēls satvēra mani aiz ausu ļipiņām un smiedamies teica: «Tētiņ, atdod to man!» — un es atdevu, jo es neesmu ne no vara, ne no akmens. Bet, kad es pasaucu viņu un prasīju no viņa par daudz, viņš iesaucās: «Te es esmu!» — un piecirta papēžus; kolīdz es iedomāju par to, manas vaimanas plūst kā ūdens. Jo tikpat labi es varēju uzkraut viņam plecos upura malku dedzināmajam upurim un, paņēmis viņu aiz rokas, pats nest uguni un nazi. O, Eliēzer, satriekts es godīgi atzinu un apliecināju dieva priekšā, ka to es nespētu. Tu doynā, viņš žēlīgi pieņēma manu zemošanos un iežēlojās manas atzīšanās dēj? Nē, taisni otrādi, nelikdamies to manām, viņš teica: «Tas, ko tu nespēj, lai notiek, un to, ko dot nav tavos spēkos, es paņemšu pats.» Tāds ir dievs!

Re, te tas ir, tas tērps un tās skrandas — viss vienās asinīs. Tās ir asinis no viņa dzīslām, ko zvērs saplosīja līdz ar miesu. Šausmas, vienas šausmas! Ai, dieva grēks! Ai, aklā, mežonīgā, neprātīgā ļaundarība! ... Par daudz es prasīju no viņa, Eliēzer, — no sava bērna. Viņš nomaldījās laukā un noklīda tuksnesī, un negants zvērs uzklupa viņam, nelikdamies zinis par viņa izbīli, un notrieca viņu zemē, lai aprītu. Varbūt viņš kliedza pēc manis, varbūt piesauca māti, kura nomira, viņam vēl mazam esot. Neviens nesadzirdēja viņu, dievs par to bija gādājis. Kā tev liekas — vai tas bija lauva, kas nogalināja viņu, jeb vai negants meža kuilis uzklupa viņam, sabozis sarus, un ietrieca viņā ilkņus?

Jēkabs nodrebēja, apklusa un iegrima pārdomās. Ar kuili neizbēgami saistījās priekšstati, kuri tās konkrētās drausmas, kas pārņēma viņa sirdi, pacēla augšas paraugu un pirmtēlu mūžīgā riņķojuma sfērā, tātad pārcēla it kā zvaigžņu valstībā. Kuilis, negantais mežacūku tēviņš, bija Sets, dieva slepkava, bija Sarkanais, bija Ezavs, kuru viņš, Jēkabs, izņēmuma kārtā bija pratis pielabināt, raudādams Elifasam pie kājām, bet kurš citkārt atbilstoši pirmparaugam saplosīja brāli gabalos un arī pats, plēstin saplosīts, sadalīts desmit daļās, mēdza patrāpīties te, lejā. To pašu mirkli no dzīlēm, kur tās slēpās kopš asiņaino palieku saņemšanas, līdz apziņai dzīrās pacelties apjausmas, leģendas raisītas aizdomas — drūmā atskārta, kas īsti bijis nolādētais kuilis, kurš saplosījis Jāzepu. Bet Jēkabs neliedza tai, tik tikko uznirušai, atkal izzust tumsa, pats mazliet pat piepalīdzēdams tai no jauna nogrimt. Lai cik dīvaini, viņš nevēlējās par to ne zināt un pretojās apjautai, vairīdamies lejas notikumos saskatīt atbilstību augšas norisēm, tāpēc ka aizdomas par vainīgumu, ja tām

ļautu vaļu, vērstos pret viņu, Jēkabu. Viņam bija pieticis drosmes un patiesības mīlestības atzīt savu atbildību par Jāzepu, un tādēļ, pārvērtēdams savus spēkus, viņš bija licis zēnam doties ceļā. Taču atzīt, ka pats ir līdzvainīgs dēla nāvē — un tas neizbēgami tiktu pierādīts, turot aizdomās brāli, respektīvi, brāļus, — viņam gluži piedodamā kārtā pietrūka drosmes un patiesības mīlestības. Atzīt, ka pats bijis galvenais kuilis un iecildīgu aušas mīlestībā pazudinājis Jāzepu, viņam klusībā likās par daudz prasīts, par to viņš savās rūgtajās sirdssāpēs negribēja ne dzirdēt. Bet tik neizturami rūgtas viņa sāpes vērta taisni šīs atgainītās un tumsā atpakaļ aizraidītās aizdomas, tāpat kā tieši ar tām pirmkārt izskaidrojama slieksme tik pārspīlēti izrādīt dievam savu postu.

Jo dievs aizņēma visas viņa domas, aiz visa slēpās tas kungs, un dievam bija pievērstas viņa pētošās, asarotās, izmisušās acis. Alga viena, lauva vai kuilis, — gribējis, pieļāvis, ar vienu vārdu sakot, pastrādājis briesmu darbu bija dievs, un Jēkabs izjuta zināmu, no cilvēku viedokļa itin saprotamu gandarījumu, ka savā izmisumā var iet pie tiesas ar dievu, būtībā tātad juzdamies pacilāts, un šis stāvoklis bija dīvainā pretrunā ar ārējo zemošanos, miesas atkailināšanu un apkaisīšanos ar pelniem. Tiesa, nezemojoties iet pie tiesas nevarēja. Kasoties Jēkabs pārspīlēja savu postu, toties runāja bez aplinkiem un nepievaldīja lūpas.

— Tāds ir dievs! — viņš atkārtoja, uzsvērti šermināda-mies. — Tas kungs vis negriezās pie manis, Eliēzer, un nepavēlēja man, gribēdams mani pārbaudīt: «Upurē man savu dēlu, kuru tu mīli!» Varbūt es būtu izrādījies stiprāks, nekā sirds pazemībā pats domāju, un būtu gājis ar bērnu uz Morija zemi, nelikdamies dzirdam viņa taujāšanu, kur esot dedzināmā upura jērs, — varbūt es būtu spējis to uzklausīt, nekrizdams nemaņā, un būtu pacēlis nazi pār īzāku paļāvībā uz aunu, — Viņam taču vajadzēja pārbaudīt mani! Kur nu, Eliēzer, tas nenotika — dievs vis nepagodināji mani, uzlikdams man pārbaudījumu. Nē, man godīgi atzīstot, ka es esmu līdzvainīgs brāļu naidā, dievs aizmāna bērnu man no sirds un liek viņam maldīties apkārt, lai lauva notriec viņu ar ķetnu un mežacūka cērt viņā ilkņus un ar purnu izvanda iekšas. Sis zvērs, man tev jāsaka, rij visu. Tas aprija viņu. Pat sivēniem midzenī tas varbūt aiznesa gabalu. Vai tas ir aptverams, vai kaut ko tādu var pieņemt? Nē, tas ir nebaudāmil Es izvemju to, kā putns izvemj spalvu kumšķi. Te tas ir. Lai dievs liek, kur grib, jo tas man ir nepieņemams.

— Atjēdzies, Israēl!

— Nē, neatjēgšos, mājzini mans. Dievs laupījis man sajēgu — lai nu uzklausa vien, kas man sakāms! Es zinu, Viņš radījis mani. Viņš izlējis mani kā pienu un licis man sarikt kā sieram — to es atzīstu. Bet kas Viņš būtu un cik tālu bez mums — bez pirmtēviem un bez manis — būtu ticis? Vai Viņam tik īsa atmiņa? Vai Viņš aizmirsis mokas un ciešanas, ko cilvēks izcietis Viņa_ labad, — ka Viņu atklāja un savā garā tiktāl izrosīja Ābrahāms, ka Viņš, noskūpstījis sev pirkstu galiņus, varēja iesaukties: «Beidzot kāds godā mani par to kungu un pavēlnieku!» Vai Viņš aizmirsis derību, es jautāju, ka griež uz mani zobus un plosās, it kā es būtu Viņa ienaidnieks? Kur mans pārkāpums, un kur mans grēks? Lai uzrāda manu vainu! Vai es esmu kvēpinājis vīraku šīs puses baāliem vai metis spīdekļiem gaisa skūpstus? Nē, zaimības manī nav bijis, un lūdzis es esmu no tīras sirds. Kālab taisnības vietā man lemta varmācība? Lai dievs satriec mani savā patvarā tepat uz vietas un bēda man bedri, jo ari bez tiesas un taisnības tas Viņam ir nieks, un dzīvot es nekāroju, ja valda varmācība. Vai Viņš spītē cilvēka garam, savā pārgalvībā nokaudams ir JaunuL ir labu? Bet Viņš — kas Viņš būtu bez cilvēka gara? Eliēzer, derība ir lauzta! Nevaicā man, kālab lauzta, jo mana atbilde būtu skumīga. Dievs ir atpalicis — vai tu saprati mani? Dievs un cilvēks izredzēja viens otru un cēla derību savā starpā, lai īsten taptu viens otrā un viens otru darītu svētu. Bet, ja cilvēks, kjuvis jūtīgs un cildens dievā un maigs savā dvēselē, redz, ka dievs viņam uzspiež tuksneša negantības, un nevar tās pieņemt un izvemj tās, un saka: «Tas nav baudāms!» — tad, Eliēzer, izrādās, ka dievs svētumā atpalicis un vēl aizvien ir briesmonis.

Satriekts par šādiem vārdiem, Ēliēzers, saprotams, diev-bijā pacēla acis un lūgtin izlūdzās piedošanu savam pavēlniekam, kurš nevaldīja pār sevi, un bargi norāja viņu.

— Tu runā tādas nejaucības, ka ausis svilst klausoties, un gluži nepiedienīgi ķersties dievam gar drānām. To tev saku es, cilvēks, kurš ar dieva palīgu kopā ar Abrāmu sakāva austrumu ķēniņus un kuram, dodoties līgavu lūkot, zeme pati lidoja pretī. Jo tu apsaukā dievu par tuksneša briesmoni, iztaisīdamies Viņa priekšā par smalku un maigu būtni, lai gan tieši no taviem vārdiem dveš tuksneša briesmonība un tu pats liedz just tev līdzi tavās rūgtajās bēdās, izmantodams tās ļaunprātīgi un atļaudamies nekrietnas vaļibas. Vai tev būs izlemt, kas labs un kas ļauns, un spriest tiesu Viņam, kurš radījis ne tikai behemotu, kam aste taisna ka ciedra koks, un Levia-tānu, kura zobu tuvumā viss 'ir šausmu pilns un kuram zvīņas kā vara bruņas, bet arī Orionu, septiņspīdekļu zvaigznāju, rītausu, sirseņus, čūskas un abubū — smilšu vētru? Vai Izāka svētību Viņš nepiešķīra tev, nevis Eza-vam, par mata tiesu vecākajam, un vareni neapstiprināja tev savu apsolījumu Bet-ēlē, parādīdamies sapnī par kāpnēm? Tas tev patika itin labi un it nemaz nelikās nosodāmi no maigas un smalkas cilvēcības viedokļa, jo bija tev pa prātam. Vai Viņš nedarīja tevi bagātu un tikušu Lābana namā un nesalauza noputējušās aizšaujamās bultas, lai tu aizietu ar visu, kas tavs, un vai Gileāda kalnā Lābans nebija lēnīgs kā ganāmpulka jērs? Bet, līdzko tevi piemeklē bēdas — bezgala lielas bēdas, neviens to nenoliedz, — tu, mans kungs, sacelies iecirtībā un spārdies kā iespītīgs zirgēzelis, un palaidies atmet visam ar roku, un saki: «Dievs ir atpalicis savā attīstībā!» Vai tu, miesā dzimušais, jūties tik tīrs no grēka un tik droši zini, ka augu mūžu taisni vien esi rīkojies? Vai tu iedomājies izpratis to, kas augstāks par tevi, un izdibinājis dzīvības noslēpumu, ka nolīdzini visu ar savu mēli un saki: «Tas man neder, es esmu svētāks par pašu dievu!» Patiesi, to man dzirdēt neklātos, īstenās dēls!

— Jā, Eliēzer, — atbildēja Jēkabs krituša cilvēka iz-smējībā, — tu man esi tas labiņais un pati pilnība, gudrības putru tiktāl sastrēbies, ka tā tev tek laukā pa visām porām. Nudien, tīri vai smiekli nāk, dzirdot, kā tu mani drūkstī, pie reizes likdams noprast — tu esot kopā ar Ābrāmu padzinis ķēniņus, lai gan tas nekādi nav iespējams, jo, spriežot saprātīgi, tu esi mans pusbrālis, Dimaškf kādas kalpones piedzemdēts, un Ābrahāmu, tāpat kā es, ne acīs neesi redzējis. Re nu, kā es savās bēdās noniecinu tavas pamācīšanas! Es biju tīrs, bet dievs iemeta mani dubļos līdz acīm, un tāds dubļos izvārtītais ir veselā saprāta pusē, jo svētbijīgus izskaistinājumus tam nav kur likt un patiesība tīkas kaila. Pie reizes es apšaubu arī, ka zeme pati tev lidojusi pretī. Viss pagalam.

— Jēkab, Jēkab, ko tu dari! Posta nebēdībā tu noposti pasauli un satriec to druskās, un druskas met sejā tam, kurš cenšas tevi mierināt. Jo būs labāk, ja es neteikšu, kam, taisnību sakot, tu met tās sejā. Vai tu esi pirmais, ko piemeklē bēdas, un vai tikai tevi tās nedrīkst piemeklēt, ka tu, līzdams vai no ādas ārā, svaidies ar zaimiem un kārpies pretī, un nodurtu pieri meties virsū dievam? Vai tu domā, ka tevis dēj kalni mainīs vietu un upju ūdeņi griezīsies atpakaļ? Man tā vien rādās, ka tu aiz ļaunprātības vai pušu sprāgsti, teikdams dievu bezdievīgu esam un vistaisno — netaisnu.

— Klusē, Eliēzer! Es lūdzu tevi, nespried tik greizi par mani, bēdas dara mani aizvainīgu, un tas man nav izturams! Kam tad īsti — dievam vai man — bija dēls jāmet priekšā cūkām un suķiem midzenī? Kādēļ tu mierini un aizstāvi Viņu, nevis mani? Vai tu maz sajēdz, ko es saku? Neko tu neesi sapratis, bet uzmeties dievam par aizstāvi. Ak tu dieva cīnītāj, Viņš tev atlīdzinās un atcerēsies, ka tu aizstāvi Viņu un viltīgs slavini Viņa darbus, tāpēc ka Viņš ir dievs! Ar to es gribu teikt, ka Viņš sados tev pa kaklu. Jo tu netaisni aizstāvi un maldini Viņu, kā cilvēks mēdz maldināt cilvēku, un klusībā pielabinies Viņam, stiprākajam. Tu liekuli, plāni tev klāsies, ja tu šādi kalposi dievam un pielīzdams aizstāvēsi Viņu, pēc tam kad Viņš man tā nodarījis pāri, ka tas vai pret debesīm brēc, un atmetis Jāzepu cūkām par ēsmu. To, ko tu te saki, es arī zinātu pateikt — es neesmu glupāks par tevi. Apdomā to, iekams kul tukšus salmus. Bet es saku ko citu, un, sacīdams to, es Viņam esmu tuvāk nekā tu. Jo dievs mums jāaizstāv pret Viņa aizstāvjiem un jāpasargā no tiem, kas Viņu attaisno. Tu domā, Viņš ir cilvēks, lai arī pārvarens, un Viņam var pieluncināties, vēršoties pret mani, zemes tārpu? Teikdams Viņu mūžam dižu, tu tikai klabini muti, jo nezini, ka vēl pāri dievam ir dievs — vēl mūžam pāri pats sev, un Viņš sodīs tevi no augstumiem, kur Viņš ir mana svētība un paļāvība un kur tevis nemūžam nav, jo tu šķiro starp mani un Viņu!

— Mēs visi esam vārga, grēcīga miesa, — klusi atbildēja Eliēzers. — Katram jākalpo dievam pēc savas saprašanas un līdzības Viņam. Jo aizsniedzams Viņš nav nevienam. Jādomā, mēs abi būsim sprieduši nosodāmi. Bet tagad, mīļotais kungs, nāc atgriezies savā namā, jo pietiks bez mēra sērot. Vaigs tev pavisam uztūcis, sēžot saules svelmē pie lausku kaudzes, — tik lielām sērām tu esi par smalku un maigu.

— No raudām, — teica Jēkabs, — no raudām vaigs man ir uztūcis sarkans, no bēdām par mīļoto dēlu.

Viņš tomēr pietrausās kājās un neliedza kalpam ievest sevi telti. Viņam pietika saslauku, kasīšanās un plikuma, jo vajadzīgs tas viss bija bijis vienīgi tālab, lai izpilnām ietu ar dievu pie tiesas.

JĒKABA KĀRDINĀŠANAS

Tagad, kad pirmās trīs dienas bija apkārt, viņš apjoza gurnus ar maisu un vismaz tik daudz aprūpēja sevi, ka dēli ieradušies vairs nesastapa viņu galējā izmisumā. Bet vēl tie ierasties vilcinājās, un pagaidām sēroja un bēdājās kopā ar viņu un balstīja un mierināja viņu dēlu sievas, cik nu to bija apmetnē (jo Jūdas sieva, Šuas meita, mita citur), tāpat arī Zilfa un Bilha, un mazais Benjarnīns, ar kuru, turēdams viņu cieši apskautu, Jēkabs bieži kopā lēja asaras. Jaunāko dēlu viņš nebūt nemīlēja tik kvēli kā Jāzepu, un skatiens Jēkabam gluži nevilšus allaž bija sadrūmis, uzlūkojot Benjamīnu. Toties tagad tēvs dedzīgi spieda zēnu pie krūts, sauca mazo par Benonī, pieminēdams māti, un apzvērēja viņam, ka nekad un nekādos apstākļos nekur nesūtīs viņu — nedz vienu, nedz ar pavadoņiem; vienmēr, lai cik liels dēls būtu, pat kā precēts vīrs tas paliks šeit, tēva acu priekšā, lolots un apsargāts, nenovirzīdamies ne soli no droša ceļa, jo ne uz vienu un ne uz ko šajā saulē paļauties nevar.

Benjarnīns neiebilda ne vārda, lai gan šie piesolījumi viņu nedaudz nomāca. Viņš atcerējās pastaigas ar Jāzepu Adoņa birzī, un doma, ka mīļais un skaistais brālis nemūžam vairs nelēkās kopā ar viņu un nevēdinās viņa sasvīdušo roķeli, ka brālis nekad vairs nestāstīs viņam, knēvelim, dižus debesu sapņus, likdams izjust lepnumu, ka paļaujas uz viņa sapratnīgumu, izvilināja mazajam rūgtas asaras. Bet tā īsti, visā pilnībā viņš nemaz nespēja aptvert to, kas tika stāstīts par Jāzepu, proti, ka brālis vairs nepārnāks, ka brāļa vairs nav, ka tas miris, un neticēja šai vēstij, par spīti baismajai zīmei, kuru tēvs ne mirkli neizlaida no rokām. Tik dabiskā nespēja noticēt nāvei ir nolieguma noliegums un pelnījusi pozitīva lieluma apzīmējumu. Tā ir bezpalīdzīga ticība, jo bezpalīdzīga un savā bezpalīdzībā stipra ir jebkura ticība. Benjamīnam šī nesatricināmā ticība saistījās ar priekšstatu par tādu kā aiziešanu. «Viņš atgriezīsies,» zēns apgalvoja, glāstīdams veco vīru, «vai aicinās mūs pie sevis.» Jēkabs savuties vairs nebija bērns, plecus viņam nospieda mūža likteņstāstu nasta, pārlieku skaudri viņš bija izjutis nāves nežēlīgo tiešamību, tāpēc uz Benonī mierinājumiem atsaucās vienīgi ar bezgala grūtsirdīgu smaidu. Tiesa, īstenībā arī viņš nespēja pieņemt šo noliegumu, un viņa mēģinājumi atvairīt tiešamību un izlocīties, saduroties ar nepieciešamību samierināties ar vienu un ar otru — gan ar tiešamību, gan ar tās neiespējamību, — viņa mēģinājumi atrisināt šo necilvēcīgo pretrunu bija tik eksaltēti, ka mūsdienu skatījumā būtu jārunā par garīgiem traucējumiem. Rēķinoties ar tolaiku mentalitāti, tas, protams, būtu par stipru teikts; tomēr Ēliēzeram bija tīrais negals ar izmisīgajiem nodomiem un bezcerīgajiem prātuļojumiem, ai kuriem noņēmās Jēkabs.

Saglabājusies liecība, ka uz visiem mierinājumiem viņam bijusi viena atbilde: «Sērodams es nokāpšu pazemē pie sava dēla.» Šos vārdus gan toreiz, gan vēlāk mēdza iztulkot tā, ka viņš negribēja vairs dzīvot un vēlējās nomirt, lai nāvē savienotos ar dēlu, un tāpat tika izprasta gaušanās, ka liktenis esot pārlieku bargs un nepielūdzams, novezdams sirmu galvu tik dzi]u bēdu kapā. Ari tā, protams, varēja iztulkot viņa vārdus. Bet Eliēzers saklausīja tajos citu — apslēptāku jēgu. Lai cik neprātīgi tas liktos, Jēkabs apcerēja iespēju nokāpt kapā, tas ir, mirušo valstībā, un atvest Jāzepu atpakaļ virszemē.

Jo neprātīgu šādu ieceri vērta apstāklis, ka ne jau tēvs, bet māte-sieva devās izbrīvēt no pazemes gūsta īsteno dēlu, lai atdotu viņu panīkušajai zemei. Bet Jēkabs savā nabaga galvā perināja vispārdrošākās analoģijas — turklāt nosliece domās īpaši nerēķināties ar dzimumu un traktēt to visai brīvi viņam piemita jau izsenis. Nekad viņš nebija skaidri izšķīris Jāzepa un Rāheles acis — tās tik tiešām arī nebija atšķiramas —, acis, no kurām reiz skūpstīdams bija notrausis nepacietības asaras. Nāvē tās galīgi saplūda vienā acu pārī — abas mīļotās būtnes viņa iztēlē sakusa divēja dzimuma ilgu un sapņu tēlā, un ir vīrišķi, ir sievišķi pārjutekliskas, kā jau viss cildenais, bija arī pašas ilgas. Bet, tā kā tās mita Jēkabā un viņš savuties tajās, tad arī viņš bija divēja dzimuma — tas bija secinājums, kuram jau sen atbilda viņa sevis izjūta. Kopš Rāheles aiziešanas viņš Jāzepam bija bijis ir tēvs, ir māte; attieksmē pret dēlu viņš bija uzņēmies arī mātes lomu — jā gan, mātišķās jūtas viņa mīlestībā uz dēlu bija kļuvušas vadošās, un Jāzepa pielīdzinājumu Rāhelei papildināja sevis paša pielīdzinājums zudušajai. Visā pilnībā mīlēt divatno var tikai divatni: divatnais rosina vīrišķas jūtas, ciktāl pats ir sievišķs, un sievišķās — ciktāl pats ir vīrišķs. Tēva jūtas, kas pielūgsmes objektā saskata dēlu un mīļoto reizē, — kam tātad piejaukts maigums, kurš drīzāk piederētos mātes mīlestībai uz dēlu, — tiktāl, tiesa, ir vīrišķas, ciktāl dēla personā veltītas mīļotajai, bet ir mātišķas, ciktāl pauž mīlestību uz dēlu. Šī nenosakāmība rosināja tās neprātīgās ieceres, ar kurām Jēkabs uzplijās Eliēzeram un kurās bija runa par Jāzepa atdzīvināšanu, sekojot mītiskiem paraugiem.

— Es nokāpšu pazemē pie sava dēla, — skandināja Jēkabs. — Paskaties uz mani, Eliēzer, vai manas krūtis mazliet jau neatgādina sievietes krūtis? Manos gados dzimumu atšķirības, redzams, izzūd. Sievietēm sadīgst bārda, bet vīriešiem piebriest krūtis. Es atradīšu ceļu uz zemi, no kuras nav atgriešanās, — rit pat es došos ceļā. Ko tu raugies tik nosodoši? Tu domā, tas nav izdarāms? Jāiet vienā laidā uz rietumiem, un, tiklīdz Hubūras upe palikusi aiz muguras, klāt ir septiņi vārti. Nešaubies, lūdzams! Neviens nav viņu tā mīlējis, kā viņu mīlēju es. Es būšu māte; Es sameklēšu viņu un kopā ar viņu nokāpšu visdziļajā pazemē, kur iztek dzīvības avots. Es apslacīšu viņu un salauzīšu noputējušās aizšaujamās bultas, un viņš atgriezīsies virs zemes. It kā es reiz jau nebūtu to paveicis! Vai aizbēgdams es nepārspēju viltībā Lābanu? Gan es tikšu galā ar pazemes valdnieci, kā tiku galā ar Lābanu, un viņa vēl bildīs man labu vārdu! Ko tu grozi galvu?

— Ak, mīļotais kungs, es piekrītu tev, ciktāl spēdams, un pieļauju varbūtību, ka iesākumā viss notiks tā, kā tu stāsti. Bet ne vēlāk kā septīto vārtu priekšā, darot, ko prasa paraža, atklāsies, ka tu neesi māte ...

— Protams, — atbildēja Jēkabs un, nevērojot dziļās bēdas, nenoturējās aiz gandarījuma nepasmaidījis. — Tas ir neizbēgami. Kļūs redzams, ka es esmu viņu dzemdinājis, nevis zīdījis .. . Eliēzer, — viņš ieminējās, domām no sievišķi mātišķā pievēršoties falliskajam, — es dzemdināšu viņu otrreiz! Vai tas tik neiespējami: radīt viņu no jauna tādu — kāds viņš bija, tieši to pašu Jāzepu — un tādējādi izvest no pazemes. Es taču esmu dzīvs — dzīvs ir cilvēks, kurš viņu radījis. Kādēļ viņš lai būtu zudis? Kamēr esmu es, viss ir atgūstams! Es dzemdināšu viņu atkal un atjaunošu viņa tēlu zemes virsū!

— Bet Rāheles, kura tev palīdzēja šajā darba, vairs nav, — jums abiem bija jātop par vienu, lai rastos šis puisēns. Un pat tad, ja viņa būtu dzīva un jūs dzemdinātu no jauna, nedz stunda, nedz zvaigžņu atrašanās vietas vairs nebūtu tās, kas toreiz, kad modināts dzīvei tika Jāzeps. Nedz viņu jūs radītu, nedz Benjamīnu, bet kādu trešo, kuru cilvēka acs vēl nebūtu skatījusi. Jo nekas netop divreiz un itin viss šajā saulē mūžu mūžos ir tāpatīgs tikai sev.

— Bet tādā gadījumā, Eliēzer, nekam nav tiesību mirt un izzust! Tā ir nejēdzība. To, kurš pasaulē ir tikai vienreiz un kuram otra tāda paša nav ne līdzās, ne pēcāk un nav lemts atkārtoties laiku laikos, nedrīkst iznīcināt un atdot par ēsmu cūkām — tas man nav pieņemams. Man jāatzīst, tev ir taisnība, apgalvojot, ka bija vajadzīga Rā-hele, lai rastos Jāzeps, un īstā stunda arī. Tas man ir zināms, es tīšām izaicināju tevi iebilst. Jo tas, kurš dzemdina, ir tikai ierocis radības rokās un nezina, ko dara. Laizdami pasaulē Jāzepu, mēs abi, īstenā un es, radījām ne jau viņu, bet kaut ko nezināmu, —r pa īstam Jāzepu radīja dievs. Dzemdināt nav tas pats, kas radīt, dzemdinot dzīvību gremdē dzīvībā aklā tīksmē; rada vienīgi Viņš. Ak, kaut es spētu gremdēt dzīvību nāvē un, atzīdams nāvi, dzemdināt un modināt jaunai dzīvei Jāzepu tādu, kāds viņš bija! Par to es lauzu galvu, un tas man padomā, sakot, ka nokāpšu pazemē. Kaut es dzemdinot spētu atgriezties pagātnē, tai stundā, kas bija Jāzepa stunda! Ko tu tik nosodoši grozi galvu? It kā es nezinātu, ka tas nav iespējams; bet par to, ka es to vēlētos, tev galva nav jāgroza, jo dievs ir izdarījis tā, ka es esmu dzīvs, bet Jāzeps miris, un šī kliedzošā pretruna plosa man sirdi. Vai tu maz zini, kas ir bēdu plosīta sirds? Nē, to tu nezini, tu mels tukšu, teikdams, ka zini, un prātā tev nav nekas vairāk kā: «Bēdīgi gan!» Turpretī man sirds vai pušu plīst vārda tiešā nozīmē, un es nevaru nedomāt neprāta domas un nelauzīt galvu par neiespējamo.

— Es grozu galvu, mans kungs, aiz žēluma, vērodams, kā tu sacelies pret to, ko pats dēvē par pretrunu, — pret to, proti, ka tu esi dzīvs, bet dēls ir miris. Šīs abas ir tavas lielās bēdas, kuras tu tik pārvarīgi izrādi, trešo dienu vadīdams sērās uz atkritumu kaudzes. Tev derētu palēnām padoties dieva gribai, saņemties un vairs nedaudzināt tādas aplamības kā, piemēram: «Es dzemdināšu Jāzepu otrreiz.» Kā tas būtu izdarāms? Dzemdinādams viņu, tu viņu nepazini. Jo cilvēks nezina, ko viņš dzemdina. Ja cilvēks dzenv* dinātu zinādams un pazīdams, tā būtu radīšana un savā augstprātā viņš noturētu sevi par dievu.

— Nu un tad, Ēliēzer? Kādēļ cilvēkam nenoturēt sevi par dievu, un vai cilvēks maz vairs būtu cilvēks, ja mūždien nekārotu līdzināties dievam? Tu aizmirsti, — pieklusinājis balsi, Jēkabs teica Eliēzeram pie auss, — ka dzemdināšanas lietās es slepenībā zinu šo to vairāk par dažu labu citu un ka vajadzības gadījumā protu novērst atšķirību starp dzemdināšanu un radīšanu un dzemdināšanā viest savu tiesu radīšanas, kā dabūja pārliecināties Lā-bans, kad es baltajām avīm liku aplēkties pār nomizotām rīkstēm un man par labu tām atnesās lāsaini jēri. Atrodi man, Eliēzer, sievu, kas augumā un pēc acīm būtu līdzīga Rāhelei, — kaut kur droši vien tāda ir sameklējama. Es dzemdināšu viņā, prātā ar nolūku turēdams man zināmo Jāzepa tēlu. Un tā sieva piedzemdēs viņu man un uzcels no miroņiem!

— Tas, ko tu saki, — tāpat pusčukstus atbildēja Eliē-zers, — mani biedē un šausmina, un es negribu to ne dzirdēt. Jo tas, man rādās, nāk ne tikai no bēdu dzīlēm, tas cēlies vēl kur dziļāk. Piedevām tu esi jau gados, un par dzemdināšanu, cienot pašam sevi, tev ir domāt nevajadzētu — kur nu vēl par tādu, kurai piejaukta radīšana, — tas visādā ziņā ir piedauzīgi.

— Tu maldies, Ēliēzer, tā spriezdams par mani! Es esmu ražens sirmgalvis un vēl ne tuvu eņģeļiem rada... Kur nu! Tas man pašam labāk zināms. Gan es dzemdinātu... Tiesa, — viņš, brīdi klusējis, nedroši piebilda, — aiz bēdām par Jāzepu miesa man savārgusi, bēdādamies es varbūt dzemdināt nespētu, lai gan tieši bēdu dēļ ļoti to gribu. Te nu tu redzi, kādas pretrunas, dieva uzliktas, plosa mani!

— Es redzu — tavas bēdas noliktas tev par sargu, lai tu nekristu negodā.

Jēkabs iegrima pārdomās.

— Tādā gadījumā, — viņš teica, vēl arvien pieliecies kalpam pie auss, — sargs jāpiemāna un jāizāzē, un tas, man liekas, nav grūti izdarāms, jo manas bēdas ir gan šķērslis, gan pamudinājums. Jāatrodas taču, Eliēzer, kādai iespējai laist pasaulē cilvēku, nedzemdinot viņu, ja jau posts un bēdas mani novārdzinājušas. Vai tad dievs dzemdināja sievietes klēpī? Nē, jo klēpja nemaz nebija, un kauns un negods būtu ko tādu pat iztēloties. Viņš izveidoja cilvēku tādu, kādu gribēja, pats ar savām rokām no māla un iepūta tam dzīvības dvašu nāsīs, lai tas celtos un ietu. Paklau, Ēliēzer, nāc man talkā! Kā būtu, ja mēs izgatavotu no māliem un zemes cilvēka tēlu — tādu kā lelli, trīs olektis garu, ar rokām un kājām, tādu pašu, kādu domās skatīja dievs, iztēlodamies veidolu un pēc šā veidola radīdams cilvēku? Dievs iztēlojās un radīja Ādamu, pirmo cilvēku, jo viņš ir radītājs. Bet es acu priekšā redzu Jāzepu, vienīgi viņu, tādu, kādu es viņu atceros, un modināt viņu dzīvei man tagad kārojas daudz vairāk nekā gribējās dzemdināt toreiz, vēl nezinot viņu. Mūsu priekšā, Ēliēzer, būtu lellis cilvēka augumā, tas gulētu uz muguras, ar seju pret debesīm, bet mēs abi stāvētu lellim kājgalā un vērtos tā māla vaigā. Ai, vecais, sirds man sitas kā negudra. Kā būtu, ja mēs to darītu?

— Ko darītu, pavēlniek mans? Līdz kādām vēl nedzirdētām ērmībām tu aizdomāsies savās bēdās?

— It kā es zinātu, dižkalp mans, un mācētu to izteikt! Tikai neliedzies nākt man talkā un palīdzi izdomāt to, ko pats vēl īsti nezinu un nestādos priekšā! Kā būtu, ja mēs ietu apkārt tēlam — pa reizītei vien, pavisam septiņas reizes, es pa labi, tu pa kreisi — un iedami iespraustu tam lapiņu nedzīvā mutē — lapiņu, uz kuras uzrakstīts dieva vārds ... Un es nomestos ceļos un apkamptu māla lelli, un skūpstītu to, cik kvēli vien spēdams, no visas sirds ... Rau! — viņš iesaucās. — Skaties, Ēliēzer! Augums top sārtens, sarkans kā uguns, tas zvēro, tas svilina mani, bet es neatlaižos, es skauju to cieši un skūpstu atkal un atkal. Tad tēls sāk dzist, un ūdens ieplūst māla miesās, tās plestin plešas no valgmes, rau, uz galvas parādās mati, un roku un kāju pirkstiem veidojas nagi. Tad es noskūpstu tēlu trešo reizi un iepūšu tam savu dvašu, kas ir dieva dvaša, un tie trīs — uguns, ūdens un gaisa dvesma — modina dzīvībai ceturto — zemi, un māla tēls izbrīnā ver acis uz mani, kurš viņu modinājis, un teic: «Abba, mīļotais tēvs ...»

— Man metas baisi, pavisam baisi, dzirdot, ko tu runā, — noskurinādamies sacīja Eliēzers, — jo ap sirdi man ir tā, it kā tu tik tiešām būtu mani piedabūjis piedalīties tik brīnumainā un apšaubāmā pasākumā un golems manā acu priekšā atdzīvotos. Nudien tu dari man dzīvi sūru un grūtu, gaužām dīvaini pateikdamies par to, ka es panesīgi ciešu tev līdzi tavās bēdās un uzticīgs balstu tev galvu, jo tu jau esi nonācis pie elku taisīšanas un liec

man gribot negribot darboties kopā ar tevi un būt visam

par aculiecinieku.

Un Eliēzeram bija prieks, kad atnāca brāļi, bet brāļiem prieka nebija.

APRAŠANA

Viņi atnāca septītajā dienā, skaitot no tās, kurā Jēkabs bija saņēmis zīmi, tāpat kā viņš — ar maisu ap gurniem un ar pelniem matos. Ap sirdi viņiem bija nelāga, neviens no viņiem netika gudrs, kā viņi varējuši nākt uz domām un iegalvot paši sev — viņiem būšot labi un tēva sirds piederēšot viņiem, līdzko luteklīša vairs nebūšot.

Sīs iedomas viņi jau labi sen un laikus bija atmetuši un paši brīnījās, kā vispār spējuši ko tādu iztēloties. Jau ceļā — gan klusībā, katrs par sevi, gan apmainoties pusvārdiem, — viņi bija atzinuši, ka Jāzepa novākšana bijusi gluži nevajadzīga, ja runa ir par Jēkaba mīlestību uz viņiem.

Viņi noprata itin labi un skaidri stādījās priekšā, kādas izjūtas pārņem Jēkabu, domājot par viņiem, un cik sarežģīta un netīkama turpmāk būs viņu dzīve. Sirds dziļumos, iespējams, nebūdams par to pilnīgi pārliecināts, tēvs tā vai citādi tomēr uzskata viņus par zēna slepkavām, lai arī nedomā, ka viņi ar savām rokām nogalinājuši brāli, bet vainu uzvel plēsīgam zvēram, kurš viņu vietā un atbilstoši viņu vēlmēm izlējis asinis, padarot viņus tēva acīs par nevainīgiem, neaizskaramiem un tālab jo nīstamākiem slepkavniekiem. īstenībā, kā viņi zināja, viss bija otrādi: vainīgi, tiesa kas tiesa, viņi bija, bet nogalinājuši nebija. Taču to viņi tēvam nedrīkstēja teikt, jo, lai izkliedētu neskaidrās aizdomas, ka notikusi slepkavība, viņiem būtu jāatzīstas savā nodarījumā, taču atzīties liedza kaut vai kopīgais zvērests, kuru viņi, tiesa, dažbrīd jau sliecās uzskatīt par tikpat muļķīgu kā viss pārējais, kas bija darīts.

Ar vārdu sakot, nekādas labās dienas viņus negaidīja — visdrīzāk, domājams, gaišu dienu nebūs vispār. Netīra sirdsapziņa jau pati par sevi ir ļaunums, bet aizvainota un netīra — gandrīz vēl jo lielāks; dvēselē tā vieš īgnu juceklīgumu, bezjēdzīgu un mokošu reizē, un dara cilvēku skumīgu. Tādi viņi visi desmit augu mūžu mitīs blakus Jēkabam un nekur vairs neradīs miera, jo tēvs turēja viņus aizdomās; un viņi vēl dabūs izjust, kas ir aizdomīgums un neuzticēšanās un ka cilvēks, neuzticēdamies otram, neuzticas ari sev, bet, neuzticēdamies sev, netic nevienam un tādēļ, nemiera tirdīts, neatvēl mieru ari citiem un uz katra soļa piesienas sīkumiem un uzglūn, un urda, un dursta, un kūda bez mitas, un nomoka pats sevi, šķietami mocīdams citus, — tāds, lūk, ir aizdomīgums, un tāda ir bezcerīga neuzticēšanās.

To, ka tas tā ir un turpmāk tā būs vienmēr, viņi, nostājušies Jēkaba priekšā, saprata uzreiz — saprata, redzēdami skatienu, kuru tēvs viņiem uzmeta, mazliet paslie-damies un atbalstīdamies pret roku, ko bija turējis pagalvī, — šo no asarām iekaisušo acu vienlīdz blāvo un dzeldīgo, vienlīdz baiļpilno un naidīgo skatienu, kurš «dzīrās uzminēt viņu domas, vērotājam pašam zinot, ka tas neizdosies, un ilgi netika nolaists, līdz skatienu papildināja pieskanīgi vārdi — jautājums, uz kuru atbildes nebija, lai gan atbildēts jau bija pārlieku nepārprotami, — tukši patētisks, nožēlojami bezjēdzīgs jautājums, izteikts, lai bezmērķīgi mocītu:

— Kur Jāzeps?

Viņi stāvēja, nokāruši galvu, dzirdot tik neiedomājamu jautājumu, — pulciņš aizvainotu grēcinieku, sarūgtinātu un nomāktu. Viņi saprata, ka tēvs tirdīs viņus cik spēdams un it nekas viņiem netiks aiztaupīts. Par dēlu gaidāmo ierašanos viņam bija ziņots, viņš būtu varējis sagatavoties un sagaidīt dēlus piecēlies; bet viņš gulēja, atbalstījis galvu pret roku, — veselu nedēļu pēc zīmes saņemšanas vēl arvien gulšņavāja un paslējies bija tikai pēc krietna brīža, lai juklu bēdu vārdā uzmestu viņiem apmātu skatienu un izteiktu neprātīgo jautājumu. Viņš piesedzās ar savām bēdām, tas bija redzams. Tēvs gulēja viņu acu priekšā, lai varētu uzdot šo jautājumu un lai rastos iespaids, ka jautāt viņu mudina bēdas, nevis aizdomas, — to viņi saprata labi. Cilvēki visos laikos teicami pazinuši cits citu un ciezdami redzējuši cits citam cauri — toreiz tāpat kā mūsdienās.

Viņi atbildēja sašķobītu muti (tas bija Jehūda, kas atbildēja visu vārdā):

— Mēs zinām, mīļotais pavēlniek, kādas bēdas un sirdssāpes tevi piemeklējušas.

— Mani? — viņš jautāja. — Jūs ne?

Tiešs jautājums. Dzēlīgi ass. Kā nu ner viņus ari!

— Kā nu ne, mūs arī, — viņi atbildēja. — Tikai par sevi mēs klusējam.

— Kādēļ?

— Aiz godbijības.

Nožēlojama saruna. Iedomājoties, ka turpmāk tā būs vienmēr, viņiem sametās nelabi.

— Jāzepa vairs nav, — viņš teica.

— Diemžēl, — viņi atbildēja.

— Es liku viņam doties ceļā, — viņš ierunājās atkal,

— un zēns gavilēja. Es liku viņam doties uz Šehemu, lai paklanītos jums un noskaņotu jūsu sirdis atgriezties. Vai viņš izdarīja, kā viņam bija likts?

— Diemžēl un par lielām bēdām mums, — viņi atbildēja, — viņš to nepaguva. Neticis līdz mums, viņš krita par upuri plēsīgam zvēram. Jo mēs vairs neganījām Še-hemas ielejā, mēs ganījām Dotanas lejās. Ceļā zēns apmaldījās un tika saplosīts. Mēs neesam viņu redzējuši kopš tās reizes, kad viņš tev un mums druvā stāstīja, ko redzējis sapnī.

— Tie sapņi, kuri Jāzepam rādījās, — Jēkabs teica,

— jums laikam gan bija par negantību, tik lielu un stipru, ka sirds dziļumos jūs gauži skaitāties?

— Ne pārāk, — viņi atbildēja, — skaisties mēs skaitāmies, bet ar mēru. Mēs redzējām, ka tevi viņa sapņi sadusmoja, jo tu norāji viņu un pat grasījies saplukāt aiz matiem. Tādēļ mēs mazliet dusmoļāmies uz viņu. Tagad nezvērs — dievam žēl! — saplūkājis viņu daudz briesmīgāk, nekā bija piedraudēts.

— Tas saplosījis viņu, — teica Jēkabs un ieraudājās. —- Kā jūs varat teikt «saplūkājis», ja zvērs viņu saplosījis un aprijis? Ja «saplosīt» vietā saka «saplūkāt», tas izklausās pēc ļauna apsmiekla un piekrišanas.

— Var gadīties, — viņi atbildēja, — ka «saplosīt» vietā saka «saplūkāt» aiz pārliekām bēdām un arī saudzības labad.

— Tas tiesa, — viņš teica, — jūsu iebildums ir pamatots, man atliek klusēt. Bet kāpēc jūs atnācāt, ja Jāzeps nepaguva jums likt pie sirds, lai atgriežaties?

— Lai raudātu kopā ar tevi.

— Labi, raudāsim kopā! — viņš teica. Un viņi apsēdās blakus tēvam, lai kopā ar viņu dziedātu raudu dziesmu «Cik ilgi tu dusi»; un Jūda balstīja tēvu, atslējis viņa galvu pret saviem ceļgaliem, un slaucīja viņam asaras. Bet pēc brīža Jēkabs pārtrauca dziedāšanu un teica:

— Man netīk, Jehūda, ka tu turi man galvu un slauki man asaras. Lai to dara dvīņi.

Jūda aizvainots nodeva galvu dvīņiem, un tie, vilkdami līdzi raudu dziesmu, brīdi balstīja tēvu, bet tad viņš teica:

— Es nezinu, kādēļ, bet man netīk, ka šo pakalpojumu man izdara Simeons un Levijs. Lai mani balsta Rūbens.

Dziļi aizskarti, dvīņi nodeva galvu Rūbenam, un brīdi tas aprūpēja tēvu. Bet tad Jēkabs teica:

— Man nav ērti un man netīk, ka Rūbens mani balsta un slauka man asaras. Lai to dara Dans.

Bet arī Danam neklājās labāk; viņam bija jānodod galva Naftālam, un tam, ne mazāk aizvainotam, itin drīz savukārt Gadam. Tā viņi nomainīja cits citu: Ašers — Gadu, Ašeru — Isašārs, Isašāru — Zebulons; un ik reizi Jēkabs teica aptuveni vienu un to pašu:

— Man īsti nav pa prātam, ka mani balsta tas un tas; lai to dara kāds cits. — Galu galā, atraidījis un aizvainojis visus, viņš teica:

— Pietiks apraudāts.

Pēc tam viņi sēdēja blakus tēvam klusēdami, atkāruši apakšlūpu, jo bija sapratuši, ka tēvs nosacīti uzskata viņus par Jāzepa slepkavām, un tie viņi nosacīti arī bija, tikai sagadīšanās dēļ tiešām nekļuvuši par tādiem. Tādēļ brāļus dziļi sāpināja doma, ka tēvs nosacīti uzskata viņus par īstajiem brāļa nāves vaininiekiem, un viņi pagalam nocietinājās savā sirdī.

Tā, viņi domāja, viņiem turpmāk būs jāvada savas dienas — kā pārprastiem, mūždien aizdomās turētiem grēk-dariem, jo aizdomas nav izdevies un nekad neizdosies izkliedēt, un tas ir viss, kas iegūts, novācot Jāzepu. Jēkaba acis, spoži brūnās tēva acis, zem kurām, viegli pietūkuši, sārtojās asaru maisiņi, šīs pētīgās, citkārt dieva apcerē iegrimušās acis, urdīgas, vērīgas, bezcerīgi aizdomīgas, aši pievērsās viņiem — to brāļi juta pavisam nešaubīgi —, tiklīdz viņi paskatījās kur citur, un mirkšķinādamās aizgriezās, līdzko sadūrās ar viņu skatieniem. Maltītes laikā viņš ierunājās no jauna:

— Ja kāds paņēmis nomā vērsi vai ēzeli un ar dzīvnieku kaut kas atgadās vai to piemeklē dievs un tas nobeidzas, tad nomātājam notikušais jāapzvēr, lai noveltu vainu no sevis un viņš netiktu sodīts.

Viņiem rokas kļuva aukstas, jo viņi saprata, kas tēvam padomā.

— Jāapzvēr? — viņi jautāja īgni un nomākti. — Zvērests jādod tikai tai gadījumā, ja neviens nav redzējis, kas ar lopiņu lēcies, un nav ne asiņu, ne ievainojuma pēdu, kādas mēdz atstāt lauva vai cits plēsīgs zvērs. Bet kas ies vainot nomātāju,- ja redzamas asinis vai zvēra ķetnu pēdas? Tad zaudējums jāsedz īpašniekam.

— Vai gluži tā būs?

— Tā teikts rakstos.

— Nē, rakstos teikts: ja gans gana saimnieka aitas un aplokā tām uzklūp lauva, tad ganam ir jāzvēr, lai attaisnotos, un zaudējums jācieš īpašniekam. Kā tad nu ir? Vai algotam ganam nav jāzvēr ari tad, ja skaidrāks par skaidru, ka maitātājs bijis lauva?

— Gan jā, gan nē, — viņi atbildēja, ari kājām metoties aukstām. — Drīzāk jau «nē» nekā «jā», ar tavu atļauju. Jo, ja lauva aiznes aitu no aploka un neviens to nav redzējis, ganam ir jāzvēr. Bet, ja gans var uzrādīt saplosīto dzīvnieku vai kādu tā gabalu, viņam jāzvēr nav.

— Jūs nudien derētu par soģiem, tik labi jūs zināt likumus. Bet, ja aita piederējusi soģim un bijusi viņam dārga, turpretī ganam dārga nav bijusi, — vai tad nepietiek ar to, ka tā ganam nav piederējusi un nav bijusi dārga, lai viņam būtu jāzvēr?

— Nekad un itin nekur tas vēl nav bijis par iemeslu piespiedu zvērestam.

— Bet ja gans ienīdis aitu? — viņš jautāja, uzmezdams dēliem satracinātu, tramīgu skatienu ... Satracināti, tramīgi un sadrūmuši dēli savuties blenza viņā, un tā vēl bija tīrā laime, ka šajā tik mokošajā situācijā tēvs varēja uzlūkot viņus tikai pa vienam, citu pēc cita un viņiem šis aizdomu pilnais skatiens bija jāiztur ne jau visiem reizē un katram vienīgi mirkli.

— Vai tad aitu var ienīst? — viņi jautāja, un viņu sejas aplāsoja aukstiem sviedriem. — Tā nemēdz būt, un tāda likuma nav — tās ir tukšas runas. Mēs turklāt esam ganāmpulku valdnieka dēli, nevis algoti gani; ja mums noklīst aita, mēs ciešam zaudējumus līdz ar saimnieku un piespiedu zvērests — vienalga, lai kāda soģa priekšā — ir lieks.

Gļēvas, nevajadzīgas, nožēlojamas valodas! Vai tiešām tām gala nebūs nekad? Tad jau labāk aiziet, no jauna doties uz Sehemu, Dotanu, vienalga, uz kurieni, tāpēc ka šeit, izrādās, palikšanas nav ari bez Jāzepa, tāpat kā nav bijis kopā ar viņu.

Bet vai viņi aizgāja? Kur nu, viņi palika, un, ja ari vienam vai otram reizēm bija ejami savi ceļi, viņš drīzumā atgriezās. Viņu netīrajai sirdsapziņai bija nepieciešamas aizdomas, tāpat kā aizdomām — viņu netīrā sirdsapziņa. Citu ar citu viņus vienoja dieva tiesa un Jāzeps, un, ja ari sākotnēji tās bija lielas mokas — dzīvot visiem kopā, viņi, Jēkabs un viņa dēli, pieņēma tās kā grēka izpirkumu, jo ne tikai dēli jutās vainīgi, zinādami, ko pastrādājuši, — vainīgs jutās arī Jēkabs.

Bet laiks gāja un sev līdzi nesa apradumu. Tas nodzēsa aizdomu dzirksti Jēkaba skatienā un paveica arī to, ka brāļi vairs skaidri neatcerējās, ko bija darījuši, jo arvien neskaidrāk, ritot laikam, viņi atšķīra jēdzienus «darīt» un «notikt». Tā bija sagadījies, ka Jāzeps pazuda, — jautājums, kā tas noticis, gan viņu, gan tēva acīs pamazām zaudēja nozīmi, palika tikai pats notikums, ar kuru bija aprasts. Tas, ka zēna vairs nav, bija negrozāms fakts, ar kuru apziņa aprada un samierinājās. Tie desmit zināja, ka viņš nav nogalināts, kā domāja Jēkabs. Bet šai atšķirībai viņu zināšanā galu galā vairs sevišķas nozīmes nebija, jo ari brāļiem Jāzeps bija kļuvis par ēnu, kas klimst kaut kur tālu aiz visa redzes aploka un nekad vairs neparādīsies, un šis priekšstats vienoja viņus — tēvu un dēlus. Nabaga sirmgalvis, kam dievs bija atņēmis viņam dārgās jūtas, pavasara dailes vietā viņa sirdī viesdams vasaras sausumu un ziemas vienmuļību, būtībā vēl aizvien bija «pārakmeņojies» kā pirmā pārbīļa krampjos — nabaga sirmgalvis nebeidza apraudāt savu jēru, un, redzēdami, ka viņš raud, brāļi raudāja kopā ar viņu; jo naids bija izgaisis un tikai neskaidri, ejot laikam, viņi atcerējās, kā šis lutausis viņus ērcinājis. Viņi varēja atļauties Jāzepu apraudāt, nešaubīgi zinot, ka brālis mīt ēnu valstībā, tālēs, no kurām nav atgriešanās viņu — dzīvajo vidū, un tieši tāpat sprieda Jēkabs.

Viņš bija atmetis domu «nokāpt pazemē», tēlojot māti, un atbrīvot Jāzepu; viņš vairs nebiedēja citus, klāstīdams neprātīgas ieceres un taisīdamies dzemdināt viņu otrreiz vai, uzņemoties dieva lomu, atveidot mālā. Dzīve un mīlestība ir skaistas, bet savas priekšrocības ir ari nāvei, jo droši un nekļūdīgi tā saglabā reiz mīlēto bijumā un prom-esmē, un sirdī, kuras laimi reiz aptumšoja rūpes un bailes, beidzot valda miers. Kur bija Jāzeps? Ābrahāma klēpī. Pie dieva, kurš «ņēmis viņu pie sevis». Vai mazums vārdu cilvēks darinājis vispēdējās prombūtnes apzīmēšanai, un tie visi maigi un nekļūdīgi, lai arī nedaudz miglaini un nesaturīgi, izsaka visdziļāko drošības sajūtu.

Nāve saglabā, pēc tam kad atjaunojusi. Kādēļ Jēkabs tā nopūlējās, cenzdamies atjaunot Jāzepu, kas bija plēstin saplosīts? Visai drīz jo piemīlīgi to paveica nāve. Tā no jauna salika kopā viņa tēlu no četrpadsmit vai pat vairāk gabaliem, un tādu — atjaunotu, dailē starojošu Jēkabs saglabāja to gaišāku un cildenāku, nekā izvirtušās zemes Ēģiptes ļaudis saglabā savu mirušo augumus, balzamēdami un vīstīdami aizgājējus, — saglabāja neiznīcīgu, neapdraudētu un nemainīgu mīļo, iecildīgo, sapratnīgo, pieglaimīgo septiņpadsmit gadus veco zēnu, aizjājušu uz baltās ēzelītes Huldas.

Neapdraudēts un neiznīcīgs, neaprūpējams un mūžam septiņpadsmit gadus vecs, lai cik laika riņķojumu apritētu, kopš aizgājis, un lai cik gadu krātos dzīvajiem, — tāds bija Jāzeps tēva apziņā, un lai kāds vēl uzdrīkstas teikt, ka arī nāvei nav savu priekšrocību, kaut nedaudz miglainu un nesaturīgu. Jēkabs ļoti ar tām aprada. Klusībā kaunēdamies, viņš atcerējās, cik nesavaldīgi bija tiesājies ar dievu bēdu pārmērā, un vairs neuzskatīja par atpalicību, bet turēja par itin smalku un svētu rīcību, ka dievs, gari neprātodams, nebija satriecis viņu putekļos un klusēdams bija pacietis viņa — postā kritušā pārgalvības.

Ai, dievbijīgais sirmgalvi! Vai tev bija kaut mazākā nojauta, kāda mulsinoši patvarīga iecere atkal reiz slēpās aiz tava brīnumaini visvarenā dieva klusēšanas un kāda neaptverama svētlaime tev vēl pārņems dvēseli pēc viņa gribas un lēmuma? Kādu ritu, kad tu biji jauns miesā, atklājās, ka tava dziļākā laime bijusi meli un apmāns. Tev būs jātop ļoti vecam, lai uzzinātu, ka izlīdzinājuma labad meli un apmāns bijušas arī tavas rūgtākās bēdas.

SATURS

Ģ. Bļodnieks. Piiekšvārds . Priekšspēle Nokāpšana pazemē ■ ,

JĒKABA LIKTEŅSTĀSTI

Pirmā nodaļa

Pie akas.....

I stara......

Slava un tiešamība .

Tēvs ......

Ceļavīrs Jebše ....

Pienesējs.....

Vārds......

Par ģeķīgo zemi Ēģipti . Pārbaudījums . . «

Par eļļu, vīnu un vīģi . Dziesma divām balsīm .

Otrā nodaļa Jēkabs un Ezavs ,

Mēness gramatika .

Kas bija Jēkabs •

Elifass ......

Galvas paaugstināšana Ezavs ......

Jēkabs mājo pie Sehemas . • » •

Vīnogu ievākšana.....

Noteikums .......

Nozagšana . •......

Atdarināšana.......

Slaktiņš........

Ceturtā nodaļa

Bēgšana ........

Pirmatnes blējieni......

Sarkanais........

Par Jichaka neiedzīgumu ....

Varenais joks.......

Jēkabam jādodas ceļā.....

Jēkabam jā raud......

Jēkabs ierodas pie Lābana

Zemes pīslis.......

Vakariņas........

Jēkabs un Lābans noslēdz vienošanos

Piektā nodaļa

Lābana kalpībā ......

Cik ilgi Jēkabs palika pie Lābana . Jēkabs un Lābans apstiprina līgumu .

Par Jēkaba izredzēm.....

Jēkaba atradums......

Jēkabs lūdz Rāheles roku .... Par ilgu gaidīšanas laiku .... Par Lābana pieaugumu ....

Sestā nodaļa Māsas

Smirdošais .......

Jēkaba kāzas.......

Par dieva greizsirdību .... Par Rāheles apjukumu .... Mīlestības āboli......

Septītā nodaļa

Rāhele ....•«»*»

Eļļas orākuls

Radības...... .

Lāsainās . •

Zādzība ..••••••

Pakaļdzīšanās ..•••.§ Benonī .•••••••

ZĒNA GADU JĀZEPS Pirmā nodaļa

Tots •»»•»»iii

Par skaistumu . . . *

Gans . ......

Mācības ......

Par miesu un garu .

Otrā nodala

Ābrahāms......

Par Vecāko kalpu .... Kā Ābrahāms atklāja dievu . Sūtņa pavēlnieks ...»

Trešā nodaļa Jāzeps un Benjamiņš .

Adonīda birzs.....

Debesu sapnis.....

Ceturtā nodaļa Sapņotājs ..«•••

Rakstainais tērps . . . .

Žiglais ...... .

Par Rūbena nobīli .... Kūlīši

Apspriešanās.....

Saule, Mēnes3 un zvaigznes •

Piektā nodaļa

Došanās pie brāļiem , » ,

Pārbaudījums . . .

Jāzeps dodas uz Sehemu . Cilvēks lauka vidū Par Lemehu un viņa vāti . Jāzepu met akā .... Jāzeps sauc no bedres . .

Alā .......

Sestā nodaļa

Akmens alas priekšā . . .

Ismaēlieši......

Par Rūbena iecerēm .

Pārdošana ......

Rūbens ierodas pie akas . Briesmīgais zvērests

Septītā nodaļa Saplosītais

Jēkabs sēro par Jāzepu . Jēkaba kārdināšana Aprāšana

Томас Манн

ИОСИФ И ЕГО БРАТЬЯ

Роман в 3-х книгах

Книга 1-я

БЫЛОЕ ИАКОВА

ЮНЫЙ ИОСИФ

Рига «Лиесма» 1984

Библиотека классики

На латышском языке

Перевел с немецкого Г. Блодинеко

Художник Г. Элерс

HB № 3797 Tomass Manns JĀZEPS UN VIŅA BRĀĻI Pirmā grāmata

Redaktore L. Rambeka Mākslinieciskais redaktors I. Zvaguzis Tehniskā redaktore V. Ruskule Korektore L. Kamene

Nodota salikšanai 18.02.83. Parakstīta iespiešanai 31.01.84. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs JV« I. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 28,14 uzsk. iespiedi.; 30,03 uzsk. krāsu nov.; 31,95 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pasūt. № 331-5. Cena 3 rbj. 10 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 168/ 31515/D-730. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Content

Manns Tomass Jāzeps un viņa brāļi 1. grām. Jēkaba likteņstāsti; Zēna gadu Jāzeps.

PRIEKŠVĀRDS

Priekšspēle. NOKĀPŠANA PAZEMĒ

JĒKABA LIKTEŅSTĀSTI

Pirmā nodaĻa PIE AKAS.IŠTARA

Otrā nodaļa JĒKABS UN ĒZAVS. MĒNESS GRAMATIKA

Trešā nodaĻa DINAS LIKTEŅSTĀSTS. MEITĒNIŅŠ

Ceturtā nodala BĒGŠANA. PIRMATNES BLĒJIENI

Piektā nodaĻa LABANA KALPĪBĀ. CIK ILGI JĒKABS PALIKA PIE LABANA

Sestā nodaļa. MĀSAS. SMIRDOŠAIS

Septītā nodaļa. RĀHELE. EĻĻAS ORĀKULS

ZĒNA GADU JĀZEPS

Pirmā nodaļa. TOTS. PAR SKAISTUMU

Otra nodaĻa. ĀBRAHAMS PAR VECĀKO KALPU

Trešā nodaļa.JĀZEPS UN BENJAMIŅŠ. ADONIDA BIRZS

Ceturtā nodaļa. SAPŅOTĀJS. RAKSTAINAIS TĒRPS

Piektā nodaļa DOŠANĀS PIE BRĀĻIEM. PĀRBAUDĪJUMS

Sestā nodaĻa AKMENS ALAS PRIEKŠĀ. ISMAELIEŠI

Septītā nodaļa. SAPLOSĪTAIS. JĒKABS SĒRO PAR JĀZEPU

SATURS