Manns Tomass

Jāzeps un viņa brāļi: 2. grām. Jāzeps Ēģiptē.

Tomass Manns

Jāzeps un viņa brāļi: 2. grām. Jāzeps Ēģiptē.

Rīga «Liesma» 1985

Jāzeps Ēģiptē

.

Pirmā nodaļa CEĻŠ LEJUP

.

PAR MIRUŠO KLUSĒŠANU

— Uz kurieni jūs mani vedat? — Jāzeps jautāja Ked-mam, vienam no vecā* vīra dēliem, abiem uz nakti slejot teltis zemajā, mēness apspīdētajā paugurainā Augļu Dārza piekājē.

Kedma noskatīja viņu no galvas līdz kājām.

— Tu gan esi labais, — viņš teica, pakratīdams galvu par zīmi, ka vārds «labais» viņa mutē izsaka kaut ko pavisam citu, piemēram, «vientiesīgs», «nekaunīgs», «savāds». — Uz kurieni mēs šo vedot! Vai tad mēs tevi vedam? Mēs nemaz tevi nevedam! Tu esi kopā ar mums nejauši, tāpēc ka tēvs nopirka tevi no taviem bargajiem kungiem, un dodies mums līdzi uz turieni, uz kurieni dodamies mēs. Vai tad to sauc par «vešanu»?

— Ak nesauc? Nu, ja ne, tad ne, — atbildēja Jāzeps.

— Es tikai gribēju zināt, uz kurieni ved mani dievs, man dodoties jums līdzi.

— Tu no tiesas esi jokains puisis, — bilda maonietis.

— Kas tā par pamašu — iztēloties sevi vai par pasaules nabu, ka otrs ne gudrs netiek, ko viņam darīt — brīnīties vai skaisties! Tu, «Ei tu, panāc šurp!», laikam iedomājies, ka mēs esam devušies ceļā, lai tu nokļūtu vietā, ko tev nolūkojis tavs dievs?

— Nē, tā es nedomāju, — iebilda Jāzeps. — Es taču saprotu, ka jūs, mani saimnieki, ceļojat paši uz savu roku, savās darīšanās, uz kurieni jums labpatikas, un jautādams es netaisījos aizskart jūsu godu un cieņu. Taču virs zemes, raugi, ir daudz viduspunktu — katrai radībai savs, un ap katru viduspunktu ir sava pasaule. Tu stāvi tikai pusolekti no manis, bet ap tevi plešas vesela pasaule, kuras vidus esi tu, nevis es. Toties es esmu savas pasaules vidus. Tāpēc mums abiem ir taisnība, tikai, kā mēdz teikt, katram sava. Jo mūsu pasauļu loki nebūt nav tik atstatu viens no otra, lai nesaskartos, gluži otrādi, dievs tos ir tā satuvinājis, likdams tiem krustoties, ka jūs, ismaē-lieši, gan ceļojat paši uz savu roku un uz kurieni vien jums tīkas, taču vienlaikus, lokiem krustojoties, esat tikai līdzeklis, rīks, lai ar dieva ziņu aiztopu īstajā vietā. Tālab -es pirmīt jautāju, uz kurieni jūs mani vedat.

— Ak šitā, — noteica Kedma, vēl arvien pētīdams viņu no galvas līdz kājām, novērsis acis no mieta, kuru dzīrās iedzīt zemē. — Tad re, ko tu perini savā galvā, un mēle tev šaudās kā ihnemons. Es izstāstīšu vecajam, savam tēvam, cik izgudri tu, nešpetni spriedelē, savā viszinībā aiz-anuldēdamies tiktāl — tev esot pašam savs pasaules loks un mēs esot nolikti tev par vedējiem. Tā vien zini, es izstāstīšu viņam visu!

— Dari to, — teica Jāzeps, — par sliktu tas nenāks. Mans kungs, tavs tēvs, tad apdomāsies un, iztirgojot mani, nepārdos preci, kam pagadās un par lētu. ,

— Kā nu būs — vai muti dzesēsim vai teltis sliesim? — jautāja Kedma.

Un viņš pamāja Jāzepam, lai nāk viņam talkā. Bet rosīdamies viņš sacīja:

— Tu prasi man to, ko es nezinu, tincinādams mani, uz kurieni mēs dodoties. Es pateiktu tev to labprāt, ja zinātu pats. Bet tas ir vecā — mana tēva ziņā, viņam ir pašam sava galva, viss notiek pēc viņa prāta, un mums atliek tikai izpildīt, ko viņš saka. Viens ir skaidrs — mēs •esam izraudzījušies ceļu, ko mums ieteica tavi bargie saimnieki gani, un neejam vis pa augstienes kori, kura zemes iekšienē atdala upes, bet dodamies uz jūras un piekrastes līdzenuma pusi, pa to mēs virzīsimies lejup dienu aiz dienas, līdz nonāksim filistiešu zemē, kur pilsētās mēdz apmesties tirgotāji, bet cietokšņos mīt jūras laupītāji. Varbūt tur pārdos tevi par vergu uz galerām.

— To es negribu, — teica Jāzeps.

— Gribi vai negribi — alga viena. Tik un tā viss notiek pēc vecā — mana tēva prāta, kā viņš lems, tā būs, iespējams, viņš pats vēl nezina, uz kurieni mēs dodamies. Bet viņš vēlas, lai mēs domātu, ka viņam jau iepriekš viss ir skaidrs, tāpēc mēs — Efers, Mibsāms, Kēdars un -es — izliekamies, ka tā domājam. Es stāstu visu to tev tikai tāpēc, ka mēs te gadījuma dēļ abi kopā slejam teltis; citādi man nenāktu ne prātā tev to klāstīt. Man gan patiktu tīri labi, ja vecais neiemainltu tevi uz ātru roku pret purpuru un ciedru eļļu un tu vēl kādu brīdi un ceļa posmu paliktu kopā ar mums, lai mēs dabūtu zināt ka vairāk par cilvēku pasauļu lokiem un to krustošanos.

— Katrā laikā! — atbildēja Jāzeps. — Jūs esat mani pavēlnieki, jo nopirkāt mani par divdesmit seķeļiem sudraba līdz ar manu atjautību un mēli. Tās abas ir jūsu rīcībā, un tam, ko teicu par pasauļu lokiem, varu pievienot šo to par dieva ne gluži saskanīgajiem skaitļa brīnumiem, kurus cilvēks aicināts palabot, par svārstu, Suņa zvaigznes gadu un dzīves atjaunotnēm ...

— Tikai ne šimbrīžam, — teica Kedma. — Vispirms mums labi aši jāuzceļ teltis, jo vecais, mans tēvs, ir noguris un es arī. Diezin vai šodien domās vairs spēšu sekot tavai mēlei. Vai tu pēc izciestā bada esi atspirdzis, un vai rokas un kājas tev vairs nesāp no virves, ar kuru tu biji sasiets?

— Neko lielu, — atbildēja Jāzeps. — Bedrē es sabiju tikai trīs dienas, un eļļa, ko jūs man devāt, ļoti līdzēja. Es esmu vesels, un it nekas vairs nemazina jūsu verga vērtību un darba spējas.

Jaunie saimnieki tik tiešām bija ļāvuši viņam apmazgāties un ieziesties ar eļļu, piešķīruši arī sānautu un vēsām stundām — baltu, saburzītu kapuces mēteli, kādu valkāja kamieļa vedējs — biezlūpis zēns, tāpēc teiciens «kā no jauna piedzimis» uz Jāzepu laikam gan bija attiecināms drīzāk nekā uz jebkuru citu cilvēkbērnu kopš pašas pasaules radīšanas — vai tad viņš patiesi nebija piedzimis no jauna? Dziļa plaisa, vesels bezdibenis, proti, kaps, šķīra viņa tagadni no pagātnes. Miris viņš bija jauns, tādēļ pēc uzturēšanās bedrē ātri un viegli atguva spēkus, taču tas nekavēja viņu stingri norobežot savu tagadējo dzīvi no^ bijušās un uzskatīt sevi par gluži citu Jāzepu, nevis to, kurš bija dzīvojis agrāk. Ja būt beigtam un pagalam nozīmē atrasties tādā stāvoklī, ka nevar sūtīt nedz sveicienu, nedz dot kādu mājienu, nedz vispār atsākt sakarus ar senāko dzīvi, ja nomirt nozīmē izzust un apklust pēc līdzšinējās dzīves, nerodot ne mazāko iespēju ar kādu zīmi lauzt klusēšanas varu, tad Jāzeps bija miris, un eļļa, ar kuru viņam pēc bedres putekļu noskalošanās neliedza ieziesties, bija tā pati, ko mirušajam dod līdzi, lai tas iesvaidās aizkapa dzīvei.

Mums šāds skatījums liekas svarīgs, jo mēs jau laikus steidzamies atvairīt pārmetumu, kurš, apcerot Jāzepa likteņstāstu, tik bieži viņam izteikts, — atvairīt, proti, jautājumu, kas neapšaubāmi ir pārmetums: kādēļ viņš, izkļuvis no bedres, nav darījis visu iespējamo, lai atjaunotu sakarus ar nožēlas cienīgo Jēkabu un pavēstītu tēvam, ka ir dzīvs. Tādai izdevībai taču drīz vien būtu vajadzējis rasties — jā gan, laikam ritot, dēlam droši vien pavērās arvien plašākas iespējas atklāt tēvam patiesību, un tas, ka viņš šīs iespējas atstāja neizmantotas, tiešām var likties neizprotami un gandrīz vai piedauzīgi nepiedodami.

Pārmetēji jauc ārēji izdarāmo ar iekšēji nepaveicamo un atstāj neievērotas trīs melnās dienas pirms Jāzepa augšāmcelšanās. Tās piespieda viņu, dziļi ciešot, atzīt, ka viņa līdzšinējā dzīve bijusi nosodāmi aplama, un atteikties no atgriešanās tajā; šīs dienas pārliecināja viņu, ka brāļi, uzticēdamies viņam, nāvei nolemtajam, rīkojušies pareizi, un viņa griba un apņemšanās nepievilt savus brāļus kļuva jo ciešāka tāpēc, ka neradās brīvprātīgi, bet gan bija tikpat negrozāma un loģiski neizbēgama kā mirušā klusēšana. Mirušais nevēsta par sevi tiem, kurus mīlējis, ne jau aiz vienaldzības — viņš ir spiests klusēt; un ne jau aiz cietsirdības Jāzeps atstāja neziņā Jēkabu. Tas viņam nebūt nebija viegli un ar laiku nudien kļuva arvien grūtāk un nospieda viņu kā smaga nasta — ne mazāk smaga par zemi, kas klāj mirušo. Žēlums pret veco vīru, kurš — to viņš zināja — mīlēja viņu vairāk nekā pats sevi un kuru arī viņš mīlēja, izjuzdams dabisku pateicību, bet kopā ar sevi bija novedis bedrē, nomāca Jāzepu un skubināt skubināja spert pārsteidzīgu soli. Bet iežēla, redzot sāpes, ko mūsu piemeklējums nodarījis kādam citam, ir īpašas jūtas — neapstrīdami pastāvīgākas un saltākas nekā tās, ko izraisa svešas bēdas. Jāzeps bija izcietis lielas baismas un guvis bargu mācību — tas darīja sāpi par Jēkabu vieglāk panesamu, turklāt apziņa, ka abi vienlīdz vainojami savā liktenī, Jēkaba bēdas viņa acīs vērta zināmā mērā likumsakarīgas. Nāves valgi liedza pavēstīt tēvam, ka asiņainā zīme, ko tas bija saņēmis, nav patiesa. Toties apstāklis, ka dzīvnieka asinis Jēkabam neapšaubāmi un nenovēršami bija jāatzīst par Jāzepa asinīm, savukārt iespaidoja arī Jāzepu un viņa uztverē patiešām izdzēsa atšķirību starp «tās ir manas asinis» un «tās simbolizē manas asinis». Jēkabs izsprieda, ka Jāzeps ir miris; un, reiz nu šāds spriedums netika apšaubīts, atliek vienīgi jautāt: vai Jāzeps bija vai nebija miris?

Viņš bija miris. Tas, ka viņam bija jāklusē tēva priekšā, pārliecinoši to apstiprina; viņu bija paturējusi, pareizāk sakot, dzirās paturēt Mirušo valsts, jo drīzumā viņš uzzināja, ka pagaidām ir tikai ceļā uz turieni un midiānieši, kas viņu nopirkuši, viņam jāuzskata par ceļvežiem uz šo valsti.

PIE KUNGA

— Kungs tevi gaida, — kādu vakaru Jāzepam teica vergs, vārdā Baālmahārs, kad ceļotāji, nokāpuši no Kir-mila kalna, jau dažu dienu bija briduši jūras piekrastes smiltis. Jāzeps tobrīd cepa plāceņus uz sakarsušiem akmeņiem. Viņš bija apgalvojis, ka šajā mākslā esot liels lietpratējs, un, lai gan nekad nebija cepis maizi, uzdevumu tiešām paveica godam. Saulei rietot, ceļinieki bija apmetušies uz naktsguļu pie meldriem apaugušas kāpu joslas, kas zemes pusē vienmuļa stiepās visgarām krastam, pa kuru virzījās karavāna. Diena bija bijusi svelmaini karsta, toties tagad, debesīm balojot, kļuva vēsāks. Liedags zilgoja vijolīšu krāsā. Pierimusī jūra, klusu šalkdama, vēla zemus, platus viļņus pret mikli spīguļojošo pakrasti, kura zeltaini sārtojās dziestošā saulrieta purpura blāzmā, ko atvadām tika metis spīdeklis. Piesieti apkārt mietam snauda kamieļi. Netālu no krasta airu dzīts burinieks vilka dienvidu virzienā smagnēju, tikai divu stūresvīru vadītu liellaivu, piekrautu, liekas, ar būvkokiem; buriniekam bija zems masts un gara rāja, visvisādas vantis un augstu virs ūdens pie izliektā priekšvadņa slējās zvēra galva.

— Kungs tevi gaida, — atkārtoja nesējs. — Viņš aicina tevi ar manu muti. Viņš sēž uz pīteņa savā teltī un saka, lai tu ierodoties pie viņa. Es gāju garām, un viņš pasauca mani, uzbilzdams vārdā par Baālmahārii, un teica: «Atsūti pie manis to nule nopirkto, to sodīto nie-dola dēlu, to «Ei tu!» no akas, es gribu viņam šo to pajautāt.

«Ahā, labi gaņ,» nodomāja Jāzeps, «Kedma būs vecajam pastāstījis par pasauļu lokiem.»

— Jā, — viņš bilda balsī, — kungs tā izteicās tāpēc, ka nezināja, kā citādi lai ieskaidro tev, Baālmahār, kuru viņš domā. Runājot ar tevi, draudziņ, viņam bija jāizsakās tā, lai tu saprastu, par kuru ir runa.

— Protams, — atbildēja otrs, — kā tad lai viņš būtu izteicies? Vēlēdamies redzēt mani, viņš saka: «Atsūti pie manis Baālmahāru!» Jo tā mani sauc. Ar tevi tas nav tik vienkārši, tu esi vienīgi pasvilpjams.

— Vai viņš tik bieži vēlas tevi redzēt, — teica Jāzeps,

— kaut arī galva tev kraupjaina? Ej vien! Paldies, ka pasauci.

— Kas tev nāk prātā! —- iesaucās Baālmahārs. — Tev tūlīt jādodas man līdzi, lai aizvedu tevi pie viņa, — ja tu nenāksi, man klāsies plāni.

— Vispirms man jāizcep šis te plācenis, — atbildēja Jāzeps. — To es aiznesīšu kungam, lai nobauda manu neparasti gardo cepumu. Pasēdi mierīgs un uzgaidi!

Vergam steidzinot, Jāzeps, pietupies uz papēžiem, pabeidza cept plāceni un tad izslējies teica:

— Ejam!

Baālmahārs aizveda viņu pie vecā, kurš apcerīgs sēdēja uz pīteņa pie zemās ieejas ceļavīra teltī.

— Dzirdēt ir paklausīt, — sveicinādams teica Jāzeps.

Vecais pamāja, vērodams dziestošo rieta atblāzmu, un

pēc brīža, nepacēlis roku no klēpja, pameta ar plaukstu, likdams Baālmahāram saprast, lai viņš lasās.

— Man stāsta, — ierunājās sirmgalvis, — tu saucot sevi par pasaules nabu.

Jāzeps smaidīdams nogrozīja galvu.

— Diezin kā tas bijis domāts, — viņš atbildēja, — un ko es tādu būtu teicis un sarunā izmetis, ka tas atstāstīts manam pavēlniekam tik sagrozītā veidā. Jāpadomā. Ā, atceros, es sacīju, ka pasaulei ir tik daudz viduspunktu, cik cilvēku saka «es», proti, katram ir savs pasaules aploks.

— Tas galu galā ir viens un tas pats, — teica vecais.

— Tātad taisnība vien ir, ka tu mels tādas blēņas. Ne Teizi man vēl nav gadījies dzirdēt ko tamlīdzīgu, lai gan ceļojis esmu daudz, un nu redzu, ka tu patiešām esi mēlgalis un grēka gabals, kā man tevi raksturoja tavi bijušie saimnieki. Kur mēs nonāktu, ja pasaules ļaužu murdulī katrs ģeķis un glupiķis atzītu sevi par Visuma nabu, lai kur pats ietu vai uzturētos, un kur mēs .liktu tik daudzus viduspunktus? Vai tad, kad tu tupēji akā, kurā, redzams, pelnīti biji ieticis, arī tā bija Visuma svētais viduspunkts?

— Dievs svētīja aku, — atbildēja Jāzeps, — paturēdams to acīs un neļaudams man iet bojā, — gluži otrādi, likdams jums doties tai garām, lai jūs mani izglābtu.

— Lai tevi izglābtu vai — tā ka tevi izglaba? — jautāja tirgotājs.

— Gan tā ka, gan lai, — atbildēja Jāzeps, — ka viens, tā otrs — viss ir atkarīgs no tā, kā uz to raugās.

— Tu esi melša! Līdz šim bija vienīgi jāšaubās, vai Bābele un tās tornis ir pasaules vidus vai arī svētvieta Abota Hapī upē, kur apbedīts Rietumu Dižais. Tu padari šo jautājumu vēl sarežģītāku. Kuram dievam tu kalpo?

— Dievam tam kungam.

— Tātam Adonam — un apraudi saules rietu. Pret to man nekas nav iebilstams. Tas vismaz izklausās puslīdz ciešami un katrā ziņā ir jēdzīgāk nekā tad, ja cilvēks saka: «Es esmu viduspunkts!» — it kā viņš būtu jucis. Kas tev ir rokā?

— Plācenis, kuru izcepu savam pavēlniekam. Es māku cept neparasti gardus plāceņus.

— Neparasti gardus, tu saki? Dod nogaršot!

Un vecais paņēma cepumu un, pagrozījis to rokā, nokoda kumosu ar dzerokļiem, jo priekšzobu viņam nebija. Plācenis garšoja kā jau plācenis, bet vecais nosprieda:

— Tas ir ļoti gards. Es nesaku — neparasti gards, tāpēc ka tu tā teici. Šo uzslavu tev vajadzēja atstāt man; taču gards tas ir. Pat ļoti gards, — viņš gremodams piemetināja. — Es uzlieku tev par pienākumu cept tos arī turpmāk.

— Tiks darīts.

— Vai tiesa, tu protot rakstīt un uzskaitīt dažādas preces?

— Tas man ir nieks, — atbildēja Jāzeps. — Es protu kā laicīgo, tā dievišķo rakstu un lietoju pēc vajadzības gan irbuli, gan meldru.

— Kas tev to mācīja?

— Nama pārraugs. Vieds kalps.

— Cik septītnieku ir skaitlī septiņdesmit septiņi? Divi, vai ne?

— Divi tikai rakstījumā. Patiesībā, lai iegūtu skaitli septiņdesmit septiņi, jāņem viens septītnieks, tad vēl divi un pēc tam veseli astoņi septītnieki, jo septiņi, četrpadsmit un piecdesmit seši visi kopā veido prasīto skaitli. Bet viens, divi un astoņi ir vienpadsmit, un tā uzdevums ir atrisināts: skaitlī septiņdesmit septiņi ir vienpadsmit septītnieku.

— Tik ātri tu atradi slēptu skaitli?

— Vai nu atrodu ātri, vai neatrodu nemaz.

— Šo rēķinu tu laikam jau zināji. Pieņemsim, ka mara ir zemes īpašums — trīsreiz tik liels kā tas, kurš pieder manam kaimiņam Dagantakalam. Viņš piepērk vēl vienu arkla tiesu, un tagad mans zemes gabals ir divreiz tik liels kā viņējais. Cik arklu ir mūsu platībām?

— Abām kopā? — jautāja Jāzeps, jau skaitļodams.

— Nē, katrai par sevi.

— Vai tev ir kaimiņš, vārdā Dagantakala?

— Tā es savā uzdevumā ērtības labad dēvēju otra tīruma īpašnieku.

— Skaidrs! Pēc vārda spriežot, Dagantakala būs filistie-tis no Pelešetas — zemes, uz kuru mēs, liekas, pēc tava prāta lēmuma dodamies. Šā vīra nemaz nav, tomēr viņu sauc par Dagantakalu, un viņš pieticīgi kopj savu nu jau trīs arklus lielo lauciņu, neapskauzdams manu pavēlnieku par tā sešiem arkliem, tāpēc ka viņam tagad ir trīs arkli zemes agrāko divu vietā un, starp citu, arī aiz tā iemesla,, ka viņa nemaz nav un nav arī abu saimniecību, kam — lai cik tas jocīgi — kopā tomēr ir deviņi arkli. īstenībā ir tikai mans pavēlnieks un viņa gudrā galva.

Vecais neizpratnē samirkšķināja acis, neatķerdams uzreiz, ka Jāzeps uzdevumu jau atrisinājis.

— Nu? — viņš vaicāja. — Ak tā, kā tad, kā tad — tur man īsti neieklausoties, jau esi atbildējis, iepīdams atrisinājumu savās tērgās un tik nadzīgi vāvuļodams, ka gandrīz palaidu atbildi gar ausīm. Tev taisnība: pareizie skaitļi ir seši, divi un trīs. Tie bija aizsegti un noslēpti — kā tu tos tik ātri atradi, bez mitas kulstīdams mēli?

— Ja kaut ko nezināmu aplūko labi cieši, plīvurs krīt un nezināmais top zināms.

— Man jāsmejas, — bilda vecais, — dzirdot, kā tu pateici atbildi — it kā blakusminot, pa roku galam. Man no sirds jāsmejas.

Un viņš iesmējās, pavēris bezzobu muti un piešķiebis galvu pret plecu, kas, viņam smejoties, kratījās līdzi.

Atguvis nopietnību, viņš piemiedza acis, kuras vēl arvien bija valgas.

— Paklau, «Ei tu, panāc šurp!», — viņš teica, — un atbildi man reizi par visām reizēm godīgi, likdams roku uz sirds: vai tu no tiesas esi vergs bez tēva un mātes, pasūtāms nešpetnis un vispēdējais pakalps, bargi sodīts par nekrietnībām un atkārtotu tikumu pārkāpšanu, kā man stāstīja gani?

Skatiens Jāzepam aizmiglojās, un viņš pa savam paradumam savilka muti, tā ka apakšlūpa mazliet pastiepās uz priekšu.

— Man kungs, — viņš teica, — tu liki man risināt uzdevumus, vēlēdamies mani pārbaudīt, taču atrisinājumus vis nepateici priekšā, jo tad tas nebūtu nekāds pārbaudījums. Tagad, kad dievs pārbauda tevi, likdams tev atrast kaut ko nezināmu, tu prasi, lai tev pasaka arī atrisinājumu un lai atbild tas, kurš jautā, nevis tas, kuram jautāts! Tas ir pret noteikumiem. Vai tu neizvilki mani no bedres, kurā es vārtījos pats savos netīrumos kā aita? Kādam gan negantelim man jābūt un cik smagam jābūt manam nodarījumam! Es liku visus prātus kopā, reizināju ar divi un trīs un apsvēru skaitļu attiecības, lai atrastu pareizo atbildi. Palauzi, lūdzams, galvu arī tu, apsvērdams sodu, vainu un zemo izcelsmi, un no diviem lielumiem tu noteikti izsecināsi trešo.

— Mans piemērs bija iepriekš saskaņots un ietvēra atrisinājumu. Skaitļi ir tīri un negrozāmi. Bet kas ies man galvot, ka dzīve ir tikpat nemainīgs lielums un zināmais nerada maldīgu priekšstatu par nezināmo? Uzdevuma nosacījumos šis tas īsti nesaskan.

— Tādā gadījumā arī tas jāņem vērā. Dzīve, protams, nav nemainīga kā skaitļi, toties tā ir tavā priekšā un acīm redzama.

— Kur tu ņēmi gredzenu ar atburamu akmeni?

— Varbūt nešpetnis to ir nospēris, — ieminējās Jāzeps.

— Iespējams ... Tev taču jāzina, kur tu to ņēmi.

— Tas man pieder no laika gala. Neatceros dienu, kad tas man nebūtu bijis pirkstā.

— Tad jau iznāk, ka tev to atstājis mantojumā niedols un tavas nezināmās izcelsmes purvs? Tu taču esot purvā dzimis niedola dēls.

— Es esmu tās akas dēls, no kuras izvilktu mans pavēlnieks dzirdīja mani ar pienu.

— Vai tikai aka ir tava māte un nevienu citu tu zinājis neesi?

— Nē, — teica Jāzeps, — es pazinu citu — piemīlīgāku māti. Vaigi tai smaržoja kā rožlapiņas.

— Redzi nu. Un vai viņa nesauca tevi vārdā?

— Vārds ir zudis, mans pavēlniek, jo zudusi dzīvība. Tas ir izgaisis, tāpat kā izgaisusi dzīvība, ko viņi iegrūda bedrē.

— Pastāsti, kāda noziegšanās tevi tur noveda.

— Tā tika sodīta pelnīti, — atbildēja Jāzeps, — un vārds tai ir paļāvība. Nosodāma paļāvība un akls prasīgums ir tās vārds. Jo akls ir tas un pelnījis nāvi, kurš uzticas cilvēkiem vairāk, nekā viņi pēc savas dabas spēj paciest, un gaida no ļaudīm to, ko viņi nespēj un nevēlas ne acu galā: no tādas mīlestības un cieņas viņiem sāk vārīties žults un viņi pārvēršas par plēsīgiem zvēriem. Nezināt to vai negribēt zināt ir bezgala bīstami. Bet es to nezināju vai arī zinādams atstāju bez ievērības un neturēju mēli aiz zobiem, un stāstīju viņiem savus sapņus, lai viņi brīnītos kopā ar mani. Taču lai un tā ka nav viens un tas pats un dažreiz izsaka pavisam dažādas lietas. Lai izpalika, bet tā ka noveda mani bedrē.

— Tava paļāvība, — teica vecais, — tā pati, kura padarīja cilvēkus par plēsīgiem zvēriem, cik noprotu, nebija nekas cits kā augstprāts un nekaunība, un tas mani nepārsteidz, ja runa ir par tādu, kurš saka par sevi: «Pasaules naba es esmu un vidus.» Tiesa, ceļots ir daudz starp abām upēm, kuras tek pretējos virzienos — viena no dien" vidiem uz ziemeļiem, otra no ziemeļiem uz dienvidiem, tāpēc es zinu, ka šajā pasaulē, kur viss liekas skaidrāks par skaidru, valda dažs noslēpums un aiz ārējā skaļuma dairās daudz noklusēta un brīnumaina. Man reizēm nudien ir licies, ka pasaule vienīgi tāpēc ir tik skaļa, lai apslēpts paliktu noklusētais un pasaules troksnis piesegtu noslēpumu, kurš iemājo ļaudīs un lietās. Daudz kas man atklājās, tīši nemeklēts, un tas, ko netiku pētījis, tapa man zināms. Bet es neiedziļinājos tajā, jo neesmu tik zinātkārs, lai izdibinātu visu, — man pietiek ar apziņu, ka tik ru-nātnīgā pasaule ir noslēpumu pilna. Es apšaubu visu — tāds, kāds te sēžu, — ne jau tāpēc, ka nekam neticu, bet tāpēc, ka atzīstu visu par iespējamu. Tas ir manā veca vīra dabā. Es zinu nostāstus un notikumus, kas neliekas ticami un tomēr ir patiesi. Es zinu vienu, kurš tērpās ķē-nišķā linauta svārkā un svaidījās ar priecas eļļu, bet, lai arī augstu dzimis un varens, tika padzīts un tuksnesī cieta postu ...

Te tirgotājs aprāvās un samirkšķināja acis, jo domīgu viņu jau darīja turpinājums, kam, — ņemot vērā nule teikto — neizbēgami bija jāseko, lai gan viņš nebija paredzējis, kur novedīs saruna. Dažkārt doma ievirzās labi iebrauktās sliedēs, no kurām, reiz iemaldījusies tajās, vairs nespēj izkļūt; gadās izsenis pierastas, jau gatavas

domu sakarības, kurās jēdzieni saistās cits citā, tā ka tam., kurš teicis «a», kaut vai domās jāsaka arī «b»; šīs sakarības atgādina vienas ķēdes gredzenus arī tai ziņā, ka zemes un debesu parādības tajās tik nesaraujami savienotas un saistītas, ka, pieminot vienu, neizbēgami jāpiemin vai jānoklusē arī otra. Tā nu tas ir: domādams cilvēks lielākoties izmanto jau dotus, gatavus formulējumus jeb. šablonus, tātad domā nevis patstāvīgi, bet tā, kā paradis, ciktāl pats atceras, un arī vecais bija nokļuvis dievišķu, šablonu gūstā, ierunājies par to, kurš, izdzīts tuksnesī, iemantoja postu, nevis dižuma spozmi. Ar dievišķiem šabloniem nenovēršami saistījās piebilde par pazemotā paaugstināšanu, viņa kļūšanu par cilvēces glābēju un jauna laika ievadītāju, un tieši tāpēc lāga vīrs apjuka.

Nekāds lielais apjukums tas vis, tiesa, nebija — vienīgi» lietišķa, taču godprātīgā cilvēka piedienīgi bijīga piekļūšana, iedomājot par kaut ko zīmīgi svētu. Ja šis mirkļa, mulsums pastiprinājies kļuva par tādu kā satraukumu, dziļāku iztrūkšanos, pat izbīli, gan tikai īslaicīgu un diezin vai īsti apzinātu, tad vainojams bija.viemīgi apstāklis, ka vecā vīra mirkšķīgais skatiens krustojās ar verga skatienu — īstenībā tā pat nebija krustošanās, tāpēc ka Jāzepa skatiens «nekrustojās» ar otra skatienu, neatsaucās tam urdīgs, tumšās acis vienīgi vērās tam pretī rāmas un atklātas, daudznozīmīgas un zobgalīgas un neliedza ielūkoties sevī. Viens otrs, blisinādamies tikpat mulsi, jau bija centies izprast kluso izsmējību, kuru tagad iepazina ismaēlietis, satraukti jautādams sev, kādu ne gluži ikdienišķu vai pat baisu darījumu noslēdzis, vienodamies ar svešajiem ganiem, un pie kādas īsti mantas ticis. Tiesa, šim jautājumam bija veltīta visa vēlīnā saruna, un, ja arī redzespunkts, no kāda vecais to aplūkoja, uz mirkli bija pārvietojies dievišķu likteņstāstu sfērā, galu galā taču nav nekā tāda, ko nevarētu aplūkot no šīs puses; lietišķs cilvēks tomēr stingri izšķir sfēras un aspektus un bez grūtībām no jauna pievēršas jautājuma praktiskajai pusei.

Vecajam pietika nokāsēties, lai sakārtotu domas.

— Hm, — viņš teica, — ar vārdu sakot, tavs saimnieks ir daudz pieredzējis, ceļodams starp abām upēm, un zina, kādi brīnumi atgadās pasaulē. Neba tu, niedola atvase un akas dēls, pamācīsi mani. Es nopirku tevi līdz ar visu, ko tu proti, bet nenopirku tavu sirdi un tāpēc nevaru tevi piespiest man atklāt savus apstākļus. Izdibināt tos man

.nav it nekādas vajadzības — pārlieka ziņkāre, gluži otrādi, nav ieteicama un var man vienīgi kaitēt. Es atradu tevi un atdevu tev dvašu, taču nopirkt tevi man nodoma nebija — jau tāpēc vien, ka nezināju, vai tu vispār esi pērkams. Nopeļņa man nebija prātā — vienīgi atradēja tiesa vai izpirkuma nauda. Un tomēr darījums tika noslēgts; es ierosināju to uz labu laimi. Cerēdams gūt skaidrību, es teicu: «Pārdodiet viņu man,» — un skaidrību es •guvu, jo gani piekrita darījumam. Es nopirku tevi pēc ilgas un sīkstas kaulēšanās, jo viņi bija neatlaidīgi. Divdesmit vispārpieņemtā svara sudraba seķeļus es atdevu par tevi un nepaliku neko parādā. Ko lai saka par cenu? Un vai pirkums bija veiksmīgs? Cena ir mērena — ne visai augsta, taču arī ne visai zema. Man izdevās to nosist trūkumu dēļ, kuri, kā viņi teica, bija noveduši tevi bedrē. Ja ņem vērā tavas spējas, es varu pārdot tevi dārgāk nekā nopirku, pēc saviem ieskatiem nosakot cenu. Ko tas man dos, ja es izdibināšu tavus apstākļus un varbūt atklāšu, ka dievi vien zina, kas tu esi,‘un tu vispār nebiji un arī turpmāk nebūsi pārdodams, un mana nauda būs vējā, jo, pārdodams tevi, es rīkotos netaisni un tirgotos ar zagtu mantu. Ej, es ne dzirdēt negribu par tavu •agrāko dzīvi, vismaz sīkumus ne, lai sirdsapziņa man ir tīra un es neuzņemos kādu vainu. Man pietiek ar nojautu, ka tava izcelsme laikam ir mazliet neparasta un pielīdzināma tām parādībām, kuras es uzskatu par iespējamām, tāpēc ka visu apšaubu. Ej vien, es jau tā esmu runājis nevajadzīgi ilgi, laiks doties pie miera. Plāceņus vari cept bieži, tie ir itin baudāmi, lai arī neparasti gardi nav. Bez tam es uzdodu tev saņemt no Mibsāma, mana znota, rakstāmos piederumus — lapas, meldrus un tušu — un laicīgajā rakstā uzmest to preču sarakstu, kuras mēs vedam sev līdzi, pie tam atzīmēt atsevišķi balzāmus, ziedes, nažus, karotes, spieķus un gaismekļus, tāpat arī apavus, spuldžu eļļu un krāsainos stiklus un uzrādīt preču skaitu un svaru — nosaukumus ar melnu, bet svaru un daudzumu -ar sarkanu tušu bez kļūdām un traipiem — un šo sarakstu nodot man trīs dienu laikā. Saprati?

— Pavēlēts ir tikpat kā izdarīts, — teica Jāzeps.

— Tad ej!

— Saldu un rimtu dusu, — teica Jāzeps, — lai viegli un tīkami sapņi reizi pa reizei ielīksmo tevi miegā!

Minejietis pasmaidīja. Un domās kavējās pie Jāzepa.

NAKTS SARUNA

Pēc trim dienām, aizvadītām ceļā, dodoties gar jūru uz: rietumiem, atkal pienāca vakars un naktsdusas laiks, un tur, kur ceļinieki apmetās, viss bija tāpat kā tai vietā, kur viņi tika nakšņojuši pirms trim dienām, — varēja likties, ka vieta ir tā pati. Pie vecā, kurš sēdēja uz pīteņa pie ieejas savā teltī, ieradās Jāzeps ar plāceņiem un rakstu tīstokli rokā.

— Kāds kalps nes savam kungam to, kas viņam bijai uzdots, — viņš teica.

Uz akmeņiem ceptos plāceņus vecais nolika malā. Tīstokli viņš atritināja un, piešķiebis galvu, pārlūkoja rakstu. Seja pauda labvēlību.

— Traipu nav, — viņš teica, — tas ir slavējami. Redzams arī, ka zīmes vilktas ar patiku un skaistuma izjūtu — tās rotā lapu. Cerams, pieraksti atbilst tam, kas ir dabā, un ir lietišķi, ne tikai glīti vien. Tas priecē sirdi — tik akurāts un glīts mantības uzskaitījums, kurā dažādais, izteikts vienveida zīmēm. Preces ir lipīgas un sveķainas; tirgonis nesmērē gar tām rokas, viņš pārcilā tās, lasīdams pierakstu. Lietas ir tur, taču šeit arī, bet šeit tās nesmako-un ir tīras un pārskatāmas. Tāds saraksts atgādina Ka jeb lietu garīgo miesu, kas tām dota līdz ar ārējo apveidu. Labi, rakstīt tu, «Ei tu, panāc šurp!», proti un, cik esmu nomanījis, šo to jēdz arī rēķinos. Bez tam, ja ņem vērā tavu izcelšanos, arī daiļrunības tev netrūkst, jo veids, kā tu man, savam kungam, pirms trim dienām vēlēji labu nakti, mani ielīksmoja. Kā tu tovakar teici?

— Neatceros, — atbildēja Jāzeps. — Droši vien novēlēju tev saldu dusu.

— Nē, tu izteicies tīkamāk. Nekas, gan tev vēl radīsies izdevība bilst kaut ko līdzīgu. Raugi, ko dzīros tev pasacīt: ja mani nenodarbina svarīgākas domas, es trešām vai ceturtām kārtām prātoju arī par tevi. Tavs liktenis, liekas, nekāds vieglais nav, jo tu laikam esi viedējis labākas dienas, bet tagad kalpo par maizes cepēju un rakstvedi ceļojošam tirgotājam. Tāpēc, pārdodams tevi un, nezinot neko par tavu pagātni, cenzdamies izsist pēc iespē' ias lielāku peļņu, es tomēr lūkošu nenodarīt tev pāri.

— Tu esi ļoti labs.

— Es nogādāšu tevi kādā man zināmā namā* kam jau vairākkārt man izdevies pakalpot gan savā, gan tā iemītnieku labā. Tā ir godājama, pārtikusi māja, cieņas un žēlastības mājvieta. Laimīgs, vari man ticēt, ir cilvēks, kurš piederīgs tai, kaut ari būdams vispēdējais pakalps, un nav visā pasaulē otras tādas vietas, kur vieglāk pierādīt savas spējas. Ja tev paveiksies un man izdosies iekārtot tevi tur, tu būsi izvilcis lielāko laimestu, kādu cilvēks ar tavām vainām un apgrēcībām var izvilkt.

— Kam pieder šis nams?

— Kam tas pieder? Kādam vīram, pareizāk sakot, lielam vīram. Vienam no visdižākajiem, ar slavas zeltu apbērtam, svētam, bargam un labam, uz kuru gaida viņa kapvieta rietumos, ļaužu ganam, dzīvam dieva tēlam. Sauc viņu par «vēdekļa nesēju pie valdnieka labās», bet vai tu domā — viņš nes vēdekli? Kur nu, to dara citi, tam viņš par svētu, viņš ir vienīgi titula nesējs. Tu domā — es pazīstu šo vīru, šo Saules dāvanu? Nē, viņa priekšā es esmu zemes tārps, viņš ir neredz mani, un ari es redzēju viņu vienu vienīgu reizi iztālēm viņa dārza vidū augstā krēslā sēžam pavēlot izstieptu roku un nolīdu malā, ka nedurtos acīs un netraucētu, — lai dievi man žēlīgi! Bet nama galveno pārraugu — to, kas pār saimi un mantnīcām, un amatniekiem, un visu pārējo, — es pazīstu labāk par labu. Viņš ieredz mani un mēdz pajokot, ieraudzījis mani, un bilst: «Nu vecais, tu atkal reiz esi klāt un ierodies mūsu mājā ar savu preci, lai mūs apšmauktu?» To viņš saka pa jokam, saproti mani pareizi, tāpēc ka domā — tas glaimo tirgotājam, ja šo godā par rūdītu šmaucēju, un tad mēs pasmejamies abi kopā. Viņam es parādīšu un ieteikšu tevi, un, ja mans draugs, nama pārraugs, būs labā omā un nospriedīs, ka viņam var noderēt jauns kalps, tu būsi pie vietas.

— Kas tas par valdnieku, — jautāja Jāzeps, — kura slavas zelts rotā nama kungu?

Jāzepam kārojās zināt, uz kurieni viņš tiek vests un kur atrodas māja, ko vecais viņam iecerējis, taču ne tas vien pamudināja viņu izteikt jautājumu. Šādu domu gaitu un apvaicāšanos gluži neapzināti nosacīja no aizsenas pagātnes un sentēvu laikiem pārmantots paradums, un ar Jāzepa muti tika jautājis Ābrahāms, kurš bija tik iecildī-gās domās par cilvēku, ka nosprieda — viņš drīkstot vienvienīgi un tieši kalpot tikai visaugstākajam im, noniecinājis visus elkus un padievus, savas domas un cerības pievērsa kaut kam augstākam, pašam visaugstajam. Viņa pēcnākamā mutē jautājums izskanēja bezrūpīgāk un pasaulīgāk, tomēr bija tas pats sentēva vaicājiens. Vienaldzīgi Jāzeps bija noklausījies stāstu par nama pārraugu, no kura, pēc vecā izteikuma, bija atkarīgs viņa liktenis. Viņš izjuta nicinājumu pret veco vīru, tāpēc ka tas pazina vienīgi pārraugu, bet nepazina pašu augstmani, kam piederēja nams. Tomēr arī nama saimnieks īpaši viņa uzmanību nesaistīja. Pāri tam bija cits, augstāks, pats augstākais, kuru tika pieminējis vecais, un šis visaugstais bija ķēniņš. Vienīgi tam un tieši tam bija veltīta Jāzepa interese un zinātkāre, un par to jautāja viņa mēle, neapjauzdama, ka dara to mantotas savdabības vārdā, nevis patvaļīgi un nejauši.

— Kas tas par valdnieku? — vecais atkārtoja Jāzepa jautājumu. — Neb-ma-ra-Amun-hotpe-Nimmuria, — viņš nobēra svētsvinīgi stiepti, it kā skaitītu lūgšanu.

Jāzeps iztrūkās. Viņš bija stāvējis, salicis rokas uz muguras; tagad viņš strauji pacēla tās un pieglauda plaukstas vaigiem.

— Tas ir faraons! — viņš iesaucās.

Kā lai viņš nebūtu to sapratis? Vārdu, ko vecais bija noskaitījis kā lūgsnu, pazina visā pasaulē līdz pat svešajām tautām, par kurām Jāzepam tika stāstījis Ēliēzers, — līdz Taršišai un Kitimai, Ofīrai un Ēlamai vistālu austru-mos. Kā lai šis vārds neko neizteiktu tik zinīgajam Jāzepam? Ja arī dažas ismaēlieša minētā vārda sastāvdaļas, piemēram, «Patiesības Valdnieks ir Ra» vai «Amuns ir apmierināts», nebūtu viņam saprotamas, tad pielikums •«Nimmuria», kas sīriešu valodā nozīmēja «Viņš iet piepildīt savu likteni», liktu viņam noprast, kurš valdnieks ir domāts. Ķēniņu un dvēseļu ganu bija daudz, katrai pilsētai bija savs valdnieks, un Jāzeps, vienīgi tāpēc tik mierīgi bija jautājis, par kuru īsti ir runa, ka tika gaidījis — vecais nosauks vārdā vienas vai otras piejūras nocietinātas vietas priekšnieku — kādu tur Zuratū, Ribadī, Abdoša-ratū vai Azirū. Jautādams viņš nebija piešķīris nezināmā valdnieka vārdam tādas slavas mirdzuma un visvarenības, tik dievišķīgas godības pārpilnu nozīmi, kāda piemita tam, ko nupat bija izdzirdējis. Ierakstīts vertikālā, iegarenā aplī mūžībā izzūdošas rindas galā līdz ar tādiem pašiem iegarenu apļu ieskautiem vārdiem, ar kuriem saistījās priekšstati par uzvarām vainagotiem karagājieniem, uz priekšu pārceltiem robežstabiem, visā pasaulē izslavētām krāšņām celtnēm, arī šis vārds, vanaga spārnu sargāts, kurus pa apli pleta saule, savuties pauda tik daudz mantotas, svētas cieņas un greznas varenības, un pielūgsmes, ka Jāzepa saviļņojums bija saprotams. Bet vai topašubrīd viņā nesarosljās arī kādas citas jūtas — ne. tikai godbijas izbailes, kas būtu pārņēmušas jebkuru? Kā nu ne, citas arī — pretrunīgas, tikpat aizsenas kā Jāzepa vaicājiens pēc visaugstākā — nevilšus lika viņam uzreiz apvaldīt savas vispirmās izjūtas: zobgalīga attieksme pret nekautru šīs zemes kundzību, slēpts, dieva vārdā pausts-protests pret visu Nimroda karaļvaru, — tas, lūk, pamudināja viņu nolaist rokas, kuras bija piespiedis vaigiem,, un jau nesalīdzināmi savaldīgāk, tikai konstatējot faktu,, izsaukties vēlreiz:

— Tas ir faraons!

— Jā gan, — teica vecais, — tas ir viņš — Lielais-Nams, kas dižu darījis namu, uz kuru es taisos tevi vest. un piedāvāt savam draugam, nama pārvaldniekam, lai tu izmēģinātu savu laimi.

— Tu tātad ved mani uz Misraimu, uz pašu Lejas un Dubļu zemi? — jautāja Jāzeps, juzdams, ka krūtīs salecas sirds.

Vecais pakratīja piešķiebto galvu.

— Atkal tā pati vecā dziesma, — viņš teica. — Kedma,. mans dēls, man jau stāstīja — tu vientieša plātībā esot ieņēmies galvā, ka mēs nez uz kurieni tevi vedot, lai gan mēs ejam ceļu, kuru ietu arī bez tevis, un tu gluži vienkārši nonāksi tur, uz kurieni ved mūsu ceļš. Es nedodos uz Ēģipti, lai nogādātu tur tevi, — mani gaida darījumi,, kas man atmetīs peļņu: es taisos iepirkt preces, kuras tai pusē teicami izgatavo un pēc kurām citviet ir liels pieprasījums, — glazētas apkakles, saliekamus krēslus ar glītām kājiņām, galvas paliktņus, galda spēles un krokotus lin-auduma gurnu apsējus. Šīs mantas es iepirkšu darbnīcās un tirgū par pašu zemāko cenu, kādu man atvēlēs turienes-dievi, un atpakaļceļā pāri Kenanas, Retenes un Amoras augstienēm aizvedīšu tās uz Mitaniju Frātas krastos, uz valdnieka Hatusila valsti, kur tas viss ir cieņā un par maksu neviens ir neprasa. Tu dēvē Ēģipti par Dubļu zemi, it kā tā būtu kaut kas pavisam draņķīgs — no mēsliem saķepināta putnu ligzda vai neizmēzta kūts. Bet valsts, uz kuru es atkal reiz dodos un kurā man varbūt izdosies tevi atstāt, ir pati smalkākā visā Zemes aplokā, un valda tajā tik izsmalcināti tikumi, ka tu pats sev liksies kā vērsis, kam strinkšķina lautu. Tu, nožēlojamais amū, aiz brīnumiem vēl iepletīsi acis, tiklīdz ieraudzīsi dievišķās upes krastos platības, kuras tur sauc par «zemēm», tāpēc ka valsts ir vienota un divkārt kronēta, bet MempI — Ptaha Nams ir abu zemju svari. Tur gār tuksnesi slejas neredzēti varenas nogrobas, un turpat guļ lauva ar galvas apsēju — Hor-em-ahets, radības pirmdzimtais, laiku noslēpums, pie kura krūtīm reiz iemiga valdnieks, Tota dēls, un galva viņam tapa paaugstināta sapnī, lai viņš uzklausītu visdižu apsolījumu. Acis tev sprāgs no pieres laukā, redzot, cik brīnumaina un krāšņa, un izsmalcināta šī zeme, ko sauc par Kemi, tāpēc ka tā ir melna no auglības, nevis sarkana — kā nožēlojamais tuksnesis. No kurienes nāk šī auglība? No dievišķās upes, tikai no tās. Jo lietus un vīrietības valgme Kemei tiek no zemes, nevis no debesīm, un dievs Hapī, stiprais vērsis, maigi noliecas pār šo zemi un apklāj to, nesdams svētību, un stāv tā veselu gadalaiku, atstādams sava spēka melnumu, kurā iesētais nes simtkāršu ražu. Bet tu izsakies tā, it kā šī zeme būtu atkritumu bedre.

Jāzeps nodūra galvu. Viņš bija uzzinājis, ka atrodas ceļā uz Mirušo valstību, jo paradums uzskatīt Ēģipti par pagari un tās iedzīvotājus — par Šeolas kalpiem viņam bija jau šūpulī likts, un neko citu, it īpaši no Jēkaba, viņš par šo zemi ne reizi netika dzirdējis. Viņu tātad pārdos sērajai Pazemes valstībai, tai viņu pārdevuši jau brāļi, un aka gluži atbilstoši bijusi ieeja tajā. Tas šķita pagalam bēdīgi, un asaras, liekas, te būtu īsti vietā. Bet prieks par atbilstību palīdzēja līdzsvarot skumību, jo paša atzinumu, ka viņš ir miris un dzīvnieka asinis patiesi bijušas viņa asinis, visai pārliecinoši apstiprināja vecā vīra pavēstī-jums. Jāzeps nespēja apvaldīt smaidu, lai gan viņam drīzāk būtu jāraud par sevi un Jēkabu. Tātad tieši uz turieni, uz Lejzemi, viņam lemts doties — uz zemi, pret kuru tēvs izjuta dziļu netīksmi, — uz Hagāras dzimto pusi, uz ģeķīgo Ēģipti! Viņš atcerējās tendenciozi nosodošos stāstus, ar kuriem Jēkabs arī viņam centās iedvest nepatiku pret zemi, ko, pats lāgā nepazīdams, iztēloja par pašā būtībā naidīgi pretīgas pagātnes pielūgsmes, izvirtīgas nāves mīlestības un aklas apgrēcības valstību. Jāzeps vienmēr bija sliecies pasmaidot apšaubīt tādas ainas pareizību, izjutis pret šo zemi vēlīgu ziņkāri, kādu neizbēgami izraisa tēvišķi moralizējoši brīdinājumi. Ak, ja tēvs — tik godājamais, labais, savos uzskatos nelokāmais tētiņš zinātu, ka viņa jērs ir ceļā uz Ēģipti, uz atkailinātā Hama zemi, kā viņš to dēvēja tāpēc, ka auglīgās melnzemes dēļ, ko šai zemei dāvāja tās dievs, to sauca par Kemi! Šāds jēdzienu sajaukums jo zīmīgi liecināja par tēva dievbijīgo uzskatu aizspriedumainību, smaidīdams secināja Jāzeps.

Taču dēla tuvība tēvam izpaudās ne jau uzskatu pretējībā vien. Protams, došanās uz galēji nosodāmu, aizliegtu pusi radīja valšķīgu prieku līdz ar rotaļīgu ziņkāri par morāli pagrimušās Lejzemes šaušalībām, lika izjust puicisku triumfu. Bet visam tam klāt piejaucās kāda neizteikta, asinsradniecības nosacīta izlēmība, par kuru tēvam savukārt būtu prieks, — Ābrahāma atvases apņēmība nekādā gadījumā netaisīt lielas acis, ieraugot izsmalcinātības brīnumus, par kuriem vēstīja ismaēlietis, un neizkust apbrīnā krāšņās civilizācijas priekšā, ko viņam būs lemts skatīt. Garīga vīpsna, no aizsenas tāles aizgūta, lika savilkt muti smīnā par smalko dzīvi, kura viņu it kā gaidīja, un šī vīpsna jau aizlaikus nodrošināja viņu pret nevēlamu biklumu, ko rada pārlieka jūsmība.

— Vai tā māja, uz kuru tu solies mani novest, — viņš jautāja, pacēlis acis, — atrodas Mempī, Ptaha Namā?

— Nē, nē! — atbildēja vecais. — Mums būs jādodas tālāk uz augšu, tas ir, zemes iekšienē, proti, augšup pa straumi — no Čūskas zemes uz Klijas zemi. Tu jautā kā tāds vientiesis: reiz tev ir teikts, ka nama pavēlnieku sauc par vēdekļa nesēju pie valdnieka labās, viņam taču jāmājo turpat, kur mīt Viņa Augstība, labais dievs, — Vesē, Amuna pilsētā, tātad atrodas viņa nams.

Daudz kas Jāzepam tika zināms tai vakarā jūras krastā, un uzzinātais aizņēma visas viņa domas. Uz pašu No viņam, izrādās, lemts doties, uz No-Amunu, visā pasaulē apjūsmoto, slavinājumu un izpušķojumu apvīto pilsētu pilsētu, kuru daudzina visattālas tautas, stāstīdamas, ka tai ir simt vārtu un vairāk nekā simttūkstoš iedzīvotāju. Varbūt tomēr būs jāsataisa lielas acis, ieraugot šo pasaules galvaspilsētu? Jāzeps saprata, ka viņa apņēmībai — nekrist par upuri biklai apbrīnai — jau laikus jākļūst visai ciešai. Viņš it vīzīgi pašiepa lūpas, taču, lai kā pats savam dievam par godu centās saglabāt vienaldzīgu sejas izteiksmi, vaibstos tomēr pavīdēja mulsums. No tomēr biedēja viņu, un jo lielākas bīles viņam aizdeva vārds «Amuns» — varens vārds, kas spētu iedvest bailes kuram katram, pavēlnieciski skanēdams arī tur, kur šo dievu nepielūdza. Ziņa, ka viņam, Jāzepam, visā drīzumā lemts nokļūt šā dieva varas un pielūgsmes lokā, darīja viņu raizīgu. Amuns, kā Jāzeps labi zināja, bija Ēģiptes likteņu lēmējs, abu zemju valsts dievs, dievu valdnieks, un tik ārkārtēja godība jauca viņam prātus. Amuns bija pats dižākais dievs — protams, tikai Ēģiptes dēlu acīs. Bet Jāzepam būs jādzīvo tās zemes dēlu vidū. Tāpēc viņam šķita lietderīgi parunāties par Amunu, lai aprastu ar tā vārdu. Viņš teica:

— Veses valdnieks savā kapelā un strūgā — tas laikam gan ir viens no tās puses palielajiem dieviem?

— Viens no palielajiem? — atvaicāja vecais.' — Tavos vārdos nudien nav nekādas sajēgas. Vai tu maz zini, cik klaipu un raušu, alus, zosu un vīna šā dieva mielošanai ik gadu ziedo faraons? Otra tāda — vari man ticēt — nav, man aptrūktos elpas, nosaucot visus viņa kustamos un nekustamos īpašumus vien, un viņa rakstvežu bari, kas visu to pārzina, skaitā līdzinās debesu zvaigznēm.

— Brīnišķīgi! — teica Jāzeps. — Spriežot pēc taviem vārdiem, viņš ir visai mantīgs dievs. Tikai, patiesību sakot, es nejautāju tev, cik viņš mantīgs, es jautāju, cik viņš dižs.

— Zemojies viņa priekšā, — tumsā bilda vecā vīra balss, — reiz tev nolemts dzīvot Ēģiptē, un nešķir mantu no dižuma, it kā tie nebūtu saistīti lielumi un neizteiktu vienu un to pašu. Amunam pieder visi kuģi jūrās un upēs un jūras un upes — arīdzan. Viņš pats ir jūra un sauszeme. Viņš ir arī Tor-nuters — Ciedru kalni, kuros aug koki viņa strūgai, sauktai «Amuna piere ir varen plata». Iemiesojies faraonā, viņš ieiet pie Lielās laulātās draudzenes un dzemdina Horu pilī. Katrā savā loceklī viņš ir baāls, — vai tas atstāj uz tevi iespaidu? Viņš ir Saule, un Amuns-Ra ir viņa vārds, — vai tāds dižums apmierina tevi jeb vai ne gluži?

— Bet man ir stāstīts, — teica Jāzeps, — ka dibenkam-bara tumsā viņš kļūst par aunu.

— Stāstīts, stāstīts . .. Kāda saprašana, tāda valoda — ne par mata tiesu labāka. Amuns ir avens, tāpat kā Bas-teta Ieteku novadā — kaķe un Lielais Rakstvedis Šmūnā — ibiss vai pērtiķis. Jo dievi ir svēti savos dzīvniekos, un arī dzīvniekus viņi dara svētus. Tev daudz jāmācās, ja tu domā dzīvot tai zemē un pastāvēt tās priekšā kaut vai kā vispēdējais gados jaunais turienes ļaužu kalps. Kā lai ierauga dievu, ja viņu neiemieso dzīvnieks? Dievs, cilvēks un dzīvnieks — šie trīs ir viens. Jo dievišķā saplūsmē ar dzīvniecisko top cilvēks, tālab arī faraons, turēdams godā aizsenu paražu, svētkos pieliek asti. Turpretī, ja cilvēks kopojas ar dzīvnieku, rodas

dievs, un vienīgi šādi top redzams un aptverams dievišķais, tāpēc Heketai, Lielajai Auklei, sienu gleznojumos ir naģes galva un Anupam, Ceļu Vērējam, — suņa purns. Dzīvniekā, raugi, satek cilvēks un dievs, un dzīvnieks — svētais abu saskares un sateces punkts — ir svinīgi godājams pēc savas dabas, un īpaši svinīgi ir svētki, kuros Džedetā šķīsta jaunava kopojas ar āzi.

— Par to man ir gadījies dzirdēt, — teica Jāzeps. — Vai mans pavēlnieks šādas paražas atzīst?

— Es? — jautāja maonietis. — Atstāj mani, vecu cilvēku, mierā! Mēs esam ceļojoši tirgotāji, starpnieki, mājas mums ir visur un nekur, un vadāmies mēs no teiciena: kā maizi ēd, tā dziesmu dzied. Paturi to prātā, tas noderēs arī tev.

— Ne ar pušplēstu vārdu, — atbildēja Jāzeps, — Ēģiptē un vēdekļa nesēja namā es nenosodīšu godājamo aplecināšanas rituālu. Taču, runājot mūsu starpā, man jāteic, kai vārdā «godājams» var slēpties slazdi jeb lamatas. Jo nereti cilvēks visu seno tikai tāpēc atzīst par godājamu, ka tas ir sens, tādējādi jaukdams divus dažādus jēdzienus. Godājot seno, gadās iekrist lamatās — senais, proti, dažreiz ir tīrā atpalicība un vairs neatbilst laika garam: tas tikai liekas godājams, bet patiesībā ir negantība un nešķīstība tā kunga priekšā. Runājot zem četrām acīm, jaunavības upuris Džedetā visdrīzāk ir nešķīstība.

— Kā lai to nosaka? Un kur mēs nokļūtu, ja kurš katrs dievadots cilvēciņš iztēlotu sevi par pasaules nabu un ņemtos iztiesāt, kas virs zemes ir svēts un kas vienīgi sens, kas godājam un kas nešķīsts? Tad drīz vien vairs nebūtu it nekā svēta! Es gan neticu, ka tu spēsi pievaldīt mēli un paturēsi pie sevis savas bezdievīgās domas. Jo šādām domām piemīt tā īpatnība, ka tās par varēm jāizsaka, — tas man ir labi zināms.

— Tavā tuvumā, mans kungs un pavēlniek, nav grūti atzīt, ka viss senais ir godājams.

— Negrabi tukšu! Un nelišķējies, — es esmu tikai ceļojošs tirgotājs. Labāk ieklausies manos brīdinājumos, ka neiekulies ķezā, tiekoties ar Ēģiptes dēliem, un paša mēle ' neiegrūž tevi postā. Turēt muti tu, redzams, neproti, tāpēc tev jāgādā, lai pat tavas domas būtu pareizas — kur nu vēl runas! Nav nekā svētāka par dieva, cilvēka un dzīvnieka trīsvienību upurī. Apsvērdams upura jēgu, ņem. vērā šos trīs, un tu pārliecināsies, ka tajā tie atceļ cits

citu. Upuri ietverti visi trīs un stājas cits cita vietā. Tāpēc, raugi, dibenkambara tumsā Amuns ir auns.

— Es nezinu, kas man lēcies, kungs mans un pavēlniek, visgodājamais tirgotāj! Kļūst arvien tumšāks, tev pamācot mani, un izkliedu gaisma, zvaigžņu sijāta, kaisās lejup kā mirdzīgi putekļi. Man jāizberzē acis — jel piedod, ka daru to! — tās, šķiet, nerāda pareizi, un, lai gan tu sēdi, kā sēdējis, uz pīteņa manā priekšā, tā vien izskatās, ka tev uz pleciem ir naģes galva un tavā vietā vieds un tucīgs ērti tup krupis.

— Redzi nu, tu neproti noklusēt savas domas, lai cik tās piedauzīgas! Kādēļ tev tīkas saskatīt manī krupi?

— Manas acis nejautā, vai tas man tīkas vai netīkas. Zvaigžņu mirgā man rādās, ka redzu krupi. Jo tu biji Reketa, Lielā Bērnu Saņēmēja, akai dzemdinot mani, un izcēli mani no mātes klēpja.

— Ak tu muldoņa tāds! Tas, kurš tev palīdzēja ieraudzīt dienas gaismu, nav nekāda Lielā Bērnu Saņēmēja. Liela ir Heketa, Varde, tāpēc ka palīdzēja atdzimt un atgriezties pasaulē Saplosītajam, kad viņam bija tikusi pazemes daļa, turpretī Horam, pēc Ēģiptes ļaužu ticējumiem, — virszemes daliena, un Usīriss, upuris, bija kļuvis par Rietumu Pirmo, mirušo valdnieku un tiesātāju.

— Tas ir manā gaumē! Ja jau lemts doties uz Rietumiem, vismaz jākļūst par pirmo tās puses ļaužu vidū. Bet apgaismo mani, mans kungs: vai tad Usīriss, upuris, Ķērnēs dēlu acīs ir tik dižs, ka Heketa, palīdzēdama viņam no jauna piedzimt, kļuva par Lielo Vardi?

— Viņš ir par nemēru dižs.

— Dižāks par pašu dižo Amunu?

— Amuns ir dižens valsts varenības ziņā, viņa slavas priekšā dreb svešās tautas un cērt viņam savus ciedrus. Bet Usīrisu, Saplosīto, dižu dara visas tautas mīlestība — no Džanetas Ieteku novadā līdz Jebai, Ziloņu salai. Nav visā zemē neviena, sākot ar kāsa kratītu virves vergu — bluķu vilcēju akmeņlauztuvēs, kuram ir miljons mūžu, un beidzot ar faraonu, kam tikai viens mūžs un kas vien-būtīgs pielūdz pats sevi savā templī, — es tev šoku, visā zemē nav neviena, kurš viņu nepazītu un nemīlētu, un nevēlētos, ja vien tas būtu iespējams, rast dusas vietu blakus Saplosītā kapam Abotā, viņa svētvietā. Un, lai arī tas nav iespējams, tie visi mīl viņu no sirds un dziļā paļāvībā, ka savā nāves stundā tiks pielīdzināti viņam un dzīvos mūžīgi.

— Tiks pielīdzināti dievam?

— Kļūs rada dievam un līdzīgi viņam, proti, savienosies ar viņu, mirušajam topot par viņu un arī saucoties par Usīrisu.

— Vai tu redzējies! Bet esi iecietīgs, kungs, mācīdams mani, un apgaismo manu nabaga prātu, kā akas klēpī vēri man dienas gaismu! Jo tas nav viegli apjēdzams, ko tu centies man izskaidrot, šeit naktī pierimušās jūras krastā stāstīdams par Misraimas dēlu uzskatiem. Vai teiktais būtu jāsaprot tā, ka nāves varā ir pārvērst cilvēka dabu un mirušais kļūst par dievu ar dieva bārdu?

— Jā, tieši tam paļāvīgi tic visi abu zemju ļaudis no Coanas līdz Elefantīnei, un tik kvēli vienprātīga viņu pārliecība ir tāpēc, ka izkarota sūros cīniņos.

— Viņi sīvi cīnījās par savu pārliecību un izturēja tās vārdā līdz rītausmai?

— Viņi panāca savu. Jo pirmā galā un sākumā tikai faraons, vienīgi viņš, Hors pilī, pēc nāves nokāpa Usīrisa valstī un, savienoties ar to, kļuva dievam rada un dzīvoja mūžīgi. Bet visi kāsa mocītie — statuju vilcēji, ķieģeļu mūrētāji, podu virpinātāji, arkla balsta turētāji un rūdas racēji nelikās mierā un cīnījās, līdz tika panākts un atzīts, ka savā nāves stundā ikviens top par Usīrisu un saucas, teiksim, par Usīru Hnemhotpe vai Usīrisu Reh-mera un dzīvo mūžīgi.

— Man atkal pa prātam tas, ko tu saki. Tu gan norāji mani par viedokli, ka ikkatram zemes bērnam ir sava īpaša pasaule un ka tas ir pats savas pasaules viduspunkts. Bet man rodas iespaids, ka Ēģiptes dēli savā ziņā pievienojās šādam viedoklim, ja jau vēlas pēc nāves kļūt par Usīrisu, par kuru sākumā kļuva vienīgi faraons, un ir panākuši savu.

— Tu alojies tik un tā. Jo viduspunkts viņiem nav zemes būtne, Hnemhotpe vai Rehmera, — galvenais viņiem ir ticība Usīrisam un ciešā pārliecība, ka Saplosītais atdzimst, un šai ziņā viņi visi ir vienis prātis no upes lejteces līdz tās augštecei, no Deltas līdz pat sestajam ūdenskritumam. Jo tev ir jāzina, ka neba vienu reizi vien ir miris un augšāmcēlies šis dižais dievs: paisumu un bēgumu vienmērīgajā mijā tas mirst un atdzimst Kemes dēlu acu priekšā arvien no jauna — nokāpj pagarē un spēkpilns atgriežas pasaulē, izliedams pār zemi savu svētību, — Hapī, stiprais vērsis, dievišķā upe. Saskaitot ziemas dienas, kad upe noplok krastos un neslaka zemi, izrādās, ka to ir septiņdesmit divas — tieši tik, cik sazvērnieku kopā ar Setu, nešpetno ēzeli, iesprūdīja valdnieku šķirstā. Bet noliktajā stundā valdnieks izlaužas no pazemes, aug augumā, paist, plūst pāri un, vairodams sevi, pieņemas spēkā — valdošais gādnieks, visa laba viesējs, visa dzīvi-nātājs, saukts par «maizes devēju». Viņam par upuri tauta kauj vēršus, un te nu top redzams, ka dievs un*upu-ris ir viens, jo virszemē un tautas acīs dievs pats ir vērsis — melnais Hapī ar mēness zīmi uz sāna. Mirušu to saglabā iebalzamētu un saitēm notītu un, guldītu kapenē, godā par Usīrisu Hapī.

— Saki viens cilvēks! — teica Jāzeps. — Vai arī vērsis, tāpat kā Hnemhotpe un Rehmera, būtu panācis savur proti, atzīšanu, ka nāvē kļūst par Usīrisu?

— Man liekas, tu zobojies? — tumsā jautāja vecais.

— Zvaigžņu blāvajā gaismā es labi neredzu tevi, bet tas, ko tu saki, izklausās pēc irgošanās. Pielūko, nepalaid muti tur, uz kurieni tevi vedu, tāpēc ka tik un tā dodos turp, un aiz plātības nevelc uz zoba vietējos par viņu uzskatiem, turēdams sevi un savu Adoņu gudrāku par visiem. Pakļaujies bijīgi tās puses paražām, citādi tu iekulsies nelaimē. Es pamācīju un apgaismoju tevi šovakar un pārmiju ar tevi dažus vārdus, izklaidēdamies un īsinādams laiku, jo esmu jau gados un reizēm miegs man lāgā nenāk. Citas vajadzības runāt ar tevi man nebija. Tagad novēli man labu nakti, lai varu iemigt. Tikai izraugies rūpīgi vārdus!

— Pavēlēts ir tikpat kā izpildīts, — atbildēja Jāzeps.

— Bet zoboties es nebūt nezobojos, reiz mans pavēlnieķs šovakar tik vēlīgi apskaidroja man prātu, lai pastāvu Ēģiptē un neiekuļos ķezā, un pastāstīja sodītajam daudz tāda, par ko man, mazprātiņam, ne nojēgas nebija, — tik nedzirdēts tas ir un nebūt nav viegli uztverams. Es pateiktos tev, ja vien zinātu, kādā veidā. Tā nu es savā neziņā darīšu to, ko nebiju domājis darīt, un vēl šai pašā vakarā atbildēšu tev, savam labvēlim, uz jautājumu, uz kuru tobrīd, kad tu man to uzdevi, atbildēt izvairījos. Es pateikšu tev, kā mani sauc.

— Pateiksi, kā tevi sauc? — atvaicāja vecais. — Dari to vai labāk nedari; es neuzstāju, lai tu man to atklātu, jo esmu vecs un apdomīgs un nemaz negribu neko vairāk zināt par tevi, lai netiktu nekur iepīts un zinot nekļūtu līdzvainīgs netaisnā rīcībā.

— Nebīsties, — atbildēja Jāzeps. — Tādas briesmas tev nedraud. Bet sava kalpa vārds tev tomēr jāzina, kad nodosi viņu svētības namam Amuna pilsētā.

— Nu, kā tevi sauc?

— Usarsifs, — atbildēja Jāzeps.

Vecais klusēja. Lai gan atstarpe, kas abus šķīra, bija tik Vien liela, cik prasa savstarpēja cieņa, viņi saskatīja viens otru gaužām neskaidri, kā ēnu.

— Labi, Usarsif, — pēc brīža teica vecais. — Tu no-nosauci man savu vārdu. Tagad atvadies, jo rīt līdz ar ■saules lēktu mēs atkal dosimies ceļā.

— Ardievu, — tumsā bilda Jāzeps. — Lai nakts savās ■skavās maigi ieaijā tevi un tu iemiedz, dusēdams tai pie krūtīm tik saldi, kā bērnībā mēdzi dusēt pie mātes sirds!

KĀRDINĀJUMS

Pēc tam kad Jāzeps, minēdams savu pēcnāves vārdu, 'bija darījis zināmu ismaēlietim, kā vēlas saukties Ēģiptes zemē, šie ļaudis devās tālāk uz rietumiem — vispirms dažas, tad vēl dažas un visbeidzot vēl daudzas dienas, pārvietodamies ārkārtīgi gausi un nelikdamies manām laika ritumu, kurš, kā viņi zināja, kādudien, ja vien kaut nedaudz tam piepalīdz, pārvar jebkurus attālumus un visātrāk noved pie mērķa tad, ja par to vispār nebēdā, ļaujot dienām citu pēc cita veikt īsus ceļa posmus, kas, lai gan gluži niecīgi, visi kopā nemanāmi veido prāvus gabalus, un ceļiniekiem vienīgi jāietur cik necik pareizs virziens.

Virzienu noteica jūra, kas pa labi no viņu smilšainās takas mūžīga pletās zem debesīm, kuras pamalē saplūda ar svētajām tālēm, — te rāma un sudrabvizmaini zilga, te putās sakulta, kā varenus vēršus pret daudz pieredzējušo krastu dzīdama krēpjainus bangu vālus. Tur, jūrā, mainīgi nemainīga grima saule, dieva acs — bieži neapmācies un vientuļš, ugunīgi spožs disks, kas pāri ūdeņu bezgalībai pret liedagu, pa kuru, svētbijā vērdamies rietā, virzījās ceļinieki, meta ņirbošu tiltu un nereti izzuda zeltaini rožainas blāzmas cildajā krāšņumā, brīnum uzskatāmi stiprinot dvēseli ticībā dievišķajam, vai arī pagaisa skatienam melnu mākoņgubu drūmajā kvēlē, kura biedīgi vēstīja par dievības draudoši grūtsirdīgo noskaņojumu. Lēkti turpretī nebija redzami, saule pacēlās aiz augstienēm un attālām kalnu grēdām, kas aizsedza apvārsni pretējā pusē, pa kreisi no ceļotājiem; un ari tur, padziļāk zemes iekšienē, kur kuploja druvas, viļņotajā līdzenumā} bija izbūvētas akas un terašu paugurus dailināja augļu dārzi, — arī tur, nostāk no pakrastes, olektis piecdesmit virs jūras līmeņa, reizēm virzījās karavāna — starp ciemiem, kas maksāja nodevas nocietinātām pilsētām, apvienotām pilsētķēniņu savienībā, kuras galva bija Gaza,. Hazatī, stiprais cietoksnis dienvidos.

Pilsētas, samiešu cietokšņi, baltoja pakalnos palmu pavēnī, mūru iejoztas, — zemes iedzīvotāju balsts un patvērums; tāpat kā pieciematu pļavās, midiānieši izvērsa tirdzniecību arī ļaužu pilno un tempļiem svētīto pilsētu pavārtēs, piedāvādami Ekronas, Jabnes, ^Asdodas iemītniekiem; savas Aizjordānas sīkpreces. Jāzeps veica rakstveža pienākumus. Sēdēdams maliņā, viņš ar otu atzīmēja darījumus, kas tika noslēgti ar kaulēties kārajiem Dagona dēliem — zvejniekiem, laiviniekiem, amatniekiem, vara bruņās iežņaugtiem pilsētķēniņu algotņiem, — Usarsifs, gados* jaunais rakstītpratējs vergs, cenzdamies pakalpot savam labvēlim kungam. Verdzībā pārdotajam sirds jo dienu sita straujāk — nav grūti iedomāties, kāpēc. Tas* nebija viņa dabā, neko nedomājot, ļauties ārēju iespaidu uzmācīgajai grūsmai un neradīt sev saprātīgu, rūpīgi izsvērtu priekšstatu par paša atrašanās vietu un visa apkārtējā izvietojumu. Viņš zināja, ka drīzumā — nebeidzami velkot garumā ceļojumu, daudzreiz apstājoties vai apmetoties atpūtā — citā zemē, dažus pārgājienus tālāk uz rietumiem, pretējā virzienā, neskarot dzimteni, atkal veiks ceļu, kuru reiz jau bija veicis jāšus uz Huldas, nabaga ēzelītes, dodamies apciemot brāļus, un nonāks vietā, no-kuras — tikai iesānis — līdz tēva paspārnei nebūs tālāk par pusi ceļa līdz brāļiem. Nonāca viņš tādā vietā ap< Asdodu — zvejas dieva Dagona namu, rosīgu ciematu divu stundu gājumā no jūras un ostas, uz kuru lejup veda trokšņains kājnieku, vēršu, zirgu, divriču un pajūgu pieblīvēts ceļš; šī bija īstā vieta, jo Jāzeps saprata, ka vēl. lejāk uz Gazas pusi krasta līnija izlieksies arvien vairāk uz rietumiem, tātad attālums līdz austrumu kalnainei zemes iekšienē ar katru ceļā pavadītu dienu palielināsies, pie tam no Hebronas augstienes viņi drīz vien attālināsies pusdienas virzienā.

Tāpēc, lūk, sirds viņam sitās tik baiļi alkaini šajā apvidū, nesteidzīgi dodoties uz klinšu cietoksni Askalūnu. Domās viņš pārredzēja visu apkārtējo ainavu: viņi gāja pa :Sefelas zemieni, kura pletās visgarām jūrai; bet kalnu •grēdas, kas, dziļu paleju izvagotas, pacēlās austrumos un ko domīgas pētīja Rāheles dēla acis, veidoja nākamo, jau augstāko filistiešu zemes joslu, — arvien kraujāka aiz tās rītos slējās pasaule, vērsdamās arvien skarbāka, bargāka ar savām noplakām, kurās vairs nezaļoja ielejas palmas, .un leknajām kalnu pļavām, kur ganījās aitas, Jēkaba aitas... Cik saviļņojoša aina! Tur augšā izmisis, no raudām izģindis, sēdēja Jēkabs, ciezdams briesmīgas dieva bēdas un savās nabaga rokās turēja saplosīto, asiņaino Jāzepa nāves liecību, — bet lejā, pie viņa kājām, no pilsētas uz pilsētu filistiešu zemē kopā ar svešiem vīriem garām tēva mājvietai lejup uz Seolu, nāves kalpības namu, klusēdams, slēpdams savas izjūtas, gāja tēvam nozagtais Jāzeps. Kā lai viņam nerastos doma bēgt! Un kā šī iecere māca un mocīja viņu un jauca viņam prātus, mudinādama pieņemt nenoteiktus, tikai iztēlē strauji īstenojamus lēmumus — it sevišķi vakara stundās, kad viņš savam pavēlniekam bija pateicis labunakti; jo tas viņam bija jādara katru dienu: tas bija viens no viņa pienākumiem — dienas nogalē, lietojot izmeklētus teicienus, novēlēt saimniekam saldu dusu, bet teicieni nedrīkstēja atkārtoties, citādi vecais pukojās — to šis esot jau dzirdējis. It īpaši tātad nokrēslī, apmetoties uz nakti kādas apdzīvotas vietas vai filistiešu pilsētas tuvumā un ceļabiedriem jau guļot pirmajā nomidzī, verdzībā aizvesto, domājams, vilināja un vilktin vilka naksnīgi tumšajos vīnakalnos — tad astoņas jūdzes, astoņi zemes pārgājieni pa kauprēm un mežainām nolejām, neko daudz tālāk tas nevarēja būt, gan jau Jāzeps rāpdamies atrastu ceļu turp — un augšā kalnainē, un Jēkaba apkampienos iekšā, lai remdētu tēva bēdas, sakot: «Te es esmu!» — un atkal būtu viņa mīlulis.

Bet vai viņš tā rīkojās un patiešām aizbēga? Kur nu, visiem taču labi zināms, ka viņš to nedarīja. Viņš apdomājās, lai arī vienu otru reizi vispēdējā mirklī, un, atvairījis vilinājumu, atteicās no sava nodoma un palika, kur bijis. Tas, starp citu, šobrīd arī bija visprātīgākais atrisinājums, jo bēgt vienam, uz savu galvu bija visai bries-maini: viņš varēja ceļā nomirt badā, krist laupītāju un slepkavu nagos, viņu varēja saplosīt plēsīgi zvēri. Un tomēr mēs novērtētu viņa izlēmību par zemu, atsaukdamies vienīgi uz labi zināmo likumībur ka sava iedzimtā kūtruma dēļ cilvēks vieglāk izšķiras par nedarīšanu nekā par darīšanu. Mums ir zināmi gadījumi, kad Jāzeps atteicās no fiziskas darbības, kura būtu nesalīdzināmi tīkamāka p^r neprātīgu bēgšanu kalnos. Nē, atteikšanās, ar kuru beidzās svelošie kārdinājumi kā šajā, tā arī tai reizē, ko, aizsteigdamies priekšā vēstījumam, mēs nupat pieminējām, izrietēja no kāda Jāzepam īpaši raksturīga apsvēruma, kuru vārdos varētu izteikt šādi: «Vai tiešām es izdarīšu tādu aplamību, ka sagrēkošu pret dievu?» Citiem vārdiem sakot, palikt viņu pamudināja atzinums, ka bēgt būtu apgrēcība un muļķība, — nešaubīgā un saprātīgā pārliecība, ka viņš, Jāzeps, izrīkotos kā pēdējais lempis, mēģinādams bēgot izjaukt dieva ieceres. Jo Jāzeps bija cieši pārliecināts, ka ne jau nejauši viņš aizvākts no tēva mājām un ka ieceres autoram, kurš izrāvis viņu no ierastās vides un ved pretī nezināmam liktenim, attiecībā uz viņu, gluži otrādi, ir kaut kādi īpaši nākotnes plāni; stīvēties pretī, bēgot no piemeklējuma, būtu grēks un nepiedodama kļūda — tie abi viņa acīs bija viens un tas pats. Pārliecība, ka grēks ir kļūdīšanās un neapdomāts solis, glupa vēršanās pret dievu un dieva gudrību, būtībā bija viņam iedzimta, un paša pieredze pārliecinoši apstiprināja šāda uzskata pareizību. Kļūdījies viņš bija gana — bedrē viņš to tika atskārtis. Bet, tā kā no bedres viņš bija izvilkts un tagad, acīmredzot īstenojoties kādam nodomam, tika vests arvien tālāk projām, senāk pieļautās kļūdas tomēr bija uzlūkojamas par ieplānotām, tātad mērķtiecīgām un, lai arī aklai nejaušībai piedēvējamas, par dieva noliktām. Kļūdīties arī turpmāk, laižoties, piemēram, lapās, neapšaubāmi būtu augstākā mērā neldzīgi un nevēlami; tāda rīcība no visas tiesas liecinātu, ka viņš grib būt gudrāks par dievu, — tā, pēc Jāzepa saprātīgā atzinuma, būtu pēdējā muļķība.

Atkal kļūt par tēva luteklīti? Nē, mūžam palikt luteklītim — tikai citā, no laika gala ilgotā, sapņos iecerētā nozīmē! Tagad pēc bedres jādzīvo jaunas — augstākas luteklības un izredzētības gaisotnē, atsvešinātības un atrautības rūgti smaržīgajā rotā, kas aiztaupīta aiztaupītajiem un nolemta nolemtajiem. Saplēsto vainagu, pilnā upura rotu, viņš nesa citādi — patiesībā, tas ir, garā, nevis sapņotāja rotaļībā, — un no tās lai viņš atteiktos bezjēdzīgu miesas dziņu vārdā? Tik aušīgs un tāls jebkādai dieva gudrības izpratnei Jāzeps nebija — vismaz vispē-dējā mirklī nebija tik aprobežots, ka vieglprātīgi izniekotu sava stāvokļa priekšrocības. Vai viņš zināja vai nezināja svētku norises gaitu stundu aiz stundas? Bija vai nebija viņš, Jāzeps, svētku ietēls un rīks? Ar vainagu galvā aizbēgt no svētkiem, lai atkal ganītu lopus ar saviem br4-r ļiem? Kārdinājums bija stiprs vienīgi miesā, garu tas skāra maz. Jāzeps atvairīja vilinājumu. Viņš devās tālāk kopā ar tiem, kas viņu bija nopirkuši, garām Jēkabam, arvien tālāk prom — viņš, Usarsifs, niedolā dzimušais, Jo-sef-emhebs, kas ēģiptiešu mēlē nozīmē — «Jāzeps svētkos».

ATKALREDZĒŠANĀS

Septiņpadsmit dienas? Nē septiņreiz septiņpadsmit dienas ilga ceļojums — tai nozīmē, ka ne jau dienu skaita ziņā bija visai ilgstošs; un galu galā vairs nebija nosakāms, cik laika pagājis, midiāniešiem velkot ceļu garumā, cik īsti laika prasījis ceļš. Tas veda pa biezi apdzīvotu, auglīgu apvidu, kur pakalnus rotāja olīvkoku birzis, auga palmas, valriekstu un vīģes koki un tīrumos zēla labība, ko apūdeņoja dziļas akas, ap kurām lokā gāja vērši un kamieļi. Klajā laukā vietumis slējās nelieli šejienes valdnieku cietokšņi ar aizsargmūriem un torņiem, dēvēti par apmetnēm; uz dzeguļiem stāvēja loka šāvēji, un, sprauslājot zirgiem, braucēju vadīti, pa vārtiem laukā devās kara rati; pat ar garnizonu karavīriem ismaēlieši nebaidījās uzsākt darījumus. Apdzīvotas vietas, lauku mājas, migdalu ciemati ik uz soļa mudināja pakavēties, un ceļotāji, gari neprātodami, apstājās un palika pa nedēļai te šur, te tur; ar laiku viņi nerēķinājās. Vasara jau gāja uz beigām, kad viņi nonāca vietā, kur zemajā piekrastes joslā pacēlās klints siena; tās virsotnē atradās Askalūna.

Askalūna bija svēta un stipra pilsēta. Kvadri, no kuriem celti tās mūri, kas puslokā sniedzās lejup līdz jūrai un apņēma ostu, šķita milžu krauti; pilsētas Dagona templis bija masīvs četrstūris ar vairākiem pagalmiem, gaužām jauks bija tempļa dārzs un dīķis dārza vidū, pilns ar zivīm, bet vietējais Astarotas templis bija izslavēts par vissenāko šīs baālatas namu. Piejūras smiltienē zem palmām auga īpašas šķirnes aromātiski savvaļas sīpoli, Derneto — Askalūnas valdnieces velte, ko citviet varēja izdevīgi pārdot. Vecais lika pielasīt pilnus maišeļus sīpolu un uz katra maišeļa ar ēģiptiešu burtu zīmēm uzrakstīja: «Pirmā l§r buma Askalūnas sīpoli».

No turienes, šķērsodami cerveļainu eļļas koku audzes, kuru paēnā plūca zāli daudzi ganāmpulki, viņi nonāca Gazā, sauktā par Hazatī, un nu patiešām bija pavirzīju-

sies krietni tālu — gandrīz vai līdz pašai Ēģiptei. Gaza noderēja par karagājiena izejas punktu katrreiz, kad faraons, atstājis Lejzemi, ar saviem kara ratiem un kājniekiem pārstaigāja bēduzemes Cahī, Amoru un Reteni, grasīdamies aizsniegt pasaules malu, lai itin visur tempļu mūros tiktu iegrebti valdnieka milzu attēli, rādot, kā viņš ar kreiso roku sagrābis aiz čupra veselus piecus barbarus, bet ar labo pār svētbijā sastingušajiem vēzē kaujas vāli. Pilsētas piesmirdušajās ieliņās varēja sastapt ne mazums Lej zemes dēlu. Jāzeps vērīgi nopētīja viņus. Tie bija plecīgi, vīzdegunīgi vīri gaišās drānās. Gan piekrastē, gan padziļāk zemes iekšienē, Bēršebas pusē, teicami darināja lētu vīnu. Vecais iemainīja tik daudz krūku šā vīna, ka apkrāva ar tām divus kamieļus; uz krūkām viņš uzrakstīja: «Astoņkārt teicamais Hazatī vīns».

Bet, lai arī veikts bija krietns ceļa gabals, iekams tika sasniegta biezu mūru apjoztā Gaza, priekšā vēl bija pats grūtākais posms, salīdzinājumā ar to nesteidzīgais ceļojums pa filistiešu zemi likās bērnu spēle un tīrā izprieca, jo dienvidos no Gazas, kur tālāk lejup uz Ēģiptes straumes pusi līdztekus jūrai veda smilšains ceļš, daba, kā labi zināja ismaēlieši, kas jau vairākkārt bija izstaigājuši šo malu, kļuva pagalam nemīlīga; pirms auglīgajām ietekām, kurās sazarojās Nīla, ceļiniekam pretī vērās bezgaldrūma pazemes valstības ainava — biedīgi plašumi deviņu dienu gājumā, nolādēts, bīstams, apnicīgi vienmuļš tuksneša klaids, kuru vajadzēja šķērsot un atstāt aiz muguras iespējami ātri, nekur lieki nekavējoties, — tādējādi Gaza bija pēdējā pietura ceļā uz Misraimu. Tāpēc vecais, Jāzepa pavēlnieks, nesteidzās atstāt pilsētu, teikdams, ka steigas vēl pietikšot liku likām, un uzkavējās Gazā vairākas dienas, lai pienācīgi sagatavotos ceļojumam pa tuksnesi — apgādātos ar ūdeni un nolīgtu ceļvedi jeb ceļa vērēju; vēlams turklāt bija nodrošināties ar ieročiem pret nomadu salašņām un laupītkāriem smiltāju iemītniekiem, taču apbruņoties mūsu vecais atteicās — pirmām kārtām, tāpēc, ka savā viedumā atzina to par nevajadzīgu: vai nu, viņš teica, palaimēšoties izvairīties no tikšanās ar tuksneša razbainiekiem un tādā gadījumā ieroči būšot lieki, vai arī laupītāji dievamžēl uzklupšot karavānai — un tad apsist visus tik un tā neizdošoties, vienalga, to nekrietneļu palikšot pietiekami daudz, lai izģērbtu tevi pliku. Tirgotājam, viņš teica, jāpaļaujas uz veiksmi, nevis uz pīķiem un šaujamiem lokiem — tie neesot viņa rīki.

Otrām kārtām, ceļvedis, ko viņš bija nolīdzis vārtu priekšā, kur šādi ļaudis piedāvāja ceļotājiem savus pakalpojumus, bija viņu pilnīgi nomierinājis, apliecinādams, ka, ceļojot viņa vadībā, no klaidotājiem neesot jābaidās un ieročus varot neņemt līdzi, viņš esot lielisks pavadonis un zinot visdrošākos ceļus tuksneša derglībā — tāpēc būtu gluži vai smieklīgi, nolīgstot viņu, apkrauties vēl ari ar ieročiem. Jāzeps izbrīnījās, pat iztrūkās, tiesa gan, arī nopriecājās, kad, neticēdams pats savām acīm, ieraudzīja, ka nolīgtais, kas rīta agrumā piebiedrojās mazajai karavānai un stājās tās priekšgalā, nav neviens cits kā izdabīgi īdzīgais jauneklis, kurš nesen un tomēr pirms tik daudziem notikumiem veda viņu no Šehemas uz Do-tanu.

Tas neapšaubāmi bija viņš, lai arī tuksneša apmetnis, kurā viņš tinās, augumu vērta pasvešu. Toties mazā galva un uzpūstais kakls, sārtā mute un apaļais, auglim līdzīgais zods, bet jo sevišķi gurdi aizplīvurotais skatiens un īpatnēji klīrīgā stāja nepārprotami liecināja, ka šis ir tas pats jauneklis, — apstulbušajam Jāzepam turklāt šķita, ka pavadonis, sejā nemainoties ne vaibstam, met viņam ar aci, likdams noprast, ka abi ir veci paziņas, un aicina viņu neizrādīt to pārējiem.

Tas gaužām nomierināja Jāzepu, jo šī pazīšanās iesniedzās tālāk atpakaļ viņa agrākajā dzīvē nekā, viņaprāt, bija vēlams ļaut tajā ielūkoties ismaēliešiem, un acs piemiegšana, šķiet, apstiprināja, ka pavadonis to sapratis.

Tomēr Jāzepam ļoti gribējās pārmīt dažus vārdus ar viņu, un, kad karavāna, dzinējiem dziedot un šķindot priekšējā kamieļa zvārgulim, atstāja zaļojošo zemi un skatienam pavērās kailatne, Jāzeps lūdza vecajam, aiz kura jāja, atļauju katram gadījumam vēlreiz pajautāt ceļvedim, vai viņš ir drošs, ka zina ceļu.

— Vai tu baiļojies? — jautāja tirgotājs.

— Par mums visiem, — atbildēja Jāzeps. — Pats es pirmo reizi speru kāju lāsta zemē un esmu tuvu asarām.

— Nu labi, aprunājies ar viņu.

' Jāzeps pajāja klāt priekšējam kamielim un teica ceļvedim:

— Ar manu muti runā saimnieks. Viņš lika man pajauc tāt, vai tu nemaldīgi zini ceļu.

Jauneklis paskatījās uz viņu tāpat kā toreiz — pāri plecam, spraugā pavēris plakstus.

— Tu varēji nomierināt viņu, atsaukdamies uz paša pielūdzi, — viņš atbildēja.

— Klusāk! — čukstus teica Jāzeps. — Kā tu te uzradies?

— Un tu? — atvaicāja ceļvedis.

— Nu labi, tikai nestāsti ismaēliešiem, ka devos pie brāļiem, — čukstēja Jāzeps.

— Neraizējies, — otrs atteica tikpat klusu; un saruna šimbrīžam bija galā.

Taču, kad viņi, pavadījuši ceļā šo dienu un vēl otru, jau bija padziļi tuksnesī, — saule nespodra bija n.orietējusi aiz kailām kalnu grēdām, un mākoņu blāķi, vi**ū pelēki, bet gar malām vakarblāzmas sārtoti, nosedza debesjumu virs vaska dzeltenā smilšu klaida, kurā, cik vien tālu sniedzās skatiens, rēgojās lēzeni, dzelkšņiem apaugušu pauguri, — Jāzepam vēlreiz radās izdevība neuzkrītoši aprunāties ar šo dīvaini. Daļa ceļinieku bija apmetušies pie viena no dzelkšņotajiem pauguriem, uz kura, spēji uznākot nakts aukstumam, no žagariem tika sakurta uguns, un, tā kā šīs grupas vidū bija arī ceļvedis, kurš, starp citu, nebiedrojās nedz ar saimniekiem, nedz kalpiem un, nelabprāt ielaizdamies domu apmaiņā, diendienā tikai ar veco lietišķi vienojās par veicamo ceļu, Jāzeps, padarījis, kas darāms, un novēlējis saimniekam saldu dusu, pievienojās šim pulciņam, atsēdās blakus ceļvedim un nogaidīja, līdz mazrunīgie ceļotāji pieklusa pavisam un sāka snauduļot. Tad viņš piebikstīja blakus sēdošajam un teica:

— Paklau, es nožēloju, ka toreiz nespēju turēt vārdu un neatgriezies pametu tevi nelaimē vienu.

Ceļvedis, uzmetis viņam gurdu skatienu pāri plecam, atkal novērsās un blenza ugunskura oglēs.

— Ak nespēji? — viņš atbildēja. — Nu, vai zini, otrs tik nekaunīgs melis kā tu nav redzēts visā pasaulē. Es lai sēžu un sargāju ēzeli kaut vai septiņus gaviļu gadus, bet viņš vis nenāk atpakaļ, kā tika solījis! Man brīnums, ka vispār vēl runāju ar tevi, — nudien es brīnos par to.

— Bet tu taču dzirdēji, es tev atvainojos, — nomurmināja Jāzeps. — Es tik tiešām neesmu vainojams, tu neko nezini. Viss notika citādi, nekā es biju paredzējis, un pretēji tam, ko tiku gaidījis. Es nevarēju atgriezties, lai kā būtu gribējis.

— Kā tad, kā tad ... Grābšļi un atrunas! Septiņus dieva gaviļu gadus es būtu varējis tur tupēt un gaidīt tevi...

— Bet tu taču netupēji tur septiņus gaviļu gadus; tu gāji savu ceļu, nospriedis, ka manis nebūs. Nepārspīlē arļ tās grūtības, kuras es tev sagādāju pret savu gribu! Pat stāsti labāk, kas pēc manas aiziešanas notika ar Huldu.

— Ar Huldu? Kas tā tāda?

— «Kas tā tāda» nav īsti vietā jautāts. Es vaicāju par ēzeli, uz kura mēs jājām, par balto jājamēzelīti no mana tēva staļļa.

— Ēzelis, ēzelītis, balts jājamēzelītis! — čukstus mēdīja Jāzepu ceļvedis. — Dzirdot, cik mīļi tu piemini to, kas tavs, uzreiz var noprast, ka esi patmīlis. Tieši tādiem nav ne kaima, ne goda ...

— Nē jel, — iebilda Jāzeps, — mīļi pieminēdams Huldu, es raizējos par lopiņu, nevis par sevi, Hulda bija tik jauka un lēnīga ēzelīte. Tēvs uzticēja to man, un man kļūst silti ap sirdi, līdzko atceros pinkainās krēpes, kas tai krita līdz acīm. Es nebeidzu raizēties par ēzelīti, kopš pametu tevi, un bēdājos par tās likteni pat stundās, kas pašam bija visai briesmainas. Zini, kopš ierašanās Šehemā viss gāja greizi un mani piemeklēja bēdas un posts.

— Nevar būt, — teica ceļvedis, — tam es neticu. Piemeklēja posts? Tas ir neiespējami, man liekas, es būšu pārklausījies. Vai tad tu nedevies pie saviem brāļiem? Cilvēki taču uzsmaida tev uz katra soļa, un tu smaidi viņiem pretī, jo esi glīts un pievilcīgs kā tēls, turklāt dzīvs. Kur lai rastos posts un bēdas? Tas nekādi nav saprotams.

— Un tomēr tas tā bija, — atbildēja Jāzeps. — Bet ne mirkli, par spīti visam, vari man ticēt, es nebeidzu raizēties par nabaga Huldu.

— Lai jau tā būtu, — noteica ceļvedis, — lai jau būtu...

Un Jāzeps atkal pamanīja ērmoto bolīšanos, ko jau toreiz tika ievērojis, acu valbīšanu, aši pašķielējot visapkārt.

— Lai jau tā būtu, Usarsif, tu, gados jaunais vergs, runā vien, es klausos. Var jau, tiesa, likties, ka nav jēgas lauzīt galvu par nez kādu tur lopiņu, ņemot vērā visu pārējo, jo kāda gan šim tur loma un kas ir ēzelis salīdzinājumā ar visu? Bet, postā neaizmirsdams nabaga radību, tu esi rīkojies slavējami, un tas varbūt netiks tev aizr mirsts.

— Kas notika ar Huldu?

— Ar to lopiņu? Hm, tādam kā man tas gan drusku ķeras pie goda — vispirms jau gluži nevajadzīgi būt par sargu nez kādam tur ēzelim un tad vēl atskaitīties par zudumu. Pats netieku gudrs, kā tik zemu esmu kritis. Bet tu nomierinies. Beigu beigās man radās iespaids, ka ar ēzeļa kājas skrimsli nav tik ļauni, kā mums pirmajā iz-bīlī šķita. Skrimslis šķietami bija izmežģīts, nevis lauzts, tas ir, šķietami lauzts, bet patiesībā tikai izmežģīts, saproti mani pareizi. Gaidot tevi, man pietika laika noņemties ar ēzeļa kāju, un, kad pacietība jau sāka zust, tava Hulda atkal bija tiktāl atlabusi, ka varēja turpināt ceļu, lai arī lielākoties uz trim kājām. Es pats aizjāju uz tās līdz Dotanai un tur atstāju to kādā mājā, kam jau vairākkārt biju izdarījis abpusēji izdevīgus pakalpojumus, turienes pirmā cilvēka — kāda zemes īpašnieka namā, kur viņai neklāsies sliktāk kā tava tēva — tā sauktā Israēla stallī.

— Tiešām? — pusbalsī nopriecājās Jāzeps. — Kas to būtu domājis! Hulda tātad tika uz kājām un spēja parik-šot, un tu parūpējies par nabadzīti, un tai klājas labi?

— Pavisam labi, — apliecināja otrs. — Tā ir tavas Hul-das laime, ka iekārtoju to zemes īpašnieka mājā, — liktenis tai bijis vēlīgs.

— Citiem vārdiem sakot, — teica Jāzeps, — tu pārdevi ēzelīti Dotanā. Kur nauda, ko tu saņēmi?

— Tu vēl jautā par naudu?

— Kā gan citādi!

— Es atlīdzināju ar to sev par ceļveža un sarga pakalpojumiem.

— Ak tā. Labi, es nejautāšu, cik tu saņēmi. Bet kur palika ēdmaņas krājumi, ar kuriem bija apkrauta Hulda?

— Vai tev tiešām pakodas prātā, it kā tām salīdzinājumā ar visu pārējo būtu kāda nozīme?

— Ne jau nu liela; tomēr tās tur bija.

— Arī tās es paņēmu atlīdzībai.

— Nu jā, — teica Jāzeps, — starp citu, tu jau laikus, man neredzot, parūpējies par atlīdzību, — tā runājot, es atceros arī zināmu daudzumu sīpolu un žāvētu augļu. Bet lai jau paliek, iespējams, tas bija dievbijīgi domāts, un es allaž cenšos izcelt tavas labās īpašības. Tu palīdzēji Hul-dai tikt uz kājām un parūpējies, lai ēzelītei tai pusē labi klātos, — par to es patiešām esmu tev pateicīgs, tāpat kā pateicos liktenim, ka nejauši atkal satiku tevi un uzzināju to visu.

— Jā, tā nu ir sagadījies, ka man atkal jārāda ceļš tev, gaisagrābslim, lai tu sasniegtu mērķi, — atbildēja otrs. — Vai šāds uzdevums man ir piemērots un īsti piedienīgs,

es dažreiz, tiesa, tāpat vien, starp citu, jautāju sev, bet atbildi nesaņemu, jo jautāju viens.

— Vai tu atkal sāc īgņoties, — jautāja Jāzeps, — tāpat:* kā tonakt ceļā uz Dotanu, kad pats piesolījies aizvest mani pie brāļiem, bet vezdams kļuvi aizkaitīgs? Šoreiz man nav jāpārmet sev, ka apgrūtinu tevi, jo tu nolīgi par ceļvedi pie ismaēliešiem, — es tikai nejauši dodos tiem līdzi.

— Tas pats vien iznāk — vezdams ismaēliešus, es vedu tevi.

— Tikai nesaki to ismaēliešiem, jo viņiem ļoti rūp pašu cieņa un neatkarība un netīkas dzirdēt, ka viņi zināmā mērā ceļo tikai tādēļ, lai es nokļūtu tur, kur man pēc dieva gribas jānokļūst.

Ceļvedis klusēja, ierāvis zodu kaklautā. Vai viņš pa paradumam šķielīgi pārgrieza acis? Varbūt, tikai tumsā tas nebija skaidri samanāms.

— Kam gan patiktu dzirdēt, ka pats ir vienīgi rīks? — viņš īdzīgi teica. — Turklāt vēl no zaļknābja! No tavas puses, jaunizceptais vergs Usarsif, tā ir nekaunība, toties, no otras, tieši tas man bija prātā, sakot, ka, vezdams ismaēliešus, es vedu tevi un viņi — viss var būt — ir tikai piektais ritenis, tātad tas atkal esi tu, kam esmu nolikts par ceļa vērēju, — galu galā tas man ir gluži vienalga. Pat akai man pa šo laiku bija jābūt par sargu, nemaz nerunājot par ēzeli.

— Akai?

— Mūždien man tikusi sarga loma, līdzko ir runa par aku. Šī bija pati tukšākā, kādu man jebkad gadījies sargāt, — tukšāka par tukšu, tīri vai jāsmejas, cik tukša, — spried nu pats, cik piedienīga un godājama bijusi mana loma. Starp citu, nav izslēgts, ka šoreiz tieši tukšums bija galvenais.

— Vai vāks bija novelts?

— Protams, es taču sēdēju uz šā akmens un nekustēju no vietas, kaut gan svešais to vien gribēja, lai pazūdu.

— Kāds svešais?

— Nu, tas pats, kurš savā nerrastībā slepus atnāca pie akas. Milzum garš tēvainis ar kājām kā tempļa stabiem, bet pīkstīgu balsi varenajā miesas būdā.

— Rūbens! — iekliedzās Jāzeps, gandrīz aizmirsdamsi)( piesardzību.

— Sauc to torni no cilvēka, kā tev tīkas, tik un tā viņš bija nelga. Atkuļas ar pinekļiem un liekiem svārkiem pie bedres, kura tukšāka par tukšu .. *

— Viņš ieradās mani glābt! — sapratis teica Jāzeps.

— Pieņemsim, — atbildēja ceļvedis un nožāvājās kā sieviete, klīrīgi aizlicis roku priekšā mutei un viegli nopūzdamies. — Arī viņš tēloja savu lomu, — viņš jau neskaidrāk piebilda, paslēpdams līdz ar zodu arī muti kaklautā un, liekas, laizdamies snaudā. Jāzeps saklausīja vēl tādu kā aprautu, īdzīgu purpināšanu:

— Nav nekas nopietns ... Tikai joks un mājiens ... Zaļknābis . .. Jāgaida ...

Nekas jēdzīgs no viņa vairs nebija izdabūjams, un arī turpmākajā ceļā pa tuksnesi Jāzepam ne reizi vairs neizdevās aprunāties ar ceļvedi un sargu.

CEĻAS CIETOKSNIS

No dienas dienā, no akas uz aku pacietīgi sekodami priekšējā kamieļa zvārgulim, ceļotāji pārvarēja tukšatnes derglību, līdz tās deviņas dienas bija apkārt, un viņi teica sevi laimīgus. Ceļvedis nebija viņus pievīlis, savu darbu tas prata. Viņš nenomaldījās un nenovirzījās pat juceklīgā kalnainē — patiesību sakot, nevis kalnainē, bet pelēcīgu ērmīga paveida, drīzāk rūdas blāķiem nekā akmeņiem līdzīgu melni vizmainu milzu smilšakmens bluķu vidū, kuri, blāvi spīdēdami, slējās visapkārt kā dzelzs pilsēta. Viņš nenomaldījās arī tad, kad dienām ilgi ceļa virszemes nozīmē un izpratnē nebija vispār un apkaime, pārvērtusies par nolādētu jūras dibenu, iedvesdama bailes, pletās nepārredzami plaša — mironīgs smilšu klajs līdz pat svelmē izbalējušo debesu pamalei; viņi virzījās pa kāp-veida pauguriem, kam lēzeno nogāzi vējš bija izrobojis ar pretīgi smalku, viļņotu kroku rakstiem, bet stāvo nogāžu palejās vizmaini trīsuļoja pārkarsušais gaiss, gatavs kuru katru mirkli aizdedzies pārvērsties dejošā liesmā, un gaisā, vēja saceltas, virmulī vērpās smiltis, tā ka vīri tik negantas nāves līksmības priekšā aizklāja vaigu, dzīdami kamieļus uz labu laimi, lai tikai ātrāk izkļūtu no šaušalīgā apvidus.

Ceļmalā šur tur baloja kauli — kāds krūšukurvis vai kamieļa ciskas kauls, un vietumis no vaska dzeltenā smiltāja slējās sažuvusi cilvēka roka vai kāja. Ceļinieki mie-dzās, bet cerību nezaudēja. Veselas divas dienas no pusdienas laika līdz vakaram, it kā rādīdams ceļu, viņiem pa priekšu virzījās ugunsstabs. Lai gan parādības rašanās bija zināma, viņi uztvēra to ne tikai no dabiskās puses vien. Zināt viņi zināja, ka tur, ugunīgi mirgodama, virmo putekļu vērpete. Un tomēr viņi zīmīgi saskatījās un pagodināti bilda cits citam:

— Mums pa priekšu iet ugunsstabs.

Būtu visai bēdīgi, ja parādība pēkšņi izzustu; tad puslīdz droši saceltos smilšu vētra abubū. Taču stabs nesabruka, tikai spocīgi mainīja aprises, līdz palēnām izgaisa ziemeļaustrenī. Tas nemainīgs pūta visas deviņas dienas; ceļa laime savalgoja dienvidvēju, liegdama tam iztvaicēt ūdeni ādas maisos un atstāt ceļiniekus bez dzīvinošās valgmes. Bet devītajā dienā visas briesmas bija garām, viņi bija izsprukuši kailatnes šausmām un nevarēja vien nopriecāties par savu veiksmi, jo atlikušo ceļa posmu, rūpēdamās par pašas drošību, jau pārraudzīja Ēģipte, kas robežpieeju apsardzības nolūkā itin patālu šajā tukšainē visur līdzās akām bija uzcēlusi bastionus, aizsargvaļņus un sargtorņus un izvietojusi nelielas ēģiptiešu virsnieku vadītas karaspēka vienības — nūbiešu loka šāvējus strausa spalvām matos un lībiešu āvnešus; tie aizturēja un dienesta uzdevumā bardzīgi izprašņāja ceļotājus, no kurienes šie nākdami un uz kurieni iedami.

Gudri un atjautīgi mēļodams, vecais mācēja pārliecināt karavīrus, ka viņam nav ļaunu nodomu, un ar mazām dāvanām no saviem preču krājumiem — nažiem, spuldzēm vai Askalūnas sīpoliem — iemantoja šo ļaužu labvēlību. Tā viņi, tiesa gan, ne bez aizkavēšanās, taču labā omā devās no posteņa uz posteni, jo apmainīties asprātībām ar sargkareivjiem tomēr bija nesalīdzināmi patīkamāk nekā lavīties cauri dzelzs pilsētai vai kulties pa balsnēju jūras dibenu. Ceļinieki, protams, apzinājās pavisam skaidri, ka, tikdami garām posteņiem, izgājuši vienīgi pirmās pārbaudes un ka pati stingrākā viņu uzticamības un nolūku godīguma pārbaude civilizācijas drošības vārdā vēl tikai gaidāma — proti, pie varenā un neapejamā šķērša, ko vecais dēvēja par «valdnieka sienu» un kas jau senatnē bija uzcelts zemes šaurumā starp Rūgtajiem ezeriem, lai nepieļautu, ka šosū cilts mežoņi vai smiltāju iemītnieki dzītu savus lopus uz faraona ganībām.

No augstienes, kur ceļavīri, saulei rietot, apmetās, pavērās skats uz draudīgajiem augstprātīgi bailīgas pašaizsardzības mūriem un nocietinājumiem, kurus vecajam* savā laipnīgajā runātnībā jau vairākkārt — gan ejot, gan^7 nākot — bija izdevies pārvarēt; tāpēc tie pārāk nebiedēja viņu; ar lēnīgu rokas mājienu viņš norādīja savējiem uz garo, zobaino sienu un torņiem, kas pacēlās aiz kanāliem, kuri savienoja veselu virkni mazāku un lielāku ezeru. Aptuveni pret sienas vidu pāri kanālam veda tilts, bet šeit, abpus pieejai, nocietinājumi bija jo varenāki; vēl otrēju sienu ieskauts, tieši tur slējās augsts un smagnēji masīvs divstāvu pilsveida cietoksnis, kura mūri un izciļņi veidoja sarežģītu līkloča līniju, un, padarot cietoksni vēl grūtāk ieņemamu, uz tiem visgarām stiepās parapets, bet nocietinājumu sienu kā vienā, tā otrā pieejas pusē papildināja prāvs skaits četrstūrainu dzeguļu torņu, bastionu, pretuzbrukumu vārtu un aizsardzības balkonu, kā ari aizrežģotu šaujamlūku torņu šaurajās ailēs. Tas bija Ceļas cietoksnis — izlutušās, laimīgās, viegli ievainojamās Ēģiptes bīļi varenais aizsargvalnis pret tuksnesi, laupīšanām un austrumu postu —, vecais nosauca tā vārdu, viņu tas nebiedēja, tomēr garā spriedelēšana par to, cik viegli, ņemot vērā viņa tīro sirdsapziņu, esot jābūt un — tāpat kā iepriekšējās reizēs — arī būšot tikt cauri šim šķērsim, radīja iespaidu, ka ar šādām runām viņš iedrošina pats sevi.

— Vai tad man nav Aizjordānas pilsētas Gileādas tirgoņa ieteikuma vēstules viņa darījumu draugam Dža-netā, kura saucas arī par Coanu un celta septiņus gadus pēc Hebronas? Kā nu ne, tā man ir, un jūs vēl redzēsiet, ka šī vēstule atvērs mums it visas durvis. No svara ir uzrādīt kaut ko rakstisku, lai Ēģiptes ļaudīm rastos iespēja savuties kaut ko uzskrīvēt un kaut kur nosūtīt — un tur to pārrakstīt un iegrāmatot. Protams, ja tev nekā rakstīta līdzi nav, tu cauri netiksi, bet, ja tu uzrādīsi kādu izziņu — aprakstītu tīstokli vai māla lausku, viņi uzreiz atplauks. Jo viņi gan apgalvo, ka dižāks par citiem dieviem viņu acīs esot Amuns vai Osīriss — Acs Mājoklis, taču es labi zinu, ka patiesībā dižāks viņiem ir Tuts, Rakstvedis. Jūs varat man ticēt, ja vien uz mūriem iznāks Hor-vazs, jauneklīgais rakstvedis un virsnieks, kurš izsenis ir man draudzīgi noskaņots, un man izdosies parunāties ar viņu, mums it nekādu grūtību nebūs un mēs viegli tiksim cauri. Bet viņā pusē mūsu uzticamību neviens vairs neies pārbaudīt un mēs netraucēti dosimies no noma uz nomu augšup pa straumi, cik vien tālu mums pašiem labpatiks. Uzcelsim teltis un pārlaidīsim nakti tepat, jo šodien mans draugs Hor-vazs uz mūriem vairs neiznāks! Bet rīt, pirms mēs dodamies uz Ceļas cietoksni un prasām caurlaidi, mums jāapmazgājas ar ūdeni un jāizpurina no drānām tuksneša smiltis, jāiztīra ari ausis un nagi, lai mēs viņu acīs izskatāmies pēc cilvēkiem, nevis nez kādiem tuksneša mūdžiem. Jums, jaunajiem, turklāt jāsa-laista mati ar smaržīgu eļļu, jāizkrāso acis un jāuzpošas, jo nabadzīgs izskats dara viņus aizdomīgus un mežonība viņiem riebjas.

Tā runāja vecais, un ceļinieki rīkojās, kā viņš bija noteicis, pārlaida nakti augstienē un no rīta, cik spēdami izskaistinājušies pēc garā ceļojuma pa tuksneša derglību, dzīrās doties uz cietoksni. Taču, viņiem pošoties, atgadījās kaut kas gluži ārkārtējs un negaidīts: pavadonis, kuru vecais bija nolīdzis Gazā un kurš tik nekļūdīgi tika izvedis viņus cauri tuksnesim, pēkšņi nekur vairs nebija redzams, lai gan neviens nezināja pateikt, kad īsti viņš nozudis — vai jau naktī, vai viņiem izdailinoties pirms došanās uz Ceļu. Ar vārdu sakot, nejauši atklājās, ka ceļveža nekur nav, toties palicis kamielis ar zvārguli, viņa jājamlops, un arī nolīgtā atlīdzība palikusi nesaņemta.

Bēdāt viņi par to nebēdāja, tikai nogrozīja galvu, jo tālāk tiks paši un nekāds laipnais un runīgais ceļabiedrs šis nebija bijis. Viņi pabrīnījās kādu brīdi, un vecā gandarījumu par aiztaupītu izdevumu nedaudz aptumšoja vienīgi notikuma neizprotamība un netīksme, kādu atstāj nenokārtots parāds. Viņš, starp citu, nosprieda, ka gan jau svešais vēl uzradīsies, lai saņemtu savu tiesu. Jāzeps pieļāva varbūtību, ka šis pa klusam pievācis kaut ko vairāk nekā savu tiesu vien, un ieteica pārlūkot preču krājumus; taču pārbaude liecināja, ka viņam nav bijusi taisnība. Tas pārsteidza Jāzepu vairāk nekā citus — viņš pabrīnījās par šādu neatbilstību sava paziņas rīcībā: vienaldzība pret nopeļņu šķita grūti savienojama ar citkārt novēroto rausīgumu. Par labprātīgiem un draudzīgiem pakalpojumiem dīvainis bija piesavinājies nesamērīgi augstu atlīdzību, turpretī likumīgi nopelnītajam, cik noprotams, nevērīgi atmetis ar roku. Pārrunāt ar ismaēliešiem šo neatbilstību Jāzeps nevarēja, bet tas, kas paliek neizteikts, ātri pagaist no atmiņas. Turklāt visi bija pārāk aizņemti, lai ilgi lauzītu galvu par ceļvedi; iztīrījuši ausis un izkrāsojuši acis, viņi devās lejā pie ezeriem un «valdnieka sienas» un ap pusdienas laiku sasniedza Ceļas cietokšņa priekštilta nocietinājumus.

Ak vai, tuvumā cietoksnis likās vēl biedīgāks nekā pa gabalu — divēju sienu apņemts un neiekarojams, ar bastioniem, torņiem un balkoniem, dzeguļi sētiņ nosēti ar augstienes karotājiem bruņukreklos, ādas vairogiem uz muguras; tie stāvēja nekustīgi, dūrēs iežņauguši šķēpus, atbalstījuši zodu pret samiegtajām dūrēm, un no augšas noskatījās uz nācējiem. Redzami bija virsnieki pusgarās parūkās un baltos kreklos, gurnu apsējos ar ādas uzšuvi priekšā — spieķīti rokā tie rosījās aiz karotāju rindām un par ceļiniekiem nelikās ne zinis. Toties priekšposteņu sargkareivji, atslējuši šķēpu pret plecu, pacēla rokas, salika plaukstas pie mutes un sauca:

— Atpakaļ! Griezties atpakaļ! Ceļas cietoksnis. Tālāk ceļa nav! Nomētāsim ar šķēpiem!

— Lai paklaigā vien, — teica vecais savējiem. — Nomierinieties, tas nav ne uz pusi tik ļauni domāts, kā izklausās. Ejam tik lēnām uz priekšu, rādīdami ar zīmēm, ka mums ir miermīlīgi nolūki. It kā man nebūtu tirgoņa vēstules! Gan mēs tiksim cauri.

Tā viņi aizkļuva. līdz pat robotajiem mūriem — tieši pret nocietinājumu vidu, kur bija vārti, bet aiz tiem vēl otri, augstāki, varā kalti, kas veda uz tiltu, — un iedami visu laiku izrādīja savu miermīlību. Virs mūra vārtiem izcirsta sienā' un koši izkrāsota milzu spārnus pleta kail-kakle klija, turēdama ķetnās apaļu skavu, bet labajā un kreisajā pusē ķieģeļu sienā uz cokoliem, paslējušās uz vēdera, pretīgas no skata savas piepūtušās galvas četras pēdas augstu bija izslējušas akmens briļļu čūskas — atgai-ņājuma simbols.

— Atpakaļ! — sauca mūru sargi virs ārējiem vārtiem ar klijas attēlu. — Ceļas cietoksnis! Atpakaļ, tuksneša mūdži, griezieties atpakaļ uz savu posta malu! Te ieejas nav!

— Jūs maldāties, Ēģiptes dēli, — sēdēdams savējo vidū uz kamieļa, viņiem atbildēja vecais. — Tieši te un nekur citur ir ieeja. Kur gan lai tā būtu šajā zemes šaurumā, ja ne šeit? Mēs esam pieredzējuši vīri un ierodamies īstajā vietā, jo skaidri zinām, kur ir ieeja jūsu zemē, — ne vienu reizi vien jau iets pa šo tiltu gan turp, gan atpakaļ.

— Jā, atpakaļ! — kliedza tie tur augšā. — Atpakaļ, vācieties atpakaļ tuksnesī un labi žigli! Salašņām cauri netikt!

— Kam jūs to sakāt? — sauca pretī vecais. — Vai man, ceļotājam, kuram tas ne tikai labi zināms, bet kurš no sirds to atbalsta? Salašņas un tuksneša pabiras es neciešu ne acu galā un slavēju jūs par nemēru, ka liedzat tiem piegānīt zemi. Apskatiet mūs, kā nākas, un pavērojiet mūsu sejas! Vai mēs raugāmies glūnīgi kā laupītkāri klaidoņi vai Sīnāja plukatas? Jeb vai mūsu āriene modina aizdomas, ka mēs ļaunos nolūkos taisāmies izmantot jūsu zemi? Kur ir mūsu ganāmpulki, un vai mēs dzenam tos uz faraona ganībām? No tā nav ne miņas. Minēj iesi mēs esam no Maonas, īpaši cienījamu uzskatu ļaudis, ceļojoši tirgotāji, un līdzi mēs vedam brīnišķas svešzemju preces, ko mīļu prātu jums piedāvātu un, tirgojoties ar Kemes ļaudīm, gribam iemainīt pret Jeora, šeit par Hapī dēvētā, veltēm, lai nogādātu tās līdz pasaules malai. Jo šis ir tirdzniecības sakaru un dāvanu apmaiņas laiks, un mēs, ceļotāji, esam tā kalpi un priesteri.

— Smalki priesteri! Putekļu rijēji, nevis priesteri! Melo, ka ausis kust! — no augšas auroja kareivji.

Bet vecais nezaudēja drosmi un tikai iecietīgi pašūpoja galvu.

— Kas šos nepazīst! — viņš izmeta savējiem. — Tā šie bļaustās vienmēr un nemitīgi liek ceļā visādus šķēršļus, līdz lūdzējs apnicis aizvācas. Bet es ne reizi vēl neesmu griezies atpakaļ un tikšu cauri arī šoreiz... Ei jūs, faraona karavīri, — viņš sauca atkal, atgāzis galvu, — sarkanbrūnie drosminieki! Visai labprāt es pārmiju ar jums, jokmīļiem, dažus vārdus. Taču patiesībā man būtu jārunā ar jauneklīgo ierindas priekšnieku Hor-vazu, kurš vēra man vārtus pagājušo reizi. Esiet tik labi, pasauciet viņu, lai iznāk uz mūriem! Man jāuzrāda viņam vēstule, ko vedu uz Coanu. Vēstule! — viņš atkārtoja. — Rakstīti vārdi! Tuts! Džehutī, paviāns!

Smaidīdams vecais izkliedza šos vārdus, kā jau sarunā ar ļaudīm, kuros saskata ne vien konkrētas personas, bet arī kādas noteiktas, pasaulei vispār labi zināmas tautības pārstāvjus — pusķircinoši, pusglaimīgi mēdz pieminēt izdaudzinātu, tiem raksturīgu vājību, ar kuru ikvienam saistās pajocīgais, jau par parunu kļuvušais priekšstats par attiecīgo tautu. Viņi tad arī pasmējās — iespējams, tikai par svešzemniecisko iedomu, ka ikkatrs ēģiptietis ir kā uzburts uz rakstiem un rakstīšanu, taču vienlaikus laikam gan iespaidu atstāja apstāklis, ka vecais zināja nosaukt vārdā vienu no viņu priekšniekiem; apspriedušies savā starpā, karavīri pavēstīja ismaēliešiem, ka viņu pavēlnieks Hor-vazs dienesta darīšanās devies uz Sentu un atgriezīsies ne agrāk par trim dienām.

— Cik nepatīkami! — teica vecais. — Kāda nelaimīga sagadīšanās, jūs, Ēģiptes sargi! Trīs melnas dienas, trīs jauna Mēness dienas bez Hor-vaza, mūsu drauga! Nekas cits neatliek, būs vien jāgaida. Mēs gaidīsim šepat, dārgie šķēpneši, uz viņa atgriešanos. Tikai, lūdzami, esiet tik laipni un izsauciet viņu tūlīt uz mūriem, līdzko viņš būs atpakaļ no Sentas, un pasakiet viņam, ka ieradušies viņa vecie paziņas minēj ieši no Maonas un tiem līdzi ir vēstule!

Viņi tik tiešām uzslēja savus mājokļus Ceļas cietokšņa pakājes smiltīs un palika tur trīs dienas, gaidīdami vienības pavēlnieku un uzturēdami labas attiecības ar mūru sargiem, kuri reizi pa reizei atstāja cietoksni, lai aplūkotu viņu preces un patirgotos par vienu otru mantu. Tikmēr ieradās vēl viens ceļinieku pulciņš, kurš, nākdams no dienvidiem, šķiet, no Sīnāja puses, bija gājis gar Rūgtajiem ezeriem un arī gribēja iekļūt Ēģiptē, — tie, blakus-minot, bija itin noskranduši, civilizācijas tikpat kā neskarti ļautiņi. Viņi gaidīja kopā ar ismaēliešiem, un, kad noliktais laiks bija apkārt un Hor-vazs atgriezies, kareivji ielaida visus ieceļot tīkotājus pa mūra vārtiem pagalmā, kurš atradās tiltgala vārtu priekšā, un tur viņi atkal gaidīja vairākas stundas, līdz jauneklīgais komandieris, cilādams sīkā riksītī tievās kājas, aši nokāpa pa trepēm celtnes ārpusē un apstājās uz apakšējā pakāpiena. Viņu pavadīja divi sargkareivji, viens nesa rakstāmpiederumus, otrs — karodziņu ar auna galvu. Hor-vazs ar rokas mājienu aicināja lūdzējus panākties tuvāk.

Galvā viņam bija gaišbrūna, uz pieres taisni apcirpta parūka, līdz ausīm — gluda kā spogulis, bet lejāk sīki sacirtota līdz pat pleciem. Ar viņa bruņuvamzi, ko rotāja gocļazīme — bronzas muša, īsti nesaderējās sniegbaltā pusaiņa sīkais krokojums, kā arī tikpat sīki plisētais gurnu apsējs, kurš ieslīpi sniedzās līdz paceles bedrītēm. Lūdzēji bijīgi sveicināja viņu, un, lai cik nožēlojami tie viņam šķita, viņš atņēma sveicienu gandrīz vēl bijīgāk, tādā kā ākstīgā pieklājībā uzmezdams kaķa kūkumu, bet galvu atliekdams un tik saldi smaidīdams, it kā, uzmetis urskuli, skūpstītu gaisu, un pacēla pret viņiem brūnu, ļoti garu un slaidu roku ar sprādzi ap plaukstas locītavu un plisētas piedurknes piesegtu plecu. Tiesa, kustība bija tik strauja un veicīga, ka sejā tikai uz mirkli, tūlīt atkal iz-zuzdama, pavīdēja smalka un pārspīlēti izteiksmīga samocītu vaibstu spēle; itin viegli varēja nomanīt — un īpaši skaidri to noprata Jāzeps —, ka darīts tas tiek ne jau aiz cieņas pret viņiem, bet pret augstu uzvedības kultūru un sevi pašu. Hor-vazam bija ieapaļa, vecīgi puiciska seja, uzrauts deguns, kosmētiski iegarinātas acis un divas uzkrītoši dziļas grumbas gar smaidā savilktajām lūpām.

— Kas tie par ļaudīm? — viņš noskaldīja ēģiptiešu valodā. — Posta puses iemītnieki tik lielā skaitā, un visiem kārojas iekļūt mūsu zemēs?

Vārdi «posta puses» viņa mutē neizskanēja nosodoši; ar tiem saistījās vienīgi priekšstats par svešzemniekiem. Ieminēdamies par lūdzēju «lielo skaitu», viņš domāja abas ceļotāju grupas, jo neatšķīra midiāniešus un Jāzepu no sīnājiešiem, kas viņa priekšā pat bija nometušies zemē.

— Jūsu ir par daudz, — viņš pārmetoši teica. — Diendienā nāk ļaudis no tās vai citas malas — no Dieva zemes vai Šū kalniem — un grib iekļūt mūsu valstī, bet, ja «diendienā» būtu par stipru teikts, tad katru otru dienu. Aizvakar pat es ielaidu dažus no Upī zemes un Usera kalna, jo tiem līdzi bija vēstules. Es esmu Lielo vārtu rakstvedis, kurš atskaitās par zemju stāvokli, un manas atskaites iepriecē tos, kam ir domātas. Mana atbildība nav maza. No kurienes jūs nākat, un ko jūs vēlaties? Vai jūsu nolūki ir labi vai puslīdz labi, vai arī tik nelabi, ka jūs vai nu uz vietas jāpadzen, vai arī, vislabākais, nekavējoties jāpataisa aukstus? Vai jūs nākat no Kadešas un Tubihī vai no Heras pilsētas? Jūsu vecākais lai runā! Gadījumā ja jūs esat no ostas pilsētas Sūras, varu pateikt, ka šī nožēlojamā vieta, kurai ūdeni pieved ar laivām, man ir zināma. Svešzemes mēs vispār pārzinām labi, jo esam tās pakļāvuši un tās maksā mums meslus ... Pats galvenais — vai jūs protat dzīvot? Es gribu teikt — vai esat iztikuši un spējat apgādāt sevi, ka nekrītat valstij par nastu, vai neesat spiesti zagt? Ja jūs spējat uzturēt sevi, tas jums jāpierāda. Vai jums ir kāds rakstisks galvojums, ka protat dzīvot? Varbūt jums ir vēstules abu zemju pilsoņiem? Rādiet tās šurp! Pretējā gadījumā būs vien jāgriežas atpakaļ.

Gudrs un lēnīgs viņam tuvojās vecais.

— Tu šeit esi kā faraons, — viņš teica, — un, ja es neiztrūkstos, redzēdams, cik liela tava ietekme, un nesa-stomos, saprazdams, kāda vara tev dota, tad vienīgi tāpēc, ka nestāvu te pirmo reizi un jau esmu iepazinis tavu labvēlību, viedais pavēlniek!

Un viņš atgādināja leitnantam: aptuveni tad un tad — varbūt pirms diviem, varbūt arī pirms četriem gadiem — viņš, minejiešu tirgotājs, pēdējoreiz pārgājis šeit robežu

un garnizona priekšnieks Hor-vazs, atzīdams, ka viņam, minejietim, nav ļaunu nolūku, atļāvis viņam ieceļot. Hor-vazs, šķiet, patiešām miglaini atcerējās veco vīru, kurš runāja kā ēģiptietis, tas ir, kā cilvēks, viņa bārdiņu un piešķiebto galvu un tāpēc vēlīgi uzklausīja sirmgalvja atbildes: viņam ne tikai neesot nekas ļauns padomā, bet arī puslīdz labs ne, viņam, gluži otrādi, esot vienīgi vislabākie nolūki; tirgodamies viņš no Jordānas viņa krasta devies cauri Pelešetai un pēc tam šķērsojis tuksnesi, un līdz ar savējiem protot dzīvot un uzturēt sevi — par to liecinot kaut vai dārgo preču saiņi, ko nesot viņa kamieļi. Kas attiecoties uz sakariem ar Ēģipti, šeit esot vēstule, — un viņš atritināja spīdīgu kazādas sloksnes tīstokli, uz kura Gileādas tirgonis kānaāniešu rakstu zīmēm bija uzskrīpājis dažas ieteikuma frāzes savam darījumu draugam Deltas apgabalā, Džanetas pilsētā.

Hor-vaza slaikie pirksti '— turklāt abu roku pirksti — kā glāstā pastiepās pretī vēstulei. Saburtot rakstu viņam lāgā neizdevās, taču, ieraudzījis tīstokļa stūrī ar paša roku izdarītu atzīmi, viņš saprata, ka sloksni reiz jau turējis rokās.

— Tu, vecais draudziņ, allaž rādi man vienu un to pašu vēstuli, — viņš sacīja. — Tā neklājas. Tava caurlaide nav derīga. Šos te ķeburus es nevēlos vairs redzēt, vēstule ir novecojusi, pagādā vien sev citu.

Tad vecais aizrādīja, ka viņam esot sakari ne tikai ar tirgoni Džanetā. Kur nu, tie sniedzoties līdz pašām Tē-bām, Vesei, Amuna pilsētai, kur viņš mēdzot iegriezties kādā augstas cieņas un labvēlības namā, ar kura pārvaldnieku Mont-kavu, Ahmesa dēlu, viņu saistot sena draudzība, tāpēc ka viņš dažu labu reizi piegādājis tam svešzemju preces. Nams piederot vienam no visdižajiem — Petepra, vēdekļa nesējam pie valdnieka labās ...

Pat tik netiešu galma sakaru pieminējums jauneklīgo virsnieku acīm redzami ietekmēja.

— Pie valdnieka dzīvības! — viņš teica. — Tādā gadījumā tu vis neesi gluži parasts ieceļotājs, un, ja tava aziāta mute nemelš blēņas, tas, protams, tev nāk par labu. Vai tev nav neviena rakstu gala, kas apliecinātu, ka tu pazīsti Mont-kavu, Ahmesa dēlu, vēdekļa nesēja nama pārzini? Ak nav, tu saki? Žēl, tas ļoti tev palīdzētu. Tomēr tu zināji nosaukt šos vārdus, un tava lēnīgā āriene padara teikto cik necik ticamu.

Viņš pamāja, likdams padot rakstāmos piederumus, un palīgs steigšus sniedza viņam koka dēlīti ar gludu ģipša segumu, domātu melnraksta piezīmēm, un nosmailinātu meldru. Hor-vazs iemērca to vienā no paletes tintnīcām, ko turēja blakus stāvošais kareivis, nokratīja slakāmam upurim dažus tintes pilienus, plašā vēzienā piedūra roku meldru dēlītim un sāka rakstīt, vēlēdams vecajam atkārtot par sevi sniegtās ziņas. Viņš rakstīja, stāvot blakus karogam, atspiedis dēlīti pret dilbu, iznesīgi paliecies uz priekšu, savilcis lūpas urskulī, viegli samiedzis acis un rūpīgi, paštīksmi, ar neslēptu baudu vilkdams rakstu zīmes.

— Atļauts pāriet robežu! — viņš paziņoja, atdeva dēlīti palīgam, atkal paklanījās pa savai ākstīgi smalkajai vīzei un aši uzkāpa pa trepēm, pa kurām pirmīt bija devies lejā. Bārdainajam Sīnāja šeiham, kurš visu laiku bija gulējis, nometies uz vaiga, tā arī neiznāca ne muti paplest. Viņu un viņa ļaudis Hor-vazs bija ieskaitījis vecā pavadoņos, un tā Tēbu iestādēm Augšzemē bija lemts saņemt visai nepilnīgas, toties uz koši baita papirusa glīti pārrakstītas ziņas. Apraudama Ēģipte tāpēc nebija, un valsts drošība no tā necieta. Savuties ismaēliešiem svarīgi bija vienīgi tas, ka, Ceļas zaldātiem pieliekot roku, atdarījās divviru vara vārti, paverot ceļu uz laivu tiltu, pa kuru viņi līdz ar kamieļiem un preču kravu iekļuva Hapī plašumos.

Niecīgāks par niecīgu, neviena neievērots un Hor-vaza dienesta ziņojumā ne ar vārdu nepieminēts, Ēģiptē ieradās Jāzeps, Jēkaba dēls.

Otra nodaļa IEIEŠANA ŠEOLĀ

.

JĀZEPS IERODAS GOSENES ZEME UN NONĀK PERSOPDĀ

Ko viņš tur ieraudzīja vispirms? To mēs zinām pavisam noteikti, par to vēsta pati virzība. Ceļš, pa kuru ismaē-lieši veda Jāzepu, ne vienā vien ziņā bija iepriekš nosprausts, arī ģeogrāfisko dotumu nosacīts, un tikpat neapšaubāms, cik maz ievērots ir fakts, ka pirmajam Ēģiptes novadam, ko pārstaigāja Jāzeps, par savu popularitāti vai pat slavu jāpateicas lomai, kāda tam bijusi Jāzepa un viņa cilts, nevis Ēģiptes vēsturē. Šis novads bija Gosene.

Sauca to ari par Gosemi jeb Gošeni — kā nu kuram patika un kā kurš šo vārdu izrunāja, un piederīgs tas bija Arābas nomām, divdesmitajam nomām Uto jeb Čūskas zemē, proti, Lejasēģiptē. Gosenes zeme atradās noma austrumos, tāpēc Jāzeps ar saviem vedējiem uzreiz nonāca tajā, līdzko atstāja aiz muguras sāļos iekšējos ūdeņus un robežas nocietinājumus, bet nekā diža un ievērības cienīga visapkārt nebija — Jāzeps nosprieda, ka īpašas briesmas zaudēt galvu un pagalam apmulst Misrai-mas brīnumu priekšā pagaidām viņam nedraud.

Pār vienmuļo, grāvju un dambju izvagoto māršu, kurā šur tur auga pa vientuļam dzeloņplūmju vai vīģes kokam, zem tumšajiem debešiem, no kuriem sijāja lietus, lidoja meža zosis. Bridējputni, stārķi un ibisi, stāvēja piesērējušo ūdensteču niedrājos, gar kuriem pa uzbērumu veda ceļš. Dateļpalmu vēdekļu aizsegā ciemati ar kleķa mantnīcu konusiem spoguļojās pīļu dīķu zaļgajos ūdeņos — tieši tādi paši kā dzimtās puses ciemi un ne jau nezin kāda tur acu ieprieca pēc septiņreiz septiņpadsmit dienu ceļojuma. Jāzepa skatieniem pavērās necilas lauku ainas; tās nespēja viņu pārsteigt un it nemaz neatgādināja «maizes klēti», par kādu mēdza iztēlot Kemi; abpus ceļa pletās vienīgi pļavas un ganības, tiesa gan, mitras un leknas — atzinīgi novērtēja gana dēls. Pļavās redzēja ganāmpulkus, galvenokārt liellopus, sarkanbaltas govis — toles vai tādas ar lirveidīgi izliektiem ragiem, šur tur zāli plūca aitas, un gani ar saviem suņiem, kam ausis bija kā šakāļiem, slēpās no lietus zem meldru pīteņiem, uzklātiem uz zemē iemietām vēzdām.

Pa lielākai daļai tie neesot šejieniešu lopi — pamācīja savējos vecais. Lielie zemes īpašnieki un tempļu staļļziņi no augšteces apvidiem, kūr ir tikai aramzeme un lopus jāizgana āboliņā, uz veselu gadalaiku nosūtot savus ganāmpulkus uz ziemeļu lejienes māršām, lai tie ganītos šejienes lieknēs, kuras tik leknas darot kuģojamas saldūdens teces un galvenais kanāls, gar kuru jādami viņi nonākšot Per-Sopdā, noma mūžsenajā svētpilsētā. Pie tās no kādas Hapī deltas ietekas atzarojoties kanāls, savienodams upi ar Rūgtajiem ezeriem. Savukārt tos, kā zināja pastāstīt vecais, cits kanāls savienojot ar Sarkanzemes jūru, īsāk, Sarkano jūru, tā ka no Nīlas varot nokļūt tajā un no Amuna pilsētas burulaivās bez pārsēšanās doties uz Vīraka zemi Puntu, kā darījuši drosmīgie kuģinieki, kurus turp sūtījusi Hatšeputa, sieviete, kas reiz bijusi faraons ar Osīrisa bārdu.

Tā, atcerēdamies kādreiz dzirdēto, ceļā brīvi un viedi tērzēja vecais. Taču Jāzeps klausījās nevērīgi un laida gar ausīm nostāstus par varoņdarbiem, ko veikusi Hatšeputa, sieviete, kuras dzimumu pārvērtis valdnieka gods un kurai bijusi zoda bārda. Vai mēs atļautos pārāk daudz, ja, vēstīdami par Jāzepa likteņgaitām, atzīmētu jau šeit, ka domās viņš meta laipu starp šās puses sulīgajām palienēm un mājās palikušajiem — tēvu un Benjamīnu, savu mazo brāli? Noteikti ne — lai arī Jāzepa domu gaita neatbilda mūsējai, jo bija vairāku sapņainu motīvu nosacīta, kuri it kā veidoja viņa apziņas muzikālo satvaru. Tobrīd tajā ieskanējās motīvs, jau no sākta gala sabal-sots ar diviem citiem — ar «atrautības» un «paaugstinājuma» — proti, «pie sevis atsaukšanas» motīvu. Par pret-balsi tam viņa domu mūzikā kļuva vēl kāds motīvs — Jēkaba netīksmes paudējs pret «atrautības» zemi; un Jāzeps saliedēja un samierināja abas balsis augstākā saskaņā, bilzdams sev, ka šī pirmatnīgi miermīlīgā ganīklu zeme, tiesa kas tiesa, gan jau esot Ēģipte, taču vēl ne gluži īstā visā tās piedauzībā, tāpēc tā varētu patikt Jēkabam, ganāmpulku pavēlniekam, kura lopu barus Hebro-nas pļavas nespēja pilnībā uzturēt. Viņš vēroja ganāmpulkus, ko treknās zāles dēļ šurp atsūtījuši augšteces apvidu lielgruntnieki, un spilgti izjuta, cik lielā mērā pirmām kārtām «atrautības» motīvs vēl jāpapildina ar «paaugstinājuma» motīvu, iekams Augšēģiptes kungu lopu bariem Gosenes zemē būs jādod vieta citiem ganāmpulkiem, — ar vārdu sakot, iekams pienāks «pie sevis atsaukšanas» brīdis. Vēlreiz viņš apsvēra itin visu, un viņā nostiprinājās pārliecība — ja jau lemts doties uz rietumiem, vismaz jākļūst par pirmo turienes ļaužu vidū . . .

Bet šimbrīžam viņš kopā ar saviem pircējiem turpināja ceļu pa svētības kanāla zemo, mālaino krastu, kur vietumis auga nīkulīgas palmas un pa spoguļgludo ūdeni aus-trumu virzienā lēni pretī slīdēja laivu flotiles ar varen augstām burām slaidajos mastos. Virzoties pa šo ceļu, neizbēgami bija jānonāk Per-Sopdā, svētajā pilsētā, kas, beidzot aizsniegta, izrādījās, bija blīvi apbūvēta, nesamērīgi augstu mūru iejozta, mazapdzīvota nomaļa vieta. Jo gandrīz vai vienīgie tās pilsoņi bija zemes tiesnesis un pavaldonis, «valdnieka rīkojumu slepenzinis» ar visnotaļ sīrisko titulu «rabisū», viņa ierēdņi un noma dieva Sopda, saukta par «sīnājiešu satriecēju», plikgalvainie priesteri; iedzīvotāju vidū vairāk izplatītas bija aziātu košās drānas, amoriešu un cahīriešu izloksnes nekā ēģiptiešu baltie tērpi un valoda. Per-Sopdas ieliņu šaurībā tik stipri oda pēc kaltētiem nagliņkoka ziedpumpuriem jeb krustnagliņām, ka šis smārds tikai pirmajā brīdī likās tīkams, bet drīz vien kļuva neciešams; jo krustnagliņas bija Sopda iemīļotā garšviela viņa namā, tās bagātīgi pievienoja katram upurim, ko nesa dievam, kurš bija tik vecs, ka pat viņa priesteri un pravietotāji, kas staigāja, acis nodūruši, ar lūšādu uz muguras, lāgā nezināja pateikt, vai viņam ir cūkas vai nīlzirga galva.

Tas bija malā nostumts, pusaizmirsts un, spriežot pēc priesteru noskaņojuma un runas veida, it sarūgtināts dievs, kurš turklāt jau labi sen nebija «satriecis sīnājiešūs». Neliels, tikai plaukstas augstuma dieva tēls glabājās viņam veltītā senatnīgi klucīgā tempļa dibenkambarī, un svētnīcas pagalmus un priekštelpas rotāja gaužām rupji tēstas sēdoša sendienu faraona — tempļa cēlāja statuetes. Raibie vimpeļi apzeltītos karogkātos vārtu priekšbū-ves nišās gar apgleznotajām sienām velti centās piešķirt Sopda namam kaut mazdrusku līksmāku izskatu. Pabalsti svētvietas uzturēšanai bija niecīgi, ap galveno pagalmu izvietotās noliktavas un mantnīcas — tukšas, un pavisam maz ļaužu godināja dievu Sopdu, ziedodami viņam pa artavai, — tikai kāds vietējais ēģiptietis, bet no malas neviens, jo šeit netika rīkoti nekādi visai zemei kopīgi svētki, kas pamudinātu svētsvinīgi satrauktus ļaudis bariem doties lejup pa straumi un pulcēties Per-Sopdas drū-pošajos mūros.

Ismaēliešiem, kas veikalnieku izpaticībā uz ziedojumu galda zemajā tempļa iekštelpā nolika dažus puķu pušķus, iegādātus neapjumtajā priekšējā pagalmā, kā arī krustnagliņām pildītu pīli, priesteri ar spīdīgi kailajiem, skūtajiem pakaušiem, garajiem nagiem un mūždien pusno-laistajiem plakstiņiem, vārdus stiepdami, gaudās par sava sirmsenā dieva un tā svētvietas bēdīgo likteni. Viņi sūrojās par lielo netaisnību, ko sev līdzi nesis laiks, mezdams itin visus varas un spožuma atsvarus tikai vienā abu zemju — proti, dienvidu Augšzemes svaru kausā un dodams priekšroku Vesei, kopš tā pieņēmusies spēkā, lai gan sākotnēji tās pašas svaru bumbas svēti nosvērties

likušas ziemeļu Lejzemes — Ieteku zemes atsvaru kausam, un tas esot bijis taisnīgi. Jo taisnajā senatnē, kad valdošās pilsētas spozmē starojusi Mempī, Delta bijusi īstenā un patiesā Ēģipte, turpretī augšteces apvidi ar visām Tēbām atzīti gandrīz vai par nožēlojamai Kušai un nēģeru zemēm piederīgiem. Nabagi izglītības un prāta gaismas, kā arī dzīves skaistuma ziņā toreiz esot bijuši dienvidi, un no šejienes — no aizsenajiem ziemeļiem minētās gara mantas, nesdamas svētību, izplatījušās arī augšteces apvidos; zinību, civilizācijas un labklājības pirmavoti atrodoties šeit, tāpat kā šeit dzimuši paši godājamākie un senākie zemes dievi, pirmām kārtām, Sopds, austrumu valdnieks savā svētnīcā, dievs, kurš nepareiza atsvaru izvietojuma dēļ tagad atstāts ēnā. Jo Tēbu Amuns tur augšā, tuvu nēģeru zemēm, šodien uzmeties par tiesnesi visam un ņemas izspriest, kas ir un kas nav ēģip-tisks, *— tik pārliecināts šis esot, ka viņa vārds pielīdzināms Ēģiptes vārdam un otrādi. Pavisam nesen, stāstīja sarūgtinātie dieva kalpi, Rietumu ļaudis, kas mīt kaimiņos lībiešiem, esot sūtījuši pie Amuna savus pārstāvjus un aizrādījuši — viņiem liekoties, viņi esot lībieši, nevis ēģiptieši, joL dzīvodami aiz Deltas robežām, it nemaz nelīdzinoties Ēģiptes dēliem — nedz kalpošanā dieviem, nedz arī citā ziņā: viņiem garšojot, viņi likuši pateikt, vēršgaļa, un viņi arī turpmāk vēloties ēst vēršgaļu tāpat kā lībieši, kam esot rada. Bet Amuns atbildējis un noteicis viņiem, lai par vēršgaļu ir nedomājot, jo Ēģipte esot visas tās platības, kuras augštecē un lejtecē slaka Nīla, un ēģiptieši esot visi, kas mītot šaipus Elefantīnei un dzerot upes ūdeni.

Tāds bijis Amuna spriedums, un dieva Sopda priesteri pacēla pret debesīm rokas ar garajiem nagiem, likdami ismaēliešiem noprast, cik iecildīgi spriedis Amuns. Kāpēc tikai šaipus Jebai un līdz pirmajām krācēm? — viņi izsmējīgi vaicāja. Vai tāpēc vien, ka Tēbas vēl šajā pusē? Te nu esot redzams, cik augstsirdīgs ir šis dievs! Ja Sopds, viņu kungs, te lejā, ziemeļos, aizsenajā un patiesajā Ēģiptē, pavēstītu, ka ēģiptietis ir katrs, kas lieto Nīlas ūdeni, tas, protams, liecinātu par augstsirdību un sirds dāsnumu. Bet, ja to pavēstot Amuns, dievs, kurš — izsa-j koties piesardzīgi — esot turams aizdomās, ka cēlies no Nūbijas un kādreiz bijis nožēlojamās Kušas dievs, un, tikai patvaļīgi pielīdzinādams sevi Atumam-Ra, piesavinājies tautisku pirmatnību, — tad šāda augstsirdība īsti

pilnvērtīga vis neesot un par nez kādu sirds dāsnumu nevarot būt ne runas ...

Ar vārdu sakot, Sopda kalpu greizsirdīgā aizkaita par laika pārgrozībām un dienvidu virsvadību bija acīm redzama, un ismaēlieši, pirmām kārtām, protams, vecais, kā jau veikalnieki, izturējās pret šo aizvainotību ar izpratni un izpaticīgi piekrita priesteriem; savām upurveltēm viņi pievienoja dažus maizes klaipus un kausus alus un parādīja malā nostumtajam Sopdam visin visādu uzmanību, iekams atkal devās ceļā — uz netālo Per-Bastetu.

KAĶU PILSĒTA

Tur tik uzmācīgi oda pēc kaķu lakstiem, ka neapradušam svešiniekam no šīs smaržas metās vai nelabi. Jo šis smārds ir pretīgs jebkurai dzīvai radībai, tikai ne Baste-tas svētajam dzīvniekam, tas ir, kaķim, kurš, kā labi zināms, uz šo zāli ir kā uzburts. Neskaitāmi kaķu dzimtas pārstāvji — gan melni, gan balti, gan svītraini — mitinājās Bastetas svētnīcā, kas aizņēma paprāvu platību pilsētas centrā, un savai iedabai tik raksturīgajā laiskajā grācijā nedzirdami ložņāja pa mūriem un pagalmiem un trinās gar kājām dieves pielūdzējiem; ļaudis centās tiem izdabāt, ziedodami Bastetai pretīgo augu. Bet kaķu kults valdīja arī visā pilsētā, proti, katrā mājā, tāpēc baldriāna smarža šeit bija tik stipra, ka iespiedās itin visur, piešķirot īpašu garšu ēdienam un iesūcoties drēbēs, tā ka pēc tās ceļotājus pazina vēl Onā un Mempī un turienieši smiedamies teica: ««A, jūs nākat no Per-Bastetas!»

Smiets, starp citu, tika ne vien par baldriāna smārdu, bet arī par pašu kaķu pilsētu un uzjautrinošajiem priekšstatiem, kas ar to saistījās. Lai gan Per-Basteta atradās dziļi senajā Deltas apgabalā, tai — gluži pretēji Per-Sopdai, kuru tā pārspēja arī lielumā un iedzīvotāju skaitā, — bija jautras pilsētas slava un reputācija, un šī jautrība, par kuru smēja visa Ēģipte, šķita sendienīgi rupja. Per-Bastetā — pretstatā Sopda namvietai — tika svinēti valsts mēroga svētki, uz kuriem, kā dižojās pilsētnieki, saradās «miljoni», tas ir, bez šaubām, desmitiem tūkstošu viesu, dodamies lejup pa zemes vai ūdens ceļu, jau aizlaikus visai bezbēdīgi noskaņoti, — sieVietem, piemēram, piederējās ceļā izturēties aplam vaļīgi ūn, stāvot uz laivas klāja un dauzot klabatas, smīdināt krastmalas ciemu iedzīvotājus, uzsaucot tiem senus lamuvārdus un rādot attiecīgus žestus. Jautrojās arī vīrieši — svilpoja, ’ klaigāja, sita plaukstas; un visi, kas pulcējās Per-Bastetā/f< uzcēla tur teltis un veselas trīs dienas svinēja lielus, drūz-mainus tautas svētkus ar upuru nešanu, dejām un ķekatām, ar gadatirgu, dobju bungu rību, pasaku teicējiem, kumēdiņu rādītājiem, čūsku dīdītājiem un tādiem vīna daudzumiem, kādus vietējie neizdzēra visa gada laikā; un tā, nonākuši, kā stāsta, īsti senatnīgā noskaņojumā, ļaudis reizēm pat šaustīja vai, pareizāk sakot, sāpīgi iekaustīja paši sevi ar tādām kā dzelkšņotām vālēm, pūlim skali aurējot, un tieši par šiem auriem, nesaraujami saistītiem ar senatnīgajiem Bastetas svētkiem, jau pieminot vien tos, visi tad arī smējās, jo tā aurējas kaķe, ko naktī apciemo runcis.

Par šiem svētkiem iedzīvotāji stāstīja svešajiem, lielīdamies ar ienākumiem, ko dod ļaužu pieplūdums, reizi gadā pārtraukdams viņu dzīves rāmo ritumu. Vecais aiz komerciāliem apsvērumiem izteica nožēlu, ka nav paguvis uz_svētku tirgu, kas, tiesa gan, iekrita pavisam citā gadalaikā. Viņa jauniņais vergs Usarsifs uzklausīja svētku aprakstus ar šķietamu cieņas izteiksmi sejā, bet, pieklājīgi mezdams ar galvu, domāja par Jēkabu. Par tēvu un tēva dievu, kam nav sava mājokļa, viņš domāja, nolūkodamies no piekalnes uz pilsētu, kuras vidū, dziļi lejā koku noēnā, divas attekas ieskāva svēto pussalu, — noraudzīdamies lejup uz dievietes namu, kas pletās tur plašs, augstu sienu norobežots, vecu sikomoru birzs lapotnē ieslīdzis, ar simboliskiem attēliem rotātiem pilo-niem, apjumtiem pagalmiem un grezni izrakstītām priekštelpām un kolonnām, kam balsta galvas veidoja atvērtu vai aizvērtu Biblas papirusa ziedu čemuri, pieejams no austrumpuses pa akmens plātnēm izliktu aleju, pa kuru arī viņš un ismaēlieši bija ienākuši pilsētā, — vai arī klimzdams lejā pa svētnīcas zālēm un pētīdams tumšsarkani un debeszili izkrāsotos sienu reljefus: tajos faraons kvēpināja smaržzāles dievietei-kaķei un zem brīnumsa-protamiem uzrakstiem, kuros burtus atvietoja putni, acis, pīlāri, vaboles un mutes — sarkanbrūnas, astainas, sān-autā tērptas dievības, izrotājušās ar spožām rokassprādzēm un apkaklēm, ar augstiem kroņiem zvēru galvās un fi dzīvības zīmi — krusta gredzenu rokās draudzīgi skāra plecu savam zemes dēlam.

Pacēlis skatienu, sīks un niecīgs milzu attēlu priekšā —

Jāzeps vēroja to visu jauneklīgām, taču nemulstošām acīm. Jauns gados viņš noraudzījās senatnes dižumā; tomēr sajūta, ka ne vien gadu, bet arī kādā citā — plašākā ziņā un nozīmē jauns viņš noraugās tajā, lika viņam iz-slieties šīs nospiedošās varenības priekšā, — un, iedomājis naksnīgi senatnīgos aurus, kas svētkos skan Bastetas tempļa pagalmos, viņš paraustīja plecus.

MĀCĪTĀ ONA

Cik labi mums zināms ceļš, pa kuru veda no mājām atrauto! Ceļš lejup vai augšup — atkarībā no tā, kā uz to skatās un kādā vārdā sauc. Jo, tāpat kā daudz kas šeit tiecās jaukt Jāzepam prātu, viņam juka arī jēdzieni «augšup» un «lejup»: raugoties no dzimtenes puses,

viņš — kā sendienis Ābrāms —, dodamies uz Ēģipti, bija devies lejup, Ēģiptē toties ceļš atkal veda augšup, proti, pret straumi, jo upe tecēja uz ziemeļiem, un tā, pārvietodamies dienvidu virzienā, ceļinieks šajā zemē devās «augšup», nevis «lejup». Tāds juceklis likās tīši radīts — kā rotaļā, kurā mēģina sajaukt cilvēkam galvu, liekot ar aizsietām acīm vairākas reizes griezties riņķī apkārt, līdz viņš vairs nezina, uz kuru pusi skatās un kur priekša, kur mugura ... Bet arī ar laiku, proti, ar gadalaikiem un kalendāru, Lejzemē kaut kas nebija kārtībā.

Ritēja faraona valdīšanas divdesmit astotais gads, un mūsu izpratnē bija decembra vidus. Kemes ļaudis turpretī teica — šis esot «pirmais applūduma mēnesis», un saukts tas tika par Totu, kā ar gandarījumu uzzināja Jāzeps, jeb Džehutī, kā ēģiptieši dēvēja mēnessmīli pērtiķi. Diemžēl kalendāra dati nesakrita ar norisēm dabā. Šejienes laika skaitījums reti atbilda īstenībai; rēķinos iezagās pārvirzes, un tikai laiku pa laikam, ar lielām atstarpēm Jaungada diena sakrita ar patieso gada sākumu, kad pie rīta debesīm atkal iemirdzas Suņa zvaigzne un kāpj ūdeņi. Parasti nosacītais laiks bija mulsinošā pretrunā ar dabas parādībām, un tā arī pašreiz ne par kādu applūduma sākumu īstenībā nevarēja būt ne runas: ūdens upē bija jau tiktāl krities, ka tā atkal plūda puslīdz savā gultnē, pali noskrējuši, izsēja daudzkārt notikusi, un viss augtin auga, jo ismaēlieši tik nesteidzīgi bija devušies lejup, ka kopš vasaras saulgriežiem, kad Jāzeps tika mests bedrē, pagājis bija pusgads.

Tāds, nedaudz sapinies laika un telpas pretrunās, viņš ar piestājām turpināja ceļu... Kas tās par piestājām? Tas mums ir skaidri zināms, par tām liecina pats maršruts. Jo viņa vedēji ismaēlieši, kuri nesteidzās arī tagad un pa vecam paradumam par laiku nelikās ne zinis, cenzdamies savā patapā vienīgi kaut cik ieturēt pareizo virzienu, kopā ar viņu no Per-Bastetas gar upes atteku devās tālāk uz dienvidiem — vietu, kur atteka savienojas ar upi, proti, ieteku trijstūra virsotni. Tā viņi nokļuva zelta Onā, kas atradās tieši tur, — visai neparastā pilsētā, pašā lielākajā, kādu Jāzeps jebkad bija redzējis, gandrīz viscaur, kā šķita apžilbušajam jauneklim, no zelta celtā Saules dieva mājoklī; un no turienes viņi kādudien nonāks Mempī, sauktā arī par Menti, visusenajā kādreizējo valdnieku pilsētā, kuras mirušajiem nebija jāceļas pāri upei, tāpēc ka pilsēta atradās Nīlas rietumu krastā. Tas viņiem jau priekšlaikus bija zināms. Tālāk doties viņi taisījās nevis kamieļa mugurā, bet nolīgtā kuģī un pa ūdensceļu aizsniegt No-Amunu, faraona rezidenci. Tā bija izlēmis vecais, pēc kura prāta viss notika, un atbilstoši šim plānam viņi pagaidām, tiesa, ne bez aizķeršanās, kārtojot vienu otru darījumu, turpināja virzīties gar šeit par Hapī saukto Jeoru, kura brūnoja savā gultnē, tikai šur tur atstājot pa lāmai laukos, kas jau bija sazaļojuši, cik vien plašā joslā pletās auglīga zeme, abpus tuksnešu ieskauta.

Tur, kur krasti bija krauji, vīri smēla dūņaino dzīvības valgmi ar svirām, kam vienā galā ādas maiss, bet otrā — māla piekās atsvars, un lēja šo velgumu teknēs, lai tas plūstu pa grāvjiem un netrūktu labības, kad ieradīsies faraona rakstveži, lai piedzītu nodevas. Jo šeit bija Ēģiptes kalpības nams, kuru nosodīja Jēkabs, un valsts sūtītos rakstvežus pavadīja pērēji nūbieši, nesdami palmu rīkstes.

Ciematos ismaēlieši tirgojās ar klaušu zemniekiem un iemainīja gaismekļus un sveķus pret apkaklēm, galvas paliktņiem un audekliem, kurus sievietes auda no pašu audzētiem liniem —, lai norēķinātos ar nodokļu piedzinējiem, tērzēja ar ļaudīm un vēroja Ēģipti. Vēroja to arī Jāzeps un, ceļodams un rosīdamies kopā ar ismaēliešiem, ieelpoja tās gaisu — stipru, pat sīvu, visai savdabīgu ticējumu, tikumu, paražu vircotu; tomēr nav jādomā, ka še& iepazītais viņa prātam un jutekļiem bija kaut kas glužč jauns, neredzēts un nezināms. Jāzepa tēvzeme — ja Pie-jordānas apvidu ar tā kalniem un plakankalni, kurā viņš bija uzaudzis, uzskata par tēvijas vārda cienīgu vese-ļumu, — kā jau caurstaigājama platība starp divām lielām zemēm, dienvidos izjuta ēģiptiešu dzīves veida un civilizācijas, bet austrumos — Babilonijas iespaida sfēras ietekmi; pāri šim apvidum bija gājuši faraonu karapūļi, atstādami tur savus garnizonus, vietvalžus, savas celtnes. Jāzeps bija redzējis ēģiptiešus un viņu tērpus; skatīti bija arī ēģiptiešu tempļi; vispār viņš bija plašākas teritoriālas vienības — Vidusjūras austrumpiekrastes, ne tikai dzimto kalnu dēls, un tai pusē nekas viņam nelikās gluži neparasts un neiedomājams; bez tam viņš bija sava laika bērns — tā nebūtībā grimušā laikmeta, kurā mita un kurā mēs nokāpām pie viņa, kā pie sava dēla pazemē nokāpa Ištara. Arī laiks — līdz ar telpu — radīja vienotu pasaules skatījumu un gara satversmju kopību; īsti jauna Jāzepam laikam gan bija vienīgi ceļā gūtā atziņa, ka nedz viņš, nedz viņam līdzīgie pasaulē nav nekas ārkārtējs, ne ar ko citu nesalīdzināms, ka tēvu garīgajos centienos, raizīgajos dieva meklējumos un dedzīgajos prātojumos daudz kas bijis laikam un telpai, visiem kopīgajam, nevis viņiem vien piederīgs un iezīmīgs, — protams, nepieminot būtiskās atšķirības svētības un veiksmīga tās iedzī-vinājuma ziņā.

Ja Ābrāms un Melhisedeks tik gari un plaši bija apsprieduši Elēljona, sihemiešu derības baāla, un ebreju Adoņa varbūtējās tāpatības pakāpi, tad tā bija bijusi gaužām laikmetīga un visā pasaulē iecienīta sarunas tēma — turklāt ne vien pašas problēmas, bet arī tās nozīmības un atklātībā tai veltītās intereses dēļ. Tā, piemēram, tieši tolaik, kad Jāzeps ieradās Ēģiptē, Onas Atuma-Ra-Ho-rahta — Saules dieva priesteri sava svētā vērša Mervera attieksmi pret apvārsnī mītošo dogmatiski bija definējuši kā «dzīvu atkārtojumu», — šī formula, kurā vienlīdz spilgti izpaudās paralēlas eksistences un vienības idejas, toreiz nodarbināja visu Ēģipti un pat galmā bija atstājusi lielu iespaidu. Kā mazie ļautiņi, tā augstdzimušie par to vien runāja, un ismaēlieši nevarēja iemainīt ne piecus debenus vīraka pret atbilstošu daudzumu alus vai labu vēršādu, darījuma partnerim ievada un nobeiguma sarunā neskarot jauno, lielisko* Mervera un Atuma-Ra attieksmju formulējumu un neapjautājoties, ko par to saka syešie. Viņš nešaubījās, ka formulējums izraisīs interesi, ja arī negūs atzinību, jo tirgotāji gan nāca no tālienes, taču no tās pašas telpas un vispirmām kārtām laika kopība lika tiem vērīgi uzklausīt šo jaunumu.

Tātad Ona, Saules nams, mājoklis tam dievam, kurš no rīta ir Hepra, dienasvidū — Ra un vakarā — Atums, kuram atdarot acis, top gaisma, bet aizverot tās — tumsa, mājoklis dievam kurš Esetai, savai meitai, nosauca savu vārdu: pati Ona, gadu tūkstošu pilsēta, norādīja ismaēlie-šiem ceļu uz dienvidiem, saulē mirgojot apzeltītajai četrstūra smailei, ar kuru beidzās milzīgais, līdz spīdumam nopulētais granīta obelisks, kas uz platas pamatnes pacēlās lielā Saules tempļa galvgalā, kur Ra-Horahta alabastra upurgaldu klāja lotosziediem rotātās vīna krūkas, cepumi, bļodas ar medu, kauti putni, dažādi laukkopības produkti un kur dievnama kalpotāji astainām panter-ādām uz muguras, apsējuši iestīvinātas, priekšā atstipušas skoteles, kvēpināja vīraku Merveram, Lielajam Vērsim, dieva dzīvajam atkārtojumam ar vara skaustu, lirveidi-giem ragiem un vareniem, nokareniem pautiem. Tādu pilsētu Jāzeps vēl ne reizi nebija redzējis, tā atšķīrās ne tikai no visām citzemju, bet arī no pārējām Ēģiptes pilsētām, un pats templis, kam blakus, no apzeltītiem ķieģeļiem celta, slējās augstbortu Saules strūga, gan pēc iz-veida, gan ārienes nemaz nelīdzinājās ēģiptiešu tempļiem. Visa pilsēta zvirēja un zvīgoja Saules zeltā, un vietējiem mūždien asaroja iekaisušās acis, bet iebraucēji, glābdamies no zelta zaigas, mēdza uzmest pāri galvai kapuci vai mēteli. Pilsētas apgāju mūru jumti bija no zelta; dzirkstīt dzirkstīja, spridzēt spridzēja fallisko Saules šķēpu smailes, ar kurām tie bija nospraudīti, dzīvnieku atveida zelta Saules simboli — lauvas, sfinksas, āži, vērši, ērgļi un vanagi, kas rēgojās malu malās; un ne tikai pie katras Nīlas samana mājas, arī pašas nabadzīgākās, zvīļoja apzeltīta Saules zīme — spārnots disks, zobrats, ritenis, acs, cirvis vai skarabejs — un jumtu rotāja zelta bumba vai ābols, tā pati aina bija vērojama visā Onas apkaimē: pie ļaužu mājokļiem, spīķeriem, pūņiem apkārtējos ciematos zibsnīja spīdekļa gaismā kāda emblēma — vara vairogs, čūskveida spirāle, apzeltīts gana zizlis vai biķeris, jo šeit bija Saules sfēra un acu blisināšanas valstība.

Tūkstošiem gadu vecā Ona ne tikai pēc ārējā izveida bija pilsēta, kurā gribot negribot jāsāk blisināties. Tāda tā bija arī iekšēji — pēc savas savdabības garīgā satvara/ Šeit zēla senlaiku viedums, kuru arī iebraucējs tūlīt da^ būja just, — tas iesūcās viņā, kā saka, pa visām porām. Šis viedums bija saistīts ar trīsdimensiju telpā iedomājamu, nevainojami precīzu ķermeņu izmērījumiem un uzbūvi, kā arī ar plaknēm — kas, norobežodamas šos ķermeņus un šķērsodamās vienādos leņķos, veido tīras šķautnes, kuras saiet kopā vienā punktā, lai gan šādam punktam dimensiju nav un tas neaizņem vietu telpā, — un tamlīdzīgām svētām zinībām. Onā valdošā interese par abstraktām figūrām, aizraušanās ar mācību par telpiskiem lielumiem, tik raksturīga šai sirmsenajai pilsētai un acīmredzot saistīta ar šejienes kultu — kalpošanu dienas spīdeklim, izpaudās arī pilsētas apbūvē. Jo, atrazdamās tieši upes atteku trijstūra sazarojuma virsotnē, tā arī pati ar savām mājām un ielām veidoja vienādsānu trijstūri, kura virsotne — iztēloti, taču puslīdz arī tiešamībā — sakrita ar Deltas virsotni; un tieši tai vietā uz varenas ugunīgi sārta granīta rombveida pamatnes, skaldņu šķautnēm augšā satekot smailē, pacēlās zeltītais obelisks, kas ik dienu iegailējās pirmajā rītausmas saulstarā un akmens sienu iejozta pagalma vidū noslēdza svētnīcas teritorijas apbūvi, kura aizsākās pilsētas trijstūra vidū.

Tur, pie karogotajiem tempļa vārtiem, kas veda gaiteņos ar apgleznotām sienām — brīnumpiemīlīgiem visu triju gadalaiku norišu un dabas dāvanu atainojumiem, atradās plašs, kokiem apstādīts laukums, kurā ismaēlieši pavadīja gandrīz visu dienu, jo šī bija tikšanās un maiņas darījumu vieta kā blisīgajiem oniešiem, tā svešzemniekiem. Tirgus laukumā mēdza iznākt arī kulta kalpi no ilgas saules vērošanas iekaisušām acīm, spīdīgi skūtām galvām, tērpti tikai senatnīgi īsos sānautos un ar priesteru kārtas apsēju; viņi iejaucās pūlī un labprāt ielaidās sarunās ar ļaudīm, kas tīkoja iepazīt tuvāk viņu viedumu. Tā rīkoties viņiem, šķiet, bija uzlikts gandrīz vai par pienākumu, viņi to vien gaidīja, ka tiks izjautāti, lai cildinātu savu godājamo kultu un sava nama aizseno zinātnes mantojumu. Mūsu vecais, Jāzepa saimnieks, tad arī vairākiem lāgiem izmantoja šo klaji neizpausto, taču skaidri nomanāmo gatavību un, Jāzepam ausoties, tirgus laukumā izvaicāja mācītos Saules priesterus.

Dieva apceres un ticības likumdevēju iemaņas viņu vidē, viņi teica, tiekot pārmantotas no paaudzes uz paaudzi. Svēts prāta asums piemitis viņiem visos laikos. Viņi, tas ir, viņu garīgie priekšteči, pirmie iedalījuši un izmērījuši laiku un iedibinājuši kalendāru, bet šie atklājumi, tāpat kā pamācīgā aizraušanās ar iedomājamām figūrām, esot cieši saistīti ar viņu dieva būtību: ja Viņš atdara acis, top diena. Jo pirms tam cilvēki mituši aklā bezlaicībā, nezinādami laika mērvienību un nepievērsdami uzmanību tā ritumam; taču Viņš, kurš radījis stundas un licis tām saritēt dienās, ar savu mācīto kalpu starpniecību apskaidrojis ļaužu prātu. Viņi, tas ir, viņu priekšteči, pats par sevi saprotams, bijuši Saules pulksteņa atklājēji. Par ūdens pulksteni — ierīci laika mērīšanai naktī — tas tik droši nav pasakāms; ticamību tam tomēr piešķir apsvērums, ka krokodilveidīgais ūdens dievs, Ombo pilsētas Sobks, līdzīgi dažam citam pielūgsmes cienīgam ietēlam, aplūkots vērīgāk ar asarojošām acīm, izrādās, ir tas pats Ra, tikai citā vārdā dēvēts, kam par liecību nes čūskas apvītu disku.

Blakusminot, šāds vispārinājums bija tieši viņu — gludi skūto veikums un mācības stūrakmens; pēc pašu izteicieniem, viņu stiprā puse bija vispārināšana un dažnedažādu nomu dievu un pilsētu patronu pielīdzināšana Onas Atu-mam-Horahtam, kurš arī pats par sevi bija sākotnēji patstāvīgu dievību vispārinājums un koptēls. Vienveidot daudzveidīgo bija šo priesteru iemīļotā nodarbošanās; pēc viņu izteikuma, vispār bija tikai divi lieli dievi: dzīvo dievs — Hors Gaismas kalnā, Atums-Ra, un mirušo dievs — Usīrs, Valdošā Acs. Taču Acs bija arī Atums-Ra, proti, Saules disks, un no tā, saspringti apcerot visu, izrietēja secinājums, ka Usīrs bija pavēlnieks nakts strūgai, kurā, kā visiem zināms, dziesnā sēstas Ra, lai dotos uz austrumiem, rādot gaismu zemzemes iemītniekiem. Citiem vārdiem sakot, arī šie divi dižie būtībā bija viens. Tik atjautīgs vispārinājums šķita apbrīnas cienīgs, bet ne mazāk apbrīnojama bija mācīto vīru spēja nevienu neaizvainot un, nevērojot identificēšanas centienus, atstāt neskartu faktisko Ēģiptes daudzdievību.

Tas viņiem izdevās, pateicoties mācībai par trijstūri. Vai klausītāji, jautāja Onas gudrajie, kaut cik izprotot šīs lieliskās figūras dabu? Tās pamatam, viņi teica, atbilstot daudzvārdu daudzveidīgās dievības, kuras pielūdzot tauta un kurām abu zemju pilsētās kalpojot to priesteri. Bet virs pamata viena pret otru augšup tiecoties daiļās figūras sānu līnijas, un savdabīgais laukums, ko tās norobežojot, saucams par «vispārinājuma lauku»; raksturīgi esot tas, ka šis laukums nemitīgi sašaurinoties, bet pamati* ievilkti tajā, uz augšu sarūkot arvien īsāki un īsāki, līdz' topot pavisam īsi un vairs neesot izmērāmi, jo sānmalū līnijas krustojoties vienā noteiktā punktā, un šis krustpunkts, zem kura iedomātā figūra neatkarīgi no pamata garuma veidojot vienādmalu trijstūri, esot viņu tempļa pavēlnieks Atums-Ra.

Tāda bija trijstūra — šīs daiļās vispārinājuma figūras teorija, ar kuru lepojās Atuma kalpi. Šai ziņā, viņi teica,, viņiem esot radušies sekotāji, nule malu malās tiekot vispārināts un pielīdzināts, tiesa gan, diezgan skolnieciski un nevarīgi, ne jau ar galvu, tas ir, bez galvās — varmācīgi un lempīgi. Tēbu Amuns, ganāmpulku pavēlnieks, piemēram, licis saviem praviešiem Augšēģiptē pielīdzināt sevi Ra un turpmāk vēloties pats savā svētnīcā saukties par Amunu-Ra, — lai jau, tikai darīts tas tiekot nevis izlīguma un trijstūra garā, bet tādā nozīmē, it kā Amuns būtu uzveicis, aprijis, iemiesojis sevī Ra, it kā Ra, tā sakot, būtu bijis spiests nosaukt viņam savu vārdu, — un tas esot pretrunā ar trijstūra jēgu, rupjš mācības izkropļojums un aprobežoti lielmanīgs izlēciens. Atumu-Ra ne jau nejauši dēvējot par apvārsnī mītošo — viņa apvārsnis esot plašs un ietvērīgs, un tikpat ietvērīgs esot arī viņa vispārinājuma trijstūra laukums. Jā gan, visaptveroša un pasaulei draudzīga esot šā mūžvecā, sensenim līksmai iecietībai nobriedušā dieva būtība. Viņš saskatot sevi,, teica plikgalvji priesteri, ne tikai daudzajos veidolos, kurus pielūdzot tauta Kemes nomos un pilsētās, viņš līksmi sliecoties slēgt plašas sadraudzības derību ar visu tautu Saules dievībām — gluži pretēji jaunajam Tēbu Amunam, kuram trūkstot jebkādu apceres spēju un kura apvārsnis nudien esot tik šaurs, ka redzesloks ne tikai nesniedzot tālāk par Ēģipti, bet arī šeit, Ēģiptē, šis, tā sakot, neredzot tālāk par savu degungalu un iecietības vietā to vien zinot kā aprit un iemiesot sevī visus citus.

Viņi, teica asarojošie, tomēr nevēloties izcelt savas nesaskaņas ar jauno Tēbu Amunu, jo ne jau ķildas, bet savstarpēja saprašanās esot viņu dieva dabā. Visu svešatno tas mīlot tāpat kā sevi pašu, tāpēc arī viņi, sava dieva kalpi, labprāt aprunājoties ar svešzemniekiem, proti, ar veco un tā piepalīgiem. Lai kādiem dieviem svešie kalpotu un lai kādos vārdos tos sauktu, ikviens bez bažām, nebaidoties nodevības, varot tuvoties Horahta alabastra upurgaldam un savu iespēju robežās ziedot dievam baložus, maizes klaipus, augļus un ziedus. Svešajiem pietikšot uzmest skatienu lēnīgi smaidīgajam tēvam-virsprieste-rim, kurš baltā tērpā ar platām, rūpīgi izkārtotām krokām, piesedzis sirmu matu apvīto pliko pauri ar zelta banīti, sēžot augstā obeliska pakājē zelta krēslā, kam atzveltni rotā spārnots Saules disks, un līksmā vēlībā pārraugot upurēšanu, — viena tāda skatiena būšot gana, lai saprastu, ka, ziedodami Atumam-Ra, šie nesot velti arī dzimtās puses dieviem un godinot tos trijstūra garā.

Un tēva-virspriestera vārdā Saules dieva kalpi apkampa un nomutēja veco un viņa ļaudis — arī Jāzepu līdz ar visiem — un tūdaļ pievērsās citiem tirdziniekiem, slavinādami Atumu-Ra, plašā apvāršņa pavēlnieku. Bet ismaē-lieši, juzdamies patīkami kustināti, atvadījās no Onas ieteku trijstūra virsotnē un, virzīdamies vai nu augšup, vai lejup, devās dziļāk iekšā Ēģiptē.

JĀZEPS PIE PIRAMĪDĀM

Lēnām vēla Nīla savus ūdeņus zemajos, niedrēm aizaugušajos krastos, kur dažs palmas stumbrs vēl meta atspulgu palu atstātās lāmās un divu tuksnešu norobežotās svētības joslas tīrumu strēmelītēs jau bija sadīguši zaļi kviešu un miežu asni, bet citviet brūni gani, aptinuši baltus gurnu apsējus, ar vēzdu vēl tikai izdzina govis un aitas lauciņos, lai tās iebradātu sēklu vēl valgajā, irdajā augsnē. Atspīdot saulei, augstu gaisā lidinājās klijas un baltie vanagi, izlūkojot laupījumu, un strauji metās lejup virs ciematiem, kuru mēsliem apjumtās, uz augšu pi-lonveidīgi sašaurinātās samana būdas slēpās dateļpalmu lapotnes vēdekļu ēnā apūdeņošanas kanālu malās, un visam tam bija uzspiests dziļi savdabīgais, visaptverošais, cilvēka un lietu ārējo veidolu noteicošais Ēģiptes gara, dzīves veida un dievišķā izpratnes zīmogs — tā paša gara, kuru dzimtajā pusē Jāzeps bija sajaudis tikai vienā otrā celtnē vai aizgūtā ieražā un kurš šeit, valdīdams pār visu, atklājās viņam gan dižajā lielumā, gan arī vispē-dējā sīkumā.

Kaili bērni rotaļājās mājputnu vidū ciemu piestātnēs, pār kurām no maikstīm un lapotiem zariem bija saslieti sauljumi; tur no pakaļgalā augsti izliektām niedru pinuma vienkoča laivām krastā izkāpa ļaudis, atgriezdamies no savām gaitām. Jo, tāpat kā buru pilnā upe, tecēdama no dienvidiem uz ziemeļiem, dalīja zemi uz pusēm, arī šķērsu virzienā — no rītiem uz vakariem — stiepās neskaitāmas ūdensteces, sadalot zemi salās, dāvājot veldzi un liekot sakuplot zaļām, ēnainām oāzēm; par ceļiem šeit noderēja dambji, kas veda gar grāvjiem, ieplaku tīrumiem un palmu birzīm, un pa tiem uz dienvidiem virzījās arī ismaēlieši kopā ar šejieniešiem, kuri devās uz tirgu gan jāšus uz ēzeļiem, gan braukšus vēršu vai mūļu pajūgos, gan gāja kājām, aplikuši tikai sānautu, nesdami nēšos iekārtas pīles un zivis, — kājāmgājēji bija kārni, sarkanīgi ļaudis iekritušiem vēderiem, stūrainiem pleciem, bezbēdīgi noskaņoti un smieklu kāri, smailiem, uz priekšu izvirzītiem zodiem, platiem, uzrautiem degun-tsjiem un bērnišķi apaļiem vaigiem, taisniem, uz pieres un gar auss ļipiņām gludi apgrieztiem matiem, — meldra zieds visiem zobos, aiz auss vai iesprausts aiz noplukušā, slīpi apliktā gurnu apsēja, kurš krustos sniedzās augstāk nekā priekšā. Jāzepam patika šie ceļa putekļu malstītāji; lai arī Mirušo zemes iemītnieki un Šeolas ļaudis — viņi tomēr bija itin jautri un, ieraudzījuši dromedārus un jājējus habīrus, smiedamies uzsauca tiem sveicienam kādu atjautību, jo viss svešais viņiem šķita jocīgs. Paslepus Jāzeps centās ielauzīt mēli viņu valodā un arī klausīdamies vingrinājās, izmetot pa kādam bieži lietojamam teicienam, lai labi drīz spētu sarunāties ar šiem ļaudīm.

Šeit Ēģipte bija šaura auglīgas zemes josla. Pa kreisi,, rītos, panākušies tuvu klāt, dienvidu virzienā stiepās Arā-bijas tuksneša kalni, bet vakarpusē slējās smilšu kāpas, pletās izmiris apvidus, ko saulrieta sārtums vērta mānīgi piemīlīgu. Tur, smilšu grēdu priekšā, tuvu zaļajai joslai, ceļotājiem veroties taisni uz rietumiem, tuksneša malā kļuva redzami citi — pavisam īpaši kalni, simetriski veidojumi, kuru milzīgo trijstūru slīpās, apbrīnojami taisnās šķautnes virsotnē savienojās vienā punktā. Tie bija cilvēka roku celti, nevis dieva radīti kalni, kas te atklājās skatienam; šīs bija tās gigantiskās, visā pasaulē izslavētās celtnes, kuras vecais tika solījies ceļā parādīt Jāzepam, — Hufu, Hefrēna un citu aiztālas pagātnes valdnieku kapenes, kuras slējuši simtiem tūkstošu dusulīgu, pātagas dzītu klaušu vergu gadu desmitu jūgā un svētās mokās, slējuši no vairāku miljonu tonnu smagiem būv-klučiem, kurus iztēsuši pretējā krasta arābu akmeņlauztuvēs, aizvilkuši līdz upei, pārcēluši tai pāri un elsdami vilkuši tālāk līdz Lībijas tuksneša malai, kur — likdami lietā īpašas ierīces, prātam neaptverami — krāvuši citu uz cita kalna augstumā, mēli izkāruši aiz pārcilvēciskas piepūles, ļimdami un mirdami svelmē, lai mazā kambarī dziļi zem šī krāvuma, nodrošināts pret akmens bluķu

septiņmiljontonnu svara mūžīgo spiedienu, dusētu dievišķais valdnieks Hufu ar mimozas zariņu uz sirds.

Tas, ko te bija uzcēluši Kemes dēli, nebija cilvēka spēkos, tomēr tas bija šo pašu ļautiņu — ismaēliešu ceļabiedru, jājēju un kājāmgājēju darbs, veikts ar viņu asiņaini nobrāztajām rokām, vārgajiem muskuļiem un kāsa plosītajām plaušām, izspiests no cilvēka, lai gan tas pārsniedza cilvēka iespēju robežu, tikai tāpēc vien, ka Hufu bija dievišķs valdnieks un Saules dēls. Bet Saule, ka& galēja un aprija celtniekus, — Rahoteps, Apmierinātā Saule, — no tiesas varēja būt apmierināta ar tik pārcilvēcisku cilvēka roku darinājumu, jo uzskatāmā atbilstībā dievībai un abstraktu formu tīrībā pacēlās dižās celtnes un augšāmcelšanās liecinieces — kagenes un Saules zīmes vienlaikus, milzu trijstūru skaldnes, no pamatnes līdz pat virsotnei vizmaini spīdēdamas, dziļā dievbijībā pavērstas tieši pret četrām debespusēm.

Plati ieplestām acīm Jāzeps nolūkojās uz stereometris-kajiem kapkalniem, uzceltiem Ēģiptes kalpības namā, kuru nosodīja Jēkabs, un klausījās vecā tērgās par valdnieku Hufu — nostāstos par cietsirdīgo celtnieku un pārcilvēku, kuri arvien vēl gāja no mutes mutē, drūmās anekdotēs, kuras liecināja, ka vairāk nekā tūkstoš gadu tautai palicis atmiņā bargais valdnieks, kas piespiedis ļaudis paveikt nepaveicamo. Nostāsti vēstīja: viņš esot bijis ļauns dievs, kurš aiz patmīlības slēdzis tempļus, lai neviens upurējot nešķiestu laiku. Pēc tam Hufu visiem bez izņēmuma licis vilkt klaušu jūgu un uzcelt viņam brī-numkapeni, un veselus trīsdesmit gadus nevienam nav atvēlējis ne mirkli savai paša dzīvei. Desmit gadu, proti, visiem bijis jākaļ un jāvelk akmeņi un divreiz desmit gadus jākrauj tie cits,uz cita, atdodot pēdējos spēkus un strādājot pat pāri spēkiem. Jo, ja salika kopā visas tautas spēkus, izrādījās, ka to bijis par maz, lai uzceltu tik lielu piramīdu. Spēku, kura ļaudīm pietrūcis, viņiem piešķīris valdnieka dievišķums, taču svētību tas nebija nesis. Celtniecība prasījusi milzu līdzekļus, un, tā kā viņa augstībai līdzekļu pietrūcis, viņš kailu rādījis pilī pats savu meitu un atdevis kuram katram, lai ar atlīdzību par maucību segtu celtniecības izdevumus.

Pēc vecā vārdiem, tā melsa ļaudis, un nostāsti, kas veselu gadu tūkstoti pēc Hufu nāves klīda tautā, visai iespējams, lielākoties bija izdomājumi un pasaciņas. Tomēr no tiem izrietēja, ka tautas pateicība mirušajam, atceroties, ka viņš izspiedis no tās visu līdz pēdējai pilītei un licis tai paveikt nepaveicamo, bijusi baiļu aptumšota.

Ceļiniekiem piejājot tuvāk, askalnu grēda smiltājā pašķīrās un redzamas kļuva bojātas vietas trijstūru skaldnēs, kuru pulētais apšuvums šur tur bija sācis drupt. Tukšas pretī vērās atstarpes starp varenajiem pieminekļiem, kas vientuļi jrēgojās akmeņainajā smilšu klaidā — pārāk, masīvi, lai laika zobs spētu apgrauzt vairāk par virsmas segumu. Neuzvarami tie vieni spītēja baismās gadu nastas smagumam, zem kura jau sen bija sabrucis un aprakts viss, kas sendienis dievbijīgā krāšņumā aizpildījis un nošķīris platības starp milzu figūrām. Nedz mirušo svētnīcas, kuras kādreiz piekļāvās piramīdu slīpnēm un kurās «uz mūžīgiem laikiem» bija ieviests aizsaulē aizgājušo kults, nedz segtos, visgarām apgleznotos gaiteņus, kas veda tempļu iekšienē, un platos arku vārtus, kuri austrumpuse, zaļās joslas malā, vēra pēdējo ceļa posmu uz nemirstības burvju valstību, Jāzeps tolaik vairs neredzēja, bet nezināja, ka, neredzēdams neko, vairs neredz visu to, tas ir, redz iznīcību. Salīdzinājumā ar mums viņš, tiesa, bija samērā agrs šīs iznīcības liecinieks, toties, raugoties pretējā virzienā, atpakaļ pagātnē, — salīdzinoši vēlīnas, gluži vai zaļas paaudzes pārstāvis, un nolūkojās viņš uz nāves atkailināto, bet neiznīdēto milzu akmens matemātiku — šo nāves kravažu kaudzi tāpat, kā cits palūkojas uz zemē nomestām parpalām, kad pret tām atsitas kāja. Nebija jau nu, pasarg dievs, gluži tā, ka viņš nejustu arī apbrīnu un godbijību, vērojot šīs trijstūru katedrāles, taču baismā pamestība, kādā celtnes — sava laika atstātas, visnotaļ kļuvušas liekas — iesniedzās mīļajā, labajā tagadībā, piešķīra tām viņa acīs negantības un lāsta nokrāsu, un viņš atgādājās Torni.

Arī‘ noslēpums ar galvas apsēju — Hor-em-ahets, lielā sfinksa, pārdzīvojusi savu laiku, visā tiešumā gulēja tepat netālu smiltīs, jau atkal krietni vien ieputināta, lai gan pēdējais faraona priekšgājējs, Tutmess Ceturtais, pavisam nesen bija licis to izrakt un atbrīvot, paklausīdams diendusas apsolījuma sapnim. Baismajam milzenim, kurš vienmēr bija šeit zvilnējis, tā ka it neviens nezināja pateikt, kad un kādā veidā tas izlīdis no klints, smiltis jau atkal ieslīpi sniedzās līdz krūtīm un apklāja vienu ķetnu, bet otra, pagaidām neieputināta, pacēlās trīs māju augstumā. Pie šīs kalnveida krūts, kalpiem tuvumā uzraugot medību ratus, reiz aizsnaudies valdnieka dēls,

sīciņš kā lellīte salīdzinājumā ar pārvarīgi lielo pusdzīv-nieku, pusdievu, un augstu pār mazo cilvēciņu pacēlusies noslēpumainā galva ar cieto pakauša aizsegu, mūžseno pieri un laika zoba apgrauzto degunu, kurš vaibstiem piešķīra tādu kā izlaidīgu izteiksmi, ar augšlūpas klints iz-velbumu, lielo muti, sastingušu, šķiet, rimti pirmatnīgā, jutekliskā smīnā, — un plati atvērtām, sapratnīgām, laiku dziras noreibušām acīm raudzījusies uz austrumiem, kā tika raudzījusies no sākta gala. J

Tāpat tā gulēja arī tagad — šī neatminamu laiku hi-mera, gulēja šodienā, kuras atstate un atšķirība no tā-laika tagadības tās skatījumā neapšaubāmi bija nenozīmīga, un pirmatnīgi jutekliskā nemainībā raudzījās pretī saullēktam augstu pār ceļinieku — Jāzepa pircēju pulciņu. Pret tās krūtīm bija atslieta rakstu zīmēm izraibināta akmens plātne cilvēka augumā, un, izburtojuši uzrakstu, minejieši jutās atviegloti un iedrošināti. Jo šī vēlīni liktā plātne bija stingri balstīta laikā;- tā atgādināja šauru laukumiņu, uz kura atsperties kājai, karājoties virs bezdibeņa; faraons Tutmess bija šo plātni uzstādījis par piemiņu savam viedam un dievības atslogošanai no smiltīm. Vecais nolasīja savējiem priekšā tekstu, kurš vēstīja, ka stundā, kad saule pakāpusies visaugstāk, princi monstra novēnī pārņēmis miegs un sapnī viņš vie-dējis vaigā varenā dieva Harmaha-Hepra-Atuma-Ra — sava tēva augstību, un dievs tēvišķi uzrunājis viņu un saucis par mīļoto dēlu. «Daudz gadu,» tas teicis, «mans vaigs ir pievērsts tev un sirds mana arīdzan. Es došu tev, Tutmes, ķēniņa varu, un abu zemju kroņus tev būs nest, sēžot Geba tronī, un tava būs šī zeme visā tās platumā un garumā līdz ar visu, ko apspīd pasaules valdnieka starojošā acs. Lemtas tev būs Ēģiptes bagātības un lielas svešzemju tautu nodevas. Bet man, pielūgsmes cienīgajam, tamēr uzmācas tuksneša smiltis, uz kurām es dusu. No šā apgrūtinājuma un šīs sūdzības izriet mana pamatotā vēlme. Nešaubos, tu izpildīsi manu lūgumu, tiklīdz varēsi. Jo es zinu: tu esi mans dēls un glābējs. Un es būšu ar tevi.» Kad Tutmess pamodies, vēstīja uzraksts, viņš vēl atcerējies dieva vārdus un paturējis tos prātā līdz savas paaugstināšanas stundai. Un tai stundā viņš devis rīkojumu nekavējoties norakt smiltis, kuras apgrūtinot Harmahu — lielo sfinksu tuksnesī, Mempī apkaimē.

Tā vēstīja uzraksts, un Jāzeps, kurš bija klausījies, kā vecais, viņa pavēlnieks, lasa, sargājās bilst kaut vārdiņu, jo atcerējās vecā vīra brīdinājumu Ēģiptē pievaldīt mēli un vēlējās pierādīt, ka vajadzības gadījumā spēj noklusēt arī tādas domas, kādas viņam nupat bija radušās. Bet klusībā viņš piktojās Jēkaba dēļ par Šo apsolījuma sapni un savā īgnumā atzina to par gaužām pelēcīgu un nabadzīgu. Faraons, likdams uzstādīt piemiņas plāksni, viņaprāt, bija pārlieku plātījies ar savu viedējumu. Kas tad šim galu galā bija apsolīts? Tikai tas, kas viņam pienācās jau no dzimšanas, proti, noliktā stundā kļūt par abu zemju valdnieku. Šīs pilnīgi noteiktās izredzes dievs bija apstiprinājis, ja faraons paglābs tā atveidu no smiltīm, kas tam uzmācās. Te nu kļuva redzams, cik aplam celt sev elkutēlus. Tēls nonāca smilšu gūstā, un dievs bija spiests ubagoties: «Jel glāb mani, dēls!» — un slēgt derību, kurā atmaksai par nožēlojamu pakalpojumu apsolīja to, kas tāpat bija drošs. Tas nudien bija pliekani. Tad jau derība, ko dievs tas kungs tika cēlis ar sentēviem, bija pavisam citāda, nesalīdzināmi cildāka — tiesa gan, arī aiz vajadzības, taču abpusēji radušās: tās nolūks bija glābt vienam otru no tuksneša smiltīm un vienam otrā tapt svētam. Turklāt ķēniņa dēls noliktajā stundā gan bija kļuvis par valdnieku, bet dievu itin paaugstu jau atkal sedza tuksneša smiltis. Atlīdzībai par tik īslaicīgu atvieglojumu patiešām pietika ar gluži nevajadzīgu apsolījumu, nosprieda Jāzeps un zem četrām acīm pateica savas domas arī Kedmam, vecā dēlam, kurš nogrozīja galvu par tik nevaldāmu kritizētkāri.

Bet, lai arī Jāzeps par godu Jēkabam pēla un irgojās, sfinksa tomēr atstāja uz viņu spēcīgāku iespaidu nekā viss līdz šim Ēģiptē redzētais un viņa zēniskajā sirdī viesa nemieru, pret kuru irgošanās nelīdzēja un kurš liedza iemigt. Jo, ceļotājiem kavējoties pie tuksneša milzeņiem, bija uznākusi nakts, un tā nu viņi uzslēja teltis tepat, lai pagūtu izgulēties, iekams rīta stundā turpinās ceļu augšup, uz Menfi. Jāzeps, jau atlaidies teltī blakus savam naktsdusas biedram Kedmam, piecēlās, izgāja laukā zem zvaigžņotās debess un, tālumā kaucot šakāļiem, vēlreiz devās pie milzu dievekļa, lai viens, bez lieciniekiem pavērotu briesmekli nakts mirgā un izdibinātu tā noslēpumu.

Jo šausmains tas bija — šis aizlaiku nezvērs ar klintsraga galvas apsēju, turklāt ne jau izmēru ziņā vien un pat mītiskās izcelsmes dēļ ne. Ko pauda tā noslēpums? Neko tas nepauda. Tā būtība bija klusēšanā, tai rimti skurbajā nerunībā, kādā nezvērs akli vērīgs lūkojās pāri jautājot iztaujātajam, neesošajam degunam radot iespaidu, kādu atstāj cilvēks ar cepuri uz vienas auss. Ek, būtu šī mīkla līdzīga vecā vīra uzdevumam par kaimiņa Dagantakalas zemes gabalu, nezināmo, lai cik labi apslēptu un nobēdzinātu, varētu pārlikt gan šā, gan tā un, apsverot visus apstākļus, ne tikai atrast pareizo risinājumu, bet pai ietvert atbildi nebēdnīgi rotaļīgā tērzējumā! Taču šī te mīkla bija viena vienīga klusēšana; nebēdnīgums, sprie_7 žot pēc deguna, palika tēla ziņā, un, kaut arī briesmeklim bija cilvēka galva, tas neko nelīdzēja cilvēka galvai, lai cik tā vērīga.

Piemēram ... Kāda dzimuma — vīrišķa vai sievišķa — bija nezvērs? Šejienes ļaudis dēvēja to par «Horu Gaismas kalnā» un turēja par Saules dieva atveidu, kā nesen tika darījis Tutmess. Taču tas bija jaunlaiku iztulkojums, — ne jau vienmēr tā sprieduši ļaudis, un, kaut arī pats Saules dievs būtu iemiesojies gulošajā tēlā, — vai tas ko liecināja par tā dzimumu? Apslēpts un apbēdzi-nāts bija dzimums, tāpēc ka tēls dusēja guleniski. Vai tad, ja tēls pieceltos, tam būtu tikpat vareni pauti kā Onas Merveram vai arī izrādītos, ka darīšana ar sievišķu veidojumu un puslauvu, pusjaunavu? Atbilde nebija rodama. Jo, ja arī tēls, izlīdis reiz no klints, pats darinājis sevi tāpat, kā mākslinieki rada vai, pareizāk, rāda skatāmus māņu tēlus — tādēji, ka tā, kas nav redzams, nav vispār; un, ja simt akmeņkaļiem liktu ņemt kaltu un āmuru un izdibināt nezvēra dzimumu, noskaidrotos, ka tam- dzimuma nemaz nav.

Sfinksa ir sfinksa, tātad mīkla, noslēpums, turklāt plēsonīgs — ar lauvas ķetnām un jaunu asiņu kārs, bīstams dieva lolojumam, sposts apsolījuma vasai. Tpī, tu valdnieka dēla piemiņas plāksne! Pie šīs klinšu krūts starp sievietes-pūķa ķetnām apsolījuma sapņi rādīties neies — vai rādīsies, augstākais, gaužām liesi. Tādam, kāds tas, guldīts pirmatnes nemainībā, laika zoba apgrauztu degunu, nežēlīgi ieplestām acīm vērās pāri tuksnesim uz savu upi, šim tēlam ar apsolījumu nebija nekā kopīga, un ne jau tur meklējams draudīgās mīklas atrisinājums. Skurbs tas pastāvēja, palikdams arī nākotnē, taču šī nākotne bija pirmatnīga un nedzīva — nekas cits kā vienīgi pastāvība un viltus mūžība — un nesolīja neko.

Jāzeps stāvēja un neliedza pārbaudīt savu sirdi sald-kairi smaidošās nemainības dižumam. Viņš stāvēja gluži tuvu... Vai nezvērs pacels no smiltīm ķetnu un spiedīs viņu, zēnu, pie savas krūts? Viņš rūdīja sirdi un domāja par Jēkabu. Ziņkārai tīksmei par vēl neredzēto nav dziļu sakņu, tā ir puiciskas brīvības izjūtas triumfs. Aci pret aci ar aizliegto cilvēks jūt, kam ir garīgi rada, un nostājas tēva pusē.

Ilgi kavējās Jāzeps zem zvaigžņotās debess, stāvēdams pie mīklainā milzeņa, izlicis kāju uz priekšu, atbalstījis vienā rokā elkoni, otru atspiedis pret zodu. Atgriezies teltī un apgūlies blakus Kedmam, viņš sapnī dzirdēja, ka sfinksa viņam saka: «Es mīlu tevi. Panācies tuvāk un nosauc man savu vārdu — vienalga, lai kas es būtu!» Bet viņš atbildēja: «Kā lai es darītu kaut ko tik negantu un noziegtos dieva priekšā?»

IETĪTĀ MĀJOKLIS

Viņi bija ceļojuši pa upes rietumu krastu — labo pēc kustības virziena, un tas bija labi darīts. Jo viņiem vairs nevajadzēja celties pāri straumei, lai nokļūtu Mempī, dižajā pilsētā, kas pati atradās upes rietumu krastā, — vislielākajā pilsētā, kādu līdz šim bija gadījies redzēt Rāheles pirmdzimtajam, milzu ņūklī blakām augstienēm, kurās lauza akmeņus un .pilsētnieki bedīja savus mirušos.

Galvu reibinoši sena bija Mempī — un tātad arī godājama, ja vien senais allaž ir godājams. Tas, par kuru tālāk atpakaļ nesniedza cilvēku atmiņa un valdnieku rinda, — faraons Menī, leģendārais valdītājs, bija nocietinājis šo vietu, lai noturētu valstī ar varu iekļauto Lej-zemi; un arī varenais Ptaha nams, no mūžīgiem akmeņiem celts, bija pirmā faraona Menī veikums un tātad bija stāvējis šeit jau ilgi pirms tuksneša piramīdām — kopš dienām, par kurām tālāk atpakaļ pagātnē nevienam •nebija lemts ielūkoties.

Bet Mempī pilsētas ainā senatnīgais izpaudās ne jau stingā klusēšanā kā tur, tuksnesī; te kūsāja dzīve un senais tērpās možā tagadībā: milzu pilsētā mita vairāk nekā simttūkstoš iedzīvotāju, tā bija augusi, saplūstot kopā dažāda nosaukuma apdzīvotām vietām, un šaurās, smirdīgās ieliņas, kuras līkumoja te kalnup, te lejup un kurām pa vidu bija rīdziņa notekūdeņiem, mudēja no ļautiņiem, tie tekalēja šurpu turpu, rosījās, tirgojās, rāvās melnās miesās, trina mēles. Bija šeit arī grezni bagātnieku

kvartāli, kur jauku dārzu vidū tīksmā nošķirtībā gozējās skaistportālu villas, un zaļojoši tempļu rajoni, pār kuriem plīvoja karogi un kuru svētajos dīķos spoguļojās koši izrotātas svētnīcu sienas. Bija šeit piecdesmit olektis platas sfinksu alejas un kokiem apstādītas ielas, pa kurām, ugunīgu, spalvu pušķiem rotātu rumaku vilkti, ripoja dižvīru pajūgi, un pa priekšu tiem joza aizelsušies skrieļi, saukdami: «Abrek! Neiztrūcini savu sirdi! Sargies!»

Jā, «abrek» ... Tā Jāzepam laikam gan bija jāsaka sev,, , un jāpievalda sava sirds, lai tā tik izsmalcinātas esības priekšā pagalam neapmulstu. Jo šī bija Mempī jeb Menfe, kā teica šejienieši, draiski saīsinādami pilsētas pilno nosaukumu — «Men-nefru-Mira» — «Paliks Mira daile»; par Mira, proti, sauca sestās dinastijas faraonu, kurš bija paplašinājis seno nocietināto svētvietu, uzceldams šeit savu rezidenci un netālu — arī piramīdu, lai tā saglabātu viņa daili. Sākotnēji par «Men-nefru-Mira» tad arī īstenībā dēvēja tikai kapeni, līdz, pilsētai plešoties plašumā, to iekristīja apbedījuma vietas vārdā par Menfi, abu zemju svariem, valdnieka kapenes pilsētu.

Savādi gan, ka vārds «Menfe» bija draisks kapeņu nosaukuma saīsinājums! Šī doma ļoti nodarbināja Jāzepu. Tik nevērīgi, raizējoties vienīgi, lai vārds būtu ērtāk izrunājams, to pārtaisīt varēja tikai kārnie, ribainie biezi apdzīvoto rajonu iemītnieki, un vienā no šiem rajoniem bija apmetušies arī ismaēlieši dažādas tautības ļaužu — sīriešu, lībiešu, nūbiešu, mitaniešu un pat krētiešu pārpildītā karavānu mājvietā, kuras mēslainajā, ķieģeļiem bruģētajā pagalmā mauroja lopi un ķērkstēja un plinkšķināja savus instrumentus akli ielas muzikanti. Jāzepam atstājot mājvietu, acīm pavērās tā pati aina, kas dzimtās puses pilsētās, tikai mērogi bija citi un nokrāsa — Ēģiptei raksturīga. Abpus notekgrāvim bārddziņi skutināja savus klientus un kurpnieki nostiepa ar zobiem ādas sloksnes. Smelteri ar izmanīgām, māliem notrieptām rokām veidoja paminas aši grieztus, dobus traukus un dziedot slavināja Hnumu, kazgalvi radītāju, podnieka ripas pavēlnieku; zārcinieki meistaroja dīvainus šķirstus — tiem bija cilvēka apveids un bārdiņa pazodē; puišeļi, kam gar ausi vēl nokarājās bērna cirta, apsmēja piedzērušos, kuri izlīgoja no trokšņainiem alus pagrabiņiem. Ļaužu bie-zum biezs! Visiem vienādi linauduma gurnu apsēji un vienādi apcirpti mati; visiem tādi paši taisni pleci, tādas pašas tievas rokas, un visi vienlīdz naivi un zobgalīgi

rauca uzacis. Viņu bija daudz, un pūļa vienveidības apziņa noskaņoja viņus zobgalīgi. Tas bija zīmīgi viņiem — garu, nāves nopietnībai pielīdzīgu nosaukumu saīsināt par «Menti», un, iedomājot šo vārdu, Jāzepam krūtīs modās sajūtas, iepazītas jau toreiz, kad viņš no dzimtenes uzkalna bija raudzījies lejup uz Hebronu, pilsētu, un dubulto alu, sentēvu dzimtas kapvietu, sirdī mijoties nāves domu raisītai svētbijai ar patiku, ko radīja ļaužu pilnās pilsētas ainava. Tas bija smalku un tīkamu izjūtu mistrojums, savdabīgi raksturīgs viņam un slēpti atbilstīgs tai divējai svētībai, par kuras dēlu — un joka pēc par sūtni un vidutāju starp abām — viņš sevi uzskatīja. Joks viņa uztverē bija arī tautas iecienītais lielpilsētas nosaukums, un savā sirdī viņš jutās tuvs tiem, kuri nosaukumu saīsinājuši, — kārnajiem ribaiņiem abās notekgrāvja pusēs, tāpēc centās aprunāties ar vietējiem šejienes mēlē, smieties kopā ar tiem un tikpat zobgalīgi raukt uzacis — tas, starp citu, viņam- īpašas grūtības neradīja.

Turklāt viņš noprata itin labi un sirds dziļumos tas viņam bija pa prātam, ka zobgalīgi šie ļaudis nav tāpēc vieu, ka viņu ir daudz, un smejas viņi ne tikai par citiem, bet arī par sevi, atceroties, kas viņu pilsēta bijusi kādreiz un kas tā sensenis vairs nav. Viņu zobgalībā lielpilsētniekiem iezīmīgā veidā izpaudās tas pats rūgtums, kurš bija saklausāms Per-Sopdas ļaužu un priesteru valodās, — apsteigtas pagājības pašizjūta šeit tērpās iz-smējībā un iecildīgi ironiskā sevis un visas pasaules ap-šaubījumā. Jo tā nu tas bija. Kādreiz, piramīdu cēlēju laikos, valdošā pilsēta, abu zemju svari, bija bijusi biezu mūru iejoztā Menfe. Bet tad Tēbās, pilsētā augstu dienvidos, par kuru neviens ne dzirdējis netika dienās, kad Menfe jau gadu gadus bija izdaudzināta visā pasaulē, aizsākās jaunais laiks, saistīts ar atbrīvošanos pēc ilgiem juku un svešzemju jūga lāsta gadiem un ar abu zemju atkalapvienošanos pašreiz valdošās Saules dinastijas vadībā, un varas simboli — divkāršais kronis un valdnieka scepteris — nokļuva Vesē, turpretī Menfe, lai arī pārapdzīvota un liela tāpat kā izsenis, nu bija no troņa gāzta valdītāja, pašas dižuma kapvieta, lielpilsēta ar bezkaunīgi saīsinātu kapenes nosaukumu.

No teiktā nav jāsecina, ka Ptahs, kungs un noteicējs savā kapelā, būtu malā nostumts un nabadzībā slīdzis dievs kā Sopdu austrumos. Nē, godāts tika viņa vārds it visos nomos, un bagāts ar ziedoiumiem. zemi un lopiem bija cilvēkveidīgais dievs — tas uzreiz dūrās acīs, vērojot viņa dārgumu krātuves, noliktavas, staļļus un šķūņus tempļa iecirknī. Dievs Ptahs, kuru neviens netika redzējis, — jo pat tad, kad viņš savā strūgā procesijas galv-galā devās apciemot vienu otru šeit mītošu dievību, viņa nelielo statuju slēpa zelta aizkari un vaigā viņu zināja vienīgi paša kalpi priesteri, — dievs Ptahs tātad dzīvoja savā namā kopā ar sievu Sahmetu, sauktu arī par Vareno, kura uz tempļa sienām bija attēlota ar lauvenes galvu un, kā stāstīja, labprāt karoja, un abu dēlu Nefer-tēmu, skaistu jau vārda pēc vien, taču grūtāk izprotamu par Piahu, cilvēkveidīgo, un sirdīgo Sahmetu. Viņš bija šo divu dēls, nekas vairāk par viņu nebija zināms, un neko citu Jāzepam izdibināt neizdevās. Tiesa, par Nefer-tēmu, dēlu, tik daudz vēl bija zināms, ka uz galvas viņam ir lotoszieds, un viens otrs pat apgalvoja, ka viņš neesot nekas cits kā zila ūdensroze. Šī neskaidrība tomēr neliedza dēlam kļūt par iemīļotāko Mentes trīsvienības pārstāvi, un, tā kā droši bija zināms, ka debeszilais lotoss ir viņa iecienītais zieds un tieša paša būtības izpausme, Nefertēma miteklī nekad netrūka šo ziedu pušķu, un arī ismaēlieši nepalaida garām izdevību veltīt dievam zilos lotosus, kā jau veikalnieki rēķinādamies ar viņa popularitāti.

Nekur citur no mājām aizvestais Jāzeps nebija tik cieši saskāries ar aizliegto kā šeit, ja uzskata, ka viņa dzimtā no paaudzes paaudzē nodotais aizliegums izsakāms ar vārdiem: «Tev nebūs taisīt sev tēlus.» Ne velti Ptahs bija dievs, kurš rada mākslas darbus, tēlnieku un amatnieku patrons, par kuru mēdza teikt, ka viņa sirds vēlmes izpildās un domas īstenojas. Viens vienīgs tēls bija viss lielais Ptaha nams; tēlu pilni bija viņa mājoklis un viņa mājokļa pagalmi; izcirstas granītā, kaļķakmenī un smilšakmenī, iegrebtas kokā un izkaltas varā, Ptaha domas pildīja visas tempļa zāles, kuru tēliem klātie pīlāri, mijkrēslī viznīdami, niedru saišķu vainagoti, kā milzīgu ziloņu kājas slējās no dzirnakmens formas balstiem līdz apzeltītajām griestu sijām. Visur bija akmens tēli, atveidoti divatā, trijatā, apskāvušies vai pa vienam, stāvot, ejot, sēžot, un līdzās troņu soliem redzēja daudzkārt mazākā mērogā darinātas bērnu skulptūras; statuju bija neskaitāms vairums: valdnieki, kam cepures veida kronis un līks zizlis, sānauts ar priekšā izplestu krokotā apsēja galu, galvas pārsaitē, kuras spārni aiz atkaru ausīm sniedzēs lejup līdz pleciem; cienīgi stingas sejas, gleznas krūtis un plaukstas, piespiestas pie gūžām, — sendienu valdītāji platiem pleciem un šauriem gurniem, dieviešu vadīti, kuras neveikliem pirksteļiem apņēmušas aizbilstamā muskuļaino augšdelmu, faraoni, kam aiz skausta spārnus pleta vanags. Gaļīgu degunu un biezām lūpām, atspiedies uz zižļa, blakus savam nesamērīgi mazajam dēliņam gāja varā lietais valdnieks Mira — tas pats, kurš pilsētu tika darījis dižu, — un, tāpat kā pārējie, ejot neatrāva vēl soli nespērušo kāju no zemes, proti, soļoja, plakani likdams pēdas, stāvēja iedams un stāvēdams gāja. Izslietu galvu, uzrautiem pleciem, spēcīgi veidotām kājām akmens tēli attālinājās no pilastriem, kas slējās aiz pjedestāliem, un rokās, kuras brīvi nokarājās gar sāniem, cieši sažņaugtus turēja tādus kā tapveida veltnīšus. Tie sēdēja rakstveža pozā, sakrustotām kājām, darbīgajās rokās turēdami rakstāmos rīkus, un gudru skatienu pāri klēpī izklātajam darbam vērās apmeklētājā. Sakļāvuši ceļgalus, tie sēdēja viens otram blakus — vīrs un sieva, un to augumi, mati un apģērbs bija tik dabiski izkrāsoti, ka tēli atgādināja vai nu dzīvus mirušos, vai pārakmeņotus dzīvos. Daudziem tēliem Ptaha mākslinieki bija izgatavojuši acis — bezgala biedējošas — no citas vielas nekā augums un īpaši ievietojuši acu dobumos: par redzokli noderēja stiklā iekausēts melns akmentiņš, bet tajā savukārt bija iestiprināts sīks sudraba gabaliņš, kuram nozvidzot gaismas atspulgā, plati ieplestās acis iezvērojās tik neganti, ka nebija cita glābiņa no šiem zibšņiem kā aizsegt seju ar rokām.

Tās bija Ptaha sastingušās domas, kas mājoja viņa namā kopā ar lauvgalvi māti un lotosziedu dēlu. Viņš, pats varenais, cilvēkam līdzīgais dievs, bija attēlots simtiem reižu uz savas kapelas altāra viscaur brīnumaini izrakstītajām sienām — cilvēkam rada, tiesa kas tiesa, taču vienlaikus ērmoti līdzīgs kūniņai un tikai nosacīti parādīts sānskatā — redzama viena kāja, viena iegara acs un valdnieka bārdas ķīlis pazodē, bet galvu sedz cieši pieguļoša kapuce. Dīvaini līdz galam neizveidots un vienīgi vispārējos vilcienos iezīmēts šķita viņa stāvs, uz priekšu izstieptās rokas turēja varas simbolu — zizli; dievs likās ievietots tādā kā futrālī, šaurā, ķermeņa aprises nolīdzinošā pārvalkā, atklāti sakot, likās ietīts un iebalzamēts .. . Kāpēc tā, un vai ar valdnieku Ptahu viss bija gods godam? Varbūt mūžsenajai lielpilsētai par savu kapenīgo nosaukumu jāpateicas ne tikai piramīdai, kuras vārdā tā iedēvēta, un pašas pagātnei, bet arī un it īpaši sava pavēlnieka mājoklim? Jāzeps bija zinājis, uz kurieni dodas, pircējiem vedot viņu uz Ēģipti, Jēkaba nosodījuma zemi. Tāpat viņš atzina bez ierunām, ka šeit ir viņa stāvoklim atbilstošā vieta un aizliegtais viņam nav aizliegts, gluži otrādi, tas viņam ir piemērots un visam tam ir. kāda dziļāka jēga. Vai viņš ceļā jau laikus nebija pieņēmis vārdu, kuram jāliecina, ka viņš ir šejienietis un šai pus^i piederīgs? Tomēr viņš nekādi nespēja aizmirst tēva netīksmi pret vidi, kura pašreiz apņēma viņu, un viņam kārot kārojās pakaitināt ēģiptiešus, apvaicājoties par dieviem un pašu zemi, lai šie ļaudis pateiktu taisnību ne tikai viņam, kam tā jau bija zināma, bet arī paši sev, jo šķita, ka šai ziņā tiem īstas skaidrības nav.

Tieši tā tad arī ievirzījās saruna ar Mentes maiznieku meistaru Batu, ar ko ismaēlieši sastapās, kopā vērojot upura nešanu Apisam dieva Ptaha templī.

Jo līdzās bezveidīgajam, lauvenei un mīklainajam dēlam templī mita arī Hapī, lielais vērsis, dieva «dzīvais atkārtojums», debesu gaismas stara dzemdināts govī, kura pēc tam vairs netika atnesusies; šim vērsim bija tikpat vareni nokaru pauti kā Onas Merveram. Hapī mājoja aiz bronzas durvīm viņā galā pagalmam, ko no visām pusēm ietvēra kolonnas, kuru smalki veidotās dzegas sniedzās tām līdz pusei un kuras citu no citas atdalīja brīnumskaistas akmens kaluma margas; un flīzēm izliktajā pagalmā allaž bija drūzma, kad kalpotāji šurp izveda Hapī no gaismekļu vāji apgaismotās staļļa kapelas, lai tauta redzētu dzīvo dievu un nestu tam upurus.

Vienu tādu godināšanas rituālu noskatījās arī Jāzeps ar saviem saimniekiem — ērmotu negantību, kurai, tiesa, līksmu nokrāsu piešķīra omulīgie menfieši, vīri un sievas ar spārdulīgiem bērniem — tautas svētku noskaņas pārņemtais pūlis, kurš, gaidīdams dieva parādīšanos, mēļodams un zviegādams «mutēja» — kas šai pusē nozīmēja «ēst» — sikomoru vīģes un sīpolus vai, sulai pilot no zoda, koda meloņu šķēlēs un ecējās ar rebiniekiem, kuri pagalma malās tirgojās ar svētītām maizītēm, upura putniem, alu, smaržzālēm, medu un puķēm.

Blakus ismaēliešiem stāvēja vēderā izblīdis vīrs lūku sandalēs, ar kuru, pūļa stumdīti, viņi uzsāka sarunu. Resnvēderim bija garš rupja linauduma gurnu apsējs, kas priekšā sniedzās līdz ceļgaliem, bet rumpis un roku dilbi notīti daždažādām mezglotām rituālā lentem. īsi apcirptie mati bija cieši piegludināti apaļajai galvai, un, vīram laižot vārdus pār glītajām lūpām, stiklainās, izvalbītās acis gludi skūtajā sejā vēl vairāk izspiedās uz āru. Viņš labu brīdi iesānis bija vērojis veco un tā ļaudis, iekams, vēlēdamies apmierināt savu ziņkāri, uzrunāja tos un apvaicājās, no kurienes tie nākot un uz kurieni dodoties. Viņš pats, vīrs paskaidroja, esot maiznieks, taču ar savām rokām maizi necepot un krāsnī galvu nebāžot. Viņš nodarbinot kādu pusduci cepēju un pārdevēju, kas apstaigājot pilsētu, nesdami uz galvas grozus ar teicamiem radziņiem un kliņģeriem; un viņa izsūtāmiem labi vis neklājoties, ja, aizmirsuši piesardzību, tie neatgaiņājot debesu putnus, kas lidinoties virs groziem un cenšoties nočiept kādu maizīti. Vainīgajam par to tiekot «mācība», kā izteicās maiznieku meistars Bata. Jo tā viņu sauca. Pilsētas nomalē viņam piederēja nedaudz zemes, un iegūto ražu viņš izcepa maizē. Tiesa, ar to nepietika, jo apgrozījums bija paprāvs, un viņš iepirka miltus. Šodien viņš izgājis, lai redzētu dievu, — tas esot veselīgi un uzlabojot pašsajūtu. Viņa sieva tikmēr devusies uz Esetas namu, lai pielūgtu Lielo Mātit un aiznesusi tai ziedus, tāpēc ka īpaši pieķērusies šai dievei, turpretī viņš, Bata, lielāku gandarījumu rodot šeit. Vai svešie darījumu labad apceļojot abas zemes? — prašņāja maiznieks.

Kā tad, ka darījumu labad, atbildēja vecais. Un, nonākuši Menfē, pilsētā ar vareniem vārtiem, neskaitāmām dzīvojamām mājām un mūžīgām celtnēm, viņi, tā sakot, esot sasnieguši ceļojuma mērķi un mierīgu sirdi varot griezties atpakaļ.

Viņš pateicoties par laipnību, teica meistars. Varēt viņi jau varot griezties atpakaļ, taču droši vien nedarīšot to; tāpat kā visi, viņi drīzāk uzskatot šo te seno ligzdu vienīgi par pakāpienu, uz kura atspert kāju, lai paceltos Amuna krāšņumā. Pretējā gadījumā viņi būtu pirmie, kas rīkotos'citādi un kam ceļa mērķis nebūtu gluži jaunā Ve-seta, faraona pilsēta (lai viņam slava un veselība!), kurā saplūst ļaudis un bagātības un kurai apsūnojušais Menfes vārds noderot, vienīgi lai rotātu faraona galminieku un lieleinuhu titulus; tā, piemēram, dieva galvenais maiznieks, pils ceptuves pārzinātājs, saucoties par «Menfes valdoni» ne gluži bez pamata, tas jāatzīstot, jo taisnība vien esot, ka Menfē jau tad iznēsātas govs vai gliemeža formas maizītes, kad Amuna ļaudis vēl rijuši grauzdētus graudus.

Vecais prātīgi atbildēja, ka, protams, uzkavējušies pirmām kārtām Menfē, viņi domājot uzmest acis arī Vese-tai, lai palūkotos, vai tā kaut nedaudz tikusi uz priekšu dzīves smalkuma un smalkmaizīšu labuma ziņā, taču to-pašubrīd, ierīboties katla bungām, atdarījās dibenplāna vārti un pagalmā — tikai pāris soļu vārtu spārnu priekšā — tika izvests dievs. Viņa parādīšanās spēcīgi sa-< viļņoja pūli. Palēkdamies uz vienas kājas, ļaudis kliedza: «Hapī! Hapī!» vai arī, ja vien drūzmā pietika vietas, krita uz vaiga un skūpstīja zemi. Visapkārt redzēja kūkumā saliektas muguras, un gaisu tricināja skaļi izdvestā rīkles skaņa, ar kuru sākās simtbalsīgi izkliegtais dieva vārds. Šai vārdā sauca arī upi, abu zemju radītāju un barotāju. Šis bija paša Saules vērša vārds un apzīmēja auglības spēkus, no kuriem ļaudis apzinājās esam atkarīgi, — zemes un cilvēku pastāvēšanas, pašas dzīvības vārds. Ļaudis, lai cik gaisīgi un niekkalbīgi, jutās dziļi aizgrābti, jo viņu svētbijā iemita visas cerības un visa bailība, ar kādu krūtis pilda stingri nolikta esības kārtība. Domās viņi pieminēja applūdumu, kurš, lai pastāvētu dzīvība, nedrīkstēja būt ne par olekti augstāks vai zemāks, sievu raženumu un bērnu veselību, savas miesas labklājību un viegli iespaidojamās miesas norises, kuras deva baudu un labsajūtu, ja viss bija kārtībā, bet radīja negantas mokas, līdzko tika traucētas, — norises, kuras ar raibīšanu pasargājamas no nobūruma; naidniekus dienvidos, austrumos un rietumos, faraonu, kuru arī sauca par «stipro vērsi» un Tēbu pilī, kā zināms, loloja un apsargāja tikpat rūpīgi kā Hapī šejienes templī, tāpēc ka tas aizstāvēja viņus un savā esībā mainīgs vienoja ar to, no kā viss bija atkarīgs. «Hapī! Hapī!» viņi sauca baiļpilni gaviļaini, draudpilnas nolemtības apziņas mākti, un cerībā blenza uz dievdzīvnieka plato, četrstūraino pieri, dzelzs ragiem, drukno, no galvaugšas līdz mugurai taisno kumbru un radīšanas rīku — it visas auglības ķīlu. «Drošību!» pauda saucieni. «Aizstāvību un labklājību!» — «Lai dzīvo Ēģipte!»

Dižen dailīgs bija Ptaha dzīvais atkārtojums — un kā lai tas būtu citāds, ja jau paši izcilākie lietpratēji gadiem ilgi bija meklējuši visskaistāko vērsi no Deltas purviem līdz Ziloņu salai! Tas bija melns, un brīnišķīgi, lai neteiktu — dievišķi pieskanīga šim melnumam šķita purpursarkanā seglu sega uz dzīvnieka muguras. Divi priesteri skūtām galvām, aplikuši krokotus brokāta sānautus, kas priekšā nesedza nabu, bet mugurpusē sniedza līdz lāpstiņām, katrs savā pusē turēja vērsi aiz zelta pavadām, un tas, kurš stāvēja pa labi, mazliet pacēla segu, rādīdams tautai Hapī krustu balto plankumu, kurā bija jāsaskata mēness sirpis. Vēl kāds priesteris, kam pāri mugurai nokarājās leoparda āda ar visu asti un ķetnām, zemodamies lieca pieri un, izlicis uz priekšu kāju, pastiepa aiz gara kāta turēto kvēpināmo zāļu trauku tuvu klāt vērsim, kurš, nodurtu galvu ostīdams gaisu, piepūta biezās, mitrās, smaržīgo dūmu kutinātās nāsis. Vērsis sparīgi nošķaudījās, un saucieni kļuva vēl jo jūsmīgāki, ļaudīm palecoties divtik augstu. Kvēpināšanas rituālam pavadījumu strinkšķināja pietupušies artisti un, pavērsuši seju pret debesīm, skaitīja himnas, dziedātājiem aiz viņu muguras tikmēr taktī sitot plaukstās. Parādījās arī sievietes, tempļa meičas atrisušiem matiem, viena viscaur kaila, apsējusi tikai jostas lenti virspus līganajiem gurniem, otra garā, caurspīdīgā plīvura tērpā, kas — vaļējs priekšpusē — neliedza saskatīt visu viņas jaunavību. Dejas solī apstaigādamas paaugstinājumu, meičas virs galvas kratīja sistru un tamburīnu un apbrīnojami augstu svieda kājas. Reci* tētājs priesteris, apsēdies tuvu vērsim un pagriezis seju pret ļaudīm, galvu šūpodams, dziedoši lasīja no tīstokļa tekstu, kurā daudzreiz atkārtojās arī tautas līdzi skandētie vārdi: «Hapī ir Ptahs. Hapī ir Ra. Hapī ir Hors, Esetas dēls!» Pēc tam, spalvotu vēdekļu apvēdīts, priekšā tika izvests acīmredzot augsts garīdznieks garā un platā batista gurnu apsējā ar plecu lencītēm, dīžīgs plikgalvis, kurš abām rokām nesa zelta bļodu ar garšsaknēm un zālaugiem, ko tūdaļ pastiepa pretī dievam, it kā līšus atšāvis tālu atpakaļ vienu kāju un ar otru — celgalī cik vien iespējams zemu saliektu — atbalstījies uz pirkstgaliem.

Vērsis par visu to nelikās ne zinis. Apradis ar nebeidzamajām dievībai veltītajām ceremonijām, ar svinīgo garlaicību, kurai zināmu ķermeņa īpatnību dēļ bija nolemts, tas, plati izlicis kājas, ar mazajām, asinīm_pielijušām acīm drūmi blenza pāri upura nesējam uz pūli, kurš lēkādams un diedams, vienu roku piespiedis krūtīm, otru pastiepis pret dievu, izkliedza tā svēto vārdu. Ļaudīm kļuva līksmi ap sirdi, redzot, ka dievu tur aiz zelta pavadām un tempļa kalpu uzraudzībā tam briesmas nedraud. Vērsis bija viņu dievs un viņu gūsteknis. Patiesībā viņi uzgavilēja dieva gūstniecībai un drošībai, ko tā solīja, un tāpēc aiz prieka lēkāja; bet vērsis glūnēja uz viņiem tik nikni, varbūt noprazdams, ka, par spīti goda apliecinājumiem, ļaudīm nebūt nerūp dieva labsajūta.

Maiznieks Bata aiz smagnējuma nelēkāja, toties skaņā balsī vervelēja līdzi recitētāja lasīto tekstu un, dievišķās tuvības redzami pacilāts, sveica savu dievu visādi — gan zemu klanīdamies, gan izstiepdams roku.

— Pavērot dievu ir visai veselīgi, — viņš skaidroja blakus stāvošajiem, — tas palīdz atgūt spēkus un uzmundrina. Es zinu no pieredzes, ka, pavērojis Hapī, augu dienu varu vairs neēst, jo jūtos tā, it kā būtu pielicis pilnu vēderu vēršgaļas; juzdamies krietni paēdis un miegains, es liekos uz auss un pamostos kā no jauna piedzimis. Tas ir ļoti varens dievs, dzīvs Ptaha atkārtojums. Rietumos, jūsu zināšanai, uz to jau gaida kapvieta, jo izdota pavēle, ka mirušu to jāpiesūcina ar pirmā labuma sveķiem, jāietin valdnieka cienīgos linaudekla autos pēc visaugstākās pakalpojumu likmes un jāapbedī atbilstoši paražām mirušo pilsētas dievišķo vēršu mūžības namā. Tāda ir pavēle, •— viņš piemetināja, — un tā tas arī būs. Rietumu mūžības namā divi Usari Hapī jau atdusas akmens sarkofāgos.

Vecais uzmeta Jāzepam skatienu, kurā zēns nomanīja atļauju pateikt viņam priekšā kādu jautājumu, lai pārbaudītu maiznieku.

— Palūdz, — Jāzeps teica, — lai šis cilvēks tev paskaidro, kāpēc viņš apgalvo, ka Usaru Hapī gaida mūžīga atdusa Rietumos, ja tā gaida to šeit, Mentē, nevis Rietumos un Mente, dzīvo pilsēta, pati atrodas upes rietumu krastā, tā ka šejienes mirušajiem nemaz nav jādodas pāri upei.

— Šis jauneklis, — griezās vecais pie maiznieka, — jautā tā un tā. Vai tu atbildēsi uz viņa jautājumu?

— Es runāju tā, kā pieņemts izteikties, — atbildēja ēģiptietis, — un neizvēlējos vārdus. Jo tā, gari neprātojot, te izsakās visi. Rietumi ir Rietumi, proti, Mirušo pilsēta. Bet, tiesa kas tiesa, Mentē mirušie nedodas pāri upei kā citviet, jo pati Dzīvo pilsēta atrodas rietumu krastā. Pēc prāta apsvērumiem, tava jaunekļa iebilde ir taisnīga. Taču pēc runas veida es izteicos pareizi.

— Pajautā viņam vēl, — lūdza Jāzeps, — kas ir Ptahs savā namā, ja Hapī, dailīgais vērsis, dzīvo acīs ir dzīvais Ptahs.

— Ptahs ir liels, — atbildēja maiznieks.

— Saki viņam, ka par to es nešaubos, — teica Jāzeps. — Bet mirušu HapI dēvē par Usaru Hapī, taču, no otras puses, Ptahs savā strūgā ir Usīrs un tiek saukts par cilvēkveidīgo, tāpēc ka atgādina šķirstus ar ķīļbārdiņu, kādus darina zārcinieki, un izskatās pēc ietīta. Kas viņš īsti ir?

— Pastāsti savam jauneklim, — sacīja vecajam maiznieks, — ka pie Ptaha diendienu ierodas priesteris un ar īpašu rīku atver dievam muti, lai tas ēstu un dzertu, kā arī atsvaidzina krāšļus uz dieva vaigiem. Tā kopj un aprūpē Ptahu.

— Tādā gadījumā lai atļauts man laipni vaicāt, — bilda Jāzeps, — ko dara ar mirušo pie kapa, kad aiz viņa nostājas Anups, un kāds ir rituāls, kuram priesteris pakļauj mūmiju?

— Pat to viņš nezina? — atvaicāja maiznieks. — Nudien, kā redzams, viņš ir smiltāju iemītnieks un pēdējais nejēga, tikai nesen ieradies mūsu zemē. Rituāls, paskaidro viņam, pirmām kārtām ietver tā saukto mutes atvēršanu, lai mirušais ēstu un dzertu, un baudītu viņam pienestos pārtikas upurus. Bez tam par zīmi, ka mirušais pēc Usīra parauga atgūs dzīvību, un palicējiem par mierinājumu priesteris koši izkrāšļo aizgājēju.

— Paldies par skaidrojumu, — sacīja Jāzeps. — Tad tāda ir atšķirība starp kalpošanu dieviem un kalpošanu mirušajiem. Pajautā, lūdzams, Batas kungam, no kā Ēģiptē ceļ mājas.

— Tavs jauneklis ir itin glīts, taču pastulbs, — atbildēja maiznieks. — Dzīvajiem mājokļus ceļ no Nīlas samana. Mirušo mājokļi un tempļi turpretī tiek celti no mūžīgā akmens.

— Ar pateicību, — teica Jāzeps, — es uzklausu tavu pamācību. Bet, ja par divām parādībām var teikt vienu un to pašu, tās ir tāpatīgas un nesodīti savstarpēji aizstājamas. Ēģiptes kapenes ir tempļi, bet tempļi...

— ... ir dievnami, — pabeidza teikumu maiznieks.

— Tu to saki. Ēģiptes mirušie ir dievi, bet dievi.,. kas tie ir?

— Dievi ir diženi, — atbildēja maiznieks Bata. — To es secinu pēc tā, ka, pavērojis Hapī, jūtos gurds un paēdis. Būs vien jāiet uz mājām un jāizguļas, lai pamodies atkal justos kā no jauna piedzimis. Tikmēr arī sieva pārnāks no kalpošanas Mātei. Dzīvojiet veseli, svešzemnieki! Lai līksme un miers jūs pavada ceļā!

Viņš aizgāja. Bet vecais sacīja Jāzepam:

— Šo vīru dievs bija darījis gurdu, tev nevajadzēja piesieties viņam, ar manu muti uzdodot āķīgus jautājumus.

— Kā lai tavs kalps neapvaicājas par visu, — taisnojās Jāzeps, — cenzdamies iejusties zemē, kurā tu taisies viņu atstāt uz palikšanu. Svešāds un neredzēts te viss ir zēnam. Jo Ēģiptes dēli piesauc savus dievus kapenēs, vienalga, lai kā tās dēvētu — par tempļiem vai mūžības namiem, mūsmājās turpretī pēc sentēvu paraduma lūdz dievu zem zaļiem kokiem. Kā lai nesmejas un nelauza galvu par šiem bērniem? Te Hapī viņiem ir dzīva Ptaha līdzība, un tāda, manuprāt, tam var lieti noderēt, jo pats nepārprotami ir mūmija, iebalzamēts līķis. Bet viņi nerimstas, kamēr neietin arī dzīvo līdzību un nepataisa to par Usīru un dieva mūmiju, — ātrāk viņiem miera nav. Un tomēr man patīk Mente, kuras mirušajiem nav jāceļas pāri ūdeņiem, tāpēc ka pati ir Rietumos — liela pilsēta, pilna cilvēku, kas izrunas ērtības labad saīsinājuši tās kapeņu vārdu. Žēl gan, ka svētības māja, uz kuru tu mani ved, proti, Petepra, vēdekļa nesēja nams, neatrodas Mentē, jo Ēģiptes pilsētu vidū šī, rādās, man ir īsti piemērota.

— Tu vēl esi daudz par zaļu, — atcirta vecais, — lai izšķirtu, kas tev ir noderīgs. Toties es to zinu un gādāju par tevi kā tēvs, jo tas es laikam būšu, ja pieņem, ka tava māte ir bedre. Rīt mazā gaismiņā mēs sēdīsimies kuģī un deviņas dienas brauksim pa upi cauri Ēģiptei uz dienvidiem, lai spertu kāju Veset-per-Amunas — valdnieka pilsētas vizmainajā krastā.

Treša nodaļa IERAŠANĀS UPES BRAUCIENS

«Spožais ar ātrumu» — tā sauca kuģi, kurā pa nolaisto trapu kāpa ismaēlieši ar saviem kamieļiem, piestātnē uzceltajās būdās apgādājušies ar pārtiku deviņām dienām. Tāds bija kuģa nosaukums, uzrakstīts abpus priekšgalam, ko rotāja zoss galva, — nosaukums, kurš liecināja par ēģiptiešu plātību, jo tā bija pati gausākā barka, kāda

Menfes sedumā atrodama, vjsai plata, lai uzņemtu vairāk kravas, ar koka treliņiem, spraišļotu, priekšpusē vaļēju pīteņu nojumi kajītes vietā un vienu vienīgu, toties gaužām smagu stūres airi, stāvus iekārtu aiz pakaļgala brusas.

Kuģa saimnieku sauca par Tot-noferu; viņš bija no ziemeļiem, auskariem ausīs, baltu galvu un sirmām spalvām uz krūtīm; vecais tika iepazinies ar viņu mājvietā, un abi bija vienojušies par nelielu brauciena maksu. Tot-no-fera kuģis bija uzņēmis būvkokus, partiju faraona un partiju parastā linaudekla, papirusu, vēršādas, kuģa tauvas, divdesmit maisus lēcu un trīsdesmit mucas žāvētu zivju. Bez tam uz «Spožā ar ātrumu» klāja, novietota pašā priekšgalā, atradās kāda bagāta Tēbu pilsoņa statuja maisa auduma un līstīšu iesaiņojumā. Tēls bija paredzēts pasūtītāja «Labajam namam», tas ir, kapenei upes rietumu krastā, kur tam, stāvot šķietamu durvju aplodā, būs lemts vērot savu, proti, mājokļa iemītnieka, aizmūža mantību un sienu gleznojumus — paša ikdienas dzīves ainas. Acis, kurām tas viss būs jāskata, nebija ieliktas, un tēls, vēl neizkrāsots, neizskatījās kā dzīvs, trūka arī zižļa, izurbts bija tikai caurums paceltajā dūrē virs priekšā ieslīpi atstāvošā sānauta. Toties prototipam bija licies svarīgi, lai mākslinieka roka Ptaha uzraudzībā vismaz aptuveni atveido viņa dubultzodu un resnās kājas; veikt galīgo apdari varēja arī kādā Tēbu Mirušo pilsētas darbnīcā.

Ap pusdienas laiku kuģinieki atdeva galus un pacēla brūno, salāpīto buru, kas tūlīt piepūtās stiprajā ziemeļu vējā. Sēdēdams uz sola šļaupajā kuģa pakaļgalā, stūres vīrs sāka grozīt nokaro sviras airi, kāds cits, nostājies pie zoss galvas kuģa priekšgalā, ar kārti taustīja upes dibenu, bet Tot-nofers, kuģa saimnieks, izlūgdamies braucienam dievu labvēlību, pie ieejas kajītē pakvēpināja smaržīgus sveķus, saņemtus no ismaēliešiem iemaksai par vedumu; barka, uz kuras atradās Jāzeps, priekšgalā un pakaļgalā bija tik augstu izliekta, ka šķēla ūdeni vienīgi ar ķīļa vidu, un, kamēr tā izbrauca upē, vecais, atsēdies kopā ar savējiem uz būvkoku grēdas aiz kajītes, spriedelēja, cik gudri viss izkārtots dzīvē, kurā guvumi un zudumi gandrīz vienmēr tiktāl izlīdzina un atsver cits citu, ka rodas sava veida vidusmēra pilnība bez pārlieku spilgtām gaismas un ēnas pusēm. Pašreiz, piemēram, kuģis dodas augšup pret straumi, turplikām vējš, kā parasti pūzdams no ziemeļiem, izpalīdzīgi iegulstas burā, un tādējādi darbība un pretdarbība abas kopā virza kuģi uz priekšu. Dodoties turpretī lejup pa straumi, ātrums gan esot lielāks, taču viegli varot atgadīties, ka kuģi vairs nevar novaldīt, tas sagriežas šķērsām, un kuģiniekiem krietni vien jāpacilā airi un jāpagroza stūre, lai brauciens galīgi nesaietu grīstē. Tā, raugi, dzīvē labo vienmēr iegrožo ļaunais, bet zaudēto savukārt atsver gūtais, un šādi — lai arī, izteikts skaitliski, rezultāts esot nulle — faktiski rodoties vieds izlīdzinājums un vidēji pilnīgais, par ko neesot nedz jāgavilē, nedz jālādas, bet gan esot jābūt apmierinātam. Jo pilnība neesot vienpusīgs priekšrocību uzkrājums, bet nebeidzami trūkumi, no otras puses, padarot dzīvi neciešamu. Nē, pilnību radot guvumu un zudumu savstarpējs atcēlums, nulle, kam vārds esot apmierinātība.

Tā, pacēlis pirkstu un piešķiebis galvu, prātoja vecais, un viņējie klausījās atplestu muti, saskatīdamies mulsi tītīgi, kā mēdz darīt vienkārši ļaudis, ja tiem klāsta augstas gudrības, kurās tie mīļu prātu neklausītos. Starp citu, arī Jāzeps laida gar ausīm vecā atvedinājumus, jo viņu priecēja jaunais piedzīvojums — upes ceļojums, spirgtais vējš, viļņu vienmuļā čala gar kuģa sāniem, priekšgalam šķeļot ūdeni, līganā slīdēšana pa plato straumi, kas ņirbēdama skrēja pretī, kā Ēliēzeram reiz bija lidojusi pretī zeme. Nemitīgi mainījās auglīgo krastu līksmi svētā ainava; šur tur pret debesīm slējās kolonnu rindas — reizēm tās bija palmu birzis, reizēm cilvēka roku celtas, pilsētu tempļiem piederīgas akmens arkādes. Garām slīdēja ciemati ar augstām baložu mājām, zaļojošas druvas, pilsētu raibā greznība ar zibsnīgām Saules obelisku smailēm, karogotiem vārtiem un milžu pāriem, kas, turēdami rokas uz ceļgaliem, sēdēja upes malā un majestātiski nekustīgi vērās pāri laukiem un upei tuksneša bezgalībā. Reizēm krasta ainavas panācās tuvu klāt, reizēm atkal atvirzījās tāltālu — tad, proti, kad viņi izbrauca upes vidū, kura vietumis bija plata kā jūra, bet_citviet meta līkumus, aiz kuriem atklājās arvien jauni Ēģiptes skati. Taču tikpat valdzinoša šķita rosība uz pašas svētās upes, Ēģiptes lielā satiksmes ceļa, — cik buru, gan rupji, gan smalki austu, te neplandīja vējā un cik irkļu nečīkstējās ar straumi! Dzidri skanīgo gaisu piešalkoja neskaitāmas balsis, tās atlidoja pāri ūdeņiem, kuģiniekiem sasaucoties un plēšot jokus, aurējot kārts vīriem kuģu priekšgalā, lai brīdinātu no virteņiem un sēkļiem, bet no kajīšu jumtiem atskanot stiepti izkliegtām pavēlēm buru un stūres vīriem. Tādu kravinieku kā Tot-nofera barka visapkārt bija daudz, taču pagadījās arī pa stalti iznesīgai strūgai; tās slīdēja pretī vai apsteidza «Spožo ar ātrumu» — zili krāsotas, ar īsu mastu un platu buru, kas bija balta kā dūja un tīksmīgi izliecās vējā, ar lotosveida vadni un gracioziem paviljoniem kajīšu būceņu vietā. Netrūka arī tempļu strūgu ar tumšsārtu buru un abpus krāšņi apgleznotu priekšgalu; garām aizlīgoja glaunas dižvīru laivas ar divpadsmit airētājiem katrā pusē un augstām, piloniem līdzīgām nojumēm, uz kurām bija sakrauti augstmaņu ceļa-saiņi un rati un kurās, salikuši rokas klēpī, sastinguši savas dailes un bagātības apziņā, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, sēdēja paši dižcilši. Garām aizpeldēja bēru procesija — cita aiz citas trīs satauvotas laivas, un uz pēdējās, baltas, bez buras un airētājiem, apgaudēju vidū ar galvu uz priekšu uz krāģiem ar lauvas ķetnu kājām gulēja pats izkrāšļotais Osīriss.

Jā, ko vērot bija kā krastos, tā upes vidū, un Jāzepam, verdzībā pārdotajam, kuram šis bija pirmais — turklāt kāds pirmais! — upes ceļojums, dienas pagāja kā stundas. Cik aprasti viņam vēl kļūs šādi ceļojumi un cik pazīstams taisni šis upes posms starp Amuna namu un kapeņu humora pilsētu Menti! Uz mata tāpat kā šie varen glaunie savās paklāju kapelās, pēc dieva gribas reiz sēdēs arī viņš, Jāzeps, tai cēlajā nekustībā, ko viņam vajadzēs apgūt, tāpēc ka tādam tautas acīs jāizskatās dievam un dižciltim. Jo viņa izturēšanās būs tik apsvērta un viņa izmanība saskarsmē ar dievu — tik liela, ka viņš kļūs par pirmo Rietumzemes ļaužu vidū un varēs sēdēt, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi. Tas viss gaidīja viņu. Šimbrīžam viņš skatījās pa labi un pa kreisi cik jaudādams, lai ar prātu un jutekļiem uzņemtu sevī šo zemi un tās dzīvi, un ne mirkli neaizmirsdams, ka viņa ziņkāre nedrīkst izvērsties nedz mulsumā, nedz nevēlamā apstulbumā un ka par godu tēviem viņam jābūt modram un atturīgam.

Tā, vakaram nomainot rītu un rītam — vakaru, rindojās dienas. Mente un viņu ceļojuma sākums bija tālu aiz muguras. Rietot saulei, kad tuksnesi klāja violetas ēnas un debesis kreisajā — Arābijas pusē maigi atstaroja labās — Lībijas puses žilbi oranžo blāzmojumu, viņi piestāja, kur pagadījās, un likās gulēt, lai nākamā rītā dotos tālāk. Gandrīz visu ceļu pūta labvēlīgs vējš, tas pavisam pierima tikai dažas dienas; tad pie airiem ķērās arī pārdodamais Osarsifs un gados jaunākie ismaēlieši, jo kuģa apkalpe nebija nekāda lielā un katra aizkavēšanās uztrauca Tot-noferu laikā nogādājamās kapa statujas dēļ. Tiesa, īpaša novēlošanās nebija paredzama, tāpēc ka cit-dien vējš pūta jo sparīgāk, tā ka guvumi un zudumi puslīdz apmierinoši izlīdzinājās; un devītās dienas vakarā tālumā parādījās robotas augstienes — caurspīdīgi rožainas, sarkanajam korundam līdzīgas un brīnumpiemīlīgas, lai gan tās, kā labi zināms, bija tikpat mironīgi kailas un dieva pamestas kā visi kalni šai pusē. Kuģa saimnieks un vecais apliecināja vienā balsī, ka tur redzami Amuna kalni — No augstienes; un, kad viņi pēc naktsguļas atkal uzvilka buru un aiz nepacietības pat sēdās airos, mērķis pēkšņi bija klāt un viņu acu priekšā viss laistījās zeltā un zaigoja visās varavīksnes krāsās — viņi jau bija slavenajā Amuna pilsētā, vēl atrazdamies uz kuģa, nekāpuši krastā; jo upe šeit kļuva par goda ceļu, gar kuru, zaļu apstādījumu ieskautas, pacēlās dievišķu celtņu rindas, un upe plūda starp tempļiem un pilīm kā labajā — dzīvo, tā kreisajā — mirušo krastā, starp kolonnām ar papirusa vai lotosa kūļa apveida kapiteļiem, zeltsmailotiem obeliskiem, milzu kolosiem, divviru torņa vārtiem, uz kuriem no krastmalas veda sfinksu alejas un kuru spārni un ka-rogkāti bija apzeltīti un tik spoži mirdzēja saulē, ka žilba acis un izrakstīto un apgleznoto celtņu krāsas — sarkanbrūns, tumšsarkans, okera dzeltens un debeszils — saplūda raibā plankumā.

— Šī ir Epet-Esoveta, Amuna Lielā svētnīca, — rādīdams ar pirkstu, Jāzepam teica vecais. — Tajā ir zāle, piecdesmit olektis plata, ar piecdesmit divām kolonnām un pilastriem, kas atgādina telts stabus, un visa zāle, tici vai netici, izlikta ar sudraba plāksnēm.

— Kas tur ko neticēt, — atbildēja Jāzeps. — It kā es nezinātu, ka Amuns ir ļoti bagāts dievs.

— Tās tur ir dieva kuģu būvētavas, — no jauna ierunājās vecais, pavērsis pirkstu pret kreisā krasta ostas līčiem un sausajiem dokiem, kur milzum daudz ļaužu sān-autoš — dieva namdari un galdnieki — rosījās ap kuģu karkasiem, cilādami urbjus, veserus un darvotu pakulu vīkšķus. — Šis ir faraona Mirušo nams, un tā tur — viņa Dzīvības māja, — viņš skaidroja, norādīdams uz krāšņu celtņu grupu patālāk rietumos — vienu varenu, otru acis priecējošu. — Tas ir Amuna Dienvidu sievu nams, — viņš teica, tūlīt atkal pagriezies pret otru krastu un izstiepis pirkstu pret iegarenu ēku kompleksu pašā upes malā: pār saules spoži apspīdētajām fasādēm izciļņi meta slīpas, asi iezīmētas ēnas, un pie šīm sienām, vēl aizņemti ar būvdarbiem, čumēja un kustēja ļaudis. — Vai tu redzi, kāds skaistums? Vai tu redzi valdnieka noslēpumainās ieņemšanas vietu? Vai tu ievēroji, ka kolonnu zāles un pagalma priekšā faraons ceļ galeriju ar neredzēti augstiem pīlāriem? Tā, mans draugs, ir lepnā Novet-Amuna, kas šeit parādās mums! Vai tu redzi Aunu ceļu starp Dienvidu Sievu namu un Lielo Mājokli? Tas — tavai zināšanai — ir piectūkstoš olektis garš, un pa labi un pa kreisi visā ceļa garumā izvietoti Amuna auni, un katram aunam starp kājām ir faraona attēls.

— Tas viss ir vairāk nekā glīti, — teica Jāzeps.

— Glīti? — sašuta vecais. — Nu, vai zini, vārdi, kurus tu izvēlies, man jāsaka tev, ir galīgi nevietā, un tavs spriedums par Vesetu man it nemaz nav pa prātam.

— Es taču teicu: vairāk nekā glīti, — iebilda Jāzeps.

— Cik uziet vairāk. Bet kur atrodas vēdekļa nesēja māja, uz kuru tu taisies mani vest? Vai tu vari to parādīt?

— Nē, no šejienes tā nav redzama, — atteica vecais.

— Tā atrodas, rau, tur, austrumu tuksneša malā, kur pilsēta vairs nav biezi apdzīvota un dārzu vidū paceļas augstmaņu savrupmājas.

— Tu šodien pat vedīsi mani turp?

— Tu, rādās, ne sagaidīt nevari, ka nogādāju tevi tur un pārdodu? It kā skaidri būtu zināms, ka namzinis tevi ņems un dos par tevi tik daudz, lai es ne vien sedzu savus izdevumus, bet arī tieku pie kaut vai neliela, taču godam pelnīta ienākuma! Jo apritējuši ne vieni vien Mēness grieži, kopš es izcēlu tevi no akas mātes klēpja, un kopā veikts dažs ceļa posms, kurā tu cepi man plāceņus un vēlēji labu nakti, meklēdams arvien jaunus izteicienus savā vārdu krājumā. Var jau būt, ka tas tev apnicis, ka mēs tev esam līdz kaklam un tu ilgojies pēc jaunas kalpības. Eet vienlīdz iedomājams, ka ceļā aizvadītajās dienās ar visu jau aprasts, ka tev grūti šķirties no vecā Maonas minējieša, sava akušiera, un tu nepacietīgi negaidi stundu, kad viņš aizies, pamezdams tevi svešu ļaužu ziņā. Tādas ir tās divas iespējas, kuras izriet no ceļā aizvadīto dienu kopības.

Patiesa, — teica Jāzeps, — īsti patiesa ir tikai pēdējā. Es patiešām nesteidzos šķirties no tevis, sava glābēja. Es tikai steidzos nokļūt tur, kur mans dievs mani vēlas redzēt.

— Pacieties, — atbildēja vecais. — Krastā mūs gaida visādas klapatas, kuras Ēģiptes dēli uzkrauj atbraucējiem un kuras aizņem daudz laika. Pēc tam mēs dosimies uz biezi apdzīvoto pilsētas daļu, lai apmestos kādā man zināmā mājvietā, un pārlaidīsim tur nakti. Rīt es aizvedīšu^ tevi uz svētības māju un piedāvāšu Mont-kavam, savam draugam.

Viņiem runājoties, kuģis tuvojās ostai jeb, pareizāk sakot, piestāšanas vietai, uz kuru bija kreisējis no upes vidus, saimniekam Tot-noferam pateicībā par laimīgi veikto braucienu kajītes priekšā atkal kvēpinot balzamu, un tūdaļ sākās pati apnicīgākā klapatāšanās, ar kādu vien jebkad un jebkur bijusi saistīta kuģa piestāšana. Vispirms jau viņi iekļuva kņadā un jezgā, kas valdīja gan krastā, gan ostas ūdeņos, kur drūzmējās daudzi ēģiptiešu un svešzemnieku kuģi: vieni jau bija pietauvoti, citi prasīja atļauju piestāties, līdzko atradīsies brīvs pālis; un «Spožo ar ātrumu» triecienā ieņēma ostas sargi un muitnieki, uzreiz sākdami sastādīt dažādus iebraucēju un kravas sarakstus, bet statujas pasūtītāja kalpi tikmēr krastmalā svaidījās ar rokām un kliedza, lai dodot šurp tēlu, uz kuru viņi tik ilgi te gaidījuši, un netālu pacēla balsis tirgotāji, piedāvādami ceļiniekiem sandales, cepures un medus raušus, un ļaužu klaigas sajaucās ar ganāmpulku maušanu, kurus turpat noveda krastā, un lērumu, ko sacēla kumēdiņu rādītāji, cenzdamies pievērst sev pūļa uzmanību. Juceklis bija briesmīgs, un Jāzeps un viņa ceļabiedri pieklusuši un sadulbuši sēdēja uz būvkokiem kuģa pakaļgalā, gaidīdami, kad varēs atstāt barku un doties UZ mājvietu; taču līdz tam vēl bija tālu. Jo arī vecajam bija jāstājas muitnieku priekšā, jāsniedz ziņas par sevi un savu mantību un jānomaksā ostas nodeva par atvestajām precēm. Viņš mācēja noskaņot ierēdņus sev labvēlīgi, piešķirdams sausi lietišķajai sarunai viedas cilvēcības nokrāsu; muitnieki smējās un, saņēmuši pieticīgas veltes, ceļojošajam tirgotājam īpaši nepiesējās; pāris stundu pēc tauvas izmešanas Jāzepa saimniekiem atļāva novest kamieļus krastā, un, nepievēršot sev ar jebkuru ādas krāsu un apģērbu apradušā ļaužu bara uzmanību, viņi izlauzās cauri ostas rajona raibajai burzmai.

JĀZEPS DODAS CAURI VESEI

Pilsēta, kuras nosaukumu, tiecoties padarīt to ērtāk izrunājamu un sev tuvāku, grieķi pārtaisīja par «Thēbai», tolaik, kad tajā ieradās un dzīvoja Jāzeps, nebūt vēl netika pacēlusies savas slavas zenītā, kaut arī jau bija diezgan slavena, kā liecina sajūsma, ar kādu par to runāja ismaēlietis, un izjūtas, kas pārņēma Jāzepu, uzzinot, ka sasniegts viņa ceļa mērķis. Izsenis — kopš tumsā tītajām trūcīgas izcelsmes dienām Vese bija augusi un pieņēmusies dailē; taču daudz kā vēl trūka, lai sasniegta būtu krāšņuma virsotne un pilsēta, nespēdama vairs tālāk attīstīties, sastingtu pati savā pilnībā un kļūtu par vienu no septiņiem pasaules brīnumiem, — gan visa, gan arī pirmām kārtām viena tās daļa — ne ar ko citu nesalīdzināmā, krāšņā milzu izmēru kolonnu zāle, kuru kāds vēlāku laiku faraons, saukts par Ramesu jeb «Viņu dzemdinājusi Saule», ziemeļu pusē pievienoja lielā Amuna tempļa celtņu kopumam, izlietodams šim nolūkam līdzekļus, kas pilnībā atbilda tolaik kalngalus sasniegušajai dieva bagātībai. Šīs kolonādes Jāzepa acīm tātad nebija lemts skatīt, tāpat kā tās netika skatījušas senlaiku celtnes piramīdu apkaimē, — tikai iemesls šoreiz bija pretējs: šīs celtnes, proti, vēl nebija kļuvušas par tagadību, un nevienam vēl nebija pieticis drosmes tās iztēloties. Jo, lai kaut kas tāds kļūtu iespējams, vispirms bija jārada šis tas cits, ko pēc tam varētu pārspēt ar jau paveikto apradusī un mūžam nerimtīgā cilvēka iztēle, piemēram, greznā, ar sudraba flīzēm izliktā Epet-Esovetas svētku zāle, kuru pieminēja vecais un kuras piecdesmit divas kolonnas atgādināja telšu stabus, — tā pati, ko cēlis bija pašreiz valdošā dieva trešais priekštecis, vai zāle, kuru nule valdošais dievs, kā tika redzējis Jāzeps, lika piebūvēt Amuna Dienvidu Sievu namam, skaistajam pieri pes templim, tādēji pārspēdams visu līdz šim celto. Šo daili vispirms vajadzēja iztēloties un iemūžināt pārliecībā, ka nekas skaistāks vispār nav iedomājams, lai nerimtīgais cilvēks, radis jaunu atbalsta punktu, reiz iztēlotos un īstenotu patiesi galēju, vairs tālāk nepilnveidojamu dailes pilnību, proti, Ramzesa zāles pasaules brīnumu.

Lai gan mūsu, tas ir — Jāzepa dienās šī zāle nebija uzcelta, tā sakot, vēl tikai bija ceļā, Vese, galvaspilsēta Nīlas krastos, saukta arī par No-Amunu, jau toreizējā attīstības stadijā tika apbrīnota visā pasaulē — tāltālu,

cik vien tālu pasaule pazina pati sevi, — un pat pārspīlēti izdaudzināta bija tās slava: ļaudīm allaž tīkas klusā vienprātībā saslavēt kaut ko pāri mēram un tādā kā vien-prāta tiepībā un gluži vai aiz piedienības apstiprināt kaut ko pa ausu galam dzirdētu, tā ka pagalam dīvains liktos cilvēks, kurš ^sadomātu atklāti noliegt, ka Augšzemes No ir par nemēru skaista un diža, īsts celtnieciska krāšņuma brīnums, sapnis, ne pilsēta, un šāds dīvainis zināmā mērā nostādītu pats sevi pret visu cilvēci. Mēs, dodamies lejup uz šo pilsētu — «lejup» telpas nozīmē, proti, kopā ar Jāzepu braukdami augšup, pret straumi, un «lejup» arī laika nozīmē, nokāpdami samērā nesenā pagājībā, kur šī pilsēta vēl arvien dun, mutuļo un staro, tās tempļiem metot dzidru atspulgu svēto ezeru spodrajos spoguļos, — mēs neizbēgami rīkojamies tāpat, kā tikām rīkojušies, pirmoreiz paši savām acīm pie akas ieraudzījuši teiku un tenku idealizēto Jāzepu: salīdzinājām viņa it kā nesalīdzināmo daili ar tā laika ļaužu ārējiem dotumiem, un ari tad vēl šīs tik valdzinošās un izdomas gluži nevajadzīgi izpušķotās pievilcības pašam apjūsmas objektam pietika pāri pārēm.

Tieši tas pats sakāms par dievišķo pilsētu No. Tāpat kā visas pilsētas, tā bija celta no samana — taisnstūru ķieģeļiem ai* salmu piemaisījumu, kā sev par mierinājumu pārliecinājās Jāzeps, un ielas šeit bija tikpat šauri līkumotas, netīras un piesmirdušas kā jebkurā citā lielā vai mazā šās puses apdzīvotā vietā — vismaz plašajos nabago ļaužu kvartālos, un nabago, kā jau visur, arī Vesē, protams, bija nesalīdzināmi vairāk nekā bagāto, kam ērtību un klaiduma pietika. Ja visā pasaulē — gan jūras salās, gan vēl jo tālos krastos — dziesmas un teiksmas vēstīja, ka No-Amunas «nami ir dārgumu pilni», tad tas, nepieminot svētnīcas, kur zeltu tik tiešām mērīja pūriem, bija* attiecināms vienīgi uz nedaudziem namiem, kurus bagātus tika darījis faraons; vairumā māju nekādu dārgumu nebija, tās, gluži otrādi, bija tikpat nabagas kā jūras salu un tālo krastu ļaužu mājas, kas sildījās Veses teiksmainās bagātības saulē.

Lieluma ziņā No uzkatīja par milzīgu, un tāda tā patiešām bija — tiesa gan, ar piebildi, ka «milzīgs» nav viennozīmīgi nemainīgs jēdziens, ka tas, gluži otrādi, ir nosacīts, attiecināms pirmām kārtām uz šo pilsētu un visnotaļ atkarīgs no subjektīviem un vispārīgiem priekšstatiem. Galvenā pazīme, pēc kuras pasaule sprieda par Ve-

ses lielumu, — tās «simtvārtība» bija visīstākais pārpratums. Kā Kiprā jeb Alašijā, tā Krētā un cituviet tika apgalvots, ka šai ēģiptiešu pilsētai esot simt vārtu. Par pil-sētu-simtvārti Vese tika dēvēta mītiskā apbrīnā, piebilstot, ka pa katriem tās vārtiem varot traukt kaujā divsimt apbruņotu jātnieku. Kā redzams, melšu iztēlē pilsētas nocietinājuma mūris bija tik garš, ka tajā atradās vieta ne četriem vai pieciem, bet veseliem simt vārtiem, — tamlīdzīgi naivi priekšstati par šo pilsētu varēja rasties vienīgi cilvēkiem, kas to nebija redzējuši paši ar savām acīm un pazina tikai pēc nostāstiem. Tiesa, vienā ziņā tāds priekšstats par Amuna pilsētu bija pareizs: «vārtu» tai tiešām bija papilnam, tikai nevis cietokšņa un izbrukuma vārtu, bet pilonu portālu, ar kuriem divkāršā abu zemju kroņa nesēji lielu gadmiju un laika aprišu reizēs pakāpeniski bija izdaiļojuši un pilnveidojuši svētnīcas, — līksmi masīvu, noslēpumaini maģisku rakstu un dobtu ciļņu krāsainībā mirdzošu, zeltītos karogkātos iesietu karodziņu raibās plīvas rotātu. Pilonu tiešām bija daudz, un līdz Veses pilnās un nepārspējamās dailes dienām klāt nāca arvien jauni. Taču «simts» to nebija nedz tolaik, nedz vēlāk. Simts, proti, ir apaļš skaitlis un arī mūsu mutē bieži vien neizsaka neko citu kā «ļoti daudz». Amuna Lielajā Mājoklī ziemeļos, Epet-Esovetā, jau tolaik bija seši vai septiņi tādi «vārti», un pa vieniem «vārtiem» bija arī tuvējos mazāku izmēru tempļos — Honsu, Mūtas, Monta, Mūna un nīlzirgveidīgās Epetas namos. Vēl citi atradās otrajā lielajā pieupes svētnīcā, Amuna Dienvidu Sievu namā, īsuma labad sauktā arī par «Harēmu», un daži bija izvietoti pie šeit mazāk iecienītu, tomēr atzītu un ar upurveltēm apgādātu dievību — Usīra un Esetas, Mentes Ptaha, arī Tota un vienas otras citas dievības nelielajām svētvietām.

Rajoni, kur dārzu, birztalu un ezeru vidū slējās tempļi, veidoja pilsētas kodolu, būtībā tie bija pati pilsēta, turpretī laicīgās celtnes un ļaužu mitekļi tikai aizpildīja platību starp tiem un sniedzās, īsteni ņemot, no ostas iecirkņa dienvidos un Amuna Sievu nama līdz svētnīcu kompleksam ziemeļaustrumos, un šos kvartālus visā garumā šķērsoja dieva lielais procesiju ceļš, sfinksveida aunu aleja, kuru vecais no kuģa tika rādījis Jāzepam. Krāšņais ceļš bija piectūkstoš olektis garš, un, tā kā tas attālinājās no Nīlas ziemeļaustrumu virzienā un pilsēta tādēji aizņēma arvien platāku joslu starp upi un ceļu un arī viņpus ceļam iesniedzās zemes iekšienē līdz pat austrumu tuksnesim, kur apbūve kļuva retāka un dārzu vidū, pacēlās augstmaņu savrupmājas (tur tad arī «nami bija dārgumu pilni»), tad tā patiešām bija visai liela, ja tīkas, pat milzīga: tajā, kā runāja, mita vairāk nekā simttūkstoš cilvēku, un, kaut arī, apcerot vārtu skaitu, skaitlis «simts» uzskatāms par dzejisku pārspīlējumu, tomēr dižais skaitlis «simttūkstoš», attiecināts uz Veses apdzīvotību, neapšaubāmi atzīstams par pārspīlēti pieticīgu; iedzīvotāju, paļaujoties uz mūsu un Jāzepa aptuveno vērtējumu, bija ne tikai «vairāk», bet daudz, iespējams, pat divreiz, pat trīsreiz vairāk — it īpaši un pavisam nekļūdīgi, ja šajā skaitā iekļāva aizupes Mirušo pilsētas, sauktas arī «Iepretī savam valdniekam», iemītniekus rietumos, protams, ne jau mirušos, bet dzīvos, kas tur mita aiz cienījamiem aroda apsvērumiem, kā amatnieki vai kulta kalpi aprūpēdami pāri upei pārceltos aizgājējus. Šie ļaudis un viņu mājokli veidoja īpašu pilsētu, kura, ja to pieskaitīja Vesei, vērta galvaspilsētu milzum lielu. Aizupē dzīvoja arī faraons; viņš uzturējās patālāk rietumos, pašā tuksneša malā, nevis Dzīvo pilsētā, — tur sarkanīgu klinšu pakājē pacēlās viņa rotaļīgi gaisīgā pils, ko apņēma pastaigu dārzi, ezers un dekoratīvi dīķi, kuru agrāk nebija bijis.

Pilsēta tātad bija Joti plaša —r plaša ne tikai pēc teritorijas un iedzīvotāju skaita, bet jo sevišķi iekšējās dzīves spraiguma, iedzīvotāju sastāva raibuma, rasu sajaukuma un gadatirgu jautrības ziņā, diža kā pasaules vidus un degpunkts. Paši pilsētnieki dēvēja Vēsi par pasaules nabu — Jāzepa uztverē tas bija gaužām pārdrošs un visādi apšaubāms pieņēmums. Galu galā pretējā virziena teces — Eifrātas krastos taču pastāvēja arī Babilona, kuras iedzīvotāji uzskatīja, ka ačgārni tek Ēģiptes dižupe, un kurā nevienam nebija šaubu, ka visas apkārtējās pasaules skatieni apbrīnā pievērsti Bab-ilū, lai gan, tiesa kas tiesa, arī turienes celtniecība vēl nebija sasniegusi savas dailes pilnību. Ne jau velti Jāzepa dzimtenē mēdza teikt par Amuna pilsētu, ka «neskaitāmi nūbieši un ēģiptieši esot tās stiprums un talkā tiem nākot Puntas ļaudis un lībieši». Jau pirmajā tikšanās reizē ar pilsētu, dodamies kopā ar ismaēliešiem no piestātnes uz mājvietu dziļi iekšpilsētas šaurībā, Jāzeps guva neskaitāmus iespaidus, kuri apstiprināja dziesmas vārdu pareizību. Nedz viņam, nedz viņa ceļabiedriem neviens nepievērsa uzmanību: svešzemnieki šeit bija ierasti, un viņa āriene nebija tik īpatnēja un brīnumaina, lai saceltu ievērību. Jo ērtāk bija vērot pašam, un vienīgi bažas, ka lielās pasaules iespaidu pārpilnība var padarīt svārstīgu viņa reliģiozo lepnumu un apstulbot prātu, pamudināja Jāzepu kaut nedaudz pievaldīt ziņkāri.

Ko tik visu negadījās redzēt ceļā no ostas uz mājvietu! No dažnedažādu preču bagātības Jūztin lūza galdi vārtu ailēs, no visvisādu rasu un kārtu Ādama bērniem čumēja un mudžēja šaurās ieliņas. Tā vien šķita, ka vesieši visi kā viens atstājuši savas mājas un, nezināmas vajadzības dzīti, mūdās šurpu turpu — no viena pilsētas gala uz otru; vietējo vidū rēgāja visu četru pasaules malu sejas un tērpi. Jau ostmalā pūlis bija cieši ielencis pulciņu ebenkoka melnuma moru biezum biezām lūpām un strausa spalvām matos, līdzās vīriešiem redzēja arī sievietes ar tādām ķā kustoņu acīm, krūtīm kā ādas vīna maisi un smieklīga paskata bērniem grozā uz muguras. Šie ļaudis veda aiz važas gan pretīgi ņaudošas panteras, gan paviānus, kuri cilpoja uz visām četrām; pulciņa vidū slēja kaklu žirafe — priekšpusē tā bija gara kā koks, turpretī pakaļpusē — tikai zirga augstumā; netrūka arī vēja suņu, un, zeltotiem lakatiem pārsegtas, mori nesa mantas, kuru vērtība, bez šaubām, atbilda dārgajam apsegam, — domājams, zelta un ziloņkaula izstrādājumus. Tie, uzzināja Jāzeps, bija meslinieki no Kušas — dienvidu zemes tālu upes augštecē, tiesa, sūtņu grupa bija pavisam neliela, nekārtna vai pat ārkārtēja, un atsūtījis to bija dienvidu novadu pārzinātājs, Kušas vicekaralis un viet-valdis, lai ar negaidītajām veltēm iepriecētu un noskaņotu sev labvēlīgi faraonu un Viņa augstība nesadomātu vietvaldi atcelt un aizstāt ar kādu sev tuvu stāvošu galminieku, vienu no tiem, kuri uzplijās valdniekam ar lūgumiem pēc tik ienesīgās vietas un majestātes rīta tualetes laikā vērpa intrigas pret vietvaldi. Pats dīvainākais bija tas, ka tiklab ostinieki, kas ziņkāri nopētīja sūtņus, kā arī ielaspuikas, kuri zvīgājās par žirafes kaklu, garu kā palma, sīki pārzināja šīs izrādes aizkulises — ir vice-karaļa bažas, ir intrigas valdnieka rīta tualetes laikā — un, Jāzepam un ismaēliešiem dzirdot, skaļi un izsmējīgi tās apmēļoja. Žēl gan, nosprieda Jāzeps, ka tik saltas vis-zinības dēļ šie skatītāji vairs nespēj neviltoti, no tīras sirds papriecāties par košo norisi. Lai gan tāda zināšana varbūt dara to īpaši pikantu, viņš nodomāja un savuties ar patiku ieklausījās pūļa valodās, atzinis, ka nebūt nav par sliktu pie izdevības šo to uzzināt par šejienes dzīves noslēpumiem un slēptajām rosībām — kaut vai par to, ka Kušas princis dreb par savu vietu, galminieki trin mēles un faraons labprāt pieņem negaidītas dāvanas; tāda zināšana stiprināja pašapziņu un pasargāja no mulsuma.

Ēģiptiešu ierēdņu uzraudzībā un pavadībā nēģerus laivās pārcēla pāri upei, lai viņi stātos faraona vaiga priekšā, — Jāzeps paguva to noskatīties; un ceļā uz mājvietu viņš redzēja vēl dažu labu tās pašas ādas krāsas svešzemnieku. Pretī nāca visvisādi ļaudis — gan obsidiāna melni un dažāda tumšuma brūnseji un dzeltenādainie, gan siera balti ar linu gaišiem matiem un debeszilām acīm; viņš redzēja dažnedažāda apveida sejas un neparasti piegrieztas drānas, viņam garām pagāja cilvēce. Izskaidrojums tam bija vienkāršs: nereti kuģi no tām zemēm, ar kurām tirgojās faraons, nemaz neiegriezās Ieteku novada ostās, bet, izmantodami ziemeļu ceļavēju, uzreiz devās augšup pa straumi uz šejieni, lai izkrautu kravu — nodevas uņ maiņas priekšmetus vietā, kur tik un tā saplūda viss; proti, faraona mantas glabātavās; un faraons bagātīgi apdāvināja Amunu un savus draugus, tā ka dievs kļuva aizvien prasīgāks celtniecības jomā un tajā tika pārspēts viss līdz šim tapušais, bet faraona draugi varēja atļauties tik izsmalcinātu dzīves veidu, ka dažbrīd aiz pārlieka smalkuma pat kļuva ākstīgi.

Raugi, tāpēc, Jāzepam skaidroja vecais, Veses ielās redzami ne vien Kušas mori, bet arī beduīni no dievzemes Sarkanās jūras krastā, Rietumu tuksneša oāžu bālģīmji lībieši, kuriem mati cieši nopītām bizītēm atstāv no galvas un mugurā raibi noausti tērpi, tādi paši kā viņš, Jāzeps, Amū zemes ļaudis, aziāti ar viņa novadnieku bārdām un deguniem, tinušies košos vilnas ģērbos, Hatu zemes vīri no viņpus Amānas ar pakausī kulītē iesietiem matiem, apspīlētos kreklos, tirgotāji mitanieši cienīgi daudzkārtainos Bābeles bārkšu apmetņos, jūras salu un Mikēnu tirgoņi un jūrnieki baltos, tīkami sakrokotos vilnas tērpos, vara sprādzēm ap dilbu, ko nesedza ģērbs, — visus tos paguva apvērot Jāzeps, lai gan vecais aiz kautrības veda savējos pa nožēlojami nabadzīgu nomali, vairīdamies no lepnajām ielām, lai neizbojātu to skaistumu. Taču gluži to neizbojāt viņiem neizdevās: skaisto Honsa ielu, kas gāja līdztekus dieva procesiju ceļam, «Dēla ielu», kā to dēvēja tauta, jo Mēness dievs Honss bija Amuna un tā baālatas Mūtas dēls un Vesetā — tāpat kā zilais lotoss Nefertēms Mentē — kopā ar dižajiem vecākiem veidoja trīsvienību, — viņa ielu tātad vienu no galvenajām pilsētā, īstu «abrek!» avēniju, kurā ik uz soļa bija jāpiesargās, ka neiztrūkstas sirds, ismaēlieši tomēr bija spiesti šķērsot un pat noiet pa to kādu gabalu, baiļojoties, ka izbojās tās skaistumu; un Jāzeps redzēja vairākas pilis, piemēram, Mantnīcu un labības noliktavu pārvaldes namu un Svešzemju prinču pili, kurā audzināšanu guva sīriešu pilsētķēniņu dēli, — divas brīnumskaistas un koši izkrāsotas ķieģeļu un cēlkoka ēkas. Garām joņoja pajūgi, viscaur ar zeltu apdarināti; lepni izslēju-šies, tajos stāvēja augstmaņi un vēcināja pātagu pār ru-makiem, kuri auļoja, acis izvalbījuši. Rumaki ugunīgi sprauslāja, no purniem šķīda putas, bet kājas tiem bija kā stirnām un zemu noliektās galvas pušķoja strausu spalvas. Garām aizzvārojās palankīni; sperdami līgani atsperīgus soļus, tos aiz kārtīm uz pleciem nesa stalti jaunekļi, kam gurnu apsēji no tīra zelta. Segtās nestuves rotāja kokgriezumi, tās bija apzeltītas, ar aizkariņiem priekšā, bet mugurpusē aprīkotas pret vēju ar augstu niedru pinuma un rakstaina auduma grozu, un nestuvēs, paslēpuši rokas un nolaiduši plakstus, pakausī atsukā-tiem, lakotiem matiem un bārdiņu pazodē sēdēja dižcilši, kam augstais stāvoklis uzlika par pienākumu pilnīgu ne-kustību. Kam vēl būs lemts sēdēt tādā pašā pozā un likt sevi aiznest uz savu māju, kuru faraons būs darījis bagātu? Līdz tam vēl ir tālu, vēstījuma svētku stunda vēl nav situsi, lai arī savā vietā tā jau bijusi un visiem mums labi zināma. Pagaidām Jāzeps tikai vēroja to, kas pašam lemts nākotnē, — vēroja tikpat platām un izbrīnītām acīm, kā citi nākamībā vēros viņu, Jāzepu, vai, ieraugot dižo svešzemnieku, nolīdīs malā, — jaunais vergs Osar-sifs, akas dēls, nozagts, pārdots uz Lejzemi verdzībā, tinies nožēlojamā kapuces mētelī, netīrām kājām, nebrīvais, kuru atgrūda pie sienas, kad, trumetēm skanot, ieročiem zibsnījot saulē, ielu visā platumā pēkšņi aizņēma vairogiem, lokiem un vālēm bruņoti vīri, soļodami taisnā, stingrā ierindā. Viņš noturēja šos tik bardzīgi vienveidīgos par faraona karavīriem, taču pēc karodziņiem un zīmēm uz vairogiem vecais secināja — tās esot dieva kaujas vienības, tempļa armijas daļas, Amuna karaspēks. Vai tiešām, nodomāja Jāzeps, Amunam, tāpat kā faraonam, ir sava karadraudze un karapūļi? Tas viņam nepatika, turklāt nepatika ne tāpēc vien, ka bruņotais bars atgrūda viņu pie sienas. Viņš jutās netīkami aizskarts faraona dēļ un vaicāja sev, kurš tad īsti šeit ir pats augstākais. Amuna varas un slavas tuvums tāpat jau nomāca viņu; patīkami bija apzināties, ka tai ir kāds pretspēks, kāda augstāka pretvara, kuru pārstāv faraons, un viņu kaitināja doma, ka dieveklis, algodams kargai-šus, mērojas spēkiem ar valdnieku vien faraonam pie-kritīgā jomā, — jā gan, Jāzepam pat radās nojauta, ka tas ērcina arī faraonu, un viņš nostājās valdnieka pusē pret varaskāro dievu.

Itin drīz viņi atkal pameta «Dēla ielu», lai nebojātu tās skaistumu, un, līkumodami pa šaurajām mazo ļaužu ieliņām, nonāca mājvietā, ko sauca par «Siparas sētu», tāpēc ka tās saimnieks bija haldejietis no Siparas Eifrātas krastos un mājvietā galvenokārt apmetās haldejieši, lai gan netrūka arī citzemju nakšņotāju. Par sētu iebraucamo vietu dēvēja tāpēc, ka tā no tiesas nebija nekas cits kā pagalms ar aku vidū, — tā bija tikpat netīra, trokšņaina un smirdīga kā svešzemnieku apmešanās vieta Menfē: arī šeit mauroja lopi, skaļi ķīvējās iebraucēji un čīgāja ielas muzikanti; vēl topašuvakar vecais izvērsa pagalmā it rosīgu maiņas tirdzniecību. Taču, pēc tam kad viņi, piesegušies ar mēteļiem, bija nosnaudušies, visiem pa kārtai paliekot nomodā — vienīgi vecais gulēja netraucēti augu nakti — un uzraugot preces un savu mantību, lai salašņas kaut ko nenozagtu, kā arī izstāvējušies rindā pie akas, nomazgājušies un iestiprinājušies ar haldejiešu brokastīm, kuras šeit tika pasniegtas, proti, ar miltu biezeni sēžama eļļā, sauktu par «papasū», vecais, neskatīdamies uz Jāzepa pusi, teica:

—- Nu tad, mani draugi, tu, Mibsām, mans znot, tu, Efer, mans brāļadēls, un jūs, Kēdar un Kedma, mani dēli! Dosimies no šejienes ar savu preci un mantību pret rītiem un tuksneša pusi, kur pilsēta kundziski izkliežas. Tur man ir zināmi pastāvīgi pircēji un labi preču noņēmēji, kuri, kā es savā pakalpībā ceru, paņems šo to nama aizgādam un samaksās ar uzviju, lai ne vien sedzam tēriņu, bet tiekam pie taisnas peļņas un topam turīgāki, kā mums, tirgotājiem, zemes virsū nolikts. Tad nu kraujiet nastas kamieļiem mugurā un apseglojiet manu lopiņu, ka vedu jūs turp!

Tā viņi ari izdarīja un no «Siparas sētas» devās uz austrumiem, kur pletās bagāto ļaužu dārzi. Pa priekšu gāja Jāzeps, garā pavadā vezdams vecā dromedāru.

JĀZEPS NONĀK PIE PETEPRA NAMA

Viņi gāja pretī tuksnesim un svelmainajiem tuksneša pakalniem, aiz kuriem ik rītu parādījās Ra, tātad uz diev-zemes pusi šajā Sarkanās jūras krastā. Viņi gāja pa līdzenu ceļu, tādu pašu, kāds viņus bija novedis Dotanas ielejā, — tikai kamieli, kurā sēdēja vecais, veda Jāzeps, nevis par Jupu sauktais biezlūpis zēns. Pēc kāda laika viņi nonāca pie nolaidena mūra apžoga, aiz kura kuploja koki — sikomores, ērkšķu akācijas, dateļpalmas, vīģes, granātābeles — un žilbi baltas un koši apgleznotas slējās namaugšas. Pārlaidis visam tam skatienu, Jāzeps pacēla acis uz savu kungu, cenzdamies noprast no viņa sejas izteiksmes, vai šis ir vēdekļa nesēja mājoklis, jo svētības, skaidri redzams, tam bija izpilnām. Bet vecais, piešķiebis galvu, lūkojās taisni uz priekšu un nelika neko manīt, viņiem ejot gar mūri; tikai aizsniedzis apjumtus torņveida vārtus, viņš piestāja.

Vārtu novēnī uz ķieģeļu sola sēdēja četri pieci puiši gurnu apsējos un spēlēja kādu pirkstu spēli.

Vecais no kamieļu muguras labu brīdi vēroja puišus, līdz tie pievērsa viņam uzmanību, nolaida rokas, apklusa un, cenzdamies viņu samulsināt, visi kā viens sarauca uzacis un uzmeta viņam zobgalīgi izbrīnītu skatienu.

— Lai jums veselība! — teica vecais.

— Priecājies! — šie atņēma vēlējumu, raustīdami plecus.

— Kas tā bija par spēli, — viņš jautāja, — no kuras jūs atrāva mana ierašanās?

Puiši saskatījās un pamīšus iesmējās.

— Atrāva tava ierašanās? — viens atkārtoja. — Mēs metām tai mieru aiz nepatikas par glupo ģīmi, ko tu mums rādīji.

— Vai tev, vecais smiltāju plukata, — atsaucās otrs, — citu vietu nav, kur smelties zināšanas, ka tincini tieši mūs, ko mēs spēlējot?

— Rādāms man šis tas būtu, — atbildēja vecais, — tikai glupība ne, jo, lai cik bagāts mans preču krājums, tās mantas man nav, toties no jūsu nepatikas noprotams, ka

jums tās atliku likām. Ar to tad arī, redzams, izskaidrojama vēlēšanās notriekt laiku, ko jūs, ja nemaldos, gandarāt, spēlēdami jautro spēli «Cik pirkstu».

— Re nu, — viņi noteica.

— Es jautāju tāpat vien — ievadam, — viņš turpināja.

— Ak tad šis būtu augstdzimušā Petepra, vēdekļa nesēja pie labās, nams un dārzs?

— Kā tu to zini? — viņi jautāja.

— To man atgādina atmiņa, — viņš atbildēja, — un jūsu vaicājiens liecina, ka es neesmu kļūdījies. Jūs, kā radās, esat nolikti sargāt svētā vīra vārtus un ziņot, ja ciemos ierastos labi paziņas?

— Jūs nu būsiet tie labie paziņas! Gramšķi jūs esat un tuksneša laupītāji! Neķer muļķus!

— Jaunais vārtniek un ziņnesi, — atbildēja vecais,

— tu alojies, un tava dzīves pieredze ir zaļa kā negatavas vīģes. Mēs neesam nedz naktsložņas, nedz razbai-nieki, gluži otrādi, tos mēs neciešam ne acu galā un paši šai pasaulē esam tiem pilnīgs pretstats. Ceļojoši tirgotāji mēs esam, kas pārvadā preces starp valstīm un nostiprina savstarpēji izdevīgus sakarus, tālab mēs itin visur esam gaidīti viesi — arī šajā tik aizgādīgajā namā. Bet, ja tādi šobrīd un šeit vēl neesam, tur vainojams tikai tavs skarbums. Uzklausi manu padomu: neuzņemies lieku vainu sava pavēlnieka Mont-kava priekšā, kurš pārvalda šo namu un dēvē mani par draugu, un augstu vērtē manu preci! Izpildi savu pienākumu, kāds tev pasaulē nolikts, un pasteidzies darīt zināmu pārvaldniekam, ka ieradušies ceļojoši tirgotāji, viņa paziņas no Maonas un Mosāras, ar vārdu sakot, midiānieši atkal ir klāt ar visādiem labumiem nama klētīm un noliktavām.

Padzirduši, ka svešais zina saukt vārdā namzini, vārtu sargi saskatījās. Tas, kuru vecais tika uzrunājis, apaļvai-dzis ar šaurām ačtelēm, teica:

— Kā lai, vecais, es piesaku tevi? Apdomā pats un ej savu ceļu! Vai skriešus lai dodos pie viņa un ziņoju: ieradušies midiānieši no Mosāras, tāpēc es pametu savu vietu pie vārtiem, kaut gan pusdienas laikā gaida mājās kungu, un traucēju tevi. Viņš nosunīs mani, kā nākas, un sapluinīs aiz auss. Viņš pašreiz norēķinās ceptuvē un apspriežas ar dzērienu galda rakstvedi. Viņam ir svarīgākas darīšanas nekā noņemties ar tevi, pauninieku. Tāpēc lasies!

— Atliek vien nožēlot, jaunais vārtniek, — teica vecais, — ka tu nostājies starp mani un manu seno draugu Mont-kavu un šķir mūs kā upe, kas pilna krokodilu, vai kā stāva krauja. Vai tevi nesauc par Seši?

— Ha, hā! Seši! — smējās vārtnieks. — Tētī ir mans vārds!

— Tā es arī gribēju teikt, — atbildēja vecais. — Vaina ir veca bezzobja izrunā, ja izteicu tavu vārdu citādi. Tad nu, Čečī (ek, nekādi neizdodas pareizi!), būs vien jāparaugās, vai upē nav kāda brasla un kraujumam neved apkārt līkloču taka. Tu alodamies nosauci mani par gram-šķi, bet šite, — viņš teica, pabāzdams roku zem apmetņa, — tik tiešām atradīsies kas tāds, turklāt glīts, un tu dabūsi to, ja iesi un ziņosi, un atvedīsi šurp Mont-kavu. Še, ņem vien ciet! Tas ir tikai nieciņš, salīdzinot ar bagātībām, ko nes mani kamieli! Redzi, spals ir no viscietākā koka, teicami kodināts, un pa vidu tam sprauga. No tās mēs izceļam asmeni, griezīgu kā dimants, un paskat — jau nazis ir lietojams! Bet pietiek tikai drusku pieliekt asmeni pret spalu, un — klikt! — tas atlec atpakaļ, līdz galam vēl nenoliekts, un atkal ir droši noglabāts savā gultnē, tā ka nazi var nobāzt aiz sānauta. Nu, ar mieru?

Puisis panāca klāt un nopētīja savāžamo nazi.

— Laba mantiņa, — viņš teica. — Vai tā ir mana?

Viņš paslēpa nazi.

— No Mosāras? — viņš pārjautāja. — Un no Maonas? Midiāniešu tirgotāji? Uzgaidiet mirkli!

Un viņš nozuda vārtos.

Vecais smīnēdams, galvu grozīdams, noskatījās viņam pakaļ.

— Mēs ieņēmām Ceļas cietoksni, — viņš teica, — un tikām galā ar faraona robežsargiem un rakstvežiem. Gan mēs piekļūsim arī mūsu draugam Mont-kavam.

Viņš paklakšķināja ar mēli, lai kamielis gultos, un Jāzeps palīdzēja viņam nokāpt. Nokāpa arī vecā ceļabiedri, un visi gaidīja Tētī.

Pēc brīža atgriezies, tas teica:

— lesam pagalmā! Namzinis solījās iznākt pie jums.

— Labi, — atbildēja vecais, — ja jau viņam no svara mūs satikt, mēs aiz laipnības varam uzkavēties, kaut gan laika mums maz.

Jaunā vārtnieka vesti, viņi šķērsoja skanīgo vārtu eju un ienāca pagalmā, ko viscaur klāja klons, — tieši pretim atvērtiem, ēnainu palmu norobežotiem divviru vārtiem iekšējā, no ķieģeļiem celtā un ar ambrazūrām aprīkotā mūra četrstūrī, kurā pacēlās kungu nams ar izrakstītu pīlāru portālu, greznām dzegām un trijstūrainām, rietumpusē atvērtām vēdināšanas lūkām uz jumta.

No divām pusēm — rietumiem un dienvidiem — namu gruntsgabala vidū apņēma dārza lapotne. Pagalms bija liels — starp ēkām ziemeļu pusē, ap kurām žoga nebija un kuru fasādes bija pavērstas pret dienvidiem, plašuma netrūka. Pati lielākā — iegara, saules apspīdēta, gracioza, sargu uzraudzīta celtne atradās pa labi no ienācējiem, un durvīs iekšā ārā šaudījās kalpotājas, nesdamas lēzenas augļu vāzes un augstas krinkas. Citas sēdēja uz mājas jumta, vērpa un dziedāja. Vairāk uz rietumiem no šīs ēkas, tuvāk ziemeļu puses mūrim, bija vēl kāds nams, no kura cēlās dūmi: tur ļaudis rosījās gar alus katliem un miltu maļamām dzirnām. Vēl patālāk rietumpusē aiz augļu dārza slējās nams, pie kura darbojās amatnieki. Apbūves dibenplānā, apgāju mūra ziemeļrietumu nostūri, redzēja laidarus un klētis ar redeļu kāpnēm.

Neapšaubāmi šis bija svētības nams. Jāzeps aši aplaida acis visapkārt, cenzdamies ielūkoties ik vietā, taču apskatīt visu pamatīgi tobrīd neizdevās, jo vajadzēja piepalīdzēt darbos, kas, pēc vecā rīkojuma, tika izvērsti, līdzko viņi bija spēruši kāju pagalmā: jānoņem kamieļiem nastas un jāizsaiņo un jāizliek sīkpreces uz māla klona starp vārtu eju un kungu namu, lai namzinis vai jebkuri pirktkāri viņa padotie gūtu vilinošu pārskatu par ismaēliešu supatu klāstu.

PUNDURI

Drīz vien ap to tiešām salasījās daudz ziņkāru saimes ļaužu, kuri bija vērojuši aziātu ierašanos un šajā, starp citu, pavisam ikdienišķajā norisē saskatīja tīkamu ieganstu uz bridi atrauties no darba vai apkārt slaistīša-nās. Sanāca harēma sargi nūbieši, kalpones, kuru sievišķais augums, kā jau šajā zemē parasts, caur plāno batista ģērbu bija skaidri saskatāms, galvenās ēkas ļaudis, tērpušies atkarībā no dienesta pakāpes, kādu viņi ieņēma, garākā vai īsākā gurnu apsējā un pusainī, virēji ar pus-plucinātu putnu rokā, zirgu puiši, kalpu mājas amatnieki un dārznieki — visi sastājās apkārt, blenza un mēļoja savā starpā, noliecās pie precēm, paņēma vienu otru lietu rokā un apjautājās, kāda tai maiņas cena sudraba un vara svara vienībās. Uzradās arī divi sīka auguma cilvēciņi, liliputi, — vēdekļa nesēja namā viņu bija tieši pāris; taču, lai arī nedz viens, nedz otrs nebija neko garāks par trīs pēdām, abi ļoti atšķīrās uzvedības ziņā, jo viens bija gatavais'plauks, bet otrs turējās cienīgi. Šis, nākdams no galvenās ēkas puses, ieradās pirmais; viņš atsteidzās, uzsvērti lietišķi cilādams kājeles, kuras salīdzinājumā ar ķermeņa augšdaļu šķita vēl jo īpaši kuslas, — atsteidzās izslējies, gandrīz atgāzies, acīgi vērsdamies visapkārt, un, atliecis atpakaļ plaukstas, soļu ritmā sparīgi mētāja strupās roķeles. Tērpies viņš bija iestīvinātā, priekšā slīpi atstāvošā trijstūra sānautā. Paprāvo galvu ar stipri iz-velbto pauri klāja īsi mati, iesniegdamies zemu pierē un deniņos, deguns bija gaļīgs, sejas izteiksme neatkarīga, pat apņēmīga.

— Vai tu vadi šo tirdzniecības karavānu? — pienācis klāt, viņš jautāja vecajam, kurš, sakrustojis kājas, sēdēja zemē pie savām precēm — nepārprotami par gandarījumu īkstītim, jo šādi tas varēja sarunāties ar otru kā līdzīgs ar līdzīgu. Balss mazajam vīrelim bija dobja, viņš padarīja to vēl zemāku, atspiezdams zodu pret krūtīm un ievilkdams apakšlūpu.

— Kas ielaida jūs pagalmā? Vārtu sargi? Ar vadītāja atļauju? Tad viss ir kārtībā. Varat palikt un gaidīt, lai gan nav zināms, vai viņš spēs atlicināt jums laiku. Ar ko jūs tirgojaties? Ar labām, derīgām mantām? Vai grabažām vien? Vai jums atradīsies arī kaut kas vērtīgs, iekārojams, piedienīgs, īsts? Es redzu smaržīgus sveķus, es redzu spieķus. Spieķis, tiesa, man noderētu, tikai cieta koka un izcili apdarīts. Pirmām kārtām: vai jums ir rotaslietas — važiņas, apkakles, gredzeni? Es esmu nama tērpu un dārglietu zinātājs, ģērbtuves pārzinis. Dudu ir mans vārds. Arī man pašam derētu kāds solīds greznek-lis, ar ko iepriecēt sievu — Cesetu, savu dzīvesbiedri, pateicībā par bērnu svētību. Vai tādu mantu jums krājumā nav? Es redzu krāsainus stikliņus, redzu vizuļus. Bet vēlami būtu zelts un elektrons, un dārgi akmeņi — lazu-rīts, kornalīns, kalnu kristāli...

Vīrelim tā penterējot un taujājot gan pēc šā, gan pēc tā, no harēma puses šurp joza otrs punduris, kurš, domājams, blēņodamies bija kavējis laiku dāmām, — padzir-dis, liekas, ar novēlošanos, ka ieradušies tirgotāji, viņš bērna jūsmībā steidzās uz notikuma vietu spolēdams, ko' resnās kājeles nes, reizi pa reizei lēkdams ari uz vienas kājas, un aizelsies, aiz sajūsmas vai rīstīdamies, spalgā un smalkā balsī izgrūda:

— Kas ir? Kas ir? Kas jauns pasaulē? Kālab te pulcējas un drūzmējas ļaudis? Kas te redzams? Ko pagalmā apbrīno saime? Ceļojošus tirgotājus, mežonīgus vīrus, smiltāju iemītniekus? Rūķītis trūkstas, ziņkāre viņu dzen, lēciens, palēciens — klāt viņš ir!

Skriedams viņš ar vienu roku pieturēja rūsganu mēr-kaķīti, kurš, pastiepis kaklu uz priekšu, tupēja viņam uz pleca, izbīlī stiklaini iepletis acis. Ķipara apģērbs — sava veida svētku tērps — šķita smieklīgs, tāpēc ka valkāts, kā nomanāms, ākstu tēlojot, tika diendienu: smalki krokotā gurnu apsēja bārkstīm apšūtais gals, kurš mazajam sniedzās līdz puslielam, kā arī caurspīdīgais uzsvārcītis ar vienlīdz smalki plisētajām piedurknēm bija saburnīts un sanēsāts. Vārgās roķeles ap plaukstas locītavu apvija zelta spirāles, kaklu mazajam rotāja pajucis puķu vainadziņš, kurā bija ievērti vairāki citi, kas nokarājās gar pleciem, bet brūno vilnas parūku kuplināja vienīgi ar smaržām piesūcināts voiloka ritulītis, nevis — kā tam vajadzētu būt — smaržīgu, kūstošu taukvielu kons. Atšķirībā no pirmāk atnākušā sīkuļa šim te vaigs bija bērnišķi vecīgs, viss vienās krunciņās, krumpainai burvju saknei līdzīgs,

Dudu, ģērbtuves pārzini, saimes ļaudis bija sveicinājuši pieklājīgi; viņa likteņa un liliputības biedra ierašanās turpretī sacēla jautrību.

— Vezīr! — sauca ļaudis (tāda, redzams, viņam bija palama). — Bes-em-heb! — viņi sauca (Bess bija jokains, no ārzemēm aizgūts pundurdievs — rūķis, bet epitets «svētdienīgais» ietvēra mājienu uz sīkuļa nemainīgo goda tērpu). — Ko pirksi, Bes-em-heb? Kā šis diebj! Palecies, Šepses-Bes! (Tas nozīmēja: «Lieliskais Bes; spožais Bes!») Palecies un iepērcies, vispirms elpu atvelcies! Nopērc sandali, Vezīr, pieliec tai kājiņas, būs tev gulta, kur atlaisties, tikai trepītes pierīko, citādi iekšā netiksi!

Tā sauca ļaudis, un atskrējis viņš elsdams atbildēja savā smalkajā sienāža balsī, kas skanēja it kā no tālienes:

— Dzīt jokus jums sagribējies, garaudži? Un izdodas tīri labi, kā pašiem šķietas? Vezīram toties no jūsu jokiem nāk žāvas — ahahā! — viņu garlaiko jūsu asprātības kā visa šī pasaule, kurā nezin kāds dievs viņu iemetis un itin viss ir pielāgots milžiem — ir lietas, ir joki, ir laika rēķini. Ja pasaule atbilstu viņa lielumam un būtu viņa dzimtās mājas, ari laika mēri tai būtu gluži citi un žāvas nevienu nemāktu. Gadi un dubultstundas skrietin skrietu, un nakts sardzes aši nomainītu cita citu. Tuk, tuk, tuk — steigšus sistu sirds, un gadi aizlidotu kā putna spārniem, un strauji cits citu nomainītu cilvēku dzimumi — katram tik tikko pietiktu laika izspēlēt pa kārtīgam jokam, un jau tas būtu pagalam un dotu vietu nākamajam. Cik jautra būtu šī īsā dzīve! Bet šitā rūķim jāmājo izplestībā, viss te ir garumā stiepts, un viņu māktin māc žāvas. Jūsu lempīgās mantas es netaisos pirkt un jūsu neaptēstos jokus ari pār velti neņemu pretī Es tikai gribu paskatīties, kas jauns šajā milzu laika apritē uzradies mūsu pagalmā. A, svešzemes vīri no posta malas, smiltāju iemītnieki, mežoņi klejotāji. . . Pat apģērbs tiem nav kā cilvēkiem ... Tpī! — viņš pēkšņi iesaucās, mitēdamies sisināt un īgni viebdams gnoma seju. Viņš bija ieraudzījis Dudu, savu zemaugu brāli, kurš stāvēja sirmgalvja priekšā un, svaidīdams strupās roķeles, taujāja pēc derīgām mantām.

— Tpī! — atkārtoja tā sauktais vezīrs. — Reče, godājamais kūms, mans radagabals, arī jau klāt! Tavu neražu — uzskriet šim taisni virsū, tiklīdz sadomāju atveldzēt zinātkāri! Te nu viņš stāv — tas apģērbu glabātājs — un aizsteidzies man priekšā, un maļ savu maļamo . .. Labrīt, Dudu kungs! — viņš sirsināja, nostājies blakus stru-pucim. — Labu rīta cēlienu jūsu godībai, un dziļas cieņas apliecinājumus jūsu raženajai personai! Vai atļauts apvaicāties, kā klājas Cesetas kundzei, kura apsit jums roku apkārt, un mīļajiem bērniņiem Esesī un Ebebī, jūsu iztīsušajām atvasēm?

Bezgala nicinoši Dudu atskatījās pāri plecam, it kā meklēdams ar acīm otru, un nolūkojās kaut kur viņam kāju priekšā.

— Knirpi! — viņš sacīja, šķietamā nožēlā grozīdams galvu, ievilcis apakšlūpu, tā ka virslūpa liecās tai pāri kā jumts. — Ko tu te pīksti un pledinies? Manās acīs tu neesi ne čankara, ne tukša rieksta vērts, no kura ir trupa kodola neizlobīt, — rau, kas tu esi manās acīs! Kā tu uzdrīksties slēptā izsmieklā apprasīties par Cesetu, manu sievu, un maniem jau krietni garajiem dēliem Esesī un Ebebī? Neba tev apvaicāties par viņiem, jo nedz tev tur kāda daļa, nedz arī piederas, pieklājās vai pienākas jautāt, tu struņķi un āvekli tāds . . .

— Vai tu redzējies! — atņēma par Šepses-Besu sauktais, un viņa ģīmītis kļuva vēl krumpaināks. — Tu te iztaisies nez kāds varens un dižs, cel degunu gaisā un uzpūties runā tādā balsī, it ,kā tā nāktu no tukšas mucas, bet pats ne kurmja rakumam pāri neredzi un savām atvasēm ne līdz nabai nesniedzies, ir nerunājot par sievu, kura pasit tevi padusē! Punduris un no punduru slakas tu esi un paliksi, vienalga, lai cik cienīgs iztaisies, liegdams man uzvedīgi apjautāties, kā klājas ģimenei. Man nepieklājoties jautāt! Bet tev laikam piederas un labi piestāv garaudžu vidū tēlot laulātu draugu un ģimenes galvu un apņemt pilna garuma sievu, un noliegt savu krūpību?

Saime skaļi smējās par abu vīreļu ķildu — viņu savstarpējais naids tai, liekas, bija neizsīkstošs jautrības avots — un ar starpsaucieniem vēl uzkūdīja vienu pret otru: «Sadod viņam, Vezīr!» — «Atmaksā viņam, kā nākas, Dudu, Cesetas laulātais draugs!» Bet par Bes-em hebu dēvētais pēkšņi meta mieru ķīviņam un nelikās par otru vairs zinis. Jo bija tā sagadījies, ka viņš stāvēja blakus ienīstajam likteņa biedram, savuties tas — iepretī sēdošajam vecajam, taču līdzās vecajam stāvēja Jāzeps, un tā Bess patrāpījās tieši iepretī Rāheles dēlam; ieraudzījis jaunekli, viņš pieklusa un vairs nenolaida no tā acis, pat grumbas nupat vēl vecīgi sarauktajā rūķa ģīmītī izlīdzinājās, un sejas izteiksme kļuva sapņaini pētoša. Viņš stāvēja, pavēris muti pusvārdā, un izbrīnā rauca pieri (uzacu viņam nebija). Pārsteigts viņš vērās uz augšu jaunā habīra sejā, un tikpat neatlaidīgi zīķēja pērtiķēns viņam uz pleca — tālu uz priekšu izstiepis kaklu, iepletis stiklainās acis, tas blenza Abrāma mazmazdēlā.

Jāzeps neliedza appētīt sevi. Smaidīdams viņš lūkojās gnomam acīs, un abi ilgi vēroja viens otru, cienīgajam pundurim Dudu tikmēr joprojām tincinot veco un saimes ļaudīm atkal pievēršoties svešajiem un viņu precēm.

Beidzot, piedūris sīko rūķa pirkstiņu sev pie krūtīm, mazais savā ērmotajā, it kā no tālienes skanošajā balsī teica:

— Se-enh-Ven-nofra-Neteruhotpe-em-per-Amuns.

— Kā tas saprotams? — jautāja Jāzeps.

Pundurītis vēlreiz noskaitīja savu sakāmo, nemitēdamies norādīt sev uz krūtīm.

— Vārds! — viņš skaidroja. — Mazā vārds. Ne Vezīrs. Ne Šepses-Bess. Se-enh-Ven-nofra... — Un viņš trešo reizi nocizināja savu pilno vārdu — tikpat garu un krāšņu, cik pats bija sīks un niecīgs. Šis vārds nozīmēja: «Lai labā Būtne (tas ir, Osīriss) dāvā garu mūžu dievu mīlulim (jeb dievmīlim) Amuna namā.» Un Jāzeps saprata, ko otrs viņam saka.

— Skaists vārds! — viņš teica.

— Skaists gan, tikai nepareizs, — no tāltāles žužināja mazais. — Es — ne tīkams, ne dievu mīlulis, es — krupis. Tu — tīkams, tu — Neteruhotpe, tā ir skaisti un pareizi.

— Kā jūs to zināt? — smaidīdams jautāja Jāzeps.

— Redzēt! — atskanēja kā no zemzemes. — Skaidri redzēt! — Un viņš pacēla pirkstu pie acīm. — Gudrs, — viņš piemetināja. — Mazs un gudrs. Tu — ne mazs, bet arī gudrs. Labs, skaists un gudrs. Vai tu piederi viņam?

Un viņš norādīja uz veco, kurš veda sarunas ar Dudu.

— Es piederu viņam, — atbildēja Jāzeps.

— No bērna kājas?

— Es piedzimu viņam.

— Vai tad viņš ir tavs tēvs?

— Viņš man ir tēva vietā.

— Kā tevi sauc?

Jāzeps neatbildēja uzreiz. Vispirms viņš pasmaidīja.

— Osarsifs, — viņš teica.

Rūķītis samirkšķināja acis. Viņš apdomāja vārdu.

— Vai tu esi meldrāja dēls? — viņš jautāja. — Niedola Usīrs? Un māte, maldīdamās apkārt, atrada tevi doņos?

Jāzeps klusēja. Mazais vēl arvien mirkšķināja acis.

— Nāk Mont-kavs! — iesaucās kāds no saimes, un ļaudis steigšus izklīda, lai pārvaldītājs neredzētu viņus stāvam dīkā un bolāmies. Viņš bija saskatāms starp kungu namu un harēmu — pagalma ziemeļrietumu nostūrī, saimniecības ēku priekšā: vietumis uzkavēdamies, viņš tur gāja šurpu turpu — pavecāks vīrietis koši baltā ģērbā, vairāku vergu-rakstvežu pavadīts, kuri līkņāja viņam apkārt ar niedres rakstīklām aiz auss un uz plāksnītēm atzīmēja viņa norādījumus.

Viņš nāca uz šo pusi. Ļaudis bija aizlavījušies. Vecais pietrausās kājās. Bet, norisot visam tam, Jāzeps dzirdēja tāltālu balstiņu it kā no pazemes žužinām:

— Paliec pie mums, jaunais smiltāju iemītniek!

MONTKAVS

Pārvaldnieks bija nonācis pie atvērtajiem vārtiem zo-buļu mūrī, kas apņēma galveno ēku. Pa pusei jau pagriezies uz tās pusi, viņš atskatījās pāri plecam uz svešzemnieku pulciņu un zemē izliktajām precēm

— Kas tur? — viņš ievaicājās itin sapīcis. — Kas tie par ļaudīm?

Kārtodams citas darīšanas, viņš vārtnieka ziņojumu, liekas, bija aizmirsis, un cieņas apliecinājumi, ko viņam iztālēm parādīja vecais, neko lielu nelīdzēja. Viens no rakstvežiem, norādīdams uz plāksnīti, kurā acīmredzot bija izdarījis attiecīgu ierakstu, atgādināja viņam šo starpgadījumu.

— Ak jā, ceļojošie tirgotāji no Maonas vai Mosāras,— teica namzinis. — Kā tad, kā tad, tikai man visa papilnam,

> vienīgi laika ne, bet tā viņiem pārdošanā nav.

Un viņš devās pie vecā, kurš rosīgs steidzās viņam pretī.

— Nu, vecais, kā klājas, kopš sendienis tikāmies? — jautāja Mont-kavs. — Atkal reiz esi uzradies pie mūsu namdurvīm, lai iesmērētu mums savu preci?

Abi pasmējās. Kā vienam, tā otram mutē rēgojās vairs tikai apakšējie acu zobi, vientuļi kā stabiņi. Pārvaldnieks bija gadu piecdesmit vecs spēcīgs, padrukns vīrs izteiksmīgiem vaibstiem un stingru izturēšanos, kas atbilda viņa stāvoklim, bet ko maigāku vērta vēlīgums. Biezās uzacis vēl bija pavisam melnas, maisiņi zem acīm — tik stipri pietūkuši, ka acis likās aizpampušas un atgādināja šauras spraudziņas. No glīti veidotā, lai arī paplatā deguna gar izvelbto virslūpu, gludi skūtu tāpat kā vaigi, stipri to izceldamas, lejup pret muti liecās divas dziļas grumbas. Zodu sedza iesirma ķiļbārda. Piere un galvaugša jau metās plika, toties pakausī vēl biezie mati vēdekļveidīgi nokarājās aiz ausīm, kurās bija ievērti zelta auskari. Tāda kā iedzimta zemnieciska viltībiņa, taču arī kuģinieka humora sajūta jautās Mont-kava sejā, kuras tumšsārto bru-numu spilgti izcēla koši baltais tērps — neatdarināmi smalkais ēģiptiešu linaudums, tik viegli krokojams, kā sakrokots bija viņa garā gurnu apsēja gals, kurš — uz leju arvien platāks — nokarājās no nabas gandrīz līdz pašai apsēja apakšmalai. Sīki šķērsām iekrokotas bija ari aiz apsēja aizbāztā pusaiņa platās, pusgarās piedurknes, Cauri batistam redzēja muskuļainās, spalvainās krūtis.

Viņam un vecajam piebiedrojās pundurītis Dudu; palikt bija atļāvušies abi sīkaudži. Cienīgā gaitā, airēdamies ar strupajām roķelēm, Dudu bija pienācis viņiem klāt.

— Man liekas, priekšniek, tu velti šķied laiku, ielaizdamies ar šiem ļaudīm, — viņš teica Mont-kavam kā lidzīgs līdzīgam, kaut arī nesniedzās otram ne līdz jostas vietai. — Es jau nopētīju izliktās mantas. Tikai purkatas, tikai vizuļi vien. Ne vēsts no augstvērtīgām, par pilnu ņemamām lietām, piedienīgām visucildenā namam un saimniecībai. Jāšaubās, vai viņš teiks tev paldies, ja tu iegādāsies kādu no šīm ubagmantām.

Vecais šķita apbēdināts. Viņa sejas izteiksme pauda nožēlu, ka Dudu nopēlums izjaucis daudzsološi draudzīgo un jautro noskaņu, ko bija radījis pārvaldnieka sveiciens.

— Nav tiesa, man netrūkst ari vērtīgu mantu, — viņš iebilda. — Neteiksim, ka vērtīgu jums, augstu stāvošiem, vai pašam kungam, — to es nesaku. Taču vai mazums namā kalpu — maiznieku, pavāru, dārza laistītāju, skrieļu, sargu un vārtnieku — tiem ne skaita nav, lai ari, tiesa, to skaits nebūt nav tik liels, ka ļaužu pietiktu, kur nu vēl būtu par daudz tik dižam augstmanim kā viņa labdzimtībai Petepra, faraona draugam, un šo skaitu derētu vairot, piepērkot vienu otru veiklu un noderīgu kalpu, vienalga, vietējo vai svešzemnieku, ja vien tas ir lietaskoks. Bet ko es te gari melšu un novirzos sānis, labāk teikšu pavisam īsi: tev, dižais namzini, jāgādā par daudziem un viņu vajadzībām, un šai ziņā izlīdzēt tev ar savām tāltālu vestajām precēm ir vecā minejieša — ceļojoša tirgotāja uzdevums. Uzmet acis šīm jauki apgleznotajām māla lampām no Gileādas, kas aiz Jordānas, nedz tās man dārgi maksājušas, nedz es uzsitīšu tām cenu tevis — sava labvēļa priekšā. Ņem kādas par velti, tikai neliedz man savu labvēlību, un es būšu bagāts! Bet šis te ir acu krāslis krūciņās līdz ar govs raga knaiblītēm un lāpstiņām — vērtība tam liela, bet cena — niecīga. Šeit, raugi, ir kapļi — neatsverams darba rīks: tos es atdošu par diviem podiem medus gabalā. Dārgāks toties ir šo maisiņu saturs — tie ir Askalūnas sīpoli no pašas Aska-lūnas, rets un grūti iegūstams augs, katrai maltītei tas piešķir tīkami skābenu garšu. Un šajās te krūkās ir astoņ-kārt labais Hazatī vīns no fenehiešu zemes, kā liecina uzraksts. Raugi, es kāpinu savu piedāvājumu, no mazāk vērtīgām precēm pāriedams pie arvien labākām un pat īsti teicamām, — tā es rīkojos allaž un ne bez apdoma. Jo šie te balzami un kvēpekļi — kauleņkoku sveķi, brūnganais labdāns — ir mana preču klāsta lepnums un mana nama speciālprece. Pēc tiem mūs pazīst visa pasaule, un apvidū starp abām upēm visi vienā balsī daudzina, ka mums ir labāki sveķi nekā jebkuram citam tirgotājam — vienalga, ceļojošam vai tādam, kurš dzīvo uz vietas un sēž savas mājas vārtu ailē. «Tie ir ismaēlieši no Midiā-nas,» par mums mēdz teikt, «tie ved garšvielas, balzamu un mirres no Gileādas lejup uz Ēģipti.» Tā runā visi kā viens — it kā mēs nepārvadātu un nevestu līdzi vēl gluži citādas preces: gan dzīvas, gan nedzīvas, gan rokām darinātas, gan radītas, ķā nu kuru reizi pagadās, — un mūsu spēkos nebūtu ne tikai apgādāt jebkuru namu, bet arī vairot tā ļaužu skaitu. Pietiks, es apklustu.

— Ko, tu apklusti? — brīnījās pārvaldnieks. — Vai tu esi nevesels? Klusējošu es tevi nepazīstu; pazīstu tevi tikai tad, ja pāri tavai bārdiņai plūstin plūst lēnīga pļāpu valoda — tā skan man ausīs vēl no pagājušās reizes, un pēc tās es atceros tevi.

— Vai valoda nav cilvēka rota? — bilda vecais. — Tam, kurš skaisti prot runāt, labu vēl dievi un ļautiņi — tādu ikviens uzklausa mīļuprāt. Bet tavs kalps, tas man jāsaka atklāti, nav apveltīts ar īpašu daiļrunību un valodu pārvalda vāji, tāpēc spiests izlīdzēties ar nemitīgu un nebeidzamu mēļošanu. Jo tirgotājam jābūt labām runas dāvanām un jāmāk izdabāt pircējiem, citādi viņam dzīves nebūs un viņš nepārdos savas septiņas preces.

— Sešas, — it kā no tālienes, lai gan stāvēja gluži blakus, sisināja sīciņais Dievmīlis, — sešas, vecais, tu piedāvāji: lampas, ziedi, kapļus, sīpolus, mirres un vīnu. Kas ir septītā?

Ismaēlietis pielika kreisās rokas saliekto plaukstu pie auss, bet labo pacēla pie acīm.

— Kādu piezīmi, — viņš vaicāja, — izteica šis svētdie-nīgi ģērbtais vidēja auguma kungs?

Viens no pavadoņiem atkārtoja vecajam pundurīša vārdus.

— E, — viņš atbildēja, — atradīsies arī septītā starp visu to, ko piedevām mirrēm, par kurām mūs daudzina ļaudis, esam atveduši uz Ēģipti, un arī tai es veltīšu dažus vārdus — kaut ne izmeklētus, toties neatlaidīgus, lai prece tiktu īstajam pircējam īstajā namā un ļaudis atcerētos, ko tik visu ismaēlieši no Midiānas nav atgādājuši un atveduši uz Ēģipti.

— Apžēlojieties par mani! — teica pārvaldnieks.

— Jūs faikam domājat — es varu te stāvēt vai mūžību un klausīties jūsu tērgās? Ra jau pakāpies zenītā, esiet man žēlīgi! Kuru katru mirkli no Rietumiem un valdnieka pils var pārrasties kungs. Vai tiešām lai paļaujos tikai uz saimi, nelikdamies ne zinis, vai ēdamistabā viss savā vietā — ceptās pīles un rauši, un ziedi — un kungs, kā paradis, var paēst kopā ar kundzi un svētajiem vecākiem no nama augšstāva? Taisiet galu vai taisieties, ka tiekat! Man jādodas iekšā. Vecais, atklāti sakot, man tavas septiņas mantas nav vajadzīgas, it nemaz nav vajadzīgas..,

— Jo tās ir ubaga ubagmantas, — iestarpināja Dudu, laulātais punduris.

Pārvaldnieks uzmeta pēlējam nevērīgu skatienu.

— Bet t£v, man rādās, vajadzīgs medus, — viņš teica vecajam. — Lai notiek, došu tev podus divus pret pāris kapļiem, lai neapvainotu tevi un tavus dievus. Ņemu arī piecus maisus garšvielas sīpolu Apslēptā vārdā un piecus traukus tava fenehiešu vīna Mātes un Dēla vārdā... Cik man jāmaksā? Tikai nenosauc, lūdzams, kā tirgus bāba vispirms trīskāršu cenu, piespiezdams mani apsēsties un sākt gari kaulēties, — nosauc, augstākais, divkāršu, lai mēs labi ātri tiekam galā un es pagūstu atgriezties namā. Pretī varu dot rakstāmpapirusu un pašaustu audeklu. Ja gribi, vari dabūt arī alu un maizi. Tikai neaizkavē mani!

— Tava vēlēšanās ir uzklausīta, — teica vecais, atraisīdams pie jostas piesietos rokas svarus. — Pietiek viena tava vārda, viena mājiena, un tavs kalps bez vilcināšanās un ceremonijām gatavs pakalpot tev. Ko es melšu — ar ceremonijām, protams, taču bez ceremonialitātēm! Nebūtu man jādzīvo, es atdotu tev preci par velti. Bet, lai kaut kā izvilktu dzīvību un ari turpmāk tev pakalpotu, jo tas ir galvenais, man tomēr jānosauc cena... «Ei tu, panāc šurp!» — viņš neatskatīdamies uzsauca Jāzepam.

— Paņem preču sarakstu, ko pats sastādīji, atzīmēdams preces ar melnu, bet svaru un daudzumu ar sarkanu tušu! Paņem un nolasi mums sīpolu un vīna svaru un cenu, pārvērzdams to galvā uz līdzenas vietas šejienes svara vienībās — debenos un lotos, lai mēs zinātu, ko preces ir vērtas, rēķinot vara mārciņās, un cik pašausta audekla un rakstāmpapirusa dižajam namzinim mums jāziedo par šādu vara daudzumu. Tikmēr es, mans labvēli, ja tu gribi, kārtības un drošības labad vēlreiz pārsvēršu preces.

Jāzeps jau bija paņēmis tīstokli un, to atritinādams, iznāca priekšā. Blakus viņam turējās nerrs Dievmīlis, kurš ielūkoties sarakstā, tiesa, nespēja, toties, izslējis galvu, jo vērīgi nopētīja tīstokļa ritinātāja rokas.

— Kādu cenu kungs vēlas, lai viņa kalps nosauktu, — divkāršo vai īsto? — atturīgi jautāja Jāzeps.

— Nu, protams, īsto, negvelz muļķības! — norāja viņu vecais.

— Bet godājamais namzinis lika nosaukt divkāršo, — apburoši nopietni iebilda Jāzeps. — Ja es nosaukšu īsto, viņš noturēs to par divkāršo un dos tikai pusi... Kā tad tu izvilksi dzīvību? Labāk būtu, ja viņš divkāršo noturētu par īsto, — pat ja viņš kaut ko nokaulētu, tev nebūtu pārāk cieši jāsavelk josta.

— He, he, — iesmējās vecais. — He, he, — viņš nosmējās vēlreiz, paskatīdamies uz pārvaldnieku, Jkā tas šim paticis.

Smieklu palaida arī abi rakstveži niedres rakstīklām aiz auss. Ķipars Dievmīlis pat palēcās uz vienas kājas, uzsizdams ar roķeli pa otru, pacelto. Burvju saknei līdzīgo sejiņu viņš aiz rūķiskas sajūsmas bija savilcis tūkstoš krunciņās. Turpretī Dudu, viņa zemaudzis līdzinieks, tikai vēl jo vairāk pastiepa uz priekšu augšlūpas jumu un pakratīja galvu.

Mont-kavs, kurš jaunajam, atjautīgajam saraksta atnesējam saprotamā kārtā līdz šim nebija pievērsis uzmanību, savuties uzlūkoja viņu ar izbrīnu, ko mirkli vēlāk nomainīja apjukums un vēl pēc mirkļa — izjūtas, kuras būtu pelnījušas, ka tās nosauktu vārdā, kas nozīmes ziņā visai līdzīgs vārdiņam «izbrīns», taču izsaka nesalīdzināmi spēcīgākas emocijas. Iespējams — mēs atļaujamies vienīgi minējumu, neuzdrīkstēdamies neko apgalvot, — iespējams, ka šajā mirklī, no kura tik daudz kas bija atkarīgs, Jāzepa tēvu raizīgais dievs piepalīdzēja zēnam un izlēja pār viņu gaismu, kas vērotāja sirdī lika mosties dieva mērķu piepildījumam vēlamām jūtām. Tas, par kuru šeit ir runa, protams, devis mums redzi, dzirdi un visas citas maņas, lai mēs brīvi lietotu tās sev par prieku un patikšanu, taču ne bez nosacījuma, ka izmantosim tās arī par instrumentu un kanālu viņa nodomu uztverei un pieskaņosim savas izjūtas viņa vairāk vai mazāk tālejošām iecerēm, — no tā tad arī izriet mūsu pieņēmums, no kura mēs tomēr esam gatavi atteikties, ja tā pārdabiskais raksturs liktos nesavienojams ar šo tik dabisko likteņstāstu.

Dabisks un lietišķs izskaidrojums šeit ir īpaši vietā, jo lietišķs un dabisks bija pats Mont-kavs, turklāt piederīgs pasaulei, kurai jau visai tāli bija laikmeti, kad necerēti gaišā dienas laikā, tā sakot, ielas vidū satikt vienu vai otru dievu liktos gluži ikdienišķa parādība. Un tomēr viņa laikam tamlīdzīgas varbūtības un parādības bija tuvākas nekā mūsdienām, lai arī jau toreiz vairs nelikās īsti ticamas, viennozīmīgas, neapšaubāmas, burtiski uztveramas. Mont-kavs uzlūkoja Rāheles dēlu un ieraudzīja, ka tas ir skaists. Taču dailes ideja, kļuvusi uzmācīgi uzskatāma un iespiedusies apziņā, atbilstoši viņa domāšanas likumsakarībām bija saistīta ar priekšstatu par Mēnesi, savuties Hmunas Džehutī spīdekli, viedā burvja un rakstveža Tota — mēru un kārtības pavēlnieka debesu līdzinieku. Te nu viņa priekšā stāvēja Jāzeps rakstu tīstokli rokā un bija izteicies vergam — pat vergam rakstvedim pārāk jau atjautīgi šķelmīgi un gudri, un tas viesa nemieru namziņa domu gaitā. Jauneklīgajam beduīnam un aziātam ibisa galvas uz pleciem nebija, tātad viņš, pats par sevi saprotams, bija cilvēks, nevis dievs, Hmunas Tots. Bet asociatīvi viņš bija ar to saistīts un atstāja tikpat divdomīgu iespaidu kā daži vārdi, piemēram, īpašības vārds «dievišķīgs»: tas zināmā mērā ir ikdienišķāks par cildeno lietvārdu, no kura atvasināts, neietver visu tā majestātisko saturu un, atsaukdams to atmiņā, iegūst vienīgi pārnestu un tēlainu nozīmi, taču, lai arī gaužām bikli, vienlaikus pretendē uz pilnu tā saturu, ciktāl «dievišķīgs» izsaka uztverami būtisko, proti, dieva parādības fenomenu.

Tamlīdzīgas divdomības nodarbināja namzini Mont-kavu, viņam pirmo reizi ieraugot Jāzepu, un piesaistīja viņa uzmanību jauneklim. Atkārtojās tas, ko mums jau bijusi izdevība vērot. Tāpat vai aptuveni tāpat kā Mont-kavam, vienam otram jau bija gājis un ies vēl ne vienam vien. Tikai nav jāiedomājas, ka vērotājs jutās īpaši saviļņots. Viņa izjūtas nebija daudz stiprākas par tām, kuras mēs ietvertu izsaucienā: «Va velns!» Bet tā viņš neteica. Viņš jautāja:

— Kas tas tāds?

Tā viņš jautāja aiz necieņas un piesardzības un tādējādi atviegloja otram atbildi.

— Tas, — smīnēdams paskaidroja vecais, — ir Septītā prece.

— Kas tā par sasodītu modi — runāt mīklās! — sirdījās ēģiptietis.

— Manam labvēlim nepatīk mīklas? — pabrīnījās vecais. — Žēl! Es uzdotu viņam ne šo vien. Šī ir viegli atminama. Man tika aizrādīts, es esot piedāvājis tikai sešas preces, nevis septiņas, kā dižojos, gribēdams paspīdēt ar asprātību. Tad nu tā septītā prece ir šis te vergs, kas man pārzina uzskaiti, — kenaniešu jauneklis, ko atvedu lejup uz Ēģipti līdz ar savām izslavētajām mirrēm un esmu nodomājis pārdot. Ne jau nu gluži par katru cenu vai tāpēc, ka viņš nederētu man pašam. Viņš māk cept un rakstīt, un viņam ir gaiša galva. Taču labam namam, piemēram, tādam, kāds ir tavējais, ar vārdu sakot,’ tev es pārdotu viņu, ja samaksa būtu pietiekama, lai varu izvilkt dzīvību. Jo viņam es novēlu tikušu pajumti.

— Mums kalpotāju papilnam! — noliedzoši purinādams galvu, pasteidzās atbildēt namzinis. Jo viņš necieta neko divdomīgu nedz vārda sliktajā, nedz citā — augstākā nozīmē un sprieda kā jau lietišķs cilvēks, kas viņam pakļauto darbības sfēru cenšas pasargāt no kārtībai naidīgu, augstāku, tā sakot, «dievišķu» varu uzmācības.

— Mums brīvu vietu nav, — viņš atkārtoja. — Saime ir pilnā skaitā. Mums nav vajadzīgi nedz maiznieki, nedz rakstveži, un arī gaišas galvas mums ir liekas, jo manējā vēl ir gaiša diezgan, lai uzturētu namu kārtībā. Paturi vien pats savu septīto preci un izlieto to, kā tev labpatikas!

— Jo tā ir ubagmanta un ubags, un ubaga ubag-manta! — cienīgi piemetināja Dudu, Cesetas laulātais draugs. Bet viņa dobjajai balsij tūdaļ atsaucās cita — nerra Dievmīlīša sienāža balstiņa, tā sisināja:

— Septītā prece ir pati labākā. Nopērc to, Mont-kav!

Vecais ierunājās no jauna:

— Jo gaišāka galva pašam, jo netīkamāka apkārtējo tumsība, tāpēc ka tā izved no pacietības. Gaišam priekšniekam vajadzīgi gaiši padotie. Šo te kalpu es jau tad biju nolēmis tavam namam, kad starp tevi un mani vēl pletās milzu laika un telpas plašumi, un atvedu šurp, lai, piedāvādams šādu preci, izdarītu tev īpašu drauga pakalpojumu. Jo jauneklis ir tik attapīgs un mutīgs, ka tīri vai prieks, un valodas vārdu krājumā atrod tik piemīlīgus teicienus, ka jūties gluži kustināts. Trīssimt sešdesmit reizes gadā viņš novēlēs tev labunakti, izteikdamies katru reizi citādi, un arī piecām liekajām dienām viņam atradīsies kas īpašs. Ja viņš kaut divreiz lietos tos pašus vārdus, vari atdot viņu man un saņemt naudu atpakaļ.

— Paklau, vecais! — pārtrauca viņu pārvaldnieks. — Tas viss ir jauki un labi. Bet, reiz tu ieminējies par pacietību, — manējā nu ir puslīdz galā. Aiz labsirdības es neatteicos iegādāties šādas tādas man galīgi nevajadzīgas grabažas, lai tikai neaizvainotu tavus dievus un pagūtu laikus atgriezties namā, bet tu uz karstām pēdām tīko iegrūst man vergu, labasnakts vēlētāju, un vēl izturies tā, it kā šis būtu nolemts Petepra namam kopš valsts dibināšanas dienām.

Te nu Dudu, apģērbu pārzinis, iesmējās skaļi jo skaļi, un, izdzirdis sev pie kājām šo «hoho!», namzinis uzmeta pundurim ašu, piktu mirkli.

— Kur tad tu izrāvi tādu košrunas pratēju? — viņš pajautāja un neskatīdamies pastiepa roku pēc tīstokļa, ko Jāzeps, panācies tuvāk, iznesīgi sniedza viņam pretī. Mont-kavs nopētīja atritināto tīstokli, turēdams to stipri atstatu, jo bija jau krietni tālredzīgs.

Vecais tikmēr atbildēja:

— Es jau teicu. Žēl, ka manam labvēlim nepatīk mīklas. Es uzdotu viņam vienu, atbildēdams uz jautājumu, no kurienes man šis zēns.

— Uzdotu mīklu? — izklaidīgi vaicāja pārvaldnieks, aplūkodams sarakstu.

— Atmini to, ja vēlies! — teica vecais. — Kas tas ir? Man viņu dzemdēja tukšs klēpis — vai vari to atrisināt?

— Vai tas ir viņa raksts? — aplūkodams sarakstu, jautāja Mont-kavs. — Hm, paej nost, tu, sazin kā tevi sauc! Darbs ir paveikts ar bijību un patiku, pat skaistuma izjūtu, tas nav noliedzams. Tas varētu rotāt kādu sienas posmu vai pieminekli. Vai zīmēm ir kāda jēga, es neņemos teikt. Man tā ir ķīniešu ābece .. . Tukšs klēpis? — viņš pārjautāja, pa ausu galam sadzirdējis, ko saka vecais. — Tukšs klēpis? Nemels niekus: klēpis ir vai nu tukšs, vai arī dzemdē. Abējādi nemēdz būt.

— Tā taču ir mīkla, kungs, — skaidroja vecais. — Es atļāvos pajokot, atbildei uzdodams tev mīklu. Ja vēlies, pateikšu miklas atrisinājumu. Tālu no šejienes man ceļā pagadījās tukša aka, no kuras atskanēja vaidi. Tad es izvilku gaismā šo te puisi, kas akas klēpī bija pavadījis trīs dienas, un padzirdīju viņu ar pienu. Tā šī aka kļuva par mātes klēpi, lai arī bija tukša.

— Nu, — teica pārvaldnieks, — gluži zemē metama tava mīkla nav. Tiesa, smieties pilnā kaklā par to negribas, taču pasmaidīt — kaut vai pieklājības pēc — var.

— Iespējams, — atbildēja vecais, klusībā juzdamies mazliet aizskarts, — tā smīdinātu tevi vairāk, ja tu pats būtu to atminējis.

— Labāk atmini tu citu — daudz grūtāku mīklu, — teica namzinis, — proti, pasaki man — kādēļ es vēl arvien stāvu šeit un gvelžu ar tevi? Tikai atmini to jēdzīgāk, nekā tu atminēji pats savu, jo, cik man zināms, pasaulē nav tādu bezgožu, kas izlietu sēklu akā, lai tā dzemdētu. Kā tad bērns ietika klēpī un vergs — akā?

— Bargi kungi, agrākie īpašnieki, no kuriem es vergu atpirku, — teica vecais, — iemeta viņu akā par samērā nenozīmīgiem pārkāpumiem, kas nemazina viņa vērtību, tāpēc ka attiecas vienīgi uz augstām gudrībām un tādām smalkām būšanām kā atšķirība starp «lai» un «tā ka» — to ne pieminēt nav vērts. Bet es, laizdams mantu caur pirkstiem, uzreiz nosaku tās vērtību un nopirku viņu tāpēc, ka sapratu: puisis, lai arī tumšas izcelsmes, ir laba kaluma. Turklāt akā viņš nožēlojis savu vainu un sods tiktāl labojis viņu, ka man viņš kļuva pilnvērtīgs kalps; viņš ne tikai skaisti runā un raksta, bet arī cep uz akmeņiem neparasti gardas pankūkas. Nepieklājas slavēt savu preci, pareizāk būtu nogaidīt, līdz citi to atzīs par izcilu; bet šā barga soda šķīstītā verga izveicībai un apķērībai cita apzīmējuma valodā nav: tā ir ārkārtēja. Un, reiz tu pievērsi viņam uzmanību, bet man jāizpērk aplamība, ka uzplijos tev ar mīklām, ņem to par dāvanu Petepra namam, pār kuru tu esi iecelts! Vai tad es nezinu, ka tu taisies dāvināt man kaut ko pretī, lai un tā ka varu izvilkt dzīvību un arī turpmāk apgādāju tavu namu un pat vairoju tā bagātību.

Pārvaldnieks uzlūkoja Jāzepu.

— Vai tas tiesa, — viņš jautāja pienācīgi dzedri, — ka tu esi mutīgs un proti tīkami izteikties?

Jēkaba dēls apkopoja visas savas ēģiptiešu valodas zināšanas.

— Kalpa valoda vispār nav valoda, — viņš atbildēja ar tautas parunu. — Sīkais lai klusē, kur apspriežas dižie, — tā sākas katrs grāmatas ritulis. Un ari vārds, kurā es saucos, ir klusēšanas vārds.

— Kā tas saprotams? Kā tad tevi sauc?

Jāzeps brīdi vilcinājās. Tad pacēla acis.

— Osarsifs, — viņš teica.

— Osarsifs? — atkārtoja Mont-kavs. — Vārds ir nedzirdēts. Taisnība, svešzemniecisks tas nav, un var arī saprast, ko tas nozīmē, jo tas ir līdzīgs Abodu dusošā — proti, mūžīgās klusēšanas pavēlnieka vārdam. No otras puses, tas ir neierasts, Ēģiptē neviens tā nesaucas un ari agrāko ķēniņu laikos nav saucies. Bet, lai arī vārds saistīts ar klusēšanu, tavs kungs, Osarsif, tomēr apgalvo, ka tu proti tīkami izteikties un, dienai beidzoties, dažādi novēlēt labu nakti. Raugi, arī es šovakar iešu pie miera un atlaidīšos savā guļvietā Uzticības savrupkambarī. Ko tu man vēlēsi?

— Dusi saldi pēc dienas rūpestiem! — izjusti teica Jāzeps. — Lai tavas svelošās takās gurušās kājas svētlaimē skar miera sūnāju un tavu iztvīkušo mēli veldzē nakts liegi šalcošie ūdeņi!

— Nudien aizkustinoši! — teica pārvaldnieks, un acīs viņam saskrēja asaras. Viņš pameta ar galvu vecajam, tas pamāja savuties pretī un smaidīdams saberzēja rokas.

— Ja tā jānoplēšas kā man un reizēm vēl nejūties gluži vesels, tāpēc ka smeldz nieres, tāds sakāmais velk sirdi.no krūtīm laukā. Vai mums, Seta vārdā, — viņš pagriezies jautāja saviem rakstvežiem, — nenoderētu vēl kāds kalps, teiksim, gaismekļu aizdedzējs vai grīdu laistītājs? Ko tu saki, Hamat? — viņš vaicāja gara auguma rakstvedim ar nolīkušiem pleciem un meldra rakstīklām aiz abām ausīm. — Vai mums kāds var noderēt?

Rakstveži izturējās izvairīgi; viņi neteica ne «jā», ne «nē», pašāvuši uz priekšu apakšlūpu, ierāva galvu plecos un plātīja rokas.

— Ko nozīmē «noderēt»? — atvaicāja par Hamatu sauktais. — Ja «noderēt» nozīmē «būt nepieciešami vajadzīgam», vēl viens vergs mums ir lieks. Bet noderēt jau var arī tas, bez kā var iztikt. Jāzina preces cena. Ja šis nomads taisās pārdot tev rakstvedi, triec viņu ratā, jo rakstu pratēju mums pietiek un jauns rakstvedis ir lieks, nedz ari var noderēt. Ja turpretī viņš piedāvā tev parastu kalpu, piķieri vai pirtnieku, uzprasi viņam cenu.

— Nu, vecais, — teica pārvaldnieks, — saki, nestiepdams garumā, — cik tu gribi par savu akas dēlu?

— Viņš ir tavs! — atbildēja ismaēlietis. — Reiz saruna vispār pievērsusies viņam un tu apprasies par zēnu, viņš jau ir tavs. Man nudien neklājas noteikt tās pretdāvanas vērtību, ko tu, kā liekas, taisies man dot. Bet, ja tāda ir tava griba, — lai Paviāns ieņem vietu pie svariem! Kas lieto viltotu mēru un* svaru, to pieķer Mēness vara! Divsimt debeni vara — tāda ir maksa, kas, ņemot vērā kalpa izcilās spējas, man par viņu jāprasa. Sīpoliņus un Hazatī vīnu toties tu dabūsi piedevām un par to pašu maksu — kā draudzības piesvērumu.

Cena bija sālīta, it īpaši tāpēc, ka vecais, rīkodamies visai saprātīgi, Askalūnas savvaļas sīpoliem un plaši pazīstamajam Fenehijas vīnam piešķīra piedevu raksturu un prasītā cena būtībā attiecās vienīgi uz jauniņo Osar-siiu; cena bija nekaunīgi augsta, pat ja atzītu, ka no visām ceļojošo tirgotāju precēm, izslavētās mirres ieskaitot, tikai šo vienu atmaksājies nogādāt Ēģiptē, — jā gan, pat ja uzskatītu, ka itin viss ismaēliešu tirdznieciskais apgrozījums bijusi viena vienīga piedeva un viņu visvienīgais mūža uzdevums, piepildot augstāku ieceri, bijis aizvest puisēnu Jāzepu uz Ēģipti. Mēs neuzdrīkstamies apgalvot, ka vecajam minejietim būtu radusies kaut vai neskaidra šādas sūtības apjauta; pārvaldniekam Mont-kavain katrā ziņā tāda doma nevarēja ne prātā ienākt, un jāpieņem, ka viņš pats iebilstu pret tik pārspīlēti augstu cenu, ja neiejauktos un neaizsteigtos viņam priekšā pundurītis Dudu. Jo skaļi un noteikti izlauzās iebildumi zem viņa augšlūpas juma, un jo sparīgi viņš mētāja strupās roķeles, pacēlis tās līdz krūtīm.

— Tas ir smieklīgi! — viņš teica. — Tas ir augstākā mērā un neiedomājami smieklīgi, pārvaldniek, — novērs sadusmots savu vaigu! Kāda nekaunība, šis vecais ceļa-ložņa uzdrošinās melst tev par draudzību, it kā tāda būtu iespējama starp tevi, dzimušu ēģiptieti, kurš pārzina diža cilvēka īpašumus, un viņu — mežonīgu smiltāju iemītnieku! Visa viņa tirgošanās ir muļķu ķeršana un lamatas, par veseliem divsimt debeniem varā tas vecis taisās aptīrīt tevi, iegrūzdams tev šo te lempiķi! — Un ar pavērto plauksteli viņš norādīja augšup uz Jāzepu, kam līdzās bija nostājies. — Šitādu tuksneša smurguli, šitik aizdomīgu ubagpreci! Jo šis verga gabals man liekas augstākā mērā aizdomīgs. Tas gan māk saldi ūbot par sūnājiem un šalcošiem ūdeņiem, bet kas zina, kādu nelabojamu netikumu dēļ dabūjis iepazīt bedri, no kuras vecais blēdnieks, kā pats stāsta, esot to izvilcis. Es tev saku, nepērc šo lutausi, mans padoms ir tāds, ka neiesaku iegūt to Petepra namam, jo kungs par šo pirkumu tev paldies neteiks.

Tā runāja Dudu, dārglietu krātuvju pārzinis. Bet, līdzko viņš bija beidzis, ieskanējās vēl kāda balstiņa, atgādinādama sienāža sisināšanu zālē: runātājs bija svētku drānās tērptais Dievmīlītis, «Vezlrs», kurš stāvēja Jāzepam otrā pusē, — pie katra sāna viņam bija pa pundurītim.

— Pērc viņu, Mont-kav! — žužināja mazais, pastiepies uz pirkstgaliem. — Ņem smiltāju dēlu! No visām septiņām precēm pērc tikai viņu, neko citu, viņš ir pati labākā manta! Paļaujies uz mazo, tam ir acis pierē! Labs, skaists un gudrs ir Osarsifs. Svētīts ir viņš un būs par svētību namam. Uzklausi labu padomu!

— Neuzklausi mazvērtīgu, uzklausi augstvērtīgu padomu! — kliedza otrs. — Kā šis knauslis lai dotu jēdzīgu padomu, ja pats ir nejēga un vējaslota un nav par pilnu ņemams? Nedz tam teikšana, nedz cienījams stāvoklis — kā korķis tas peld pa virsu, sprukstiņš un ampelis tāds, — kā lai tas dotu vērā liekamu padomu un spriestu par pasaules lietām, par precēm un cilvēkiem, un cilvēka preci?

— Ak tu augstpūtas tukšgalvi, dulburi pēdējais! — spiedza Bes-em-hebs, un viņa gnoma ģīmītis aiz niknuma savilkās tūkstoš krunciņās. — Kas tu tāds par spriedēju, knauķi atkritušais, un smalka padoma devēju? Mazo ļaužu viedumu tu esi zaudējis, noliegdams savu pundu-rību, apņemdams iztīsušu un laizdams pasaulē Esesī un Ebebī, bērnus kā sētas mietus, turklāt vēl iztaisīdamies par cienīgu vīru. Punduris tu biji un punduris esi palicis, augusi vienīgi tava muļķība, un pagalam jau neaptēsta ir tava spriešana par precēm un cilvēkiem, un cilvēka preci...

Pat iedomāties grūti, kā šie pārmetumi saniknoja Dudu un kādas dusmas viņam aizdeva šāds viņa garaspēju raksturojums. Viņš kļuva zaļš sejā, augšlūpas jums drebēja, un kā no pilnības raga bira indīgas piezīmes par Dievmīļa vējīgumu un nepilnvērtību, uz kurām otrs nekavējoties atsaucās ar dzēlīgiem izteikumiem par augstpū-tību, kas prātam laupot jebkuru asumu; un abi vīreļi ķīvējās un gānījās, atspieduši rokas pret ceļgaliem, nostājušies katrs savā pusē Jāzepam, brīžiem arī skriedami un dzīdamies viens otram pakaļ ap viņu riņķī apkārt kā ap koku, kas abus nošķīra un pasargāja vienu no otra; un visi klātesošie — kā ismaēlieši, tā ēģiptieši līdz ar nam-zini — smējās no sirds par šo kariņu lejā, pie savām kājām, — taču pēkšņi visi pierima.

POTIFARS

Ceļa' pusē, vēl attālu, bet pamazām pieņemdamies spēkā, kļuva dzirdams troksnis — pakavu klaboņa, riteņu rībēšana, skrejošu kāju dipa un juceklīgi izkliegti brīdinājuma saucieni; un tas viss strauji tuvojās un teju, teju jau skanēja vārtu priekšā.

— Še tev nu bija! — teica Mont-kavs. — Kungs klāt. Bet vai ēdamistabā viss kārtībā? Dižā Tēbu trīsvienība, es izšķiedu laiku tīrajām blēņām! Klusu, jūs tur lejā, ka nedabūjat siksnu! Hamat, pabeidz kārtot darījumu, man kopā ar kungu jāiet namā! Vienojies par pieņemamu cenu! Dzīvo vesels, vecais! Apciemo mūs atkal pēc pieciem vai septiņiem gadiem!

Un skubīgs viņš aizgriezās nost. Vārtnieki, pametuši ķieģeļu solu, kaut ko sauca ļaudīm pagalmā. No malu malām saskrēja kalpotāji, vēlēdamies, iebraucot kungam, mesties ar pieri pie zemes. Un jau vārtu ejā rībēja rati un atbalsojas skrieļu kāju dipoņa, un pagalmā iebrauca Petepra; pa priekšu — aizelsušies brīdinātāji, aizelsušies vēdekļu nesēji gar malām un aiz muguras, pāris spīdīgu, strauju, greznām zirglietām un strausa spalvām rotātu bēru aizjūgā — tādos kā rotaļu divričos ar nedaudz izliektu apmali, vieta tajos tikai diviem, kungam un kučierim, un tas stāvēja dīkā, paņemts līdzi, šķiet, tikai goda pēc, jo vadīja ratus pats faraona draugs — pēc sejas izteiksmes un rotām uzreiz bija redzams, ka pavadu tur un pātagu cilā pats kungs, patukls visai gara auguma vīrietis ar mazu muti, kā nejauši saskatīja Jāzeps; jo viņa, uzmanību pirmām kārtām saistīja ar krāsainiem akmentiņiem izliktie riteņu spieķi, kas griezdamies zibsnīja saulē, — mirgojošs krāsu virpulis, aina, ar kuru Jāzeps labprāt būtu iepriecējis mazo Benjamiņu, un mirgoņa, kas, lai ari nevirmuļodama, dailināja pašu Petepra, proti, viņa kakla vija — krāšņs lietišķās mākslas darinājums, neskaitāmas iegarenas, cieši cita ar citu sastiprinātas visdažādāko toņu emaljas un dārgakmeņu plāksnītes, kuras ari spīgoja žilbi spožajā gaismā, ko pār Vesetu un šo pagalmu, pakāpies zenītā, izlēja dievs.

Skrieļiem, smagi elšot, cilājās krūtis. Izpušķotie dēkaiņi, apstādināti kārpīja zemi, bolīja acis, sprauslāja, un kāds kalps, satvēris putās sabrauktos zirgus aiz iemauktiem, mīlīgi papliķēja tiem kaklu. Divjūgs bija apstājies tieši vidū starp tirgoņu bariņu un galvenās ēkas apžoga vārtiem, pie palmām, un Mont-kavs, kurš sveicinādams bija stāvējis vārtos, tagad, smaidīgs, klanīdamies, ar žestiem pauzdams prieku un aiz apbrīnas pat kratīdams galvu, pienāca klāt, lai, palīdzot izkāpt, sniegtu pavēlniekam pretī roku. Petepra, pasviedis grožus un pātagu kučierim, paturēja mazajā rokā vienīgi īsu niedres un zeltītas ādas pinuma zizli, lej galā paresninātu, bumbuļvei-dīgu, — izsmalcinātu kaujas vāles atdarinājumu.

— Apmazgāt ar vīnu, silti sasegt, pavadāt apkārt! — vipš izrīkoja smalkā balsī, norādīdams uz zirgiem ar meglo, eleganto, par varas simbolu kļuvušo kaujas vāles atveidu, un, atgrūdis namziņa pakalpīgi stiepto roku, itin veicīgi, par spīti smagnējam augumam, nolēca no ratiem, no kuriem gluži ērti būtu varējis izkāpt.

Jāzeps redzēja viņu pavisam skaidri un dzirdēja katru viņa teikto vārdu, it īpaši tad, kad divjūgs lēnā solī devās uz staļļa pusi, tādējādi ismaēliešiem paverot skatu uz kungu un namzini, kuri nolūkojās zirgiem pakaļ. Augstmanis bija gadus četrdesmit vai trīsdesmit piecus vecs un patiešām garš kā tornis, — Jāzeps nevilšus atcerējās Rū-benu, redzot šīs stabu kājas zem ķēnišķīgā linauduma tērpa, kurš nesniedzās valkātājam līdz potītēm un zem kura bija saskatāmas arī sānauta ieloces un atkārušās prievītes; šis miesas blāķis tomēr it nemaz nebija līdzīgs brāļa spēkavīra stāvam; itin visur cauri plānajam batista virsģērbām vīdēja krietna tauku kārta, un īpaši bieza tā bija uz pakalnveidīgajām krūtīm, kas tik nevajadzīgā nolēciena mirklī manāmi noļumēja. Salīdzinājumā ar lielo un pilnīgo augumu sevišķi maza likās dižciltīgi veidotā galva īsi apcirptiem matiem, viegli izliektu degunu, graciozu mutīti, tīkami apaļīgu zodu un garu skropstu aizēnotu lepnu skatienu.

Stāvēdams kopā ar pārvaldnieku palmu paēnā, viņš ar patiku vēroja, kā solī aizved abus ērzeļus.

— Ugunīgi rikšotāji! — dzirdēja viņu sakām. — Veser-Mins ir vēl straujāks nekā Vepvavets. Tie negribēja man pakļauties, sāka auļot. Bet es tos savaldīju.

— Tu vienīgais tiec ar tiem galā, — atbildēja Mont-kavs. — Tas ir apbrīnojami. Tavs braucējs Neternahts neiedrošinātos mēroties ar tiem spēkiem. Neviens visā namā to neuzdrīkstētos, tik nevaldāmi šie sīrieši. Uguns, ne asins tiem dzīslās. Tie nav zirgi, tie ir gatavie dēmoni. Bet tu tos noturi. Tie jūt kunga roku, tāpēc pakļaujas tev un rāmi velk iejūgu. Bet tu, mans pavēlniek, uzvaras vainagots, ne paguris nejūties no šīs cīņas un pārgalvīgi kā zēns nolec no ratiem!

Petepra savilka mazo muti, un lūpu kaktiņos iegula smaids.

— Es esmu nodomājis, — viņš teica, — vēl šo pašu pēcpusdienu, godinot Sebeku, laivā doties medībās. Sagatavo visu nepieciešamo un pamodini mani, ja iemiegu. Laivā jābūt pīķiem un žebērkļiem. Parūpējies arī par harpūnām, jo man ir ziņas, ka attekā, kurā mēdzu medīt, iemaldījies milzum liels nīlzirgs, un tas man padomā pirmām kārtām; es taisos to nomedīt.

— Pavēlniece Mūt-cm-eneta drebēs aiz bailēm, padzlr-dusi, kas tev prātā, — nodūris acis, ieminējās Mont-kavs. — Necenties vismaz, lūdzams, pats savām rokām nodurt nīlzirgu, atstāj briesmas un grūtības kalpu ziņā. Kundze . . .

— Tad ta prieks! — iebilda Petepra. — Es metīšu pats.

— Bet kundzene drebēs!

— Lai dreb! Vai mājā viss kārtībā? — spēji pagriezies, viņš pēkšņi jautāja, uzlūkodams pārvaldnieku. — Nekādu negadījumu, jnedz starpgadījumu nav bijis? Nē? Kas tie par ļaudīm? A, ceļojoši tirgotāji. Vai kundze ir labā omā? Un kā jūtas godājamie vecāki augšstāva istabās?

— Kārtība un labsajūta ir pilnīga, — atbildēja Mont-kņvs. — Pavēfcāk rīta pusē apburoši daiļā pavēlniece lika aiznest sevi ciemos pie Renenūtetas, Amuna ganāmpulku galvenā pārziņa sievas, lai kopā mācītos rituālas dziesmas. Atgriezusies viņa lika Tepemanham, Noslēgto nama rakstvedim, palasīt priekšā pasakas un visžēlīgi neatteicās nomutēt saldumus, ko tavs kalps lika pasniegt. Taviem bezgala godātajiem vecākiem nama augšstāvā labpatika pārcelties pāri upei un nest upurziedu ar Sauli savienotā Tutmesa — valdošā dieva tēva Apbedījuma templī. Atgriezušies no rietumkrasta, Huī un Tuī, augstie brālis un māsa, pavadīja laiku, bezgalrimti un svētsvinīgi sēdēdami dārza paviljonā dīķa malā un gaidīdami, kad tu pārradīsies un tiks pasniegtas pusdienas.

— Tev ir atļauts, — teica mājas saimnieks, — starp citu, arī viņiem darīt zināmu un ļaut it kā nejauši noprast, ka es vēl šodien taisos nomedīt nīlzirgu. Lai zina.

— Tikai diemžēl viņi ļoti baiļosies tevis dēļ, — iebilda pārvaldnieks.

— Nekas, lai pahaiļojas, — atbildēja Petepra. — Šeit, kā rādās, visi patīkami pavadījuši priekšpusdienu, turpretī man galmā un Merimata pili bija nepatikšanas.

— Tev? — satriekts jautāja Mont-kavs. — Vai tas maz iespējams? Labais dievs pili taču ...

— Viens no diviem, — vēl dzirdēja bilstam saimnieku, viņam jau pagriežoties, lai ietu, un runājot paraustot raženos plecus, — vai nu tu esi karakungs un sodu izpildītāju galva, vai ari tu tas neesi. Bet ja tu tas esi tikai . .. un kāds...

Turpmākie vārdi vairs nebija sadzirdami. Kopā ar nam-zini, kurš, paliecies uz saimnieka pusi, te klausīdamies, te kaut ko bilzdams, gāja solīti nopakaļ, viņš iegriezās vārtos, pie kuriem roku sveicienam cēla vergi, un devās uz namu. Bet Jāzeps tika redzējis Potifaru, kā pats klusībā mēdza izrunāt tā augstmaņa vārdu, kuram bija pārdots.

JĀZEPS TIEK PĀRDOTS PA OTRAM LĀGAM UN METAS AR VAIGU PIE ZEMES

Jo nu tas notika. Hamats, garais rakstvedis, klātesot abiem punduriem, nama pārvaldnieka vārdā noslēdza ar veco darījumu. Bet Jāzeps nepievērsa īpašu uzmanību tam, kā viss norisa un par kādu cenu viņu galu galā pārdeva, tik aizņemts viņš bija ar savām domām, apsverot pirmo iespaidu, kādu uz viņu tika atstājis viņa jaunais īpašnieks. Augstmaņa spīguļu kakla vija, zeita godazimes un pārāk korpulentais, taču staltais augums, nolēciens no ratiem un Mont-kava glaimi kunga — zirgu iebraucēja spēkam un drosmei, dižcilša nodoms pašam pieveikt savvaļas nīlzirgu, neraizējoties, ka Mūt-em-eneta, viņa sieva, un Huī un Tuī, viņa vecāki, baiļosies par viņu (vārds «neraizēties» turklāt, šķiet, pilnībā neraksturoja viņa nostāju); no otras puses, viņa steidzīgais vaicājiens, vai mājās viss kārtībā un pavēlniece — labā noskaņojumā, pat atsevišķie, aprautie izteikumi par nepatikšanām galmā, izmesti, jau prom ejot, — tas viss deva Jēkaba dēlam vielu saspringtām pārdomām, kritiskiem apsvērumiem, minējumiem, un klusībā viņš centās visu izprast, izskaidrot, papildināt, rīkodamies kā jau cilvēks, kas iespējami ātri vēlas kļūt par noteicēju situācijā, kurā nejauši nokļuvis un ar kuru spiests rēķināties.

Vai kādudien — Jāzeps domās jautāja sev — viņš stāvēs blakus Petepra, vadīdams tā divjūgu? Vai pavadīs kungu izpriecas medībās aizsērējušā Nīlas attekā? Jā gan, lai cik neticami tas liktos, jau tobrīd, tikko atvests šajā namā un paguvis vien pārlaist vērīgu skatienu mājai un ļaudīm, viņš sāka lauzīt galvu, kā agri vai vēlu, taču katrā ziņā piekļūt nama pavēlniekam, pašam augstākajam šeit, ja arī ne visā Ēģiptē, — un no šis norobežojošās piebildes izriet, ka nepārredzamās grūtības, kas pārvaramas ceļā uz vispirmo, ai, cik vēl tālo mērķi, jau toreiz nekavēja Jāzepu domāt par jo attālāku nākotni, sapņot par tuvību jo varenākiem visaugstākā iemiesojumiem.

Tā tas bija; mēs viņu pazīstam. Vai, sprauzdams sev pieticīgākus mērķus, viņš būtu sasniedzis to, ko sasniedza svešajā zemē? Viņš atradās pagarē, uz kuru bija vedusi aka, — viņš vairs nebija Jāzeps, viņš bija Usarsifs; un ilgi palikt pēdējā pagares kalpa lomā viņš nedrīkstēja. Ātri viņš izvērtēja kā labvēlīgos, tā nelabvēlīgos apstākļus. Mont-kavs bija labs. Uzklausot izjusto labas nakts vēlējumu, acīs pārvaldniekam bija saskrējušas asaras, viņš reizēm nejutās īsti vesels. Arī Dievmīlis, pundurītis āksts, bija labs un, redzams, jutās aicināts Jāzepam palīdzēt. Naidīgi noskaņots — vismaz pagaidām — bija Dudu; varbūt izdosies ar to salabt. Rakstveži raudzījās uz viņu greizi, tāpēc ka arī viņš prata rakstīt: pret šo ļaužu nepatikas izpausmēm bija jāizturas piesardzīgi un iecietīgi. Tā viņš apsvēra tuvās nākotnes izredzes, — taču mēs kļūdītos, tālab nosodīdami viņu un noturēdami par sīku pašlabuma tīkotāju. Jāzeps tāds nebija, un šāds spriedums par viņa domu gaitu būtu nepareizs. Apsvērdams visu un lauzīdams galvu, viņš vadījās pēc augstāka pienākuma. Dievs bija darījis galu viņa ģeķīgajam mūžam un licis viņam no jauna piedzimt. Tā rīkojoties, dievam, kā vienmēr, neapšaubāmi bija lieli nolūki. Itin visam, ko darīja dievs, bija dižas sekas, un cilvēka pienākums bija centīgi palīdzēt dievam, liekot lietā visus piešķirtos gara spēkus, nevis aiz laiskuma un centības trūkuma izjaukt dieva ieceres. Dievs tika sūtījis viņam sapņus, kurus sapņotājam nebūtu vajadzējis atklāt: sapni par kūlīšiem un to — par spīdekļiem; bet tādi sapņi bija tiklab apsolījums, kā pavēle. Tā vai citādi tiem bija jāpiepildās; kā īsti — zināja vienīgi dievs; taču atvešana uz šo zemi bija pirmais solis ceļā uz sapņu piepildīšanos. Tiesa, paši no sevis sapņi pai īstenību nekļūst — arī cilvēkam jāpieliek roka, lai tie piepildītos. Dzīvot saskaņā, ar nojautu vai pārliecību, ka dievs tevi izredzējis un izraudzījis, nav sīkam pašlabuma tīkotājam raksturīgi, un godkāre šai gadījumā nav īstais vārds; runa ir par godkāri dieva labā, un tā pelnījusi citu — cildenāku apzīmējumu.

Jāzeps tātad nepievērsa uzmanību, kā noris tirgošanās un par kādu cenu pa otram lāgam tiek pārdots, — tik neatlaidīgi viņš centās apjēgt visu redzēto un dzirdēto un iekšēji kļūt par stāvokļa noteicēju. Garais Hamats ar meldra rakstīklām aiz auss — tās turējās apbrīnojami, gluži kā pielīmētas, un neviena pati, lai kā viņš kaulējoties gorījās un grozījās, nenokrita zemē —, garais Hamats, pūlēdamies nosist cenu, ietiepīgi aizstāvēja viedokli, ka «vajadzēt» nav tas pats, kas «var noderēt», turpretī vecais neapnicis atkārtoja sen pārbaudīto un gaužām pārliecinošo argumentu, ka pretdāvanas vērtībai jābūt pietiekamai, lai viņš izvilktu dzīvību un arī turpmāk spētu pakalpot vēdekļa nesēja namam, un šī nepieciešamība viņa mutē izklausījās pati par sevi saprotama tik lielā mērā, ka rakstvedim — sev par postu — ne prātā neienāca to apšaubīt. Hamatu atbalstīja apģērbu glabātājs Dudu, apliecinādams, ka nedz «vajadzēt», nedz «var noderēt» nav attiecināms ne uz vienu no visām trim precēm — sīpoliem, vīnu un vergu; vecajam toties talkā nāca Šepses-Bess, sisinādams par savu pundura asredzību un prasīdams, lai par Osar-sifu bez skopošanās un liekas mutes dzesēšanas dod sākotnēji nosaukto cenu. Vienīgi pašās beigās — un arī tad tikai uz brīdi — strīdiņā iejaucās pats nesaprašanās vaininieks, aizrādīdams, ka simt piecdesmit debenu, pēc viņa domām, esot pārāk zema cena un vienoties vajadzētu kaut vai par simt sešdesmit debeniem. To Jāzeps teica aiz godkāres — dieva labad, rakstveža Hamata tūdaļ norāts: darījuma objektam, proti, nekādi nepieklājoties piedalīties savas cenas noteikšanā; un tā viņš atkal apklusa un ļāva visam iet savu gaitu.

Beidzot pagalmā uzradās lāsains vērsēns; Hamats bija licis to izvest no kūts; un Jāzepam kļuva pavisam savādi ap sirdi, ieraugot pašam savu cenu un vērtību, tik uzskatāmi iemiesotu dzīvniekā, — savādi, taču ne aizvainojoši zemē, kur dievus lielākoties personificēja dzīvnieki un tik izkopta bija mācība par daudzveidības un tāpatī-•bas identitāti.

Starp citu, vērsēna vien bija par maz; lopiņa vērtība visā pilnībā neatbilda Jāzepa vērtībai, jo vairāk par simt divdesmit debeniem vecais par to nedeva un blakus tam bija jānoliek šis tas cits — vēršādas krūšu bruņas, vairākas rīses rakstāmpapirusa, daži linauduma baķi, pāris panterādas vīna maisu, partija līķu sālāmā nātrija, saišķis makšķerāķu un zināms skaits slotu —, līdz Paviāna svaru kausi vairs svēti nenosvērās ne uz vienu, ne otru pusi, jāteic gan, drīzāk pēc norunas un acumēra nekā tīri aritmētiski; jo, ilgi kaulējušies par katru darījuma objektu, kā yieni, tā otri galu galā no skaitliskām atbilstībām atteicās un samierinājās ar apziņu, ka darījums kopumā bijis izdevīgs. Izteikta vara svarā, tā vērtība svārstījās starp simt piecdesmit, simt sešdesmit debeniem, un par šādu atlīdzību Rāheles dēls līdz ar dažām piedevām kļuva par ēģiptiešu augstmaņa Petepra īpašumu.

Tas bija piepildīts. Ismaēlieši no Midiānas savu mūža sūtību bija paveikuši, pēc piederības nododami to, ko bija izredzēti nogādāt Lejzemē, un varēja doties tālāk, lai izzustu pasaulē, — viņi bija kļuvuši lieki. Viņu pašapziņai šāds pavērsiens, starp citu, nekaitēja: no jauna uzkraudami nastas kamieļiem, viņi bija tikpat augstās domās par sevi kā senāk un it nemaz nejutās lieki. Un vai tad krietnā sirmgalvja tēvišķā dziņa, vēlēšanās parūpēties par atradeni, iemitināt to vislabākajā namā, kādu vien zināja, pati kā tāda nebija morāli pilnvērtīga, kaut arī, raugoties no cita viedokļa, šis viņa untums liktos vienīgi rīks, instruments, līdzeklis viņam nezināmu mērķu sasniegšanai? Jau tas vien rada izbrīnu, ka viņš vispār pārdeva Jāzepu, it kā noteikti tā būtu jādara, pretī negūdams neko citu kā, runājot viņa paša vārdiem, iespēju «izvilkt dzīvību» un puslīdz nomierināt savu veikalnieka sirdsapziņu. Taču ne jau peļņas dēļ viņš, redzams, pārdeva Jāzepu, mīļuprāt, kā mums liekas, viņš būtu paturējis akas dēlu, lai tas vēlētu viņam labu nakti un ceptu gardus plāceņus. Ne jau pēc savtīgām interesēm viņš vadījās, lai arī — kā jau tirgotājs — ļoti centās nenodarīt sev pāri. Bet kas tad īsti ir «savtīgums»? Vecais midiānietis juta neatvairāmu vēlēšanos parūpēties par Jāzepu, nodrošināt tam labas nākotnes izredzes un, apmierinādams savu vēlmi, tomēr pakalpoja arī sev — neatkarīgi no tā, kas viņam šādu tik spēcīgu vēlēšanos bija iedvesis.

Jauniņais Jāzeps, no savas puses, arī nebija tāds, kurš neturētu godā brīvas rīcības cieņu, kas nepieciešamībai piešķir cilvēcisku siltumu; un, kad vecais, noslēdzis darījumu, bilda: — Re nu, «Ei tu, kā tevi sauc!» jeb Osarsif, kā tu pats sevi iedēvēji, vairs tu neesi mans, tu piederi šim namam, un piepildījies ir tas, ko tiku sadomājis, — Jāzeps no sirds apliecināja pateicību, kuru bija sirmgalvim parādā, vairākas reizes noskūpstīja viņam tērpa malu un godāja viņu par savu labdari.

— Dzīvo vesels, mans dēls, — teica vecais, — un esi labā darba cienīgs! Izturies gudri un esi pretimnākošs pret visiem, un pievaldi savu mēli, ja tā niezētu un tev iegribētos izteikt nevēlamus spriedumus, piemēram, norādīt uz atšķirību starp godājamo un atpalicīgo, jo tādas valodas noved cilvēku bedrē! Tev dota salda mēle, tu proti tīkami novēlēt labu nakti un šo to citu arī — dari to un iepriecini ļaudis, nekaitini viņus, izteikdams paļas, jo tas nebeidzas labi. Ar vārdu sakot, dzīvo vesels! Tas, ka tev jāpiesargās atkārtot kļūdas, kas tevi noveda bedrē, nav jābūt nosodāmi paļāvīgam un akli prasīgam, man laikam gan nav tev jāatgādina, jo šai ziņā, kā man liekas, tu esi izmācīts. Es necentos uzzināt, kāda bijusi tava vaina, un nemēģināju izdibināt tavus apstākļus; man pietika ar atziņu, ka aiz ārējās pasaules skaļuma dairās dažs noslēpums, un pieredze mācījusi mani izprast, ka iespējams ir itin viss. Ja būtu tā, kā man dažbrīd licies, redzot tavas spējas un iznesību, proti, tu būtu mitis pārticībā un svaidījies ar priecas eļļu, iekams nokļuvi pazemes klēpī, tad, pārdodams tevi šim namam, es esmu pametis tev virves galu, pavēris izredzes pakāpties augstāk un ieņemt sev vairāk piemērotu vietu. Trešo reizi — dzīvo vesels! Jo divreiz es jau teicu šos vārdus, un trīsreiz teiktais ir spēkā. Es jau esmu vecs un nezinu, vai jebkad vairs satikšu tevi. Tavs dievs Adons, tas pats, kurš, cik man zināms, tāpatīgs Saulei, lai pasargā un vada tevi, ka tu nekluptu! Esi svētīts!

Jāzeps nometās ceļos šā sava tēva priekšā un vēlreiz noskūpstīja viņa tērpa malu, un sirmgalvis tikmēr turēja jauneklim roku uz galvas. Arī no Mibsāma, vecā vīra znota, atvadījās pārdotais un pateicās tam, ka tas izvilcis viņu no bedres; tāpat no Efera, vecā vīra brāļadēla, un no Kēdara un Kedmas, abiem viņa dēliem, un visbeidzot — tiesa gan, nevērīgāk — arī no Baālmahāra, nesēja, un Ju-pas, biezlūpja zēna, kurš jau turēja aiz saites vērsēnu, dzīvniekā iemiesoto Jāzepa vērtību. Tad ismaēlieši no jauna devās ceļā, atstāja pagalmu pa skanīgo vārtu eju, pa kuru bija ienākuši, aizgāja vieni, bez Jāzepa, kurš nolūkojās viņiem pakaļ, un nebija vis gluži tā, ka šķiroties sirds viņam nesažņaugtos krūtis un neiedrebetos bailēs no tā jaunā un nezināmā, kas viņu gaidīja.

Kad nu ismaēlieši bija izzuduši Jāzepa skatieniem, viņš, pavēries apkārt, pamanīja, ka izklīduši arī ēģiptieši, dodamies katrs savās gaitās, un viņš palicis viens vai gandrīz viens, jo aizkavējies bija vienīgi Sev-enh-Ven-nofra-Neteruhotpe-em-per-Amuns, Dievmīlis, āksts Vezīrs ar rūsgano mērkaķēnu uz kamieša, un, savilcis seju smaida, vērās augšup uz viņu.

— Kas man tagad jādara, un pie kā man jāgriežas? — jautāja Jāzeps.

Pundurītis klusēja. Viņš tikai pamāja Jāzepam, atgāzis galvu, un joprojām līksmi smaidīja. Taču pēkšņi viņš satrūcies atskatījās un nosisināja:

— Meties uz vaiga!

To pašu brīdi viņš nometās ceļos un piespieda pieri pie zemes, sarāvies sīkā čokurā, ar pērtiķēnu uz čupra, jo tas, saimniekam strauji sakustoties, bija pārvietojies no kamieša uz muguru un nu tupēja tur, asti izslējis, un bailēs stingi ieplestām acīm blenza virzienā, kādā pamest skatienu uzdrīkstējās arī Jāzeps; jo viņš, sekodams Diev-mīļa paraugam, bija nometies zemē, taču, atspiezdamies uz elkoņiem, mazliet pacēla galvu starp augšup pavērstajām plaukstām, vērodams, kam īsti izrāda šādu goddevību.

No sievu nama ieslīpi pāri pagalmam uz galvenās ēkas pusi virzījās procesija: priekšgalā gāja pieci kalpi sān-autos, cieši piegulošām linauduma cepurēm galvā, tiem sekoja piecas kalpotājas nepiesegtiem matiem, bet starp tām un pāri tām uz vergu nūbiešu kailajiem pleciem apzeltītā pārnesamā krēslā, ko rotāja atplesti zvēru purni, sakrustojusi kājas, atslīgusi pret spilveniem, sēdēja dižciltīga ēģiptiete rūpīgi koptu ārieni, mirgojošām dārglietām sīki sacirtotajos matos, zelta kaipli ap kaklu, gredzeniem pirkstos, sprādzēm klātiem liliju delmiem, — viena roka, baltiņ balta, brīnumdaiļa, laiski nokārusies pār at-balstni, un zem vainagveida diadēmas Jāzeps saskatīja dāmas īpato, modes prasībām spītējot, neatkārtojami individuālo profilu ar deniņu virzienā kosmētiski pagarinātām acīm, pieplacinātu degunu, ēnoti iegrimušiem vaigiem, it kā plānām, tomēr pilnīgām lūpām, kuras kairi izlocījās starp dziļajiem mutes kaktiņiem. Tā bija Mūt-em-eneta, nama pavēlniece, kas devās uz maltīti, — Petepra laulātā draudzene, liktenīga sieviete.

ceturtā nodaļa VISAUGSTĀKAIS

.

CIK ILGI JĀZEPS PALIKA POTIFARA NAMĀ

Kādam vīram bija spītīga govs, tā negribēja iet jūgā, kad vajadzēja art, un arvien nokratīja jūga koku. Tad vīrs nošķīra no tās teļu un aizveda uz tīrumu. Kad nu govs dzirdēja teļu maujam tīrumā, tā ļāva aizdzīt sevi turp un paklausīgi gāja jūgā.

Teļš ir tīrumā, vīrs novedis to turp, bet teļš nemauj, tas klusē, kā galu dabūjis, pagaidām lūkodamies apkārt svešajā laukā, ko notur par kapsētu. Teļš noskārš, ka vēl ir par agru pacelt balsi; toties tam skaidri zināmi vīra nolūki un nākotnes ieceres, un šis teļš ir Jehosifs jeb Osarsifs. Pazīdams vīra dabu, viņš uzreiz nospriež un sapņains nešaubās ne mirkli, ka viņa aizvešana, ko mājās tik spītīgi nosoda, nav vienkārša, ne ar ko nesaistīta nejaušība, ka notikušais, gluži otrādi, ir piederīgs iecerei, kurā viss noris likumsakarīgi. «Pa priekšu sūtīšanas» un «pie sevis atsaukšanas» tēma ir viena no tām, kas savstarpēji pretstatītas viņa sapratnīgi sapņainajā dvēselē, kurā, tā sakot, Saule un Mēness, kā jau tas reizēm atgadās, spīd vienlaikus, un sava loma ir arī vadmotīvam — domai par Mēnesi, kurš, pārvietodamies pie debesīm, līdzina ceļu zvaigžņu dievībām, saviem brāļiem. Vai Jāzepam, teļam, vērojot Gosenes novada leknās pļavas, jau pašam neatkarīgi no vīra lēmumiem, lai arī saskaņā ar tiem, neradās šādas tādas domas? Pāragras, iāltālai nākotnei, kā pats atzina, pievērstas domas, kam pagaidām jāpaliek neizteiktām, jo daudz kas vēl jāpiepilda, lai tās savūties kļūtu piepildāmas, — ar aizvešanu vien te nav līdzēts; vispirms jāpanāk, lai notiek šis tas cits, klusībā un visdziļā bērna paļāvībā gaidīts, šobrīd viņam ne uzminēt nespējot, kā to izdosies ievadīt un novest galā. Tas ir tā vīra ziņā, kas aizvedis teļu uz tīrumu; tas ir dieva rokā ...

Nē, mājās palikušo, aiz šausmām pārakmeņoto sirmgalvi Jāzeps nebija aizmirsis; viņa klusēšana, kas turpinājās gadiem ilgi, ne mirkli nedrīkst pavedināt uz tik nosodošām domām — vismazāk jau, apcerot brīdi, kurā mēs pašreiz kavējamies un par kuru stāstām ar izjūtām, kas mats matā atbilst viņējām, — tās ir viņa izjūtas. Ja mums, proti, radusies sajūta, ka līdz šai vietai mēs savā stāstījumā jau reiz būtu tikuši un visu to jau būtu stāstījuši, ja valdonīgi

mūs pārņem sajūta, ka tas viss jau ir zināms, jau ir vie-dēts, jau ir sapņots un mudina mūs atcerēties, kā tad īsti viss bija, tad tieši tāpat tobrīd jutās mūsu varonis, un šāda sakritība laikam gan ir likumsakarīga. Tieši tobrīd Jāzepā ārkārtīgi spilgti izpaudās tas, ko mums savā valodā tā vien gribētos nosaukt par saplūsmi ar tēvu — jo dziļāku un vairāk izjustu tāpēc, ka, pateicoties tālejošai jēdzienu indentificēšanai un sajaukšanai, tā vienlaikus bija saplūsme ar dievu, — un kā lai tā neizpaustos viņā, ja izpaudās itin visā, kas norisinājās viņā, ar viņu un ap viņu. Tas, ko viņš patlaban piedzīvoja, bija atdarinājums un pēctecība; nedaudz citādā izveidā to visu jau pirms viņa bija piedzīvojis tēvs. Noslēpuma apjausma pārņem cilvēku, vērojot pēctecības fenomenu, kurā paša gribētais tiktāl sajaucas ar uzspiesto, ka vairs nav izšķirams, kas īsti atdarina un tiecas atkārtot jau piedzīvoto — cilvēks vai liktenis. Iekšēji nosacītais rod atveidu ārēji nosacītajā un īstenojas it kā pret paša gribu, kļūdams par norisi, kas no sākta gala iemitusi kādā cilvēkā un bijusi viņa liktenis. Jo mēs ejam savu priekšteču pēdās un dzīve ir mītisku shēmu aizpildīšana ar tagadību.

Jāzeps manipulēja ar visāda veida pēctecībām un dievišķi apstulbojošām paša personības samaiņām, pārsteigdams un vismaz uz mirkli piespiezdams noticēt tām. Taču pašreiz viņu pacilāja un visnotaļ nodarbināja doma par tēva likteņgaitu atkārtošanos un atdzimšanu viņa personā: viņš bija Jēkabs, tēvs, spēris kāju Lābana valstībā, paga-res laupījums, bēgulis, kam mājās vietas vairs nebija un jāglābjas no brāļa naida, no Sarkanā niknajiem tīkoju-miem pēc svētības uņ pirmdzimtības, — desmitkāršojies šoreiz bija Ēzavs, tā bija atkāpe, un arī Lābans šajā tiešamībā bija pārvērties: uguns šķiedējos ratos, tērpies ķē-nišķa linu auduma drānās, tas bija uzradies un bija Poti-fars, zirgu iebraucējs, resns, aptaukojies un tīšuprāt drosmīgs, lai citi drebētu viņa dēļ. Un tomēr tas bija viņš, par to šaubu nebija, kaut arī dzīve kā rotaļādamās vienam un tam pašam tēlam piešķīra arvien jaunus izveidus. Sena pasludinājuma vārdā Ābrahāma sēkla atkal reiz nonākusi svešā, tai nepiederošā zemē, un Jāzepam būs jā-kalpo Lābanam, kas valkā ēģiptieša vārdu un lielmanīgi saucas par «Saules Dāvanu», — cik tad ilgi viņš kalpos tam?

Tāpat mēs jautājām, vēstīdami par Jēkabu, un atbildējām, vadīdamies pēc prāta apsvērumiem. To pašu jautājumu mēs atkārtojam tagad, vēstot par dēlu, apņēmušies arī šoreiz precizēt visu līdz galam un nošķirt patiesību no izdomas. Laika un gadu jautājums, runājot par Jāzepu, allaž aplūkots visai nekonkrēti un pavirši. Nevērīgi sapņaina iztēle piedēvē viņam to pašu nemainību un ārpuslaika esību, kādu viņš bija iemantojis Jēkaba acīs, kurš uzskatīja dēlu par mirušu un saplosītu, un kādu cilvēkam tik tiešām piešķir vienīgi nāve. Bet tēva par mirušu turētais puisēns bija dzīvs un pieņēmās gados, un mums skaidri jāstādās priekšā, ka tas Jāzeps, kura krēsla priekšā kādu dienu nostājās brāļi, bada cietēji, un klanījās līdz zemei, bija jau gadu četrdesmit vecs un lūdzējiem svešu viņu vērta ne vien cienība, augstais amats un apģērbs, bet arī gadi, kas pārvērš ārieni.

Divdesmit trīs gadi toreiz bija apritējuši kopš dienas, kad brāļi, kolektīvais Ezavs, pārdeva viņu uz Ēģipti, — gandrīz tikpat gadu, cik Jēkabs kcpā bija aizvadījis «zemē, no kuras atgriešanās nav», un par svešo zemi, kurā šoreiz bija nonākusi Ābrahāma sēkla, varēja teikt to pašu, turklāt ar vēl jo lielākām tiesībām, jo ne jau četrpadsmit, sešus un piecus vai septiņus, trīspadsmit un piecus mūža gadus, bet visu mūžu tajā palika Jāzeps un tikai miris atgriezās dzimtenē. Ne mazākās skaidrības toties nav visai reti cilātajā jautājumā, kā, vadoties pēc viņa svētītā mūža posmiem, kas tik pārredzami cits no cita nošķirti, iedalāmi gadi, kurus Jāzeps pavadīja pagarē, — cik garš, proti, bija pirmais — izšķirošais Potifara namā aizvadītais posms un cik gadu Jāzeps pārlaida bedrē, kurā no jauna tika mests.

Abi posmi kopā aptver trīspadsmit gadu, tieši tikpat, cik vajadzēja Jēkabam, lai laistu pasaulē savus divpadsmit Mesopotāmijā dzimušos dēlus, — tas ir, ja pieņem, ka Jāzepam bija trīsdesmit gadi, kad viņam tapa paaugstināta galva un viņš tika iecelts pārvaldīt visu Lejzemi. Iegaumēsim: nekur nav norādīts, ka viņam toreiz bija trīsdesmit, — vismaz ne tur, kur tas bija jāpiemin, lai nebūtu apstrīdams. Un tomēr tā ir vispāratzīta patiesība, aksioma, kurai pierādījumi nav vajadzīgi, kura nav apstrīdama un, līdzīgi Saulei, kas dzemdina sevi pati savā mātē, nepārprotami pretendē uz vienkāršu «tā tas ir». Jo tā tas ir vienmēr. Trīsdesmit gadi ir piemērotais vecums tam mūža pakāpienam, ko toreiz aizsniedza Jāzeps; trīsdesmit gadu vecumā cilvēks no tapšanas laika tumsas un neziņas iznāk darba dzīvē; tas ir pašatklāsmes un sevis piepildī-

juma laiks. Trīspadsmit gadi tātad pagāja no tās dienas, kad septiņpadsmit gadus vecais Jāzeps ieradās Ēģiptē, līdz dienai, kad viņš stājās faraona priekšā, — tas ir droši. Bet cik gadu no šiem trīspadsmit viņš uzturējās Potifara namā un cik tātad — bedrē? Kanonizētais vēstījums par to klusē; ar rakstos rodamajiem neskaidrajiem izteikumiem mūsu likteņstāsta laika posmu precizējumam nav līdzēts. Kā galu galā lai iedala tos? Kā mums jāsagrupē gadi?

Jautājums var likties ne visai piedienīgs. Vai tas, par ko mēs stāstām, mums pašiem ir vai nav zināms? Vai tas ir pieļaujami un atbilst vēstījuma garam, ka vēstītājs, vadīdamies pēc vieniem vai otriem apsvērumiem un secinājumiem, neslēpti izsver datus un faktus? Vai tad vēstītājs var būt vēl kaut kas, ne tikai anonīmais avots tam likteņstāstam, kurš tiek stāstīts vai faktiski pats stāsta un kurā viss jau ir dots, viss notiek tā un ne citādi un it nekas nav grozāms vai apšaubāms? Vēstītājam, teiks lasītājs, jāsaplūst ar vēstīto, jābūt vēstījumā, nevis ārpus tā, un nekas nav jāaplēš un jāpierāda. . . Bet kā tādā gadījumā ir ar dievu, ko izdomāja un atzina Abrāms? Viņš ir ugunī, bet nav uguns. Viņš tātad vienlaikus ir tajā un ārpus tās. Tiesa, tie ir dažādi stāvokļi — būt kaut kam un aplūkot kaut ko. Tomēr sastopamas jomas un sfēras, kur tie nav šķirami. Vēstītājs ir stāstā, bet nav stāsts; viņš ir stāsta telpa, taču stāsta telpa nav viņa telpa: viņš pastāv arī ārpus tās un, pateicoties šai savas būtības pusei, spēj iztirzāt to, ko stāsta. Ne mirkli mēs neesam centušies maldināt lasītāju, radot priekšstatu, ka mēs esam Jāzepa likteņstāsta pirmavots. Iekams likteņstāsts kļuva pastāstāms, tas bija norisinājies; avots tam ir tas pats, kas visām pasaules norisēm, un norisinādamies tas izstāstīja pats sevi. Kopš tās dienas tas eksistē, un visi to zina vai domā, ka zina, jo nereti šī zināšana ir gaužām aptuvena, sapņaini pavirša, neobligāta un vāji apzināta. Simtiem reižu un simtos versiju tas jau ir stāstīts. Šodien un šeit tas tiek stāstīts tādējādi, it kā apzinātu pats sevi un atcerētos, kā tad ik sīkumā un īstenībā viss bija; likteņstāsts tātad risinās un apcer pats sevi vienlaikus.

Stāsts paskaidro, piemēram, pats, kā dalījās tie trīspadsmit gadi, kas pagāja no Jāzepa pārdošanas dienas līdz viņa paaugstināšanas dienai. Viens, proti, šaubas nerada — apstāklis, ka Jāzeps, kurš nokļuva cietumā, vairs nebija tas zēns, ko ismaēlieši atveda uz Petepra namu, un ka minēto trīspadsmit gadu lielā puse attiecināma uz viņa uzturēšanos šajā namā. Varētu jau kategoriski apgalvot, ka tas tā bija; taču mēs atļausimies iecietīgi pajautāt, vai citādi varēja būt. Sabiedriskā stāvokļa ziņā Jāzeps bija nulle, kad septiņpadsmit vai nepilnu astoņpadsmit gadu vecumā nokļuva ēģiptieša namā, un panākumiem, ko viņš tajā guva, bija nepieciešams laiks — laiks, kuru viņš tajā tiešām pavadīja. Nedz pirmā, nedz otrā dienā Potifars taču neiecēla vergu — habīru par sava nama pārvaldnieku un neielika visu, kas tam bija, viņa rokās. Bija jāpaiet zināmam laikam, līdz Petepra vispār pamanīja Jāzepu — gan viņš, gan citas personas, kurām bija izcila loma šīs tik nozīmīgās viņa mūža epizodes beigu cēlienā. Bez tam tik žilbinoši spožai saimniecības pazinēja un vadītāja karjerai neizbēgami bija vajadzīgs ne viens vien gads, lai ta kļūtu par pirmskolu, par kādu bija iecerēta, proti, par tai sekojošās liela mēroga namzinības prelūdiju.

Ar vārdu sakot, desmit gadu — līdz divdesmit septiņu gadu vecumam — Potilara namā sabija Jāzeps, šis «ebreju vīrs», kā teikts rakstos; zināmas aprindas, tiesa gan, katrā izdevīgā reizē dēvēja viņu par «kalpu ebreju», taču tādam izteikumam ir bezcerīgi slimīgas aizkaitas nokrāsa, tāpēc ka īstenībā viņš tolaik jau sen vairs nebija kalps. Brīdis, kad viņš pēc amata un cieņas, ko tika iemantojis, pārstāja būt vergs, šodien nav precīzi nosakāms, starp citu, nekad arī nav precīzi noteikts. Būtībā, proti, no tīri juridiska viedokļa, Jāzeps bija un palika kalps, pat ieņemdams visaugstākos amatus, tas ir, līdz mūža galam bija un palika vergs. Jo rakstos gan teikts, ka viņš atkārtoti tika pārdots, par viņa brīvlaišanu vai izpirkumu toties nekur nav ne vārda. Viņa neparastā karjera pilnīgi aizēnoja verga statusa tiesisko faktu, un pēc viņa spējās paaugstināšanas vairs neviens par to ir neieminējās. Taču jau Petepra namā viņš ilgi nebija kalps šā vārda zemajā nozīmē, un viņa svētības iezīmētā pacelšanās Eliēzera ranga nama pārrauga postenī nekādā gadījumā neaizņēma visus Potifara gadus. Pietika septiņu, lai sasniegtu šādu stāvokli, — par to mēs esam pārliecināti; un mēs esam vienlīdz pārliecināti, ka vienīgi atlikušos Potifara desmitgades gadus aptumšoja sajukums, ko izraisīja nelaimīgas sievietes jūtas, darīdams šim Jāzepa mūža posmam galu. Raksti, sniegdami kaut virspusēji aptuvenu laika aprādi, tomēr liek mums noprast, ka šis juceklis, nesākdamies tūlīt otrā dienā vai visā drīzumā pēc Jāzepa ienākšanas namā, laika ziņā nesakrīt ar viņa izvirzīšanos, ka tas, gluži otrādi, sācies tikai tad, kad augstais stāvoklis jau bijis sasniegts. «Pēc visiem šiem notikumiem», sacīts rakstos, tas esot sācies, tas ir, pēc tam kad Jāzeps izpelnījies visaugstākā uzticību; kļūmais kaisles uzliesmojums tātad ilga trīs gadus — pietiekami ilgi tiem, kurus tas bija skāris! — līdz pat katastrofai, ar kuru viss beidzās. Rezultātu, ko dod šāda likteņstāsta pašanalīze, apstiprina kontrolpārbaude. Ja, atbilstoši gūtajam rezultātam, Poti-fara epizode aizņēma desmit Jāzepa mūža gadus, tad nākamajam, proti, cietuma posmam, atliek trīs — ne par gadu vairāk vai mazāk. Tik pārliecinoša jābūtības un būtības sakritība kā šajā gadījumā nudien vērojama tikai izretis. Nav taču nekā paša par sevi saprotamāka un pareizāka kā secinājums, ka atbilstībā tām trim dienām, ko Jāzeps Dotanā pavadīja kapā, viņš trīs gadus — tieši trīs — nosēdēja cietumā. Var iet soli tālāk un apgalvot, ka viņš to paredzēja, pat zināja iepriekš un, ņemot vērā viņa uzskatus par atbilstību, harmonijas daili, jēgu un likumsakarību, citu varbūtību nemaz nepieļāva, un šo viņa pārliecību apstiprināja aritmētiski pierādāmai prasībai padevīgais ljktenis.

Trīs gadi — ne jau tas vien, ka tā tas bija, — citādi jau nemaz nevarēja būt. Un raksti neparasti precīzi norāda tuvāk, kā šie trīs bija iedalīti, un liecina, ka Jāzepa slavenā tikšanās ar abiem augstmaņiem — galma galveno maizes cepēju un galveno dzērienu devēju, kuriem viņš tika pielikts, lai kalpotu tiem, notika pirmajā ieslodzījuma gadā. «Pēc divi gadiem», teikts rakstos, faraons redzējis sapņus un Jāzeps tos iztulkojis. Divus gadus pēc kādiem notikumiem? Tas ir strīdīgs jautājums. Varbūt divus gadus pēc tam, kad faraons bija kļuvis par faraonu, tas ir, pēc tā faraona uzkāpšanas tronī, kurš nosapņoja mīklainos sapņus. Vai arī divus gadus pēc tam, kad Jāzeps augstmaņiem bija iztulkojis viņu sapņus un galvenais maizes cepējs, kā zināms, tika pakārts. Bet jebkuri strīdi ir lieki, jo izteikums kā vienā, tā otrā gadījumā ir pareizs. Jā, divus gadus pēc notikuma ar nežēlastībā kritušajiem galminiekiem faraons redzēja savus sapņus, un redzēja viņš tos divus gadus pēc tam, kad bija kļuvis par faraonu, jo, Jāzepam jau atrodoties cietumā, proti, pirmā ieslodzījuma gada beigās, Amenhoteps Trešais savienojās ar Sauli un sapņu viedējs, viņa dēls, tika kronēts ar abu zemju kroni.

Te nu var pārliecināties, ka stāstā kļūdu nav, ka viss saskan, ja runa ir par tiem desmit vai ari trim gadiem, pēc kuriem Jāzepam kļuva trīsdesmit, un ka dziļā savstarpējā atbilstībā un nevainojami precīzi viss apstiprina stāsta patiesumu un pareizību.

MAZDĒLU ZEME

Dzīves peripetijas, ja tām sakars ar cilvēku savstarpējām attiecībām un šo pašu cilvēku pilnīgo neziņu, kā nākotnē veidosies viņu attiecības, kuras, viņiem pirmoreiz apmainoties skatieniem, ir augstākā mērā paviršas, nevērīgas, nenoteiktas, pat vēsas un vienaldzīgas, bet kādā grūti iedomājamā dienā iegūst svelošas iekāres un baisas tuvības raksturu, — šīs peripetijas un šī neziņa jau priekšlaikus informētam vērotājam laikam gan liktu domīgi pakratīt galvu.

Tā nu, čokurā sarāvies, nometies ceļos uz cietā pagalma klona blakus pundurītim Dievmīlim, sauktam arī par Šepses-Besu, tupēja Jāzeps un, pavēris augšup pagrieztās plaukstas, uzmeta ziņkāru skatienu nenovērtējami dārgajai, viņam caur un cauri svešajai būtnei, kas, atslīgusi ar apzeltītām lauvu galvām izgreznotajā pārnesamajā krēslā, aizzvārojās garām tikai dažu soļu atstatu, — šai augsti attīstītās pagares civilizācijas pārstāvei, kuru vērojot viņš nejuta neko citu kā vien kritiski noraidošu bijību un nosprieda, teiksim, vienīgi: «Ehē! Tā būs pati kundze, Potifara sieva, kurai jādreb vīra dēļ. Vai viņa ir laba vai ļauna? Pēc ārienes tas nav nosakāms. Varen cienīga ēģiptiešu dāma. Tēvs nosodītu viņu. Es tik bargi nespriežu, taču trūkties arī neiešu...» Tas bija viss. Viņa neizjuta ne tik.

Aizzvārodamās garām, viņa uz mirkli pagrieza dārglietām rotāto galvu uz pielūgsmē sastingušo kalpu pusi. Viņa ir redzēja, ir neredzēja tos — tik gurdi garlaikots bija skatiens, kas aizslīdēja tiem pāri. Strupuci viņa, liekas, ievēroja, zinādama, kas viņš tāds, un nav izslēgts, ka sekundes desmitdaļu viņas izkrāsotajās emaljas acīs pavīdēja tāds kā smaids, ieguldams arī kairi izlocīto lūpu kaktiņos, taču īsti droši tas nebija. Otru kalpu dāma nepazina, tikai jāšaubās, vai pati to apzinājās. Durties acīs būtu varējis no mazgāšanas noplukušais kapuces mētelis, kurā Jāzeps vēl arvien tinās, un arī matu sakārtojums bija citāds nekā šejieniešiem. Vai viņa to redzēja? Kā nu ne. Bet līdz apziņai redzētais nenonāca, tam viņa bija par lepnu. Dievi vien zina, no kurienes tāds tur uzradies, ja tas namam nav piederīgs, — pietiek, ka viņi to zina; viņa, Mūt-em-eneta jeb Enī, pārāk ciena pati sevi, lai par to lauzītu galvu. Vai viņa pamanīja, cik glīts un iznesīgs ir svešais? Ko tur velti taujāt! Viņa ir redzēja, ir neredzēja; viņai neienāca ne prātā un palika apslēpts, ka pagalmā ir kāds, gar kuru derētu pamielot acis. Nedz viņam, nedz viņai nebija ne jausmas, cik tālu viņi nonāks pēc pāris gadiem un kas tik viss nenotiks abu starpā. Sievietei neienāca ne prātā, ka tā tur pielūgsmes čupiņa viendien būs viņai dārgāka par visu pasaulē, būs viņas svētlaime un izsamisa, viņas drudžaini vienvienīgā doma, kura pārņems visu viņas būtni, laupīs viņai saprašanu, liks pastrādāt ārprāta darbus, aizmirst ierasto cieņu, savaldību, dzīves kārtību. Cik daudz asaru šās sievietes dēļ viņš reiz lies, kādās briesmās tās dēļ nokļūs viņa saderētība ar dievu un derības vainags uz viņa galvas, kā tā savā bezprātā gandrīz sanaidos viņu ar dievu — tas sapņotājam nerādījās ne sapņos, lai gan, ieraugot lilijbalio roku, nokārušos pār krēsla atbalstni, viņam būtu vajadzējis kļūt domīgam. Vērotājam, kam jau iepriekš zināmas visas šā likteņstāsta stundas, nudien piedodams, ja viņš pakrata galvu par to ļaužu nezināšanu, kuri ir stāstā, bet kuru ārpus tā nav.

Viņš steigšus atmet nekautrību, ar kādu mazliet pacēla nākotnes priekškaru, un atkal pievēršas pašreizējai svētku stundai. Tā aptver septiņus gadus, septiņus iesākumā tik fantastiskās Jāzepa karjeras un augšupejas gadus Petepra namā, sākot ar brīdi, kad pavēlniece, aizlīgojusi garām, izzuda skatieniem un mazais nerrs, pagalma vidū iečiep-stējies: — Tev jāapgriež mati un jāuzvelk citas drānas, lai tu neatšķirtos no saimes ļaudīm, — aizveda Jāzepu uz kalpu namu pie pirtniekiem, un tie, plēsdami jokus ar mazo, apšņāpa Jāzepam matus pa ēģiptiešu modei, tā ka viņš kļuva līdzīgs ceļiniekiem, kas snāja pa dambjiem, pēc tam pavadīja viņu uz drēbju noliktavu un sānautu glabātavu tai pašā namā, kur rakstvedis, parakņājies drānu krājumos, izsniedza viņam ēģiptiešu apģērbu — kā darba, tā svētku kārtu —, un viņš ārēji vairs neatšķīrās no Kcmes jaunekļiem, un brāļi, domājams, pirmajā acu uzmetienā jau toreiz nebūtu viņu pazinuši, — tātad septiņus gadus aptver šī svētku stunda, tēva mūža gadu atdarinājumu un atkārtojumu dēla mūžā, atbilstošu laika posmam, kurā Jēkabs no nabaga bēgļa kļuva par mantīgu vīru, svētības nesēju un neaizstājamu Lābana plaukstošās saimniecības līdzdaļinieku. Nu bija Jāzepa kārta kļūt neaizstājamam — kā tad īsti tas notika un izdevās viņam? Vai viņš līdzīgi Jēkabam — uzgāja ūdeni? Tas būtu galīgi lieki. Ūdens Petepra bija papilnam, jo bez lo-tosziedu dīķa košuma stādījumu vidū arī augļu un sakņu dārzā netrūka taisnstūra baseinu, kas, lai arī nebija savienoti ar Veldzes devēju, tomēr veldzēja dārzu, tāpēc ka tajos uzkrājās gruntsūdens. Pēc ūdens vajadzības nebija, un, kaut gan Petepra nams savā dziļākajā būtībā nekāds svētības nams nebija — gluži pretēji, itin drīz noskaidrojās, ka, par spīti visai godībai, tas ir ģeķīgs un mokoši netīkams nams, kurā daudz slēptas skumības, — tomēr saimnieciskas labklājības tam bija pārpilnām; kļūt par tāpat jau lielas labklājības «vairotāju» būtu grūti un gandrīz vai nevajadzīgi; pietiktu, ja īpašnieks kādu dienu nešaubīgi izlemtu, ka jaunā svešzemnieka rokās nekas neies zudumā un, ja to iecels par pārvaldnieku, pašam ne par ko nebūs jārūpējas, nedz arī kaut kas jākārto — kā tas atbilda viņa augstajam stāvoklim un kā viņš bija paradis dzīvot. Svētības spēkam tātad šeit bija jāizpaužas palīdzot iekarot pilnīgu uzticību; un dabiskā nevēlēšanās pievilt tik lielu uzticību kaut vai kādā, kur nu vēl viskutelīgākajā jautājumā vēlāk stipri vien palīdzēja Jāzepam izvairīties no derības laušanas ar dievu.

Jā, tas bija Lābana laiks, kas tagad sākās Jāzepam, un tomēr viss bija gluži citādi nekā tēva mūža variantā, un atšķirīga bija pati situācija, kurā vajadzēja rosīties viņam dēlam. Jo atkārtošanās ir variējums, un, tāpat kā vieni ur tie paši krāsainie stikliņi kaleidoskopā veido arvien jau nus ornamentus, tāpat arī dzīve no vienas un tās pašas izejvielas kā rotaļādamās mūždien rada kaut ko vēl nebijušu — dēla zvaigznāja konfigurāciju no tiem pašiem elementiem, kas veidojuši tēva spīdekļu konstelāciju Izklaidējoties ielūkoties kaleidoskopā ir pamācoši; gluži citādi dēla variantā izvietojās tie paši stikliņi un akmentiņi kas pirmāk veidoja tēva mūža ainu, — izvietojās nesalī dzināmi krāšņāk, sarežģītāk, taču vienlaikus arī kļūmāk Viņš, Jāzeps, ir vēlīnāks, āķīgāks «gadījums» — dēla va riants, ne tikai atraisītāks un atjautīgāks, bet arī komnli cētāks, sāpīgāks, saistošāks nekā tēva variants, un tik tikko sazīmējami ir tēva mūža-parauga vienkāršie pamat-meti tai izveidē, kādā tie atkārtojās dēla mūža rakstā. Kādas pārvērtības dēla mūžā, piemēram, pieredzēs Rāhe-les ideja un paraugs, šis klasiski skaistais dzīves pamat-tēls, — kādā izkropļotā, dzīvību apdraudošā arabeskā tas pārveidosies! Nav noliedzams: tas, kas drīzumā piepildīsies vai jau ir piepildījies — tāpēc ka jau noticis, likteņstāstam pašam izstāstot sevi, — bet kam atkarībā no laika un norišu secības likuma, kurš atkārtoti stājies spēkā, vēl kārta nav pienākusi, — tas viss biedējoši valdonīgi valdzina mūs; mūsu ziņkāre par to — īpaša paveida ziņkāre, tāpēc ka notikušais mums jau ir zināms un vairāk nekā fabula mūs saista izklāsts, -— ir liela un arvien mūdina mūs aizsteigties priekšā pašreiz valdošās svētku stundas norisēm. Tā klājas katrem, ja tas nokļuvis maģiskās «reiz» divnozīmības varā, ja nākotne ir pagājība un tam, kas jau noticis, visā tiešamībā no jauna lemts notikt tagadībā.

Lai pārāk stingri neiegrožotu savu nepacietību, mēs varam nedaudz paplašināt tiešās tagadnes jēdziena ietvarus un īsinot apkopot prāvākus secīgu norišu daudzumus brīvi pārvaldāmā laika jeb vienlaicības vienībā. Tādai pār-redzei gadi, kuros Jāzeps kļuva par Petepra kambarkalpu un pēcāk — galveno namzini, liekas itin piemēroti; pat vairāk, tie prasīt prasa plašāku pārskatu, tāpēc ka apstākļiem, kas — lai cik dīvaini tas liktos — Jāzepam ļāva, nevis liedza gūt panākumus, saglabājoties visā šajā laika posmā un pat pēc tā, bija tik izšķirīga nozīme, ka ne par kādu sākotni runāt nevar, nepieminot šo visaptverošo apstākļu radīto gaisotni.

Apstiprinājuši Jāzepa otrreizējās pārdošanas faktu, raksti pasteidzas liecināt, ka «viņš piemājoja sava kunga, ēģiptieša, namā». Nu protams, ka tur, — kur gan citur lai viņš būtu mājojis? Viņu pārdeva šim namam, un viņš piemājoja tajā, — rodas iespaids, ka raksti gluži nevajadzīgi uzsver to, kas tāpat jau skaidrs, un atkārtojums ir lieks. Taču teiktais jāsaprot pareizi. Liecinājums, ka Jāzeps «piemājoja» Potifara namā, ietver paskaidrojumu, ka viņš tur «palika», un tas ir jauns un īpaši izceļams fakts, ko iepriekšējais izteikums nebūt netika apliecinājis. Nopirkts Jāzeps palika Petepra namā, tas ir, pēc dieva gribas izbēga visai reālajām briesmām, ka tiktu nosūtīts klaušu darbos ēģiptieša latifundijās un, dienas svelmē tvīkdems slāpēs, bet naktīs drebēdams no aukstuma, pus-mežoņa uzrauga pātagas dzīts, tā arī neiepazīts un nepaaugstināts, tumsā un trūcībā noslēgtu sava mūža dienas.

Šāds zobens karājās virs viņa galvas, un mums atiicK. vien pabrīnīties, ka tas nenokrita. Nokrist tas būtu varējis itin viegli. Jāzeps bija svešzemnieks, pārdots Ēģiptē, aziāts, Amū zemes dēls, habīrs jeb ebrejs, un mums jāizprot, kādai nicināšanai viņš principā bija pakļauts šajā visuzpūtīgākajā zemē no visām, kādas vien radītas, iekams mēs ņemamies izskaidrot, kā pretējas iedarbes spēki vājināja un pat pilnīgi izkliedēja šo nicināšanu. Tas, ka namzinis Mont-kavs īsu mirkli noturēja vai bija gatavs noturēt Jāzepu par tādu kā pusdievu, vēl neliecina, ka viņš pirmām kārtām atzītu to par pilnu cilvēku. Atklāti sakot, tas tā nebija. Kā jau Kemes pilsonis, kura priekšteči dzēruši svētās upes ūdeni un kura lieliskajā, celtnēm, seniem rakstu pieminekļiem un statujām bāztin piebāztajā dzimtenē valdījusi reiz bija pati Saule, viņš pārlieku jau uzsvērti dēvēja sevi par «cilvēku», lai vārda pilnā nozīmē kaut vai daļēji atzītu par tādiem neēģiptiešus, teiksim, Kušas nēģerus, bizainus lībiešus vai utainus bārdaiņus aziātus. Nešķīstības un negantības jēdziens nebūt nebija Abrāma sēklas jaunieviesums un tikai Sema bērnu prerogatīva. Šis tas bija negantība gan viņu, gan Ēģiptes ļaužu acīs, piemēram, cūka. Toties negantība ēģiptiešu acīs bija ar! paši ebreji, pie tam tik liela, ka ēst vienu maizi ar tiem bija pret viņu cieņu un godu un neatbilda viņu galda ieražām, un gadu divdesmit pēc notikumiem, par kuriem patlaban ir runa, dienās, kad Jāzeps ar sava dieva piekrišanu kā ieradumu, tā visas izturēšanās ziņā bija kļuvis par īstu ēģiptieti, viņš, pacienādams zināmus barbarus, lika sev un ēģiptiešiem celt priekšā ēdienu atsevišķi un tiem — atsevišķi, lai neapkaunotu sevi un neapgānītos saimes acīs.

Tā principā raudzījās uz Amū un Harū cilts ļaudīm Ēģiptē; un tāpat raudzījās uz Jāzepu, kad viņš tur nonāca. Tas, ka viņš palika namā, nevis nonīka klaušu druvā, ir brīnums vai vismaz kaut kas brīnumains, jo nekāds dieva brīnums vārda tiešajā nozīmē tas galu galā nebija: iejaukts bija pārlieku daudz tai pusē vispārpieņemta, modes un gaumes nosacīta — iejaukti, izsakoties īsi, bija spēki, par kuriem mēs teicām, ka tie vērsās pret valdošo ievirzi un vājināja vai pat atcēla to. Blakusminot — pamatievirzes uzskatus pauda, piemēram, Dudu, Cesetas laulātais draugs; viņš bija tās pārstāvis; viņš gan vēlējās, gan arī prasīja, lai Jāzepu nosūta klaušu darbos. Jo Dudu bija ne vien pilnvērtīgi solīds cilvēks vai cilvēciņš, viņš bija ari visa svēti pārmantotā un tradicionāli nemainīgā piekritējs un aizstāvis, proti, nelokāmi principiāls rūķis un šai ziņā noteiktas partijas sekotājs, pieslējies ideoloģiskam grupējumam vai virzienam, kas, apvienodams dažnedažādus ētiskās, politiskās un reliģiskās domas strāvojumus, itin visur valstī kaujinieciski aizstāvēja savas pozīcijas pret idejiski ne tik aprobežotu un konservatīvu spēku uzbrukumiem un Petepra namā galveno atbalstu rada harēmā, precīzāk izsakoties, Mūt-em-enetas — pa-vēlnieces apartamentos, kur apgrozījās kāds granītciets vīrs, kura personā, kā pamatoti tika uzskatīts, it kā fokusā saplūda vienkop visi minētie strāvojumi, — Amuna augstais priesteris Beknehonss.

Par viņu vēl būs runa. Jāzeps padzirdēja par augsto priesteri un skatīja viņu pats savām acīm tikai pēc zināma laika, vien pakāpeniski iepazīdams nule aprādīto situāciju. Tiesa, viņš bija ļoti vērīgs, spēja aši apģist, kas pašam labvēlīgs un kas ne, un tieši tāpēc itin drīz, patiesībā jau pirmo reizi aprunājoties un apmainoties domām ar pārējiem nama kalpotājiem, noskārta šo to pat visai svarīgu. Viņš mēdza izturēties tā, it kā visu jau zinātu un labāk par jebkuru citu pārzinātu šejienes dzīves aizkulises un intimitātes. Jāzeps pastāstīja savā ēģiptiešu mēlē, kas izrunas ziņā šiem ļaudim vēl arvien šķita mazdrusku jo kaina, toties vārdu izvēlē bija tik pārdomāta un atjautīga ka nepārprotami izklaidēja klausītājus, kāpēc viņš īpaši necentās izrunāt vārdus pareizāk, pastāstīja, piemēram, par «gumijas zelētajiem», padižodamies, ka zina populāro iesauku, ar kuru šeit apveltīja Nūbijas morus, tos pašus, ko viņš tika redzējis pārceļamies pāri upei, lai dotos pie faraona, — un piebilda, ka nenovīdīgo augstmaņu apmelojumi valdnieka rīta tualetes telpās laikam gan pagaidām neko neiespēšot pret Kušas vietvaldi, ja jau tas mācējis ielīksmot faraonam sirdi ar necerētām veltēm un tādējādi aizlicis ļaunvēļiem kāju priekšā. Par to ļaudis smējās skaļāk nekā tad. ja viņš būtu pastāstījis kaut ko jaunu, vēl nedzirdētu, jo tieši neskaitāmas reizes uzklausītais un labi zināmais tiem bija pa prātam. Šie ļaudis ne tikai uzjautrinājās, bet arī jūsmoja par viņa ārzemniecisko akcentu un kāri tvēra kānaāniešu valodas vārdus, kurus viņš izlīdzēdamies šad tad iepina sarunā, un arī tas lika viņam noprast, kas pašam izdevīgi un kas — neizdevīgi.

Viņi, cik nu labi mācēdami, darīja, proti, to pašu. Arī viņi centās bārstīt svešvārdus, patapinātus gan uo aka-diešu-babiloniešu, gan Jāzepa dzimtās valodas apcirkņiem; un Jāzeps tūdaļ pat, vēl neguvis savai nojautai apstiprinājumu, atskārta, ka šai ziņā ļaudis tiecas līdzināties augstdzimušajiem un ka augstdzimušie savukārt nemāžojas tāpat vien, savas patikas pēc, bet gan atdarina kādas vēl augstākas — proti, galma aprindas. Viņš, kā jau teikts, apģieda šādas atkarības, vēl neiepazinis tās dzīvē. Jā, tā tas bija, viņš, klusībā smaidīdams, secināja, šie ļautiņi, kas vai plīsa aiz iedomības, ka dzirdināti ar Nīlas ūdeni un mīt cilvēku zemē, vienīgi patiesajā dievu dzimtenē, — ļautiņi, kas, padzirduši kaut vai kādas šaubas par savas mūžsenās civilizācijas neapstrīdamo pārākumu pār apkārtējo pasauli, tikai pasmietos, nevis sašustu un vai aizrijās, plātīdamies ar uzvarām, kuras izcīnījuši viņu valdnieki — visi šie Tutmesi, Ahmesi un Amenhotepi, pakļaudami sev zemes apli līdz ačgārni plūstošajai Eifrātai un pārceldami savus robežstabus līdz pat Retenei vistālu ziemeļos un līdz tuksneša loka šāvēju tautām vistālu dienvidos, — šie aplam pašpārliecinātie ļautiņi vienlaikus bija tik aprobežoti un naivi, ka neslēpti apskauda Jāzepu dzimtās kānaāniešu valodas prasmes dēļ un šo visnotaļ dabisko prasmi neapzināti, pretrunā veselajam saprātam uzskatīja par viņa garīgo nopelnu.

Kāpēc gan? Tāpēc, ka runāt kānaāniski bija smalki. Un kāpēc smalki? Tāpēc, ka ārzemnieciski un svešādi. Kā tad tā, viss ārzemnieciskais taču bija nožēlojams un nekam nederīgs? Tas tiesa, taču smalks tas bija tik un tā, un šāda tik neloģiska sprieduma pamatā, viņuprāt, bija ne jau bērnišķīga vājība, bet brīvdomība, — un Jāzeps to noprata. Viņš bija pirmais visā pasaulē, kas sadūrās ar šādu parādību, jo arī pati parādība pasaulē bija pirmo reizi. Šī bija tādu ļaužu brīvdomība, kuri paši savām rokām nebija sakāvuši un pakļāvuši nožēlojamās svešze-mes, — to bija paveikuši viņu priekšteči, un viņi varēja atļauties atzīt tās par smalkām. Priekšzīmi rādīja augstmaņi, Jāzeps atskārta to jau Petepra — vēdekļa nesēja namā; jo labāk viņš namu iepazina, jo vairāk pārliecinājās, ka tā bagātības lielākoties ir aizjūras cilmes, tas ir, galvenokārt no viņa plašākās un šaurākās dzimtenes — Sīrijas un Kānaānas ievestas.

Tas likās glaimojoši, kaut arī muļķīgi,'jo, nesteidzīgi pārvietojoties no Deltas apvidus līdz Amuna namam, viņam bija radusies ne viena vien izdevība iepazīt faraona zemju augsto un savdabīgo amatprasmi. Potifars, Jāzepa saimnieks, turēja sīriešu asiņu rikšotājus — nu labi, šos dzīvniekus visizdevīgāk šķita iepirkt tur vai Bābeles pusē; Ēģiptē zirgkopība bija vāji attīstīta. Bet ievesta manta bija arī viņa rati, kaut vai tie paši, kam spieķi zvīļoja vienos dārgakmeņos, un, ja pat mājlopus viņš iegādājās amoriešu zemēs, tad tas, pazīstot šķirnīgos šejienes liellopus ar lirveidīgajiem ragiem — lēnīgās Hathoras govis, niknos buļļus, kuru vidū atlasīja Merverus un Hapī, — nebija nekas cits kā vienīgi modes untums. Faraona draugs pastaigādamies atspiedās uz Sīrijā darināta in-krustēta spieķa un remdēja slāpes ar sīriešu alu un vīnu. «Ostas» izstrādājumi bija arī krūkas, kurās viņam pasniedza dzērienus, un ieroči un mūzikas instrumenti, kas rotāja viņa istabu sienas. Zelts, no kura bija izlietas krāšņās vāzes gandrīz cilvēka augumā, kas novietotas izrakstītajās nišās kolonnu zālēs nama ziemeļu un rietumu pusē, kā arī abpus paaugstinājumam ēdamistabā, neapšaubāmi bija no Nūbijas raktuvēm, bet pašas vāzes — no Damaskas un Sīdonas; un greznu durvju izdailinātajā viesistabā, sava veida banketu zālē ģimenes ēdamistabas priekšā ar ieeju tieši no vestibila, Jāzepam parādīja vēl citas — visai ērmīgi veidotas un apgleznotas, atvestas taisnā ceļā no Edomas, no Kazu kalniem, un tās viņam šķita it kā sveiciens no Ezava, tālā tēvoča, kuru šeit acīmredzot arī uzskatīja par smalku.

Varen smalki šejieniešiem likās arī Emoras un Kānaā-nas dievi — Baāls un Astarte: Jāzeps noprata to uzreiz pēc tā, kā Potifara kalpi, domādami, ka tie ir viņa dievi, apvaicājās par tiem un uzteica tos. Šāda brīvdomība šķita jG vārdzīgāka tāpēc, ka, pēc vispārpieņemtiem uzskatiem un priekšstatiem, attiecības un spēku samērus starp tautām un valstīm iemiesoja dievi un visu noteica dievišķas norises. Tiesa, varētu jautāt, kas šajā gadījumā ir būtība un kas tās atspulgs? Kur te tiešamība un kur tikai līdzība? Vai tā bija vienīgi idioma, ja ļaudis apgalvoja, ka Amuns uzveicis Āzijas dievus un tiem nu jāmaksā viņam mesli, un patiesībā Kānaānas ķēniņus pakļāvis faraons? Vai varbūt tieši otrais bija vienīgi pirmā nebūtiski pasaulīga izpausme? Jāzeps zināja gluži labi, ka tas nav atšķirams. Tiešamība un atspulgs, būtība un nebūtiskais veidoja nesaraujami saistītu tāpatību. Bet tieši tāpēc Misraimas ļaudis ne tikai tad zināmā mērā nodeva Amunu, kad nosprieda, ka Baāls un Astarte ir smalki, — tas notika arī tad jau, kad viņi sava dieva valodā pārņēma sagrozītus

Sema bērnu teicienus, vārdu «rakstvedis» aizstādami ar vārdu «seper», bet vārda «upe» vietā lietodami vārdu «nehel», tāpēc ka Kānaānā vienu sauca par «sofer», bet otru — par «nabai». Tā tiešām bija brīvdomība, kas iedibināja tamlīdzīgus tikumus, paradumus, modes untumus, — turklāt pret ēģiptiešu Amunu vērsta brīvdomība. Ieviešoties tai, riebums pret visu aziātiski semītisko nemaz tik principiāls vairs nebija; un, pārdomādams, kas viņam izdevīgs un kas ne, Jāzeps to iegrāmatoja sev izdevīgo parādību ailē.

Tā viņš guva pirmo ieskatu šeit valdošajās uzskatu pretišķībās un savstarpēji naidīgajos sabiedriskās domas strāvojumos, kurus, kā jau minēts, vēlāk iepazina dziļāk, arvien ciešāk ieaugdams šejienes dzīvē. Potifars bija galma aprindu cilvēks, viens no faraona draugiem, tāpēc likās visai ticami, ka savus brīvos, visam ārzemnieciskajam labvēlīgos, bet no Amuna viedokļa dumpīgos uzskatus, par kuriem liecināja viņa paradumi, viņš aizguvis rietumos — Lielajā namā «nehel» otrā krastā. Vai tam, prātoja Jāzeps, būtu sakars ar Amuna bruņoto draudzi un karapūļiem, tempļu karakalpiem, kas, šķēpiem zibsnījot saulē, «Dēla ielā» atgrūda viņu pie sienas? Ar faraona sapīkumu, ka Amuns, pārmēram bagātais valsts dievs, sacenšas ar viņu vien viņam, valdniekam, piederīgā, proti — militārā jomā?

Pārsteidzoši plašas sakarības! Kas zina, varbūt faraona saīgums par Amuna jeb viņa nama iecildīgo varenību bija galvenais cēlonis tam, ka Jāzeps netika norīkots lauku darbos un varēja palikt sava kunga namā, iepazīdams darbu druvā daudz vēlāk — kā uzraugs un pārvaldnieks, nevis klaušu vergs. Šādas sakarības, kas pavēra iespēju nemanāmi izmantot savā labā tālcildenas jūtu izpausmes, ielīksmoja jauniņo vergu Osarsifu un pār viņa augstā kunga galvu vienoja ar visaugstāko. Bet vēl jo vairāk Osarsifu iepriecināja kaut kas cits, daudz plašāks un vispārīgāks, tā gaisotne, kura uzvēdīja viņam pasaulē — tajā viņš bija pārstādīts — un kuru, viņam cenšoties sasukstīt, kas pašam izdevīgi un kas ne, saoda viņa glītais, lai ari lej galā maķenīt paplatais deguns, — gaisotne, kurā viņš bija savā elementā un jutās kā zivs ūdenī. Tā bija vēla rudens noskaņa, vēlīnas mazdēlu — mantinieku paaudzes stihija, tāla jo tāla tiem paraugiem, ko kādreiz tika iedibinājuši tēvi, kuru uzvaras pavērušas iespēju atzīt uzvarēto par smalku. Tas patika Jāzepam, jo ari viņš gan laika, gan garīgā satvara ziņā bija vēlīnas paaudzes pārstāvis — dēls un mazdēls, vieglprātīgs, atjautīgs, sarežģīts un pievilcīgs. Tāpēc viņš šeit uzreiz jutās kā zivs ūdenī un loloja cerības, ka ar dieva palīgu un tam kungam par slavu tālu tiks faraona pazemes valstībā.

GALMINIEKS

Dudu, precētais punduris, kā jau veco labo laiku piekritējs, tātad rīkojās paša Amuna vārdā, kad dobjā balsī, sparīgi svaidīdams strupās roķeles, ņēmās pārliecināt Mont-kavu, ka nupat iegādātais vergs habīrs nosūtāms klaušu darbos, tāpēc ka cēlies no dievam naidīgas cilts un namā neiederas. Bet namzinis izturējās tā, it kā pirmajā brīdī vispār nespētu apjēgt, par ko īsti ir runa un kas tas par pirkumu, kuru piemin punduris. Vergs amū? No minejiešiem pirkts? Osarsifs vārdā? A, viņš atceroties! Un, tēlodams aizmāršīgo, licis Dudu noprast, cik vienaldzīgu un nevērīgu attieksmi šāds jautājums pelnījis, viņš neslēpa izbrīnu, ka apģērbu pārzinis nokaujas ar tādām domām un veltī laiku šādām sarunām. Tas jādarot piedienības labad, atbildēja Dudu. Saimei tas esot par negantību — ēst vienu maizi ar šitādu. Taču pārvaldnieks iebilda — tik klīrīgi ļaudis nemaz neesot — un norādīja uz babilonieti Ištarumī, Nošķirto nama kalponi, ar kuru sievas un sievietes saprototies itin labi.

— Amuns! — bilda dārglietu zinātājs. Un, nosaukdams valsts dieva vārdu, atgāzis galvu, nepiekāpīgi, gandrīz vai draudīgi vērās augšup — Mont-kavam sejā. Tas jāda-Tot Amuna dēļ, viņš bilda.

— Amuns ir liels, — atbildēja pārvaldnieks, diezgan uzsvērti paraustīdams plecus. — Starp citu, — viņš piemetināja, — nav izslēgts, ka nosūtu viņu druvā. Varbūt sūtīšu viņu, varbūt ne, bet, ja sūtīšu, tad vienīgi gadījumā, ja pats tā izlemšu. Man nepatīk, ka manām domām kāds uzmetas par noteicēju un vadā mani savā pavadā.

Ar vārdu sakot, viņš aizbāza muti Cesetas laulātajam draugam — daļēji, protams, tāpēc, ka lāgā necieta to gan aiz skaidri redzamiem, gan apslēptiem iemesliem. Redzams netīksmes iemesls bija liliputa lielprātīgais krietnums, kurš viņu ērcināja; neredzams — viņa, padotā, lielā un neviltotā pieķērība savam pavēlniekam Petepra, un šīs pieķērības dēļ viņu aizskāra un kaitināja otra iecil-dība. Par to vēl būs runa. Bet netīksme pret ducīgo punduri nebija vienīgais Mont-kava nepiekāpības iemesls. Tieši tāpat viņš bija apklusinājis Dievmīli, kuru ieredzēja gluži labi — vairāk aiz nepatikas, ko izjuta pret Dudu, — atsēdinājis to, kad tas, aizbilzdams par Jāzepu, tika izteicis pretēja rakstura lūgumu. Skaists un gudrs, un labs — tika sisinājis mazais — esot jauneklīgais smiltāju iemītnieks un dievu mīlulis; viņš, Dievmīlis, kuru tā gan saucot, bet kurš tāds vis neesot, saskatot to, pateicoties savam nenotrulinātajam pundurīša asredzīgumam, un pārvaldnieks lai parūpējoties, ka Osarsifam — vienalga, namā vai ārpus tā — tiktu ierādīts darbs, kurā tas varētu apliecināt savas spējas. Taču arī sarunā ar Dievmīli nam-zinis pirmajā brīdī bija izlicies, ka neko neatceras, un pēc tam itin pikti atsacījies lauzīt galvu par to, kā nama labā būtu izmantojams nevienam nevajadzīgs vergs, nopirkts tikai gadījuma pēc, tā sakot, aiz laipnības. Tas nudien neesot steidzami, viņam, Mont-kavam, esot citas — neatliekamākas darīšanas.

Tas izklausījās ticami; darbā pārslogotam cilvēkam, kuram reizēm turklāt iesmeldzās nieres, tāda atbilde piestāvēja gluži labi, un Dievmīlim atlika vienīgi apklust. Patiesībā pārvaldnieks tikai tāpēc nelikās zinis par Jāzepu un ne vien citiem, bet arī pats sev tēloja aizmāršīgo, ka stipri kaunējās no divdomīgajām domām un jūtām, kas viņam, lietišķam cilvēkam, bija radušās, pirmoreiz ieraugot pārdodamo vergu, un likušas noturēt to par tādu kā dievu — baltā pērtiķa pavēlnieku. Tāpēc viņam bija kauns un viņš nevēlējās, ka viņam atgādina pirkumu un izsaka priekšlikumus, kas uzklausīti paša acīs kļūtu par tādu kā piekāpšanos viņa toreizējām domām un izjūtām. Viņš liedzās nosūtīt jaunpirkto vergu klaušu darbos un atteicās apsvērt, kā tas būtu izmantojams namā, tāpēc ka vispār vairījās par to domāt un šai ziņā kaut ko izlemt. Lāga vīrs ir nemanīja vai slēpa pats sev, ka tieši tādējādi, proti, neiejaukdamies, pakļaujas pirmajam iespaidam. Neiejaucās viņš aiz nedrošības, un šīs nedrošības pamatā bija sajūta, kas, dziļi apslēpta, iemājo itin visā un tātad iemājoja arī Mont-kava dvēselē, — gaidas.

Tā nu Jāzeps, apcirpts un apģērbts pa ēģiptiešu modei, vēl nedēļām, pat mēnešiem ilgi mētājās apkārt Petepra saimniecībā bez darba vai — kas to pašu vien izsaka — tika nodarbināts šad tad un šur tur vienīgi sīkos un nenozīmīgos gadījuma darbos — starp citu, tas īpaši acīs nedūrās, tāpēc ka tik pārtikušajā svētības namā dienaszagļu un dīkdoņu netrūka. Savā ziņā viņam turklāt bija itin pa prātam, ka viņu neievēro, proti, atstāj mierā līdz laikam, kad atradīsies kāds daudzsološs, viņa cienīgs uzdevums. Viņam šķita svarīgi jau pašā sākumā neizbojāt savu karjeru, ievirzot to nevēlamā gultnē, piemēram, pieļaujot, ka tiek pataisīts par amatnieku pārējo nama aroda pratēju vidū, un samierinoties ar to, ka visu mūžu būs jādarbojas tik bezcerīgi šaurā jomā. Viņš piesargājās, lai tas nenotiktu, un briesmu brīdī allaž iemanījās nozust. Labprāt viņš tērzēdams pasēdēja kopā ar vārtniekiem uz ķieģeļu sola un, uzjautrinādams tos, izmeta pa kādam aziātu vārdam. Ceptuvei toties viņš meta līkumu apkārt, jo tur cepa tik garšīgas maizītes, ka viņa «ārkārtīgi» gardie uz akmeņiem ceptie plāceņi nebija tiem ne blakus liekami, un centās nerādīties acīs nedz sandaļu meistarotajiem kurpniekiem, nedz papirusa līmētājiem, nedz galdniekiem un podniekiem. Kāda iekšēja balss brīdināja viņu, ka, domājot par nākotni, nebūtu prātīgi šo ļaužu acīs izrādīties par neizveicīgu, nepieredzējušu iesācēju.

Nekas toties nekavēja viņu reizumis uzmest kādu sarakstu vai rēķinu veļas mazgātavā vai labības noliktavā — tādam uzdevumam viņa šejieniešu rakstības zināšanas drīz vien bija pietiekamas. Apakšā viņš veicīgi pierakstīja klāt: «Rakstījis jaunais svešzemes vergs Osarsifs savam dižajam kungam Petepra — lai Apslēptais dāvā viņam ilgu mūžu! — un visa priekšniekam Mont-kavam, bezgala izveicīgam savā amatā, lūgtin lūgdams, lai Amuns piešķir viņam desmittūkstoš mūža gadus virs likteņa noliktajiem, — aheta — plūdu gadalaika trešajā mēnesī.» Tiktāl atstādamies no dieva tā kunga, izlūdzoties šejienes ticējumu garā svētību saviem pavēlniekiem, viņš vadījās pēc nešaubīgas un acīmredzot pamatotas pārliecības, ka dievs, saprazd:.v;s viņa stāvokli un nepieciešamību iemantot labvēlību, neņems viņam to ļaunā. Mont-kavs gan redzēja vienu otru šādu veltījumu zem saraksta, taču nebilda par to ne vārda.

Maltītes Jāzeps ieturēja kopā ar saimi Potifara kalpu namā un turpat malkoja arī alu, ieklausīdamies apkārtējo valodās. Mēles kulstīšanā viņš drīz vien neatpalika no pārējiem un pat pārspēja tos, jo no dzimšanas bija apveltīts, ar runas dāvanām, nevis roku veiklību. Viņš apguva ēģiptiešu teicienus un izrunu, lai pagaidām tērzētu ar tiem, bet vēlāk tiem pavēlētu. Viņš iemācījās teikt: «Tik tiešām, kā valdnieks ir dzīvs!» — un: «Zvēru pie dižā Hnūma, Jebas pavēlnieka!» — vai: «Viņš ir istabās zem istabām,» — proti, apakšstāvā, — vai: «Man ir lielākais zemes prieks!» — vai, runājot par saniknotu uzraugu: «Viņš plosījās kā saniknots Augšzemes leopards.» Stāstot arī viņam kļuva par paradumu ik vārdā lietot norādāmo vietniekvārdu un izteikties, piemēram, šādi: «Un, kad mēs nonācām pie tā neieņemamā cietokšņa, tas krietnais sirmgalvis sacīja tam virsniekam: «Uzmet acis šai te vēstulei!» Un, ieraudzījis šo vēstuli, šis jauneklīgais komandieris teica: «Pie Amuna, šie svešzemnieki tiks ielaisti!»» Un klausītājiem tas patika.

Svinamās dienās — un tādu gan pēc kalendāra, gan faktiskā gadalaika katru mēnesi bija vairākas —, piemēram, dienā, kad faraons, ievadīdams ražas novākšanu, pats druvā nogrieza dažas vārpas, vai valdnieka kronēšanas un abu zemju apvienošanas gadadienā, vai dienā, kad, šķindinot sistras un rīkojot masku spēles, pacēla Osīrisa stabu, kur nu vēl Mēness griežu un lielajās Tēva, Mātes un Dēla trīsvienības dienās, — arī kalpu namā galdā tika liktas ceptas zosis un liellopa ciskas gabali; turklāt Diev-mīlis, Jāzepa mazais aizgādnis, apgādāja viņu ar visādiem sievu namā sarūpētiem gardumiem — vīnogu ķekariem, vīģēm, augļiem medū un gulošas govs veida rausīšiem, čukstēdams:

— Še, ņem un ēd, jaunais smiltāju iemītniek, tas garšo labāk par maizi ar sīpoliem, un es, mazais, pievācu to tev no savrupo galda, pēc tam kad viņas bija paēdušas. No našķēšanās un lepēšanas šīs jau tā ir pār mēru tumīgas, un man tam barotu gāgātāju baram vēl jādanco priekšā. Še, ņem cienastu, ko tev atnesis rūķītis, un ēd ar gardu muti, jo citiem tā visa nav.

— Vai Mont-kavs vēl arvien nav ieminējies par mani un netaisās norīkot mani darbā? — tādās reizēs vaicāja Jāzeps, patencinājis par cienastu.

— Vēl ne, — kratīdams galvu, atbildēja pundurītis. — Mont-kavs necieš, ka viņam kaut ko atgādina, un, pa-dzirdis par tevi, viņš iztaisās kurls un pusaizmidzis. Bet mazais mierā neliekas un stūri no rokām neizlaiž, lai arī tavās burās reiz būtu vējš, — tikai neliedz man rīkoties. Mazais gudro vienā gudrošanā, kā izdarīt tā, ka Osarsifs stātos Petepra vaiga priekšā, un savu viņš panāks.

Jāzeps, proti, bija lūdzis pundurīti, lai tas katrā ziņā izgādā viņam iespēju tikties vaigu vaigā ar Petepra; taču tas tik tiešām bija visai grūti izdarāms un īstenot iecerēto mazais varēja tikai soli pa solim, izmēģinot te vienu, te otru ceļu. Jebkuram pienākumam, kam bija kaut attāls sakars ar kunga personu — kur nu vēl kalpošanai namā un tiešā viņa tuvumā, — neviens otru klāt nelaida. Neizdevās, piemēram, iegrozīt visu tā, lai Jāzepam atļautu kopt zirgus — barot, tīrīt ar skrāpi vai iejūgt «sīriešus», par to nevarēja būt ne runas. Pievest kungam aizjūgu viņš nedrīkstētu tik un tā — pat braucējam Neternahtam ne. Solis vēlamajā virzienā tas būtu, tikai spert to viņam tika liegts. Nē, šimbrīžam viņam vēl nebija lemts runāt ar kungu un atlika vien klausīties, ko par Petepra saka citi — par kungu un apstākļiem, kas valdīja namā, kuram viņš pārdots, — un katrā izdevīgā brīdī uzmanīgi vērot, kā ļaudis, saskaroties ar kungu, veic savus dienesta pienākumus, — pirmām kārtām vērot Mont-kavu, tāpat kā toreiz, dienā, kad tika pārdots.

Mūždien bija tas pats, un Jāzeps to redzēja un dzirdēja: Mont-kavs glaimoja kungam, glaudīja viņu, varētu teikt, pa spalvai, ja šāds teiciens būtu vietā, runājot par ēģiptieti, kam ne bārdas nebija; namzinis apvārdoja kungam zobus, izsakoties, liekas, trāpīgāk, — ietērpa vārdos viņa dzīvi, slavināja viņa bagātības spozmi un viņa augsto stāvokli, apbrīnā apliecināja un atgādināja viņam, cik viņš drosmīgs un vīrišķīgs gan medījot, gan iebraucot zirgus, tādējādi liekot citiem drebēt, — un to visu, kā Jāzeps nemaldīgi noprata, namzinis teica ne jau tādēļ, lai pieglaimotos, ne jau sevis, bet kunga dēļ, tātad nebūt ne aiz verdziskas iztapības un lišķības, jo par Mont-kava krietnumu Jāzepam šaubu nebija — pārvaldnieks neizturējās slikti pret padotajiem un necentās pielīst augstāk stāvošiem; drīzāk būtu jārunā nevis par izdabāšanu, bet par izpatikšanu, lietojot šo vārdu tā nevainīgajā pamatnozīmē un saprotot teikto vienīgi tā, ka namzinis mīl kungu un, izteikdams glaimojošus pārmetumus, cenšas viņu garīgi stiprināt. Tāds iespaids radās Jāzepam, un šo iespaidu pastiprināja vieglais, vienlīdz melanholiskais un triumfējošais smaids, ar kādu faraona draugs, augsts kā tornis, tomēr tik maz līdzīgs Rūbenam, uzklausīja otra izpaticīgās valodas; un, jo labāk Jāzeps laika ritumā iepazina šā nama iekšējo dzīvi, jo skaidrāk viņš saprata, ka Mont-kava attieksme pret savu pavēlnieku ir vienīgi to savstar-

pējo attiecību paveids, kādās šeit ir visi nama iemītnieki. Viņi bija bezgala cienīgi, izturējās cits pret citu ārkārtīgi godbijīgi, saudzīgi un tīkami vēlīgi, un šī mākslotā pieklājība likās mazdrusku pārspīlēta un pat pārlieku rai-zīga: tā viens pret otru izturējās Potifars un viņa laulātā draudzene, nama pavēlniece Mūt-em-eneta, tā cits pret citu izturējās «svētie vecāki no nama augšstāva» un viņu dēls Potifars, vīra vecāki un vedekla Mūta. Tā vien šķita, ka visa šī cienība, kurai ārējie apstākļi, liktos, bija tik labvēlīgi un kura nostiprinājusies apziņā, caurcaurēm noteica izturēšanos, tomēr būtu uz smiltīm balstīta, tukša un neīsta un tāpēc visi, izrādīdami cits citam mīlošu goddevību, izturēdamies cits pret citu ar visizsmalcinātāko laipnību, ārkārtīgi cenšas nostiprināt savu cienās apziņu. Ja šajā svētības namā kaut kas likās aplam un nelāgi, tad sakne tam bija šeit, un, ja šai namā slēpās kāda sodība,— šeit tā izpaudās. Tā neatklāja savu vārdu, taču Jāzepam šķita ka viņš nojauš, kā to sauc. Vārds tai, viņaprāt, bija — viltus cieņa.

Petepra netrūka nedz titulu, nedz goda amatu. Faraons viņam bija varen paaugstinājis galvu un no sava parādīšanās loga ķēnišķās ģimenes un visa galma klātbūtnē vairākkārt pagodinājis viņu ar zelta slavas veltēm, un klātesošie, redzēdami to, bija viņam uzgavilējuši un — atbilstoši ceremoniālam — aiz prieka palēkušies. To visu Jāzeps uzzināja kalpu namā. Kungam bija vēdekļa nesēja pie labās un valdnieka drauga tituli. Viņam bija pamatotas cerības ar laiku tikt ieceltam «valdnieka vienīgā drauga» godā (tādu bija pavisam nedaudz). Viņš bija pils-sardzes priekšnieks, augstākais uzlikto sodu izpildītājs un valdnieka cietumu pārzinis, tas ir, tā viņš saucās, tie bija viņa galma tituli, tukši vai gandrīz tukši goda nosaukumi. Patiesībā — Jāzepam to pastāstīja kalpi — miesassargus izrīkoja un sodu izpildi pārraudzīja rupjš zaldāts, kāds augstas dienesta pakāpes virsnieks un karavadonis, Ha-remhebs jeb Horemhebs vārdā, kurš vienā otrā ziņā, tiesa gan, bija pakļauts goda komandantam, galma titulu nesējam, cietumu goda pārzinim, taču pakļauts tikai formāli; un, kaut arī tuklais Rūbena tornis ar smalko balsi un melanholisko smaidu varēja justies priecīgs, ka pašam nav Jābūt par šaustītāju un jāliek uzskaitīt ļaudīm piecsimt kokus un, izsakoties tautas valodā, nav jāver tiem «moku sola un bendes cirvja nama vārtus», lai «izkrāsotu tos līķa krāsā», tāpēc ka tas viņam īsti nepiestāvētu un pavisam noteikti nebūtu viņa gaumē, Jāzeps tomēr noskārta, ka šādā situācijā nekādas zelta godazīmes nevar saldināt rūgtos pazemojuma pilienus, ko viņa saimnieks bieži spiests norīt.

Jā, par to varēja nešaubīties: Potifara virsnieka un komandiera vara, ko simbolizēja izsmalcināti trauslā lej gala paresninājumā pīnijas čiekura veida vālīte viņa mazajā labajā rokā, nebija nekas cits kā pagodinoša fikcija, kuru uzturēt spēkā viņam ik uz soļa palīdzēja gan uzticamais Mont-kavs, gan apkārtējie un ārējie apstākļi, bet kurā viņš, iespējams, tomēr samanīja to, kas tā bija, proti, tukšs apmāns, šķitums. Taču, ja šī greznuma lietiņa bija viņā viltus godības simbols, tad minēto līdzību, nosprieda Jāzeps, varbūt varēja izvērst un padziļināt, attiecinot to ne vien uz Potifara dienesta stāvokli, bet arī būtību un cilvēka cieņu; fiktīvie amati, iespējams, savukārt bija kādas slēptākas neesošas cieņas līdzība.

Jāzepam netrūka ārpuspersonisku atmiņu, kuras liecināja, ka nosacīti, paražu un klusas vienošanās ceļā ieviesušies priekšstati par godu ir bezspēcīgi pret tumšo, mēmo, dziļi cilvēkā apslēpto goda apziņu, ko nespēj maldināt it nekādas dienas gaismas fikcijas. Viņš iedomāja par māti — jā gan, lai cik tas savādi, lauzīdams galvu, cenzdamies izprast ēģiptieša Petepra, sava pircēja un pavēlnieka, dzīves apstākļus, Jāzeps domās aizmaldījās pie piemīlīgās Rāheles un viņas mulsuma, par kuru tika dzirdējis, tāpēc ka tas bija viņa likteņstāsta un mūža priekšvēstures sastāvdaļa un Jēkabs ne vienu reizi vien bija vēstījis un stāstījis par laiku, kad Rāhele, šī tik labprātīgā, pēc dieva lēmuma bija bijusi neauglīga un aizstājusi sevi ar Bilhu, lai tā dzemdētu uz viņas klēpi. Jāzepam šķita, ka viņš pats savām acīm skata mulso smaidu dieva atraidītās sejā — lepno smaidu par mātes godu, fiktīvu, neīstu — pieņēmumā, nevis miesā un asinīs iedibinātu, pusapmānu, paražas cik necik balstītu, bet būtībā tukšu un pretīgu. Šīs atmiņas Jāzeps ņēma palīgā, mēģinādams izprast sava kunga apstākļus un apdomādams pretrunu starp miesas sirdsapziņu un aizstājēju paražu. Stiprinājumi, mierinājumi, klusas savstarpējās vienošanās atsvērumi Potifara variantā, bez šaubām, bija nesalīdzināmi bagātīgāki un iedarbīgāki nekā Rāheles iztēlotā mātes stāvokļa gadījumā. Potifara mantīgums, viss viņa dārgakmeņiem un strausa spalvu pušķiem rotātās ārējās cieņas spožums, ierastās ainas — uz vaiga krituši vergi, dārgiem priekšmetiem pieblīvētas dzīvojamās telpas un viesistabas, pilnum pilnas noliktavas un mantnīcas, viņa sievu nams, stāvgrūdām pilns ar valdnieka cienīgas dzīves piedevām, kuras čivināja, klukstēja, meloja, našķējās un kuru vidū Mūt-em-eneta ar lilijbaltajām rokām bija pirmā un īstenā, — kā tas viss lai nestiprinātu viņa cieņas apziņu! Un tomēr arī viņu sirds dziļumos laikam nomāca apziņa — tāpat kā Rāheli bija mācis kauns par kluso negantību —, ka pilssardzes pavēlnieks viņš ir tikai pēc titula, nevis īstenībā, ja jau Mont-kavs uzskatīja par vajadzīgu viņam «glaimot».

Viņš bija galminieks, valdnieka kambarkungs un kalps, tiesa, visai augsts, ar pagodinājumiem un mantu apbērts, taču galminieks caur un cauri; un šim vārdam bija dzēlīga pieskaņa, vai, pareizāk sakot, tas ietvēra divus radniecīgus jēdzienus, kuri tajā saplūda vienkop: tas bija vārds, kas jau tika lietots ne vien tiešā, bet arī pārnestā nozīmē, tātad bija ieguvis divējādu — pagodinoši dzēlīgu, svēti divdomīgu nokrāsu un deva divkāršu iemeslu glaimiem gan savas labās, gan arī sliktās nozīmes dēļ. Kāda saruna, ko Jāzeps noklausījās — ne jau slepus, bet pavisam atklāti, proti, veikdams kalpa pienākumus, — palīdzēja viņam šai ziņā šo to izprast.

UZDEVUMS

Dienu deviņdesmit vai simt pēc ierašanās goda un cieņas apliecinājumu namā Jāzepam ar pundurīša Sev-enh-Ven-nofra-Neteruhotpe-em-per-Amuna gādību palaimējās tikt pie viegli izpildāma, lai arī mazliet sāpīgi apgrūtinoša uzdevuma. Brīdī, kad viņš savas stundas gaidās atkal reiz, lāpīdams slinkumu, mētājās apkārt Petepra nama pagalmā, atjoza mazais savā saburzītajā svētku tērpā un filca smaržzāļu konu matos un pačukstēja viņam, ka nes labu, iepriecinošu vēsti un Jāzepam beidzot radusies iespēja izcelties. Viņš, mazais, esot lūdzis atļauju Mont-kavam, un tas neesot teicis ne «jā», ne «nē», tātad bijis ar mieru. Nē jel, ne jau Petepra vaiga priekšā Jāzepam būšot jāstājas, vismaz pagaidām ne.

— Paklausies, Osarsif, kas tev būs jādara un kas sagaida tevi, pateicoties rūķīša pūlēm, kurš, arvien domādams par tevi, sagādājis tev šo izdevību: šodien pat, atpūtušies pēc maltītes, svētie vecāki, augšstāva iemītnieki, četros pēc pusdienas dosies uz tempļa lapenīti košuma dārzā, lai, patvērušies tur no saules un vēja, izbaudītu vēsumu, kas dveš no ūdeņiem, un mūžu novakara mieru. Viņiem tīk tā pasēdēt roku rokā, katram savā krēslā, un šajā klusajā stundā neviena cita pie viņiem nav, tikai Mēmais kalps, kurš notupies stūri uz ceļiem un rokās tut lēzenu trauku ar atsvaidzinošām pakodām, lai viņiem, pagurušiem no rāmās sēdēšanas, būtu ar ko atspirdzināties. Mēmais kalps būsi tu, tāds ir Mont-kava rīkojums, vismaz aizliedzis viņš to nav, un tu šo trauku turēsi. Tikai vienu ņem vērā: ne pakustēties tu nedrīksti, stāvēdams uz ceļiem ar trauku rokās, un ne acis pamirkšķināt tev nav atļauts, citādi tu traucēsi viņu atpūtu, kļūdams pārlieku manāms. Tev, gluži otrādi, jābūt viscaur mēmam kalpam, nekustīgam kā Ptaha tēls, jo tā viņi ir paraduši. Vienīgi tad, ja augstie brālis un māsa dos kādu zīmi. likdami noprast, ka paguruši, tu sarosīsies labi veicīgi un nepiecēlies, rāpodams uz ceļgaliem, žigli jo žigli pienesīsi viņiem pakodas; tikai raugies, ka nesāpinies savā tērpa un nepaklūpi. Bet, līdzko viņi būs iestiprinājušies, tu tikpat klusi un naigi, lāpādams atšaubiski, atgriezīsies savā stūri, aizturēdams elpu, lai necilātos krūtis un tu nekļūtu nepiedienīgi manāms, un atkal pārvērtīsies par viscaur mēmu kalpu. Vai tu spēsi to?

— Bez šaubām! — atbildēja Jāzeps. — Paldies tev, Dievmīlīti, es izdarīšu visu tā, kā tu man teici, un kļūšu tik nekustīgs, it kā pat acis man būtu no stikla, lai caurcaurēm topu kā akmens tēls un neesmu manāms vairāk nekā vieta, ko tas aizņem, — tik pārakmeņojies es būšu. Toties ausis es turēšu vaļā, un svētie laulātie draugi, brā lis un māsa, ir nemanīs tērzējot, ka atklāj man patiesos mājas apstākļus, lai domās kļūstu pār tiem noteicējs.

— Labi jau, labi, — atbildēja pundurītis. — Tikai nedomā, ka tas ir viegli — ilgāku laiku būt par Mēmo kalpu un Ptaha tēlu un veicīgi rāpot šurp un turp uz ceļgaliem, rokās turot cienastu. Nebūtu slikti, ja tu iepriekš drusku pavingrinātos vienatnē. Atspirdzinājumus tev izsniegs kungu nama rakstvedis pieliekamajā, nevis virtuvē, tur tie vienmēr ir krājumā. Ieej namā pa ārdurvīm un nogriezies vestibilā pa kreisi uz kāpņu pusi, tur būs durvis uz Uzticības savrupkambari, Mont-kava guļam-telpu. Izej tai iešķērsām cauri un atdari durvis labajā pusē, aiz tām tu ieraudzīsi iegaru kambari jeb gaiteni, pilnu ar pārtikas krājumiem, tā ka uzreiz būs redzams, ka tas ir pieliekamais. Tur tu satiksi rakstvedi, viņš iedos tev visu vajadzīgo, un cauri dārzam tu aiznesīsi to uz namiņu — jau laikus, lai, no dieva puses, būtu tur, kad ieradīsies svētie sirmgalvji. Tur tu stūrī nometīsies ceļos un ausīsies. Izdzirdis, ka viņi tuvojas, tu sastingsi un, elpu aizturējis, gaidīsi, līdz viņi izrādīs nogurumu. Vai nu tu zini, kas tev jādara?

— Pilnīgi, — atbildēja Jāzeps. — Reiz kāda sieva kļuva par sālsstabu, tāpēc ka atskatījās atpakaļ uz posta vietu. Tikpat nekustīgs būšu es savā stūrī ar trauku rokās.

— Šo stāstu es neesmu dzirdējis, — teica Neteruhotpe.

— Izdevīgā reizē es tev to pastāstīšu, — atbildēja Jāzeps.

— Dari to, Osarsif, — žubināja mazais, — par pateicību, ka izgādāju tev Mēmā kalpa vietu! Un pastāsti man vēlreiz par čūsku kokā un par to, kā nelabpatīkamais nokāva labpatīkamo, un par tālredzīgā vīra peldošo šķirstu! Arī stāstu par nepieņemto zēna upuri es labprāt paklausītos pa otram lāgam, tāpat to — par gludo, ko māte padarīja spalvainu, aplikdama tam ādas, un kas tumsā atzina neīsto!

— Jā, — teica Jāzeps, — mūsu stāsti nav zemē metami. Bet nu es iešu un pavingrināšos žigli rāpot uz priekšu un atpakaļiski un uzmetīšu aci stundeņa ēnai, ka laikus sapošos un, saņēmis pieliekamajā cienastu, izdaru visu tā, kā tu teici.

To viņš tad arī darīja un, nospriedis, ka skrējienu uz ceļgaliem apguvis, iesvaidījās un uzcirtās, ieģērbdamies svētku drānās — aplikdams sānautu un virsējo, pagarāko gurnu apsēju, kurš bija tik plāns, ka sānauts spīdēja tam rauri, — aizbalzīja aiz apsēja kreklveida uzsvārci, šūdinātu no tumšāka nebalināta linauduma, un neaizmirsa ari ap pieri un pleciem aptīt ziedu vītnes par godu dienestam, kuram bija izraudzīts. Pēc tam, paskatījies saules stundenī pagalmā starp kungu un kalpu namu, virtuves ēku un sievu namu un šķērsojis iekšējā apgāju mūra vārtus, iegāja kungu nama vestibilā ar krāšņām inkrustācijām bagātīgi rotātām septiņām sarkankoka durvīm iekšpusē. Vestibila griestus balstīja spoži sarkanas pulētas koka kolonnas ar akmens pamatnēm un zaļiem kapiteļiem; grīda priekštelpā atainoja debesu zvaigznājus, neskaitāmu dievu un valdnieku vidū tu_r redzēja Lauvu, Behemotu, Skorpionu, Čūsku, Kalnu Azi un Vērsi, arī Aunu, Pērtiķi un kronēto Vanagu

Pa šo grīdu, dodamies ieslīpi tai pāri, Jāzeps aizkļuva zem kāpnēm, kas veda uz istabām virs istabām, un, atvēris durvis, iegāja Uzticības savrupkambarī, kur vakaros savā guļvietā sarāvās čokurā Mont-kavs, nama pārzinis. Jāzeps, pārlaidis skatienu savrupteipai, smalki darinātajai, zvērādām klātajai gultai ar ķetnu kājiņām un koka galvgali, uz kura bija atveidotas miegu sargātājas dievības — kumpais Bess un grūsnā Epeta, nīlzirgu mātīte, uzmetis mirkli lādēm, akmens acu bļodai, ogļu pannai, lampas postamentam, klusībā nosprieda, ka jāiemanto liela uzticība ēģiptiešu vidū, lai tiktu pie tādām ērtībām, jo viņš pats, satinies mētelī, kopā ar saimi nakšņoja kalpu namā uz pīteņiem klātās grīdas. Tāpēc viņš pasteidzās pievērsties savam uzdevumam un vēra durvis uz pieliekamo, garu un šauru telpu, kurai pīlāri vai cita veida balsti, būtu lieki, uz tādu kā gaiteni, kas stiepās cauri visam namam līdz pat sētas pusei rietumos ne tikai gar viesistabu un -ēdamistabu, bet arī trešo — vakarpuses kolonnu zāli, jo bez šīs un austrumgala zāles namam bija vēl viena — pret ziemeļiem pavērsta kolonnu telpa, — tik plašs un vērienīgi celts bija Petepra nams. Bet gaitenim līdzīgo pieliekamo, kā pundurītis tika teicis, aizņēma augsti, apmaloti plaukti un šķirsti, pilni ar pārtiku un galda piederumiem — augļiem, maizi, cepumiem, garšvielām kārbās, bļodām, ādas alus maisiem, garkaklēm vīna krūkām glītos statīvos un ziediem krūku apvīšanai; un rakstvedis, ko Jāzeps te sastapa, bija garais Hamats; ar niedres rakstīklām aiz auss viņš grozījās pieliekamajā, kaut ko skaitīdams un pierakstīdams.

— Nu, kas zaļknābim un smiltāju švītam sakāms? — viņš apvaicājās, pamanījis Jāzepu. — Skat, kā uzcirties! Tev laikam itin labi šeit patīk — cilvēku zemē, kur dievi visapkārt? Jā, dzirdēju jau, dzirdēju, tev atļauts pakalpot svētajiem vecākiem — re, tavs vārds ir atzīmēts manā plāksnītē. Tas būs Šepses-Bess, kas tev izgādājis šo darbiņu, — kā gan citādi, jāprasa, tu būtu pie tā ticis? Neba velti viņš lūdzās, lai tevi nopērk, un tik traki uzskrūvēja tev cenu, ka tīri vai jāsmejas. Jo vai tu, teļš tāds, esi vērša vērtē?

«Labāk pievaldi laikus muti,» nodomāja Jāzeps, «jo, šaubu nav, tu vēl būsi mans padotais šajā namā.»

Balsī viņš teica:

— Esi tik labs, Hamat, grāmatu nama audzēkni, kas tu proti lasīt un rakstīt, un burt,-izsniedz man, necienīgam

lūdzējam, atspirdzinājumus godātajiem sirmgalvjiem Huī un Tuī, lai es, Mēmais kalps, varu viņiem tos pasniegt, kad abi pagurs.

— Tas man patiešām jādara, — atbildēja rakstvedis, — jo tavs vārds man atzīmēts plāksnītē un tas nerrs to ir izdabūjis cauri. Es paredzu, ka tu izliesi cienastu abiem svētajiem uz kājām, un tad cienās savukārt tevi, līdz pagursiet abi — tu un tavs cienātājs.

— Es, paldies dievam, paredzu kaut ko gluži citu, — atbildēja Jāzeps.

— Ak tā gan? — novilka garais Hamats un samiedza acis. — Lai jau tā būtu, galu galā tas ir tavā ziņā. Cienasts ir sagatavots, un te viss pierakstīts: sudraba šķīvis, zelta kanniņa granātābolu sulai, zelta biķerlši turklāt un pieci jūras gliemežvāki ar vīnogām, vīģēm, datelēm, dumpalmu augļiem un mandeļu cepumiņiem. Cerams, tu nekārumo-sies un, pasarg dievs, nepalaidīsi nagus?

Jāzeps pavērās viņā.

— Skaidrs, to tu nedarīsi, — itin apjucis, noteica Hamats. — Jo labāk tev pašam. Es pajautāju tāpat vien, uzreiz nodomādams, ka tu vis negribēsi, lai tev nogriež ausis un degunu, — bez tam zagšana, liekas, vispār nav tavā dabā. Es teicu to, —'viņš turpināja, nesagaidījis atbildi, — tikai tāpēc, ka taviem agrākajiem saimniekiem, mēs dzirdējām, nekas cits neesot atlicis kā pārmācīšanas nolūkā iesēdināt tevi akā — par kādiem nodarījumiem, es nezinu, iespējams, nenozīmīgiem, saistītiem ar gudrībām, nevis ar jēdzienu «mans» un «tavs» sajaukšanu. Kā lai es to zinu. Dzirdēts gan arī, ka sods tev varen gājis labumā, tā ka jautāt es jautāju tāpat vien, katram gadījumam . ..

«Ko es melšu,» Hamats nodomāja, «un kālab klabinu muti? Man pašam par sevi brīnums, tomēr es nevaru noturēties nekulstījis mēli un nemitējies gvelzt blēņas, gar kurām, liktos, man daļas nav, bet kuras tomēr nodarbina mani.»

— Mans amats, — viņš turpināja, — uzliek man pienākumu jautāt tā, kā es jautāju; tas man jādara, man jāpārbauda, vai kalps, kuru nepazīstu, ir godīgs, turklāt tas man jādara arī sevis dēļ, jo es tikšu vainots, ja zudumā ies kāds trauks. Bet man par tevi nekas nav zināms, tava pagātne ir tumsā tīta, tikpat tumša kā akas dzīle. Viņpus akai tā, iespējams, ir gaišāka, bet trešā zilbe tavā vārdā — tevi taču sauc par Osarsifu? — šķiet, liecina, ka tu esi atradenis un tiki izlikts niedrājā vai peldēji niedru šķirstiņā, līdz, smeldams ūdeni, kāds tevi izzvejoja, — tādas nejaušības atgadās arvien no jauna. Starp citu, nav jau izslēgts, ka tavs vārds izsaka kaut ko pavisam citu,— galu galā man par to daļas nav. Bet jautāt es jautāju aiz pienākuma vai, ja arī ne gluži aiz pienākuma, tad aiz ieraduma un tāpēc, ka tā dara visi. Jo tas ir ierasts un pieņemts, ka ar jaunu vergu runā tā, kā es runāju ar tevi, un dēvē viņu par teļu. Lietodams šo vārdu, es nebūt nedomāju, ka tu no tiesas un pa īstam esi teļš, — vai kaut kas tāds maz iespējams. Es tikai izteicos tā, kā ir ierasts un kā izsakās visi. Tāpat es nemaz neparedzu un negaidu, ka tu izliesi granātu sulu abiem svētajiem uz kājām, es teicu to tikai aiz ierastas rupjības un zināmā mērā meloju. Vai tas nav savādi, ka ļaudis parasti nesaka to, ko domā, bet runā tā, kā, pēc viņu domām, runātu citi, un vadās pēc gataviem paraugiem?

— Traukus un cienasta atliekas, — teica Jāzeps, — es atnesīšu tev atpakaļ, tiklīdz būšu izpildījis uzdevumu.

— Labi, Osarsif. Iziet tu vari pa tām tur durvīm pieliekamā viņā galā, lai otrreiz nav jādodas cauri Uzticības savrupkambarim. Tās ved uz apgāju mūri un vārtiņiem apgāju mūrī. Pa tiem tu nonāksi dārzā pie puķēm un augļu kokiem, un tur tu ieraudzīsi dīķi un pretī tev lūkosies dārza namiņš.

Jāzeps aizgāja.

«Nu gan,» nosprieda Hamats, «es aizmuldējos, ka nedod dievs! Nez ko nodomāja tas aziāts. Būtu vismaz runājis, kā tādos gadījumos runā visi, un vadījies pēc paraugiem, nevis ieņēmies galvā, ka jāpasaka kaut kas īpaši patiess, un pats pret savu gribu samelsis tādas aplamības, ka vēl tagad svilst vaigi! Pie joda! Lai tikai vēlreiz rādās man acīs, izlamāšu viņu pēc visiem likumiem!»

HUI UN TUI

Tikmēr Jāzeps, pa mūra apžoga vārtiņiem iegājis Poti-fara dārzā, nokļuva krāšņu sikomoru, dateļpalmu un dum-palmu, vīģes koku, granātābeļu un persiku alejā zaļa maura vidū, ko šķērsoja sarkanām smiltīm nokaisītas taciņas. Uz pazema uzbēruma ar uzeju, koku pa pusei piesegta, pacēlās gaisīga, koši krāsota lapene un meta atspulgu četrstūrainā, papirusniedru ieskauta dīķa zaļgajā dzidrē, kurā peldēja raibspalves pīles. Lotosziedu vidū snauda viegla laiviņa.

Jāzeps, turēdams rokās cienastu, pa kāpēm uzkāpa, kioskā. Vērienīgi ierīkotais dārzs viņam nebija svešs. No uzbēruma pāri dīķim pavērās skats uz platānu gatvi, kas stiepās līdz pat ārējā apgāju mūra divu torņu vārtiem, pa kuriem dienvidu pusē tieši no ceļa varēja iekļūt Poti-fara svētības namā. Koku stādījumi, starp kuriem vīdēja nelielas gruntsūdens tvertnes, sniedzās arī uz austrumiem no dīķa līdz pat vīna dārzam. Redzēja arī puķu dobes — gan abpus platānu gatvei, gan ap izpriecas namiņu. Ēģiptes klaušu nama dēli, domājams, lējuši daudz sviedru, līdz sākotnēji tuksnešainajā vietā sanesuši lekno melnzemi, bez kuras tik krāšņa veģetācija nebūtu iespējama.

Namiņš, dīķa pusē vaļējs, ar sarkanbaltām, gropētām kolonnām gar ieeju, bija izsmalcināti labiekārtota nomaļa uzturēšanās vieta, kā radīta tiklab klusai apcerei un ērtai nošķirtībai, lai vientulībā priecātos par dārza skaistumu, kā arī intīmām sarunām vai laika kavēšanai divatā, par ko liecināja iesānis uz paliktņa novietota galdiņspēle. Baltās sienas klāja līksmas, mākslinieciski atraisītas freskas — gan dekoratīvi apburošu rudzupuķu, dzeltenu persiku ziedu, vīnogu lapu, sarkanu magoņu un baltu lotosziedu vītņu un vainagu motīvi, gan žanra ainiņas, arī tās ļoti dzīvas: ganās ēzeļi — liekas, tie teju, teju iebrēksies, cita aiz citas čāpo taukas, guzainas zosis, zaļace kaķe glūņā no niedrāja, staltojas bāli rūsganas dzērves, cilvēki kauj lopus, upurētāju procesija nes kautus putnus un liellopa ciskas gabalus — un vēl daudz kas cits, gar ko varēja pamielot acis. Tas viss bija nevainojami atainots un pauda gleznotāja dzīvespriecīgi atjautīgo un mīloši zobgalīgo attieksmi pret attēloto īstenību, bija drosmīgas, tomēr bijīgas, tradīcijai pakļautas rokas tik pārliecinoši uzmests, ka tā vien gribējās smejoties iesaukties: «Re, cik burvīga kaķe, cik augstprātīga’dzērve!» — taču vienlaikus pacelts kādā citā — skaudrākā un vienlīdz apgarotākā sfērā, tādā kā pacilājoši cildenas gaumes debesu valstībā, kurai Jāzeps, pārlaizdams visam tam acis, neatrada vārdu, bet kuras būtību izprata itin labi. Tājte bija kultūra, kas vērās viņam pretī no sienām, un Abrāma vēlīnais mazdēls, Jēkaba pastarītis, kuram piemita zināms pasaulīgums, ziņkāra iejūtība, jūsma par puiciskiem brīvības triumfiem, priecājās par visu to, klusībā atcerēdamies ticībā pārāk nelokāmo tēvu, kas tādu elka tēlu taisī-sanu nosodītu. «Tas ir augstākā mērā skaisti,» viņš nosprieda, «nepaļā, vecais Israēl, un nenosodi to, ko paveikuši Kemes bērni pasaulīgi rotaļīgā spēku sasprindzinājumā un izsmalcināti cildenas gaumes vārdā, jo nebūtu nekāds brīnums, ja pat dievam tas patiktu! Raugi, tas man ir tuvs un saprotams un liekas apburoši jauks, lai arī sirds dziļumos es apzinos, ka pacelt laicīgo izsmalcinātas gaumes debesu augstumos laikam gan nav pats galvenais un būtiskais un ka svarīgāk un neatliekami vajadzīgāk ir dieva vārdā bēdāt par nākotni.»

Tā viņš sprieda savā nodabā. Tikpat pacilājoši gaumīga bija namiņa iekārta: eleganti iegarais melnkoka un ziloņkaula atpūtas sols ar lauvu ķetnu kājiņām, noklāts ar spilveniem un panteru un lūšu ādām; platie zviļņi ar bagātīgi apzeltītajām ādas cilspieduma atzveltnēm; bronzas pastatņi ar kvēpināmajiem traukiem, kuros gruzdēja dārgas smaržvielas. Bet namiņš, kas iekārtas priekšmetu ziņā atgādināja mājīgu dzīvojamo telpu, vienlaikus bija arī svētnīciņa un kapela; blakus ziedu pušķiem diben-plānā uz solveida paaugstinājuma stāvēja mazi sudraba terafimi ar dievu kroņiem galviņā, un dažnedažādi kulta piederumi liecināja, ka tiem šeit tiek kalpots.

Tā nu Jāzeps, gatavodamies veikt savu uzdevumu, jau laikus nometās ceļos stūrī pie ieejas, bet cienasta trauku pagaidām nolika sev priekšā uz pīteņa, lai bez vajadzības nepiepūlētu rokas. Taču itin drīz viņš steigšus atkal pacēla trauku un sastinga, stāvēdams uz ceļiem, jo pa dārzu, šļūkādami smailpurnu sandalēs ieautās kājas, šurp nāca Huī un Tuī; viņus pieturēja zem rokas bērni kalpotāji — divas meitenītes ar tievām skalu rociņām un paglupi ieplestām mutītēm. Jo tikai bērniem atļāva aprūpēt sevi un tikai tos savā tuvumā pacieta abi sirmgalvji, brālis un māsa, un, atbalstu meklēdami, pieķērušies tiem, uztrausās pa uzejas kāpēm un lika ievest sevi namiņā. Huī bija brālis, bet Tuī — māsa.

— Papriekš pie valdītājiem, lai viņu priekšā liektu muguru! — aizsmakušā balsī uzstāja Huī.

— Kā tad, kā tad, — piekrita Tuī. Viņai bija plata, apaļiska seja un gaiša āda. — Pie sudrabotajiem vispa-priekš, lai izlūgtos atļauju, iekams ērti iekārtojamies krēslos un baudām izpriecas lapenes mieru.

Meitēniņu pieturēti, viņi devās pie terafimiem un, pacēluši vecīgi vārgās rokas, zemu lieca jau tā kumpās muguras, jo mugurkauls abiem aiz vecuma bija greizs un līks. Huī, brālim, turklāt stipri trīcēja galva, kratīdamās ne vien uz priekšu un atpakaļ, bet mirkļiem arī sāniski. Tuī, māsai, gaiva vēl turējās stingri. Toties plaksti bija tik krunkaini un nokareni, ka acis veidoja divas šauras svītriņas un nebija nosakāma nedz to krāsa, nedz izteiksme, bet platā seja sastingusi nedzīvā smaidā.

Pielūguši terafimus, vecāki, tievrocīšu meitenīšu balstīti, atgriezās pie zviļņiem, kas viņu ērtībai bija nolikti namiņa priekšplānā, un, smagi pūzdami, piesardzīgi apsēdās, piepalīdzot abām meitenītēm, kuras pabīdīja viņiem zem kājām ar zelta aukliņu apšūtus mīkstus pameslus.

— Ē-he-he-hē, — aizsmacis izdvesa Huī, jo skaļi parunāt nespēja. — Eita nu, aptekātāji bērniņi, jūs aprūpējāt mūs, kā jums nolikts, kājiņas mums ir pie vietas, rociņas pūšas, viss ir labākajā kārtībā. Pietiek, pietiek, man ir ērti. Vai tu arī jau sēdi, Tuī, mana gultas māsa? Nu, tad ir labi, — pagaidām eita un turieties atvīstin, jo mēš vēlamies pabūt vieni paši un divatnē izbaudīt jauko pēcpusdienas un pavakara stundas noskaņu pār meldrāju un pīļu dīķi, un gāti, kas sniedzas līdz aizsargmūra vārtu torņiem. Visnotaļ netraucēti un neviena nenovēroti, mēs vēlamies pasēdēt šeit un risināt vecu ļaužu sirdij tuvas valodas.

Viņam tā runājot, turpat blakus — mazliet iesānis stūrī uz ceļiem stāvēja Jāzeps, turēdams rokās cienasta trauku. Bet viņš skaidri apzinājās, ka Mēmais kalps nav nekas cits kā nedzīvs priekšmets, un stiklainu skatienu blenza garām abu veco galvām kaut kur telpas dziļumā.

— Klausiet, meitenes, un dariet, kā jums lēnīgi vēlēts! — teica Tuī, pretēji aizsmakušajam brālim runādama tīkami skanīgā balsī. — Ejiet un uzturieties tik tuvu vai tālu, lai katrā ziņā dzirdētu mūs, ja mēs, sadomājuši jūs pasaukt, paplaukšķinātu. Jo, sajutuši vājumu vai negaidītu nāves tuvumu, mēs sitīsim plaukstas, dodami jums zīmi, ka jāsteidzas palīgā un, ja tāda vajadzība rastos, jāpalīdz izspurgt no mutes dvēseles putnam.

Meitenītes krita uz vaiga un aizgāja. Huī un Tuī zvilnēja cieši blakus, turēdami viens otru aiz gredzeniem rotātās, vecīgās, uz krēsla iekšējā atbalstņa noliktās rokas. Sirmie, nespodri sudrabainie mati abiem bija sakārtoti vienādi: plānām šķipsnām tie nokarājās no galvvidus, kur jau metās pareti, pāri ausīm gandrīz līdz pleciem, — tikai Tuī, māsa, bija centusies sapīt šķieznas galos pa divām trim kopā, ieveidot tādu kā bārkšu valnīti, taču mati bija par plānu, turpretī Huī bija ataudzējis zoda bārdiņu, tikpat blāvi sudrabainu kā mati, no kuriem laukā spraucās ausis ievērti zelta auskari; Tuī savuties bija aplikusies platu melnbaltas emaljas pieres sprādzi — meistariski darinātu ziedlapiņu veida rotu, kura gan labāk piestāvētu ne tik vecīgai galvai. Jo, pēc mūsu domām, skaistas lietiņas piederas ziedošai jaunībai, un klusībā mēs nenovīdam tās galvai, kas drīzāk jau atgādina miroņgalvu.

Arī jebkurā citā ziņā Petepra māte bija visai aristokrātiski ģērbusies: mirdzoši balto tērpu, augšdaļā piegrieztu kā piligrima īsais plecu apmetnis, viduklī apņēma dārga, raibi izšūta josta, tās gali, lirveidīgi izliekušies, nokarājās līdz kāju potītēm, un vecīgās krūtis klāja plata kaklarota, darināta no tādas pašas melnbaltas emaljas kā pieres sprādze. Kreisajā rokā viņa turēja lotosziedu pušķīti.

— Manu veco dārgumiņ! —. viņa teica, paceldama pušķīti brālim pie deguna. — Paosti, kā smaržo svētie ziedi, purva krāšņums! Atsvaidzinies pēc nogurdinošā gājuma no augšstāva uz šo miera vietu, ieelpodams anīsa smārdu!

— Tencinu tev, māsa un līgava mana! — sēcošā balsī bilda vecais Huī, ievīstījies no galvas līdz kāju pēdām garā smalkas baltvilnas mētelī. — Pietiek, paldies tev, es jau paostīju un jūtos atspirdzis. Lai tev veselība! — viņš piemetināja, veclaiku augstmaņa cienībā stīvi pieliekdams galvu.

— Tev arī! — viņa atteica.

Kādu brīdi abi sēdēja klusēdami un blisinādamies vēroja gaismas pielijušo, krāšņo dārza skatu — pīļu dīķi priekšplānā, gatvi, puķu dobes un vārtu tornīšus fonā. Viņš, starp citu, miedzās vecīgāk, nopūlēdams pusizdzisu-šās acis un čāpstinādams bezzobu muti, kurai ritmiski līdzi cilājās bārdele pazodē.

Tuī muti nečamstināja. Viņas platā, iesānis paliektā seja bija nekustīga, un šaurās, aklās acu spraudziņas, šķiet, smaidīja tikpat stingi kā nekustīgā seja. Viņa, redzams, bija paradusi garīgi uzmundrināt laulāto draugu, likt viņam apzināties, kas notiek visapkārt, jo teica:

— Ai jā, manu vardulēn, tā nu mēs te sēžam un ar sudraboto piekrišanu jūtamies labi. Truslās radībiņas, nosēdinājušas mūs, godājamos, grezni polsterētajos krēslos, aizmanījušās projām, atstādamas mūs vienus mūsu divtu-lībā kā dievu pāri mātes klēpī. Tikai mūsu alā nevalda tumsa, mēs varam pamielot acis gar tās jaukumiem — skaistajām ainiņām, glītajām mēbelēm. Paveries, kājas mums atdusas uz mīkstiem pozamenta apšuvuma pārnesušiem — par atlīdzību, ka tik ilgi jau — arvien četratā — gājušas zemes gaitas. Bet, pacēlis acis, tu redzēsi, ka virs ieejas mājoklī, piepūtušos kobru sargāts, raibos spārnus pleš daiļais Saules disks, Hors, lotosa valdnieks, tumsā ieņemtais. Pa kreisi uz postamenta stāv alabastra lampa, kuru veidojis akmeņkalis Mer-em-opets, un stūrī pa labi ceļos nometies Mēmais kalps ar gardiem uzkožamiem, kurus mēs nobaudīsim, tiklīdz mums iegribēsies. Vai tev jau kārojas kaut ko nobaudīt, dumpīti manu?

Brālis atbildēja pagalam aizsmacis:

— Kāroties kārojas, lauku pelīte mīļā, tikai es baidos, ka prasa pēc tā domas un mute, nevis kuņģis, kurš neganti spurosies pretī un, nelaikā apgrūtināts, ņems vēl un sadumposies, likdams man svīst aukstus sviedrus un ciest nāves bailes. Labāk nogaidīsim, līdz pagursim no sēdēšanas un pa īstam sagribēsim iestiprināties.

— Tas ir pareizi, pureni manu, — viņa atbildēja, un pēc laulātā drauga un brāļa krekstēšanas viņas balss likās sevišķi tīkama un skanīga. — Labāk pacieties, tas ir prātīgi darīts un pagarinās mūžu, turklāt Mēmais kalps ar saviem atspirdzinājumiem mums nekur nepazudīs. Paskat, viņš ir jauns un skaists. Tikpat skaists kā visas pārējās mantiņas, ar kurām mēs, svētie vecāki, tiekam apgādāti. Vītnes rotā viņu kā vīna krūku, tie ir koku un niedru, un dārza ziedi. Viņa glītās melnās acis raugās tev gar ausi kaut kur tālumā, — neredzēdamas mūs, tās raugās nākotnē. Vai mana vārdu spēle tev ir saprotama?

— Kas tur ko nesaprast, — čerkstoši izdvesa Huī.

— Tavos vārdos slēpjas mājiens, ka lapeni izmanto vēl kādam nolūkam, ka tajā kādu laiku vai laika sprīdi, guldītus apgleznotos šķirstos, uzglabā nama mirušos, novietojot tos tur, aizmugurē, sudraba dieviņu priekšā uz lepnām drāgām, kad iekšas jau izņemtas un tukšumus ārsti un apmazgātāji aizpildījuši ar nardēm, bet augumu notinuši ar autiem, iekams nelaiķus nogādā uz kuģa un ved augšup pa straumi uz Abodu, kur apbedīts Viņš, un rīko krāšņas bēres — apmēram tādas kā Hapī un Merveram, un faraonam — un ieslēdz tos Labā mūžības nama pīlāru istabās, kur no sienām visā krāsu bagātībā tiem pretī smaida pagājusī dzīve.

— Pareizi, purva bebrīti manu! — atsaucās Tuī.

— Skaidru prātu tu esi uztvēris manas vārdu spēles jēgu un nolūku, tāpat kā es arvien uzreiz attopu, kas tev padomā, pat ja tu runā «caur puķēm», jo mēs esam teicami saspēlējušies, kā jau laulāti draugi un brālis un māsa, kas kopā aizvadījuši it visas — gan bērnu dienu, gan brieda gadu rotaļas; un ne jau aiz nekautruma to saka tava sirmā kurmjacīte, bet atklātības labad un tāpēc, ka mēs te, namiņā, esam vieni.

— Zināms, zināms, — iecietīgi noteica vecais Huī.

— Kopā pavadīts mūžs, pavadīts divkop no sākuma līdz galam. Mēs daudz apgrozījāmies sabiedrībā un augstāko aprindu cilvēku vidū, jo paši esam augsta dzimuma un bijām tuvi tronim. Bet būtībā mēs mūždien bijām divi vien savā brāļa un māsas tuvības namiņā, tāpat kā divi vien esam šeit: vispirms jau mātes klēpī un savas bērnības miteklī un vēlāk laulības tumšajā kambarī. Un tagad mēs, sirmgalvji, sēžam apcerīgu vecumdienu košuma la-penītē, vien īsam laikam un viegli celtā, zūdīgā pajumē. Bet mūžīga patveršanās vieta svētajam pārītim nodrošināta Rietumu pīlāru alā, kas apņems mūs uz neskaitāmām jubilejām un visiem laikiem, un no tumsā grimušām sienām mums pretī smaidīs mūsu mūža sapņi.

— Tiesa kas tiesa, gārnīti manu labo! — apliecināja Tuī. — Bet vai tev nešķiet savādi, ka šobrīd vēl sēžam šeit savos krēslos un tērgājam savā starpā pie ieejas mazajā svētnīciņā, taču itin drīz jau dusēsim tur, dibenplānā, uz drāgām ar lauvu ķetnu kājiņām, visaplīk notīti, augšup paslietām pekām, guldīti šķirstos, uz kuriem būs atveidots mūsu vaigs ar dievu zoda bārdiņu, — Usīrs Huī, Usīrs Tuī, — un pār mums nolieksies Anups ar smailajām ausīm?

— Tas laikam tiešām var likties ļoti savādi, — sēcoši atbildēja Huī. — Tikai man grūti to skaidri iztēloties, bet piepūlēt galvu es baidos, jo tā ir sagurusi. Tev turpretī domas vēl klausa un galva netrīc nemaz. Un tas mani satrauc, jo viegli var lēkties, ka tu aiz spirgtuma neaiziesi reizē ar mani un, man jau esot guļus, vēl sēdēsi savā krēslā, ļaudama man vienam iet šauro taku.

— Par to bēdu neturi, apodziņ manu! — teica viņa.

— Tava kurmīte nepametīs tevi vienu un, ja tu izdzistu pirmais, ieņems malciņu madaru novārījuma, kas dzīvībai dara galu, lai mēs paliktu kopā. Nāvē man noteikti jābūt pie tevis, jāpalīdz tev atgūties un, sniedzot paskaidrojumus, attaisnoties, ja mūs tur gaidītu tiesa.

— Bet vai tiesa būs? — satraucies jautāja Huī.

— Ar to jārēķinās, — atbildēja Tuī. — Tiesu paredz mācība. Tikai nav zināms, vai tā vēl spēkā. Daža mācība ir kā pamesta ēka, tā stāv un negāžas kopā, taču neviens vairs nemājo tajā. Es izvaicāju Beknehonsu, Amuna augsto priesteri, un jautāju viņam, kā tad īsti ir ar Taisnības dieviešu palātu, siržu svariem un pratināšanu Rietumu valdnieka krēsla priekšā, kam pie sāniem četrdesmit divi briesmotos vārdos sauktie. Beknehonss izteicās nenoteikti. Mācība esot spēkā, viņš teica tavai kurmītei. Mūžam viss esot spēkā Ēģiptes zemē — kā vecais, tā jaunais, blakus tapušais, lai valsts būtu pilna tēlu, celtņu un mācību, dzīvu un mirušu, un cilvēks bijībā vadītu sava mūža dienas. Jo mirušais topot vēl jo godājamāks, tāpēc ka tas miris, — tā esot patiesības mūmija, kas uz laiku laikiem saglabājama tautai, kaut arī no tās novērstos dažs jaunā mācībā augušais. Tā teica viedais Beknehonss. Bet viņš ir nelokāms Amuna kalps un dedzīgs sava dieva cīnītājs. Pazemes valdnieks, līkā zižļa un vēdekļa pavēlnieks, rūp viņam mazāk, un maz viņam daļas gar dižā dieva likteņstāstiem un mācībām. Tas, ka viņš tās salīdzina ar pamestu ēku un dēvē par autos tītu patiesību, vēl nenozīmē, ka mums — atbilstoši tautas ticējumiem — nebūs jāstājas tiesas priekšā un jāpierāda savs nevainīgums un mūsu sirdis netiks mestas svaru kausā, iekams Tots apliecinās rakstiski, ka mēs esam tīri no visiem četrdesmit diviem grēkiem, un Dēls ņems mūs aiz rokas un vedīs pie Tēva. Ar to jārēķinās. Tāpēc tavai pūcītei noteikti jābūt tev blakus ne tikai dzīvē, bet arī nāvē, lai runātu Pazemes valdnieka un briesmotos vārdos saukto priekšā un izskaidrotu to, ko mēs darījām, ja tev, iespējams, pēkšņi aizmirstos, kālab mēs to darījām, un izšķirīgajā mirklī neienāktu prātā attaisnojuma vārdi. Jo manam sikspārnī-tim dažbrīd sajūk domas.

— Nesaki vis! — pagalam aizsmacis, izsaucās Huī. — Ja arī domas reizēm man jūk un galva top gurda, tad vienīgi aiz nebeidzamas un mokošas prātošanas par attaisnojošiem vārdiem, bet par lietām, kas pašam jauc galvu, var spriest arī tas, kurš šo to jauc. Vai es nebiju tas, kas uzvedināja mūs abus uz domu par upuri un salīdzināšanos un iededza gaismu svētajā tumsā? To tu nekādi nevari*noliegt, jo, dabiski, tas biju es, vīrs un dzem-dinātājs, ciktāl ir runa par mums, brāli un māsu. Un, kaut arī es, tavs laulātais draugs un brālis, mūsu mīlniecības kambara dobi svētajā tumsā biju vienīgi tumsas spēks, —

vīrs tomēr biju es, vīrietis, kam tas ienāca prātā un kqs svēti senā celtnē iededza domu par parāda nomaksu svēti jaunajam.

— Vai es to noliedzu? — piktojās Tuī. — Kur nu, tava sirmā mūža draudzene ir nedomā noliegt, ka tas biji tu, ka tas bija mans tumsonītis, kurš pirmais ierunājās par atšķirību starp svēto un uzvarošo, proti, jauno, dienas kārtībā esošo, pēc kā visi, iespējams, neapzināti, tiecas, tā ka drošības un salīdzināšanās labad vēlams nest tam upuri. Jo tava pelīte tā visa neredzēja, — viņa piebilda, nogrozīdama plato seju ar šaurajām acu spraudziņām, it kā tiešām būtu akla, — un mierīga mita svēti senajā, nespēdama ne apjēgt, kas pašreiz ir dienas kārtībā.

— Nav tiesa, — nokrekšķējies iebilda Huī. — Tu apjēdzi gluži labi, līdzko es par to ieminējos, jo vērīga tu esi ļoti, tikai attapības tev pamaz, un sava brāļa attapīgo domu un bažas, ko viņam radīja jauna laika vēsmas un gars, tu izprati pavisam skaidri — vai gan citādi tu būtu piekritusi upurim un parāda daļējai dzēšanai. Bet «piekritusi», liekas, ir par maigu teikts, jo man tā vien nāk atmiņā, ka es tikai dalījos ar tevi savās bažās par laika garu un to, kas dienas kārtībā, bet doma, ka mūsu svētās laulības tumsas dēliņu vajadzētu atraut no seniskā un ziedot jaunajam, radās tev pirmajai.

— Tu nu gan esi labiņais! — klīrēdamās teica vecā. — Ak tu lapsas kūmiņš, tagad vēl es būšu tā, kas to sagudroja, un pagares valdnieka un briesmotos vārdos saukto priekšā tu galu galā visu vainu uzvelsi man! Viltnieks tāds! Es labi ja apjēdzu tevis teikto un tikai ieņēmos domās to, ko tu, vīrietis, man iedvesi, — tāpat kā ieņēmu Horu, mūsu tumsas dēliņu, Petepra, galminieku, kuru mēs pataisījām par gaismas dēlu un veltījām uzvarošajam, sekojot domai, kas bija radusies tev un ko es it kā māte Eseta tikai iznēsāju un izloloju, un laidu pasaulē. Bet, tiklīdz jāattaisnojas un soģa priekšā var izrādīties, ka mūsu rīcība bijusi aplama un pieļauta rupja kļūda, tu, resgali, izliecies par īnīti un mēģini man iestāstīt, ka dzemdinājusi un dzemdējusi esmu es viena — pati uz savu roku!

— Ē, nemels blēņas! — viņš sapīcis svepstēja. — Tīrā laime, ka mēs esam divi vien un svešas ausis nedzird tavu gvelšanu. Tieši to es ņēmos tev ieskaidrot, ka, vīrietis būdams, es iededzu gaismu tumsā, bet tu apgriez visu otrādi un piedēvē man domu, ka dzemdināt un dzemdēt ir viens un tas pats un viens no otra nav šķirams, — tā tas varbūt ir purvā un upes sanesu melnajās duļķēs, kur rūgstošā mātišķuma pirmviela tumsā apkampj un apaugļo pati sevi, bet nemēdz būt augstāk attīstītajā pasaulē, kur tēviņš godprātīgi ieiet pie mātītes.

Viņš duselīgi iekāsējās un pačāpstināja lūpas. Galva viņam stipri trīcēja.

— Kā tu domā, dārgā ugunskrupīte, — viņš ieminējās, — vai nav klāt laiks iekustināt Mēmo kalpu, lai pienes mums cienastu? Jo, man rādās, tavs vardulēns jau stipri noguris, domādams visas šīs domas, un spēki tam izsīkuši, nopūloties rast attaisnojošus iemeslus.

Joprojām stingu skatienu raudzīdamies viņiem garām, Jāzeps jau sataisījās žigli pārvietoties uz ceļgaliem, taču rāpošana izpalika, jo Huī ierunājās no jauna:

— Doma par atspirdzināšanos man laikam gan iešāvās prātā drīzāk aiz uzbudinājuma nekā saguruma, un kuņģis, lai ari kļuvis nemierīgs, vēl neņems neko pretī. Nav nekā satraucošāka pasaulē par raizīgām domām, apsverot, kas pašreiz dienas kārtībā un vai nesākas jauni laiki, jo tas ir pats svarīgākais, — svarīgāk varbūt ir vienīgi paēst. Vispirmām kārtām cilvēkam jāēd un jābūt paēdušam, tas tiesa, bet, tiklīdz cilvēks ir paēdis un šīs raizes viņu vairs nemāc, cilvēks sāk lauzīt galvu par to, kas ir svēts un vai tikai svētais vairs ir svēts, nevis jau kļuvis nīstams, tāpēc ka sācies jauns laikmets, un cilvēks steidzas neatpalikt no tā, kas dienas kārtībā, un salīdzināties, kvēpinot vīraku un nesot upurus, lai tikai neaizietu bojā. Mums abiem, vīram un sievai, brālim un māsai, bagātiem dižcilšiem, kam netrūkst ne putna piena, tāpēc nav nekā svarīgāka un satraucošāka par šo jautājumu, un tavam vecajam abinieciņam jau sen trīc galva aiz uztraukuma, kurā viegli var rupji kļūdīties, pārāk cenšoties izdarīt visu pareizi un salīdzināties ...

— Nomierinies, manu pingvīn, — teica Tuī, — un, lieki uzbudinādamies, nesaīsini pats savu mūžu! Ja izrādīsies, ka tiesa pagarē pastāv un mācība bijusi patiesa, es runāšu tās priekšā un aizstāvēšu mūs abus, un nesapīdamās izskaidrošu, kālab nests izpirkuma upuris, lai dievi un 'briesmotos vārdos sauktie saprastu visu pareizi un neieskatītu to, kas darīts, par vienu no četrdesmit divām ļaundarībām un Tots apstiprinātu rakstiski, ka soģi mūs attaisnojuši.

— Jār — piekrita Huī, — būtu labāk, ja runātu tu, jb tu skaidrāk atceries visu to un tevi tas viss tik dziļi nesatrauc, tāpēc ka tu aizguvi to no manis un, ieņēmusies domās, tikai apzināji, — tādam ir vieglāk runāt. Man, dzemdinātājam, soģu priekšā aiz pārlieka satraukuma viegli var sajukt sakāmais un vārdi aizķerties neizteikti, un tad mūsu spēlīte būs zaudēta. Tev jābūt par mēli mums abiem, jo mēle, kā tu laikam gan zini, ir divdabe un di-vatna dzimuma savas alas slidenajā tumsā — kā purvs un sanesu duļķes, un rūgstoši dubļi, kas apkampj paši sevi, vēl pirms, valdot augstākai kārtībai, tēviņš ieiet pie mātītes.

— Tu allaž ienāci pie manis godprātīgi, kā, valdot augstākai kārtībai, pieņemts, — viņa atbildēja, klīrīgi kaunīga pašūpodama galvu un savilkdama plato seju tik dziļās krunkās, ka spraudziņās iegrimušās acis aizmie-dzās pavisam. — Ilgi un bieži tas tev bija jādara, līdz pār mums nāca svētība un tava laulātā māsa ieņēma. Jo vecāki svinīgi savienoja mūs jau bērnībā, un apritēja gadu gadi — savi divdesmit, liekas, līdz brāļa un māsas derība tapa auglīga un es kļuvu grūta un dzemdēju mūsu Horu, piemīlīgo lotosziedu, Petepra, galminieku un faraona draugu, kura nama augšstāvā mēs, svētie vecāki, aizvadām mūža novakari.

— Tā jau nu bija, — apliecināja Huī. — Viss bija tā, kā tu saki, — godprātīgi un gluži vai svēti, tomēr tai visā slēpās kāds dzelonis, ar kuru saistījās tikko noģiedamas, drīzāk minamas nekā skaidri aptveramas bažas, raizīgi ieklausoties laika vēsmās un baiļojoties atpalikt. Jo mēs, kā jau vīrs un sieva, tiesa kas tiesa, radīšanas darbu veicām augstākas kārtības noliktā godprātībā, taču darīt darījām visu mūsu asinstuvības tumšajā kambarī, un brāļa un māsas apkampieni — ar ko gan, saki, tie atšķiras no rūgstošās mātišķuma pirmvielas pašapskaušanās un sevis apaugļošanas dzīlē, tik nīstamas gaismai un jauna laika varām?

— Jā, tādas domas tu sēji manī kā jau vīrs, — viņa teica, — un es ņēmu to pie sirds un ilgi nepiedevu tev, ka tu mūsu laulības skaisto tuvību salīdzināji ar rūgstošām duļķēm, lai gan tā bija līdz svētumam godprātīga un atbilda viscildenākajām paražām — kā dieviem, tā cilvēkiem par patikšanu. Jo kas var būt dievbijīgāk par sekošanu dievu piemēram? Tie visi taču dzemdina asinsradniecības tuvībā un stājas laulībā ar māsu un māti. Stāv rakstīts: «Es esmu Amuns, kas darījis grūtu pats savu māti.» Bet tā rakstīts stāv tāpēc, ka debesu dieve Nūta katru rītu no jauna dzemdē Starojošo, un tas, dienvidū kļuvis par vīru, dzemdina savā mātē sevi, jauno dievu. Vai Eseta Usīram nav māsa, māte un sieva? Jau aizlaikus, vēl nedzimuši, augstie dievi, brālis un māsa, apkampa viens otru mātes klēpī, kas, tiesa gan, tikpat tumšs un slidens kā mēles mājoklis un purva dzīle. Bet tumsa ir svēta, un augsti godājama ļaužu acīs ir laulība, kurā stājas pēc dievu parauga.

— Tā tu gan saki, un tam, ko tu saki, ir savs pamats, — viņš izdvesa aizsmakušā balsī, — taču tumsā apkampās arī Usīrs un Nebtota, brālis un māsa, kas nebija vīrs un sieva, un tas bija kļūmīgs pārpratums. Tā tumsai sarieba uzvarošā gaisma, kurai nīstama mātes klēpja krēs-lība.

— Jā, tā tu runā, būdams mans vīrs un pavēlnieks, un to pašu tu runāji arī senāk, — viņa atbildēja, — tu, protams, esi uzvarošās pusē, toties man, kā jau mātei un sievai, dārgāks par visu ir svētais un izsenis godājamais, tāpēc mani skumdināja tavi ieskati. Mēs, abi vecie, esam augstdzimuši ļaudis un tuvi tronim. Un vai Lielā laulātā draudzene, sekojot dievu piemēram, parasti nav bijusi faraona māsa un par sievu viņam kļuvusi tieši tāpēc, ka bijusi viņa māsa? Viņš, Men-heper-Ra-Tutmess, kā vārds ir svētība, — kuru gan citu viņš lai būtu apņēmis it kā dievs savu māti, ja ne Hatšepsutu, paša svēto māsu? Viņa bija dzimusi, lai kļūtu par viņa sievu, un abi bija viena dievišķa miesa. Vīram un sievai jātop par vienu miesu un asinīm, un, ja viņi tādi ir jau no dzimšanas, abu laulība ir pati godprātība, nevis sazin kāda tur sanesu rūgšana. Arī es esmu dzimusi saderībā un derībai ar tevi, un mūsu augstdzimušie vecāki no pirmās dienas nolēma mūs vienu otram, laikam gan nospriezdami, ka dievišķie dvīņi jau mātes klēpī apskāvuši viens otru.

— Par to man nekas nav zināms, un es neatceros, vai tas tā bija, — aizsmacis iebilda vecais. — Tikpat labi var pieņemt, ka mēs ķīvējāmies mātes klēpī un spērām viens.otram — arī tas nav droši nosakāms, jo šis mūža posms atmiņā nepaliek. Reizēm mēs ķīvējāmies arī ārpus mātes klēpja, kā tu labi zini, kaut arī, protams, nespērām viens otram, jo bijām smalki audzināts un augsti godājams pāris un ļaudīm acu ieprieca un dzīvojām tā, kā prasa cildenas paražas. Un tu, mana kurmīte aklā, māsa, sieva un māte, it kā svētā govs, kurai gandarīts izskats, savā sirdī biji mierā ar visu, it īpaši tad, kad ieņēmi un dā*’ vāji man Petepra, mūsu Horu.

— Tā tas bija, — viņa teica un sērīgi pameta ar galvu, — svēti gandarīta biju es, kurmīte aklā un svētā govs, mūsu laimes mājoklī.

— Toties man, — viņš turpināja, — gara vingruma dienās pietika vīrišķības un, kā jau sava dzimuma pārstāvim, arī uzvaroši jaunā izjūtas, lai es nejustos īsti gandarīts, kalpodams svēti senajam. Jo es biju paēdis un domāju. Jā, tagad es atceros, kā tas bija, — galva man noskaidrojas, un šobrīd es spētu arī pagares tiesā pateikt, ko do māju. Mēs dzīvojām, vadīdamies pēc dievu un valdnieku parauga, dziļā saskaņā ar dievbijīgām paražām un ļaudīm par acu iepriecu. Un tomēr manī, vīrietī, bija kāds dzelonis un mani māca raizes par iespējamu gaismas atriebību. Jo uzvaroša, proti — vīrišķa ir gaisma un nīstama tai mātes klēpja rūgstošā tumsība, kurai tuvs bija ari mūsu radīšanas darbs un ar kuru tas bija saistīts kā ar nabas saiti. Raugi, tā saite bija jāpārgriež, lai atdalītu teļu no mātes govs un tas kļūtu par gaismas vērsi! Neba tas no svara, kuras mācības vēl ir spēkā un vai pēc nāves būs jāstājas tiesas priekšā. No svara ir tikai jautājums par laikmetu, kurā mēs dzīvojam, un tas, vai domas, ar kurām mēs dzīvojam, vēl ir dienas kārtībā. Vienīgi tas no svara, ja cilvēks ir paēdis. Un laiks, kura tuvošanos es noskārtu, ir pienācis: vīrišķais taisās saraut nabas saiti starp sevi un govi un, pacēlies pār mātišķo pirmvielu, uzkāpt par valdnieku pasaules tronī un nodibināt gais mas valstību.

— Jā, tā tu pamācīji mani, — piekrita Tuī, — un, lai cik gandarīta pati jutos tumsas svētajā klēpī, es ieslēdzu sirdī to, ko tu man teici, un tevis labad iznēsāju to sevi Jo, mīlēdama vīrieti, sieviete iemīl un ieņem arī viņa do mas, kaut arī pati spriestu citādi. Viņas sirds pievērsta svētajam, bet mīlestībā uz vīrieti uzvarētāju viņa iemīl uzvarošo. Un tā mums radās doma par upuri un salīdzi nāšanos.

— Tā un ne citādi, — piebalsoja viņai vecais. — Šo dien es spētu pārliecinoši izskaidrot mūsu rīcību pagares valdnieka priekšā. Mūsu Horu, ko mēs, brālis un māsa, Usīrs un Eseta, radījām tumsībā, mēs izlēmām atraut tai un veltīt kam gaišākam. Tā bija mūsu kopīgā nodeva jaunajam laikam. Un, nejautājuši viņam, vai viņš to vēlas, mēs rīkojāmies tā, kā bijām vienojušies, un domās tas bija labi, kaut arī, iespējams, bija aplam darīts.

— Ja mēs kļūdījāmies, — viņa atteica, — atbildība jānes mums abiem, jo to, ko mēs izdarījām mūsu tumsas dēliņam, mēs izperinājām kopā, tikai apsvērumi mums bija katram savi. Man, kā jau mātei, vairāk par gaismu un tās pielabināšanu rūpēja mūsu dēla zemes dižums un godība: šādā ceļā es cerēju padarīt viņu par galminieku un valdnieka kalpu un gultzini, lai viņš savas īpašās satversmes dēļ kļūtu par augstu titulu nesēju un faraons apbērtu viņu ar slavas zeltu un labvēlības apliecinājumiem — kā jau visnotaļ kalpībai veltītu augstmani. Tādi bija mani apsvērumi, un tie palīdzēja man samierināties ar domu par salīdzināšanos, kas, atklāti sakot, mani nomāca.

— Tas ir pavisam dabiski, — viņš teica, — ka tu manu domu izgrozīji pēc sava prāta, pievienodama tai pati savus apsvērumus, līdz doma kļuva par darbību, paveiktu mīlestībā uz dēliņu, kuram savu ieskatu nebija. Arī man nebija iebildumu pret tām priekšrocībām, kas, pēc tava sievietes prāta, izrietēja no darītā un tika upura zēnam, taču manas domas — vīrieša domas bija pievērstas gaismai.

— Ak, brāl^i veco, — viņa teica, — gūtās priekšrocības, pēc manām domām, ir pietiekami nozīmīgas, lai atsauktos uz tām ne tikai pagares tiesā, kur svērs mūsu sirdis, bet arī izskaidrojoties ar dēlu. Jo, kaut gan pret mums, cienījamiem vecākiem, viņš izturas bezgala iejūtīgi un bijīgi un mēs, sirmie dižcilši, viņa namā tiekam augsti godāti, mani dažbrīd tomēr biedē viņa sejas izteiksme, kurā jaušams tāds kā slēpts piktums uz mums abiem, tāpēc ka mēs bez viņa ziņas un piekrišanas, viņam vēl nespējot pretoties, apšņāpām viņu par galma kungu.

— Ko tu neteiksi, — satraucās aizsmakušais Huī, — viņš vēl kurnēs par svētajiem vecākiem augšstāvā! Taču viņam, upura dēlam, jāsalīdzina mūs ar laiku un to, kas dienas kārtībā, — tas ir viņa uzdevums, un par to viņam tiek pašas glaimojošākās priekšrocības, kas visu vērš par labu, tā ka lai nemaz nedomā uzmest lūpu! Es, patiesību sakot, lāgā neticu, ka viņš piktojas — un vēl uz mums, jo viņš ir vīrietis pēc sava gara un savas iedabas, tātad uzvarošā pusē, tāpēc es nešaubos, ka vecāku salīdzināšanās upuri viņš atzīst par pareizu un lepojas ar savu īpašo satversmi.

— Protams, protams, — viņa teica, piekrītoši pamādama ar galvu, — tomēr arī tu, vecīti manu, īsti drošs neesi, vai mēs nepārcentāmies, saraudami viņa nabas saiti ar mātes tumsu. Jo vai tad upura dēls kļuvis par Saules vērsi? Kur nu, tikai par gaismas galma kalpu!

— Neklāsti man to, kas nomoka arī mani, — viņš aizsmacis norāja sievu, — jo tas nav galvenais! Visvairāk mani nomoka doma par laikmetu un to, kas dienas kārtībā, un salīdzināšanās upuri. Vaina ir upurī, ja tas, kaut arī labi domāts, šķiet, nav pilnībā attaisnojies un liekas drusku lempīgs.

— Tiesa kas tiesa, — viņa ieteicās atkal, — glaimojoša mierinājuma un koša atlīdzinājuma viņam, mūsu Horam, kā jau Saules kalpam un gaismas goda titulu nesējam, neapšaubāmi papilnam — tiktāl viss kārtībā. Bet neaizmirsīsim arī Enī, mūsu dēlenīti, daiļo Mūt-em-enetu, nama pa-vēlnieci, Petepra laulāto draudzeni. Arī viņas dēļ man, sievietei un mātei, reizēm sametas nemierīgs prāts; kaut viņa pret mums, svētajiem, izturas bezgalmīļi un bijīgi, man tomēr ir aizdomas, ka savā sirdī viņa tur uz mums, vecākiem, īgnu prātu un klusībā pārmet mums, ka mūsu dēls padarīts par galminieku un karakungs ir tikai titula pēc, nevis īstenībā. Tici man, mūsu Enī ir pietiekami sievišķīga, lai slepus par to pukotos, un sievišķības arī man ir gana, lai mirkļiem, dēlenītei aizmirstoties, pamanītu sapīkumu viņas vaibstos.

— Blēņas! — atcirta Huī. — Tā būtu salta nepateicība, ja viņa savā svētajā sirdī slēptu tādas jūtas. Jo mierinājuma un atlīdzinājuma viņai tiek tikpat, cik Petepra, ja ne vairāk, un es atsakos noticēt, ka viņai kremt zemei piederīgais, reiz pati ir tuva dieviem un Amuna blakus-sieva augstā dieva laulātās draudzenes namā Tēbās. Vai tas nav nekas, vai tas vēl par maz — būt Hathorai, Ra sievai, kura kopā ar citām šā titula nesējām dej un dzied roku bungu pavadījumā Amuna priekšā, tērpusies augumam cieši piegulošā dievietes ģērbā un galvā uzlikusi zelta aubi, ko rotā ragi un Saules disks vidū? Nē, tas nav nieks, nedz sīkums, tas ir milzīgs gandarījums un liels mierinājums, kas lemts mūsu dēla, galma kunga, goda > sievai, un viņas piederīgie zināja, ko dara, atdodami tarfū^2 savu meitu par pirmo un īsteno sievu, kad abi vēl bija bērni un ne par kādu miesas tuvību nevarēja būt ne runas, — tas bija gudri darīts, jo abu laulība bija un palika tīri reprezentatīva.

— Nu jā, — teica Tuī, — tādai tai neizbēgami bija lemts palikt. Un tomēr, raugoties sievietes acīm, viņai ticis sūrs liktenis — dienas gaismā varbūt spožs un godpilns, toties naktī — vieni sirdēsti. Par Mūtu sauc mūsu dēla-sievu, par Mūtu kailatnes ielejā, un tas ir senmātes vārds. Bet viņai mūsu dēla galminieciskuma dēļ par māti nekļūt, un es baidos, ka sirds dziļumos viņa mūs nosoda un aiz maiguma, ko mums izrāda, slēpj aizvainotību.

— Lai viņa neiztaisās par zosi, — rājās Huī, — un zemes nesasmeļu ūdeņu putnu, tieši tā arī pasaki viņai, dē-lenei, redzēdama, ka viņa božas! Un arī no tavas — sievietes un mātes puses nav glīti uzmesties viņai par aizstāvi un nodarīt pāri dēlam, tas man nepatīk. Tā runādama, tu pazemo ne tikai viņu, mūsu Horu, bet visu sieviešu dzimumu, kuru domājies aizstāvam, un pazemo to, it kā tam cita veidola pasaulē nebūtu kā vien braulīgas nīlzirgu mātītes tēls. Tiesa, no dabas tu esi akla kā kur-mene, un domu par jaunu laiku un salīdzināšanos nodevu un iedvesu tev es, vīrietis. Un tomēr tu nespētu nedz uztvert, nedz izprast to un nebūtu bijusi ar mieru nest izpirkuma upurim mūsu dēliņa vīrietību, ja tev, sievietei, nebūtu it nekāda sakara ar gaismu un citu — gaišāku esmi. Vai tad sievišķuma ietēls un tiesa laiku laikos ir tikai auglīgā melnzeme? Nē, tā tas nav, arī šķīstai Mēness priesterienei nezūd sievietes cieņa. Pasaki viņai, savai Enī, lai neiztaisās par zosi! Viņa, mūsu dēla pirmā un īstenā sieva, ir viena no pirmajām abu zemju dāmām un, pateicoties vīra dižumam, saucas par ķēniņienes Tejes, dieva sievas, draudzeni, un arī pati ir dieva sieva Amuna Dienvidu harēmā un Hathoras vārda nesēja citu šā vārda nesēju vidū, kurām priekšniece ir augstā priestera Bekne-honsa laulātā draudzene un Amuna sievu nama pavēl-niece. Sava svētā stāvokļa ziņā viņa vārda pilnā nozīmē ir dieve, ragotās zeltaubes un Saules diska nesēja un balta Mēness priesteriene, — lielāku garīgu mierinājumu pat iztēloties grūti. Vai tādas sievietes pasaulīgajai laulības dzīvei vispiedienīgāks nav godpilns šķitums un vīrs — izpirkuma upuris, gaismas dēls un galminieks? Viscaur piedienīgs, pēc manām domām, un nu tu zini, kas tev s^ķāms, ja viņai pietrūktu šīs piedienības izpratnes.

Bet Tuī, kratīdama galvu, atbildēja:

— Man neizdosies viņai to pateikt, vecīti manu, jo viņa man, dēla mātei, nedod ne mazāko iemeslu šādiem atgādinājumiem un kļūtu, tā teikt, vai mēma aiz izbrīna, ja es, paklausīdama tev, apsaukātu viņu par zosi. Viņa, mūsu Enī, ir lepna, tikpat lepna kā Petepra, viņas laulātais draugs, mūsu dēls; un kā viens, tā otrs — Mēness priesteriene un Saules gultzinis — neko citu nezina kā vien savu dienas gaismas lepnību. Vai viņu dzīve, raugoties dienas acīm, nav laimīga un augsti godājama, un vai viņi — ļaudīm par iepriecu — nedzīvo tā, kā to prasa cildenas paražas? Un ko gan citu lai viņi lolotu, ja ne savu lepnumu! Bet, ja ari zinātu ko citu, liegtos tam noticēt un tikai novērstos no tā savā dvēselē un nocietinātos savā lepnumā. Kā man tavā vārdā nosaukt dēlēni par zosi, ja viņa nav zoss un pat lepojas ar to, ka ir dievam aiztaupīta, un smaržo rūgti kā mirte? Pieminot sirdēstus un ļaunā ņemšanu, man prātā ne jau diena un godpilnas dienas norises, bet nakts klusums un nemodušos mātes jūtu tumsa, kurā nevar rājoties ielauzties, apsaucot otru par zosi. Bet, ja tu, vīrietis, baiļojies, ka gaisma mums nepiedos mūsu tumsas laulību, es, sieviete, baidos, ka mātišķā tumsa atriebsies viņiem, gaismas bērniem.

Pēkšņi Huī ieķiķinājās — par izbīli Jāzepam, kurš, turēdams rokās cienastu, tā satrūkās, ka īsu mirkli vairs nebija gluži nekustīgs Mēmais kalps. Novērsis acis no di-bensienas, viņš uzmeta ašu skatienu abiem vecajiem, cenzdamies izdibināt, vai tie ievērojuši viņa izkustēšanos; bet tie neko nebija pamanījuši; iegrimuši pārrunās par kopīgi pastrādāto, abi pievērsa viņam tikpat uzmanības, cik akmeņkaļa Mer-em-opeta veidotajai alabastra vāzei, Mēmā kalpa līdziniecei telpas pretējā stūrī. Tāpēc viņš no jauna aizgrieza skatienu un stiklainām acīm raudzījās garām Huī ausij. Tiesa, elpu viņam vēl arvien rāva ciet — tik baisma pēc visa dzirdētā bija izklausījusies Huī vecīgā ķiķināšana.

— Hi-hī! — krecinādams smēja Huī. — Ko tu baidies, tumsa ir mēma, turklāt ir neapzinās, ka īgņojas. Dēliņš un dēlenīte augstu nes degunu, ne prātā viņiem nav pikto ties un pukoties uz vecīšiem, kas nodarījuši viņiem pāri pataisīdami bullīti par vērsīti, kad tas neko vēl neapjēdza un tikai spārdījās un kārpījās pretī. Hi-hi-hī! Kas tur ko baidīties! Nedz kāds piktojas, nedz pukojas, viss nobāzts tumsā, un, ja kaut kas arī nāktu gaismā, tas atkal tiktu paslēpts aiz labi audzinātu ļaužu bijāšanas un maigas goddevības pret dārgajiem vecākiem, pielūgsmes cienīgajiem augšstāva iemītniekiem, lai arī mēs savas salīdzināšanas labad reiz izāzējām mūsu bērniņus. Hi-hi-hī! Dubults neplīst! Divkārt tumsā nobāzts, aiz deviņām atslēgām turēts, kā ar tempļa zieģeli aizzieģelēts — un mīļie vecīši ir bez vainas! Vai tevi neuzjautrina viltīgais joks, ko mēs ar viņiem izspēlējām?

Pirmajā brīdī Tuī likās netīkami pārsteigta par brāļa un laulātā drauga smiekliņu, bet, ieklausījusies, ko tas saka, nomierinājās un, samiegusi jau tā šaurās ačteles, ari sāka ķiķināt. Salikuši rokas uz vēdera, ierāvuši galvu plecos, abi vecie ļaudis saguma greznajos krēslos, savā nodabā grudzinādami.

— Hi-hi-hī, tev taisnība, — smiekuļoja Tuī. — Tava kurmjacīte saprot itin labi, cik smalks joks ar bērniņiem izspēlēts, kā abi izāzēti, un nodarījums apslēpts tumsā, aiz deviņām atslēgām noglabāts, un bērnu dusmas mums, vecajiem, nedraud. Varam būt mierīgi, viss ir viltīgi nostrādāts. Turklāt man ir prieks, ka tu, kurmīti manu, esi labā omā un vairs neraizējies par pratināšanu pagares tiesā. Vai tagad tu tomēr neesi saguris un vai man nedot zīmi Mēmajam kalpam, lai tas pienes klāt cienastu?

— Ne drusciņ! — atbildēja Huī. — Ne miņas nav no saguruma. Gluži otrādi, patērzējis stundiņu, es jūtos tīri vai atspirdzis. Ēstgriba man būtu, taču neizmaitāsim to pirms vakara maltītes, uz kuru drīz sanāks Svētā ģimene, maigā gādībā sniedzot cits citam lotosziedu pušķīti. Hi-hī! Bet tagad paplaukšķināsim abām kalponītēm, lai tās pavadā mūs pa augļu dārzu, jo atspirgušam man sagribējies mazliet izlocīt kājas.

Un viņš sasita plaukstas. Atsteidzās abas meitenītes, glupā centībā mutītes iepletušas, sniedza vecajiem savas skalu rociņas un pieturēdamas noveda viņus pa kāpnēm lejā dārzā.

Ar joni ievilcis elpu, Jāzeps nolika savu turamo uz grīdas. Rokas bija gandrīz tikpat notirpušas kā toreiz, kad ismaēlieši izvilka viņu no akas.

«Tie gan ir ģeķi tā kunga priekšā,» viņš nodomāja, «šie tā sauktie svētie vecāki! Ko tik visu es neuzzināju par svētības nama apslēpto postu — lai dievs žēlīgs! Te nu redzams, ka dzīvošana izsmalcinātas gaumes debesu augstumos no muļķības neglābj un no aplamībām nepasargā. Kā man gribētos pastāstīt tēvam par šo pagānu dieva ģeķību! Nabaga Potifars!»

Vēl neaiznesis Hamatam atpakaļ cienastu, viņš atmetās uz grīdas pīteņa, lai, beidzis tēlot Mēmā kalpa lomu, mazliet atlaidinātu smeldzošās rokas un kājas.

JĀZEPS APDOMĀ ŠĪS LIETAS

Viņu satrauca un satrieca tas, ko viņš kalpodams bija dzirdējis, un saklausītais atkal un atkal nodarbināja viņa domas. Jāzepa netīksme pret svētajiem vecīšiem bija liela, un aiz atslēgas to turēja un iegrožoja vienīgi gudra piesardzība un godbijība, nevis akla neizpratne, jo viscaur skaidri apzināts bija tiklab viņa sašutums par veco ļaužu nepiedodamo dieva muļķību, kā ari riebums par labsajūtu, kādā tie gozējās, nešaubīdamies, ka pašu cieņpilnais stāvoklis pasargā tos no jebkuriem pārmetumiem.

Bet nepamanīta Jāzepam nepalika ari pamācīguma nokrāsa, kas raksturoja pieredzi, kuru viņš, Abrāma mazdēls, bija guvis, izlikdamies par nedzīvu priekšmetu, un viņš nebūtu Jāzeps, ja neizmantotu to savā labā. Tas, ko viņš tika dzirdējis, paplašināja redzesloku un brīdināja nenoturēt savu tiešo garīgo dzimteni, tēvu dieva meklējumu gaisotni, kurā pats dzimis un uzaudzis, par gluži vienreizēji neatkārtojamu un ne ar ko citu nesalīdzināmu pasauli. Ne jau Jēkabs vien raizējās. Tie paši jautājumi nodarbināja arī citus, un itin visur ļaudis bažījās, vai pareizi izprot augstāko varu gribu un laika garu, — kaut ari vienā otrā vietā tas noveda pie galīgi aplamiem ieskatiem, un vienīgi Jēkabam mantojumā atstātā dieva doma, protams, pavēra pašas smalkākās un drošākās pārbaudes iespējas, tiecoties raizīgi izdibināt, vai paražas atpalikdamas nav nonākušas pretrunā ar tā kunga vēlmēm un izaugsmi.

Un tomēr — cik lēti arī šeit ik uz soļa varēja kļūdīties! Nemaz nevajadzēja atcerēties Lābanu, kurš aizsēdējies pie pirmavota, un krūku ar viņa dēliņu. Tam vispār bija trūcis jebkuras izpratnes, apsverot, ciktāl paraža, iespējams, jau kļuvusi par negantību. Bet cik viegli varēja maldināt arī attīstīta šādu pārmaiņu izjūta! Vai grūtsirdīgas bažas par svētkiem nebija vedušas Jēkabu kārdināšanā izskaust tos līdz ar visām paražām tāpēc vien, ka saknes tiem, iespējams, iesniedzās pazemes zampī? Dēlam bija vajadzējis lūgt tēvu, lai tas pasaudzē saudzēšanas svētkus, kuplo pavēni devēju koku, kurš līdz ar to kungu pacēlies augstu pār zampī stiegošajām saknēm, bet nokalstu, ja saknes iznīdētu. Jāzeps bija par saudzēšanu, nevis iznīdēšanu. Tas kungs, kas galu galā arī vienmēr nebija bijis tāds, kāds tas ir šodien, Jāzepa acīs bija žēlo-sanas un garāmiešanas dievs — pat plūdu reizē tas netika spēris galējus soļus, iznīdējis cilvēci līdz ar saknēm, bet bija iedvesis kādam prātavīram domu par glābšanos šķirstu. Saprātīgums un saudzīgums Jāzepam bija radniecīgi jēdzieni, kas pamīšus tērpās vienās un tajās pašās drānās un laikam pat saucās vienā vārdā, proti, par labestību. Dievs bija pārbaudījis Abrāmu, likdams viņam upurēt dēlu, taču upuri nebija pieņēmis, pamācīgi aizstādams to ar aunu. Šejienes ļaužu garīgajā mantojumā, lai kādos izsmalcinātas gaumes debesu augstumos tie lidinātos, tik saprātīgu nostāstu diemžēl nebija — viņiem šis tas bija piedodams, kaut arī viņi bija izspēlējuši neizdevušos joku paši ar saviem bērniem un tagad par to pretīgi ķiķināja. Arī viņi bija sekojuši sentēvu paradumam, saskatīdami apšaubāmā un lielākoties vēl tumsas valstībai piederīgā nostāstā mājienu, ka pienācis laiks saraut saites ar seniski svēto un tā paražām un pakāpties pretī gaismai, un jutušies aicināti nest upuri. Cik atpalicīga bijusi viņu rīcība, cenšoties līdzīgi Lābanam izdabāt jaunajam laikam! Šiem dieva pamestajiem nekāds auns vis nebija parādījies, lai viņi to izrāmītu, kalpojot gaismai, un viņi bija kastrējuši nevis aunu, bet Potifaru, savu dēliņu, kurš veltīgi spirinājies pretī.

Tā laikam gan bija saucama par pēdējo nekrietnību un ģeķīgi aplamu velti jaunajam un uzvarošajam. Jo nevar tuvoties sentēvu garam, nosprieda Jāzeps, ja iznīdē saknes, un starp divdzimumu pilnību un bezdzimuma galmi-nieciskumu ir liela atšķirība. Vīrietības un sievietības savienojums, kam piemīt abu dzimumu spēki, ir dievišķīgs — kā Nīlas tēls ar vienu vīrieša un otru sievietes krūti un kā Mēness, kas attiecībā pret Sauli ir vīrišķas, bet pret Zemi — sievišķas cilmes un ar savas sēklas staru zemes govī dzemdina svēto vērsi; un šāda divdzimumība, pēc Jāzepa lēsuma, attiecās pret bezdzimuma galminiecis-kumu kā divi pret nulli.

Nabaga Potifars! Par spīti savu ugunsratu spozmei un visam savam dižumam Ēģiptes dižajo vidū, viņš bija nulle. Par pavēlnieku jaunajam vergam Osarsifam bija nulle, Rūbena tornis bez spēka un apgrēcības, neveiksmīgs upuris, neatraidīts, tomēr nepieņemts, ne šis, ne tas, nedz dieviem, nedz cilvēkiem piederīgais, gaužām lepns un cieņ-pilns savas godības dienas gaismā, bet niecība pats savas sakropļotās esmes nullības tumšajā atskārtā, kam tik nepieciešami cieņas apstiprinājumi un glaimi, ar kuriem to

bagātīgi apveltījuši apstākļi un bērtin apbēra uzticamais kalps Mont-kavs.

Pēc namiņā dzirdētās sarunas glaimā kalpa uzticība atklājās Jāzepam vēl neiepazītā gaismā, un viņš uzreiz atzina to par atdarināšanas cienīgu. Jā, tā tas bija: vadīdamies pēc atziņām, ko tika guvis, tēlodams Mēmo kalpu, Jāzeps izlēma: līdzko tāda izdevība radīsies, arī viņš, sekodams Mont-kava paraugam, «palīdzēs» savam kungam ēģiptietim un — par to viņam šaubu nebija — izdarīs to smalkjūtīgāk un tīkamāk kungam nekā namzinis. Jo tādējādi, viņš teica sev, vislabāk būs «palīdzēts» vēl kādam . citam kungam, proti, pašam visaugstajam, izvirzīt viņu, jauno vergu Osarsifu, tai pasaulē, kurā viņš pārstādīts.

Šeit patiesības vārdā jānoraida apvainojumi, kurus pasteigsies izteikt morālisti, pārmezdami Jāzepam saltu aprēķinu. Tik vienkāršoti tas ētiskā ziņā nebija. Jāzeps jau labu laiku bija vērojis Mont-kavu, nama Vecāko kalpu, un puslīdz nešaubīgi sapratis, ka tas ir godavīrs, kura izdabāšana kungam pelnījusi citu — godājamāku apzīmējumu, proti, būtu dēvējama kaut vai par iztapšanu, un, sapratis to, savukārt secināja, ka Petepra — virsnieks titula pēc laikam ir tik lielas kalpa mīlestības cienīgs, un šo secinājumu apstiprināja paša iespaidi par nama saimnieku. Dižciltīgais ēģiptietis, kā likās Jāzepam, bija cēlsirdīgs un cienījams cilvēks, jūtīgs un labs, un, ja arī dižciltis vēlējās, lai viņa dēļ visi dreb, tad tas bija viegli izskaidrojams ar viņa — reliģiskas atpalicības upura satversmi: tiesības uz zināmu ļaunprātību, nosprieda Jāzeps, viņam laikam gan nebija liedzamas.

Tā nu Jāzeps, kā redzams, vēl nesaskāries ar kungu, klusībā domās jau kalpoja Potifaram, aizstāvēja viņu un vēlējās kļūt viņam noderīgs. Ēģiptietis, pirmām kārtām, bija viņa kungs, kam viņš pārdots, cita — augstāka tuvā kajā apkaimē nebija, un kunga un pavēlnieka ideja Jāzepa izpratnē jau izsenis un pati par sevi ietvēra saudzīgas iztapšanas elementu, kā izrādījās, vienlīdz attiecināmu uz augšas un lejas sfēru, tātad zināmā mērā arī uz zemes dzīves un tuvākās apkaimes parādībām. Sapratīsim to pareizi! Kunga un augstākā pavēlnieka idejas veidoja it kĶ tāpatību, izdevīgu daļējai augšējā un apakšējā jaukšanai un identificēšanai. Šo noslieci pastiprināja doma par «palīdzēšanu», kā arī apsvērums, ka viņš, Jāzeps, visdrīzāk pakalpos savu sapņu kunga providencei, ja, iedams Mont-kava pēdās, «palīdzēs» Petepra — savam tiešajam pavēl-

niekam. Taču arī tas vēl nebija viss: pievienojās vēl kāds apstāklis, kas viņa attieksmi pret debesu valdnieku zināmā mērā pielīdzināja attieksmei pret ugunīgo ratu pavēlnieku. Viņš bija ievērojis grūtsirdīgo, lepno, apslēpti pateicīgo smaidu, ar kādu Potifars atsaucās uz nama pārziņa glaimiem, — rūgto vientulību, ko pauda smaids. Tāds apgalvojums varbūt liksies bērnišķīgs, tomēr Jāzeps saskatīja vienlīdz līdzjūtības cienīgu radniecību starp tēvu dieva aizlaicīgo vienatnību un lepnā, godazīmēm apkārtā, kroplā Rūbena torņa izstumtību. Jā gan, arī dievs tas kungs savā dižumā bija vientuļš, un Jāzeps izjuta ar visu sirdi un atcerējās jo skaidri, cik lielā mērā tas apstāklis, ka dievam nav nedz sievas, nedz bērnu, palīdz izskaidrot dieva greizsirdību uz derību, ko viņš noslēdzis ar cilvēku.

Jāzeps iedomāja par to īpašo labsajūtu, ko vientuļajam rada krietna kalpa uzticība, un tām īpašajām sāpēm, kuras vientulim nodara neuzticamais. Viņš, protams, turēja prātā, ka dievam vienīgi tāpēc nav sakara ar dzimšanu un nāvi, ka pēc savas dabas dievs ir gan baāls, gan baā-lata; lielo starpību starp divi un nulli viņš neaizmirsa ne mirkli. Un tomēr mēs tikai ietērpjam vārdos neizteikto lietas būtību, sacīdami, ka zināmas iežēlas un saudzības jūtas Jāzepā saplūda vienkop un viņš izlēma kā cilvēks tikpat uzticami kalpot vientuļajai «nullei», kā bija paradis kalpot bezgala vientuļajam «divi».

JĀZEPS RUNĀ POTIFARA PRIEKŠĀ

Un tā mēs esam nonākuši pie Jāzepa pirmās un izšķirošās tikšanās un sarunas ar Potifaru nama augļu dārzā — sarunas, kas ne ar pušplēstu vārdu nav pieminēta nevienā no neskaitāmajiem šā likteņstāsta izklāstiem nedz Austrumos, nedz Rietumos, nedz prozā, nedz dzejā sacerētajos, tāpat kā tajos nav daudzo detalizējumu, precizējumu un pārliecinošo skaidrojumu, ar kuru ieviesumu un beletri-zāciju var lepoties mūsu versija un redakcija.

Šaubu nav, tas atkal bija Bes-em-hebs, āksts Vezīrs, kuram Jāzeps netieši varēja pateikties par sen ilgoto un visai viņa turpmākajai dzīvei tik nozīmīgo tikšanos, kaut ari pundurītis, kura varā nebija to izkārtot, parūpējās vienīgi par priekšnosacījumiem, lai tā notiktu. Un šādā sakarībā jaunais kalps Osarsifs, kurš vēl arvien slamstī-jās apkārt, vien šur tur pielikdams roku, kādu dienu tika

norīkots par dārznieku Potifara dārzā — protams, ne jau par galveno dārzkopi; dārzu pārzināja Hun-Anups, Dēdi dēls, iesaukts par Sarkanvēderi sava saulē stipri iedegušā vēderiņa dēļ, kurš līdzīgi rieta spīdeklim nokārās pār pavēderē sasieto sānautu, — vīrs Mont-kava gados, tikai dienesta stāvokļa ziņā zemāks, lai arī iemantojis cieņu kā jau labs sava amata pratējs; dabas un augu valsts pazinējs un kopējs, kam rūpēja gan dārza skaistums un raža, gan augu indīgās un dziednieciskās īpašības, un tādējādi namā ne tikai dārznieks, mežzinis un puķkopis, kam jāgādā, lai galdā būtu ziedi, bet arī aptiekārs un drogu zinātājs, dziednieks, kungs pār novārījumiem, izvilkumiem, ziedēm, caurejas un vemšanas līdzekļiem un sautējošiem aplikumiem, ar kuriem saslimšanas gadījumā dakterē ja kā lopiņus, tā cilvēkus, tiesa, tikai kalpotājus, jo kungiem tādā reizē palikt dzīviem vai nomirt palīdzēja bargs un mācīts dieva tempļa mediķis... Arī plikais galvvidus Hun-Anupam bija sarkanīgs, jo aubi viņš neatzina, un aiz auss viņam allaž bija aizsprausts lotoszieds tāpat kā rakstvedim — niedres rakstīkla. No gurnu apsēja dārzniekam līda laukā visvisādi zāļu kumšķi, izmēģinājuma sakneņu un dzinumu paraugi, garāmejot nošņāpti ar dārza šķērēm, kas līdz ar irdināmo irbuli un mazu zāģīti žvadzēja viņam pie sāniem. Seja ducīgajam vīrelim bija tumši sārta un likās itin vēlīga: mute zem gurķa deguna — grūti pateikt, aiz īgnuma vai labsajūtas, — ērmoti viebās, bet no vaigiem, kas ne reizi nebija skūti, it kā sakņu spurgaliņas stīdzēja retas, garas spalvas, vēl pastiprinādamas sasārtušā, saulē acis samiegušā vīreļa tik zīmīgo līdzību zemes gariņam. Strupais, māla sarkanais pirksts, ar kuru viņš piedraudēja padotajiem, ja tie, viņaprāt, laiskojās, atgādināja nupat no dobes izrautu burkānu.

Pie šā dārza pārzinātāja tātad bija griezies Dievmīlītis, aizlikdams kādu vārdu par svešzemes vergu, kurš, kā mazais viņam pažužināja, jau no bērna kājas esot liels zemes darbu un augļu pazinējs, tāpēc ka pirms pārdošanas verdzībā kopis tēva eļļas koku birzi dzimtajā pusē, bēdu zemē Retenē, un aiz mīlestības uz tās augļiem saplūcies ar palīgiem, tāpēc ka tie notraukuši olīvas, mezdami akmeņus, un nevīžīgi izspieduši eļļu. Bez tam svešais pilnīgi pārliecinājis viņu, pundurīti, ka mantojis burvju spējas jeb saņēmis tādu kā svētību, turklāt divkāršu, no debesīm un zemes dziļumiem nākušu, tātad tieši

to, kas nepieciešams dārzniekam, un lai taču Hun-Anups pieņemot darbā šo puisi, kurš saimniecībai par zaudējumu slaistoties apkārt; to viņam iesakot mazo ļaužu vie-dums, kurā ieklausīdamies neviens vēl neesot pievīlies.

Tā runāja Vezīrs, turēdams sirdī Jāzepa vēlmi stāties kunga vaiga priekšā un labi zinādams, ka darbošanās dārzā šai ziņā paver vislielākās iespējas. Jo, tāpat kā jebkurš ēģiptiešu augstmanis, vēdekļa nesējs mīlēja savu apūdeņojamo dārzu, cerēdams, ka tāds piederēs viņam un priecēs acis arī aizkapa dzīvē, un sēdēja vai pastaigājās tajā gan rītā, gan vakarā, reizēm, ja pašam radās tāda vēlēšanās, arī apstādamies un parunādamies ar dārza kopējiem, ne tikai ar Sarkanvēderi, pārzini, bet arī ar strādājošiem — kaplētājiem un ūdens smēlējiem; un tieši ar to saistījās pundura iecere, ko izdevās visā pilnībā īstenot.

Sarkanvēderis tik tiešām pieņēma Jāzepu par dārzkopi, proti, piešķīra viņam darbu augļu jeb, vēl tiešāk, palmu dārzā, kas uz dienvidiem no galvenās ēkas pletās līdz pīļu dīķa austrumu malai, bet vēl patālāk uz austrumiem pagalma virzienā pārgāja vīna dārzā. Tiesa, vīna dārzs bija arī pati palmu birzs, jo itin visur starp plūksnainu pušķu vainagotajiem stumbriem stiepās vīnogulāju stīgas, veidodamas blīvu aizkaru un tikai dažviet atstādamas pa taciņai gājējam. Augļu bagātība — jo vīna koki bija ķekaru pilni un vēdekļotās palmas deva dāsnu ražu, katru gadu vairākus simtus litru dateļu, — piešķīra stādījumiem paradīzes dārza skaistumu un ielīksmoja acis, tāpēc nebija nekāds brīnums, ka savam augļu dārzam ar šur tur ierīkotajām ūdens tvertnēm Petepra bija sevišķi pieķēries un nereti pat lika novietot tur guļamkrēslu, lai liegi šalkojošo palmu lapu ēnā ieklausītos priekšā lasītāja balsī vai uzklausītu rakstvežu ziņojumus.

Šajā dārzā Jēkaba dēlam tātad tika ierādīts darbs, turklāt tāds, kas, raisīdams sāpīgas pārdomas, atsauca atmiņā dārgu un baismi zudumā gājušu bijušā mūža īpašumu, — plīvuru, raibos svārkus, viņa un viņa mātes ketonet passlm. Viens no plīvurā izšūtajiem attēliem tūdaļ, jau pirmo reizi aplūkojot vizmaino līgavas tērpu, sevišķi bija dūries acīs — atainots tajā bija svētais koks, pie kura viens otram iepretī stāvēja divi bārdaini eņģeļi, apaugļojot piedūruši tam vīrietības zieda čiekuru. Jāzepam tagad bija tieši tāds pats uzdevums kā šiem gariem. Dateļpalma ir divmāju augs, un sievišķo palmu apputek-snēšana ar sēklu no tiem kokiem, kuriem gan ir putekš-nīcas, bet nav auglenīcu un drīksnu, jāpaveic vējam. Taču cilvēks jau izsenis pārņēmis arī šo darbu savā ziņā un apputeksnē augus mākslīgi, tas ir, tādējādi, ka nogrieztās vīrišķā auga ziedkopas satuvina ar sievišķā ziedkopām. Tieši to bija darījuši abi plīvurā attēlotie gari, stāvēdami pie koka, un tieši tas tagad bija uzticēts Jāzepam; šo darbu viņam lika veikt Sarkanvēderis, Dedī dēls, Potifara dārza pārraugs.

Sarkanvēderis uzdeva Jāzepam šo darbu viņa jaunības un roku un kāju vingruma dēļ, jo veikt vēja pienākumu nav viegli — tam, kurš to uzņemas, jābūt drosmīgam kokos kāpējam, turklāt nedrīkst reibt galva. Apputeksnētājs apliek ap vidu un apsien ap koku īpaši lokanu virvi, atsperas pret mizu vai citiem nelīdzenumiem, kādu zvīņotā-jam palmas stumbram papilnam, ar grozu vai vāceli rokā uzrāpjas vīrišķā koka galotnē, it kā pievelkot un atlaižot grožus, arvien no jauna parauj virvi abpus stumbram tik augstu, cik augstu tobrīd uzkāpis, un, sasniedzis lapotni, nogriež un rūpīgi savāc ziedkopas; pēc tam viņš pa stumbru nolaižas lejā un tāpat uzkāpj te vienā, te otrā, te trešā augļus devējā kokā un katrā «izsēdina» sēklainās skaras, proti, iekar skaras ziedkopās, kam ir sēklotnes, lai tās apputeksnētos un palmām labi drīz aizmestos gaišdzeltenas dateles, kuras jau var plūkt un ēst, lai arī īsti baudāmas ir tikai svelmainajos paofī un hathīra mēnešos nogatavojušās.

Ar māla sarkano burkāna pirkstu Hun-Anuņs norādīja Jāzepam palmas, vīrišķo ziedu nesējas, un to birzī nebija visai daudz, jo katrs tāds koks var apputeksnēt divdesmit trīsdesmit auglīgos. Viņš iedeva Jāzepam virvi, augstākā labuma pašmāju ražojumu — ne jau nez kādu tur kaņepāju'pinekli, bet teicami izmiekšķētu un mīksti izvēlētu niedres šķiedru valgu, un pārbaudīja, vai puisis pirmajā kāpienā pareizi aplicis virvi, jo dārzā viņš atbildēia par visu un nevēlējās, ka iesācējam, noveļoties no koka, izgāztos iekšas un saimniekam ietu zudumā līdzekļi, kas ieguldīti verga pirkumā. Pārliecinājies, ka jaunpieņemtajam veiklības gana, lai pat bez virves uzkāptu kokā, un ka rāpjas tas knašāk par vāveri un darbu veic saprātīgi un rūpīgi, viņš pameta Jāzepu vienu, apsolīdamies paturēt to dārzā un izmācīt par īstu dārznieku, ja izrādīsies, ka ar savu uzdevumu tas godam ticis galā un palmām aizmetīsies daudz augļu.

Jāzepam, jau no dabas godkāram dieva labad, šī tik pārdrošā un jēgpilnā rosīšanās ļoti patika, un viņš strādāja tā, lai pārsteigtu dārza pārraugu ar ātri un nevainojami paveiktu uzdevumu, tātad — lai atstātu uz Hun-Anupu tādu pašu iespaidu, kādu centās atstāt uz kuru katru, — strādāja aizrautīgi dienu un pēc tam otru līdz vēlam vakaram uri dziesnas stundai, kad rieta debesis aiz lotosziedu dīķa, pilsētas un Nīlas iedegās pārvarīgi košajā ikvakara karmīnsarkanuma un tulpju sārtuma toņu krāšņumā un pārējie kopēji jau bija atstājuši dārzu, palicis viens koku vidū vai, pareizāk sakot, kokos, gaistošās dienas gaismā «izsēdinādams» ziedkopas. Sēdēdams augstas, līganas palmas galotnē un piesardzīgi rosīdamies, viņš izdzirda apakšā sīku solīšu tipoņu un smalkas bal-stiņas sisināšanu un, pavēries lejup, ieraudzīja pundurīti Dievmīli, kurš — mazītiņš kā sēne tālu lejā — māja viņam ar roķelēm un, pielicis plaukstas pie mutes, cik vien skaļi spēdams, čukstēja:

— Osarsif! Viņš nāk!

Pateicis šos vārdus, mazais nozuda. Steigšus pārtraucis smalko darbošanos un drīzāk nošļūcis nekā nokāpis no koka, Jāzeps pārliecinājās, ka pa taciņu, kas vijās starp palmu stumbriem un vīnogulāju stīgām, nelielas svītas pavadībā no dīķa puses tiešām šurp nāk Potifars, kungs, — nāk, taisni izslējies, balts zem sārtajām saulrieta debesīm — un pavada viņu namzinis Mont-kavs, iedams gandrīz blakus, tikai nedaudz iesānis, pussoli aiz viņajv nācēju vidū bija arī Dudu, dārglietu pārzinis, divi nama rakstveži un Bes-em-hebs, kurš, brīdinājis Jāzepu, apkārtceļā atkal bija piebiedrojies pārējiem. «Redzi nu,» nodomāja Jāzeps, nenolaizdams acis no kunga, «viņš pastaigājas dārzā, kad svelme pierimst.» Pulciņam tuvojoties, Jāzeps nometās koka pakājē uz vaiga un, piespiedis pieri pie zemes, pacēla pret nācējiem plaukstas.

Pamanījis nolīkušo muguru taciņas malā, Petepra apstājās, un reizē ar viņu apstājās arī pavadoni.

— Piecelies! — viņš teica strupi, taču laipnā balsī, un Jāzeps, paklausīdams rīkojumam, strauji pielēca kājās. Viņš stāvēja pie pašas palmas — pazemīgs, sakrustojis rokas pie kakla, pieliecis galvu. Bet sirds viņam bija moža un gatavības pilna. Nu tas ir noticis: viņš, Jāzeps, stāv Petepra priekšā! Petepra ir apstājies. Nedrīkst pieļaut, ka viņš jau nākamajā mirklī dotos tālāk. Jāpanāk, katrā ziņā jāpanāk, lai viņš izbrīnītos. Ko viņš pajautās? Cerams, kaut ko tādu, lai atbildot izdotos viņu pārsteigt. Nodūris galvu, Jāzeps gaidīja.

— Vai tu esi piederīgs namam? — tepat blakus vaicāja laipna balss.

Nekādas plašās iespējas tāds jautājums nepavēra. Ja nu vienīgi izteiksme, nevis saturs varbūt liks saausīties, lai arī nepārsteigs, taču, galvenais, liegs uzreiz aiziet.

Jāzeps nomurmināja:

— Mans dižais pavēlnieks zina visu. Vispēdējais un vispazemīgākais vergs nama vergu vidū stāv viņa priekšā. Vispēdējais un vispazemīgākais kalps teic sevi laimīgu, ka drīkst slavināt savu kungu.

«Viduvēji!» Jāzeps nodomāja. «Vai tiešām viņš dosies tālāk? Nē, viņš vispirms pajautās, kādēļ es vēl uzturos šeit. Man jābūt cik vien iespējams daiļrunīgam.»

— Vai tu esi dārznieks? — pēc īsa klusuma brīža no augšas vaicāja lēnīgi laipnā balss. Un viņš atbildēja:

— Visu redz un zina mans pavēlnieks — kā Ra, kurš viņu mums dāvinājis. Viņa dārznieku vidū es esmu vispēdējais dārza kopējs.

Balss vaicāja atkal:

— Kādēļ tu, saulei rietot, vēl esi šeit? Tavi biedri jau atpūšas un lauž savu maizi.

Jāzeps nokāra galvu pār sakrustotajām rokām.

— Tu, kungs mans, kas vadi faraona pulkus, tu, visdi-žais abu zemju dižajo starpā! — viņš teica tā, it kā skaitītu lūgsnu. — Tu līdzinies Ra, kad tas ar pavadoņiem savā strūgā šķērso debesis. Tu esi Ēģiptes stūre, un valsts laiva klausa tev. Tu esi nākamais pēc Tota, kurš spriež tiesu pār visiem bez izšķirības. Tu esi nabago balsts, tava žēlastība lai nāk pār mani kā ēdiens, kas remdina izsalkumu, kā apģērbs, kas kailumam dara galu, — lai pār mani nāk tava piedošana, ka, aprūpēdams tavus kokus, es aizkavējos darbā līdz stundai, kad tu apstaigā dārzu, un kļuvu par piedauzības akmeni tavām kājām!

Klusums. Iespējams, Petepra atskatījās uz pavadoņiem, brīnīdamies par tik izsmalcinātu lūgumu, izteiktu, tiesa, ar vieglu smiltāju iemītnieka akcentu, taču raiti, bez aizķeršanās — vispārpieņemti, tomēr itin izjusti; Jāzeps neredzēja, vai Potifars atskatās, tomēr cerēja, ka atskatās, un gaidīja. Saspringti klausoties, varēja dzirdēt, ka faraona draugs klusi iesmejas, atbildēdams:

— Ne jau centība nama labā un čakla darbošanās vēl pēc noliktā laika sadusmo kungu. Nebaidies! Tu tātad cītīgi strādāji. Vai tev patīk tavs darbs?

Jāzepam likās, ka pienācis īstais brīdis pacelt galvu un acis. Rāheles acis, melnas un neizdibināmi dziļas, pavērstas augšup, ielūkojās lēnīgās un paskumjās stirnas brū-numa acīs, kas lepni aizmiglotas un pētošas, taču vēlīgas raudzījās pretī. Viņa priekšā stāvēja Potifars — liels, tukls, ārkārtīgi izsmalcināti ģērbies, atspiedies ar vienu roku pret garā spieķa balstu, iestiprinātu nedaudz zem kristāla uzgaļa, bet otrā turēdams vēdekli mušu atgaiņāšanai un zizli ar pīnijas čiekuru galā. Raibā fajansa apkakle uz viņa krūtīm atgādināja ziedu viju. Kājas viņam bija ieautas ādas kājsegos, kas apņēma lielus, un ādas apavos — lūku un bronzas apdares sandalēs, kuras saturēja starp lielo un otro pirkstu izvērta siksniņa. Uz pieres nokarājās matos iesprausts svaigs lotoszieds, un, atbildi gaidot, glītā galva bija pieliekta uz Jāzepa pusi.

— Kā man lai nepatiktu dārznieka darbs, dižais pavēlniek mans, — Jāzeps atbildēja, — un kā lai es nestrādātu cītīgi, ja tas ir dieviem, ir cilvēkiem ir tīkams, un kaplētā ja darbs ne vienā vien un ne tikai skaistuma ziņā liekas pārāks par arāja un varbūt pat jebkuru citu darbu. Darboties ar kapli ir gods — senatnē kapli cilāja izredzētie. Vai Išullanū nebija diža dieva dārznieks, un vai pati Šina meita neveltīja tam laipnīgus skatienus, tāpēc ka tas diendienā nesa viņai ziedus, likdams iemirdzēties viņas upura galdam? Es zinu stāstu par bērnu, ko tie ielika niedru šķirstā, bet straume aiznesa šķirstu pie Akī, ūdens smēlēja, un tas apmācīja puisēnu smalkajā dārznieka amatā, un Šaruk-inū, dārzniekam, Ištara atdeva savu sirdi un valsti piedevām. Vēl es zinu stāstu par Ur-raimitī no īsinās, lielo valdnieku, kurš joka pēc apmainījās vietām ar Ellil-banī, dārznieku, un uzsēdināja to tronī. Bet Ellil-banī, raugi, palika uz tā sēžam un pats kļuva par valdnieku.

— Skat, skat! — noteica Petepra un smaidīdams atkal atskatījās uz pārvaldnieku Mont-kavu, kurš apjukumā sa-vaikstījās un nogrozīja galvu. Sekodami viņa piemēram, galvu nogrozīja arī alļi rakstveži, bet it īpaši Dudu, punduris, un tikai Šepses-Bess, Dievmīlītis, savilcis seju sīkās 'krunciņās, pamāja atzinīgi.

— Kur tu saklausījies to visu? Vai tu esi no Kardunia-šas? — akadiski pavaicāja galminieks, jo tā bija Babilonija, ko viņš sauca šai vārdā.

— Tur mani dzemdēja māte, — atbildēja Jāzeps ari babiloniešu mēlē. — Bet uzauga tas, kurš tev pieder* Čabi zemē, vienā no Kānaānas ielejām, pie sava tēva ganāmpulkiem.

— A? — nevērīgi izmeta Potifars. Viņam patika sarunāties babiloniski, un atbildes poētiskā intonācija — kaut kas nenosakāms, mājienam līdzīgs, saklausāms pirmām kārtām teicienā «pie sava tēva ganāmpulkiem» — gan valdzināja,- gan mulsināja viņu. Kundzisks biklums, nevēlēšanās jautājot pavedināt otru uz pārāk lielu atklātību un vēl uzzināt kaut ko tādu, par ko viņam daļas nav, sadūrās ar jau pamodināto ziņkāri, vēlēšanos paklausīties, kas šīm lūpām sakāms.

— Man jāatzīst, — viņš teica, — ka tu itin veikli runā ķēniņa Kadaš-manharbē valodā. — Un piebilda ēģiptiski: — Kas pastāstīja tev šīs teiksmas?

— Es lasīju tās, kungs, ar sava tēva Vecāko kalpu.

— Ko, tu proti lasīt? —- jautāja Petepra, priecādamies, ka radies iegansts izbrīnam, jo par tēvu, tāpat kā par to. ka tēvam bijis Vecākais kalps — tātad vispār bijuši kalpi, viņš nevēlējās ne dzirdēt.

Jāzeps drīzāk nokāra nekā nolieca galvu, proti, tā, it kā justos vainīgs.

— Un rakstīt arī?

Galva nokārās vēl zemāk.

— Kāds darbs tevi aizkavēja dārzā? — brīdi klusējis jautāja Potifars.

— Es apputeksnēju ziedus, pavēlniek mans.

— Jā? ... Vai tas koks tur, tev aiz muguras, ir vīrišķs vai sievišķs?

— Tas, kungs, ir auglīgs koks un dos bagātīgu ražu Bet, vai koks, kas dod ražu, saucams par vīrišķu vai sievišķu, nav galīgi noskaidrots — šai ziņā ļaudīm ir dažādi uzskati. Ēģiptē par vīrišķiem sauc kokus, kam ir augji Bet jūras salu iemītnieki, Alašijas un Krētas iedzīvotāji, ar kuriem man gadījies aprunāties, par sievišķiem uzskata auglīgos un par vīrišķiem — neauglīgos, tukšos, kam tikai putekšņi.

— Šis te tātad ir auglīgs, — īsi secināja faraona kara-kungs. — Un cik tam gadu? — viņš jautāja, jo tērzēšanai ar vergu nevarēja būt cita nolūka kā vienīgi zināšanu pārbaude.

— Ziedēt tas zied jau desmit gadu, pavēlniek, — pasmaidījis atbildēja Jāzeps ar manāmu pacilātību — da-lēji neviltotu (jo kokus viņš pazina labi), daļēji ari tēlotu, paša par vēlamu atzītu. — Un septiņpadsmit pagājuši, kopš tas stādīts. Pēc diviem trim gadiem tas — vai ari tā — sasniegs pilnu ražotspēju un dos daudz augļu. Taču jau tagad no šā koka gadā iegūst hīnu divsimt teicamu dzintardzeltenu augļu, brīnumlielu un skaistu, — protams, ja nepaļaujas uz vēju vien, bet apputeksnēšanu veic cilvēks. Tas ir viens no visražīgākajiem kokiem tavā dārzā, — viņš teica, runādams arvien dedzīgāk un piedurdams roku smuidrās palmas pīlārveidīgajam stumbram, — tik vīrišķs sava raženā spēka lepnumā, ka tā vien gribas piekrist Ēģiptes ļaužu spriedumam par koka dzimumu, un tik sievišķs savas auglības dāsnumā, ka rodas vēlēšanās pieslieties jūras salinieku ieskatam. Ar vārdu sakot, tas ir dievišķs koks, ja man, tavam kalpam, atļauts apvienot vienā vārdā to, kas tautu mēlēs ir šķirts.

— Vai tu re, — pa pusei zobgalīgi, pa pusei ziņkāri pārtrauca viņu Petepra, — pat par dievišķumu tev šis tas sakāms? Bērnībā tu droši vien esi upurējis kokiem?

— Nē, kungs, zem kokiem gan, bet kokiem — ne. Tiesa kas tiesa, pret kokiem mēs jutām bijību, jo tiem ir savs svētums, stāsta — tie esot senāki par pašu zemi. Tavam kalpam gadījies dzirdēt par Dzīvības koku, tas bijis apveltīts ar spēku radīt visu, kas pasaulē pastāv. Bet kāds tad ir šis visu radītājs spēks — vīrišķs vai sievišķs? Un ko lai saka par Ptaha māksliniekiem Mentē un faraona šejienes tēlniekiem, kuri rada tēlu pēc tēla un pilda ar dailes veidoliem pasauli, — kāds dzimums ir tam spēkam, kas iemājo viņos, vīrišķs vai sievišķs, un vai tas dzemdē vai dzemdina? Tas nav izdibināms, jo abējāds ir šis spēks, un Dzīvības koks laikam arī bijis divēja dzimuma jeb vienmājas augs, kādi ir daudzi koki un kāds ir Hepra, Saules vagulis, kurš dzemdina sevi pats. Raugi, dzimuma ziņā pasaule nav viendabīga, un mēs spriedelējam par vīrišķu un sievišķu sākotni, taču pat atšķirt neprotam tās vienu no otras, ja jau tautas nav vienis prātis, vai par vīrišķu saucams ražīgs vai neražīgs koks. Bet pasaules pamatu pamats un Dzīvības koks nav nedz vīrišķs, nedz sievišķs, jo ir gan viens, gan otrs. Ko tas izsaka — gan viens, gan otrs? To, ka Dzīvības koks nav nedz viens, nedz otrs. Jaunavīgs tas ir kā bārdaina dieviete un tiklab tēvs, kā arī māte visam, kas tapis, jo savā cildumā stāv pāri dzimumam un radošai jaunavībai sveša ir sašķeltība.

Potifars klusēja, atspiedies ar savu torņa augumu pret~n grezno spieķi, raudzīdamies kaut kur zemē, pārbaudāmajam pie kājām. Viņš juta siltumu sejā, krūtīs, visos locekļos — vieglu satraukumu, kas piesaistīja šai vietai un liedza doties tālāk, lai gan, par spīti augstāko aprindu cilvēka rūdījumam, netika gudrs, kā lai turpina šo sarunu. Aiz kundziska bikluma viņš bija vairījies uzzināt kaut ko vairāk par nez kāda tur verga pagātni; cita rakstura bikluma dēļ viņam tagad šķita, ka arī pašreiz sarunas ievirze kļuvusi bīstama. Varēja, protams, turpināt pastaigu un atstāt jauno svešzemnieku vienu pie koka, taču to viņš negribēja un neuzdrīkstējās darīt. Viņš vilcinājās, un, viņam klusējot, ierunājās godājamais sīkaļa Dudu, Cesetas laulātais draugs, atzīdams par lietderīgu atgādināt:

— Kā būtu, dižais pavēlniek, ja tu dotos tālāk un grieztos uz mājas pusi? Debesu uguns taisās dzist, kuru katru mirkli uzpūtīs salts tuksneša vējš, un tu vēl saķersi iesnas, jo mēteļa tev līdzi nav.

Dudu par sarūgtinājumu vēdekļa nesējs ir neieklausījās viņa vārdos. Aiz siltuma sajūtas galvā viņš bija kurls pret pundura prātīgo valodu. Viņš teica:

— Dziļdomīgs, man jāsaka, tu esi dārznieks, kānaā-niešu jaunekli, — un, nespēdams aizmirst izteikumu, kas gan skaniski, gan ar savu saturu bija iespiedies atmiņā, jautāja: — Vai daudz tavam tēvam bija ganāmpulku?

— Ļoti daudz, kungs. Tiem tik tikko pietika ganību.

— Tavs tēvs tātad dzīvoja bez rūpēm?

— Nekādu citu rūpju viņam nebija, kungs, vienīgi dieva rūpes.

— Kas tās par dieva rūpēm?

— Tās sastopamas daudzviet, kungs. Ar lielāku vai mazāku veiksmi un svētību tām nododas ļaudis visā pasaulē. Bet manai ciltij tās kopš aizseniem laikiem uzliktas īpaši, tāpēc manu tēvu, ganāmpulku pavēlnieku, godā arī par dieva valdoni.

— Tu dēvē viņu par pavēlnieku un pat par valdoni? Tad jau bērnībā tev nebūs trūcis nenieka?

— Tavam kalpam, — atbildēja Jāzeps, — laikam gan ir tiesības teikt, ka bērna dienās viņš svaidījās ar priecas,* eļļu un mita cieņā un pārticībā. Jo tēvs mīlēja viņu kvēlāk nekā viņa brāļus un darīja viņu bagātu ar savas mīlestības veltēm. Tas uzdāvināja viņam svētu ģērbu, uz kura bija izšūti visvisādi spīdekļi un diži simboli, — tas bija māņu plīvurs un samainījuma tērps, mātes atstāts mantojumā dēlam, un dēls valkāja to viņas vietā. Bet skaudības ilknis saplēsa tērpu driskās.

Potifaram neradās iespaids, ka tas tur melotu. Jaunekļa pagātnei pievērstais skatiens, dziļi izjustais stāstījums liecināja, ka viņš runā taisnību. Mazliet neskaidro, izplūdušo izteiksmes veidu, iespējams, varēja izskaidrot ar svešatnību, taču visā teiktajā jautās kāds patiesības grauds — tas bija skaidri noprotams.

— Kā tad tu nokļuvi... — sāka augstmanis, bet, vēlēdamies izteikties saudzīgi, aprāvās un jautāja: — Kā tava pagātne kļuva par tagadni?

— Pagātnei es nomiru, — atbildēja Jāzeps, — un mirdams atdzimu jaunai dzīvei un kalpošanai tev, mans pavēlniek. Kālab man nopūlēt tavas ausis, liekot tām uzklausīt mana mūža stāstu un gājumu? Par bēdu un prie-cas cilvēku man jādēvē sevi. Jo tik bagātīgi apdāvāto izdzina tuksnesī un iegrūda postā, nozaga un pārdeva verdzībā. Ciešanas bija viņa maize, pēc tam kad baudīta bija svētlaime, un bēdas — viņa barība. Jo brāļi uzrīdīja viņam savu naidu un izlika slazdus viņa kājām. Viņa acu priekšā tie izbedīja kapu un dzīvu iemeta viņu bedrē, lai tumsa būtu viņa mājvieta.

— Vai tu stāsti par sevi?

— Par tavu vispēdējo kalpu, kungs. Trīs dienas viņš sasiets gulēja pazemē, patiesi sākdams jau smirdēt, jo vārtījās pats savos izkārnījumos kā aita. Tad garām gāja ceļavīri, lēnprātīgi ļaudis, un savā sirdslabestībā izvilka viņu no bedres un izpestīja no bezdibeņa. Tie padzirdīja no jauna piedzimušo ar pienu un piesedza viņa kailumu. Tad tie atveda viņu tavā namā, ak, Akī, dižais ūdens smēlēj, un tu savā lielajā laipnībā padarīji viņu par dārznieku un vēja izpalīgu palmu birzī, un tā nu viņa otrā piedzimšana atzīstama par tikpat brīnumainu kā pirmā.

— Kā pirmā?

— Pārsacījies un samelsis lieku aiz apjukuma, kungs, ir tavs kalps. Es negribēju teikt to, ko izteica mana mēle.

— Tomēr tu sacīji, ka tava dzimšana bijusi brīnumaina.

-— Tas paspruka man nevilšus, augstais kungs, tāpēc

ka stāvu tavā priekšā. Tā bija jaunavīga.

— Kā tas iespējams?

— Piemīlīga bija mana māte, — teica Jāzeps, — Hat-hora tai bija uzspiedusi piemīlības skūpstu. Bet klēpis piemīlīgajai palika aizslēgts gadiem ilgi, tā ka viņai jau zuda paļāvība, ka reiz kļūs māte, un cilvēku vidū vairs nebija it neviena, kurš vēl ticētu, ka viņas piemīlība nesīs augļus. Bet pēc divpadsmit laulības gadiem viņa ieņēma un, ciezdama briesmīgas mokas, dzemdēja, kad austrumos uzlēca Jaunavas zīme.

— Un tās tu sauc par jaunavīgām dzemdībām?

— Nē, kungs, ja tu nevēlies.

— Nevar taču teikt, ka dzemdības bijušas jaunavīgas, tāpēc ka māte dzemdējusi zem Jaunavas zīmes!

— Ne tikai tāpēc, kungs. Jāņem vērā arī pārējie apstākļi — piemīlības skūpsts, tāpat tas, ka dieva kalpones klēpis ilgus gadus bija aizslēgts. Tas viss līdz ar zīmi padarīja šīs dzemdības jaunavīgas.

— Bet jaunavīgas dzemdības nav iespējamas.

— Nē, kungs, reiz tu tā saki.

— Vai tad, pēc tavām domām, tādas ir sastopamas?

— Tūkstoškārt, kungs! — līksmi iesaucās Jāzeps. — Tūkstoškārt tās atgadās pasaulē, kas sašķelta dzimumos, un Visums ir pilns dzemdināšanas un dzemdību, augstāku par dzimumu. Vai grūsnēju govi, kurai atnesas Hapī, svētu nav darījis mēnesstars? Vai sena teiksma nepārnāca mūs, ka bites radušās no koku lapām? Un šie te koki, tava kalpa lolojums, un to noslēpums — vai tajā pati daba nerotaļājas ar piederību dzimumam? Te tā piešķir abus dzimumus vienam, te nošķir tos, kā pašai tīkas, un vienā gadījumā tas ir tā, bet citā — otrādi, līdz neviens vairs netjg.k gudrs, kāds augiem dzimums un vai tiem vispār ir dzimums, un tautām šai ziņā rodas dažādi uzskati. Jo koki bieži vien vairojas bez dzimuma starpniecības, nedz apputeksnēdamies, nedz ieņemdami, bet ar noliekteņiem un atvasēm vai stādu veidā, un dārznieks dēsta palmu dzinumus, nevis sēkliņas, lai zinātu, kādu koku audzēs — auglīgu vai tukšu. Bet dzimumvairošanās gadījumā putekšnīcas un drīksnas reizēm ir vienā ziedā vai viena koka ziedos, reizēm dažādu — ražīgu un neražīgu dārza koku ziedkopās, un vējam jāpārnes sēkla no putekšņu zieda uz aizmetņa ziedu. Taču vai tā, ja apdomā labi, vairs ir dzemdināšana un dzimumvairošanās? Vai tas, ko dara vējš, drīzāk jau neatgādina apaugļošanu, kādu paveic mēnesstars, atzīdams govi, un vai tā jņņ nav pāreja uz citu — augstāku dzemdināšanas paveidu un jaunavīgu ieņemšanu?

— Ne jau vējš dzemdina, — iebilda Potifars.

— Nesaki vis tā, dižais pavēlniek mans! Man gadījies dzirdēt, ka zefīra liegā dvesma ne vienu reizi vien jau ilgi pirms saudzēšanas laika apaugļojusi putnus. Jo tai dvesmā iemājo dieva gars, un vējš ir gars, un, tāpat kā par Ptaha māksliniekiem, kas pilda pasauli ar brīnišķiem tēliem, neviens ir pateikt nezina, vai viņu darbošanās saucama par vīrišķu vai sievišķu, tāpēc ka tā ir gan vīrišķa, gan sievišķa, nebūdama tomēr nedz vīrišķa, nedz sievišķa, proti, ir jaunavīgi radoša, — tāpat arī visā pārējā pasaulē sastopama bezdzimuma apaugļošana un radīšana, un ieņemšana no gara dvesmas. Dievs ir Visuma un visa tapušā radītājs, un ne jau no sēklas viss tapis: ar citu spēku Mūžīgais iedzīvināja matērijā auglības pirm-dīgli, kurš to pārveido un pārveidodams vairo. Jo viss daudzveidīgi tapušais vispirms tapis domās, un itin visas šīs daudzveidības radītājs ir gara dvesmas nestais vārds.

Tā bija neparasta, ēģiptieša namā un saimniecībā vēl nepieredzēta aina. Atspiedies uz spieķa, Potifars stāvēja un klausījās. Iecietīgā ironija, ko viņš aiz piedienības centās izrādīt, viņa smalkajos vaibstos mijās ar labpatiku, pietiekami lielu, lai sauktu to par prieku, pat laimes izjūtu — īsteni tik lielu, ka, patiesību sakot, diezin vai vairs varēja būt runa par zobgalību, — pateicīgajai labpatikai nepārprotami bija lemts uzvarēt... Viņam blakus stāvēja Mont-kavs, ķīļbārdis namzinis, un apstulbis, neticīgs, pateicīgs — atzinībā, kas drīzāk līdzinājās apbrīnai, — ar savām mazajām, klausoties apsārtušajām acīm pāri pietūkušajiem asaru maisiņiem lūkojās sejā runātājam, savam pirkumam, zēnam, kurš darīja to pašu, uz ko viņu, pārvaldnieku, bija uzvedinājusi kalpa uzticīķa, mīlestība uz augstdzimušo kungu, — bet kuram tas izdevās nesalīdzināmi labāk, smalkāk, iedarbīgāk nekā viņam... Turpat — aiz Petepra un Mont-kava stāvēja Dudu, Cese-tas laulātais draugs, juzdamies dziļi aizskarts savā cienībā, ka kungs bijis kurls pret viņa bridēj urnu un tik daudz uzmanības veltī jaunajam vergam, taču neuzdrīkstēdamies vēlreiz iejaukties un pārtraukt sarunu, kurā nejēga, redzams, guva lielus panākumus, turklāt atstādams ēnā viņu, precēto punduri. Jo viņam tā vien likās, ka verga nekautrā un viscaur nepiedienīgā melšana, veldzēdama kungu kā dzīvības balzams, kaut kādā ziņā kaitē viņa — pundura cieņai un laupa vērtību tam, kas ir viņa solīdās esības lepnums un dara viņu pārāku par zināmiem maziem un pat liela auguma cilvēkiem. Ja jau ir runa par maziem, jāatgādina, ka turpat bija arī Dievmī'lītis, kver-pītis, aiz sajūsmas par aizbilstamā panākumiem savilcis seju krunku krunciņās, piepūties aiz gandarījuma, redzēdams, cik spoži tas izmanto izdevību, pierādīdams, ka pilnīgi pamatoti gaidīt gaidījis šādu iespēju. Patālāk stāvēja abi rakstveži; kaut ko tādu arī viņi redzēja pirmo reizi, taču, pavērojuši gan kunga, gan pārvaldnieka sejas izteiksmi un arī paši šo to nomanījuši, mitējās smieties. Bet klausītāju priekšā smaidošu vaigu stāvēja Jāzeps un, no- ! būris visus, teica galavārdu. Verga pozu, kas sākumā tika viņu iegrožojusi, viņš sen bija atmetis un turējās tīkami dabiski, ar oratora cienīgiem žestiem pavadīdams savu stāstījumu par dzemdinošu gara dvesmu un šķīstu ieņemšanu, un līksmā nopietnībā, vārdus nemeklējot, šķil-tin šķīlās viņa valoda. Viņš stāvēja palmu birzs krēslainajā pīlāru mežā gluži tāpat, kā templī stāv apgarots bērns, kam dievs sev par slavu atraisījis mēli, lai tas sludinātu un mācītu skolotājiem par brīnumu.

— Dievs ir vienbūtīgs, — viņš moži skaidroja, — bet daudzveidīgs — dievišķais, un daudz ir pasaulē dievišķa tikluma, kas nav nedz vīrišķs, nedz sievišķs, jo ir augstāks par dzimumu un dzimumu nošķirtību. Jel neliedz man, kungs, ja jau stāvu tavā priekšā, ar žiglu muti teikt šā tikluma slavu! Jo sapnī man atdarījās acis un es skatīju svētības namu un labklājības sētu tālā malā — mājas un mantnīcas, dārzus, druvas un darbnīcas, ļaudis un mājlopus bez skaita. Rosme tur valdīja un izdošanās, tika sēts un pļauts, ne brīdi dīkā nestāvēja eļļas dzirnas, no spiedēm vīndaru kublos plūda sula, tesmeņi deva treknu pienu un medus kāres — saldu zeltu. Bet kas lika visam saskaņā darboties, plaukt un zelt? Ai, pavēlnieks pār visu, tas, kam viss piederēja! Pietika viena viņa acu mājiena, viena viņa dvašas ievilciena un izpūtiena, lai viss notiktu tā, kā viņš licis. Ja viņš kādam teica: «Ej!» — tas gāja, un, ja viņš kādam teica: «Dari!» — tas darīja. Bez viņa nebūtu dzīvības, viss nokalstu un pamirtu. No viņa pilnības pārtika ļaudis, teikdami viņa vārdu. Ir tēvs, ir māte viņš bija sava nama saimei, jo viņa acu skatiens bija kā mēnesstars, kas govi dara grūsnu, lai tā nestu pasaulei dievu, viņa vārdu dvesma — kā vējš, kas no koka uz koku nes auglības putekšņus, un no viņa klātesiņ,qs klēpja plūda visa sākums un zēlums kā zelta medus no kārēm. Tāds tālu no šejienes man rādījās sapnis par auglīgu tiklumu, lai es zinātu, ka mēdz būt dzemdināšana un auglība, kas nav zemei piederīga nedz pēc veida, nedz dzimuma, jo ir garīga, nevis miesiska, un dievišķa. Tautās, raugi, nav vienis prātis, vai par vīrišķu dēvējams aizmetņu vai putekšņu nesējs koks, un spriež par to dažādi. Kāpēc tas tā? Tāpēc, ka vārds ir gars, un tāpēc, ka garā viss ir strīdīgs. Es redzēju kādu vīru — pretīgs tas būtu licies tev, kungs, sava auguma krāšņumā un briesmīgs savas miesas spēkā, īsts milzis un Enaha dēls, un dvēsele tam bija raupja kā ragu lopa āda. Viņš nomedīja lauvu un satrieca mežavērsi un krokodilu, un degunradzi, un uzveica tos visus. Un, ja kāds viņam jautāja: «Vai bailes nemāca tevi?» — viņš atbildēja: «Kas tas ir — bailes?» Jo viņš tās nepazina. Bet es redzēju vēl kādu cilvēka dēlu, tas bija maigs pie miesas un dvēseles un baiļojās gauži. Tad tas ņēma šķēpu un vairogu un sacīja: «Tieciet nu klāt man, jūs, manas bailes!» Un viņš uzveica lauvu un mežavērsi, un krokodilu, un degunradzi. Ja tu, kungs, sadomātu pārbaudīt savu kalpu un jautātu viņam, kurš no tiem diviem drīzāk pelnījis vīra vārdu, — varbūt dievs pateiktu man atbildi priekšā.

Potifars stāvēja, kā stāvējis, atspiedies uz garā spieķa, mazliet uz priekšu sagumis, juzdams tīkamu siltumu galvā un visā augumā. Tāda labsajūta, kā stāstīja, pārņēmusi ļaudis, kam ceļinieka vai ubaga, vai kāda radinieka vai paziņas izskatā piebiedrojies dievs un uzsācis sarunu. Pēc šīs labsajūtas, tā tika teikts, ļaudis pazinuši dievu vai arī tiem laimīgā kārtā vismaz radušās aizdomas, ka satikts dievs. īpatnējā labsajūta, kas iestrāvojusi visos locekļos, liecinājusi ļaudīm, ka sarunas biedrs gan ir ceļinieks vai ubags, vai kāds rads vai paziņa, tomēr — lai gan veselā saprāta vārdā ar tiešamību jārēķinās un atbilstoši tai jāizturas —, ņemot vērā tik pārsteidzošo labsajūtu, nav jāaizmirst arī citas, plašākas varbūtības. Vienlaicība ir visu lietu daba un esības forma, tiešamības nomaskēta cita citā, un ubagā, kaut viņš ir un paliek ubags, apslēpti varbūt tomēr iemājo dievs. Vai arī Nīla nav dievība, kas iemājo vērsī vai kronētā divdzimumu būtnē — pusvīrietī, pussievietē ar divdabīgām krūtīm, un vai tā nav šīs zemes radītāja un maizesmāte? Tas neliedz lietišķi izmantot upes ūdeņus — tik lietišķi, ka tos dzer, pa tiem brauc laivās, tajos mazgā linu drānas, un vienīgi tā labsajūta, kura pārņem cilvēku padzeroties vai izpeldoties, varbūt atsauc atmiņā citu — augstāku viedokli. Robežas starp pasaulīgo un dievišķo ir plūstošas, un pietiek pievērst skatienu kādai parādībai, lai tā jau dalītos un divējādotos. Kur nu vēl dievišķā priekšpakāpes un

starpposmi — mājieni, svārstīgās pārejas formas! Pie koka stāvošā jaunekļa izteikumos par pagājušo mūža posmu bija daudz dzirdēta, daudz šķelmīgu, zināmā mērā par literārām reminiscencēm uzskatāmu atgādinājumu un mājienu, par kuriem bija viegli pasakāms, cik tajos patvaļīgi sagrozīta, aizgūta un cik īstenībā iedibināta, — iezīmju, kas raksturīgas pa pusei dievišķu aplaimotāju, laba darītāju, mierinātāju un atpestītāju tēliem. Jaunajam dārzniekam tās bija zināmas, viņš bija tās garīgi apguvis un pieskaņojis sava mūža dotumiem. Tas, iespējams, bija erudītas atjautas veikums, taču pārsteidzošā labsajūta, pārņēmusi Potifaru, liecināja, ka arī apstākļi vismaz palīdzējuši jauneklim.

Augstmanis teica:

— Es jau pārbaudīju tevi, mans draugs, un pārbaudi tu izturēji itin ciešami. Tikai, — viņš piemetināja, pamācīdams un vēlīgi aprādams, — radības, kas notikušas zem Jaunavas zīmes, tāpēc vien saukt par jaunavīgām laikam gan nevar. Liec to vērā.

Sacīts tas tika veselā saprāta vārdā, rēķinoties ar tiešamības praktisko pusi, it kā nevēloties, lai dievs nomana, ka ir pazīts.

— Ej atpūties no dienas darbiem kopā ar biedriem, — teica Potifars, — un, sākoties jaunai dienai, turpini labi aprūpēt manus kokus.

Smaidīgs, viscaur pietvīcis, viņš pagriezās, bet, paspēris pāris soļu, vēlreiz piespieda apstāties pavadoņus, kas gāja viņam pa pēdām, apstādamies pats un, lai nebūtu jādodas atpakaļ, paaicinādams klāt Jāzepu.

— Kā .tevi sauc? — viņš jautāja, jo pavaicāt vārdu bija aizmirsis.

Pēc mirklīgas klusēšanas, kuru nekādi nevarēja izskaidrot ar apdomāšanos, Jāzeps dziļā nopietnībā pacēla acis un atbildēja:

— Osarsifs.

— Labi, — strupi noteica vēdekļa nesējs un steidzīgi aizsoļoja. Tikpat steidzīga bija viņa runa (Dievmīlis, pundurītis, sadzirdēja, ko viņš saka, un atstāstīja to Jāzepam), kad viņš ejot bilda Mont-kavam, savam mantzinim!

— Tas ir neparasti gudrs kalps, ko nupat izvaicāju. Es nešaubos, ka viņam droši var uzticēt kokus. Tikai pārāk ilgi, man liekas, viņu dārzā turēt nevajadzētu.

— Tu esi runājis, — atbildēja Mont-kavs, sapratis, kas viņam darāms.

JĀZEPS NOSLĒDZ SAVIENĪBU

Ne jau velti mēs vārds vārdā — tieši tā, kā tā noritēja, ar visiem tās pavērsieniem un pateicieniem atstāstījām šeit sarunu, kas nekur citur nav minēta. Jo ar to sākās Jāzepa augšupeja Potifara namā; pēc šīs tikšanās ēģiptietis padarīja viņu par savu personīgo kalpu un vēlāk iecēla par nama pārvaldnieku un ielika itin visu, kas tam bija, viņa rokās; vēstījums par šo sarunu auļiem vien aiznesis mūs tās septiņgades vidū, kura pi/ms jauna nāvējoša kritiena pacēla Jēkaba dēlu kārtējā mūža kalngalā. Jo atainotās pārbaudes laikā Jāzeps bija pierādījis, ka ir sapratis, kas no svara šajā tik bēdpilnajā svētības namā, kuram pārdots, — glaimojot stiprināt kungu un saudzīgā pakalpībā balstīt tā mānīgo cieņu. Turklāt ne jau sapratni vien viņš bija apliecinājis, bet arī spēju labāk un izveicīgāk par jebkuru citu izpildīt vēlamo.

Tieši tā sprieda Mont-kavs, atzīdams, ka savā gluži neiedomājamā veiklībā — glaimojot spēcināt kungu — Jāzeps tālu pārspējis viņu, uzticamo kalpu, aizgādībā par augstdzimušā pavēlnieka dvēseli, — sprieda tā iepriecināts un bez nenovīdības, kas mums īpaši jāuzsver, izceļot gan viņa krietnumu, gan būtisko atšķirību starp izdabāšanu un iztapšanu. Kunga rīkojums nudien bija lieks — pēc sarunas augļu dārzā pārvaldnieks ari pats būtu nevilcinādamies izcēlis savu pirkumu no vispēdējās kalpības tumsas, lai pavērtu tam gaišākas pašapliecinājuma iespējas. Mums taču labi zināms, ka Mont-kavs jau sen to būtu darījis, ja nekaunētos par biklajām izjūtām, kas viņu bija pārņēmušas, ieraugot pirmoreiz vergu ar tīstokli, un kas visai maz atšķīrās no Potifara apjautām, runājot ar vergu dārznieku.

Tāpēc jau nākamajā dienā, vēl pirms Jāzeps, iestrēbis brokastu ķīseli, atsāka savas Hun-Anupa izpalīga un vēja kalpa gaitas, Mont-kavs lika atsaukt ebreju savā priekšā un pavēstīja, ka darbā šo gaida lielas pārmaiņas, iztēlodams tās pie reizes par novēlotām un atbildību par šādu aizkavēšanos uzveldams Jāzepam. Cik ērmoti reizēm rīkojas cilvēki, un cik svarīgi tiem liekas visu sagrozīt! Viņš iztaisījās pagalam rūcīgs un visai savdabīgi darīja ataicinātajam zināmu prieka vēsti, izturēdamies tā, it kā Jāzepa vainas dēļ gluži nepieļaujami radies neciešams stāvoklis.

Saruna notika pagalma vidū, netālu no staļļiem, starp kalpu, virtuves un sievu namiem.

— Af atnāci gan! — viņš teica, atņēmis sveicieni — Labi vēl, ka vismaz paklausi, ja tevi sauc. Tu laikam domā — tas tā turpināsies ilgi un tev līdz mūža galam nekas cits nebūs jādara kā vienīgi jārāpjas kokos? Maldies, puis, tas man tev jāsaka! Tagad mēs runāsim citu valodu un slaistīšanās būs jāizbeidz. Tu kalposi pašā namā, un tur neviens tevi glaudīt neies. Tu apkalposi kungus pie galda, tev būs jāliek galdā ēdieni un jāstāv aiz faraona drauga krēsla. Man nenāk ne prātā tev jautāt, vai tu esi ar mieru. Pietiek niekoties un izlocīties no atbildīgākiem darbiem! Pēc kā tu izskaties? No galvas līdz kājām noķēpājies ar sveķiem un putekšņiem! Ej sakopies! Paprasi, lai tev ģērbtuvē izsniedz ēdienu pade-vēju sudraba sānautu, un palūdz puķkopjiem glītu vainagu, ko likt galvā, jeb vai tu domā šitāds te nostāties aiz Petepra krēsla?

— Es nezināju, ka man tur būs jāstāv, — klusu atbildēja Jāzeps.

7— Ko tu zini vai nezini, par to man galva nesāp. Esi arī gatavs pēc maltītes izmēģinājuma kārtā palasīt kungam priekšā, līdz viņš iemigs, no grāmatu rituļiem nama ziemeļpuses kolonnu zālē, kur vēsāks. Cerams, tu izdarīsi to puslīdz ciešami?

— Tots palīdzēs man, — atļāvās atbildēt Jāzeps, paļaudamies uz tā iecietību, kurš novedis viņu Ēģiptē, un vadīdamies pēc parunas: «Kāda kunga ratos brauc, tādu dziesmu dziedi!» — Bet kas līdz šim lasīja kungam priekšā?

— Kas lasīja? Anemuje, grāmatu nama audzēknis. Kāpēc tu jautā?

— Tāpēc ka, zvēru pie Apslēptā, negribu nevienam stāties ceļā un atņemt otram darbošanos, kas ir viņa gods, — teica Jāzeps.

Mont-kavu tik negaidīta smalkjūtība patīkami pārsteidza. Kopš vakardienas — ja ne jau agrāk — viņam bija radusies nešaubīga pārliecība, ka jaunekļa spējas un sūtība, cenšoties izcelties Petepra namā, paver tam plašākas iespējas, nekā pats spēj iedomāties, — nesalīdzināmi plašākas nekā Anemujem, priekšā lasītājam; tāpēc necerētā smalkjūtība iepriecināja viņu, lai arī viņš bija Rūbena tipa cilvēks, kurš jūtas laimīgs un cienījams, ja izturējies «taisni un godīgi», citiem vārdiem sakot, saskaņojis savus plānus ar augstāku varu iecerēm, kaut vai pašam tāpēc vajadzētu atkāpties. Pēc tādas laimes un cieņas Mont-kāvs alka ar visu savu būtību — varbūt tāpēc, ka veselība viņam nebija gluži laba un bieži smeldza niere. Taču, mēs atkārtojam, Jāzepa bažas viņam patika. Tiesa, teikt viņš teica vienīgi:

— Saviem apstākļiem, man liekas, tu esi par smalkma-nīgu. Atstāj Anemujes godu un norīkojumu manā ziņā! No tādas smalkmanības ari līdz vīzdegunībai nav tālu. Dari, ko tev liek, un neprāto tik daudz!

— Vai tā ir augstā kunga pavēle?

— Pietiks ar manu pavēli. Un kāda tā bija?

— Iet un saposties.

— Tad dari to!

Jāzeps paklanījās un atmuguriski kāpās uz kalpu nama pusi,

— OsarsifJ — jau iecietīgāk ieteicās namzinis, un sauktais atkal pienāca viņam klāt.

Mont-kavs uzlika roku Jāzepam uz pleca.

— Vai tu mīli mūsu kungu? — viņš jautāja, un viņa mazās acis pāri pietūkušajiem asaru maisiņiem sāpīgi pētošas urbās kalpam sejā.

Kāds dīvaini saviļņojošs, ar daudzām atmiņām saistīts, Jāzepam no bērna kājas ierasts jautājums! Tā jautāja Jēkabs, piekļāvis savu mīluli sev pie ceļgaliem, un tikpat sāpīgi pētošas tēva brūnās, viegli aiztūkušās acis vērās dēlam sejā. Verdzībā pārdotais nevilšus atbildēja ar teicienu, kas, atkārtojoties minētajai bērnu dienu situācijai, arvien no jauna bija bijis vietā un, kaut arī ierasts, netika zaudējis iekšēju spēku:

— No visas sirds un dvēseles un ar visiem saviem prātiem! — Pārvaldnieks pamāja uz mata tikpat apmierināti, kā reiz tika mājis Jēkabs.

— Tas ir labi, — viņš teica. — Kungs ir liels un labs. Tu slavējami izteicies vakar, runādams viņa priekšā da-teļpalmu birzī, -— katrs tā neprastu izteikties. Es atskārtu gan, ka tu māki ne tikai novēlēt saldu dusu. Protams, tu kļūdījies, dēvēdams, piemēram, tāpēc vien dzemdības par jaunavīgām, ka tās notikušas zem Jaunavas zīmes, — tavos gados tas ir piedodami. Dievi deva tev atjautīgu domu un atraisīja mēli, lai tu izteiktos sakarīgi un saskanīgi. Kungam tas darīja prieku, un tev būs stāvēt aiz viņa krēsla. Bez tam tu pavadīsi arī mani un būsi man par mācekli un izpalīgu, kad es došos pārlūkot saimniecību, lai tu iejustos namā, druvā un sētā, iepazītu darbnīcas un mantnīcas un iegūtu pārskatu par visu, bet ar

laiku kļūtu par manu vietnieku, jo noņemšanās man ir liela un reizēm es nejūtos īsti vesels. Vai esi ar mieru?

— Esmu, ja vien, stājies aiz kunga krēsla un tev pie sāniem, nestājos nevienam ceļā, — teica Jāzeps, — un labprāt būšu ar to mierā un no sirds tev pateicīgs, lai arī drošs nejūtos. Jo, runājot vaļsirdīgi, ^ kas ēs esmu un ko es protu? Mans tēvs, ganāmpulku pavēlnieks, gan lika mazliet pamācīt mani rakstu un runas mākslā, taču neliedza man svaidīties ar priecas eļļu, tāpēc es neprotu nevienu amatu — nedz kurpnieka, nedz līmētāja, nedz podnieka darbu. Kā lai uzdrīkstos grozīties to vidū, kuri sēž un prot katrs savu lietu — viens to, otrs šito, un uzmetos tiem par pieskatītāju un pārraugu?

— Vai tu domā es protu taisīt apavus vai līmēt? — atteica Mont-kavs. — Nedz es virpinu podus, nedz meistaroju krēslus un zārkus, Un tas arī būtu lieki, un neviens no manis to neprasa, vismazāk jau tie, kas to prot. Es jau na dzimšanas esmu cits un no citas sugas, man ir vis-aptverdss prāts, tāpēc es kļuvu par pārvaldnieku. Tie, kuri strādā, nejautās tev, ko tu proti, tie jautās, kas tu esi, jo ar to saistīta kāda cita māka — māka pārraudzīt visu. Tādam kā tev — tu tik atjautīgi prati runāt kunga priekšā, tik asprātīgi saistīt un ietērpt vārdos domas — nav jākvern salīkušam, strādājot kādu vienu darbu, bet kopā ar mani ir jāapstaigā saimniecība. Jo vārdā, nevis rokā ir vara un visu lietu pārskats. Varbūt tu tā nedomā un apšaubi manu spriedumu?

— Nē, dižo namzini. Es pateicos tev un esmu ar mieru.

— Zelta vārdi, Osarsifl Lai tie paliek par norunu starp mums abiem, veco un jauno, ka mēs vienlīdz uzticami kalposim savam kungam — augstdzimušajam Petepra, faraona virsniekam, un vienlīdz stipri mīlēsim viņu. Kalpībā viņam noslēgsim savā starpā derību un turēsim to svētu līdz mūža galam, lai arī pēc vecākā nāves tā paliktu spēkā un dzīvais it kā dēls un pēcnieks, kurš aizstāv un attaisno tēvu, savienībā ar mirušo aizstāvētu un attaisnotu mūsu augsto kungu. Vai tas tev ir saprotami, un vai tu tam piekrīti? Varbūt mana doma tev liekas graži un murgi?

— Nekādā ziņā, mans tēvs un pavēlniek, — atbildēja Jāzeps. — Tavi vārdi man ir pa prātam un liekas visnotaļ saprotami, jo es izsenis zinu, kas ir savienība, kuru noslēdz ar kungu un savā starpā, lai mīlestībā kalpotu viņam, un ne iedomāties nevaru neko vairāk saprotamu un murgiem nepielīdzināmu. Pie sava tēva galvas un faraona dzīvības — es esmu tavs.

Vīrs, kurš bija nopircis Jāzepu, vēl arvien turēja vienu roku viņam uz pleca un tagad sniedza rokasspiedienam otru.

— Labi, Osarsif, — viņš teica, — labi. Ej un uzposies, ka vari pakalpot kungam un lasīt viņam priekšā! Bet, ticis brīvs, atnāc pie manis, lai iepazīstinu tevi ar saimniecību un mācu pārraudzīt visu.

Piektā nodaļa SVĒTĪTAIS

.

JĀZEPS KALPO UN LASA PRIEKŠĀ

Vai lasītājam gadījies redzēt, kā smaida un nodur acis padoti ļaudis, ja kādam no to vidus pilnīgi negaidīti un šķietami netaisni tiek paaugstināta galva un tas neizprotamā veidā tiek augstākā kārtā celts? Tādu smaidīšanu, saskatīšanos un acu noduršanu — mulsi ļaunvēlīgu, nenovīdīgu un arī iecietīgu, pat jūsmīgi gandarītu par šādu laimes un priekšniecības untumu — Jāzeps tolaik vēroja vai katru dienu: vispirms jņu dārzā, līdzko kļuva zināms, ka Mont-kavs vēlas viņu redzēt — no visiem kokos kāpelētā jiem un apputeksnētājiem puišeļiem viņu vienu — un pēc tam arvien no jauna, atkal un atkal. Jo nu maisam gals bija vaļā un galva viņam tika paaugstināta ne vienā ziņā vien: to, ka viņš, kā vēsta teiksma, kļuva par Potifaram tuvu stāvošu personu im tas ar laiku uzticēja visu namu ebreja rokām, — to ievadīja un jau iedīglī ietvēra Mont-kava izteikumi līdz ar savienību, ko nam-zinis noslēdza ar Jāzepu, — ietvēra tāpat, kā dīgstā ir ieslēgts lēni — gads aiz gada augošs koks, un vajadzīgs vairs tikai laiks, lai tas sakuplotu un nestu augļus.

Tā nu Jāzepam tika izsniegts sudrabots sānauts un ziedu vainags — ietērps, kurā ēdienu padevēji apkalpoja kungus, un laikam gan lieki būtu teikt, ka tas vērta viņa ārieni vēl jo pievilcīgāku. Tādai ārienei bija jābūt tiem, kam maltīšu laikā atļāva apkalpot Petepra un viņa piederīgos; taču arī šo kalpu starpā piemīlīgās dēls izcēlās ar īpašu, ne tikai tīri ārēju skaistumu, jo viņa ārienē fiziska daile apvienojās ar garīgu pievilcību.

Viņam norādīja vietu aiz Petepra krēsla uz paaugstinājuma, pareizāk sakot, vispirms pie akmens platformas iepretim krēslam telpas šaurajā pusē, kur arī siena bija apšūta ar akmens plāksnītēm un stāvēja vara krūze un biķeris. Jo, kad viņu gaišības, nākdamas caur nama ziemeļu vai rietumu spārna kolonnu zāli, saradās uz maltīti, pacēluma vietā, uz kuru veda pakāpiens, tām uz rokām bija jāpalej ūdens, un Jāzepam tur vajadzēja apskalot rokas Potifaram — sīkos, baltos, ar zīmoga un skarabeja gredzeniem rotātos pirkstus, kā arī pasniegt kungam iesmaržinātu dvieli. Kamēr kungs slaucīja rokas, Jāzepam pa pīteņiem un raibi noaustajiem celiņiem, ar kuriem bija noklāta grīda, pienācās žigli doties uz paaugstinājumu zāles pretējā galā, kur bija izvietoti kungu — augšstāva svēto vecāku, viņu dēla un Mūt-em-enētas, nama pavēlnieces, sēdekļi. Jāzepam vajadzēja nostāties aiz Po-tifara krēsla, sagaidīt un apkalpot saimnieku, liekot galdā to, ko padeva citi sudrabotajos sānautos tērptie. Viņam nebija jāskraidelē šurpu turpu, atnesot un aiznesot ēdienus, tos viņam pasniedza citi, viņš tikai piedāvāja tos faraona draugam, tā ka Potifars visu, ko izvēlējās un nobaudīja, saņēma no viņa rokām.

Ēdamtelpa bija augsta un gaiša, lai arī gaisma iespīdēja tikai no blakustelpām, nevis tieši — galvenām kārtām, no rietumspārna kolonnu zāles pa septiņām durvīm un logiem virs tām — ārsienā iedarinātām skaista, ažūra kaluma akmens plātnēm. īpaši gaišu ēdamistabu vērta koši baltās sienas ar apgleznotajām frīzēm gar tikpat baltajiem, debeszilu siju līnijotajiem griestiem, kurus balstīja zili krāsota koka pīlāri ar raibiem kapiteļiem un baltām apļa pamatnēm. Gaišzilie pīlāri darīja telpu vēl jo skaistāku, un tikpat izsmalcināti skaista, ielīksmojoši koša un grezna bija visa ģimenes ēdamistabas iekārta: lepni melnkoka un ziloņkaula zviļņi ar lauvu galvām un izšūtiem dūnu spilveniem, dārgmetāla lampu postamenti un kvēpināmo smaržzāļu trijkāji gar sienām, augstas vāzes, svaidāmās eļļas trauki un statīvos ievietotas, ziedu vijām rotātas platošu vīna krūkas, kā arī dažādi kungu nama galda piederumi un trauki, kas itin visur šajā telpā dūrās acīs. Paplatais servējamais skapītis zāles vidū it kā paša Amuna upurgalds bija krautin nokrauts ar ēdieniem, kurus kalpotājiem, kas lika tos galdā, pienesa klāt izpalīgi, un ēdienu bija tik daudz, ka četri augstdzimušie uz paaugstinājuma nemūžam nespētu tos notiesāt, — tur grēdoja ceptas zosis un pīles, liellopu ciskas gabali, dārzeņi, cepumi un rausīsi, gurķi, melones un no Sīrijas ievesti augļi vilinošā izkārtojumā. Visas šīs gūzmas vidū pacēlās zelta galda dekors, faraona Jaungada velte Pe-tepra — templis, ko ietvēra svešādi koki ar pērtiķēniem zaros.

Maltīšu laikā zālē valdīja klusums. Kalpotāju baso kāju dipoņu apslāpēja grīdsegas, un kungi aiz savstarpējas cieņas apmainījās vienīgi aprautām, tikko dzirdami izteiktām frāzēm. Laipnīgi viņi paliecās cits pret citu, deva cits citam pasmaržot lotosziedu, kamēr kalpi pienesa klāt ēdienus; reizēm kāds cēla gardāku kumosu otram pie mutes, un maigā gādība, ar kādu viņi apveltīja cits citu, likās šausminoša. Sēdekļi bija izvietoti pa divi, ar nelielām atstarpēm vidū. Petepra sēdēja pie sāniem tai, kura iznēsājusi viņu, un Mūta, pavēlniece, — blakus vecajam Huī. Ne jau ikreiz Mūta ieradās uz maltīti tai izskatā, kādā Jāzeps ieraudzīja viņu pirmajā reizē — pārnesamajā krēslā aizzvārojamies pāri pagalmam, zelta putekļiem dabisko matu cirtās. Reizēm viņa valkāja parūku — zilu, brūnu vai dzeltenu; ap pieri cieši piegulošas vainag-veida diadēmas apņemta, tā nokarājās pazemu pāri pleciem sīkām, skrullainām strēnītēm, kas, lejāk savītas pa vairākām kopā, matu galos veidoja bārkstis. Matu sakārtojums daļēji atgādināja sfinksas galvas apsēju un uz pieres izliecās sirdsveida līnijā; gar vaigiem glaudās divas šķipsnas jeb pušķi, ar kuriem pavēlniece dažbrīd parotaļājās un kuri visai īpatnēji ieskāva šo jau tā tik īpatnējo seju; acis galīgi neatbilda mutei, tās lūkojās stingri, pat bargi un likās gandrīz nekustīgas, turpretī mute starp ērmoti dziļajiem lūpu kaktiņiem bija kairi izliekta. Baltās, līdz pleciem atsegtās, gluži vai Ptaha tēlnieku marmorā kaltās, bezgalgludās, gandrīz vai dievišķās rokas, ar kurām kundze rīkojās ēzdama, tuvumā skatītas, bija ne mazāk apbrīnas cienīgas, kā atstatu vērotas.

Faraona draugs ar glīto muti ieturējās dūšīgi, nobaudīdams itin visu galdā likto, — viņam taču bija jāgādā par veselu miesas torni. Bez tam kalpotājs ik ēdienreizē dabūja vairākkārt cilāt garkakli vīna krūku, pildot viņam kausu, jo vīns acīmredzot stiprināja viņa pašcieņu un ticību tam, ka, par spīti jau minētajam Hor-em-hebam, īstais noteicējs tomēr ir viņš. Kundze — kuru aptecēja greznīga, tiešām grezni ģērbta pašas kalpone tīmekļplānā tērpā, zem kura (nedod dievs to redzēt Jēkabam!) tai tikpat kā nekas nebija mugurā, — Mūt-em-eneta turpretī ar apetīti neizcēlās un uz maltītēm, šķiet, ieradās vienīgi tāpēc, ka tā bija pieņemts un ka to prasīja mājas kārtība: paņēmusi, piemēram, rokā ceptu pīli, viņa, lāgā ir muti nepavērdama, nokoda kumosiņu no krūts un visu pārējo iemeta palieku traukā. Arī svētie vecāki, kurus aptekāja abas paglupās meitenītes (jo pieaugušus kalpotājus sirmgalvji savā tuvumā necieta), paļāja un brāķēja visu pēc kārtas un sēdās pie galda tikai aiz pieklājības, juzdamies paēduši, ja paknibināja kādu dārzeni vai cepumiņu, ve-r cajam Huī turklāt nemitīgi baiļojoties, ka tikai neuzpošas vēders un nav jāsvīst auksti sviedri. Dažreiz kungiem pie kājām uz paaugstinājuma kāpiena kvernēja Bes-em hebs, Dievmīlis, neprecētais pundurītis, un ieknābāja šo to ēdamu, lai gan parasti mielojās pie tā saucamā labā saimes galda, pie kura maltītes ieturēja gan pats Mont-kavs, gan Dudu, dārglietu pārzinis, gan Sarkanvēderis. vecākais dārzkopis, gan pāris rakstvežu, ar vārdu sakot, cienījamākie nama kalpotāji, un drīzumā tiem pievienojās arī Jāzeps, par Osarsifu sauktais kunga kalps habīrs; citreiz kumēdiņu Vezīrs savā sabumītajā svētku tērpā griezās ap plato servējamo skapīti jocīgā dejā. Patālāk, zāles stūrī, mēdza sēdēt sirms arfists, ar līkajiem, stīvajiem pirkstiem klusi strinkšķinādams savu instrumentu un neskaidri pusbalsī līdzi vilkdams kādu dziesmu. Viņš bija neredzīgs, kā jau dziedonim piederas, un kaut cik mācēja arī pareģot nākotni, tiesa gan, tikai stomīgi un grūti izprotami.

Tā Petepra namā parasti norisa maltītes. Itin bieži augstais kungs aizkavējās Merimata pilī, faraona mājokli upes viņā krastā, vai ari pavadīja dievu, kad tas savā valdnieka strūgā devās augšup vai lejup pa Nīlu, lai apmeklētu akmeņlauztuves, raktuves, apskatītu dambjus vai citas apūdeņošanas celtnes. Tādās dienās ēdienreizes tika atliktas un zilā zāle stāvēja tukša. Taču tad, kad kungs ēda mājās un maltīte, pusdienotājiem citam par citu apliecinot maigu iejūtību, bija beigusies, — svētie vecāki, meitenīšu balstīti, atkal uzkāpuši augšstāvā, bet viņu dē-lene, Mēness priesteriene, devusies uz savu atpūtas istabu galvenajā namā, nošķirtu no laulātā drauga guļamistabas ar plašo ziemeļpuses kolonnu zāli, vai arī kalpotāju vidū, kas gāja pa priekšu lauvu nestuvēm un aiz tām, atgriezusies Noslēgto namā, — Jāzepam vajadzēja sekot Poti-faram vienā no blakuszālēm, viegli celtā telpā ar apgLeznotām ielodzēm trijās sienās un tievām kolonnām ceturtās — ārējās sienas vietā: vai nu ziemeļpusē izvietotajā zālē, kura visā garumā piekļāvās ēdamtelpai un viesistabai, vai otrā, vēl jo skaistākā, tāpēc ka no tās pavērās skats uz dārzu, augļu kokiem un paaugsto atpūtas namiņu rietumpusē. No pirmās zāles toties varēja pārredzēt saimniecības pagalmu, mantnīcu un staļļus. Turklāt šī telpa bija vēsāka.

Kā vienā, tā otrā bija daudz lielisku darinājumu, kurus Jāzeps nopētīja ar tām pašām jauktajām apbrīnas un šaubpilnas zobgalības jūtām, ar kādām vēroja visu augsto Ēģiptes civilizāciju, — faraona dāvinājumus un labvēlības apliecinājumus savam galma kungam un goda gult-zinim, līdzīgus zelta brīnumdarbam ēdamtelpā, saliktus uz lādēm un karnīzēm, kā arī pie sienām pakārtus: nelielas zelta un sudraba vai melnkoka un ziloņkaula statuetes, kas visas kā viena attēloja dāvinātāju Nebma-Ra-Amenhotepu — tuklu pazema auguma vīrieti visdažādākajos tērpos, dažādiem kroņiem galvā un dažādi sasukātiem matiem; bronzas sfinksas, kam arī bija valdošā dieva vaibsti; mākslinieciskas dzīvnieku figūriņas, piemēram, bars skrejošu ziloņu, pietupušies paviāni, gazele ar puķu pušķīti purnā; dārgi trauki, spoguļi, vēdekļi, pātagas, taču vispirmām kārtām ieroči, neskaitāmi visvisāda izveida kara rīki — cirvji, dunči un zvīņu bruņas, ar ādu apvilkti vairogi, stopi un sirpjveidīgi bronzas šķēpi; atlika vien pabrīnīties, ka faraons, lai arī dižu iekarotāju pēctecis, taču pats nebūt ne karotājs, gluži otrādi, mūždien ar celtniecības iecerēm aizņemts miernesis, gandrīz vai apbēris ar kara piederumiem savu galminieku — šo Rūbena torni, kurš savuties arī neizskatījās pēc tāda, kas taisītos sarīkot asinspirti gumijas zelētājiem un smiltāju iemītniekiem.

Iekārtas priekšmetu vidū abās zālēs bija arī grezni, kokgriezumiem izrotāti grāmatu plaukti, un, Potifaram smagnēji atlaižoties uz gracioza dīvāniņa, kas — jau tā trausls — zem viņa miesas blāķa likās vēl jo nestiprāks, Jāzeps devās pie grāmatu novietnēm, lai izsacītu kungam ieteikumus par izraugāmo lasāmvielu un, atritinājis to vai citu rituli, lasītu tam priekšā vai nu par avarējuša kuģa komandas piedzīvojumiem tālā briesmoņu salā, vai par valdnieku Hufu un Dedī, kurš mācējis atkal pieaudzēt rumpim nocirstu galvu, vai patieso un neizdomāto stāstu par to, kā Tutī, viņa majestātes Menheper-Ra-Tut-mesa Trešā karaspēka pavēlnieks, ieņēmis Jopi, likdams ienest pilsētā maisos un grozos noslēptus piecsimt karotājus, vai pasaku par ķēniņdēlu, kam hathoras pareģojušas, ka tas mirs no krokodila, čūskas vai suņa kodiena, vai kaut ko citu, ne mazāk saistošu. Izvēle bija liela. Plašais un daudzpusīgais Petepra rakstu rituļu krājums aizņēma daudzus plauktus kā vienā, tā otrā zālē un saturēja gan izklaidējošas pasakas un uzjautrinošas satīras, piemēram, tādas kā «Kaķu ciņa ar zosīm», gan dialektiskas ievirzes sacerējumus, līdzīgus asi polemiskajai rakstvežu Horī un Amenemona korespondencei, grūti saprotamā, samākslotā valodā sarakstītus reliģiskus un maģiskus tekstus, kā arī pamācības un valdnieku hronoloģijas no dievu pirmkun-dzības laikiem līdz svešu ganu tautu iebrukumam ar norādēm par katra Saules dēla valdīšanas gadiem un ievērības cienīgu notikumu uzskaitījumu, pat ziņām par iedzīvotāju aplikšanu ar ārkārtējiem nodokļiem un nozīmīgām gadskārtām. Plauktos netrūka arī tādu darbu kā grāmata par «elpošanu», traktāts par «Ceļu cauri mūžībai», sacerējums «Lai plaukst un zeļ vārds», zinātnisks aizkapa pasaules atlants.

Potifars zināja visu to kā savus piecus pirkstus. Klausīdamies lasījumu, viņš vienīgi atsauca atmiņā jau zināmo, kā mēdz darīt, klausoties jau dzirdētu mūziku. Tāda attieksme pret priekšā lasīto bija visnotaļ saprotama, tāpēc ka visos šajos sacerējumos uzmanība lielākoties tika pievērsta ne jau saturam un notikumu izklāstam, bet gan stila skaistumam un izteiksmes līdzekļu izsmalcinātībai un elegancei. Sēdēdams sakrustotām kājām vai stāvēdams pie tādas kā sludinātāja pults, Jāzeps nevainojami lasīja priekšā: raiti, pareizi, šķietami neizteiksmīgi, bez īpašiem balss pacēlumiem un nolaidumiem, taču intonācijas ziņā tik dabiski, ka pati sarežģītākā rakstu valoda viņa mutē izklausījās pēc rotaļīgas improvizācijas vai nepiespiestas patērzēšanas. Šāds lasījums vārda tiešā nozīmē atrada ceļu uz klausītāju sirdi, un, lai labāk izprastu rakstos minēto kailo faktu, ka Jāzeps iemantoja labvēlību ēģiptieša acīs, šīs priekšlasījuma stundas nekādā ziņā nav atstājamas neievērotas.

Klausoties Potifars, starp citu, bieži vien iesnaudās, jauneklīgi neizlīdzinātās, tomēr tīkamās balss ieaijāts; tā uzrunāja viņu rāma un vieda. Citkārt, modri ieklausīdamies lasījumā, viņš pārtrauca teicēju, lai palabotu vienu otru izrunas kļūdu, norādītu uz kādas retoriskas frāzes īpašo māksliniecisko vērtību vai arī literāri lietpratīgi izvērtētu dzirdēto, un reizēm, ja doma likās neskaidra, apsprieda ar Jāzepu arī saturu, apbrīnodams jaunekļa aso prātu un ekseģēta dotības. Ar laiku atklājās, ka kungam patīk noteikti beletristikas darbi, piemēram, «Dzīves nogurušā slavas dziesma nāvei», kuru viņš lektīrai veltītajās stundās atkal un atkal lika lasīt priekšā un kurā nāve vienveidīgi tvīksmā intonācijā tika salīdzināta ar daudzām patīkamām un maigām izjūtām un norisēm,

‘ tādām kā atlabšana pēc smagas slimības, mirru vai lotos-zieda smarža, sēdēšana audekla nojumē, plosoties vējam, spirdzinoša dzēriena malks jūras krastā, «ceļš lietū», matroža atgriešanās karakuģī, pārnākšana tēva mājās pēc daudziem gūstniecības gadiem un citām vēlamām lietām. Līdzīga visam tam, teica dzejnieks, viņam tēlojoties nāve, un Potifars klausījās dzejas vārdos, kas, skaidri izrunāti, plūda pār Jāzepa lūpām, kā mēdz ieklausīties labi pazīstamas mūzikas skaņās.

Cits literārs sacerējums, kas Potifaru valdzināja un ko bieži vajadzēja lasīt priekšā, bija drūms un šausminošs pravietojums par postošiem nemieriem un mežonīgas anarhijas laikmetu abu zemju vēsturē, negantu apvērsumu, bagātajiem kļūstot nabagiem, bet nabagajiem — bagātiem, notikumiem, kuru gaitā tempļi stāvēs tukši un novārtā atstāta būs kalpošana dieviem. Nebija saprotams, kāpēc Petepra tā patika klausīties šo paredzējumu: varbūt tāpat vien — drausmu dēļ, kas, iespējams, likās itin tīkamas, kamēr bagātie vēl bija bagāti, bet nabagie — nabagi un kā vieni, tā otri tādi arī paliks, ja vien nemieri laikus tiks novērsti un tiks upurēts dieviem. Par šiem jautājumiem viņš neizteicās, tāpat kā vairījās kaut ko bilst par «Dzīves nogurušā dziesmu» un klusēja par tā sauktajām «ielīksmojošām» dziesmām — medaini saldām mīlas žēlabām. Šīs romances vēstīja par mazās, kvēli mīlošās putnu ķērājas priekiem un bēdām, viņai tvīktin tvīkstot pēc jaunekļa un dedzīgi vēloties, lai jauneklis ņem viņu par savu sieviņu un allaž tur savu roku uz viņas rokas. Ja naktī viņš neatnākšot, medussaldi gaudās meiča, viņa kļūšot līdzīga kapā guldītai, jo jauneklis esot viņas veselība un dzīvība, un dvaša. Taču gaudās viņa aiz pārpratuma, jo mīļotais iegula nāves cisās un ar savu sirgšanu atstāja kaunā ārstus, tāpēc ka visa vaina bija mīlestībā. Tad meiča atrada jaunekli viņa slimības gultā, un abi vairs nesāpināja viens otram sirdi un darīja viens otru par laimīgāko cilvēku pasaulē, un, vaigiem kaistot, roku rokā pastaigājās savas laimības puķu dārzā. Laiku pa laikam Petepra lika lasīt šīs mīlas ūbu dziesmas. Klausoties lasījumā, viņam nepārvērtās ne vaibsts, bet skatiens, maldīdamies apkārt, palika salti saspringts, un ne vārda viņš nebilda par šīm dziesmām nedz labā, nedz sliktā nozīmē.

Toties reiz, jau pēc krietna laika, viņš pajautāja Jāzepam, kā tam patīkot «ielīksmojošās» dziesmas, un tā nu abi, kungs un kalps, beidzot atkal skāra dārzā risinātās pārbaudes sarunas tēmu.

— Itin labi tu lasi šīs dziesmas, — teica Potifars,

— gluži tā, it kā ar tavu muti runātu pati putnu ķērāja un viņas mīļotais. Tās tev laikam gan tīk labāk par citām?

— Mana vēlēšanās izpatikt tev, pavēlniek mans, — atbildēja Jāzeps, — ir vienlīdz liela, vienalga, lai ko es lasītu priekšā.

— Iespējams. Tikai šādu vēlēšanos, manuprāt, ne jau visos gadījumos vienādi stipri balsta lasītāja sirds un prāts. Neba viss mums ir vienlīdz tuvs. Es neapgalvoju, ka šo rituli tu lasi labāk nekā citus. Bet tas neliedz tev lasīt to labprātāk nekā citus.

— Tavā priekšā, kungs, — teica Jāzeps, — es labprāt lasu jebkuru tekstu.

— Nu lai tā būtu. Bet es vēlos dzirdēt tavu spriedumu. Vai tev šīs dziesmas neliekas skaistas?

Jāzepa sejā iegūla salti augstprātīga rūdīta lietpratēja izteiksme.

— Tās ir itin jaukas, — viņš teica, šķobīdams lūpas.

— Jaukas gan un ik vārdā kā medū mērktas. Varbūt vienīgi drusciņ vientiesīgas, jā, mazdrusciņ aprobežotas.

— Aprobežotas? Bet rakstītais vārds, kas, pauzdams vientiesīgas jūtas, sasniedzis pilnību un meistarīgi parāda paraugu — pašas raksturīgākās attiecības starp cilvēkbērniem, taču pastāvēs mūžīgi. Tavi gadi pilnvaro tevi spriest, vai tipiskais šeit atveidots tipiski.

— Man šķiet, — atturīgi bilda Jāzeps, — ka tīklu licējas un jaunekļa sarunās tipiski vientiesīgais ir itin trāpīgi parādīts un paliekoši iemiesots.

— Tikai šķiet? — jautāja vēdekļa nesējs. — Es cerēju, ka tu spriedīsi, vadīdamies pēc pieredzes. Tu esi jauns un skaists no vaiga. Bet tu izsakies tā, it kā pats ar šādu tīklu licēju nekad nebūtu roku rokā pastaigājies puķu dārzā.

— Jaunība un skaistums, — iebilda Jāzeps, — mēdz būt ari grodāka rota nekā tā, ar ko cilvēkbērnus vainago minētais dārzs. Tavam kalpam, kungs, zināms ir mūžzaļš augs, jaunības un skaistuma līdzība un upura rota. Tas, kurš to valkā, ir aiztaupīts, un nolemts ir tas, kuru augs rotā.

— Tu runā par mirti?

— Par mirti. Mana cilts un es — mēs saucam to par neaizskaramības zālīti.

— Un tu nes šo rotu?

— Mēs nesam to — es un mana sēkla. Mēs esam saderēti mūsu dievam, viņš ir mūsu asins līgavainis un vientuļš, greizsirdīgs dievs, kas alktin alkst uzticības. It kā uzticama līgava mēs esam aiztaupīti un nolemti viņam.

— Visi kā viens?

— Būtībā visi, mans pavēlniek. Ķet mūsu cilts vecajo un dieva draugu vidū dievs allaž izraugās vienu un slēdz ar to īpašu derību visā ziedotas jaunības krāšņumā. Un no tēva top prasīts, lai tas nes dēlu par dedzināmo upuri. Tēvs dara to, ja spēj. Bet, ja tēvs nespēj, tas notiek bez viņa līdzdalības.

— Man netīkas dzirdēt, — teica Potifars, grozīdamies no vieniem sāniem uz otriem, — ka cilvēkam uzliek kaut ko tādu, ko tas nedz vēlas, nedz iespēj veikt. Pastāsti, Osarsif, labāk kaut ko citu!

— Es varu mīkstināt to, ko teicu, — sacīja Jāzeps, — jo dedzināmais upuris saistās ar zināmu iecietību un piekāpību. Nests — tas tomēr netiek pieņemts un tiek atzīts par grēku, un dzīvnieka asinīm jāaizstāj dēla asinis.

— Kas tas bija par vārdu, ko tu nupat izteici: tiek atzīts par...

— Par grēku, dižais pavēlniek. Tiek atzīts par grēku.

— Kas tas ir — grēks?

— Tas, mans pavēlniek, par ko nupat bija runa: prasītais un nepieņemtais, noliktais un ar lāstu noliegtais. Laikam gan mēs vienīgie visā pasaulē tā īsti zinām, kas ir grēks.

— Nekāda vieglā, Osarsif, tāda zināšana, liekas, nav, ja jau pats jēdziens ir mokoši pretrunīgs.

— Dievs arī mokās, ciezdams mūsu grēku dēļ, un mēs ciešam līdz ar viņu.

— Tad jau pastaiga tīklu licējas dārzā, kā es sāku noskārst, jūsu izpratnē laikam arī ir grēks? — jautāja Po-tifars.

— Tā nav tālu no grēka, mans kungs. Ja tu jautāsi tieši, man jāatbild: jā, tā ir grēks. Es samelotos, teikdams, ka tādas lietas mums tīkamas, lai gan vajadzības gadījumā uz šādām «ielīksmojošām» dziesmām arī mēs būtu spējīgi. Es neteiktu, ka šis dārzs būtu tīrā Šeola, — iel par tālu es netaisos. Nekas īpaši negants tas mūsu acīs nav, toties bīstams tas ir — tā ir dēmonu valstība, lāsta prasības apkrauta, dieva greizsirdības apdvesta. Divi zvēri guļ pie tās vārtiem: par «Kaunu» sauc vienu, par «Vainu» — otru. Bet no krūmiem glūn trešais, un vārds tam ir «Ņirgas».

— Pēc visa, ko tu teici, — sacīja Petepra, — es sāku saprast, kāpēc «ielīksmojošās» dziesmas tu dēvē par vientiesīgām. Un tomēr es netieku vaļā no domām, ka visai ērmots un draudīgs liktenis gaida cilti, kuras izpratnē tik raksturīgais un vientiesīgais ir ņirgas.

— Tas saistās, kungs, ar cilts likteņstāstiem, visam tam ir sava vieta laikā un nostāstos. Vispirms tiek iedibināts paraugs, novirzes nāk pēcāk. Reiz bija kāds vīrs un dieva draugs, tas pieķērās tikpat stipri kādai piemīlīgajai, cik stipri bija pieķēries dievam, un itin viss šajā tēvu nostāstā bija ļoti raksturīgi un vienkārši. Bet dievs savā greizsirdībā atņēma vīram viņa mīļoto un iegremdēja to nāvē, no kuras tā atdzima vīram un tēvam citā, proti, jaunekļa — dēla izskatā, un, mīlēdams dēlu, tēvs mīlēja mirušo. Nāve tātad pārvērta mīļoto dēlā, un viņa joprojām dzīvoja dēlā, kurš tikai nāvē bija kļuvis par jaunekli. Bet tēva mīlestība uz dēlu bija nāves atvarā veidu mainījusi mīlestība — mīlestība nāves, nevis dzīvības veidolā. Te nu mans kungs redz pats savām acīm, ka raksturīgais, lai no kuras puses uz to raudzītos, krietni vien sarežģījies un īsti vairs neatbilst paraugam.

— Jauneklis — dēls, — smaidīdams ieminējās Potifars, — liekas, ir tas pats, kura dzimšanu tu, iedams mazliet par tālu, tikai tāpēc dēvēji par jaunavīgu, ka tā notika zem Jaunavas zīmes?

— Kas zina, kungs, — teica Jāzeps, — varbūt pēc visa teiktā tu savā labestībā mīkstināsi vai pat atsauksi agrāko spriedumu? Jo, ja dēls tikai nāvē kļuva par jaunekli mirušās mātes izskatā, ja viņš, kā teikts ķīļu rakstos, vakarā ir sieviete, bet rītausmā — vīrietis, vai tad,

ja apdomā labi, runas par jaunavību nav itin vietā? Dievs izredzējis manu cilti, un visa cilts nes saderētā upura rotu. Bet viens, greizsirdībai aiztaupītais, nes to divkārt.

— Atstāsim, mans draugs, šo jautājumu neizlemtu, — teica faraona gultzinis. — Tērzējot mēs esam novirzījušies no tēmas un no vienkāršā aizmaldījušies pie sarežģītā. Ja tu lūdz un tā vēlies, es esmu ar mieru mīkstināt vai gandrīz pavisam atsaukt savu spriedumu. Lasi kaut ko citu! Par Saules nakts ceļojumu cauri divpadsmit pazemes namiem — tas ir sen nelasīts darbs, kurā, cik atceros, daudz vērā liekamu domugraudu un smalku teicienu.

Un Jāzeps, lasīdams priekšā par Saules pazemes ceļojumu, apliecināja izcilu gaumi un lieliski izklaidēja Poti-faru. Lasītāja balss un teicamais teksts, ko tā skandēja, uzturēja labsajūtu, kura bija pārņēmusi Potifaru pirmītējās sarunas laikā, gluži kā upurgaldā tiek uzturēta uguns, pieliekot malku no apakšas un no augšas pielejot eļļu,— labsajūtu, kuru vergs ebrejs arvien no jauna prata izraisīt faraona draugā, un paļāvību — vienalga, pašam uz sevi vai kalpu. Svarīga ir šī divkāršā paļāvība, kas Poti-faram radās uz Jāzepu, un šīs paļāvības pastiprināšanās — vienīgi tāpēc mēs sīki jo sīki atstāstījām vismaz vēl šo te sarunu divatā, par kuru, tāpat kā par pārbaudi palmu birzī, senākos likteņstāsta izklāstos nav ne pušplēsta vārda.

Mēs nevaram atstāstīt visas sarunas, kas uzturēja šīs paļāvības labsajūtu, līdz tā, nemitīgi pastiprinādamās, kļuva par neierobežotu pieķērību, kurai Jāzepam bija jāpateicas par savu laimi. Mēs izlīdzamies ar dažiem zīmīgiem piemēriem, lai parādītu metodi, ko lietoja Jāzeps, «aplaimodams» otru un kalpojot «palīdzēdams» kungam — atbilstoši savienībai, kuru Potifara labā bija noslēdzis ar krietno Mont-kavu. Jā gan, neņemdami vērā saltumu, kāds ir vārdam «metode», mēs atļaujamies to šeit lietot, zinādami, ka Jāzepa prasmē apieties ar kungu aprēķins un sirsnība tāpat saplūda vienkop kā viņa attieksmē pret visaugstiem vientuļiem. Vai tad sirsnība, lai atļauts jautāt, jebkad iztikusi bez mākas aprēķināt un gudras izdarības, kolīdz runa bijusi par tās īstenojumu un kaut vai paļāvīgas labsajūtas izraisīšanu? Cilvēki reti uzticas cits citam; bet Potifara fiziskās satversmes ļaudīm, nominālu sievu nominālajiem vīriem, vispārējs, nenoteikti greizsirdīgs aizdomīgums pret ikkatru, kam nav nodarīts tas

pats, kas viņiem, jau ir asinis un kļūst par tādu kā dzīves pamatizjūtu; tieši tāpēc nekas tā neaplaimo viņus ar neierasto un aiz neierastības vēl jo vairāk aplaimojošo paļāvības sajūtu kā atklājums, ka viens no tiem, pret kuriem vērsušās viņu aizdomas, matos nes zaļu neaizskaramības rotu un nomierinošā kārtā nav līdzīgs tik satraucošajam ļaužu vairumam. Vedinādams Potifaru izdarīt šādu atklājumu, Jāzeps izmantoja gan aprēķinu, gan metodi. Un tas, kuram, iespējams, liksies, ka Jāzeps rīkojās nosodāmi, lai neaizmirst priekšrocību, ka tam jau zināms, kā risināsies tālāk notikumi, par kuriem šeit vēstīts, un, aizsteidzies stāstījumam priekšā, atceras, ka Jāzeps nepievīla uzticību, ko tādā veidā tika iemantojis: plosoties kārdināšanas viesuļiem, viņš palika nelokāmi uzticams savienībai, kuru bija noslēdzis ar Mont-kavu, zvērēdams pie Jēkaba galvas un papildus — pie faraona dzīvības.

JĀZEPS AUG KĀ PIE AVOTA

Tā nu brīžos, kad nebija jākalpo kungam, viņš, kļuvis par mācekli un palīgu, kopā ar namzini, kuru jau godāja par «tēvu», ļaudīm smaidot un nodurot acis, apstaigāja saimniecību un apguva māku pārraudzīt visu. Parasti Mont-kavu pavadīja vēl citi kalpotāji, piemēram, Homats, bufetes rakstvedis, un kāds Meng-pa-Ra, staļļu un zvērnīcu uzraugs. Bet tie bija pelēki ļautiņi, apmierināti, ja kādā šaurā darbības jomā ar dievu uz pusēm tika galā ar saviem tiešajiem pienākumiem, un, izpelnīdamies pārvaldnieka atzinību, pienācīgi rūpējās par ļaudīm, lopiem, saimniecības piederumiem un rakstisko atskaiti, ir sapņot nesapņodami un domāt nedomādami par kaut ko ievērības cienīgāku, augstāku, kam nepieciešams visaptverošs prāts, — garā kūtrie, kuri to vien prata kā ar niedres rakstīklu pierakstīt visu, ko tiem pateica priekšā, ne domāt nedomādami, ka varētu būt dzimuši, lai pārraudzītu un valdītu, un tieši aiz šā iemesla tad arī nebija tam radīti. Cilvēkam pietiek tikai iedomāties, ka dievs izredzējis viņu kaut kam īpašam un viņam šai sakarā jāpalīdz dievam, un jau dvēsele saspringst un prāts sasparojas, tiecoties pakļaut apstākļus un uzmesties tiem par noteicēju, kaut arī situācija būtu tik sarežģīta, kāda tā bija Petepra svētības namā Vesē, Augšēģiptē.

Jo sarežģīta tā bija, un Jāzeps, vārēdams divējus uzdevumus, vispirms kļuva Potifaram par neaizstājamu kalpu un mierinātāju, un pēc tam kungs uzticēja viņa rokām savu namu, taču otrais uzdevums radīja nesalīdzināmi lielākas grūtības nekā pirmais. Mont-kavam, kura vadībā Jāzeps iepazina saimniecību, neapšaubāmi bija taisnība, apgalvojot, ka viņam daudz rūpju: pat cilvēkam ar izcili visaptverošu prātu te bija ko noņemties, it īpaši, ja vēl smeldza nieres un pašsajūta nebija nekāda labā; apsverot visu, nav grūti saprast, ka Mont-kavs, kurš klusībā jau sen tika meklējis atvietotāju, nepalaida garām izdevību tikt pie jauneklīga izpalīga, skolojot Jāzepu par savu vietnieku.

Petepra — faraona draugs, pilssardzes priekšnieks un augstākais uzlikto sodu izpildītājs (titula pēc) bija ļoti bagāts, pavisam cita mēroga mantīgais nekā Jēkabs Heb-ronā un no dienas dienā acīm redzami kļuva arvien bagātāks; neba tas vien, ka viņš, kā jau galminieks, saņēma lielu atalgojumu un karaliskas dāvanas, — pati saimniecība, daļēji mantota, taču lielākoties — sevišķi zemes īpašumi— valdošā dieva visžēlīgi dāvināta, nule minēto ieņēmumu pastāvīgi nostiprināta, deva prāvus ienākumus; taču viņam pašam rūpēja tikai ēšana, lai apgādātu savu miesas torni, vīrišķās pašcieņas celšana, medījot purvos, un gara izkopums, lasot grāmatas, visu pārējo viņš atstāja pārvaldnieka ziņā un pat atskaitēs, godbijīgi lūgts tās pārbaudīt, tikai iemeta aci, vienaldzīgi noteikdams:

— Labi, labi, Mont-kav, vecais draugs, liecies nu mierā! Es zinu, tu mīli mani un dari cik varēdams, bet tas nav maz, jo varēšanas tev gana. Vai norēķinā par kviešiem un plēkšņiem viss saskan? Kā tad, ka saskan, — vai nu es neredzu! Es zinu, tu esi zelta vērts un ar sirdi un dvēseli mans. Vai citādi maz var būt? Nevar, ņemot vērā tavu dabu un zinot, ka tev liktos pretīgi mani krāpt! Aiz mīlestības uz mani tu vadi saimniecību tā, it kā tā būtu tava, un es atstāju visu tavā ziņā, nešaubīdamies, ka tu neiesi darīt sev pāri, pieļaudams kādu nolaidību vai kaut ko ļaunāku. Apslēptajam tas bez tam nepaliktu apslēpts, un pēcāk tev būtu jācieš mokas. Tavās atskaitēs viss saskan. Ņem tās, un liels tev paldies! Ne tev sievas, ne bērnu — kādēļ lai tu darītu man pāri? Savā labā? Tu taču esi nevesels, ārēji, tiesa, stiprs un spalvains, bet iekšēji tāds kā tārpa aizgrauzts, seja tev reizumis dzel-tūksnēja un acis aiztūkušas — līdz lielam vecumam, liekas, tu neizdzīvosi. Kālab lai tu apspiestu savas jūtas pret mani un kaitētu man? Es vispār vēlos no sirds, lai tu vēl ilgi kalpotu man, jo nezinu neviena cita, kam varētu uzticēties tā, kā uzticos tev. Ko par tavu pašsajūtu saka Hun-Anups, dziednieks? Vai viņš apgādā tevi ar zālītēm un saknītēm? Es no tā visa neko nejēdzu, es esmu vesels, lai arī ne tik spalvains kā tu. Bet, ja viņš neko neiespēs un tu stiprāk sasirgsi, mēs aizsūtīsim pēc ārsta uz templi. Kaut arī tu esi kalpotāju kārtas un slimības gadījumā par tevi atbildīgs Sarkanvēderis, tu man esi pietiekami dārgs, tāpēc es pagādāšu tev grāmatu nama ārstu, kolīdz tāds tavai miesai būs vajadzīgs. Nav par ko pateikties, draugs, es daru to tavas pieķērības dēļ un tāpēc, ka tavos norēķinos viss saskan. Še, ņem tos un kārto arī turpmāk visu tāpat kā līdz šim!

Tā šādās reizēs savam namzinim mēdza teikt Potifars. Jo viņš pats nerūpējās ne par ko — aiz dižmanīga smalkuma, aiz savas nepilnvērtības apziņas, kura lika vairīties no praktiskās dzīves, aiz paļāvības uz otra mīlestību un gādību par viņu, svēto miesas torni. Nav apšaubāms, ka paļāvība bija pamatota un Mont-kavs, kalpodams kungam uzticama padotā pieķērībā, tik tiešām vairot vairoja viņa mantu savā apdomībā un nesavtīgajā goda prātā. Bet ja nu tā nebūtu un patgalvis namzinis, izlaupīdams saimniecību, iedzītu postā un nabadzībā kungu līdz ar ģimeni? Tad kungam atliktu tikai vainot sevi un pārmetumi par laisku lētticību būtu visnotaļ vietā. Pārāk jau Potifars paļāvās un balstījās uz maigo, dziļi iejūtīgo padevību un uzticību, ar kādu, viņaprāt, ikvienam jāizturas pret viņa, Saules galminieka, svēti kutelīgo stāvokli,— no tāda secinājuma mēs jau šobrīd atturēties nespējam.

Tā nu viņš pats nerūpējās ne par ko, tikai par maizi, ko viņš ēda, un dzērienu, ko dzēra; Mont-kavam toties bija divtik ko noņemties, tāpēc ka līdztekus kunga darījumiem viņam bija kārtojami savi, ciktāl vieni no otriem nebija šķirami. Jo to, ko viņš saņēma atlīdzībai par kalpošanu, — labību, maizi, alu, zosis, linaudeklus un ādas — viņš, protams, nedz apēst, nedz izlietot nespēja; tas bija jāved uz tirgu un jāiemaina pret paliekošākām vērtībām, tādējādi vairojot arī pašam savu mantību. Un tas pats — tikai lielākos apjomos — bija jādara ar nama labumiem, kā saimniecībā saražotajiem, tā no ārienes saņemtajiem.

Vēdekļa nesējs bija viens no visdāsnāk apdāvātājiem faraona kalpiem: pār viņa nepilnvērtīgo fiktīvu titulu nesēja personu dāvinājumi un gādīgi mierinājumi bira kā no pilnības raga. Labais dievs ik gadus izsniedza viņam lielus daudzumus zelta, sudraba un vara, drānu, dzīparu, vīraka, medus, eļļas, vīna, dārzeņu, graudu un linu, liellopu, zosu un putnu ķērāju notvertu putnu — izsniedza pat atzveltnes krēslus, šķirstus, spoguļus, ratus, veselus koka kuģus. Tas viss tikai daļēji tika izlietots nama vajadzībām, tāpat kā saimniecībā nodarbināto amatnieku izstrādājumi un druvas un dārza raža. Lielākā daļa tika pārdota, nogādāta tirgū, dodoties augšup vai lejup pa upi, un iemainīta pie tirgotājiem pret citiem priekšmetiem, kā arī kaldinātiem un nekaldinātiem metāliem, ar kuriem pildīties pildījās Potifara mantnīcas. Visai šai maiņas tirdzniecībai, nesaraujami saistītai ar nama saimniecību, preču ražošanu un patēriņu, bija nepieciešama plaša grāmatvedība un visaptveroša pārraudzība.

Vajadzēja sagādāt uzturu un aplēst katras dienas devu strādājošiem un kalpotājiem: maizi, alu, miežu un lēcu putru darbdienām, zosis — svētku dienām. Savas prasības apgādes un uzskaites ziņā dienu no dienas izvirzīja sievu nama īpašā saimniecība. Amata pratējiem — maizniekiem, sandaļu meistarotājiem, papirusa līmētājiem, aldariem, māšu pinējiem, galdniekiem un podniekiem, audējām un vērpējām bija jāizsniedz izejvielas, bet produkcija, arī dārza augļi un dārzeņi, jāiedala tūlītējai lietošanai un pārpalikums jāievieto noliktavās vai jānogādā tirgū. Jāaprūpē un jāvairo bija Potifara dzīvnieki — zirgi, kas vizināja kungu, suņi un kaķi, ar kuriem viņš gāja medībās: lieli, plēsīgi suņi medībām tuksnesī un arī visai lieli, gandrīz jaguāra auguma kaķi, ar kuriem viņš medīja purva putnus. Zināms skaits liellopu tika turēts saimniecībā — uz vietas, ganāmpulku lielākā daļa turpretī nomitināta klajā laukā, proti, uz salas upes vidū, tikai nedaudz lejāk Denderas un Hathoras nama pusē; šajā salā — tā bija faraona dāvinājums, mīlestības apliecinājums Potifaram, — bija piecsimt rīkstes aramzemes, no kurām ievāca pa divdesmit maisiem kviešu vai miežu vai pa četrdesmit groziem sīpolu, ķiploku, meloņu, artišoku un lagenāriju, — apsveriet paši, cik milzīgu ražu deva visas piecsimt rīkstes kopā un kāda tur bija noņemšanās! Tiesa, lauku darbus salā vadīja īpašs ierēdnis, pieredzējis cilvēks, biruma rakstvedis un ražas klētnieks, kurš kviešus savam kungam svēra un raudzījās, lai ar kaudzi būtu sieks, — tik paštīksmi, gandrīz vai kapeņu uzrakstu stilā izteicās par sevi šis darbinieks; taču paļauties uz viņu vien nedrīkstēja, tik un tā par visu bija atbildīgs pārvaldnieks Mont-kavs; tāpat kā atskaites par izspiesto eļļu un vīnogu sulu, liellopu un sīklopu skaitu, caur viņa rokām galu galā gāja ari norēķini par izsējumu un ievākumu; ar vārdu sakot, viņš atbildēja par visu, ko saražo, patērē, iepērk un pārdod šāds svētības nams, un piedevām viņam bija jāraugās, lai arī druvā viss būtu kārtībā, tāpēc ka vīrs, kuram tas viss piederēja, galminieks Poti-fars, savas delikātās nepilnvērtības apziņā nerūpējās pats ne par ko un nekam nepielika roku.

Tā, lūk, sagadījās, ka pienācīgā laikā un reizē — nevis, pasarg dievs, nelaikā un nereizē — Jāzeps tomēr nokļuva druvā. Jo viņš neieradās druvā kā klaušu vergs, kā būtu tur nokļuvis, ja virsroku būtu guvis Dudu — precētā pundura konservatīvais pasaules uzskats un smiltāju puisēnu uzreiz aizraidītu turp, liedzot viņam iespēju runāt Potifara priekšā, — viņš ieradās tur kā pārvaldnieka pavadonis un jaunais izpalīgs, kam jāapgūst māka pārraudzīt visu, ieradās ar rakstāmo dēlīti un niedres rakstīklām; buriniekā ar airētājiem viņš Mont-kava svītas sastāvā devās lejup pa straumi uz Potifara maizes klēts salu, un brauciena laikā Mont-kavs sēdēja savā paklāju no jumā tikpat svinīgi nekustīgs kā augstdzimušie kuģotāji, kas Jāzepam bija aizslīdējuši garām viņa pirmā upes ceļojuma laikā; šoreiz viņš sēdēja līdz ar rakstvežiem aiz Mont-kava. Pretimbraucēji pazina strūgu un teica cits citam:

— Tas ir Mont-kavs, Petepra nama pārraugs, viņš, redzams, dodas pārbaudes braucienā. Bet kas ir tas jauneklis, kas viņa pavadoņu pulkā izceļas ar svešzemniecisku skaistumu?

Pēc tam viņi izkāpa krastā un apstaigāja auglības salu, pārlūkoja izsēj umu un ražu, lika uzrādīt lopus un it neko neatstāja neievērotu — par izbīli tam, kurš raudzījās, lai sieks būtu ar kaudzi; un tas pabrīnījās par jaunekli, kam pārvaldnieks pats izrāda, zināmā mērā pat uzrāda visu, un piesardzības labad lieca viņa priekšā muguru. Bet Jāzeps, iedomājis, cik viegli varēja lēkties, ka šis būtu viņam par uzraugu un kaklakungu, ja pirms laika būtu nonācis druvā, zem četrām acīm pieteica tam:

— Raugies, lai sieks nav ar kaudzi tev par labu! Mēs tūlīt pamanītu to, un tu sabirztu pelnos! — «Sabirzt pelnos» bija Jāzepa dzimtās puses teiciens, šeit neviens tā runāt nemēdza. Tieši tāpēc jo stiprāk iztrūkās ražas rakstvedis ...

Mājās, saimniecībā, staigādams ar Mont-kavu starp amatnieku galdu rindām, nopētīdams padarīto un uzmanīgi ieklausīdamies tiklab darbu vadītāju un uzskaitvežu ziņojumos nama pārzinim, kā arī paskaidrojumos, ko tas sniedza, Jāzeps klusībā nopriecājās, ka viņam izdevies saglabāt autoritāti strādājošo acīs, neatklājot savu nemākulību; pretējā gadījumā tiem būtu bijis grūtāk atzīt, ka viņam piemīt visaptverošs prāts, kā radīts, lai pārraudzītu un vadītu. Cik grūti tomēr kļūt par to, par ko tu esi piedzimis, un pacelties augstumos, kādus savās iecerēs tev lēmis dievs, — arī tad, ja šīs ieceres nav necik dižas; taču, ja runa ir par Jāzepu, tās bija pār mēru dižas, un viņam bija ļoti jācenšas, lai tās piepildītos. Daudz laika viņam toreiz aizņēma iedziļināšanās mājas un saimniecības atskaitēs, bet, paturēdams galvā skaitļus un aprēķinus, viņš neizlaida no acīm īstenību, no kuras tie bija atvasināti. Strādāja viņš arī kopā ar Mont-kavu, savu tēvu, Uzticības savrupkambarī, un namzini pārsteidza jaunekļa prāta asums un apķērība, tik daiļās galvas spēja zibenīgi aptvert plašākas sakarības — jā gan, pat izvirzīt priekšlikumus, kā palielināms nama apgrozījums. Jo, ņemot vērā, ka daudz dārza augļu tika pārdots pilsētā, pirmām kārtām Mirušo pilsētā, kur lielos daudzumos iepirka sikomoru vīģes mirušo piemiņas tempļu un kapeņu upur-galdiem, kā arī zemlikām, Jāzepam radās ideja likt podniekiem saražot šo augļu māla atdarinājumus jeb modeļus, kas, dabiski izkrāsoti, kulta vajadzībām noderēja ne sliktāk par īstām vīģēm. Upurēšanai bija maģisks raksturs, tāpēc māla augļi — kā jau maģiski simboli — šim nolūkam šķita īpaši piemēroti, un tā aizupē strauji pieauga pieprasījums pēc burvju vīģēm, kuras par samērā zemu pašizmaksu varēja saražot jebkurā daudzumā, tā ka šis Potifara nama rūpals zeltiņ zēla un plauka, piesaistīdams ne mazums darbaroku un palīdzēdams — lai arī ne ārkārtēji, taču itin jūtami — vairot kunga bagātības.

Mont-kavs bija pateicīgs savam palīgam, ka tas tik godprātīgi pilda līgumu, ko abi noslēguši kunga labad, un nevienu reizi vien, vērojot līksmo neatlaidību, ar kādu Jāzeps garīgi pakļauj visu, lai cik tas sarežģīts, un mācekļa radošo atjautu, viņā no jauna modās tās ērmoti mulsās divatnīgās izjūtas, kas tika saviļņojušas viņu dienā, kad šis jauneklis pirmoreiz nostājās viņa priekšā, turēdams rokās tīstokli.

Lai kaut cik atslogotu sevi, Mont-kavs drīz vien saKa sūtīt audzēkni darījuma braucienos vai ar precēm uz tirgu — gan lejup uz Abodu, Saplosītā atdusas vietu, vai pašu Memfi, gan augšup uz Ziloņu salu dienvidos: ieceldams Jāzepu par pārraugu strūgai vai pat vairākām strūgām, kas pārvadāja Petepra nama ražojumus: alu, vīnu, dārzeņus, ādas, linaudeklus, māla traukus, rīcinauga sēklas eļļu — kā dedzināmu, tā attīrītu, iekšējai atvieglošanai paredzētu. Tāpēc pretimbraucēji itin drīz zināja teikt:

— Are, tur, pacēlis buru, kuģo Mont-kava — Petepra* namziņa palīgs, gados jauns aziāts, glīts no vaiga un visai izdarīgs, viņš nogādā tirgū preces, jo namzinis uzticas viņam — jāsaka, ne gluži bez pamata: ar savām acīm viņš noburs kuru katru, bet cilvēku valodā triec veiklāk par mani un tevi; piesaistīdams ļaudis sev, viņš piesaista tos savām precēm un iztirgo visu par cenām, par kurām faraona draugam gavilē sirds.

Aptuveni tā sprieda «nehel» laivinieki savā starpā, un viņiem bija taisnība, jo svētība bija ar visu, ko Jāzeps darīja; viņš mācēja pieburt tirgus apmeklētājus kā ciematos, tā pilsētās, klausīties viņa mēļošanā ikvienam šķita tīrā svētlaime, ļaudis vilktin vilka pie viņa un viņa precēm, kuras nedz pats pārvaldnieks, nedz cits pilnvarotais nebūtu pārdevis tik izdevīgi kā viņš. Un tomēr Mont-kavs tikai retumis sūtīja Jāzepu ceļā, allaž piekodinādams viņam, lai atgriežas labi ātri, jo Petepra dusmojās, ja šā kalpa nebija ēdamistabā un kāds cits uzlēja viņam ūdeni uz rokām, pasniedza dvieli un pildīja dzēriena kausu, bet pēc maltītes neizdevās pasnauduļot, Jāzepam lasot priekšā. Jā gan, tikai tad, ja patur prātā, ka, apgūstot sarežģīto māku pārredzēt visu Potifara saimniecību, viņam turklāt diendienā bija jāapkalpo kungs un jālasa tam priekšā, var izprast līdz galam, cik lielas prasības tolaik tika izvirzītas Jāzepa prātam un darbaspējām. Bet viņš bija jauns un līksmas apņēmības pārpilns sasniegt stāvokli, kādu prasīja dieva ieceres. Šās puses padoto vidū viņš vairs nebija vispēdējais vergs; dažs labs jau lieca muguru viņa priekšā. Taču tas bija tikai sākums, dieva labad viņš nešaubījās ne mirkli, ka it visiem — ne tikai dažiem — būs klanīties viņam, izņemot vienu, pašu augstāko, kam vienīgajam viņš drīkstēja kalpot, jo tāda nu reiz bija Ābrāma mazdēla neatlaidīgā iedoma un bezierunu pārliecība, kura noteica visa viņa mūža ievirzi. Kā tas notiks, kā nonāks tiktāl, viņš nezināja un nespēja iedomāties; tomēr vajadzēja paklausīgi un droši iet dieva nolemto ceļu, pārredzamu, cik tālu redzēt ļauts cilvēkam, un nebaiļoties, ja ceļš kraujš, jo tieši tas liecināja par mērķa augstumu.

Tāpēc viņš netaupīja pūles, cenzdamies arvien labāk izprast saimniecību un tirdznieciskos darījumus, no dienas dienā kļūt jo vairāk neaizstājams palīgs Mont-kavam, turklāt nelauzt līgumu, ko noslēdzis ar namzini attiecībā uz Potifaru, labo kungu, pašu augstāko viņa tiešajā darbības sfērā, veltīt tam visus savus spēkus, aprūpēt to miesīgi un garīgi un iemantot arvien lielāku uzticību, rīkojoties tāpat, kā^bija rīkojies palmu birzī un sarunā par tīklu licējas puķu dārzu. Bija vajadzīga izcila atjauta un izmanība, lai to paveiktu, lai stiprinātu kungu viņa dvēseles dzīlēs un sildītu viņa pašapziņu jūtamāk nekā vīns, ko viņš dzēra maltīšu laikā. Un arī tas vēl nebija viss. Lai pilnībā saprastu, ar ko visu Jēkaba dēlam bija jātiek galā, palīdzot namzinim un vienlaikus izlīdzot kungam, jāatceras, ka viņam ik vakaru bija jānovēl laba nakts Mont-kavam, turklāt katru reizi citādi, meklējot un atrodot valodas vārdu krātuvē arvien jaunus izteiksmes veidus; tieši tālab viņš taču sākotnēji tika nopirkts, un pārāk tīkami saviļņots bija juties Mont-kavs, kad izmēģinājuma kārtā tas notika pirmo reizi, lai turpmāk no tā atteiktos. Turklāt, kā liecināja uzblīdušie asaru maisiņi zem namziņa šaurajām acīm, viņu bieži mocīja bezmiegs. Nopūlētā galva pēc raižpilnas dienas nespēja uzreiz nomierināties, un arī nieres, kuras nebija gluši veselas, iespējams, liedza ātri rast mieru; tāpēc, dienai beidzoties, viņam lieti noderēja glāstīgi vēlējumi un labskanīgi iedves-mējumi. Tā nu, iestājoties naktij, Jāzepam neiztrūkstoši bija jāierodas pie namziņa, lai pačukstētu viņam ausī dažus nomierinošus vārdus, kurus, starp citu, taču arī bija jāapdomā un jāsagatavo iepriekš, dienā, jo izteikties vajadzēja izsmalcināti.

— Esi sveikts, tēv, uz nakts sliekšņa! — viņš, pacēlis rokas, iespējams, bilda. — Raugi, diena savu mūžu ir nodzīvojusi; nogurusi pati no sevis, tā aizdara acis, un pār pasauli nolaižas klusums. Ieklausies, cik tas dīvs! Vien steliņģī kāju piecērt zirgs, kaut kur ierejas suns, un klusums top vēl dziļāks; rimts tas pārņem cilvēka dvēseli, viņam piezogas miegs, un pār sētu un pilsētu, auglīgo zemi un kailatni aizdegas modrās dieva spuldzes. Tautas priecājas, ka noliktajā stundā, kad gurdums māc, sakrēslo vakars un ka rīt, kad miegs būs dāvājis atspirdzi, diena atkal atdarīs acis. Patiesi — dieva iestādījumi ir pateik sanas cienīgi! Pietiek uz mirkli vien iedomāties, ka nekad vairs nesatumstu nakts un nepārredzams savā žilbajā vienmuļībā ietiektos tālē svelmainais dienas darbestu ceļš! Vai tas nešķistu briesmīgi un cilvēkam nebūtu jāizsamist? Bet dievs ir radījis dienu un katrai nospraudis robežu, kas noteiktā stundā droši mums aizsniedzama; nakts palmu birzs mums piesola svētu atdusu, un, plati izpletis rokas un atpakaļ atliecis galvu, cilvēks pavērtām lūpām un svētlaimē dziestošu skatienu patveras birzs vel dzējošajā ēnā. Nedomā, kungs, savā guļvietā, ka tev vajag dusēt! Domā, ka dusēt tev atļauts, turi to par žēlas tību, un pār tevi nāks miers! Izstiep, tēv, savus gurušos locekļus, salds miegs lai nāk pār tevi, lai apņem tevi un pilda tev dvēseli ar svētlaimes mieru, un, atraisījies no raizēm un sirdēstiem, tu rāmi elpo pie sapņa dievišķās krūts!

— Paldies, Osarsif, — teica mantzinis, un, tāpat kā toreiz, kad gaišā dienas laikā Jāzeps pirmoreiz novēlēja viņam labu nakti, acis viņam kļuva valgas. — Dusi saldi arī tu! Vakar tu, iespējams, izteicies vēl par mata tiesu saskanīgāk, taču arī šovakar tava valoda bija nomierinoša un magoņu smaržai rada — cerams, tā līdzēs man pārvarēt bezmiegu. Sevišķi tīkami bija vārdi, ka man ir atļauts, nevis vajag dusēt; es apņemos par tiem domāt, tie palīdzēs man. Kā gan tas tev izdodas — savirknēt vārdus tā, ka tie izklausās pēc burvju teiciena? «Lai nāk pār tevi, lai apņem tevi un pilda tev dvēseli...» To tu laikam arī pats nezini. Nu, tad labu nakti, mans dēls!

AMUNS UZ JĀZEPU LŪKOJAS GREIZI

Tā tas bija — daudz dažādu prasību toreiz tika izvirzīts Jāzepam, un nepietika ar to vien, ka viņš tās izpildīja, — viņam vēl bija jāraugās, lai veiksmi piedotu, jo smaidos un acu noduršanā, kas pavada tik strauju kāpumu kā viņējais, slēpjas daudz nenovīdības un veiksminiekam jāspēj pielabināt te vienu, te otru, te trešu, liekot lietā ir gudrību, ir iecietību un smalku izmaņu: arī tāda prasība — bez visām pārējām — šai gadījumā tiek izvirzīta piesardzībai un modrumam. Nekādi nav iespējams augt kā pie avota, kā augtin auga Jāzeps, neaizēnojot citus un nenodarot kādam pāri; izvairīties no tā nevar, pati veiksminieka esamība aizskar ļaužu intereses, un daudz garīga spēka viņam nemitīgi jāveltī tam, lai ar savas eksistences faktu samierinātu ēnā atstātos un apietos. Pirms nokļūšanas bedrē Jāzepam bija trūcis iejūtas un smalkjūtības, lai apjēgtu šādas patiesības; apjēgt tās viņam bija liegusi pārliecība, ka visi mīl viņu vairāk nekā sevi pašu. Miris kā Jāzeps, augšāmcēlies kā Osarsifs, viņš bija kļuvis atjautīgāks vai, ja vēlaties, gudrāks, jo attapība vien, kā liecina Jāzepa zēna gadu piemērs, no aplamībām neglābj; un smalkjūtīgās bažas par Anemuji, savu priekšgājēju priekšā lasītāja amatā, paustas sarunā ar Mont-kavu, pirmām kārtām bija adresētas pašam namzinim, apzinoties, ka tas, lai arī pēc savas dabas allaž gatavs noiet malā, būs patīkami pārsteigts. Attiecībā uz Anemuji Jāzeps darīja, ko spēja, aizgāja pie viņa un runāja tik pieklājīgi un pazemīgi, ka šis rakstvedis galu galā vairs neļaunojās uz savu pēcnieku un mīļu prātu samierinājās ar atcelšanu no priekšā lasītāja amata aiz tā iemesla vien, ka pēctecis pret viņu bija tik apburoši labs. Jo Jāzeps, piespiedis rokas pie krūtīm, saviļņotā balsī atklāja, cik neērti juties, uzzinājis par kunga untumu un negrozāmo lēmumu, kuru izraisīt viņš apzināti nekad nav centies, to neapstrīdami pierādot viņa pārliecība, ka Ane-muje, grāmatu nama audzēknis, kā jau īstens Melnās zemes dēls, esot nesalīdzināmi labāks priekšā lasītājs nekā viņš, Osarsifs, valodas lauzītājs aziāts. Bet tā nu esot sagadījies, ka viņam vajadzējis runāt kunga priekšā dārzā un aiz apjukuma viņš esot sācis stāstīt par kokiem, bitēm un putniem, par kuriem viņam nejauši šis tas esot zināms, un stāstījums gluži neizprotamā kārtā kungam tik neiedomājami gājis pie sirds, ka tas, kā jau dižs un varens augstmanis, gari neprātodams, pieņēmis zināmo lēmumu — ne jau sev par labu, kā vēlāk pats esot pārliecinājies. Jo ne vienu reizi vien un atkal un atkal kungs minot viņam, Osarsifam, Anemuji par paraugu un sakot: «Lūk, tā uzsvērdams vārdus, šo vietu lasīja Anemuje, mans agrākais priekšā lasītājs, un tāpat tā jālasa arī tev, ja tu gribi iemantot žēlastību manās acīs, jo es esmu izlutināts priekšā lasījuma ziņā.» Tad nu arī viņš, Osarsifs, cenšoties lasīt tā, kā lasījis Anemuje, un, patiesību sakot, velkot dzīvību un šā tā kuļoties, vienīgi pateicoties savam priekšgājējam. Bet kungs tikai tāpēc neatceļot savu lēmumu, ka diži cilvēki neparko nevēloties un arī nedrīkstot atzīt, ka rīkojušies pārsteidzīgi un kaitējuši paši sev. Tādēļ viņš, Osarsifs, diendienā cenšoties mazināt kunga apslēpto nožēlu, bilzdams: «Tev, kungs, būtu jāuzdāvina Anemujem divējas izejamās drānas un turklāt jāpiešķir viņam godājamais Noslēgto nama kārumu un izpriecu rakstveža amats, tad tev un arī man kļūs vieglāk ap sirdi, iedomājot par viņu.»

Tas viss, protams, bija balzams Anemujes vātīm. Viņš nemaz nebija zinājis, ka tik labi lasījis priekšā, tāpēc ka parasti kungs bija aizsnaudies, līdzko Anemuje vērei muti; un, nospriedis, ka neatstādināts nemūžam to nebūtu uzzinājis, viņš gribot negribot samierinājās ar notikušo. Gandarīja viņa dvēseli arī darba turpinātāja sirdsapziņas pārmetumi un nožēla, kurā kungs neatzinās pats sev; saņēmis tik tiešām divējas izejamās drānas un iecelts tik godājamā amatā — par Petepra sievu nama izpriecu pārzini, viņš pārliecinājās, ka Osarsifs no visas tiesas aizbildis par viņu kunga priekšā, un ne tikai neturēja vairs ļaunu prātu uz kenanieti, bet gan, gluži otrādi, vēlējā tam labu, atzīdams, ka tas izturējies pret viņu brīnum jauki.

Jāzepam, protams, tas neko nemaksāja — izgādāt otram labu vietu, tāpēc ka pats līdz ar savu dievu lika visu uz spēles un, sabiedrojies ar Mont-kavu, lai arī pagaidām tikai iztālis, gatavojās visaptverošai pārraudzībai. Ar kalpotāju Merabu, kurš senāk bija pavadījis saimnieku medībās un zvejā ar žebērkli, viņš izlīga tieši tāpat. Jo arī šajās vīrišķajās izpriecās Petepra tagad ņēma līdzi savu mīluli Osarsifu, nevis Merabu, un tam bija jābūt kā dzelonim Meraba miesā, turklāt indīgam. Bet Jāzeps izvilka dzeloni līdz ar visu indi, runādams ar Merabu tā, kā bija runājis ar Anemuji, izgādāja arī viņam pagodinošu dāvanu un cienījamu posteni, proti, alus darītavas pārziņa vietu, ienaidnieku tādējādi pārvērzdams gandrīz vai par draugu, tā ka Merabs ļaužu priekšā teica:

— Viņš, lai arī cēlies no nožēlojamās Retenes un tuksneša klejotāju cilts, tomēr ir puika uz goda, tas man jāatzīst, un arī iznesties prot. Pie dievu trijotnes, runādams cilvēku valodā, viņš vēl kļūdās, tikai, ja jāatkāpjas viņa priekšā, tas izliekas gluži vai prieks, un aiz laimes, ka izdevies pakalpot viņam, pat acis tev iespīdas. Nemēģiniet man izskaidrot, kāpēc tas tā, jo izskaidrojams tas nav un vārdi te lieki, taču acis spīd!

Tā runāja Merabs, vienkāršs ēģiptietis, un tas bija Se-enh-Ven-nofra un tā tālāk, rūķītis Dievmīlis, kas sirsinādams pavēstīja Jāzepam, ko ļaudīs teicis atceltais. «Nu, tad jau labi,» atbildēja Jāzeps. Bet viņš zināja, ka ne jau visi tā spriež; no bērnišķās iedomas, ka ikviens mīl viņu vairāk nekā sevi pašu, Jāzeps sen bija ticis vaļā un apzinājās pavisam skaidri, ka viņa paaugstināšana Potifara namā, netīkama vienam otram jau pati par sevi, šķita vēl jo vairāk neciešama un prasīja īpašu takta izjūtu tāpēc, ka viņš bija «smiltāju iemītnieks», ibrī, izstumtais. Šeit mēs atkal nonākam pie tām iekšējām pretrunām un tās partiju cīņas, kas valdīja mazdēlu zemē un gan apgrūtināja, gan veicināja Jāzepa izvirzīšanos, pie tām reliģiskajām un patriotiskajām pamatievirzēm, kuras apdraudēja viņa karjeru un gandrīz, gandrīz būtu nelaikā novedušas viņu druvā, — un arī pie tām, ko varētu saukt par brīvdomīgi iecietīgām jeb laikmetīgi vājulīgām un kas atviegloja viņa augšupeju. Šīs Mont-kavs atbalstīja gluži vienkārši tāpēc, ka tās atbalstīja viņa pavēlnieks Petepra, dižais galminieks. Bet kāpēc tās atbalstīja Petepra? Protams, tāpēc, ka tās bija cieņā galmā — galms piktojās par Amuna tempļu bagātību un nomācošo varenību, par dievu, kurš pašreizējā vēlīnajā valsts attīstības stadijā iemiesoja sevī patriotiski konservatīvu tikumu stingrību, — un tāpēc, ka augstākie galminieki šai sakarā deva priekšroku cita — viegli saprotams, kura dieva kultam. Izcelts tika Atums-Ra, ko pielūdza Onā, Deltas atteku trijstūra virsotnē, — mūžsenais un lēnīgais dievs, kam Amuns bija pielīdzinājis sevi — pielīdzinājis, ne jau labprātīgi vienojoties, bet varmācīgi, saukdamies par Amunu-Ra, valsts un Saules dievu. Abi — gan Amuns, gan Ra — bija Saule savā strūgā, tikai katrs citā nozīmē un bezgala atšķirīgā veidā. Uz vietas, Onā, sarunādamies ar Horahta priesteriem, kam asaroja acis, Jāzeps bija iepazinis turienes Saules dieva apsviedīgo un līksmi pa-mācīgo dabu; zināma viņam bija šī dieva slieksme izplesties, rast saskares punktus un neierobežoti saprasties ar visu pasaules tautu Saules dieviem, ar Āzijas Saules jaunekļiem, kuri, līdzīgi līgavainim, atstāja savu kambari, veica nolikto loku un, sievu apraudāti, gāja bojā. Ra, šķiet, nesaskatīja lielu atšķirību starp sevi un viņiem, tāpat kā Ābrahāms savulaik netika to saskatījis starp Mel-hisedeka El-ēljonu un paša dievu. Saucās šis dievs par Atumu savā bojāejas stundā, kurā tas bija pārvarēm daiļš un iežēlas cienīgs; taču pavisam nesen, pateicoties savu pamācīgo praviešu prāta lokanumam, tas bija piesavinājies pēc skanējuma līdzīgu vārdu, kas izteica ne tikai viņa rietu, bet līdz ar visaptverošu Saules būtību ir rītu, ir dienasvidu, ir vakaru: Atums kļuva par Atonu, un šai vārdā jautās kāda īpaša, ikkatram saklausāma atgādā. Tas atsauca atmiņā kuiļa saplosīto jaunekli, kuru Āzijas birzīs un gravās apraudāja flauta.

Tik svešzemniecisks nokrāsā, tik apsviedīgi, visai pasaulei labvēlīgi atvērts savā nosliecē bija Ra-Horahta Saules satvars, ko tādā godā turēja galmā; apcerēt to bija faraona zinību vīru iecienītākā nodarbošanās. Karnakaš Amuns-Ra turpretī, faraona tēvs, savā varenajā un bagātajā namā jebkurā ziņā bija tiešs Atuma-Ra pretstats. Tas bija stings un stingrs dievs, naidīgs kuram katram vispārinošam prāta spriedumam, it visa ārzemnieciskā nīdējs, nekustīgs aklā pieķērībā negrozāmi iedibinātai pašmāju paražai, kaut gan pats bija daudz jaunāks par Onā mītošo, un tā nu šai gadījumā, lai cik mulsinoši tas liktos, aizsenais bija garā lokans un pasaulei atvērts, bet jaunais — nelokāmi konservatīvs.

Atskārtis, ka Kārnākās Amuns uz Atuma-Ra-Horahta panākumiem galmā lūkojas greizi, Jāzeps saprata arī, ka tikpat greizi tas raugās uz viņu, galma kunga svešzemnie-cisko kalpu un priekšā lasītāju, un, apsvērdams, kas pašam izdevīgi un kas ne, ātri vien tika skaidrībā, ka izdevīgs viņam ir Ra Saules traktējums, bet neizdevīgs — Amuna kults un ka šā dieva nelabvēlībai vajadzīga īpaši taktiska pieeja.

Petepra namā Amuna satvaru vistiešāk pārstāvēja uzpūsti cienīgais Dudu, dārglietu zinātājs. Jau no pirmā mirkļa Jāzepam bija skaidrāks par skaidru, ka Dudu nekādi nemīl viņu vairāk par sevi pašu, ka tas, gluži pretēji, necieš viņu ne acu galā; pat izstāstīt grūti, kādas pūles Jēkaba dēls visu šo laiku, visus šos gadus veltīja kniedīgajam pundurim, kā centās salabt un izlīgt ar viņu, izrādīdams vislielāko laipnību ne tikai viņam, bet arī tai, kas apsita viņam roku, — viņa laulenei Cesetai, sievu namā augstu stāvošai personai, arī izstīgušajiem un rie-beklīgajiem viņa dēliem Esesī un Ebebī — un kā ik uz soļa piesargājās aizskart Dudu intereses. Nav nekādu šaubu, ka, ņemot vērā attiecības, kādas Jāzepam bija ar Potifaru, pateicoties pašcieņu stiprinošajiem pakalpojumiem, viņam nebūtu bijis grūti nostumt malā Dudu un pašam kļūt par apģērbu zinātāju. Kungs nevēlējās neko citu kā ciešāk piesaistīt viņu sev, un mēs esam puslīdz pārliecināti, ka galvenā ģērbēja posteni Potifars piedāvāja Jāzepam nelūgts, pats pēc savas ierosmes — jo drīzāk tāpēc, ka ne acu galā necieta iecildīgo precēto punduri, kā Jāzeps itin labi tika nomanījis un izsecinājis jau agrāk, vērodams uzticamā namziņa nepatiku pret knausli. Bet — tikpat noteikti, cik pazemīgi — Jāzeps noraidīja šādu piedāvājumu, pirmkārt, jau tāpēc, ka, cenzdamies gūt pārskatu par visu, nevarēja uzņemties liekus gultziņa un ģērbēja pienākumus, un, otrkārt, kā viņš uzsvēra, aiz tā iemesla, ka nespēja piespiest sevi un nevēlējās stāties ceļā tik cienīgajam mazaudzim.

Jūs domājat, punduris par to bija pateicīgs? Ne uz to pusi — šai ziņā Jāzepa cerības neattaisnojās. Naidīgums, ar kādu Dudu vērsās pret viņu no pirmās dienas, pareizāk sakot, no pirmās tikšanās reizes, nebija pārvarams vai kaut vai mīkstināms nedz ar laipnību, nedz iecietību; lasītājs, kurš, meklēdams izskaidrojumu tik nepārvaramai nepatikai, centīsies izprast visa notiekošā patiesos cēloņus un apslēptos motīvus, atzīs, kā ēģiptieša — kvēla savas partijas piekritēja sašutums par svešzemnieka izvirzīšanu un tā ietekmes pieaugumu namā šeit nebija galvenais. Vērā, bez šaubām, jāņem arī tie savdabīgie burvju paņēmieni, kurus Jāzeps prata likt lietā, «palīdzēdams» kungam un tādējādi noskaņodams to savā labā, — paņēmieni, kurus Dudu tika iepazinis. Tie viņam šķita augstākā mērā pretīgi, tāpēc ka lika apšaubīt paša pilnvērtību, kā arī priekšrocības, kas bija viņa — knaušļa mūža lepnums un pamats.

Jāzeps to nojauta. Viņš neslēpa sev, ka, runādams da-teļpalmu birzī, tikpat sāpīgi aizvainojis vienu, cik dziļi aplaimojis otru, un tā pret paša gribu zināmā mērā stājies ceļā precētajam pundurim. Tieši tāpēc viņš izturējās tik laipni pret Dudu lauleni un atvasēm. Bet nelīdzēja arī tas; vērdamies Jāzepā no lejas uz augšu, kniedīgais punduris kā vien spēdams izrādīja viņam savu nelabvēlību, un sevišķi pārliecinoši tas viņam izdevās, senu tikumu aizstāvja cienīgumā uzsverot Jāzepa — svešatnieka ha-bīra nešķīstumu. Pie galda, godājamākajiem nama kalpotājiem kopā ar Mont-kavu ieturot maltīti, viņš, ievilcis apakšlūpu zem cienīgi priekšup pastieptās virsējās, neatlaidīgi pieprasīja, lai ēģiptiešus un ebreju apkalpo atsevišķi; un, kad pārvaldnieks un pārējie pusdienotāji, vadīdamies pēc Atuma-Ra Saules koncepcijas, atteicās stingri ievērot šādu galda paražu, punduris, apliecinādams savu nelokāmo uzticību Amunam, atvirzījās iespējami patālāk no tādas negantības vai pat spļaudījās uz visām četrām debespusēm un meta ap sevi visvisādas maģiskas, burvestus un aptraipīšanos atvairītājas zīmes, nepārprotami likdams noprast, ka cenšas aizvainot Jāzepu.

Ak, būtu tas bijis viss! Taču Jāzepam itin drīz pastāstīja, ka pašcieņas apsēstais Dudu vēršas pret viņu ne pa jokam un tiecas izēst viņu no mājas, — pastāstīja uz karstām pēdām un visos sīkumos viņa draudziņš Dievmīlis «Bess svētkos», jo tas sīkā augumiņa dēļ bija kā radīts, lai neredzams atrastos itin visur, kur kaut kas bija no-lūrams un noklausāms, un prata nolīst tādās vietās, kur parasta garuma cilvēkiem ne prātā nenāktu viņu meklēt. Dudu, tās pašas mazo ļaužu cilts pārstāvim, tikpat apradušam ar sīkaudžu pasaules mērogiem, pienāktos būt as-redzīgākam un piesardzīgākam nekā neaptēstajiem gar-audžiem. Bet laikam jau taisnība vien bija Dievmīlītim, apgalvojot, ka otrs punduris, saistījies laulības saitēm ar izstīdzējušo ļaužu pasauli, zaudējis mazo cilvēku pasaules samēru izjūtu un droši vien aiz sava solīduma apziņas vien, kas viņam pavērusi iespēju šādā savienībā stāties, puslīdz paspēlējis pundura uztveres smalkumu. Ar vārdu sakot, tik nicinātajam brāļukam izdevās izsekot un nepamanītam izspiegot viņu, un tas drīz izdibināja, kādus ceļus iet Dudu, cenzdamies kavēt Jāzepa augšupeju: ceļi veda uz Noslēgto namu, veda pie Mūt-em-enetas, Po-tifara nominālās laulātās draudzenes; un to, ko kundzenes priekšā tika runājis punduris, viņa — pienesējam klātesot vai zem četrām acīm — savukārt pārrunāja ar visai lielu varasvīru un pastāvīgu Potifara sievu nama un Mū-tas savrupapartamentu apmeklētāju — Beknehonsu, Amuna Augsto priesteri.

No abu nelāgo vecīšu — Potifara vecāku sarunas mums jau zināms, cik tuvas bija Jāzepa pavēlnieces attiecības ar bagātā valsts dieva templi, Amuna-Ra namu. Tāpat kā daudzas citas augstāko aprindu sievietes, piemēram, kundzenes draudzene Renenūteta, Amuna ganāmpulku galvenā pārziņa sieva, Mūt-em-eneta bija aristokrātiskā hat-horu ordeņa locekle; šā ordeņa aizbildne bija faraona Lielā laulātā draudzene, bet priekšniece — ikreizējā Kārnākās dieva tempļa Pirmā priestera — tolaik dievbijīgā Beknehonsa sieva. Ordeņa mājoklis un garīgais centrs bija skaistais pieupes templis, saukts par «Amuna Dienvidu sievu namu» jeb «Harēmu», kuru ar Kārnākās Lielo mājokli savienoja apbrīnojamā Aunu aleja un kuru pašreiz valdošais faraons dzīrās paplašināt, piebūvējot tam neredzēti augstu kolonnu zāli; svinību gadījumos ordeņa māsas tad arī mēdza dēvēt par «Amuna sievām», viņu priekšnieci — Augstā priestera laulāto draudzeni atbilstoši godājot par «Pirmo Amuna sievu vidū». Bet kāpēc tādā gadījumā dāmas sauca par «hathorām», ja jau Amuna-Ra pirmā un īstenā sieva bija dieviete Mūta jeb «Māte», turpretī Hathora, dieviete ar govs acīm un piemīlīga no vaiga, gluži pretēji, bija Onas lielā dieva Ra-Atuma dzīvesbiedre? Jā, arī tā bija viena no valstiskas gudrības finesēm. Ja jau Amunam aiz valstiskiem apsvērumiem labpatika pielīdzināt sevi Ra-Atumam, arī Mūta, Dēla māte, pielīdzināja sevi visvarenajai Hathorai, un to pašu darīja arī Amuna laicīgās sievas — Tēbu augstāko aprindu dāmas: visas kā viena viņas iemiesoja mīlas dievieti Hathoru, kad augumam cieši piegulošā tērpā, Saules spīdekļa laulātās draudzenes maskā, zelta aubē, ko rotāja govs ragi un spožs disks, lielu svētku dienās muzicēja un dejoja Ainuna priekšā un dziedāja tik daiļskanīgi, cik nu daiļskanīgi spēj dziedāt augstāko aprindu pārstāves; jo ne jau pēc balss labskaņas, bet pēc bagātības un dižciltīguma tās tika izraudzītas. Turpretī Mūt-em-eneta, Potifara nama pavēlniece, tiešām dziedāja daiļskanīgi un mācīja skaisti dziedāt arī pārējās dāmas, piemēram, to pašu Renenūtetu, ganāmpulku pārziņa sievu, un vispār bija ievērojama persona dieva harēmā, daudz neatpalikdama no pašas priekšnieces, kuras laulātais draugs Beknehonss, Amuna Augstais priesteris, bija biežs viesis Potifara namā un viņas draugs un dievbijīgais padomdevējs.

BEKNEHONSS

Pēc izskata Jāzeps jau sen pazina šo bardzīgo vīru, vairākkārt bija redzējis to pagalmā — sievu nama priekšā, līdz ar faraonu sirds dziļumos skaizdamies par krāšņo un trokšņaino svītu, ar kuru tas parādījās ielās: šķēpiem un vālēm bruņoti dieva karotāji steidzās pa priekšu nestuvēm, ko aiz garām kārtīm uz pleciem nesa četrreiz četri tempļa kalpotāji spīdīgi noskūtām galvām; nestuvēm sekoja vēl viena karakalpu vienība, bet abās pusēs nestuvēm svinīgi, it kā pavadīta tiktu paša Amuna strūga, vēdīja strausa spalvu vēdekļi, un gājienam pa priekšu joza skrieļi ar nūjām rokās un, ziņodami par Augstā priestera tuvošanos, uzstājīgi, satraukti piekliedza visu pagalmu, aicinādami, lai saskrien ļaudis un Tas, kurš iecelts pār namu, ja ne gluži pats Petepra, sagaida augsto viesi uz sliekšņa. Potifars tādās reizēs allaž lika pateikt, ka viņa nav mājās, toties Mont-kavs bija klāt kā likts, un kopā ar viņu ne vienu reizi vien bija izskrējis arī Jāzeps, lai uzmanīgi pavērotu lielmani, kurš viņa skatījumā bija pats augstākais un visattālākais tās SaulēV koncepcijas pārstāvis, kuras tuvākais un mazākais piekritējs bija Dudu.

Beknehonss bija gara auguma un piedevām turējās gaužām stalti — taisni izslējies, krūtis izriezis, plecus atpakaļ atliecis, zodu pacēlis. Visai iespaidīga šķita arī gludi skūtā, kailā olveida galva, un vaibstiem īpašu izteiksmi piešķīra dziļā, asi iezīmētā krunka starp uzacīm, kura nekad neizlīdzinājās un pat tad palika bargi saraukta, kad viņš smaidīja, jo atlīdzībai par sevišķiem padevības apliecinājumiem priesteris šad tad tomēr apveltīja kādu ar kundziski laipnu smaidu. Augstā svēt-nieka bezbārdainā, kā akmenī cirstā, stingā un samērīgā seja ar platajiem vaigukauliem un grumbām ap nāsīm un muti, tikpat dziļām kā stāvā krunka starp uzacīm, parasti vērās pāri ļaudīm un lietām vairāk nekā augstprātīgi un pauda tādu kā noraidošu attieksmi pret visu esošo — gadu simtus un pat tūkstošus ilgušās attīstības noliegumu un nosodījumu, un arī viņa apģērbs, kaut gan dārgs un izsmalcināts, bija veclaicīgs, atpalicis pa priesteru paradumam no modes par veseliem gadsimtiem: virstērpam, kas sniedzās no padusēm līdz papēžiem, cauri spīdēja sānauts, tik vienkāršs piegriezumā, īss un šaurs, kādu mēdza valkāt Senās valsts pirmo dinastiju laikos; un no vēl jo senākas un tātad jo dievbijīgākas pagātnes bija aizgūta leoparda āda, apmesta ap pleciem tā, ka plēsīgā kaķa galva un priekšējās ķetnas nokarājās pāri mugurai, bet pakaļējās bija sakrustotas uz krūtīm; ko rotāja vairākas citas augstā garīgā amata zīmes — zila lente un sarežģīti veidota zelta piespraude ar aunu galvām.

Leoparda āda, patiesību sakot, bija patvarīgs aizguvums: tā piederējās Onas Atuma-Ra Pirmā priestera nevis Amuna kalpa ornātam. Taču Beknehonss nebija tas vīrs, kurš neizlemtu pats, kas piederas viņam, un nevienam, arī Jāzepam, nebija ne mazāko šaubu, kāpēc viņš aplicies zvērādu, aizvēsturiskā cilvēka apģērba gabalu: tas tika darīts, lai apliecinātu, ka Atums-Ra saplūdis ar Amunu, ka Atums ir tikai viens no varenā Tēbu dieva paveidiem, zināmā un ne tikai zināmā mērā tam pakļauts. Jo Amuns, tas ir, Beknehonss, bija piespiedis Onas Ra Pirmo priesteri pieņemt Tēbu Amuna Otrā priestera goda nosaukumu, un tā viņa — Tēbu augstākā garīdznieka virsvadība un tiesības valkāt sāncenša amata regālijas nebija apšaubāmas. Šī virsvadība turklāt palika spēkā arī Ģņāi Ra rezidencē. Jo Beknehonss saucās ne tikai par visu Tēbu tempļu kalpotāju priekšnieku, viņš bija piesavinājies arī «visu Augšēģiptes un Lejasēģiptes dievu priesteru priekšnieka» titulu un tādējādi arī Atuma-Ra namā bija pats visaugstākais — kā viņš lai nedrīkstētu valkāt leoparda ādu? Redzot šo vīru, tīri vai baiļi metās, ja apdomāja, ko tik visu viņš nepārstāvēja; un Jāzeps jau bija pietiekami labi iejuties Ēģiptes dzīvē un sadzīvē, lai sirds viņam nodrebētu bažās, vērojot, kā faraons šo jau tā tik vareno padarīja arvien bagātāku un varenāku, piešķirdams templim arvien jaunus īpašumus un dārgumus un lēnprātīgi iztēlodamies, ka, darīdams labu savam tēvam Amunam, rīkojas pats savās interesēs. Jāzepam, lai arī viņš to slēpa, Amuns-Ra bija tāds pats elkudievs kā visi pārējie — pa pusei auns savā kambarī, pa pusei lellis savas kapelas skapī, tēls, kuru greznā strūgā vizināja pa Jeoru, nezinot, ko vēl lai ar to iesāk, — tāpēc Jāzeps šai ziņā sprieda brīvāk un asredzīgāk nekā faraons; viņam nešķita, nedz labi, nedz saprātīgi, ka savu iedomāto tēvu valdnieks padara arvien turīgāku, un tā, vērodams, ka Amuna dižgans nozūd sievu namā, Jāzeps jau izjuta bažas augstāku valstisku apsvērumu vārdā un neraizējās vairs tikai par savu labklājību vien, lai gan apzinājās, ka runas tur iekšā var padarīt viņa stāvokli visai nedrošu.

Pateicoties Dievmīlītim, savam vispirmajam labvēlim Potifara namā, Jāzeps uzzināja, ka Dudu jau vairākkārt runājis Mūtas, kundzenes, priekšā un apsūdzējis viņu; paslēpies gluži neiedomājamās vietās, mazais bija noklausījies sarunas un zizinādams pēc tam tik sīki atstāstījis tās Jāzepam, ka viņš pavisam skaidri iztēlojās, kā apģērbu zinātājs savā iestīvinātajā sānautā nostājas pavēl-nieces priekšā, cienīgi pastiepis pār ievilkto apakšlūpu augšlūpas jumu, sašutis svaida strupās roķeles un, cenzdamies runāt iespējami zemā balsī, žēlojas kundzei par

šādu piedauzību un negantību. Vergs Osarsifs, kā šis ne visai saprotami un, domājams, patvaļīgi dēvējot sevi, — viņš bija teicis, — šis nelga habīrs, šis posta malas nejēga, par kaunu un negodu namam plešoties un pieņemoties spēkā it kā vēža audzējs, izmantodams labvēlību, kas tam šeit tiekot izrādīta — neapšaubāmi par dziļu nepatiku Apslēptajam. Pretēji viņa — pundura lietišķajam padomam tas jau pašā sākumā nopirkts par nesamērīgi augstu cenu — simt sešdesmit debeniem — no vispēdējiem ceļojošiem tirgotājiem, tuksneša klaiduļiem, kas to vilkšus izvilkuši no kādas akas vai soda bedres, un iekārtots darbā Petepra namā, pateicoties tukšgrabja — neprecētā kumēdiņu rādītāja Šepses-Besa aizlūgumiem. Nam-zinis nav vis aiztriecis svešzemes lempi klaušu darbos druvā, kā viņam ieteikuši cienījami ļaudis, — viņš neliedzis tam slamstīties apkārt bez noteikta darba un pat runāt Petepra priekšā dateļpalmu birzī, un šo izdevību karātavu putns izmantojis vīzē, ko nosaukt par nekaunīgu būtu nepelnīta laipnība. Jo tas piepūtis kungam pilnas ausis un galīgi sagrozījis galvu ar ļaunprātīgām valodām, zaiiņgdams Amunu un zākādamies par visaugsto Saules varu, svēto pavēlnieku samulsinājis pavisam un noziedzīgā kārtā nobūris tiktāl, ka viņš iecēlis to par savu kalpu un priekšā lasītāju, un Mont-kavs turot to gluži vai dēla, pareizāk sakot, nama dēla vietā, kam jāiepazīst saimniecība, it kā šis taisītos to mantot, un nu tas plukata grasoties kļūt par pārvaldnieka vietnieku — kraupjains aziāts dižciltīga ēģiptieša namā! Viņš, Dudu, atļaujoties vispazemīgi norādīt kundzei uz šādu nekrietnību, par kuru Apslēptais ātri vien varot sašust, atmaksai par tik samaitātu brīvdomību atriebjoties gan vainīgajiem, gan arī tiem, kuri šādu negantību pacieš.

— Un ko teica kundze? — uzklausījis ziņojumu, jautāja Jāzeps. — Pastāsti man to labi sīki, Dievmīlīti, un pacenties izteikties viņas vārdiem!

— Viņa, — atbildēja mazais, — izteicās šādi. «Kamēr jūs runājāt, dārglietu glabātāj,» viņa sacīja, «es visu laiku lauzīju galvu, kas tas par svešzemju vergu, par kuru jūs sūdzaties, un nekādi netiku skaidrībā, un veltīgi mēģināju atcerēties, kas viņš tāds. Jūs taču nevarat, no manis prasīt, lai es turu atmiņā visus nama kalpotājus un uzreiz esmu skaidrībā, par kuru ir runa, līdzko jūs pieminat vienu vai otru. Bet, tā kā man bija laiks padomāt, es sāku nojaust, ka runa ir par gados vēl jauno kalpu, kurš kopš kāda laika pie galda pilda kausu Petepra, manam laulātajam draugam. So sudraba sānautā tērpo, sasprindzinājusi atmiņu, es neskaidri atceros.»

— Neskaidri? — vilies teica Jāzeps. — Kā tas iespējams, ka viņa atceras mani neskaidri, ja es diendienā viņas acu priekšā pakalpoju kungam pie galda un ari viņai būtu jāzina par žēlastību, ko esmu izpelnījies kunga un Mont-kava acīs! Man tomēr ir brīnums, ka viņai tik ilgi bija jānopūlas, lai atskārstu, par kuru kalpu sūdzas nekrietnais Dudu. Ko vēl viņa teica?

— Viņa, — turpināja pundurītis, — teica tā: «Kāpēc jūs, apģērbu glabātāj, darāt man pāri, stāstīdams visu to? Jūs izsaucat pār manu galvu Amuna dusmību. Jo tikko jūs pats teicāt, ka viņš saniknosies uz tiem, kuri pacieš tādu piedauzību. Ja es neko nezinātu, man ņ,ekas nebūtu jācieš, un jums vajadzēja klusēt, nevis darīt man visu zināmu, lai arī man draudētu briesmas.»

Par šiem vārdiem Jāzeps pasmējās, atzīdams tos par pareiziem.

— Teicama atbilde un gudrs norājums! Pastāsti vēl par kundzi, mazais Bes! Atstāsti man katru viņas vārdu, jo klausīties tu, cerams, klausījies uzmanīgi.

— Tā nebija viņa, — atbildēja Dievmīlis, — tas bija ļaunais Dudu, kurš ņēma vārdu. Jo viņš taisnodamies teica: «Ne jau tālab es darīju šo negantību zināmu kundzei, lai viņa to paciestu, bet lai viņa to novērstu, un aiz pieķērības pavēru viņai iespēju pakalpot Amunam, aizrādot kungam, ka nešķīstais kalps jāpadzen un, ja jau viņš nopirkts, jāaizsūta klaušu darbos druvā, kur tam īstā vieta, nevis jāļauj kļūt par noteicēju namā un uzmesties par kaklakungu zemes bērniem.»

— Neglīti! — iesaucās Jāzeps. — Neglīta, naidpilna valoda! Bet kundze? Ko teica kundze?

— Viņa, — ziņoja Dievmīlis, — atbildēja tā: «Ak vai, bargais punduri, kundzei visai reti lemts aprunāties ar kungu divatā, — apdomā pats, cik stingras paražas valda namā, un saproti taču, ka mūsu attiecības nav tādas kā tavas ar to, kura apsit tev roku apkārt, proti, Cesetas kundzi, ar kuru tu esi tuvs. Viņa gluži vienkārši ierodas pie tevis un apmīļo tevi, un parunājas ar tevi, savu vīru, par visu, kam sakars ar jums abiem, un dod vienu otru padomu. Jo viņa ir māte, kas dzemdējusi tev divus staltus dēlus, Esesī un Ebebī, un tu savai sievai esi pateicību parādā, un tev ir pamats piegriezt savu ausi tik auglīgai un

cienījamai sievietei un uzklausīt viņas vēlmes un brīdinājumus. Bet kas es esmu savam kungam, un kāpēc lai viņš uzklausītu mani? Liela ir viņa spīts, kā tu zini, un iecildīgi kurla — sirds, viņa priekšā mani brīdējumi būtu veltīgi.»

Jāzeps klusēja un, domās nogrimis, vērās pāri savam mazajam draugam, kurš sēdēja noraizējies, atbalstījis rokā krunkaino vaidziņu.

— Nu, un ko atbildēja apģērbu pārzinis? — pēc brīža pavaicāja Jēkaba dēls. — Vai viņam atradās ko iebilst, un vai viņš izteica vēl kādus apsvērumus?

Mazais noliedzoši papurināja galvu. Pēc kundzes teiktā Dudu esot vienīgi klusējis; kundze turpretī piebildusi, ka visā drīzumā aprunāšoties par šo jautājumu ar tēvu virspriesteri. Ja jau Petepra paaugstinājis vergu svešzemnieku pēc tam, kad tas runājis viņa priekšā par Saules dabu, saruna nepārprotami skārusi reliģiski politiskus jautājumus, un tie esot Beknehonsa, Amuna augstmaņa — viņas drauga un biktstēva pārziņā. Viņam tas esot jādara zināms, un viņam, tēvam, kundzene sev par atvieglojumu izkratīšot sirdi, pastāstīdama, kādu piedauzību viņai atklājis Dudu.

Tādas bija vēstis, ko Jāzepam pienesa krietnais krūpi-tis. Bet citā reizē viņš atcerējās, ka tas nebija bijis viss, ka Bes-em-hebs vēl labu brīdi tika pasēdējis pie viņa savā smieklīgajā svētku tērpā, smaržziedes konu uz parūkas, atbalstījis zodu roķelē, drūmi miegdamies.

— Ko tu blisinies, Dievmīli, Amuna namā, — viņš bija jautājis, — un nebeidz lauzīt galvu?

Bet tas savā circeņa balsī bija atbildējis:

— Ak, Osarsif, mazais gremžas, apdomādams, cik tas nevēlami, ka ļaunais kūmiņš runā par tevi Mūtas, kun-dzenes, priekšā, — pavisam un pagalam nevēlami!

— Protams, — bija atbildējis Jāzeps. — Kam tu man to saki? It kā es nezinātu, ka tas ir nevēlami, pat bīstami. Bet, raugi, es par to nebēdāju, tāpēc ka paļaujos uz dievu. Vai kundze neatzina pati, ka neko lielu neiespēj Petepra priekšā? Viena viņas vārda un mājiena nebūt nepietiek, lai aizraidītu mani klaušu druvā, — par to tu nebēdā!

t- Kā lai es negremžos, — bija circinājis Bess, — ja tas, ka kūms brīdina kundzi un kliedē viņas neskaidros priekšstatus, ir bīstami vēl citā ziņā un no gluži citas puses l

— Tieci nu gudrs, kā tas domāts! — bija iesaucies Jāzeps. — Mans prāts tam par īsu, tavi sīķaudža grābšļi man nav saprotami. Bīstami vēl citā ziņā un. no citas puses? Kas tie par murgiem? Ko tu tur sisini?

— Es sisinu par to, kas mani nomāc un biedē, — atkal bija ierunājies Dievmīlītis, — un pačukstu tev mazo ļaužu viedās bažas,, kas līdz tavai — izstīdzējušā apziņai vēl nav nonākušas. Jo kūms vēlas darīt nelabu, bet, darīdams nelabu, pats pret savu gribu varbūt dara labu, par daudz labu, tik labu, ka atkal dara nelabu, vēl nelabāku, nekā pats iecerējis.

— Nu, draudziņ, neņem ļaunā, tur, kur prāta nav, neko izprātot nevar. Nelabi, labi, par daudz labi, vēl nelabāk ... Tā ir punduru čibu čabu valodiņa, putru putrām runāšana — tur es pie labākās gribas neko izJobīt nevaru!

-— Bet kāpēc tu nosarki, Osarsif, un sirdies tāpat kā pirmīt, kad es stāstīju, ka kundzēn e nestādās tevi skaidri priekšā? Viedprātīgajam pundurītim patiktu labāk, ka viņa neievērotu tevi arī turpmāk, jo tas ir bīstami, divtik bīstami nekā briesmas, ka sasodītais kūms jauc viņai galvu ar savām ļaunprātībām. Ak, — bija nopūties mazais, paslēpdams seju roķelēs, — pundurītis gauži baiļojas un bīstas naidnieka vērša, kura ugunīgajā dvašā par izdegu pārvēršas pļava!

— Kāda pļava? — tēlotā neizpratnē bija jautājis Jāzeps. — Un kas tas par uguns vērsi? Tu šodien neesi pie pilnas saprašanas, un šai ziņā es tev līdzēt nevaru. Palūdz Sarkanvēderi, lai sataisa tev nomierinošu uzlējumu, kas atvēsina galvu. Man jāķeras pie darba. Ko es tur varu grozīt, ka Dudu nosūdz mani kundzei, lai cik tas bīstami? Tu taču redzi, es paļaujos uz dievu, un izmisumā nav jākrīt arī tev. Esi arī uz priekšu tikpat modrs un nepalaid gar ausīm ne vārda, ko Dudu saka kundzes priekšā, bet īpaši iegaumē viņas atbildes, lai vari atstāstīt visu vārds vārdā. Jo zināt to man ir svarīgi.

l9(Jāf lūk, toreiz (vēlāk Jāzeps to atcerējās) noritēja saruna, kuras gaitā Dievmīlītis tik ērmoti bija baiļojies. Bet vai tiešām tikai aiz paļāvības uz dievu Jāzeps tik mierīgi uzklausīja vēsti par Dudu intrigām?

Līdz šim viņš pavēlnieces acīs bija bijis ja arī ne gluži tukšs gaiss, tad sava veida nenozīmīgs iekārtas priekšmets, tāda kā nedzīva figūra — tāpat kā Huī un Tuī priekšā Mēmais kalps.

Dudu ļaunprātības dēļ stāvoklis tomēr bija mainījies. Ja tagad ēdamistabā, Jāzepam pasniedzot kungam ēdienus vai pildot kausu maltītes laikā, kundze uzmeta viņam skatienu, tas vairs nenotika nejauši, kā mēdz pārlaist acis nedzīvam priekšmetam, — tagad kundze uzlūkoja tieši viņu, dzīvu būtni ar saviem rīcības motīviem un sakariem, būtni, kura vedina vērotāju uz pārdomām, vienalga, tīkamām vai netīkamām. Ar vārdu sakot, šī ēģiptiešu augstāko aprindu dāma, viņa pavēlniece, pievērsa viņam uzmanību. Darīts tas, protams, tika gaužām pavirši, it kā starp citu; teikt, ka dāmas skatieni kavējās pie viņa, būtu pārspīlējums. Bet uz laika sprīdi, ko pieņemts dēvēt par mirkli, tie reizēm pētot pievērsās viņam, kundzei it kā iedomājot un atgādinot sev, ka apņēmusies parunāt par viņu ar Beknehonsu; un Jāzeps, lai arī nodūris acis, neatstāja tos neievērotus; uzmanīgi apkalpodams Petepra, viņš nepalaida garām nevienu pašu, kaut gan tikai reizi vai divas sagadījās tā, ka acu uzmetiens bija abpusējs un kundzes un kalpa skatieni negaidīti krustojās: viņas acu zibsnis — nevērīgs, lepns un stingri izturēts, viņa mirklis — bijīgi iztrūcies, pazemībā steigšus zem nolaistiem plakstiem izzuzdams.

Tā mēdza notikt pēc tam, kad Dudu bija runājis ar kundzi. Pirms tam nekas tamlīdzīgs atgadījies nebija, un Jāzeps, patiesību sakot, pārāk apbēdināts nejutās. Viņam tas pat šķita tāds kā panākums, un viņš gandrīz bija pateicīgs Dudu, savam naidniekam, par nosūdzējumu. Tāpat nākamreiz, redzot, ka Beknehonss ieiet sievu namā, viņu gluži vai ielīksmoja doma, ka runāts droši vien tiks par viņu un viņa paaugstināšanu; un ar šo domu, lai arī satraucošu un biedīgu, saistījās zināms gandarījums, pat prieks.

Kas īsti tur runāts, viņš atkal uzzināja no jokdara Ve-zīra, kurš, nolīdis nez kādā spraugā vai žmaugā, bija pamanījies visu noklausīties: vispirms priesteris un ordeņa dāma pārsprieduši par kalpošanu dievam un augstāko aprindu pārstāvju dzīvi, tas ir, «trinuši mēles», kā, lietd-jot īstenībā no babiloniešiem aizgūtu teicienu, šāda veida sarunas raksturoja Kemes ļaudis, vēl citiem vārdiem, pārcilājuši galvaspilsētas tenkas; bet pēcāk, sarunai pievēršoties Petepra un viņa namam, kundze tiešām paziņojusi savam garīgajam draugam par Dudu sūdzību un darījusi .zināmu pašu mājas nepiedienību ar vergu ebreju, kam galminieks un viņa nama pārzinis izrādījuši tik uzkrītošu labvēlību un pretimnākšanu. Uzklausīdams stāstījumu, Beknehonss visu laiku mājis ar galvu, it kā teiktais apstiprinātu viņa drūmākos vispārēja rakstura paredzējumus un visnotaļ iederētos tāda laikmeta tikumu izpratnē, kurš dievbijības ziņā neizmērojami atpalicis no laikiem, kad valkāja tikpat īsus un šaurus sānautus, kādos tērpās viņš, Beknehonss. Tā, bez šaubām, esot nosodāma parādība, teicis priesteris. Tāds, raugi, nu esot šis tikumu vaļības un necieņas gars pret aizseni svētiem tautiskiem iestādījumiem; tas, pirmajā brīdī izlikdamies smalks un ielīksmīgs, pēcāk neizbēgami novedot pie nekārtībām un posta, saraudams svētākās saites, kā arī novājinādams valsti, līdz valdnieka scepteris jūras tautām vairs neiedvešot bailes un impērija vienudien sabrūkot. Un Amuna Augstais priesteris, kā stāstīja Dievmīlītis, tūdaļ aizmaldījies nost no tēmas un, norādīdams ar roku te vienā, te otrā virzienā, pievērsies lielās politikas problēmām un jo plaši iztirzājis pasaules kundzības un varas noturēšanas jautājumus. Viņš minējis Mitānijas valdnieku Tuš-ratu, kam jāliekot šķēršļi ceļā, lai aizkavētu tā pārāk tālo izplešanos, šim nolūkam izmantojot Šupiluliumu, Hatu zemes lielo valdnieku ziemeļos, taču, no otras puses, nepieļaujot, ka izplestos pats Šupiluliuma. Jo, gadījumā ja kareivīgie hetieši, galīgi pakļāvuši mitāniešus, pavirzītos uz dienvidiem, tie apdraudētu faraona īpašumus Sīrijā, iekarotāja Men-heper-Ra-Tutmesa pievienotās platības, vēl jo vairāk tāpēc, ka tie, savu mežonīgo dievu iedvesmoti, jau tāpat kādu dienu, apiedami Mitaniju, varot iebrukt piejūras Amkī zemē starp Amāna un Ciedru kalniem. Pasaules likteņu galdiņspēlē tādiem plāniem, tiesa, pretī liekama cita figūra — amorietis Abdaširtū, faraona vasalis, kurš, pārvaldīdams zemes starp Amkī un Hanigalbatu, esot aicināts aizšķērsot ceļu Šupiluliumam uz dienvidiem. Taču to amorietis darīšot vienīgi tikmēr, kamēr viņa bailes no faraona būšot lielākas nekā bailes no Hatu zemes valdnieka, — pretējā gadījumā viņš noteikti sabiedrošoties ar hetieti un nodošot Amunu. Jo nodevēji tie esot visi kā viens — šie nodevām apliktie iekaroto sīriešu zemju ķēniņi, un atkristu uzreiz, līdzko kaut nedaudz mazākas kļūtu bailes, kas pakļautajiem jāie^ešot, lai maksā ko maksādams, tāpat kā beduīniem un stepes klejotājiem, kuri citādi ielauztos faraona īpašumos un izlaupītu viņa pilsētas. Izsakoties īsi, rūpju esot gana, lai Ēģipte atcerētos, ka tai jābūt stiprai un vīrišķīgai, ja vēlas, lai tās scep-

teris arī turpmāk iedvestu visiem bailes un faraona galvu rotātu abu zemju kroņi. Un tāpēc tai kā sendienis jāturot cieņā sentēvu svētās paražas un tikumu stingrība.

— Stipra personība, — nosprieda Jāzeps, uzklausījis stāstītāju. — Viņš brīnumainā kārtā noņemas ar pasaulīgām lietām un valstiskiem apsvērumiem, nevis veltī sevi dievam un kalpo tam, kā nolikts plikgalvim priesterim, lai dievs būtu savējiem kā tēvs un sniegtu roku katram, kas paklupis. Starp mums runājot, Dievmīlīti, viņš rīkotos pareizāk, atstādams rūpes par valsti un baiļu iedvešanu tautām faraona ziņā, kurš tieši tādam, nolūkam iecelts un sēž savā pilī; jo tādas un ne citādas neapšaubāmi bijušas attiecības starp templi un pili dienās, kuras viņš daudzina, salīdzinādams ar mūsdienām. Bet mūsu kundze — ko teica viņa, uzklausījusi šīs valodas?

— Es dzirdēju, — sacīja mazais, — kā viņa atbildēja, teikdama: «Ak, mans tēvs, vai tik tas nebūs- tā: kad Ēģiptē valdīja svētbija un tikumu stingrība, zeme bija nabadzīga un maza un nedz nēģeru platībās dienvidos viņpus Nīlas krācēm, nedz rītos līdz upei, kura tek ačgārni, tās robežās vēl nemājoja tautas, kas tagad maksā mums nodevas. Nabadzības vietā stājusies bagātība, un valsts, kas bija maza, kļuvusi liela. Tiklab abas zemes, kā arī Vese, dižā pilsēta, mudž no svešzemniekiem, platā straumē uz Ēģipti plūst bagātības, un viss tapis jauns. Vai tevi nepriecē jaunais — vecā guvums un atmaksa? No mesliem, ko maksā tautas, faraons dāsni ziedo Amunam, savam tēvam, un dievs var būvēties, cik tam tīkas, un pieņemties spēkā kā Nīlas ūdeņi pavasarī, kad līmeņrādis rāda, ka sākušies pali. Vai mans tēvs patiešām neatzīst, ka viss mainījies uz labu kopš aizsenajām svētības dienām?»

«Pilnīgi pareizi,» kā stāstīja Dievmīlis, bija atbildējis Beknehonss, «pareizi un visai trāpīgi izsakās mana meita jautājumā par abām zemēm, un jautājuma būtība ir šāda: labais senais atlīdzībai nesa sevī jauno, proti, bagātību un varu, bet atlīdzība, tas ir, bagātība un vara, nes sevī atslābumu, pagrimumu un zudumus. Kas jādara, lai atlīdzība nekļūtu par lāstu un labais galu galā nenestu ļaunu? Tāda ir jautājuma būtība, un Kārnākās valdītājs, valsts dievs Amuns, atbild uz jautājumu šādi: senajam jānosaka pār jauno, un valstī jāvalda tikumu stingrībai, lai netiktu pieļauts atslābums un gūtā atlīdzība neietu zudībā, jo neba jaunā, bet gan senā dēliem pieder valsts un pienākas valdnieka galvas rota — gan baltais, gan sarkanais un zilais, gan dievu kronis!»

— Stipri vārdi, —^ teica Jāzeps, uzklausījis mazo līdz galam, i— Spēkpilnu, pārliecinošu valodu, tev, Dievmīlīti, bijis lemts dzirdēt, pateicoties sava auguma niecībai. Tā biedē mani, bet nepārsteidz, man vienmēr ir licies, ka tieši tādām jābūt Amuna apslēptajām domām, — jau kopš reizes, kad Dēla ielā sastapu viņa karadraudzi. Pietika kundzei ieminēties par mani, un jau Beknehonss, pievērsies lielajiem jautājumiem, aizrāvās tiktāl, ka abi, cik noprotams, pavisam aizmirsa, ka runa bijusi par mani. Vai viņi, tev klausoties, vispār vēl pieminēja mani?

Tikai pašās sarunas beigās, ziņoja Šepses-Bess, tas esot darīts, un Amuna Augstais priesteris atvadoties solījies kundzei visā drīzumā ņemt Petepra priekšā un likt viņam padomāt, kādas sekas var būt labvēlības izrādīšanai vergam svešzemniekam no sendienu tikumu stingrības viedokļa.

— Tādā gadījumā, — teica Jāzeps, — man laikam jādreb un jābaiļojas, ka Amuns darīs manai paaugstināšanai galu, — kā man dzīvot, ja viņš ir pret mani? Slikti, Dievmīlīti! Ja tagad nonākšu klaušu druvā, pēc tam kad ražas rakstvedis manā priekšā liecis muguru, man klāsies vēl ļaunāk, nekā es būtu nokļuvis tur uzreiz, — dienas svelmē es tvīkšu slāpēs, bet naktī drebēšu aiz aukstuma. Kā tu domā, vai Amunam būs lemts tā izrīkoties ar mani?

— Tik aplam es nespriežu, — iesisinājās Dievmīlītis, — neesmu jau precēts un galīgi zaudējis punduru cilts viedumu. Uzaudzis, ja man atļauts tā izteikties, es, tiesa gan, esmu Amuna bijāšanā. Taču jau labi sen man ir skaidrs, ka tavs dievs, Osarsif, ir stiprāks par Amunu un gudrāks par to, un nemūžam es neiešu noticēt, ka viņš atdos tevi Amuna rokās un atļaus kapelā mītošajam novilkt tavai paaugstināšanai robežu, ko pats nav nospraudis.

— Nu tad nebēdā, Bes-em-heb! — iesaucās Jāzeps, piesardzīgi uzsizdams mazajam pa plecu, lai nenodarītu viņam sāpes. — Un nebaiļojies manis dēļ! Mūsu kunga auss tomēr piegriezta arī man, un zem četrām acīm es likšu kungam apdomāt šo to tādu, ko pārdomāt derētu arī faraonam, viņa pavēlniekam. Uzklausīt kungs uzklausīs mūs abus, Beknehonsu un mani, tikai Augstais priesteris runās ar viņu par vergu, bet vergs — par dievu;

tad jau redzēsim, kuram viņš noticēs, — saproti mani pareizi: ne jau kuram, es gribēju teikt, bet kura domu gai-tai. Taču tu, draugs, esi modrs arī turpmāk un, paslēpies kādā spraugā vai žmaugā, noklausies manā labā visu, kad Dudu no jauna žēlosies kundzei, lai zinu, ko teicis viņš •m ko teikusi viņa!

Tā tas arī notika. Jo šaubu nav, ka apģērbu glabātājs sūdzējās Mūtas priekšā vēl ne vienu reizi vien — Dudu ir nedomāja likties mierā un atkal un atkal gaudās par labvēlību, kas tiekot izrādīta no soda bedres izsprukušam svešatniekam. Dievmīlis allaž bija savā postenī, gods godam atstāstīja visu Jāzepam un brīdināja viņu par Dudu izrīcībām. Bet arī tad, ja mazais nebūtu tik modrs, Jāzeps tik un tā zinātu, ka precētais punduris atkal sūdzējies kundzei par viņa paaugstināšanu, jo ēdamistabā pēc tam viņam tika veltīti skatieni. Jā gan, ja skatienu kādu laiku nebija bijis, tā ka Jāzeps jau kļuva skumīgs, tad atjaunota nolūkošana, kundzenei lieku reizi vērīgi nopētot viņu kā cilvēku, nevis nedzīvu priekšmetu, nepārprotami liecināja, ka Dudu atkal žēlojies viņas priekšā, un klusībā Jāzeps teica sev: «Viņš atgādinājis par mani. Cik bīstami!» Bet domāt tai pašā laikā nodomāja arī: «Cik patīkami!» — un zināmā mērā bija pateicīgs Dudu, ka tas atgādinājis kundzei par kalpu.

JĀZEPS ARVIEN VAIRĀK KĻŪST PAR ĒĢIPTIETI

Tēva acīn\jieredzams, taču juzdamies itin labi tur, kur bija, un pats savā ādā, Jāzeps tātad ielūkojās un rosīgi iejutās Ēģiptes dzīvē, no sākta gala nesdams bargu prasību jūgu, — zēna gados, savā pirmajā mūžā, viņš nebija pazinis nedz pienākuma, nedz piepūles, pat gluži pretēji, tikai darījis, kas pašam ienāca prātā, — un darbīgs centās pacelties dieva ieceru cienīgā augstumā, piebāzdams galvu ar skaitļiem, faktiem un vērtību izteiksmēm, aizņemts ar veikalnieciskiem darījumiem, iepīts sarežģītu, izmanīgi atmudžināmu cilvēcisku attiecību tīklā, kura pavedieni veda uz Potifaru, krietno Mont-kavu, abiem nama punduriem un dievs vien zina uz ko vēl kā pašā namā, tā ārpus tā, — uz ļaudīm, par kuriem viņa agrākajā atrašanās vietā, tur, kur mita Jēkabs un brāļi, neviens ir dzirdējis nebija.

Tā vieta bija tāltālu — septiņpadsmit dienu gājumā un vēl tālāk, nekā īzāks un Rebeka bija mituši no Jēkaba, kad tas ielūkojās un iejutās Mesopotāmijas dzīves īstenībā. Arī viņi toreiz nebija nedz zinājuši, nedz spējuši iztēloties, kādu cilvēku vidū mājo dēls un ar kādām savstarpējo attiecību problēmām tas saduras, un dēlam savukārt viņu dzīve bija kļuvusi sveša un tāla. Pasaule ir tur, kur esam mēs, — šaurais loks, kurā mēs aizvadām mūžu, uzkrājam pieredzi, darbojamies; viss pārējais ir miglā tīts. Tiesa, cilvēks allaž dzīries mainīt vietu, iepa-zīt citu īstenību, lai miglā izzustu ierastais. Stipra cilvēkā arvien bijusi naftāliskā dziņa pa galvu pa kaklu mesties miglā iekšā, lai tur mītošajiem, kas pazīst vienīgi savas dzīves aploci, pastāstītu par citas puses norisēm, kā arī uzzinātu un pārnestu mājās šo to ievērības cienīgu. Vārdu sakot, pastāvēja satiksme un sakari. Arī starp Jēkaba ļaužu tālīnajām mītnēm un Potifara dzīves vietu tie pastāvēja jau sen — kopš laika gala. Pats Uras ceļinieks, paradis mūždien mainīt redzes aploku, jau bija pabijis Dūņu zemē, lai arī ne tik tālu uz dienvidiem kā Jāzeps, t;n viņa laulātā māsa, Jāzepa «vecvecmāte», kādu laiku pat mitusi faraona sievu namā — nevis Vesē, bet lejāk, tuvāk Jēkaba sfērai, vietā, kur valdnieks toreiz staroja savā horizontā. Vienmēr bija pastāvējuši sakari starp šo sfēru un vidi, kas tagad apņēma Jāzepu: vai tad tumsnē-jais skaistulis Ismaēls nebija apņēmis dūņu meitu par sievu, un vai no šīs jauktās laulības nebija cēlušies is-maēlieši — pusēģiptieši, aicināti un izredzēti nogādāt lāzepu Lejzemē? Tāpat kā viņi, arī daudzi citi tirgodamies izstaigāja krustām šķērsām apvidu starp abām upēm, tin šurp turp gāja sānautos tērpušies ziņneši, apģērba krokās nesdami māla plāksnīšu vēstules, un tas viss turpinājās ne vienu gadu tūkstoti vien. Bet, ja šāda naftāliska rosība pastāvēja jau tik sen, cik gan ierastai, ikdienišķai un ciešai tai bija jābūt tagadnē, Jāzepa mūža dienās, viņa otrās dzīves un svešniecības zemei kļūstot par izteiktu mazdēlu zemi — vairs ne gluži savrupu senu paražu bardzībā un svētbijā paštaisnu, kādu to vēl arvien vēlējās redzēt Amuns, bet gan saradušu ar pasauli, vēlīgi tai atvērtu un tik vaļīgu tikumu ziņā, ka nez no kurienes uzklīdušam puišelim aziātam pietika ar zināmu izmanību labas nakts vēlēšanā un mākslā nulli iztaisīt par divi, lai kļūtu par ēģiptiešu augstmaņa personīgo kalpu un sazin ko vēl ne!

,Ķur nu, sazināšanās iespēju starp? Jēkaba un viņa mīluļa atrašanās vietām netrūka; taču dēls, kuram šīs iespējas būtu bijis jāizmanto (jo Jāzeps zināja» kur atrodas tēvs, turpretī tēvs viņa atrašanās vietu nezināja) un kuram, kā jau diža namziņa labajai rokai un teicami apmācītajam palīgam, kas labi pārzināja arī sakaru ceļus, tas nebūtu grūti, — dēls nedarīja to, turklāt nedarīja gadiem ilgi aiz iemesliem, kurus mēs jau noskaidrojām un kuri gandrīz visi ietverami vienā vārdā — gaidas. Teļš nemāva, tas klusēja kā miris un nepavēstīja govij, kur vīrs to aizvedis, un — bez šaubām, ar vīra ziņu — arī tai vajadzēja gaidīt, lai cik tas grūti, jo govij nekas cits neatlika un tā uzskatīja teļu par beigtu un saplosītu.

Pārsteidz un zināmā mērā mulsina doma, ka Jēkabs, šis sirmgalvis tur pagājības miglā, visu šo laiku turēja dēlu par mirušu, — mulsina tāpēc, ka, no vienas puses, gribētos gandrīz vai priecāties, ka viņš alojās, bet, no otras, māc žēlums par šādu alošanos. Jo arī mīļotā cilvēka nāvei tā acīs, kurš viņu mīlējis, kā zināms, ir savas priekšrocības, kaut arī nedaudz miglainas un nesaturīgas; un tā, pienācīgi apdomājot visu, mājās palikušā cietēja top divtik žēl — tāpēc, proti, ka viņš turēja Jāzepu par mirušu, un tāpēc, ka tas bija dzīvs. Tūkstoš sāpju plosīto tēva sirdi pašam par maigu mierinājumu bija pārņēmusi drošības sajūta, ka dēls ir miris; tai šķita, ka dēls ir patvēries un saglabāts nāvē — nemainīgs, neievainojams, neaprūpējams, dzīvs iemūžināts tai septiņpadsmit gadus vecajā zēnā, kurš aizjāja uz baltās Huldas. Kāda maldīšanās — gan bēdu, gan jo sevišķi pamazām pārsvaru gūstošās drošības sajūtas ziņā, ka dēls ir patvēries nāvē! Jo patiesībā Jāzeps bija dzīvs un bezgala apdraudēts. Aizgājis viņš bija, tomēr pakļauts laikam, un nepalika tas pats septiņpadsmit gadus vecais zēns, bet gan auga un nobrieda tur, kur mita, un kļuva deviņpadsmit, divdesmit, divdesmit vienu gadu vecs, būdams, tiesa kas tiesa, tas pats Jāzeps, taču tiktāl pārvērzdamies, ka tēvs jau t<A reiz nebūtu viņu pazinis — vismaz pirmajā acu uzm$w tienā ne. Viņa, dzīvā, satvars mainījās, saglabājoties, pro tams, tik veiksmīgajam ārējam veidolam; viņš nobrieda, kļuva plecīgāks un staltāks — drīzāk pus jauneklis, pusvī-rietis nekā pusjauneklis, puszēns. Apritēs vēl daži gadi, un no tā Jāzepa, kuru atvadoties tika apskāvis Jēkabs-Rebeka, nekas vairs nepaliks pāri — it kā viņa miesa būtu izplēnējusi nāvē; taču pārvērta viņu ne jau nāve, bet dzīve, tāpēc viņa ārējais veidols palika puslīdz neskarts. Dzīve nepaveica to tik nevainojami un precīzi, kā paveikusi būtu nāve, saglabādama viņa tēlu, un, maldinādama Jēkabu, tiešām arī paveica. Tomēr jābrīnās, ka_, runājot par satvaru un veidolu, nemaz nav tik būtiski, kā mums varētu likties, kas īsti — dzīvība vai nāve — paslēpj mūsu acīm tuva-cilvēka tēlu.

Taču ne jau tas vien, arī pati vide, kurā augdams un nobriezdams pārvērtās Jāzeps, bija pavisam citāda nekā tā, kuru viņš iepazītu, dzīvojot Jēkaba acu priekšā, un šis apstāklis uzspieda viņam savu zīmogu. Viņš elpoja Ēģiptes gaisu un smēlās spēku tās zemē, viņš pārtika no Ēģiptes maizes, un šīs zemes ūdeņi dzirdināja un briedināja viņa miesas audus, un piestaroja tos Ēģiptes saule; viņš tērpās ēģiptiešu linaudumos,# kājām skāra Ēģiptes zemi, no kuras viņā ieplūda tās senie spēki un stingā formas izjūta, ar acīm diendienā dzīvs uzņēma sevī šīs tik rimti nemainīgās un visaptverošās pamatizjūtas vadītu roku radītos darinājumus un runāja valodā, kas tiktāl pārveidoja viņa mēli, lūpas un žokli, ka Jēkabs, tēvs, ieraudzījis viņu jau toreiz, būtu teicis: «Damū, atvase mana, kas tev lēcies? Tava mute man ir sveša.»

Vārdu sakot, Jāzeps arvien vairāk kļuva par ēģiptieti gan pēc ārienes, gan izturēšanās, un tas notika ātri, bez grūtībām, jo viņš, kā jau pasaules bērns, bija lokans pie miesas un dvēseles, turklāt, ieradies šai zemē vēl visai jauns un laidens, jo vieglāk un dabiskāk iekļāvās svešās puses dzīvē tāpēc, ka, pirmkārt, dievs vien zina, kādā sakarībā, augumā — gan locekļu slaikuma, gan plecu taisnuma ziņā — vienmēr mazliet bija atgādinājis ēģiptieti, otrkārt, pievēršoties garīgiem priekšnosacījumiem, «vietējo» dzīves veidam piemēroties spiesta svešzemnieka stāvoklis viņam bija izsenis zināms un tradicionāli ierasts, nevis svešs; arī dzimtajā pusē viņš un viņa piederīgie, Āferāma sēkla, zemes dēlu vidū mūždien bija bijuši «geri», ieceļotāji, tiesa gan, sensenim pielāgojušies, iekļāvušies un iedzīvojušies, tomēr ar slēptām ierunām un lietišķi atsvešinātu attieksmi pret īstajiem Kānaānas dēliem tīkami aprastajām Baāla kulta negantībām. Tieši tāpat mita Jāzeps Ēģiptē: kā jau pasaules bērns viņš bez grūtībām apvienoja iekšēju pretestību ar piemērošanos, jo tieši iekšējās ierunas atviegloja piemērošanos, nebaidoties no sirdsapziņas pārmetumiem par neuzticību Viņam,

Elohimam, kurš pats atvedis viņu šajā zemē un ar kura piekrišanu un saudzīgo iecietību viņš paļāvīgi varēja rēķināties, izturēdamies kā ēģiptietis un ārēji pilnībā kļūdams par Hapī dēlu un faraona pavalstnieku, — ar piebildi, protams, ka slēptā ieruna paliek spēkā. Tā bija diezgan savdabīga nostāja: no vienas puses, būdams pasaules bērns, viņš pielāgojies možs apgrozījās Ēģiptes ļaužu vidū un lieliski iejutās tās brīnišķajā kultūrā; no otras, pasaules bērni bija tieši viņi, ēģiptieši, uz kuriem viņš nolūkojās vēlīgi iecietīgu, atsvešinātu skatienu — ar iedzimtu garīgu ironiju par šīs tautas ieražu izsmalcināto negantību.

Ēģiptiešu kalendāra gads satvēra viņu un vadāja lokā apkārt, mijoties gadalaikiem un aizvirpuļojot kā riņķa dejā neskaitāmām svētku dienām, — kalendāra gads, par kura sākumu varēja uzskatīt gan Jaungada svētkus, kad pārplūda upe, — neiedomājami trokšņainu, cerību spārnotu dienu, starp citu, liktenīgu Jāzepam, kā izrādīsies vēlāk, — vai ik gadu svinamo faraona tronī uzkāpšanas dienu, kurā tauta gavilēdama smēlās arvien jaunas cerības, kādas pirmoreiz tika viesusi īstā tronī uzkāpšanas diena, jauna valdnieka kronēšana un ar to saistītā jauna laikmeta aizsākšanās, — cerības, proti, ka taisnība beidzot uzveiks netaisnību un turpmāk būs vieni prieki un brīnumi, — vai jebkuru citu svētku vai atceres dienu, jo gads bija atkārtošanās un riņķojums.

Ēģiptes dabu Jāzeps iepazina dienās, kad, upes līmenim krītoties, kļuva redzama zeme un sējas laiks bija beidzies. Tai laikā viņš tika pārdots; un tad viņš bija devies arvien dziļāk gadā iekšā un sācis riņķot tam līdzi; pienāca ražas gadalaiks, kas vārda pēc vēl iesniedzās svelmainajā vasarā, nedēļās, kuras mūsdienās dēvē par jūniju, kad ūdens izsīkušajā upē, par svētbijas gavilēm tautai, atkal sāka celties un Nīla, faraona ierēdņu rūpīgi novērota, lēnām izgāja no krastiem, jo bezgala svarīgi bija, lai līmenis celtos pareizi — nedz par strauju, nedz par lēnu, tāpēc ka no tā bija atkarīgs, vai Kemes bērniem pietiks maizes un gads nodevu ziņā būs tik ienesīgs, lai faraons varētu turpināt celtniecību. Veselas sešas nedēļas kāpa barotājas ūdeņi, kāpa nemanāmi, kāpa collu pa collai, kāpa dienu un arī naktī, kad cilvēki gulēja miegā, bet aizmiguši nezaudēja ticību upei. Taču tad, pašās karstākajās saules dienās, laika posmā, ko mēs sauktu par jūlija otro pusi, turpretī ēģiptieši dēvēja par paofl mēnesi, sava kalendāra gada pirmā gadalaika — aheta otro mēnesi, upe pārplūda pa īstam, applūdinādama tāltālu tīrumus abos krastos un apūdeņodama zemi — šo savādo un tik savdabīgo zemi, kam otras līdzīgas nebija visā pasaulē un kas tagad, par lielu smiešanos un pārsteigumu Jāzepam, pārvērtās vienā vienīgā svētā ezerā, kurā, pateicoties augstākam izvietojumam, tomēr šur tur līdzīgi salām, ko savā starpā savienoja par ceļiem izmantojami dambji, pacēlās pilsētas un ciemati. Tā, ļaudams nosēsties tīrumos mēslojumam — savām auglīgajām dūņām, dievs nostāvēja četras nedēļas — līdz pat peretam, otrajam gadalaikam, proti, ziemai; pēc tam sākās atpali un upe atgriezās krastos — «ūdeņi noskrēja», kā, dziļi izbrīnīts, šo norisi raksturoja Jāzeps, un tādējādi mūsu janvārī upe atkal tecēja savā gultnē, līmenim joprojām krītoties un pazeminoties līdz pašai vasarai; tās bija septiņdesmit divu sazvērnieku dienas, ziemas sausuma dienas, kurām ritot dievs dila un mira līdz pat stundai, kad faraona iecelti upes uzraugi pavēstīja, ka ūdens līmenis atkal ceļas un sācies jauns svētības gads — varbūt mēreni, varbūt arī dāsni ražīgs, taču, pasarg Amuns, katrā ziņā bez bada posta un nodevu izpalikuma, lai faraonam pavisam nebūtu jāpārtrauc celtniecība.

Gads pagāja ātri, nosprieda Jāzeps: cik nu tālu no vienas Jaungada dienas līdz nākamajai vai no dienas, kad viņš ienāca šajā zemē, līdz šīs dienas atkārtošanās reizei, — gads pagāja vienlīdz ātri, lai no kuras dienas to skaitītu un lai kuru pieņemtu par pirmo, apritēja, mijoties visiem trim — applūduma, izsējas un ražas gadalaikiem katram ar saviem četriem mēnešiem un savu svētku rotā, kuros viņš, kā jau pasaules bērns, labprāt piedalījās, paļaudamies uz augstāku varu iežēlību un slēpdams savas iebildes; piedalīties svētkos, rādot līksmu vaigu, viņam vajadzēja kaut vai aiz tā iemesla vien, ka elku godināšana bija pieskaņota saimnieciskajai dzīvei un viņam, kopojot Petepra un kārtojot Mont-kava uzdevumā darī-j^ņius, neiztrūkstoši bija jāierodas reliģisko svētku dienu tirgos un gadatirgos, tāpēc ka tirdzniecība zeļ un plaukst visur tur, kur sanāk kopā daudz ļaužu. Tēbu tempļu priekšējos pagalmos upurētāju pieplūduma dēļ tirgošanās un darījumu kārtošana nenorima ne mirkli; bet arī upes augštecē un lejtecē bija ne mazums svētvietu, kur no malu malām ļaudis saradās bariem, ja tas vai cits dievs rotāja svētkiem savu namu, kļuvis runātnīgs, pareģoja nākamību un līdz ar atveldzi garam piesolīja jautru drūzmu, balagāna izpriecas un tirgus rosību. Ne jau Bastotai vien, Deltā tik iemīļotajai dievietei kaķei, bija savi svētki, par kuriem Jāzeps uzreiz tika dzirdējis daudz piedauzīgu nostāstu. Uz Mendesas jeb, kā šo nosaukumu izrunāja Kemes bērni, Džedetas āža svētkiem turpat netālu katru gadu no tuvienes un tālienes sanāca tikpat daudz tautas, noskaņotas ne mazāk līksmi kā svētceļojumā uz Per-Bastetu, tāpēc ka prastais un miesaskārīgais āzis Bin-didī tai šķita vēl tuvāks nekā Basteta, kaķe, un savos svētkos tas skatītāju klātienē kopojās ar nevainīgu ēģiptiešu jaunavu. Mums tomēr ir nešaubīgi zināms, ka Jāzeps, kaut arī darījumu braucienā pabija lejteces āža svētkos, šai norisei uzmanību neveltīja un kā namziņa uzticības persona rūpējās vienīgi par nama papirusa, trauku un dārzeņu izpārdošanu.

Daudz kam šai zemē un šejieniešu ieražās, proti, svētku paražās, — jo svētki ir paražas lielā stunda: sasniegusi tajos savu apoteozi, tā slavina pati sevi, — Jāzeps, lai arī bija pasaules bērns, paturēdams prātā Jēkabu, nepievērsa uzmanību vai noraudzījās uz to vēsi un atturīgi. Tā, piemēram, viņam nepatika šejieniešu dzeršanas kāre: iedomājot par Nou vien, viņam zuda jebkura vēlēšanās iedzert, turklāt darīt to liedza arī atmiņā saglabātais tēva — skaidra, apcerīga prāta cilvēka paraugs un paša iedaba, kas, tiesa gan, bija gaiša un līksma, taču izjuta riebumu pret notrulinošu skurbuli. Kemes dēliem turpretī nekas nesagādāja tik lielu baudu kā pie pirmās izdevības kārtīgi piedzerties, tempjot alu vai vīnu, un dzēra ne tikai vīrieši, bet arī sievietes. Svētkos vīns plūda straumēm un dziras pietika gan vīriem, gan sievām, gan bērniem veselas četras dienas, kurās viņi kļuva galīgi šļaupani. Pastāvēja pat īpašas dzeršanai veltītas svētku dienas, piemēram, lielie alus svētki par godu senajam nostāstam, kā varenā dieviete Hathora, Sahmeta ar lauvenes galvu, saniknota plosījusies cilvēku vidū un gandrīz būtu iznīcinājusi visu mūsu dzimumu, ja Ra, likdams lietā apbrīnojamu viltību, nebūtu apdzirdījis viņu ar asins sarkanu alu. Pieminot šo dienu, ēģiptieši dzēra alu uz nebēdu — tumšo alu, vēl kādu sevišķi stipru alu, sauktu par hesu, alu no ostas, pašdarinātu alu — visvairāk Denderas pilsētā, Hathoras rezidencē, uz kuru šai nolūkā devās svētceļojumā un kuru — kā jau dzēruma dieves namvietu — tā arī sauca, proti, par «Dzēruma pilsētu».

Ar šo paražu Jāzeps necentās aprast un iedzēra pa malkam tikai skata un piedienības pēc, ja tas bija jādara apgrozījuma labad, pielāgojoties vietējiem apstākļiem. Tikpat atturīgi, iedomādams par Jēkabu, viņš izturējās pret dažām citām šejieniešu paražām, kas bija vērojamas Usīra — Mirušo valdnieka lielajos svētkos, gada īsākajā dienā, kad mira Saule, lai gan pašu svētku norisi, tiem veltītās spēles un izrādes vēroja iejūtīgi, ar interesi. Jo šie gadskārtu svētki atsauca atmiņā saplosīto un apbedīto dievu, kura ciešanas un atmodu priesteri un tauta atainoja bezgala skaistās masku spēlēs, parādot itin visas nāves drausmas un augšāmcelšanās gaviles, kad skatītāji aiz prieka lēkāja uz vienas kājas; šai līksmei, starp citu, piejaucās daudz aušīgu paražu un nevienam neizprotamu, sensenu izdarību: par godu svētkiem savā starpā, piemēram, nežēlīgi izkāvās divi ļaužu pulki, vienam pārstāvot «Pe» pilsētas, otram — «Dep» pilsētas iedzīvotājus, taču it neviens vairs neatcerējās, kas tās par pilsētām; vai arī, cilājot nūjas un izsmējīgi aurojot, dzina ēzeļu baru apkārt pilsētai. Te jautās zināma pretruna — kaustīti un apsmieti tika lopiņi, kas simbolizēja fallisku vārīgumu, jo mirušā un apbedītā dieva svētkos būtībā tika slavināta sastringta vīrietība, spējīga pārplēst Usīra mūmijas autus, lai par kliju kļuvusī Eseta ieņemtu atriebēju dēlu, un lauku sievietes šajā gadadienā, dziedādamas slavinājuma dziesmas, svinīgā procesijā nēsāja apkārt olektīm garu dzimumlocekli, kuru kustināja, raustot aiz virvēm. Tādējādi svētki ietvēra pretrunu starp izsmiešanu un iekaustīšanu, no vienas, un slavinājumiem, no otras puses, — ietvēra aiz tā nepārprotamā iemesla, ka sastringta dzemdināšana, no vienas puses, gan bija mīļās dzīvības un auglīgas tālāk pastāvēšanas daļa, taču, no otras, arī nāves daļa. Jo Usīrs bija miris, kad ieņēma klija; nāvē dievi it visi dzemdinot sastringa, un šeit, starp mums runājot, rodams iemesls, kāpēc Jāzeps, nevērojot yisas personiskās simpātijas pret Usīra, Saplosītā, svētkiem, tomēr centās nepievērst uzmanību vienai otrai svētku paražai un iekšēji no tām vairījās. Kāds ir šis iemesls? Jā, par to grūti, pat neērti runāt, ja vienam tas zināms, bet otrs nav to saskatījis — kas, starp citu, jo vairāk piedodami tāpēc, ka Jāzeps diezin vai pats to saskatīja un tikai par trīs ceturtdaļām, varbūt arī vienīgi pa pusei, taustīdamies kā pa tumsu, apjēdza, kas par lietu. Tādējādi izpaudās viņa tik tikko jaušamās, gandrīz neapzinātās sirdsbīles no neuzticības «kungam», vienalga, kādā nozīmības pakāpē šis vārds tiktu lietots. Nedrīkst aizmirst, ka viņš uzskatīja sevi par mirušu un Mirušo valstībai piederīgu, kurā pats augtin auga, un jāatceras ari viņa tur pieņemtais, pašpārliecināti dziļdomīgais vārds. Tiesa, tik pārlieku liela šī pašpārliecinātība nemaz nebija, ņemot vērā, ka Misraimas dēli jau sen bija panākuši, ka ikkatrs no viņiem, arī pats nenozīmīgākais, nāvē kļuva par Usīru un pats savam vārdam pievienoja Saplosītā vārdu, tāpat kā Hapī, vērsis, nāvē kļuva par Sera-pīdu, tas ir, minētais vārdu savienojums nozīmēja «miru šam kļūt par dievu» vai arī «būt kā dievam». Bet tieši tas — «būt kā dievam» un «mirušam» — vedināja domāt par dzemdināšanas stāvokli, kurā tiek pārplēsti mūmijas auti; un Jāzepa pusapzinātās bīles saistījās ar slēpto atzinumu, ka zināmiem, Dudu izprovocētiem skatieniem, kas tolaik biedējoši un ielīksmojoši ielauzās viņa dzīvē, jau bija lai arī attāls, taču bīstams sakars ar dievišķu nāves stringumu un tātad — uzticības laušanu.

Nu tas ir izteikts un iespējami saudzīgi ietērpts vārdos, kāpēc īsti Jāzeps centās nepievērst uzmanību nedz Usīra svētku paražām, nedz lauku sieviešu procesijām, nedz milnītajiem ēzeļiem. Jebkurā citā ziņā toties viņš ēģiptiešu svētkiem rotātā kalendāra gada ritumā centās iepazīt kā lauku, tā pilsētas dzīvi. Gadu gaitā viņam reizi pa reizei pat gadījās skatīt vaigā faraonu... Jo dažkārt dievs parādījās ļaudīm ne tikai pils «parādīšanās logā», izredzētu personu klātbūtnē aplaimojot vienu otru ar slavas zeltu, bet arī, spožs atstājis pils horizontu, visā sava starojuma godībā atspīdēja tautai, kas aiz prieka lēkāja uz vienas kājas — saskaņā ar priekšrakstu un pašas izjū-» tām, kuras Ēģiptes bērniem nāca no sirds. Faraons bija pazema, drukna auguma, kā ievēroja Jāzeps, taču viņa sejas krāsa nelikās nekāda veselīgā — vismaz otrajā vai trešajā reizē, kad viņu redzēja Jāzeps, Rāheles dēls, — un sejas izteiksme viņam bija gandrīz tāda pati kā Montr» kavam, kad tam smeldza nieres.

Gados, ko Jāzeps pavadīja Potifara namā, iemantodams arvien augstāku stāvokli, Amenhoteps Trešais, Neb-ma-ra, patiešām sāka sirguļot un viņa ķermenī, kā secināja mācītie tempļu mediķi un grāmatu nama zinšu zinātāji, arvien klajāk izpaudās slieksme savienoties ar Sauli. Novērst šādu slieksmi viedie dziednieki nespēja, tāpēc ka tai bija pārlieku dabisks pamats. Jāzepa mūžā ritot otrajam ēģiptiešu kalendāra riņķojuma gadam, Tutmesa Ceturtā un mitanietes Mūtemvejas dievišķais dēls atzīmēja savas valdīšanas jubileju, tā saukto hebsedu, — bija, proti, pagājuši trīsdesmit gadi, kopš viņš, ievērojot neskaitāmas ceremoniāla prasības, kuras it visas precīzi tika atkārtotas lielās aprites gadadienā, uzlika galvā abu zemju valdnieka divkāršo kroni.

Hierātiskai pompai un rūpēm par valsts labklājību kā zelta mantijai nospiežot plecus, aizvadīts bija spožs valdnieka mūžs, pārpilns medību prieku, kuru piemiņai faraons bija licis izgatavot akmens skarabejus, — dižs piepildītu celtniecības ieceru ziņā, un nu viņa Aiiesa gāja nīkā, tāpat kā Jāzepa — pieņēmās spēkā. Senāk viņa dievišķā augstība bija sirgusi vienīgi ar zobu puvi, kaiti, ko pastiprināja ieradums košļāt balzamiskus saldumus, un šai sakarā valdnieks ne vienu reizi vien bija ieradies uz audiencēm un svinīgām pieņemšanām troņa zālē ar uzpampušu vaigu. Bet kopš hebseda (kura laikā Jāzeps noskatījās faraona izbraukšanu) miesas kaites radīja citi — dziļāk apslēpti orgāni: reizēm sirds faraonam sagura, reizēm dauzījās par strauju, liekot ciest elpas trūkumu; izdalījumos parādījās vielas, kurām būtu bijis jāpaliek organismā, bet kuras tas nepaturēja, tāpēc ka noārdīja pats sevi, un ar laiku pampa un uztūka ne tikai vaigs vien, bet arī vidus un kājas. Tieši tolaik savā pusē par tikpat dievišķu atzītais tālais dieva amata brālis un sarakstes biedrs Mitanijas ķēniņš Tušrata — Šutarnas, tās pašas Mūtemvejas, ko Amenhoteps godāja par māti, tēva dēls, citiem vārdiem, viņa svainis (jo Šutarnas meitu Giluhipu faraons bija uzņēmis harēmā par blakussievu) — stipras apsardzes pavadībā no savas tālās galvaspilsētas atsūtīja uz Tēbām Ištaras brīnumdarītāju tēlu, tāpēc ka bija padzirdīs par faraona miesas sanīkumu un pašam — tiesa gan, tikai vieglas saslimšanas gadījumos — tēls bija līdzējis. Visā galvaspilsētā — kur nu, visā Augšēģiptē un Le-jasēģiptē no nēģeru robežām dienvidos līdz pašam jūras krastam lejtecē — ļaudis stāstīja cits citam par Merimata pilī saņemto sūtījumu, un arī Potifara namā dienām ilgi tā bija gandrīz vienīgā sarunu tēma. Diemžēl skaidri zināms, ka Ištara, ceļa pavēlniece, nespēja vai nevēlējās novērst faraona aizdusu un miesas sapampumu, — starp citu, par lielu apmierinājumu vietējiem zintniekiem, kuru dziednieciskās indes slimajam arī neko nebija līdzējušas — gluži vienkārši tāpēc, ka slimā alkas savienoties ar Sauli bija stiprākas un lēnām, taču neatturami darīja savu.

Jāzeps redzēja faraonu hebseda laikā, kad visa Vese bija kājās, lai noskatītos dieva izbraukšanu — vienu no tām svinīgajām norisēm un ceremonijām, kas aizņēma augu gaviļu dienu. Visas šīs ceremonijas — amatā ievadīšana, tronī uzkāpšana, kronēšana, dievu maskas aplikušu priesteru vadītās šķīstīšanās peldes, kvēpināšanas un aizvēsturiski simboliskās izdarības lielākoties notika pilī, piedaloties vienīgi galma un valsts dižajiem, tautai tikmēr ārā, aiz pils mūriem, dzerot un dejot pārliecībā, ka ar šo dienu laiks pašos pamatos tapis jauns un sācies jauns svētības, taisnības, miera, priecas un brālības laikmets. Vienlīdz līksmi degsmīga pārliecība bija valdījusi jau īstajā varas nomaiņas dienā pirms vesela mūža un kopš tā laika atkārtojusies ik kronēšanas gadskārtu dienā, lai arī mazāk skaļa un ne tik spilgti izteikta. Heb-sedā toties tā atdzima ļaužu sirdīs pilnā spēkā un svētku jūsmībā, apliecinādama ticības uzvaru pār pieredzi, — atdzima pārliecības kultā, ko nekādai pieredzei neizrāvāt no cilvēka dvēseles, tāpēc ka dēstījusi to augstāka roka ... Toties faraona izbraukšana, viņam dienas vidū dodoties upurēt Amuna namā, bija publiska norise, un daudz ļaužu, to vidū arī Jāzeps, gaidot tās sākšanos, sanāca pils vārtu priekšā rietumos, citiem tai pašā laikā drūzmējoties gar ceļu, pusaunu-pussfinksu dižgāti, Amuna svētku gājienu prospektu, pa kuru procesijai viņā krastā bija jādodas cauri visai pilsētai.

Valdnieka pils, faraonu «Lielais nams», — nosaukums, no kura bija atvasināts pašu faraonu vārds, kas Ēģiptes bērnu izrunā, tiesa, skanēja nedaudz savādāk, atšķirdamies no vārda «faraons» tāpat, ka vārds «Petepra» atšķiras no vārda «Potifars», — šī pils tātad pacēlās tuksneša malā, vizloti spīgano Tēbu klinšu grēdu pakājē, plaša, sargtorņiem pastiprināja apgājmūra aplocē, krāšņajos dieva dārzos ar puķu dobju un svešzemju koku ieskaņtu spulgu ezeru, kam Amenhotepa pavēle likusi iezaigotie^ saulē vispirmām kārtām par iepriecinājumu Tejei, viņa Lielajai sievai.

Ļaudis, kas, snaikstīdami kaklus, drūzmējās ārpusē, neko lielu no Merimata žilbās spozmes neredzēja. Tie redzēja vārtu priekšā pils sargus sānautos ar ķīļveida ādas uzšuvi, spalvotām bruņucepurēm galvā, redzēja saules pilnu lapotni irdzot nerimstošajā vējā, redzēja vieglus, gaisīgus jumtus pār raibiem kokgriezuma statņiem, vēroja, kā zeltītajos karogkātos plivinās garās, daudzkrāsainās vimpeļu lentes, un ostīja Sīrijas smaržas, ko izgaroja neredzamā dārza puķes un kas lieliski atbilda priekšstatam par faraona dievišķumu, tāpēc ka visu dievišķo parasti apņem tīkami aromāti. Tad līksmi pacilāto un re-dzētkāro mēles kūlēju, slamstu un plikatnieku pacietīgā gaidīšana vārtu priekšā pēkšņi tika atalgota — brīdī, kad Ra savā strūgā bija tieši zenītā, atskanēja pavēle, sargkareivji pie vārtiem pacēla šķēpus, un atdarījās vārtu spārni starp karogmastiem, pavērdami skatieniem zilām smiltīm nobārstītu dārza sfinksu aleju, pa kuru traucās faraona ratu kavalkāde un, šķērsojusi vārtus, ietriecās pūlī, kas pašķīries pajuka uz abām pusēm, spiegdams aiz sajūsmas un pārbīļa. Jo ļaužu ņudzeklī ielauzās kūjām bruņoti steigļi, aicinādami dot ceļu ratiem un zirgiem un spalgi kliegdami: «Faraons! Faraons! Sargies! Galvu nost! Ceļu, ceļu, ceļu! Ceļu braucējiem!» Un saļodzījusies un atkāpusies tauta lēkāja uz vienas kājas_2 viļņodamās kā jūra vētrā, izstiepa kārnās rokas pret Ēģiptes Sauli un meta jūsmīgus gaisa skūpstus; sievietes cēla uz augšu bērneļus, kas dīca un spārdījās kājelēm, vai, atmetušas galvu, kā upuri nesdamas, ar abām rokām paslēja krūtis un visas kā viena gaviļaini un alkaini sauca: «Faraon! Faraon! Savas mātes Stiprais vērsi! Dižais spalvnesi! Lai tev miljoni gadu! Dzīvo mūžīgi! Mīli mūs! Svētī mūs! Mēs mīlam un svētījam tevi kvēli! Zelta vanag! Hor! Hor! Ra, tu esi ik savā loceklī! Hepra tā īstajā izskatā! Hebsedsļ Hebseds! Laika grieži! Gals bēdām! Laimes saules lēkts!»

Tādas tautas gaviles satrauc un dziļi saviļņo kuru katru, ari malā stāvošu, iekšēji atsvešinātu. Jāzeps pagavilēja līdz ar pūli un mazliet palēkāja ari uz vienas kājas, taču vispirmām kārtāņir klusi satraukts, vēroja notiekošo. Bet viņa satraukuma un saspringtā vērīguma patiesais cēlonis bija pats augstākais — pats faraons, kurš atstāja savu pili it kā Mēness zvaigžņu pavadībā; tas, ka pēc senas, ^Viņa — pasaules bēfna personā nedaudz transformētas ģāra dzīves tradīcijas sirds allaž tiecās pretī pašam augstākajam, kam vienīgajam drīkst kalpot cilvēks. Ne tuvu vēl nebija gūta iespēja stāties Potifara — savas šaurākās vides visaugstākā priekšā, kad Jāzeps domās, kā nesen tikām aprādījuši, jau pievērsās pilnīgākiem, aptverošākiem visaugstā idejas iemiesojumiem. Tūdaļ mēs pārliecināsimies, ka savā vīzībā arī tā viņam bijā par maz.

Faraona parādīšanās atstāja brīnuma iespaidu. Rati vis* aplīķ bija no zelta — no tīra zelta bija riteņi, kulba un dīsele, it viss ciļņotiem attēliem klāts, kurus īsti saskatīt tomēr nevarēja, tāpēc ka dienas vidus saules zvīlā rati spīgoja un zvīgoja tik spoži, ka žilba acis; riteņiem un zirgu pakaviem turklāt saceļot biezas putekļu vērpetes; šķita, ka faraons traucas ugunīgā dūmu mākulī, un tas bija briesmīgs un varens skats. Tā vien likās, ka zirgiem, faraona «lielajam pirmajam aizjūgam», teju, teju no nāsīm izšausies uguns liesmas, tik mežonīgi — dižādamies, vilnījot muskuļiem zem laistīgās ādas, — joņoja ērzeļi greznā jūga zelta krūšu bruņās, zelta lauvu galvām pieres krēpēs, no kurām augšup slējās līgani raibu spalvu pušķi. Faraons pats vadīja ratus; viens viņš stāvēja uguns mākonī, turēdams kreisajā rokā grožus, bet ar labo īpašā, reglamentēti svētā veidā ieslīpi zem pašas dārgakmeņu apkakles piespiedis pie krūtīm valdnieka varas simbolus — «pātagu» un galā izliekto melnbalto zizli. Faraons bija cilvēks gados, kā liecināja vecīgi iekritusī mute, gurdi piepūlētais skatiens un pakumpā mugura zem lotos-ziedbaltā linauduma virstērpa. Kalsnajā sejā vaigukauli bija izspiedušies, — Jāzepam šķita, ka vaigi ir uzsārti-nāti. Un cik daudz amuletu zem virstērpa nokarājās faraonam pie sāniem — dažnedažādi sasietu un savītu lenšu un metāla emblēmu! Galvu līdz pat ausīm un skaustam sedza zila, dzeltenām zvaigznēm nosēta tiāra. Pieres pusē, faraonam virs deguna, uz tiāras izvijās indīgā kobra, Ra ienaidnieku maģiskā atvairītāja.

Tāds, neskatīdamies ne pa labi, ne pa kreisi, Jāzepam garām aiztrauca faraons, Augšēģiptes un Lejasēģiptes valdnieks. Pār viņu garos kātos vēdīja strausa spalvu vēdekļi, blakus riteņiem, nesdami standartus, joza miesassargi — vairogneši un stopnieki, ēģiptieši, aziāti un nēģeri, un aiz viņa brauca virsnieki ratos, kam kulbas bija apvilktas ar purpursarkanu ādu. Bet tad tauta no jauna iekliedzās pielūgsmē, jo šiem ratiem sekoja vēl vieni, kuru riteņi zeltaini zibsnīja putekļos, un tajf^ļ stāvēja puisēns, gadus astoņus vai deviņus vecs, kuram augstu pār galvu liecās strausa spalvu vēdekļi un kurš pats turēja grožus tievajās, sprādzēm rotātajās rokās. Seja puisēnam bija iegarena un bālgana, pilnīgās aveņkrāsas lūpas jo spilgtāk izcēla vaigu bālumu, viņam bikli vēlīgi uzsmaidot kliedzošajam pūlim, bet puspievērto acu aizplīvurotais skatiens šķita lepnīgi skumjš. Tas bija

Amenhoteps, dievišķā sēkla un valdošā nama princis, troņa un abu zemju kroņa mantinieks, kolīdz Tam viņa priekšā labpatiktu savienoties ar Sauli, — faraona vienīgais dēls, viņa veco dienu auklējums, viņa Jāzeps. Zēniski kārnais augums tautas jūsmīgi sveiktajam līdz jostas vietai bija kails, ja neņem vērā roku sprādzes un blāvi vizmaino emaljas ziedu apkakli. Krokotais brokāta gurnu apsējs mugurpusē, tiesa, sniedzās no lāpstiņām līdz lieliem, turpretī priekšpusē zem zelta bārkstīm rotātās pārloces nesniedzās ne līdz nabai, atstādams nepiesegtu drīzāk jau nēģerēnam piedienīgo vēderiņu. Ap galvu zēnam bija tāda paša brokāta apsējs, cieši piegulošs pierei, uz kuras, tāpat kā tēvam, slējās kobra; pakausī apsējs veidoja ieliktni matiem, un pār ausi sendienu bērna cirtas vietā nokarājās valdnieka dēlu platā bārkšu lente.

Kliegdama pilnā kaklā, tauta sveica viņu — jau piedzimušo, taču vēl neuzlēkušo Sauli — Sauli aiz apvāršņa austrumos, rītdienas Sauli. «Amuna miers!» kliedza tauta. «Saules mūžu Saules dēlam! Cik skaists tu esi pie rītausmas debesīm! Tu, jaunais Hor ar bērna cirtu! Tu, brīnumainais vanag! Tu, sava tēva aizstāvi, pasargā mūs!» Klaigām un pielūgsmes gavilēm vēl ilgi nebija gala, jo aiz kalpu varzas, kas pusskriešus pavadīja rītdienas Sauli, parādījās vēl vieni augstu apjumti uguns rati, kuros aiz braucēja, nolīkuša pār kulbas priekšmalu, stāvēja Teje, dieva laulātā draudzene, faraona Lielā sieva, abu zemju valdniece. Augumā viņa bija pasīka, tumsnēju seju; kosmētiski iegarinātās acis zibēja, stingri veidotais, dievišķi smalki izliektais deguntiņš pauda apņēmību, bet pilnīgajās lūpās rotājās sātns smaids. Nekā skaistāka par viņas galvasrotu neatrast visā pasaulē — klijas diadēmu ar viscaur zeltā lieto putnu, kas, pastiepis uz priekšu kaklu, ar ķermeni piesedza galvvidu, brīnumskaisti kaldinātajiem spārniem abpus vaigiem nokaroties līdz pleciem. Bet uz muguras putnam bija zelta aplis, no kura, pārvērzdamas diadēmu par dievu kroni, augšup slējās divas garas, cietas spalvas; pieri līdz ar plēsonīgās līkknā-bes klijas kailo galvu dāmai rotāja piepūties indi šļācējs ūrejs. Augstākās varas simbolu un dievišķuma atribūtu pavēlniecei bija milzum daudz — pārlieku daudz, lai tauta aizmirsusies kā ekstāzē nekliegtu: «Eseta! Eseta! Mūta! Dievišķā mātes govs! Dievu dzemdējusī! Tu, Hat-hora saldtīkamā, kas pildi pili ar mīlu, esi mums žēlīga!»

Tikpat jūsmīgi tika sveiktas faraona meitas, kas, aplikušas viena otrai roku, stāvēja aiz ratu vadītāja, kurš noliecies paskubināja zirgus, un galma dāmas, kuras tāpat brauca pa divi vienos ratos, goda vēdekli rokā, kā ari Tuvības un Uzticības augstmaņi, īstenie un vienīgie faraona draugi un Rīta tualetes dalībnieki kavalkādes astē. Tā hebseda procesija, atstājusi Merimata pili, cauri pūlim aizkļuva līdz upei, kur gaidīja koši izkrāsotas strūgas, ari faraona strūga «Abu zemju zvaigzne», kam jā-pārceļ dievs līdz ar dzemdējušo, sēklu un galmu austrumu krastā, kur gatavībā bija citi aizjūgi, lai, šķērsojot Dzīvo pilsētu, kurā gar ielām un uz māju jumtiem klaigāja un gavilēja ļaudis, nogādātu tos Amuna namā uz lielās vīraka kvēpināšanas ceremoniju.

Tā Jāzeps dabūja redzēt «faraonu» — tāpat kā pirms tam, nebūdams vēl nopirkts, svētības nama pagalmā pirmoreiz tika vērojis «Potifaru», pašu augstāko tuvākajā apkaimē, uzreiz sākdams apdomāt, kā lai labi ātri tam pietuvojas. Tas bija izdevies, pateicoties gudram valodīgumam; taču stāsts teicas zinām, ka Jāzeps jau tolaik apņēmās sabiedroties ar attālākām un jo pilnīgākām visaugstākā personifikācijām, turklāt piedēvēja pārgalvim vēl augstākus centienus. Kā tas saprotams? Vai tad iespējams kaut kas vēl augstāks par visaugstāko? Kā nu ne, iespējams, ja cilvēkam asinīs ir nākotnes izjūta — proti, rītdienas visaugstākā apjauta. Zināmā atturībā gavilēdams līdzi pūlim, Jāzeps pietiekami vērīgi tika nopētījis uguns ratos braucošo faraonu. Bet vairāk nekā vecais dievs sirds dziļumos viņu bija saistījis un valdzinājis tas, kuram lemts nomainīt tēvu, — zēns ar bērna cirtu un slimīgā smaidā savilkto muti, faraona Jāzeps, rītdienas Saule. Viņu Jāzeps pavadīja ar acīm, vērodams šauro muguru un zeltoto matu ieliktni, tievās, sprādzēm greznotās rokas, kas turēja grožus; viņu, nevis faraonu Jāzeps skatīja gara acīm, kad viss bija garām un pūlis gāzās uz Nīlu; mazais, topošais nodarbināja viņa domas, un šai ziņā viņš, iespējams, bija vienis prātis ar Ēģiptes āēL liem un meitām, kas, ieraugot jauno Horu, kliedza un gavilēja jūsmīgāk nekā tobrīd, kad garām aiztrauca faraons. Jo nākotne ir cerība, un aiz žēlastības cilvēkam tapa dots laiks, lai viņš dzīvotu gaidās. Un vai Jāzepam savā vietā arī vēl nebija jāaug un jāpieņemas spēkā, iekams rastos kaut pati niecīgākā, pati aptuvenākā iespēja īstenot domu par stāšanos visaugstākā priekšā, kur nu vēl kalpošanu tam? Tā viņš hebseda svētkos ne gluži nepamatoti pāri tagadnes visaugstākajam pievērsa skatienu nākamības vēl neuzlēkušajai Saulei.

PAR MONTKAVA KLUSO AIZIEŠANU

Septiņas reizes Jāzepam bija apritējis ēģiptiešu kalendāra gads, astoņdesmit četras reizes viņam tik mīļais un radniecīgais spīdeklis izgājis visas savas fāzes, un citādu dzīves apstākļu dēļ no tā Jēkaba dēla, kādu tēvs, raizēdamies un svētīdams tika atlaidis ceļā, patiešām nekas vairs nebija palicis pāri; gluži jaunās drānās, tā sakot, viņu, dzīvo, bija ietērpis dievs, un ne šķiedriņas tajās vairs nebija no vecajām, ko valkājis septiņpadsmit gadus vecais zēns: šajā no ēģiptiešu piedevām austajā svārkā Jēkabs ar pūlēm pazītu dēlu, un jau toreiz viņam, dēlam, būtu bijis jāsaka un jāapliecina tēvam: es esmu Jāzeps! Septiņi gadi viņam bija apritējuši miegā un nomodā, domājot, jūtot, rosoties pašam un risinoties notikumiem, tāpat kā aprit dienas, tas ir, nedz ātri, nedz lēni, — tie gluži vienkārši bija apkārt, un tagad Jāzepam bija divdesmit četri, un viņš bija pa pusei jauneklis, pa pusei vīrietis, bezgala skaists no vaiga un auguma, piemīlīgās dēls, mīlestības bērns. Pašapzinīgāka un noteiktāka bija kļuvusi viņa izturēšanās, darot ierasto darbu, un skanīgāka tapusi reiz tik lūzenā zēna balss, kad viņš, iedams starp amatnieku galdu rindām vai izrīkodams saimes ļaudis, pavēlēja tiem pats, kā jau visa pārraugs, vai nodeva pārvaldnieka pavēles kā viņa vietnieks un dižmutis. Jo tas viņš bija jau sen, un tikpat labi varētu viņu saukt par namziņa aci, ausi vai labo roku. Taču saime sauca viņu par «muti», jo tā mēdza izteikties Ēģiptē, pieminot kādas augstāk stāvošas personas pilnvarnieku, kurš nodod tālāk pavēles, turklāt, runājot par Jāzepu, senā iesauka šķita īsti vietā savas neparastās divnozīmības dēļ: šis jauneklis šķīla valodu kā dievs, un Ēģiptes dēli, kas augstu cienīja daiļrunību, razdami tajā īpašu prieku un baudījumu, zināja itin labi, ka tieši ar daiļu un gudru valodu, uz kādu paši nemūžam nebūtu spējīgi, viņš guvis panākumus vai vismaz izlauzis sev ceļu uz kunga un nama pārziņa Mont-kava atzinību.

Namzinis uzticējās viņam itin visā — ir saimniecības pārzināšanā, ir norēķinos, ir darbu pārraudzībā, ir darījumos, un, ja rakstos teikts, ka Potifars ielika visu namu Jāzepa rokās un pats nerūpējās ne par ko, izņemot maizi,, ko ēda, un dzērienu, ko dzēra, tad tas galu galā jāsaprot plašākā, pārnestā nozīmē: patiesībā kungs uzticēja visu namziņa rokām, un tas atstāja visu jauniegādātā verga ziņā, ar kuru bija noslēdzis savienību, ka abi mīlestībā un uzticībā kalpos savam pavēlniekam; un gan kungs, gan kunga nams, patiesību sakot, varēja būt laimīgi, ka tieši Jāzepa, nevis kāda cita rokās nonāca vara un visbeidzot viņš vadīja saimniecību, jo, raizēdamies par dievu un tā tālejošām iecerēm, viņš bija uzticams un rīkojās bezgala izveicīgi, un dienu un nakti stāvēja nomodā par nama labklājību, tā ka pilnā saskaņā ar vecā ismaēlieša novēlējumu un paša vārdu ne tikai aprūpēja, bet arī vairoja saimnieka mantu.

Par to, kāpēc Mont-kavs, ejot uz beigām šim laika posmam — tiem septiņiem gadiem, arvien biežāk un biežāk un vienudien pavisam uzticēja Jāzepam uzraudzību pār namu un vairs neatstāja Uzticības savrupkambari, tūlīt — tikai nedaudz tālāk būs runa. Vispirms jāpiebilst, ka ļaunvēlīgajam Dudu, lai kā tas centās, neizdevās aizkrustot Jāzepam ceļu, kuru viņš tik veiksmīgi gāja, jau pirms septiņgades beigām cieņas un amata stāvokļa ziņā tālu apsteigdams ne tikai vijus nama kalpus, bet. ari augumā sīko Potifara dārglietu zinātāju. Pie šāda posteņa Dudu neapšaubāmi bija ticis Cienības, solīduma un pundura pilnvērtības dēļ, un tas, tiesa kas tiesa, bija visai godājams, kā radīts tuvībai ar kungu, kura Jāzepam varēja kļūst bīstama. Taču Potifars ne acu galā necieta precēto punduri; tā cienīgums un solīdums kungam sirds dziļumos bija pretīgs, un, lai arī viņš neuzskatīja, ka būtu pamats punduri atlaist, tomēr turējās no tā pa gabalu, iecēla par garderobes un rīta tualetes izpalīgiem vēl citus kalpotājus un atstāja Dudu ziņā tikai virsuzraudzību pār rotām, tērpiem, amuletiem un apbalvojumiem, liegdams tam piekļūt sev biežāk un ilgāk, nekā nepieciešams, tā ka liliputs viņa priekšā tā īsti pie vārda netika, kur nu vēl pie apsūdzības, ko mīļu prātu celtu pret svešzemnieku, pieminēdams pie reizes aizkaitu, kādu namā radījusi Jāzepa paaugstināšana.

Bet arī tad, ja apstākļi neliegtu, Dudu neuzdrīkstētos ne ieminēties par visu to pavēlnieka priekšā. Jo viņš zināja gluži labi, ka kungs neieredz viņu — tik nopietno punduri — gan par slēptu iecildību, ko viņš pats savās acīs nedz spēja, nedz arī vēlējās noliegt, gan par piesliešanos partijai, kurai Amuns iemiesoja augstāko Saules spēku, un tāpēc bažījās, ka Petepra neuzklausīs viņa teikto. Vai viņam, Dudu, Cesetas laulātajam draugam, būtu jāriskē un jāpārliecinās par to tiešamībā? Nē, viņš deva priekšroku aplinku ceļiem — pārrunām ar kundzi, kas vismaz smalkjūtīgi uzklausīja viņa biežo gaušanos, un ziņojumiem Beknehonsam, varenā Amuna pārstāvim, kuru tajās reizēs, kad tas apciemoja kundzi, varēja noskaņot naidīgi pret sendienu paražām neatbilstošu labvēlības izrādīšanu habīram; un arī Cesetai, savai pilnau-guma sievai, kas kalpoja Mūt-em-enetai, viņš uzdeva ietekmēt kundzi atbilstoši paša naidpilnajai nostājai.

Taču pats darbīgākais cilvēks var negūt panākumus,— pietiek iztēloties, ka Cesetas kundze nebūtu savam vīram auglīga sieva, lai rastu tam uzskatāmu piemēru. Tikpat neveiksmīgi šoreiz bija Dudu centieni: tie nenesa viņam augļus. Tiesa, mums neapstrīdami zināms, ka Beknehonss, Amuna Augstais priesteris, saticis Petepra kādu dienu galmā, faraona pils priekšzālē, daiļrunīgi pastrostēja viņu par sarūgtinājumu, ko viņa nama dievbijīgajiem iemītniekiem sagādājusi kāda nešķīstā paaugstināšana, un šai sakarā izteica augstmanim tēvišķi laipnus pārmetumus. Bet vēdekļa nesējs, šķiet, nesaprata, par ko ir runa, samirkšķināja acis, pūlēdamies atminēties, likās izklaidīgs, un Beknehonss, kā jau vērienīgas domas cilvēks, nemaz nespēja ilgāk par mirkli aizķerties pie atsevišķā, sīkā, ar mājas dzīvi saistītā: jau nākamā mirklī viņš pievērsās lielajiem jautājumiem, sāka, norādīdams uz visām četrām debespusēm, klāstīt valstiskas gudrības un varas saglabāšanas problēmas, neaizmirsa arī svešzemju valdniekus Tušratu, Šupiluliumu un Abdaširtū, un saruna izplūda vispārīgos pārspriedumos ... Mūta, kundzene, turpretī ir nemēģināja šajā jautājumā griezties pie vīra, tāpēc ka zināja, cik tas akli iecirtīgs, un, abiem tiekoties, bija paradusi apmainīties ar tukšām laipnībām, nevis runāt lietišķi; viņai netikās uzmākties laulātajam draugam ar savām prasībām. Ar šiem iemesliem pietika, lai viņa klusēdama ļautu visam iet savu gaitu. Bet mums tas liecina, ka tolaik, tas ir, tiem septiņiem gadiem ejot uz beigām, Jāzepa klātbūtne vēl atstāja šo sievieti vienaldzīgu un viņai vēl nelikās svarīgi padzīt Jāzepu no mājas un saimniecības. Laiks, kad ēģiptieša sieva vēlējās, lai Jāzepu pārceļ citur un aizvāc no viņas acīm, pienāca vēlāk, proti, reizē ar bailēm no sevis pašas — bailēm, kuras tad viņas lepnumam vēl bija svešas. Šai vēlmei atbilda vēl kāds brīnumains «reizē»: brīdī, kad kundze saprata, ka viņai labāk būtu vairs neredzēt Jāzepu, un tiešam lūdza Petepra, lai viņš aizraida vergu, Dudu, šķiet, mainīja savu attieksmi pret habīru un kļuva par tā piekritēju; viņš sāka tam pieglaimoties un kļuva tik pakalpīgs, ka punduris un pavēlniece, liktos, bija apmainījušies lomām — naidā aizsvilās kundze, bet punduris viņas priekšā dedzīgi uzteica jaunekli. Kā naids, tā uzteikums bija caurcaurēm melīgs. Jo mirklī, kad kundze labprāt būtu vēlējusies, lai Jāzepa vairs nebūtu, viņa patiesībā nemaz vairs to nespēja un maldināja pati sevi, iztēlodamās, ka to vēlas. Turpretī Dudu, nopratis itin labi, kas noris kundzes dvēselē, blēdījās cerībā, ka, izlikdamies par Jēkaba dēla piekritēju, spēs viņam vairāk kaitēt.

Par to visu itin drīz — tikai nedaudz tālāk būs runa. Bet notikums, kas ievadīja vai vismaz izraisīja visas šīs pārmaiņas, bija namziņa Mont-kava — Jāzepa uzticamās kalpības sabiedrotā liktenīgā slimība un nāve, liktenīga kā pašam namzinim, tā arī Jāzepam, kurš no visas sirds bija viņam pieķēries un gandrīz vai vainoja sevi viņa mokās un nāvē, un piemeklējums ikvienam, kas jūt līdzi šim tik necilajam, taču nojautīgajam cilvēkam, lai arī šāda līdzjūtība būtu savienota ar viņa aiziešanas ieplānotās nepieciešamības izpratni. Jo apstāklī, ka Jāzeps nokļuva namā, kura pārvaldniekam bija lemts nomirt, noteikti jāsaskata plānveidīga rīcība, un pārvaldnieka nāvei zināmā mērā ir upura nāves raksturs. Tīrā laime vēl, ka tas bija cilvēks, kurš klusībā allaž sliecēs noiet malā, — šo viņa gatavību mēs citviet jau centāmies izskaidrot ar ielaistu nieru kaiti. Taču vienlīdz iespējams, ka miesas slimībā izpaudās vienīgi garīga nosliece un ka abas parādības nav viena no otras šķiramas, kā vārds nav šķirams no domas un piktogramma — no vārda, — pārvaldnieka dzīves grāmatā niere tādā gadījumā ,bija hieroglifs, ar kuru apzīmē «malā noiešanas» jēdziepņ.

Kas mums daļas par Mont-kavu? Kādēļ mēs pieminam šo cilvēku ar zināmu aizkustinājumu, kaut arī par viņu nekas liels nav sakāms — ja nu vienīgi tas, ka viņš bija apzināti necils, proti, pieticīgs un krietns, proti, vienlīdz praktisks un labsirdīgs. Kas mums daļas, ka toreiz pasaulē, zemē, ko sauca par Kemi, mita tāds cilvēks — mita tur agri vai vēlu, kā uz to raugās, mita dienās, kad ražīgā dzīvība dzemdēja tieši viņu, taču tik agri, kaut ari vēlu, ka viņa mūmija sen sakritusi putekļu putekļos un izkaisījusies visos vējos? Viņš bija lietišķs šīs zemes dēls, kurš neiztēlojās, ka ir labāks par dzīvi, un būtībā ne zināt negribēja par nez kādiem tur pārdrošiem, augstākiem centieniem — negribēja ne jau aiz zemuma, bet aiz pieticības, klusībā, sirds dziļumos, itin labi saskatīdams augstāku varu mājienus; tieši tāpēc viņam Jāzepa mūžā bija ne jau gluži nenozīmīga loma, izturoties būtībā puslīdz tāpat, kā savā laikā bija izturējies lielais Rūbens, — izsakoties tēlaini, viņš, noliecis galvu, atkāpās trīs soļus Jāzepa priekšā, lai pēc tam aizgrieztos nost... Jau šī loma vien, ko Mont-kavam bija uzticējis liktenis, uzliek mums par pienākumu zināmā mērā un bez ierunām just viņam līdzi. Bet arī paši neatkarīgi no pienākuma, kas mums uzlikts, mēs iejūtīgi vērojam un protam novērtēt šo dzīves laikā tik vienkāršo un tomēr garā smalko, nepretenciozas grūtsirdības apdvesto cilvēku, kuru, garīgas simpātijas valdzinājuma vadīti, ko viņš sauktu par burvību, šeit esam piecēluši no gadu tūkstošu pīšļiem un putekļiem.

Mont-kavs bija vidēji augsta Kārnākās Montu tempļa mantziņa dēls. Agri — zēnam vēl nebija seši gadi — tēvs, vārdā Ahmess, veltīja viņu Totam un nodeva tempļa pārvaldei pakļautam mācību namam, kur, skopojoties ar uzturu, bet neskopojoties ar sukām (jo cieņā bija paruna, ka audzēknim ausis ir uz muguras un tas dzird, kad to sit), tika gatavota ierēdniecības jaunā maiņa Montu — kara dievam ar vanaga galvu. Starp citu, tas nebija vienīgais skolas uzdevums: dažādas —- gan augstas, gan zemas izcilmes bērniem tā deva vispārējas zināšanas literatūrā, apmācīja dievišķajā runā, proti, rakstu mākslā, prasmē rīkoties ar meldra rakstīklu un darināt pievilcīgus zīmju salikumus, tas ir, radīja priekšnosacījumus tiklab rakstveža, kā arī zinību vīra karjerai.

Ahmesa dēls nevēlējās kļūt par zinātnieku — ne jau tāpēc, ka būtu aprobežots, bet aiz pieticības un ari tāpēc, kā no paša sākuma bija stingri izlēmis nepārkāpt godpilna vidusmēra robežas un nekādā gadījumā netiekties pēc augsta stāvokļa. Un pat tas, ka viņš pretēji savam tēvam nepalika augu mūžu Montu kancelejās, rakstīdams aktus, bet kļuva par diža vīra namzini, notika gandrīz pret viņa gribu: skolotāji un priekšnieki paši ieteica viņu šim amatam un izgādāja viņam šo lielisko vietu, vadīdamies pēc cieņas, ko tiem iedvesa viņa spējas un atturība. Pērts viņš mācību namā tika ļoti maz — vien tik, cik arī pats labākais, lai būtu dzirdīgs; par viņa visaptverošo prātu liecināja kaut vai tas, kādā ātrumā viņš apguva dievišķo pērtiķa dāvanu — rakstu mākslu, kā arī gudrā apdomība, ar kādu, vilkdams garas zīmju rindas, pārrakstīja savos skolas rituļos dotos paraugus — visus šos uzvedības noteikumus, visas šīs stila izkopšanai paredzētās paraugvēstules, no tāltālas pagātnes aizgūtās pamācības, didaktiskās vārsmas un slavas dziesmas rakstvežu kārtai, — uz papirusa otras puses tai pašā laikā jau uzmezdams atskaites par saņemtiem un iegrāmatotiem labības maisiem, kā arī ievada frāzes darījumu vēstulēm, jo tikpat kā no pirmās mācību dienas viņu iesaistīja arī praktiskajā tempļa pārvaldes darbā — drīzāk pēc paša nekā tēva gribas, kurš labprāt būtu vēlējies, lai dēls sasniedz kaut ko vairāk, nekā sasniedzis viņš, — kļūst par diev-reģi, magu vai zvaigžņu tulku, kamēr Mont-kavs pats jau zēna gados pieticīgi, taču nepiekāpīgi pievērsās dzīves praktiskajai pusei.

Šāda veida iedzimta rezignēšana ir savdabīga parādība, tā izpaužas godprātīgā krietnumā un rāmā panesībā pret dzīves likstām, kuru dēļ cits vaimanātu balsī un apbērtu dievus ar pārmetumiem. Samērā agri Mont-kavs apprecēja kāda tēva darbabiedra meitu, kuru mīlēja no visas sirds. Bet sieva nomira pirmajās dzemdībās un reizē ar māti — arī bērns. Mont-kavs rūgti apraudāja mirušo, taču par šo piemeklējumu pārāk nezūdījās un dieviem acīs nelēca. Viņš nemēģināja otrreiz rast laimi ģimenes dzīvē un palika atraitnis un gluži viens. Māsa bija izgājusi pie kāda Tēbu tirgus ailes īpašnieka; viņš apciemoja māsu vaļas brīžos, pēc kuriem, tiesa, īpaši netiecās. Pabeidzis skolu, viņš sākumā strādāja Montu tempļa pārvaldē, pēc tam kļuva par šā dieva Pirmā priestera namzini un vēlāk uzņēmās galminieka Petepra krāšņā nama vadību, kuru, iedvesdams visiem cieņu, vienlīdz stingri un vēlīgi pārvaldīja jau desmit gadu, kad ismaēlieši piegādāja yi-ņam palīgu un reizē arī pēcnieku, kas kalpa mīlestībā uz viegli ievainojamo kungu pat pārspēja viņu.

To, ka Jāzeps izredzēts kļūt par viņa darba turpinātāju, Mont-kavs noskārta ātri, jo, kaut arī tīšprātīgi vienkāršs, viņš bija jausmīgs cilvēks, un var teikt, ka pati šī vienkāršība, šī slieksme uz pašierobežošanos un atsacīšanos bija viņa nojautīguma sekas, bet nojautīgu viņu darīja slimība — tā pati, kura bija ieperinājusies viņa stiprajā organismā un bez kuras, — novājinādama dzīvotgribu, tā saasināja uztveri, — viņam diezin vai rastos tik smalkas sajūtas, pirmo reizi ieraugot Jāzepu. Tolaik viņš jau zināja, kas tā par kaiti, tāpēc ka Sarkanvēderis, dziednieks, pēc trulajām sāpēm, ko namzinis juta mugurā un kreisajā sānā, tāpat smeldzīgām sāpēm sirds apvidū, biežiem reiboņiem, kuņģa darbības traucējumiem, miega trūkuma un pastiprinātās urinēšanas, gari neprātodams, bija izsecinājis, ka viņam ir tārpēde nierē.

Šī kaite bieži vien ir apslēpta un attīstās nemanāmi, dažkārt tā aizsākas agrā jaunībā un periodiski nav jūtama, šķietami pierimdama vai pāriedama pavisam, lai drīzumā, parādoties jauniem simptomiem, apliecinātu, ka turpina attīstīties. Divpadsmit gadu vecumā, kā atcerējās Mont-kavs, viņam urīnā bija bijušas asinis — tiesa, tikai vienu reizi — un pēc tam daudzus gadus vairs ne, tā ka tik biedējošais un zīmīgais atgadījums pamazām aizmir-sās. Parādība atkārtojās līdz ar minētajiem simptomiem, galvassāpēm un reiboņiem, kad viņam jau bija divdesmit, un beidzās ar žultsvada spazmām un vemšanu. Arī šī lēkme pārgāja; bet pēcāk viņam, savaldīgam un darbīgam cilvēkam, mūždien bija jācīnās ar intermitējošās, nereti mēnešiem, pat gadiem ilgi šķietami izzudušās slimības stiprākām vai vājākām izpausmēm. Atturība, ko izraisīja slimība, dažbrīd izvērtās dziļā apātijā, gurdumā, fiziskā un garīgā nomāktībā, kuru pārvarēdams Mont-kavs, zobus sakodis, diendienā veica savus darba pienākumus un kuru dziedniecībā zinoši ļaudis vai tādi, kas uzskatīja sevi par zinošiem, ārstēja ar asins nolaišanu. Ēstgriba viņam, starp citu, bija apmierinoša, mēle nebija aplikta, sviedri izdalījās normāli un pulss sita puslīdz vienmērīgi, tāpēc dakterētāji arī tad vēl neuzskatīja viņu par bīstami slimu, līdz vienu dienu uz kāju potītēm uzmetās bāli pūslīši, kurus pārdurot izplūda ūdeņains šķidrums. Gluži otrādi, pārliecinājušies, ka, notekot šķidru-nīām, pašsajūta un sirdsdarbība viņam acīm redzami uzlabojas, dziednieki šo parādību atzina par labvēlīgu un nosprieda, ka slimība tādējādi rod izeju un noplūst.

Jāpiebilst, ka pēdējā gadu desmitā pirms Jāzepa ierašanās namā Mont-kavs, pateicoties Sarkanvēdera palīdzībai un ārstēšanai ar augu valsts medikamentiem, bija juties gluži ciešami, lai arī gandrīz pastāvīgi saglabāt darba spējas, pildot saimniecības vadītāja pienākumus, viņam drīzāk palīdzēja paša pieticība un gribasspēks nekā Sar-kanvēdera ārstnieka māka. Pirmā īsti smagā slimības lēkme — ar stipru roku un kāju satūkuņiu, tā ka tās vajadzēja apsaitēt, ar mežonīgām galvas sāpēm, asiem kuņģa darbības traucējumiem, pat daļēju redzes zudumu — viņam uznāca gandrīz uzreiz pēc Jāzepa nopirkšanas; visdrīzāk lēkme jau bija tuvojusies, viņam vēl tirgojoties ar ismaēliešiem un pārbaudot preces labumu. Vismaz mēs esam tādās domās, jo mums tā vien šķiet, ka saasinātais jausmīgums, ieraugot Jāzepu, un tas īpašais saviļņojums, ar kādu viņš uzklausīja verga izmēģinājuma labad teikto labas nakts vēlējumu, vēstīja par lēkmes tuvošanos un bija slimīgi kāpināta jūtīguma simptomi. Bet, raugoties no medicīnas viedokļa, nav arī izslēgts, ka šāds pārlieku maigs naktsmiera vēlējums, gluži pretēji, novājināja viņu un pazemināja organisma pretošanās spē^ jas slimībai, kas nemitīgi tam uzglūnēja, — un mums patiešām ir aizdomas, ka Jāzepa ikvakarējie saldas dusas vēlējumi, lai arī nomierināja namzini, nebūt nespēcināja viņa dzīvotgribu, kura neapzināti centās atvairīt slimību.

Arī tas, ka Mont-kavs sākumā nelikās ne zinis par Jāzepu, lielākoties saistāms ar toreizējo slimības uzliesmojumu, kurš vērta viņu mazāk darbīgu. Tāpat kā vēlākus vājākus vai tikpat stiprus slimības uzliesmojumus, šo lēkmi pārvarēt palīdzēja Anupa ārstniecības līdzekļi — asins nolaišanas, dēles, pašgatavotas botāniskas vai zooloģiskas cilmes mikstūras un vecu rokrakstu kompreses, kas, vispirms atmiekšķējot papirusu karstā eļļā, tika apliktas ap slimā gurniem. Atlabis vai šķietami atlabis, nam-zinis atkal ilgāku laiku jutās vesels — arī tad vēl, kad namā jau mita Jāzeps, kļūdams par viņa pirmo palīgu un galveno muti. Taču septītajā Jāzepa Ēģiptes dzīves gadā Mont-kavs saaukstējās, piedalīdamies kāda radinieka, proti, sava svaiņa, tirgus ailes īpašnieka, bērēs, un šī saaukstēšanās uzreiz izsita viņu no segliem un atvēra durvis nelaimei.

Tada «inficēšanās» ar nāvi, tā teikt, «līdzi aiziešana», izvadot mirušo no caurvēj ainas kapličas, arvien bijusi samērā izplatīta — kā toreiz, tā mūsdienās. Bija vasara, un laiks pieturējās karsts, taču, kā jau Ēģiptē parasts, diena bija stipri vējaina, un tas ir bīstami, tāpēc ka sakarsis cilvēks, atkal un atkal uzpūšot vējam, arvien no jauna strauji atdziest. Noslogots ar pienākumiem, namzinis bija aizkavējies mājās un baidījās nosebot svinīgās ceremoni* jas sākumu. Viņš steidzās, sasvīda un, nebūdams pietiekami silti apģērbies, stipri nosala, jau ceļoties pāri Nīlai aiz bēru strūgas un dodoties uz upes rietumu krastu. Par labu viņam nenāca arī uzturēšanās pie nelielās klinšu kapenes, kuru ailes īpašnieks, tagad jau Usīrs, bija iegādājies par saviem ietaupījumiem un kuras nabadzīgā portāla priekšā kāds priesteris, aplicis Anupa suņveida masku, pieturēja stāvus uzslieto mūmiju, otram tikmēr ar mistisko teļakāju veicot mutes atdarīšanas rituālu; un nedaudzie pavadītāji, turēdami rokas uz pelniem apkaisītajām galvām, vēroja maģisko norisi, — nenāca par labu aukstuma dēļ, kas dvesa no akmeņiem un no atvērtās kapa alas. Mont-kavs dabūja iesnas un urīnpūšļa iekaisumu; jau nākamajā dienā viņš sūdzējās Jāzepam * ka tikai ar grūtībām cilā rokas un kājas; ģībonim līdzīgs stāvoklis piespieda viņu atteikties no namziņa pienākumu pildīšanas un likties gultā, un, kad dārznieks viņam pielika pie deniņiem dēles, lai mazinātu neciešamās galvas sāpes, vemšanu un daļēju redzes zudumu, slimo ķēra trieka.

Jāzeps iztrūkās ne pa jokam, nopratis dieva nodomus. Klusībā viņš nosprieda, ka vēršanās pret tiem, darot, kas cilvēka spēkos, nav uzskatāma par grēcīgu mēģinājumu pretoties augstākās varas gribai, — rīkoties tā nozīmē vienīgi pakļaut tos nepieciešamai pārbaudei. Tāpēc viņš steigšus palūdza Potifaru ataicināt mācītu Amuna nama ārstu, kura priekšā Sarkanvēderim bija jānoiet malā — gan aizvainotam, tomēr izjūtot atvieglojumu, ka ticis vaļā no atbildības, jo viņš bija pietiekami gudrs, lai saprastu, cik tā liela.

Mācītais grāmatu nama dziednieks tik tiešām atcēla gandrīz visus Sarkanvēdera priekšrakstus, kaut gan atšķirībai starp viņa un dārznieka norādēm bija drīzāk sabiedrisks nekā ārstniecisks raksturs: vienas bija domātas tautai, kurai tās varbūt arī lieti noderēja, otras — augstāko slāņu pārstāvjiem, kam vajadzīga smalkāka dakte-rēšana. Tā tempļa gudrais atteicās, piemēram, no eļļā izmiekšķētajiem rakstu rituļiem, ar kuriem viņa priekšgājējs bija noklājis sirdzējam vēderu un gurnus, un aizstāja tos ar linsēklu kompresēm un smalka auduma dvieļiem. Tāpat viņš rauca degunu par Sarkanvēdera universālajiem tautas medikamentiem, kurus, kā vēstīja sens nostāsts, reiz atklājuši dievi un devuši pašam Ra, kad tas kļuvis vecs un nevarīgs, un kuriem piejauktas visvisādas preteklības — skaitā četrpadsmit līdz trīsdesmit septiņas, piemēram, ķirzaku asinis, grūsti cūkas zobi, sērs no tā paša lopa ausīm, nedēļnieces piens, dažādu dzīvu būtņu, arī antilopju, āžu un mušu mēsli, cilvēka mīzali un tā tālāk, un tā joprojām, lai gan Sarkanvēdera receptūrā netrūka arī vielu, ko namzinim ieteica mācītais vīrs, tikai bez minētajām preteklībām, proti, medus un vasks, arī melnās driģenes, nelielas magoņu sulas devas, drudze-nes, miltenes, soda un vemjamzāles. Rīcinauga sēklu košļāšanai, piedzerot klāt alu, — procedūrai, par kuru dārznieks bija sevišķi augstās domās, piekrita arī ārsts, tāpat kā stipra caurejas līdzekļa — kādas sveķotas saknītes lietošanai. Tik galēju līdzekli kā asins nolaišana, ko Sar-kanvēderis tika praktizējis vai katru dienu, cerēdams tādējādi novērst mokošās galvas sāpes, kā arī redzes aptumšošanos, ārsts atzina par nevēlamu un ieteica pielietot piesardzīgi, jo, ņemot vērā slimnieka bālumu, — viņš pamācīja, — barojošu un dzīvību stimulējošu asins sastāvdaļu zaudēšana esot pārāk augsta maksa par īslaicīgu atvieglojumu.

Tā laikam gan bija neatrisināma dilemma, jo neaizstājamās, taču tieši derīgu vielu ziņā novadējušās un ar kaitīgām vielām piesātinātās asinis, izsaukdamas inertus iekaisumus, pārplūdināja organismu ar slimībām, kas sekoja cita citai, uzradās vairākas reizē, sakņodamās tajā, un, kā zināja abi dziednieki, tikai netieši bija nieru izraisītas, kuras no sākta gala slikti veica savu uzdevumu. Neatkarīgi no tā, kādos vārdos abi aprūpētāji dēvēja mokošās parādības un kādos ieskatos viņi par tām bija, Mont-kavs gan citu pēc cita, gan vienlaikus izcieta pleiras un vēderplēves, sirds somiņu un plaušu iekaisumus; klāt nāca smadzeņu darbības bīstamu traucējumu pazīmes: vemšana, redzes zudums, hiperēmija, krampji. Vārdu sakot, nāve uzklupa viņam no visām pusēm, apbruņojusies līdz zobiem, un varēja vien pabrīnīties, ka viņš, sākot ar brīdi, kad iegula, vēl nedēļām ilgi turējās tai pretī un uzveica ne vienu vien vārdzību. Viņš bija stiprs slimnieks, bet, kaut arī viņš pretojās un go-dam aizstāvēja savu dzīvību, viņam tomēr bija lemts mirt.

Jāzeps atskārta to pirmais, Hun-Anupam un Amuna zinību vīram vēl aizvien cerot, ka izdosies piecelt nam-zini no slimības gultas, un bezgala ņēma pie sirds — ne tikai aiz pieķērības krietnajam vīram, kurš darījis viņam labu un kura liktenis viņam rūpēja, jo ari tas bija «bēdu un priecas cilvēka» Gilgameša — izredzētā un uzveiktā liktenis, bet vienlīdz un it īpaši aiz tā iemesla, ka vainoja sevi namziņa ciešanās un nāvē: nepārprotami tas viss izrīkots viņa — Jāzepa paaugstināšanas labad un nelaimīgais Mont-kavs kritis par upuri dieva iecerei; viņš top novākts no ceļa, tas bija skaidrāks par skaidru, un Jāzeps labprāt bilstu ieceru valdniekam: «Tas, ko tu, kungs, pašlaik dari, ir vienīgi tavs, nevis mans prāts! Man pavisam noteikti tev jāaizrāda: es nevēlos, ka tiktu tur iejaukts, un apstāklis, ka notiek tas manā labā, cerams, nenozīmē, ka es viņa priekšā būtu vainīgs, — visā pazemībā lūdzu ņemt to vērā!» Bet tas nelīdzēja, tik un tā viņš vainoja sevi drauga upura nāvē un saprata — ja šai gadījumā vispār ir runa par vainu, tā jāuzņemas viņam, labuma guvējam, jo dievs vainas nezina. «Tur jau ir tas āķis,» viņš klusībā sprieda, «ka dara visu dievs, bet mums dota sirdsapziņa, lai mēs, uzņēmušies vainu, justos atbildīgi viņa priekšā. Cilvēks uzņemas dieva vainu, un būtu tikai taisnīgi, ja dievs reiz izlemtu uzņemties mūsu vainu. Kā viņš, svēti bezvainīgais, to paveiks, nav zināms. Pēc manām domām, viņam šai nolūkā būtu jākļūst gluži vai par cilvēku.»

Jāzeps neatgāja no upura ciešanu gultas visas četras piecas nedēļas, kamēr tas vēl pretojās nāvei, kas uzbruka te no vienas, te no otras puses, — tik stipri viņu mocīja sirdsapziņa par piemeklētā mokām. Nesavtīgi viņš kopa vājinieku dienu un nakti — kopa pašaizliedzīgi, kā mēdz teikt un šajā reizē pamatoti būtu jāsaka, tāpēc ka šeit darīšana ar pretupuri, kuru nesdams Jāzeps atteicās no miega un izkritās miesās. Viņš uzrīkoja sev guļvietu blakus slimā cisām Uzticības savrupkambarī un atviegloja tā ciešanas kā vien mācēdams: raudzījās, lai kompreses būtu siltas, deva zāles, ierīvēja ādā mikstūras pēc dievnama daktera norādījuma, lika ieelpot slimajam saberztu, uz nokaitētiem akmeņiem karsētu augu tvaikus un pieturēja nelaimīgo aiz rokām un kājām, kad tam uznāca krampji; jo mūža pēdējās dienās lēkmes vērtās tik mokošas, ka vaidnieks kliedza balsī, kad tam varmācīgi klupa krūtīs nāve, nevarēdama, šķiet, vien sagaidīt, ka tas padosies, un nikni purinādama pagurušo. Sevišķi uzmācīga tā kļuva brīžos, kad Mont-kavs laidās miegā, likdama salēkties izmocītajam, krampju raustītajam ķermenim un izslieties gandrīz vai stāvus, it kā teiktu: «Ko, tu vēl gu-

lēsi? Augšā, augšā, celies un mirsti!» Te nu Jāzepa nakts miera vēlējumi bija īpaši vietā, un viņš lika lietā visu savu prasmi, čukstus remdēdams sāpes un iedvesdams namzinim pārliecību, ka tagad tas noteikti atradīs un ies netraucēts taku uz miera valstību, pēc kuras tā noilgojies, un nedz kreisā kāja, nedz roka, rūpīgi piesietas ar audekla saitēm, neliks sāpju pārbīlī trūkties un atgriezties mokpilnā dienā.

Tas bija pareizi darīts un līdz zināmai robežai līdzēja. Bet Jāzeps satrūkās arī pats, līdzko nomanīja, ka vilinošie labas nakts vēlējumi līdz pārlieku labi un namzi-nis, kuru gadiem ilgi mācis bezmiegs, kļūst arvien miegaināks un sazāļots grasās pavisam ieslīgt nemaņā, tā ka došanās uz miera valstību laba vietā solīja Jaunu un radīja bažas, ka takas gājējs neatradīs vairs ceļu atpakaļ. Tāpēc Jāzeps ķērās pie cita līdzekļa un, atmetis šūpuļ-dziesmas, centās noturēt draugu šajā saulē un stiprināt tā dzīvotgribu ar līdzībām un joku stāstiem, patapinātiem no sensenu teiksmu un anekdošu krājuma, kuru, pateicoties Jēkaba un Eliēzera pamācīgajām valodām, zināja jau no bērna kājas. Pārvaldnieks allaž labprāt bija klausījies stāstus par sava pirkuma pirmo mūžu, par viņa bērnību Kānaāna zemē, par piemīlīgo māti, kura nomirusi ceļa malā, un lielo jūtu patvaru, kādā tēvs mīlējis vispirms sievu un pēc tam dēlu, tā ka tie abi kļuvuši viens šīs mīlas svētku tērpā. Ari par brāļu neganto naidu viņš jau bija dzirdējis, par nosodāmas paļāvības un akla prasīguma vainu, ko Jāzeps bērna vientiesībā sev uzkrāvis, par saplosīšanu un akā mešanu. Starp citu, pārvaldniekam, tāpat kā Potifaram un jebkuram citam šeit, namā, Jāzepa pagātne un jaunības dienu zeme arvien bija šķitusi bezgala tāla un tuksnesīgi nožēlojama, kaut kas tāds, no kā tas, kuru liktenis novedis cilvēku un dievu zemē, saprotamā kārtā ātri vien atsvešinās; tāpēc viņš līdzīgi visiem citiem nemaz nebija juties pārsteigts, ka Jāzeps, kļuvis par ēģiptieti, nemēģināja stāties sakaros ar savas bērnības barbarisko pasauli. Tās puses nostāsti Mont-ka-vam turpretī patika, un pēdējās slimošanas laikā nekas viņu tā neizklaidēja un nenomierināja kā tie — viņš gulēja, salicis rokas uz krūtīm, un klausījās sava jauneklīgā kopēja pievilcīgi saistošos un jautri svinīgos cilts atmiņu stāstus par gludo un spalvaino un par to, kā tie jau mātes klēpī grūstījuši viens otru; par svētības izvīluma svētku stundu un gludā ceļojumu uz pazemi; par ļauno tēvoci un

meitām, kuras tēvocis samainījis kāzu naktī, par to, kā atjautīgais šķelmis izmānījis neatjautīgajam savu tiesu, likdams lietā dabas izpratēja stiķus un niķus. Samaiņa sa-maiņas galā — pirmdzimtības un svētības, līgavu un mantas samaiņa, dēla samaiņa ar dzīvnieku uz upurgalda, dzīvnieka — ar šim dzīvniekam līdzīgo dēlu, kurš, izlaizdams garu, ieblējās. Nebeidzamās samaiņas un maldināšanas, valdzinoši atstāstītas, izklaidēja un ielīksmoja klausītāju — jo nekas taču tā nesaista kā apmāns. Stāsti un stāstītājs turklāt izgaismoja viens otru: tas, ko Jāzeps stāstīja, parādīja arī viņu mānīgi burvīgā gaismā, un arī viņš meta uz to, ko stāstīja, savu — mātes mīlas plīvuru valkājušā atspulgu un tāds — tīkami šķelmīgs un maldinoši mānīgs — arvien, jau sākot ar brīdi, kad rakstu rituli rokā nostājās namziņa priekšā un smaidīdams mudināja sajaukt viņu ar dievu, kam ibisa galva, bija nodarbinājis Mont-kava domas.

Redze slimajam bija zudusi gandrīz pilnīgi, viņš vairs nespēja saskatīt, cik pirkstus viņam rāda. Taču dzirdēt viņš vēl dzirdēja un, ieklausīdamies dīvainajos, pie viņa gultas tik svinīgi paustajos svešzemes likteņstāstos, pagaidām atgainīja komas snaudu, kurai ļauties vedināja sazāļotās asinis. Viņš klausījās, kā Jāzeps stāsta par ne-zūdīgo Eliēzeru, kas kopā ar savu 'pavēlnieku sakāvis Austrumu ķēniņus un kam, dodoties lūkot līgavu nepieņemtajam upurim, zeme pati lidojusi pretī. Par akas jaunavu, kura nokāpusi no kamieļa un aizsegusies ar plīvuru, ieraugot to, kam viņa saderēta. Par mežonīgi skaisto tuksneša brāli, kurš centies pierunāt apkrāpto rudspalvi nokaut un apēst tēvu. Par Uras ceļinieku, visu tēvu, un to, kā tam līdz ar laulāto māsu sendienis izgājis šeit, Ēģiptē. Par sentēva brāli Latu, eņģeļiem tā namdurvju priekšā un sodomiešu neiedomājamo izlaidību. Par sēra lietu, sālsstabu un to, ko aiz rūpēm par cilvēku dzimuma pastāvēšanu darījušas Lata meitas. Par Sineāras Nimrodu un tā pārgalvības torni. Par Nou, otru pirmtēvu, visgudri, un tā šķirstu. Par pirmo cilvēku, Austrumu dārzā no māliem radītu, vīreni no viņa ribas un čūsku. Daiļrunīgi un asprātīgi Jāzeps pie mirēja gultas bārstījās ar nostāstiem no mantoto gara dārgumu krātuves, cenzdamies apklusināt pats savu sirdsapziņu un otru vēl brīdi aizturēt šeit. Bet tad, ēpiskas jūsmas pārņemts, pacēla balsi Mont-kavs, lika pasliet sevi augstāk spilvenos un, sejā atspoguļojoties tuvās nāves satraukumam, taustīdamies uzlika roku Jāzepam, it kā būtu pats Jichaks, kurš teltī apčamda dēlus.

— Ļauj man redzēt ar redzošām rokām, — viņš teica, pavērsis seju pret griestiem, — vai tu tas esi, Osarsif, mans dēls, ko es mirdams gribu svētīt, varen spēcinājies, uzklausīdams nostāstus, ar kuriem tu mani devīgi cienāji. Jā, tas esi tu, es redzu un samanu to skaidri, kā redzēt lemts neredzīgajam, un nekādu šaubu te nav, nedz apmāna, jo man ir tikai viens dēls, kuru varu svētīt, un tas esi tu, Osarsif, kuru, gadiem ejot, iemīlēju mazuļa vietā, ko māte paņēma līdzi savās mokās, kurās tas noslāpa, tāpēc ka gurni tai bija par šauriem. Vai viņa nomira ceļa malā? Nē, mājās, savā kambarī, viņa laida pasaulē bērnu, un es neuzdrīkstējos nosaukt viņas mokas par pārdabiskām, kaut gan tās bija tik lielas un negantas, ka nometos uz sava vaiga un lūgtin lūdzos dievus, lai tie neliedz vi ņai mirt, un dievi uzklausīja mani. Un arī bērnam tie neliedza aiziet, lai gan to es netiku lūdzis. Bet kam man bērns, ja vairs nebija viņas? Par «Eļļas Koku» sauca viņu, Kegboja — valsts kases ierēdņa meitu. Beketa viņai bija vārdā, un es neiedrošinājos mīlēt viņu tā, kā svētītais mīlēja savu laulāto māsu, piemīlīgo Naharīnas meitu, tavu māti, — tam es biju par kautru. Taču piemīlīga bija arī viņa, neaizmirstami piemīlīga savu samtaino skropstu rotā, kuras nolaida, kad bildu viņai no sirds nākušus vārdus, dziesmas vārdus, kurus nemūžam nebiju domājis bilst, bet kuri toreiz, tajās skaistajās dienās, man plūda pār lūpām. Jā, mēs mīlējām viens otru, lai arī gurni viņai bija šauri, un, kad viņa, dzemdējusi bērnu, nomira, es apraudāju viņu daudzas naktis, līdz apradums un darbs vērta sausas manas acis, — asaras izsīka, un es vairs neraudāju naktīs, tikai maisiņi bija radušies zem acīm un acis aizmilzušas tik šauriņas laikam tais daudzajās naktīs — drošs es par to neesmu. Varbūt tā bija, varbūt arī nebija, un tagad, kad man jāmirst un acis, kas apraudāja Beketu, dziest, pasaulei būs vienalga, kā tas reiz bijis. Bet sirds man bija tukša, kopš sausas kļuvušas acis; tā sarāvās un arīdzan tapa maza, tāpat kā acis, un možums tai zuda, tāpēc ka veltīgi bija mīlējusi, un mājoja tajā, liekas, viena atteikšanās. Bet kaut ko sirds tomēr vēlas lolot, neba atteikšanos vien, un vajadzīgas tai kādas rūpes — maigākas nekā peļņa un ieņēmums. Es biju Pe-tepra namzinis, un rūpēja man vienīgi viņa nama plauk-sme un jaukā raisa. Jo tas, kas atteicies, ir nobriedis kalpībai. Raugi, šeit manai sirdij, kas bija sarāvusies maza, radās kaut kas lolojams — radās, kalpojot un saudzīgi palīdzot Petepra, manam kungam. Kam gan vairāk nekā viņam nepieciešama pakalpīga mīlestība? Viņš ne par ko neliekas zinis un visam ir svešs, tāpēc ka nav radīts darbam. Viņš, titulētais, ir tik svešs cilvēku dzimumam, tik viegli ievainojams un lepns, ka aiz rūpēm par viņu vai sažņaudzas sirds, jo viņš ir labs. Vai Viņš neatnāca pie manis un neapciemoja mani slimu? Šurp, pie manas gultas, viņš papūlējās atnākt, kamēr tu biji aizņemts darbā, un sirds labestībā savā apraudzīja, kā man, vārgdienim, klājas, lai gan bija nomanāms, ka slimība biedē viņu un dara nedrošu, tāpēc ka viņš pats nekad nav sirdzis, kaut gan grūti saukt viņu par veselu un iedomāties mirstīgu — es nespēju iztēloties viņu tādu, jo cilvēkam jābūt veselam, lai varētu saslimt, un jādzīvo, lai mirtu. Bet vai tāpēc mazāk par viņu jārūpējas un mazāk saudzējama viņa viegli aizskaramā cieņa? Drīzāk otrādi! Raizes par viņu aizņēma manā sirdī lielāku vietu nekā rūpes par peļņu un ieņēmumu, un, kalpodams viņam aiz mīlestības, es centos kā vien spēdams un mācēdams stiprināt viņa cieņu un izdabāt viņa lepnumam. Tu, Osar-sif, proti to nesalīdzināmi labāk par mani, tāpēc ka dievi tavam prātam piešķīruši īpašu atjautu un augstāku iznesību, kuras man pietrūkst vai nu aiz truluma un gausuma, vai aiz tā iemesla, ka es neuzdrīkstējos tiekties un sniegties pēc kaut kā augstāka. Tāpēc un šīs kalpības vārdā es noslēdzu ar tevi derību, un to tev būs turēt, kad es nomiršu un manis vairs nebūs, un, lai es svētītu tevi uz nāves gultas un atdotu tev pārziņa amatu, tev jāapzvēr man, ka tu ne tikai gādāsi par namu un pēc krietnākās saprašanas kunga labā izmanīgi kārtosi darījumus, bet paliksi uzticams arī mūsu garīgākajai savienībai un, likdams lietā visu savu prasmi, mīlestībā kalposi Petepra dvēselei un sargāsi un aizstāvēsi viņa cieņu, — nemaz nepieminēšu to, ka tu nekad nedrīksti nodarīt pāri šai biedējoši vārajai dvēselei, kur nu vēl ļauties kārdinājumam apkaunot to ar vārdiem vai darbiem. Vai tu svēti apsoli man to, dēls mans, Osarsif?

— Svēti un no visas sirds! — atbildēja Jāzeps, atsaukdamies vaidnieka runai. — Par to tu, tēvs mans, neraizējies! Es svinīgi apsolu tev, ka uzticama kalpa saudzībā būšu palīdzīgs viņa dvēselei, kā nolīgts mūsu derībā, un kā cilvēks nepievilšu kungu viņa miesas nepilnībā, un

apsolu tūdaļ iedomāt par tevi, kolīdz man uzrastos kārdinājums nodarīt viņam tās īpašās sāpes, kādas nodevība rada vientuļajam, — paļaujies uz mani!

— Tas man ir bezgala liels mierinājums, — teica Mont-kavs, — jo nāves jausmas mani stipri satrauc, lai gan tam tā nevajadzētu būt, tāpēc ka nāve taču nav nekas neparasts — kur nu vēl mana. Kā jau necils cilvēks, kurš vienmēr vairījies no visa augstā, es aizeju pavisam ikdienišķi un mirdams lielu brēku celt netaisos, tāpat kā necēlu to, mīlēdams Eļļas Kociņu, nedz uzdrošinājos dēvēt viņas radību mokas par pārdabiskām. Bet svētīt kā savu dēlu tevi, Osarsif, es tomēr vēlos it svinīgi, jo svinīgums piemīt svētībai, ne jau man, — tāpēc pieliecies, lai aklais uzliek tev roku! Namu un' saimniecību es novēlu tev, savam īstenam dēlam un pēcniekam Petepra, sava kunga, dižā galminieka, nama pārrauga amatā, un • atkāpjos pats savai sirdij par lielu prieku, dodams vietu tev, — jā gan, to prieku, ka varu aiziet, man atvēl nāve, un līksmi, nevis skumji satrauktu, kā nomanu, mani dara tās tuvums. Taču es tavā pārraudzībā atstāju visu saziņā ar kungu, kurš, pacēlis pirkstu, kalpu vidū norādīs uz tevi un pēc mana gala pasludinās tevi par namzini. Jo pirms pāris dienām, kad viņš savā sirds labestībā apciemoja un apjucis vēroja mani, es ierunājos par tevi un izlūdzos viņam, lai tikai uz tevi viņš norāda, pacēlis pirkstu, un nosauc tevi vārdā, ka varu aiziet, neraizēdamies par namu un saimniecību, un kļūt par dievu. «Labi,» viņš teica, «Mont-kav, vecais draugs, labi jau, labi. Es norādīšu uz viņu — ja tu tiešām nomirtu, kas man būtu itin žēl, — nesvārstīdamies ne mirkli, tikai uz viņu un citu nevienu, tas ir norunāts, un lai tikai kāds pamēģina man iebilst, katrs pārliecināsies, ka mana griba ir cieta kā varš un Rehenū akmeņlauztuvju melnais granīts. Tie ir Osarsifa vārdi, un man atliek tikai tiem piekrist. Viņš rada man labsajūtu, ko iedveš uzticība, un izdodas tas viņam pat labāk, nekā tavā mūžā izdevās tev, un reizēm man ir šķitis, ka ar viņu ir kāds dievs vai vairāki dievi un liek sekmēties visam, kas viņa rokās. Un krāpt viņš krāps mani vēl mazāk nekā tu savā krietnumā, jo viņam no bērna kājas zināms, kas ir grēks, un galvā viņam tāda kā upura rota, kura pasargā viņu no apgrēcības. Ar vienu vārdu, tas ir izlemts, pēc tevis Osarsifs valdīs pār namu un rūpēsies par visu, kam man nekādi nav laika. Uz viņu norāda mans pirksts.» Tie ir mūsu kunga vārdi, un es tos iegaumēju. Tā nu es svētīju tevi, pēc tam kad viņš devis savu svētību, jo citādi nemēdz būt. Svētī arvien tikai svētīto un laimi vēl laimīgajam. Arī neredzīgais savā teltī tāpēc vien svētīja gludo, ka svētīts bija gludais, nevis spalvainais. Tas ir viss, kas mūsu spēkos. Esi tātad svētīts, reiz tu tāds jau esi! Daba tev ir līksma un moža, tu drosmīgi tiecies pēc visa augstākā un bez neapstrīdama pamata uzdrīksties saukt savas mātes mokas par pārdabiskām un pats savu piedzimšanu — par jaunavīgu: tās ir zīmes, kas liecina par svētību, kuras man nav bijis un kuru nodot tālāk es tātad nevaru, taču svētījot vēlēt tev laimi mirējam ir ļauts. Pieliec zemāk galvu, mans dēls, lai svētījot uzlieku tai roku — necila vīra roku augstu centienu pārpilnai galvai. Tev es nododu Petepra vārdā, kuram biju par pārraugu, ir namu, ir saimniecību, ir druvas un tavā pārziņā atstāju lopu vais-līgumu un zemes treknumu, un tev būs noteikt pār amatiem, mantnīcām, dārzaugļiem, liellopiem un sīklopiem, salas tīrumiem, norēķiniem un tirgus darījumiem, un tev es uzticu sēju un ievākumu, kukņu un pagrabu, kungu nama galdu un sievu nama smārdus, eļļas dzirnas un vīna spaidus, un visu saimi. Cerams, neko neesmu aizmirsis. Bet tu, Osarsif, savuties atceries mani, kad, kļuvis par dievu, tikšu pielīdzināts Osīrisam. Esi mans Hors, kurš aizstāv un attaisno tēvu, — gādā, lai uzraksts uz mana kapa vienmēr būtu salasāms, un uzturi manu dzīvību! Saki — vai tu apņemies rūpēties, lai Min-neb-mats, mazgātāju un ietīstītāju amata meistars, un viņa palīgi iztaisa no manis pirmā labuma mūmiju — glīti dzeltenu, nevis melnu, jo šim nolūkam es esmu pagādājis visu vajadzīgo, un pieskatīt, ka nekas netiek nosperts un mani piesūcina ar sālsskābes šķīdumu un balzamsveķiem, lai es topu mūžīgs, — ar stiraksu, kadiķiem, ciedru sveķiem no ostas, saldo pistāciju riekstu mastiku — un ķermeni notin ar smalkiem linautiem? Vai tu apņēmies pasekot, dēls, lai manas nemirstīgās atliekas tiek skaisti izkrāsotas un zem apsējiem no vienas vietas noklātas ar pasargājošiem teicieniem? Vai tu apsoli raudzīties, lai Inhoteps, rietumu Mirušo pilsētas priesteris, neizlieto savu bērnu uzturam ziedojumu, ko esmu viņam iemaksājis maizes, alus, eļļas un vīraka upuriem, un tavs tēvs svētku dienās allaž būtu nodrošināts ar ēdienu un dzērienu? Cik labi, ka tu bijīgs visu to apsoli! Lai gan nāve nav nekas ārkārtējs, tā uzliek mums daudz rūpju, jo cilvēkam jānodrošina sevi no visām pusēm. Novieto manā kapenē arī nelielu pavardu, lai kalpi uzcep pa gabalam vēršgaļas. Turpat noliec alabastra zoss cepeti, no koka darinātu vīna krūku un krietni daudz pašu ražoto māla sikomores vīģu. Mani nomierina tas, ka tu, teikdams bijīgi remdējošus vārdus, apsoli visu. Katram gadījumam novieto blakus šķirstam strūdziņu ar visiem airētājiem un atstāj pie manis dažus sānautā tērptus kalpiņus, kas atsauksies manā vietā, ja Rietumu valdnieks aicinās mani locīt muguru viņa druvā, jo man gan bija visaptverošs prāts, kurš lieti derēja pārskatam, bet iet aiz arkla vai cilāt sirpi es nepratu. Ak vai, cik pulka rūpju cilvēkam pirms nāves! Vai tik kaut kas nav palicis nepieminēts? Apsoli, ka paturēsi prātā arī to, ko aizmirsu pieteikt, piemēram, raudzīsi, lai sirds vietā man ieliek skaisto jaspisa vaboli, ko savā labestībā man uzdāvināja Petepra un kam ir uzraksts ar novēlējumu, lai mana sirds, likta svaru kausos, celdamās neliecinātu pret mani. Tā ir lādē tepat blakus, pa labi, īves koka kastītē, līdz ar abām apkaklēm, tās lai paliek tev... Pietiks, es beidzu savu pirmsnāves runu. Visu vienalga nepateiksi, un tikpat pāri paliek lielais nemiers, ko sev līdzi nes nāve, nevis pirmsnāves raizes. Pats jautājums, pati neziņa, kas mūs sagaida, visdrīzāk ir tikai nāves baiļu ietēls, veidols, kādā tās ietērpjas mūsu domās, — viss viens, šīs domas ir manas, un vieš tās manī bailes. Vai pēc nāves, kļuvis par putnu, es sēdēšu kokā līdz ar citiem putniem? Varbūt man būs atļauts kļūt, par ko pašam tīkas, — par gārni purvā, skarabeju, kas ritina savu kamolīti, lotoszieda kausu uz ūdens? Varbūt es mitīšu savā kapenē, baudīdams upurus, ko man nesīs par paša saziedotajiem līdzekļiem? Jeb vai es mitīšu tur, kur Ra atspīd naktī, un viss būs tieši tāpat kā šeit — debesis un zeme, upe, tīrums un nams — un es atkal būšu Petepra Vecākais kalps, kā esmu paradis? Ļaudis runā gan šā, gan tā, gan arī šā un tā reizē, bet ir viens, ir otrs, ir trešs laikam izsaka to pašu un pauž tikai mūsu bailes, taču tās pagaist reibajā miegā, kurš mani aicina. Noguldi mani zemāk, dēls mans, jo es paguru, izlietodams pēdējos spēkus svētībai un raizīgām domām. Tagad ļaušos miegam, reibs tas apņem un reibina mani, bet, iekams iegrimstu tajā, es aši vēl vēlētos zināt, vai Rietumu valstības Nīlas krastos atkal satikšu Eļļas Kociņu, kura gāja man zudībā. Ak vai, visvairāk man šobrīd jābažījās, ka tik pēdējā mirklī, jau acis slēdzot uz mūžu, mani atkal nesagrābj krampji un neliek man atgriezties dzīvē. Novēli man saldu dusu, mans dēls, kā tu viens to proti, un pieturi man roku un kāju, un atvairi lēkmi, rimti runādams! Dari vēlreiz savu smalko darāmo — vēl pēdējo reizi! Nē, neba pēdējo; ja vien apskaidroto upes krastos viss ir tāpat kā šeit, varbūt ari tu, Osarsif, tur būsi man līdzās un mans izpalīgs un teiksi man vakara svētības vārdus — katrai naktij savus, tīkami atšķirīgus, vienīgi tev dotus. Jo tu esi svētītais un svētīt vari citus, turpretī es varu tikai vēlēt tev laimi... Es vairs nespēju parunāt, draugs. Mana pirmsnāves runa ir galā. Tikai nedomā, ka es nedzirdu, ko tu saki! — Jāzepa labā roka gulēja uz mirēja bālajām rokām, un ar kreiso viņš pieturēja tam sānu.

— Miers ar tevi! — viņš teica. — Dusi svētlaimīgs, mans tēvs, un labu tev nakti! Raugi, es esmu nomodā un pieturu tevi, kamēr tu, nenieka vairs nebēdādams, posies iet miera taku un visas raizes tev palikušas aiz muguras, — apdomā to un līksmojies — itin visas! Ne tev vairs jābažījas par saviem locekļiem, ne par saimniecību, ne sevi pašu un par to, par ko tu kļūsi un kāda dzīve tevi gaida aiz šīs dzīves, — tur jau ir tas labums, ka nedz par to, nedz par visu citu tev vairs nav ne daļas, ne rūpju un ne par ko vairs nav jāzūdas, — lai jau viss ir tā, kā tas ir, jo kaut kā tam taču jābūt, ja tas ir, un visam jānotiek tā vai arī ne tā, — par to jau parūpējušies- citi, tu rūpēties esi beidzis un vari dusēt — par visu ir gādāts. Vai tas nav brīnum ērti un nomierinoši? Un vai šodien ir citādi nekā katru vakaru, kad, novēlēdams labu nakti, es ieteicu tev domāt, ka tu drīksti dusēt, nevis tev jādus? Raugi, tas tev ir ļauts! Vairs tevi nemoka bēdas un nedienas, un viss, kas līdz kaklam apnicis. Nav miesas ciešanu vairs, nav aizdusas, nav baiļu, ka atsāksies krampji. Nav jādzer pretīgās zāles, nav jāliek sautējošās kompreses un asinssūcējas dēles pakausī. Atdarās tavu grūtumu cietuma vārti. Tu dodies laukā un vesels un vieglots ej priecas taku, un ar katru soli tev līksmāk un līksmāk pukst sirds. Jo sākumā tu vēl klīsti pa sen iepazītām lejām, tām pašām, kas ik vakaru vērās tev, uzklausot manus svētības vārdus, un vēl tev kamiešus nospiež tāds kā smagums un īsti brīvi vēl neelpo krūts — nāk tas, tev nezinot, vēl no miesas, ko šeit tur manas rokas. Bet pavisam drīz — tu pats ir nejaut, kā tas noticis, — tevi apņem lielā viegluma āres, kur ne vēsts vairs un miņas nav no tā, kas nospieda tevi zemes dzīvē, un to pašu mirkli galā ir visas raizes un neziņas mokas par to, kas gaidāms un kāds tu būsi, un jau tu brīnies, ka varēji noņemties ar visvisādām domām, jo viss ir tā, kā tas ir, — visdabiskākajā, vislabākajā, vispilnīgākajā saskaņā ar sevi un tevi — Mont-kavu mūžīgi mūžos. Jo ir tas, kas ir, un būs atkal, kas bijis. Tu šaubījies savas miesas grūtmē, vai tās puses ārēs satiksi savu Eļļas Kociņu? Nu tu pasmaidi par savām bažām, jo, redzi, jūs esat kopā, — un kā lai jūs nebūtu kopā, ja viņa ir tava? Un ari es, Osarsifs, mirušais Jāzeps, kā tu mani sauci, — būšu ar tevi, ismaēlieši atvedīs atkal mani pie tevis. Un atkal un atkal tu nāksi pāri pagalmam — ar ķīļbārdiņu, auskariem ausīs, asaru maisiņiem zem acīm, kuri tev, domājams, uzradās, kad tu naktīs, slēpdams asaras, klusībā apraudāji Beketu, savu Eļļas Kociņu, un atkal un atkal jautāsi: «Kas tas? Kas tie par ļaudīm?» — un teiksi: «Apžēlojieties par mani! Jūs laikam domājat, ka varu tā stāvēt mūžību un klausīties jūsu tērgas?» Jo arī tur tu būsi Mont-kavs un neizkritīsi no lomas, un izliksies, ļaudīm redzot, it kā no tiesas ticētu, ka es esmu pērkams un pārdodams svešzemes vergs, nevis kāds cits, lai arī savas pieticības jausmībā klusībā zināsi — tāpat kā zināji tai pirmajā reizē —, kas es tāds esmu un kāds ir mans gn jums, līdzinot ceļu dieviem, saviem brāļiem. Ardievu, tēvs mans un pavēlniek! Mēs tiksimies atkal gaismas un viegluma valstībā!

Pēc šiem vārdiem Jāzeps aizdarīja muti un mitējās vēlēt labu nakti, jo redzēja, ka namzinim necilājas krūšu kurvis un vēders un ka nemanāmi tas atstājis lejas un aiztapis ārēs. Viņš paņēma spalvu, ko jau vairākkārt bija tuvinājis mirēja acīm, lai pārbaudītu, vai tas vēl redz, un uzlika dusošajam uz lūpām. Tā nekustējās. Aizspiest mi rušajam acis nevajadzēja, tās viņš, rāmi iemigdams, bija pievēris pats, grimdams pirmsnāves dusā.

Ieradās līķu apkopēji un četrdesmit dienas sālīja un piesūcināja ar sveķiem Mont-kava mirstīgās atliekas; tad ķermenis tika notīts un ievietots šķirstā, kurš mats matā atbilda tam, un vēl dažas dienas, kļuvis par raibi izkrāsotu Osīrisu, aizgājējs palika dārza namiņa dibenplānā sudraba dieveklīšu priekšā. Tad tam bija jādodas kuģi lejup pa straumi — uz Abodu svētajām kapenēm, lai pabūtu vizītē pie Rietumu valdnieka, iekams, vidēji grezni izvadīts, nonāca par paša ietaupījumiem iepirktajā klintaines kapenē Tēbu piekalnē.

Jāzepam, atceroties šo savu tēvu, acis allaž metās valgas. Tad tās bija apbrīnojami līdzīgas Rāheles acīm dienās, kad, viņai un Jēkabam gaidot vienam otru, tajās sakāpa nepacietības asaras.

Sestā nodaļa APMĀTA

.

PĀRPRASTAIS TEICIENS

Un pēc šī notikuma gadījās, ka viņa kunga sieva meta savas acis uz Jāzepu un sacīja ...

Visa pasaule zina, ko sacīja Mūt-em-eneta, Potifara neīstā sieva, «metusi acis» uz Jāzepu, sava laulātā drauga jauneklīgo namzini, un mēs nevaram un arī netaisāmies noliegt, ka vienu dienu, pavisam zaudējusi galvu un izmisuma plosīta, viņa beidzot no tiesas tā teikusi, jā gan, teikdama tā, patiešām lietojusi tik atbaidoši tiešus un nepastarpinātus vārdus, kādus viņai pieraksta nostāsts, turklāt lietojusi tik atklāti, it kā tas būtu visnotaļ ierasts un bez grūtībām pār lūpām dabūjams izlaidīgi neaizplīvu-rots piedāvājums, nevis, gluži otrādi, ilgi aizturēts, no miesas un dvēseles dzīlēm nācis izmisuma kliedziens. Atklāti sakot, mūs biedē ikkatra vārdos skopa liecinājuma īsums, ja tas, tāpat kā mūsu pirmavots, skrupulozi neatklāj rūgto īstenību, un reti mums gadījies tik spilgti kā šeit — šajā vietā izjust pārestību, ko patiesībai nodara īsinājumi un lakoniskums. Neviens lai nedomā, ka mūs nesatrauc gaidāmais pārmetums, kas — izteikts vai neizteikts, proti, aiz pieklājības noklusēts, — vērsīsies pret šo vēstījumu, mūsu veikto likteņstāsta iztirzi: kodo-līgums, ar kādu tas atstāstīts pirmavotā, sak, tik un tā neesot pārspējams, un pūles, ko mēs veltījam savam jau šimbrīžam pārlieku ieilgušajam pasākumam, esot tukšu salmu kulšana. Bet vai tad komentāri, lai atļauts vaicāt, jebkad centušies pārspēt tekstu? Un vēl: vai rast atbildi uz jautājumu «kā?» nav tikpat svarīgi un godājami kā izklāstīt «kas?» saturu? Tik tiešām, vai pati dzīve īsto piepildījumu nerod, atbildot uz jautājumu: «Kā?» Šeit jāatgādina tas, par ko jau bijusi runa: notikušais, iekams tika pastāstīts, jau izstāstīja pats sevi, turklāt ar precizitāti, kāda pa spēkam vienīgi dzīvei un nav aizsniedzama nevienam stāstniekam. Stāstnieks var tikai pēc tās tiekties, uzticamāk kalpodams sarežģītā «kā» nekā lapidārā «kas» atklāsmei. Un, ja komentatora godprātība jebkad bijusi vietā, tad tieši šobrīd — pievēršoties Potifara sievai un viņas, kā vēsta leģenda, tik vaļsirdīgajam izteikumam.

Priekšstati, kas, vadoties pēc šiem vārdiem, neizbēgami rodas vai vismaz grūti atvairāmi, domājot par Jāzepa pa-vēlnieci, un laikam gan radušies plašām masām visā pa saulē, ir tik aplami, ka tas, kurš labotu šo kļūdu, izdarītu lielu pakalpojumu pirmavotam — ja uzskatām par tādu vai nu pirmtekstu, vai, vēl jo pareizāk, pašu dzīvi, kas izstāsta sevi. Maldīgie priekšstati par neapvaldīti iekārīgu un pēdējās kauna paliekas zaudējušu pavedēju galīgi neatbilst tam, ko, mums un Jāzepam dzirdot, dārza namiņā par dēlēni teica savā ziņā tomēr it cienījamā Tuī un kas kaut nedaudz jau pavēra patieso ainu. Par «lepnu» savu vedeklu dēvēja Petepra māte, liegdamās apsaukt viņu pai zosi; par augstprātīgu viņu godāja Tuī, par Mēness mūķeni un aiztaupīto, kuras būtību simbolizē miršu lapu spīvā smarža. Kā tāda sieviete lai ņemtu mutē vārdus, ko tai pieraksta leģenda? Un tomēr viņa tā ir teikusi, turklāt atkārtoti un vārds vārdā, kaisles aizlauzta, zaudējusi lepnumu, — mēs jau apstiprinājām, ka tas tiešām tā bijis. Taču leģenda pat nepiemin to, ka gadiem ilgi Mūta drīzāk būtu nokodusi sev mēli nekā izteikusi šos vārdus Leģenda noklusē, ka vienatnē viņa no tiesas un vardei tiešā nozīmē iekoda sev mēlē, iekams pirmoreiz, aiz sā pērn šļupstēdama, izdabūja pār lūpām vārdus, kas uz laiku laikiem apzīmogoja viņu par pavedēju. Par pavedēju? Sieviete, kuru pārņem tik kaislas jūtas, kādas izjuta viņa, protams, kļūst par pavedēju: pavedinājums ir viņas piemeklējuma ārējā, fizionomiskā izpausme; tā ir pati daba, kas viņas acis iemirdzina vilinošāk nekā pilieni, kurus lā-sināt acī māca izdailināšanās māksla; pati daba padara viņas pavedinoši kairās lūpas sārtākas nekā pomāde, mudina viņu savilkt tās daudznozīmīgi noslēpumainā smaidā; pati daba liek sievietei izraudzīties tērpu un rotas ar nevainīgi rūdītu aprēķinu, dara mērķtiecīgi apburošu katru viņas kustību un visam viņas augumam, cik nu tas iespējams, dažkārt pat pāri iespēju robežām uzspiež svētlaimes apsolījuma zīmogu. Tas viss no sākta gala un pēc savas būtības nenozīmē un neizsaka neko citu kā vienīgi to, ko Jāzepam visbeidzot pateica viņa pavēlniece. Bet vai tad sieviete, kas pakļaujas iekšējai dziņai, būtu nosodāma? Vai viņas rīcību noteiktu velnišķīgs viltus? Vai viņa atskārš, kas pašas iekšienē noris, juzdama, proti, vienīgi ellišķas mokas, kurām izpausties toties lemts tik pavedinoši? Ar vārdu sakot, vai viņa, kļuvusi pavedinoša, ir pavedēja?

Pavedināšanas veidus un raksturu vispirmām kārtām nosaka pašas apmātās izcelsme un audzināšana. Varbūtību, ka Mūt-em-eneta, familiāri saukta arī par Enī jeb Entī, savā apmātībā būtu izturējusies kā padauza, apšaubāmu dara kaut vai izcili aristokrātiskā audzināšana, ko viņa bija guvusi bērnībā. Uzmanību, kāda tika veltīta krietnajam Mont-kavam, vēl jo vairāk pelnījusi sieviete, kurai uz Jāzepa likteni bija nesalīdzināmi lielāks iespaids, — arī par viņas izcilmi, proti, jāsniedz pašas nepieciešamākās ziņas.

Neviens nejutīsies pārsteigts, padzirdis, ka vēdekļa nesēja Petepra laulene nebija alus dzertuves saimnieka vai akmeņkaļa meita. Cēlusies viņa bija — ne mazāk, ne vairāk — no senas nomarhu dzimtas, lai arī jau sen bija pagājuši laiki, kad viņas senči kā mazi, patriarhāli ķēniņi un milzu zemes platību īpašnieki tika valdījuši vienā no Vidusēģiptes nomiem. Svešzemju valdnieki, aziātiskas cilmes nomadi, apmetušies valsts ziemeļu apvidū, toreiz bija piesavinājušies Ra dubulto kroni, un Veses valdnieki valsts dienvidos gadsimtiem ilgi bija kalpojuši iebrucējiem. Bet tad Veses valdnieku namā uzradās vareni vīri — Sekendženra un tā dēls Kemess; tie sacēlās un sīksti pretojās nomadu valdniekiem, izmantodami valdošā nama svešzemniecisko izcelsmi par ieganstu karam un savas godkāres remdēšanai. Ahmess, Kemesa drosmīgais brālis, aplenca un ieņēma Avarisu, citzemnieku nocietināto rezidenci, un, padzinis iebrucējus pavisam, tiktāl atbrīvoja valsti, ka uzkundzējās tai pats līdz ar savu namu un svešzemnieku varu aizstāja ar savu. Ne visi nomarhi uzreiz atzina varoni Ahmesu par atbrīvotāju un pielīdzināja viņa kundzību brīvībai, kā viņš pats bija paradis darīt. Viens otrs, laikam gan labi zinādams, kāpēc tā rīkojas, drīzāk bija Avarisas valdnieku pusē un, nevēlēdamies, ka viņu atbrīvo savējais, labāk palika svešzemnieku vasalis. Jā gan, arī tad vēl, kad ilggadējie kaklakungi bija padzīti, dažs no šiem brīvībai nepakļāvīgajiem nomarhiem sacēlās pret savu atbrīvotāju un, kā teikts rakstu pieminekļos, «pulcēja pret viņu dumpiniekus», tā ka valdniekam bija jāuzveic tos kaujas laukā, lai atjau-■notu brīvību. Lielie zemes īpašumi sacelšanās dalībniekiem, protams, tika atņemti. Valsts atbrīvotāju — Tēbu valdnieku dabā vispār bija piesavināties to, kas tika atkarots svešzemniekiem, un tādējādi jau tolaik aizsākās process, kurš dienās, kad risinājās notikumi, par kuriem vēsta šis stāsts, vēl nebija beidzies, lai arī, tiesa, bija tālu pavirzījies uz priekšu un drīzā nākotnē tika novests līdz galam; runa ir par nomu aristokrātijas zemes īpašumu kontiskāciju Tēbu valdnieku nama labā, kurš, laikam ritot, kļuva par vienīgo zemes īpašnieku valstī un izrentēja vai atdāvināja to tempļiem un saviem favorītiem — tāpat kā faraons bija apveltījis Petepra ar auglīgo upes salu. Seno nomarhu dzimtu atvases kļuva par galminiekiem vai karavīriem, kalpoja faraonam un ieņēma augstus posteņus armijā un pārvaldē.

Tāds liktenis piemeklēja arī Mūtas dižciltīgo dzimtu. Jāzepa pavēlnieces sens priekštecis bija nomarhs Tetī-ans, kurš savulaik tika «pulcējis dumpiniekus» un kuru vispirms vajadzēja uzveikt kaujas laukā, lai viņš atzītu sevi par atbrīvotu. Bet uz Tetī-ana mazbērniem un mazmazbērniem faraons par to ļaunu prātu neturēja. Dzimta vēl arvien bija ievērojama un plaši sazarota; iestājušies valsts dienestā, tās pārstāvji kļuva par karavadoņiem, resoru pārvaldniekiem, valsts mantziņiem, galma amatvīriem — pirmajiem ratu vadītājiem un valdnieka vannas istabas priekšniekiem, vienam otram pat izdevās paturēt seno nomarha titulu — tiem, proti, kurus valdnieks iecēla par lielu pilsētu, piemēram, Menfes vai Tīnes, priekšnie kiem. Enī tēvs Mai-Sahme, piemēram, ieņēma augsto Ve-ses pilsētas galvas amatu — vienu no diviem, jo pilsētai bija divi galvas: viens Dzīvo, otrs — Mirušo rajonam rietumos. Mai-Sahme pārvaldīja Mirušo pilsētu. Atrazda mies šādā amatā, viņš, lietojot Jāzepa izteicienu, mita godībā un pēc sirds patikas svaidījās ar priecas eļļu — ne tikai viņš, bet visa viņa ģimene, arī Entī, viņa daiļi noaugusī atvase, būdama vairs tikai jaunlaiku valsts ierēdņa meita, nevis noma princese un milzu zemes platību mantiniece. Pēc lēmuma, ko, rūpējoties par meitas nākotni, pieņēma pilsētvaldnieciskie vecāki, viegli secināms, ka salīdzinājumā ar agrākajiem laikiem dzimtas uzskati bija ļoti mainījušies. Jo, atdodami — tiesa gan, lielu galma priekšrocību vārdā — savu mīļoto meitu agrā bērnībā par sievu Petepra, goda galminieka karjerai pre-parātajam Huī un Tuī dēlam, viņi nepārprotami apliecināja, ka cieši zemei piesaistīto senču — nometnieku auglības alkas viņiem atbilstoši jaunlaiku garam kļuvušas krietni vien vājākas. Mūta vēl bija bērns, kad vecāki izrīkojās ar viņu aptuveni tāpat, kā, svaidot dēlu par gaismas galminieku, ar spārdulīti bija izdarījušies prātnie-ciski noskaņotie Potifara dzemdinātāji. Viņas dzimumtieksmes, kuras tādā kārtā tika ignorētas, — tieksmes, kuras simbolizēja valgā melnzeme un Mēness ola — visa vieliskā sākotne, — iedīglī, vēl nemodušās klusi dusēja viņā, nedz apzinādamās sevi, nedz kaut vai bikli saceldamās pret mīlošo vecāku labi domāto, taču dzīvībai naidīgo lēmumu. Viņa bija viegla, līksma, bezrūpīga, brīva. Viņa bija kā ezerzieds, kas, peldot pa spoguļgludu ūdens virsmu, smaida, ļaudamies saules skūpstiem, un ir nenojauš, ka garais ziedkāts sakņojas dzīles tumsā un dūņās. Tolaik vēl nebija ne mazākās pretrunas starp viņas acīm un muti: sejā vēl valdīja bērnišķīgi neizteiksmīga saskaņa, meitenīgi draiskajam skatienam vēl sveša bija apmāktas stingrības izteiksme, bet lūpu savdabīgi kairais izliekums, kurš dziļākus vērta mutes kaktiņus, nebija spilgti izteikts. Neatbilstība starp acīm un muti veidojās pamazām, ritot Mēness mūķenes un Saules gultziņa goda sievas mūža gadiem, bet uzradusies nepārprotami pauda, ka ar zemajām varām mute ir ciešāk saistīta nekā acis.

Taču Mūtas augums, tā proporcijas un daiļumi nevienam nebija noslēpums, tāpēc ka «austais gaiss», caurspīdīgās, zīdaini smalkās tīmekļu drānas, kurās viņa pa ēģiptiešu paradumam tērpās, neko neatstāja apslēptu. Var teikt, ka pēc izteiksmes un būtības augums drīzāk atbilda mutei nekā acīm; goda sievas statuss nebija liedzis tam sakuplot un kļūt pievilcīgam, pēc vienprātīga atzinuma, tas bija pats nevainojamākais sievietes augums kā tuvu, tā tālu, vismaz Vesē otra tik slavējama neatrast: mazas, tvirtas krūtis, liegs kakla un muguras līnijas izliekums, glezni pleci un dailes pilnībā tīri vai skulpturālas rokas, aristokrātiski garas, slaidas kājas, kuru aprises vainagoja augstākā mērā sievišķais gumu un sēžamvietas apaļums; pilsētniekiem, redzot to, atausa atmiņā senim senu, pacilājošu teiksmu tēli — pirmlaiku, aizmūžu tēli, kam sakars ar agrienas Mēness olu, piemēram, pasakaini skaista jaunava, savā būtībā — dūņainas valgmes būtībā — pati mīlas zoss jaunavas izskatā, kuras klēpim, izplestos spārnus kuldams, pieplacis varens gulbis, maigi spēkpilns, sniegbalti spalvots dievs, un plivinādamies veic savu mīlnieka darbu, apaugļojot pārsteigto un pagodināto skaistuli, lai viņa dzemdētu olu ...

Tādi pirmlaiku tēli, skatot cauri plīvura tērpam Mūt-em-enetas augumu, tik tiešām iznira Veses ļaudīm no tumsas, kurā bija dusējuši, lai gan bija labi zināms un no stingrās acu izteiksmes noprotams, kādā mēnesšķīstā goda laulībā mita šī sieviete. Ļaudis zināja, ka acis nemaldīgāk raksturoja viņas būtību un dzīves veidu nekā, jāatzīst, kaut ko gluži citu apliecinošā mute, kas laikam gan pieļāvīgi smaidītu par gulbja valdniecisko rosmi; ļaudīm nebija palicis apslēpts, ka augstāko gandarījumu, svētlaimi un piepildījumu šis augums rod ne jau tamlī dzīgu apmeklējumu brīžos, bet vienvienīgi lielu svētku dienās, kad Mūt-em-eneta, kratīdama tarkšķi, kulta dejā izslējās Amuna-Ra priekšā. īsi sakot, neviens necēla viņai neslavu; pieminot viņu, netika nedz pamirkšķināts, nedz ļaunvēlīgi tenkots, noticot mutei, bet acis apsūdzot melos. Mēles trina gar citām — pretēji Tetī-ana mazmeitai — pa īstam precētām dižciltēm, kafn piedēvēja raibu raibās dēkas, — arī gar ordeņa dāmām un dieva harēma sievām, piemēram, Renenūtetu, liellopu ganāmpulku pār ziņa laulāto draudzeni, par kuru bija zināms šis tas tāds, ko nezināja vai nevēlējās zināt vienīgi pats ganāmpulku pārzinis, — zināms bija daudz kas, un, pavadot skatieniem viņas vai kādas citas augstmanes nestuves vai ra tus, ļaudis apmainījās tīksmi indīgām piezīmēm. Par Pe tepra pirmo un, tā sakot, īsteno sievu Tēbās nekas aizdomīgs toties nebija dzirdēts, un neviens nešaubījās, ka arī nebūs dzirdams. Kā Petepra namā, tā pilsētā viņu uzskatīja par svētu, dievam nolemtu un aiztaupītu, un tas izteica visai daudz, ņemot vērā apkārtējo nelabojamo mēlnesību un izsmējīgumu.

Lai kādās domās būtu mūsu klausītāju loks, mēs neuzskatām par savu uzdevumu apsekot Misraimas un pirmām kārtām No-Amunas sievu un dāmu dzīves veidu un uzvedību, par kuru mums pirms laba laiciņa gadījās dzirdēt gaužām svinīgi nosodošus vecā Jēkaba izteikumus. Viņa zināšanām par pasauli piemita patētiski mitoloģizē-joša nokrāsa, no kuras mums derētu atteikties, lai nepārspīlētu un nekristu galējībās. Taču gluži bez īstenības seguma viņa retoriskie spriedumi, protams, nebija. No ļaudīm, kuriem svešs pats grēka jēdziens un vārds un kuri tērpjas no gaisa austās drānās, — ļaudīm, kuru dzīvnieku un nāves pielūgsme turklāt nosaka un veicina pieķeršanos visam miesiskajam, jau priekšlaikus, bez apstiprinājuma pieredzē var sagaidīt to tikumu vaļību, ko, dzejiski sabiezinādams krāsas, bija attēlojis Jēkabs. Pieredze tad arī atbilda gaidītajam, — atzīdami to, mēs drīzāk jūtamies loģiski gandarīti nekā ļaunvēlīgi sašutuši. Bāzt degunu tās vai citas dāmas dzīvē, lai pierādītu teiktā pa reizību, būtu okšķera cienīgs uzdevums. Apstrīdama te maz, toties piedodama — daudz. Mums pietiktu pamīšus uzmest pa skatienam Renenūtetai, ganāmpulku pārziņa sievai, un kādam visai glītam valdnieka miesassardzes jaunākajam virsniekam — vai tai pašai augstajai dāmai un gados jaunam Honsa tempļa priesterim ar spīdīgi skūtu galvu, lai norādītu uz apstākļiem, kas lielā mērā apstiprināja Jēkaba tēlainos izteikumus. Taču tā nav mūsu misija — nostājoties tikumu tiesātāja pozā, izteikt iznīcinošu spriedumu par Vēsi — šo tik lielo pilsētu, kurā mita vairāk nekā simttūkstoš iedzīvotāju. To, kas nav glābjams un nav pelnījis aizstāvību, mēs pametam likteņa ziņā. Par vienu pilsētnieci toties mēs esam ar mieru likt roku ugunī un galvot, riskējot ar savu stāstnieka reputāciju, — par sievieti, proti, kuras dzīves veids bija nevainojams līdz brīdim, kad tā, neapšaubāmi pēc dievu gribas paklupusi, pārvērtās tādā kā menādā. Šī sieviete ir nomarha Mai-Sahmes meita Mūt-em-eneta, Poii-fara sieva. Viedoklis, ka Mūta pēc savas dabas bijusi padauza, kurai piedāvājums, ko viņai piedēvē, allaž bijis mēles galā un viegli un nekautri nācis pār lūpām, ir tik kļūdains un aplams, ka, godājot patiesību, mums jādara viss, kas mūsu spēkos, lai to apgāztu. Brīdī, kad Enī sakostu mēli beidzot dabūja šos vārdus pār lūpām, viņa pati sev bija kļuvusi sveša; sajēgu zaudējusi, ciešanu plosīta, nevaldīdama vairs pār sevi, viņa bija kritusi par upuri pātagojošām, atriebības alku apsēstām zemajām varām, kuras, spītēdamas acīm, pārliecinātām, ka salti nievīgas atvairīs tās, piedzina parādu par muti.

ACU ATVĒRŠANA

Mums jau ir zināms, ka pēc vienošanās, ko, labu gribēdami, savā starpā noslēdza vecāki, Mūta agrā bērnībā kļuva par Huī un Tuī dēla līgavu un sievu, — tas jāatgādina izklāsta iekšējās secības labad; tāpat zināms, ka ar savas laulības formālo raksturu Mūta bija sen apradusi,— brīdis, kad pašas fiziskā satversme, iespējams, lika atskārst, ka šai savienībai kaut kā pietrūkst, droši nav nosakāms. Nebūs lieki norādīt, ka nomināli viņas jaunavība izbeidzās jau pirms laika, un šai ziņā it nekas vairs nemainījās. Nenobriedusi, vēl nekļuvusi par jaunavu, drīzāk vēl pusaudze — viņa pēkšņi kļuva par aristokrātiska harēma lutināto noteicēju, kurai netrūka ne putna piena un kuru mežoņu izdablbā uz rokām nēsāja kailas moru verdzenes un glaudeni pieglaimīgi einuhi, — kļuva par pirmo un īsteno sievu piecpadsmit citu greznībā veģetējošu visai atšķirīgas izcelsmes vietējo skaistuļu vidū kas arī pašas nebija nekas cits kā liekas un nevajadzīgas luksuslietiņas, svētības nama rota un reprezentācijas pie deva, nenodarbinātas galma amatvīra mīlas dienestnie ces. Viņa bija valdītāja pār šīm pasaku un pļāpu kulēm kuras nolasīja savai pavēlniecei katru vēlēšanos no acīm, slīga grūtsirdībā, kad viņa skuma, un atviegloti kladzi nāja, līdzko viņa rādīja smaidīgu seju, turklāt stulbāk par stulbu ķīvējās savā starpā par sīkiem, nenozīmīgiem labvēlības apliecinājumiem, ico te tai, te citai izrādīja Petepra, kungs, kad, apsēdies viņu vidū pie galdiņspēles un licis pasniegt konfektes un ambras degvīnu, saspēlēja goda partiju ar Mūt-em-enetu, — viņa, harēma zvaigzne, visa nama pavēlniece, Potifara otrā puse šaurākā un augstākā nozīmē nekā šīs blakussievas, vārdu sakot, bija kundze, kura citos apstākļos būtu viņa bērnu māte, un, kad vien gribēja, uzturējās galvenajā ēkā, pati savā istabā (uz austrumiem no nama ziemeļpuses kolonnu zāles, kurā Jāzeps mēdza lasīt priekšā kungam un kura atdalīja laulāto draugu telpas); bija saimniece un namamāte viesībās ar dejām un mūziku, ko Potifars, faraona draugs, savā namā rīkoja Tēbu augstāko aprindu pārstāvjiem, un vīra pavadone līdzīgos sarīkojumos citos kungu namos, bet pirmām kārtām galma ballēs.

Tā bija spraiga dzīve, pilnum pilna ar sabiedrības cilvēka pienākumiem — dīkiem, ja vēlaties, taču ne mazāk nogurdinošiem kā īstie. No jebkuras civilizācijas pieredzes zināms, kā augstāko aprindu sievieti noslogo sabiedriskās dzīves kaut vai tikai ārējās kultūras nebeidzamo prasību ievērošana, — tas viss nogurdina tiktāl, ka būtiskajam — jūtu un dvēseles dzīvei — spēka nepietiek un salts sirds tukšums, ir neapzinoties vairs, ka kaut kā pietrūkst, kļūst par ierastu un pat īsti vairs neapjaustu esamības iezīmi. Visos laikos un visās ģeogrāfiskajās joslās bijis vērojams šāds aristokrātiskas sievišķības saltnējums, un nepārspīlējot var pat teikt, ka šai ziņā nav īpaši svarīgi, vai laulātais draugs, pie kura sāniem paiet tāds granddāmas mūžs, ir karavadonis īstenībā vai tikai galma titula pēc. Tualetes galdiņa rituāls, piemēram, kā vienā, tā otrā gadījumā ir vienādi sarežģīts — neatkarīgi no tā, vai tam jāpalīdz palikt iekārojamai vīra acīs vai arī tas ir tīri sociāls pienākums, kam noteikta mērķa nav. Tāpat kā citas viņas kārtas sievietes, Mūta diendienu veltīja tualetei daudzas stundas. Risinoties šim rituālam: izsmalcinātā pedantiskumā kopjot emaljaini vizmainos roku un kāju nagus, vannojoties smaržīgos ūdeņos vai izraujot liekos matiņus, liekot laitīt un iesvaidīt daiļo augumu, veicot komplicētas iekrāsošanas un iepiiināšanas procedūras, kuru objekts bija jau tāpat skaistās, varavīksnenē metāliski zilās, zīmīgu skatienu un mājienu rotaļā ievingrinātās acis, ko krāšļu paletes, iegarinātājas otiņas un skatienu saldinošu līdzekļu augstā skola padarīja par īstiem dārgakmeņiem un sava veida juveliermākslas brīnumiem, kārtojot matus — gan pašas biezās, paīsās, spīdīgi melnās, parasti ar zilā lazurīta vai zelta pūderi sa-bārstītās cirtas, gan dažādas krāsas bižainās, pīnēs sapītās, tresotās, pērlīšu karekļiem rotātās bārkšu parūkas, — risinoties visam tam, kā arī viegliem pirkstiem pielaikojot gaisīgos tērpus ar izšūtajām, galos lirveidīgi iestīvinā-tajām, platajām lentēm ap vidukli un sīki krokotajām plecu pārkritām, izraugoties ceļos noslīgušu verdzeņu sniegtās rotaslietas — diadēmas, piespraudes, sprādzes, — risinoties šim rituālam, kailajām moru meičām, frizieriem einuhiem, istabenēm un šuvējām smiekli nenāca un nesmējās arī Mūta, jo nevīžība, mazākā nevērība tualetes jautājumos izraisītu sabiedrības virsotņu nosodījumu, pat nejauku galma skandālu.

Klāt nāca dāmu — tāda paša dzīves veida pārstāvju — savstarpējās vizītes: Mūta nesamkrēslā devās apciemot draudzenes vai pieņēma tās mājās. Klāt nāca pienākumi Merimata pilī, kalpošana Tejei, valdošā dieva sievai, kuras svītai viņa bija piederīga, — arī Mūta nesa vēdekli tāpat kā Petepra, viņas laulātais draugs, un arī viņai bija jāpiedalās nakts svinībās uz ūdens, ko Amunu ieņēmusī un dzemdējusī rīkoja pēc faraona pavēles tapušajā pils parka ezerā, svētku krāšņumu apgaismojot nule izgudrotām krāsaini dzirksteļojošām lāpām. Klāt nāca — atmiņā mums to atsauc dievu dzemdējušās vārds — vairākkārt pieminētie reliģiski nozīmīgie goda pienākumi, kurus pildot laicīgais spožums ieguva garīgas kalpības nokrāsu un īpaši augstprātīga un stingra kļuva Mūtas acu izteiksme, — pienākumi, kurus viņai uzlika ordeņa hatho-ras un Amuna harēma sievas, govs ragu un Saules diska nesējas, vārdu sakot — uz laiku dieves godā celtās stāvoklis. Pārsteidzošā kārtā, jāatzīst, šī dzīves puse, šī Eni loma pastiprināja viņas — augstāko aprindu sievietes saltumu, liedzot tukšajā sirdī iemājot siltākām jūtām. Lomas iedarbība bija saistīta ar laulības nominālo raksturu, kādu tā pati kā tāda nebūt neprasīja. Amuna harēms nepavisam nebija nevainības nams. Lielajai Mātei, dievībai, kuru svētku reizēs personificēja Mūta un viņas draudzenes, miesas atturība bija sveša. Ordeņa protektore bija pati valdniece, dieva gultas biedrene un Saules mantinieka māte. Vadīja ordeni, kā jau norādīts, precējusies sieviete, ietekmīgā Amuna Pirmā priestera dzīvesbiedre, un precētas sievas bija gandrīz visas ordeņa māsas — tāpat kā Renenūteta, liellopu ganāmpulku pārziņa laulātā drau dzene (viņas uzvedību ir nepieminot). Mūtas pienākumiem templī, patiesību sakot, bija tikai tāds sakars ar vi ņas laulību, ka par savu sabiedrisko stāvokli viņai bija jāpateicas vīram. Bet klusībā un pati uz savu roku Mūta sprieda apmēram tāpat, kā aizsmakušais Huī bija spriedis sarunā ar sirmo gultas māsu: viņa saistīja priesterienes stāvokli ar savas laulības īpato raksturu un, neizteikdamās gluži tieši, lika citiem noprast, ka, pēc viņas domām, dieva blakussievai itin labi piederas vai pat īsti piedien tāds laicīgais vīrs, kāds ir Petepra; šo savu viedokli viņa prata darīt zināmu un iedvest sabiedrībai, un tā palīdzēja uzturēt to spēkā, aplūkojot viņas stāvokli pārējo hathoru vidū dievam aiztaupītas šķīstības gaismā, — vēl jo vairāk šai nozīmē nekā balss daiļskanības un smalkās dejotmā-kas dēļ viņas stāvoklis klusuciešot tika atzīts par īpaši godājamu, gandrīz tikpat godājamu kā ordeņa priekšnieces stāvoklis. To paveica viņas gribas un gara spēks, razdams atbalsi pasaulē un sniegdams virsmēra mierinājumu, pēc kura slāpa dvēseles mēmajām dzīlēm.

Nimfa? Izlaidīgs sievišķis? Nudien jāsmejas! Mūt-em-eneta bija eleganta svētā, salta galma aprindu Mēness mūķene, un viņas dzīvie spēki daļēji izsīka, apmierinot augsti attīstītas civilizācijas prasības, bet daļēji, tā sakot, bija tempļa īpašums un kalpoja reliģioza lepnuma jūtām. Tā viņa dzīvoja — kā jau Potifara pirmā un īstenā sieva.

augstākā mērā kopta un aprūpēta, uz rokām nēsāta, nesatricināmi pašpārliecināta, redzēdama, ka visi viņas priekšā loka ceļus, ne sapnī neļaudamās tās sfēras vēlmēm — zoss vēlmēm, izsakoties īsi un kodolīgi, — ko pārstāvēja kairā mute. Jo nav pareizi uzskatīt sapņus par brīvu un mežonīgu jomu, kur, cenšoties atgūt zaudēto, naktīs savvaļā sakuplo dienā liegtais. Tas, kas nomodam caurcaurēm svešs un neapzināts, nerādās arī sapņos. Robeža starp abām jomām ir nenoteikta un plūstoša; neskaidri iezīmēta — tā šķērso vienu un to pašu dvēseles telpu, un apstākli, ka sirdsapziņai un lepnumam šī telpa ir nedalāma, pierādīja apjukums un bailes, kas pārņēma Mūtu ne tikai pamostoties, bet jau naktī, miegā, pirmoreiz sapnī redzot Jāzepu.

Kad tas notika? Viņas dzimtajā pusē mūža gadus skaita visai pavirši, un arī mēs, lielā mērā būdami atkarīgi no tās pasaules paradumiem, kurā risinās mūsu stāsts, izlīdzamies ar aptuveniem aprēķiniem. Enī neapšaubāmi bija dažus gadus jaunāka par vīru, kuram toreiz, kad tika nopirkts Jāzeps, apritēja nepilni četrdesmit un kurš kopš tā laika bija kļuvis par septiņiem gadiem vecāks. Viņai tātad vēl nebija pāri četrdesmit kā vīram — līdz tam vēl bija tālu; taču nobriedusi sieviete viņa jau tolaik bija, turklāt nenoliedzami vecāka par Jāzepu — cik gadu vecāka, mums izprātot netīkas aiz morāla rakstura cieņas pret augstu, sieviešu vecuma īpatnības gandrīz izlīdzinošu kosmētikas mākslu, kuras sasniegumiem, reiz tie jutekliski tverami, piešķirama lielāka ticamība nekā aplēsēm. Kopš dienas, kad Jāzeps pirmo reizi skatīja kundzi, kura zeltītā nesamkrēslā aizzvārojās viņam garām, viņš — proti, sieviešu izpratnē — bija mainījies uz labo pusi, ko nevarēja teikt par kundzi, vismaz neteiktu tāds, kurš kopš tā laika redzēja viņu katru dienu. Plāni klātos ieziedējām verdzenēm un laitītājiem einuhiem, ja šie gadi būtu kaitējuši viņas augumam! Arī sejā, kas ar plakano degunu un ēnainajām vaigu ieplakām nekad nebija šķitusi īsti skaista, arvien valdīja tā pati saskanības un dabas kaprīzes, modes uzspiestā un nekārtnā pievilcības pretruna; jūtamāka toties bija tikko manāmā, satraucošā neatbilstība starp acīm un kairo muti, un vērotājam, kas satraucošajā tiecas saskatīt daiļumu — tāda nosliece ir sastopama, liktos, ka Mūt-em-eneta kļuvusi vēl skaistāka.

No otras puses, Jāzepa skaistumam ap to laiku bija zudusi tā agras jaunības pievilcība, kuru mēs savuviet jau paguvām apbrīnot. Divdesmit četru gadu vecumā viņš arvien vēl bija skaists, pareizāk sakot, īsti tagad kļuva tik skaists, ka ne acis atraut, taču šim skaistumam, Jāzepam nobriestot, bija zudis jaunības divatnais valdzinājums; paturējis, tiesa, visu uztverē savu pievilcību, tas iedarbojās emocionāli daudz stiprāk, lai arī vairs tikai vienā virzienā, proti, uz sieviešu jūtām. Turklāt, kļūdams vīrišķīgāks, tas vērtās pat cildenāks. Vaibstos vairs nebija manāma kādreizējā tik lipīgi saldā glīta beduīnu puišeļa sejas izteiksme; reizēm, jāteic, tā vēl pavīdēja, it sevišķi brīžos, kad viņš, kaut gan nebija īsredzīgs, aizplīvurojoties skatienam, pa mātes paradumam aši samiedza acis, Rāheles acis, toties pati seja šķita pilnīgāka, nopietnāka, bija tumšāk iedegusi Augšēģiptes saulē un vaibsti likās pareizāk, cildenāk veidoti. Par pārmaiņām, kas bija vērojamas viņa augumā un — ne tikai gadu, bet ari darbā gūtās pieredzes iespaidā — kustībās un balsī, garāmejot jau runāts. Bez tam, cenšoties iztēloties viņu, nedrīkst atstāt neievērotu, ka saskarē ar Eģipes kultūru viņa āriene bija kļuvusi izsmalcinātāka. Jāiedomājas, ka viņš valkāja augstākas kārtas ēģiptiešu plāno linauduma apģērbu, kam cauri spīdēja apakštērps, bet platās un īsās piedurknes atstāja nepiesegtus delmus ar emaljas aprocēm ap plaukstu locītavām; ikdienā viņš savus gludos matus neslēpa, bet svinīgākos gadījumos uzlika galvā vieglu smalkas aitas vilnas parūku — pa pusei lakatiņu, pa pusei liekos matus; it kā rievots zīds tā klāja galvvidu vienlīdz ciešām, plānām pīnītēm, kas mugurpusē sniedzās līdz skaustam, turpretī gar ausīm, veidojot ieslīpu, skaidri saredzamu līniju, mainīja faktūru un nokarājās uz pleciem sīkām, vienādām, kārniņu jumta segumam līdzīgām pārkaru cirtām; ap kaklu bez raibumotas apkakles — plakanā niedres un zelta pinuma važiņā amuleta skarabejs; sejas panti nedaudz svešādi, hierātiskam bilžu rakstam rada, lietojot paņēmienus, ko viņš, labprātīgi pielāgodamies ēģiptiešu tikumiem, iekļāva ikrīta tualetē, simetriski iekrāsodams uzacis un pagarinādams pret deniņiem augšējo plakstu līniju. Domājams, tāds, vēzēdams garu zizli, viņš, kā jau pārvaldnieka labā roka un mute, apstaigāja saimniecību, brauca uz tirgu, stāvēja aiz Petepra krēsla maltīšu laikā, mādams sulaiņiem, un tādu viņu redzēja arī kundze vai nu ēdamzālē, vai ieradušos sievu namā, lai — pazemīgs stājā un valodā — grieztos pie viņas kādā jautājumā, — redzēja tikai tādu, jo pirms tam nebija redzējusi vispār: nedz kā nožēlojamu pirkumu, nedz dienās, kad viņš pamanījās sasildīt sirdi Potifaram, un arī tad vēl, kad viņš jau auga namā kā palma pie avota, bija vajadzīga pienesēja Dudu gaušanās, lai viņai atdarītos acis un viņa ieraudzītu Jāzepu.

Bet arī nadzīgā Dudu nekrietnā mēle neatvēra viņai acis līdz galam; vienīgi bardzīga ziņkāre jautās skatienos, ko viņa veltīja vergam, uzklausījusi sūdzības par piedauzīgu paaugstināšanu. Bīstami (kā jāizsakās tam, kam dārgs viņas lepnums, viņas sirdsmiers) šķita vienīgi tas, ka vergs, kuru viņa ieraudzīja un ar kuru krustoja skatienus, bija Jāzeps, — tas nudien bija būtisks apstāklis, kas mazajam Besam, pateicoties rūķīša viedumam, uzreiz lika baiļoties un bažīties, vai tikai Jaunā Dudu izdarībām, kundzei pašai sev un Jāzepam par postu līdz galam atveroties acīm, nebūs nepārredzami ļaunas sekas. Iedzimtas bailes no neiepazītām varām, kas pundurītim tēlojās ugunsdvesēja vērša izskatā, darīja viņu visai jausmīgu. Taču Jāzeps aiz nosodāmas lētprātības — šai ziņā mēs ir nedomājam viņu saudzēt — nevēlējās saprast, ko mazais viņam saka, un izturējās tā, it kā Vezīrs melstu niekus, lai gan klusībā bija vienis prātis ar sisinātāju. Jo arī viņa izpratnē daudz lielāks svars un nozīme bija tam, ka saska-tīšanās vispār notika, nevis jūtām, ko pauda skatieni, un klusībā aplamnieks gavilēja, ka kundzes acīs vairs nav nezin kāds tur iekārtas priekšmets un tā, lai arī dusmīgi, uzlūko tieši viņu, cilvēku... Nu, un mūsu Enī?

Ai, viņa nebija necik gudrāka. Arī viņa izliktos, ka nesaprot, ko saka pundurītis. To, ka viņa uzlūkoja Jāzepu bargi un dusmīgi, Enī atzina par pietiekamu attaisnojumu, ka vispār uzlūko viņu, — tā bija nožēlojama alošanās no sākta gala, piedodama vienīgi tikmēr, kamēr pati vēl nezināja, ko ierauga, ja paraugās, toties p^cāk arvien vairāk pašas kārota un nosodāma maldīšanās. Nelaimīgā izlikās nemanām, ka «bardzīgajai ziņkārei», ar kādu viņa nolūkojās uz vīra kalpu, bardzīgums pamazām zūd un arī pāri palikusī ziņkāre jau pelnījusi citu apzīmējumu — aplaimojošu, taču nelaimi vēstošu. Viņa iegalvoja sev, ka lietišķi aizņemta ar Dudu sūdzību un Jāzepa paaugstināšanu, un nosprieda, ka viņai ir tiesības un pienākums tā rīkoties, ņemot vērā pašas reliģisko vai — kas ir tas pats — politisko pozīciju un partijas piederību, savu tuvību Ainu-nam, kam jājūtas aizskartam par verga-habīra uzkundzēšanos svētības namam un šajā faktā jāsaskata piekāpšanās Atuma*Ra aziātiskajām nosliecēm. Aizskāruma smagumam bija jāattaisno gandarījums, ko viņa izjuta, risinot šo jautājumu, iztēlodamās, ka dedzīgi rūpējas par nama labo slavu. Cilvēkam piemīt apbrīnojamas spējas maldināt sevi. No sabiedriskiem pienākumiem brīvajās īsajās vasaras un garajās ziemas stundās, kad Mūta, cenzdamās apkopot domas, atlaidās uz dīvāna līdzās četrstūrainajam sievu nama vaļējās kolonnu zāles akmens grīdā ierīkotajam baseinam ar raibām zivtiņām un peldošiem lotosziediem un pie dibensienas notupās nūbiešu meitenīte, kurai, strinkšķinot stīgas, vajadzēja rosināt kundzes domas, — viņa bija pārliecināta, ka gatavojas apsvērt jautājumu, kā, pārvarot vīra stūrgalvību un Beknehonsa vērienīgo izklaidību, novēršams ļaunums, ka nožēlojams vergs no Cahī zemes, ibrimu cilts piederīgais, iemanto tik lielu varu, un, apzinādamās jautājuma svarīgumu, nebrīnījās, ka jau priekšlaikus priecājas par šīm pārdomām, — vienlaikus tomēr puslīdz skaidri atskārzdama, ka priecē viņu vienīgi gaidītā iespēja domāt par Jāzepu. Nežēlojot viņu, mums būtu vai jāapskaišas par šādu apmātību. Pat tas neuzkrita Mūtai, ka viņa jau gaidīt gaida maltītes, lai paskatītos uz Jāzepu. Viņa ieņēmās galvā, ka priecājas par iespēju veltīt vergam nosodošus skatienus. Lai cik tas nožēlojami, Mūta pat nemanīja, ka lūpās iegulst mulss smaids, atceroties, cik pazemīgi izbiedēts, uztvēris viņas bardzīgo skatiena, vergs nodur acis. Pietiek ar to, sprieda Mūta, ka, domādama par nepatikšanām, kas piemeklējušas namu, viņa dusmīgi rauc uzacis. Ja viedais pundurītis baiļodamies brīdinātu pavēlnieci no uguns vērša, pievērsdams dāmas uzmanību tam, ka viņas dzīves mākslīgā celtne jau grīļojas un kuru katru mirkli var sagāzties pavisam, arī Mūta, iespējams, spēji nosarktu, taču, tiklīdz kāds uz to norādītu, taisnodamās attrauktu, ka ir sašutusi par tik aplamu valodu, un nevarētu vien rimties, liekuļotā uzjautrinātībā apliecinot uzsvērtu neizpratni par tik nesaprātīgām bažām. Kurš tad jāmaldina tādai nedabiski uzsvērtai neizpratnei? Vai brīdinātājs? Ak vai, tai jāpiesedz ceļš, kurā traukties alktin alkst dēku kārā dvēsele! Pataisīt pašam savās acīs melnu par baltu, līdz atjēgties jau par vēlu, — tas ir viss, kas no svara. Atjēgties, atskurbt, nākt pie prāta, kamēr nav par vēlu, — lūk, «briesmas», kuras cilvēks cenšas novērst ar iežēlas cienīgu viltu. Iežēlas cienīgu? Lai žēlsirdis piesargās: juzdams līdzi nevietā, viņš var kļūt smieklīgs. Žēlotāja lētticīgais pieņēmums, ka būtībā cilvēkam svarīgāk par visu saglabāt līdzsvaru, mieru, pasargāt no satricinājumiem vai pat sagāšanās savu nereti bezgala izveicībā un pacietībā celto un nostiprināto mūža ēku, — šis pieņēmums, maigi izsakoties, nekādi nav pierādīts. Neskaitāmi piemēri liecina, ka cilvēks, gluži otrādi, kā apsēsts tiecas pretī pats savai svētlaimei un savam postam un it nemaz nav pateicīgs tam, kurš mēģina viņu atturēt. Arī šai gadījumā — laipni lūdzam!

Runājot par Entī, žēlsirdim ar sarūgtinājumu jāatzīst, ka viņai rotaļīgi viegli izdevās palaist garām mirkli, kad vēl nebija par vēlu un viņa vēl nebija pazudusi. Svētlaimīgi šausminošā apjauta, ka viss pagalam, Entī radās jau pieminētajā sapnī, kurā viņa redzēja Jāzepu, un nu viņu tiešām sagrāba bailes. Nu viņa tiešām atgādājās, ka ir ar saprātu apveltīta būtne, un attiecīgi arī rīkojās, tas ir, atdarināja saprātīgas būtnes rīcību un mehāniski izturējās it kā, nevis kā saprātīga būtne. Viņa spēra soļus, patiesību sakot, pati vairs nevēlēdamās, lai tie dotu panākumus, — necienīgus, juceklīgus soļus, kurus redzot žēl-sirdis labprāt aizsegtu vaigu, ja vien nejustos aicināts izrādīt līdzcietību.

Ietvert vārdos, atstāstīt sapni kaut vai tāpēc ir gandrīz neiespējami, ka svarīgāks par vārdos tveramu saturu ir sapņa fluids vai aromāts, netverama šausmu vai aplaimo-tibas noskaņa — vai abas noskaņas kopā —, kas tajā valda un dažkārt vēl ilgi tur savā varā sapņojušā dvēseli. Mūsu likteņstāstā sapņiem ir izšķiroša nozīme: naivi dižus sapņus sapņoja stāsta varonis, un sapņus redzēs arī citas mūsu vēstījuma personas. Bet ar kādām grūtībām viņiem visiem bija jāsaduras, ja kaut aptuveni vajadzēja atklāt viedēto citiem, un cik neveiksmīgi viņiem likās šie mēģinājumi! Pietiek atcerēties Jāzepa sapni par Sauli, Mēnesi un zvaigznēm, to, cik bezcerīgi aprauts bija sapņa atstāstījums, lai piedotu mums, ja, atstāstot Mūt-em-ene-tas sapni, mums neizdosies pilnībā parādīt izjūtas, kas pārņēma viņu sapņojot un vairs neatstāja arī nomodā. Katrā ziņā aplinku norāžu jau bijis par daudz, lai vēlreiz atliktu sapņa izklāstu.

Viņa tātad redzēja sapnī, ka sēž zilo pīlāru zālē uz paaugstinājuma savā solveida krēslā blakus vecajam Huī un ietur maltīti tai dziļajā, delikātajā klusuma, kāds tur valdīja ēdienreizēs. Taču sapnī klusums bija sevišķi dziļš un delikāts, tāpēc ka četri pusdienotāji ne tikai klusēja kā ūdeni mutē ieņēmuši, bet ari, cilājot galda piederumus, rosījās tik klusi, ka varēja, sadzirdēt, kā cits caur citu elpo kalpotāji, — radās iespaids, ka pat tad tas būtu dzirdams, ja klusums nebūtu tik dziļš, jo kalpotāji drīzāk elsa nekā elpoja. īsie, pieklusinātie elsieni atstāja satraucošu iespaidu, un varbūt tāpēc, ka Mūta ieklausījās šajā elsoņā, varbūt ari vēl kāda cita iemesla dēļ viņa nepievērsa vajadzīgo uzmanību savām kustībām un savainoja roku. Viņa dzīrās ar asu bronzas nazīti sagriezt granātābolu, bet darīja to tik nevērīgi, ka asmens izslīdēja un ķēra plaukstas mīkstumu — turklāt itin dziļi — starp īkšķi un pārējiem četriem pirkstiem, tā ka uzreiz sāka tecēt asinis. Tās plūda strauji — rubīnsārtas kā granātābolu sula, un viņa nokaunējusies un noskumusi vēroja tās plūstam. Jā, viņa kaunējās par savām asinīm, lai ari tās bija tik koši rubīnsārtas, kaunējās droši vien tāpēc, ka asinis tūdaļ nenovēršami un neglābjami notraipīja sniegbalto tērpu, taču ne tikai šo traipu dēļ viņa kaunējās pāri mēram un centās kā vien mācēdama slēpt un neizrādīt savas asinis tiem, kas bija zālē: tas viņai izdevās, kā likās vai varēja likties, jo apkārtējie — cits vairāk, cits mazāk ticami — centās rādīt tādu seju, it kā neko nemanītu, un izlikās neredzam Mūtas misēkli, tādējādi no otras puses, sarūgtinādami viņu, cietušo. Atzīties, ka iegriezusi sev rokā, viņa nevēlējās tāpēc, ka kaunējās par savām asinīm; taču par to, ka neviens neko nelikās manām, ka neviens ne pirkstiņa nepakustināja, lai viņai palīdzētu, un visi kā pēc norunas atstāja viņu savas pašas ziņā, Mūta sašuta ne pa jokam un līdz sirds dziļumiem. Viņas klīrīgā kalpone tīmekļu plānajā tērpā rīcīga noliecās pār kundzes vienkājas galdiņa plātni, it kā uz tās nezin kas steidzami būtu kārtojams. Vecais Huī viņai līdzās, kratoties galvai, čāpstināja bezzobaino muti, žuli-nādams vīnā izmērcētus apalīšus, savērtus uz apzeltīta stilba kaula, ko, saņēmis aiz gala, turēja vecišķajā rokā, un izlikās, ka aizrautīgi mielojas. Petepra, kungs, neatskatīdamies pacēla pāri plecam vīna biķeri, likdams dzērienu pasniedzējam un personīgajam kalpam no jauna piepildīt trauku. Bet viņa māte, vecā Tuī, pat uzmundrinoši pamirkšķināja apjukušajai vedeklai ar aklajām acu spraudziņām tuklajā, baltajā sejā, tikai nebija noprotams, ko šī mirkšķināšana izsaka un vai vecā sieva pamanījusi, kāda neērtība radusies Enī. Viņa, cietēja, tikmēr kaunīgi vēroja savā sapnī, kā no brūces uz tērpa pil asinis, un klusībā dusmojās par apkārtējo vienaldzību, taču vienlaikus skuma par pašas koši sārtajām asinīm. Viņu māca neizsakāms žēlums, redzot, kā tās rit un pil; žēl, bezgala žēl viņai kļuva savu asiņu, un neaprakstāmi grūta un bēd-pilna bija viņas dvēsele — ne jau par sevi un savu kļūmi, bet par pašas dārgajām asinīm, kas plūda bez rimas, un aiz bēdām viņa aprauti iešņukstējās, bet acis palika sausas. To pašu brīdi viņa attapās, ka bēdādamās pavisam aizmirsusi savu pienākumu — Amuna vārdā mest nosodošus skatienus uz nama negodu, vergu kānaāniefi, kurš paaugstināts gluži nepieļaujamā veidā; un viņa sarauca uzacis un bargi uzlūkoja jaunekli Osarsifu aiz Petepra krēsla. Bet tas, it kā bargā skatiena aicināts, atstāja savu kalpa vietu un nāca šurp — tuvojās viņai. Un pienāca pavisam tuvu klāt, un tā tuvums viņai bija stipri jūtams. Bet tuvojies kalps bija tādēļ, lai nomierinātu viņas asinis. Jo tas satvēra savainoto roku un lika sev pie mutes tā, ka četri pirksti piekļāvās vienam, bet īkšķis — otram vaigam, un ar lūpām pieplaka brūcei. Aiz aplaimības asinis sastinga viņai dzīslās un nesūcās vairs. Bet, kamēr viņa tika dziedināta, zālē notika briesmu lietas. Kalpotāji — visi, cik to bija šeit, — kā negudri sāka šaudīties šurpu turpu, tiesa gan, klusu likdami kājas, taču elsdami cits par citu skaļāk; Petepra, kungs, bija aizklājis vaigu, un nolīkušo, vaigu aizsegušo dēlu, iepletusi pirkstus, taustīja viņu dzemdējusī, satriekta grozīdama aklo, augšup pavērsto seju. Vecais Huī, pielēcis kājās, draudēja Enī ar stilba kaulu, no kura bija nočammāti visi apalīši, un mute virs iesirmās bārdeles te atdarījās, te aizvērās, viņam nedzirdami gānot dēlēni. Dievi vien zina, kādas ķengas viņš izkliedza, šaudoties mēlei bezzobu mutē, taču būtībā tās, domājams, pauda to pašu, ko skraidelējošo kalpu elšana. Jo viņu vienbalsīgajā elpā varēja saklausīt čukstu: «Ugunī, upē, suņiem, krokodilam,» — un čuksts atkārtojās atkal un atkal. Ausīs dunot drausmajam čukstu korim, Enī uztrūkās, stingdama aiz šausmām un tad atkal kaisdama svētlaimē par tādu izdziedināšanu, sapratusi, ka viņai pieskāries dzīvības zizlis.

LAULĀTIE DRAUGI

Pēc tādas acu atvēršanas Mūta nolēma izturēties kā saprātīga būtne un spert soli, kurš — nepārprotami un neapstrīdami iecerēts, lai aizvāktu Jāzepu no viņas redzes loka, — droši varēja pastāvēt saprāta krēsla priekšā. Viņa pēc labākās apziņas prasīja, lai Petepra, viņas laulātais draugs, padzen savu kalpu.

Nākamo dienu pēc nakts, kurā viņai bija rādījies sapnis, Mūta pavadīja vientulībā, netikdamās ar draudzenēm un nepieņemdama viesus. Viņa sēdēja sievu nama ātrijā, baseina malā, raudzīdamās pāri zivtiņām, kas šaudījās ūdenī, «vienā punktā», kā mēdz teikt, ja skatiens nekustīgi vērsts tālumā un cilvēks, neko neredzēdams, gremdējas sevī. Tikai mirkļiem, it kā pietrūkdamās no trulā stinguma, acis izbiedēti papletās — papletās kā pārbīlī platas jo platas, skatienam tomēr netopot redzīgam, un topašbrīd pavērās mute, viņai dziļi ievelkot elpu. Tad skatiens no jauna nomierinājās, šausmu izteiksme acīs izzuda, toties, pašai nemanot, dziļajos mutes kaktiņos iegūla smaids, un, domās nogrimušo acu neuzraudzītas, lūpas smaidīja ilgi, ilgi, līdz Mūta, atskārtusi, ka smaida, satrūkusies piespieda roku pie nepakļāvīgās mutes — īkšķi pie viena un četrus pārējos pirkstus pie otra vaiga. «Ak, dievi!» viņa nomurmināja. Pēc tam viss sākās no jauna: stingā skatīšanās, elpas pietrūkšana, aizmiršanās, smaidot lūpām, nobīlis, pamanot, ka lūpas smaida, — un tā tas turpinājās, līdz Enī, vairs gari neprātodama, nolēma darīt tam galu.

Ap saulrieta stundu, vispirms noskaidrojusi, ka Petepra ir mājās, viņa lika kalponēm sapost sevi, lai apciemotu vīru.

Galma augstmanis tobrīd uzkavējās nama rietumpuses zālē, no kuras bija redzams augļu dārzs un sānskatā arī paaugstāk uzceltā lapene. Rieta saule, starp vieglajām, raibajām kolonnām iespīdēdama zālē, sārtoja krāsās pabālos gleznojumus, ar kuriem mākslinieks bija noklājis grīdu, apmesto dibensienu un griestus, atainojot putnus, kas aizspurdz pār purvu, lēkājošas teles, pīļu dīķus, liellopu barus, kurus gani braslā dzen pāri upei, krokodilu, kas, izbāzis galvu no ūdens, noraugās tiem pakaļ. Freskā starp divējām durvīm, kas veda uz ēdamistabu, bija attēlots pats saimnieks: parādīts, piemēram, kā, viņam pārrodoties, kalpi steidz izdarīt visu tā, kā viņš ieradis. Stiklveida podiņu starplikas ieskāva abas durvis, nokrāsotas kamieļbrūnumā un klātas ar sendienu autoru sentencēm un dievu himnu citātiem sarkanzili zaļā hieroglifu rakstā. Durvju starpā pletās tāda kā empora jeb terase ar sienai piegulošu atzveltni un pakāpienu priekšā — viscaur apmests un balsināts, bet lejpusē rakstu zīmēm izraibināts mūrējums. Tas noderēja tiklab dažādu priekšmetu — māksliniecisku darinājumu un dāvanu izvietošanai, kā pasēdēšanai, un arī tovakar augstmanis sēdēja uz spilvena sola vidū, kājas cieši kopā salicis uz zemā pakāpiena, un gan vienā, gan otrā pusē uz atzveltnes paneļa bija sarindoti glīti niekļi, piemēram, zelta, malahīta vai ziloņkaula dzīvnieku un dievu figūriņas un ķēniņsfinksas, bet augstmanim aiz muguras sienu rotāja pūces, vanagi, pīles, robotas ūdenslilijas un vēl citi bilžu raksta simboli. Lai justos ērti, Potifars bija novilcis virsdrānas un palicis vienā sānautā, kurš, pašūts no izturīga, balta lin-auduma, sniedzās viņam līdz ceļgaliem un viduklī bija sajozts ar platu, iestīvinātu, caurvelkamu lenti. (Mētelis un spieķis ar piesietajām sandalēm bija nomesti pie vienām no durvīm uz zviļņa ar lauvas ķetnām.) Pati poza tomēr nebija nedz ērta, nedz atraisīta, viņš sēdēja, taisni izslējies, nolaidis uz ceļgaliem mazās, salīdzinājumā ar smagnējo augumu tik tiešām gandrīz vai miniatūrās rokas, un izslieta bija arī ķermenim ne visai atbilstošā graciozi veidotā galva ar nelielu, dižciltīgi izliektu degunu un smalki iezīmētu muti, — sēdēja, brūnajām, lēnīgajām, garu skropstu apēnotajām acīm veroties cauri zālei saulrieta tālē, — tukla, taču aristokrātiski cienīga sēdoša vīrieša tēls ar vareniem, taisniem stilbu stabiem, resnas sievas rokām un krūtīm kā spilveniem. Par spīti miesas kuplumam, vēdera tēlam nebija. Gurni drīzāk šķita pašauri. Izcēlās toties naba — tik plata, ka atgādināja muti.

Jau krietni ilgi Petepra sēdēja tā — cieņpilni nekustīgs, bezdarbībā, ko cildeno ja poza. Tumšajā kapenē, kas gaidīja viņu, šķietamu durvju priekšā reiz stāvēs dabiska lieluma tēls un tikpat rimti nekustīgs, kāds šobrīd bija viņš, dzīvais, brūnām stikla acīm mūžam nolūkosies uz paša viņsaules iedzīvi — gan kapā dotu līdzi, gan burvības labad sienu gleznojumos atainotu. Tēls būs tāpatīgs viņam, un viņš jau tagad iemiesoja šo tāpatību, sēdēdams un iemūžinādams sevi. Aizmugurē un uz pamesla pakāpiena zem viņa kājām sarkanzili zaļais bilžu raksts pauda savu paužamo; pa labi un pa kreisi rindojās faraona veltes; pilnībā ēģiptiešu formas izjūtai atbilda izkrāsotās kolonnas, starp kurām viņš noraudzījās vakara ainavā. Mantas vidū cilvēks top nekustīgs. Miera stāvoklī manta priecē acis, un miera stāvoklī, rokas klēpī salicis, tās vidū kavējas cilvēks. Kustīgums piederas darbīgi radošajam, pasaulei atvērtajam, tam, kurš sēj un izšķērdē, un mirdams iznīkst pats savā sēklā, nevis tam, kurš, līdzīgi Pe-tepra, ieslēgts savas esības čaulā. Viņš sēdēja, viss sevī sakopots, nespējīgs piepildīt sevi dzīvē un nepieejams nāvei, kas iemājo radības aktā, — sēdēja mūžīgs kā dievi savā kapelā.

Melna ēna, nedzirdami ieslīdējusi starp kolonnām, iesā-nis tuvojās viņam — tumšs siluets pret sārtajām rieta debesīm; jau ielavoties nolīkusi, ēna, joprojām klusēdama, metās pie zemes un pamira, pavērsusi augšup plaukstas. Viņš nesteidzīgi pagrieza acis uz to pusi: tā bija viena no Mūtas kalponēm, kailajām moru meičām, īsta mežo-nīte. Viņš sakārtoja domas. Pēc tam mazliet — tikai līdz plaukstas locītavai atrāva roku no ceļgala un pavēloši teica:

— Runā!

Viņa aši pacēla seju no akmens grīdas un, bolīdama acis, izgrūda čerkstoša džungļu meitas balsī:

— Kundze ir tuvu un gribētu tuvoties kungam.

Viņš atkal sakārtoja domas. Tad teica:

— Lai nāk!

Atmuguriski kāpdamās atpakaļ, mežonīte nozuda aiz sliekšņa. Petepra sēdēja, saraucis augstos uzacu lokus. Pagāja daži mirkļi, un tur, kur uz vaiga bija metusies verdzene, nostājās Mūt-em-eneta. Piespiedusi elkoņus pie sāniem, viņa pastiepa pret vīru plaukstas, it kā nestu upuri. Viņš ievēroja, ka sievai mugurā bieza auduma ģērbs. Virs cieši piegulošā apakštērpa viņa bija uzvilkusi otru — platam apmetnim līdzīgu, viscaur krokotu. Ēnotos vaigus ieskāva tumšzils parūkas lakats, kas, izšūtas, pušķī sasietas lentes apņemts, krita pār pleciem un skaustu. Galvvidu rotāja smaržziežu kons ar caurumiņā ievērtu lotos-ziedu. Ziedkātam izliecoties pāri galvai, zieds skāra pieri. Blāvi viznīja dārgakmeņu kaklarota un rokassprādzes.

Arī Petepra pastiepa sveicienam šaurās plaukstas pret sievu un, atdarinādams rokaš skūpstīšanu, piekļāva vienu delnu pie lūpām.

— Abu zemju puķe! — viņš teica izbrīnīta cilvēka balsī. — Tu, daiļvaidze, kurai vieta Amuna namā! Tu, vienīgi skaistā, kurai rokas, cilājot sistru, ir šķīstas un dziedot balss labskaņa priecina tautu! — Un, vēl arvien izlikdamies patīkami pārsteigts, nemitējās bārstīt pieņemtus glaimus: — Tu, pavēlniece, kas pildi namu ar daili, pati piemīlība, ko apbrīno visi, valdnieces draudzene, — tu lasi manā sirdī, tu uzmini slēptākās vēlmes, vēl iekams tās izteiktas, un ierodies pati... Te tev būs dūnu maisiņš, — viņš piebilda jau lietišķāk un, sameklējis aiz muguras spilvenu, piesardzīgi nolika to uz pakāpiena sev pie kājām. — Kaut dievi dotu, — viņš turpināja, atkal izteikdamies kā galminieks, — ka tev būtu kāds lūgums — tev pašai, lai es, jo tas lielāks, jo līksmāk to izpildītul

Viņam bija pamats izbrīnam. Negaidītais apciemojums, nesmalkjūtīgi izjaukdams mājas ierasto kārtību, darīja viņu nemierīgu. Viņš noprata, ka sievai kaut kas vajadzīgs, un jutās bažīgi iepriecināts. Tiesa, pagaidām arī viņa tālāk par pieklājības frāzēm netika.

— Ko vēl lai vēlētos tava laulātā māsa, mans kungs un draugs? — viņa bilda savā samtainajā, labi nostādītajā alta balsī. — Tu esi manas dzīvības dvaša, un tavā dižumā viss ir piepildīts. Ja man ir vieta templī, tad vienīgi tāpēc, ka zemes krāšņo vidū tu esi viskrāšņa rota. Ja mani godā par valdnieces draudzeni, tad tikai aiz tā iemesla, ka tu esi faraona draugs un viss mirdzi zeltā, Saules labvēlības apspīdēts. Bez tevis es mājotu tumsā. Būdama tava, es mītu gaismā un spožumā.

— Iebilst laikam būtu veltīgi, ja tāds ir tavs viedoklis, — viņš smaidīdams sacīja. — Pacentīsimies vismaz šobrīd attaisnot vārdus, ko tu teici par gaismu un spožumu.

Petepra sasita plaukstas.

— Uguni! — viņš pavēlēja no ēdamistabas ienākušam kalpam.

Enī nedroši centās viņu atturēt.

— Kam mums uguns, mans laulātais draugs! Vēl tikai krēslo. Tu sēdēji te viens un priecājies par rieta stundas burvīgo gaismu. Man vēl būs jānožēlo, ka iztraucēju tevi.

— Nē, savu rīkojumu es negrozīšu, — viņš atbildēja. — Uzskati to, manis pēc, par apstiprinājumu valodām, kādas, nosodot mani, izplata ļaudis: mana griba, proti, esot cieta kā Rehenū ielejas melnais granīts. Nekas nelīdz, es esmu par vecu, lai labotos. Tā tik vēl trūkst, ka savu pirmo un īsteno, kas uzminējusi manas sirds visap-slēpto vēlmi, es pieņemšu tumsā un krēslībā! It kā tie man nebūtu svētki, ka tu apciemo mani, un svētki netiktu svinēti gaismā! Visus četrus! — viņš uzsauca abiem kalpiem, kas atnesa uguni, lai aizdegtu zāles stūros uz postamentiem novietotos piecžuburu kandelabrus. — Un gādājiet, lai spīd labi spoži!

— Tava griba visiem ir likums, — viņa teica tēlotā apbrīnā un padevīgi paraustīja plecus. — Patiesi, es zinu, tu nemēdz grozīt savus lēmumus, un nosodījums lai pa liek vīru ziņā, kurus tava rīcība aizvaino. Sieviete ne var necienīt vīrieti, kam nelokāms raksturs. Vai pateikt, kāpēc tas tā?

— Labprāt es to zinātu.

— Tāpēc, ka tikai sieviete piešķir vērtību dāsnai pie kāpībai, atzīdama to par dāvanu, ar kuru pēc saņemšanas lepojas.

— Brīnum jauka doma, — viņš teica blisnīdams — pa daļai spilgtās gaismas dēļ, kas atspīdēja telpā (jo vaskai nie tauki, kuros mirka divdesmit spulgu daktis, lika tām degt ar tik platu un spožu liesmu, ka visa zāle, baltās gaismas un vakara blāzmas pielijuši, spīgoja un zvīgoja piena baltumā un asins sārtumā), pa daļai aiz cenšanās izprast, kas slēpjas aiz sievas vārdiem. «Viņai neapšaubāmi ir kāds lūgums,» viņš nodomāja, «un ne jau mazs, citādi viņa nemelstu aplinkus. Tas nemaz nav viņas daba, viņa taču zina, ka man, pavisam īpašam, svētam cilvēkam, bezgala no svara, lai liek mani mierā un ne ar ko neapgrūtina. Turklāt viņa vispār ir par lepnu, lai kaut ko lūgtu, un tādējādi viņas augstprātība un mans kūtrums sadzīvo tādā kā laulāta pāra saderībā. Un tomēr man patiktu un es priecātos, ja rastos izdevība viņai pakalpot, lai parādītu savu visspēcību. Es te baidos, te kā roju uzzināt, ko viņa vēlas. Vislabāk būtu, ja viņai lik tos, ka vēlme ir grūti izpildāma, bet man tā tāda nebūtu un, iepriecinot viņu, neciestu manas ērtības. Izrādās, man krūtīs iemājo zināma pretruna starp visnotaļ pamatotu savtību, izrietošu no mana īpatuma un svētuma, liekot sevišķi bozties, ja mani aizskar vai tikai iztraucē manu mieru, un vēlēšanos, no otras puses, izrādīties šai sievietei atsaucīgam un visspēcīgam. Viņa ir daiļa savā biezajā apmetnī, ko, dodamās pie manis, aplikusi aiz tā paša iemesla, aiz kura es liku iedegt gaismu, — daiļas ir viņas dārgakmeņu acis un krēslainās vaigu ieplakas. Es mīlu viņu, ciktāl to neliedz mana dibinātā patmīļa; un te nu atklājas pretruna, jo tikpat stipri es ienīstu viņu, ienīstu ik brīdi tās prasības dēļ, kuru viņa, protams, man neizvirza, bet kura būtībā ietverta mūsu kopībā. Taču ienīst man netīkas, labprāt es mīlētu viņu nenīzdams. Ja viņa tūlīt pat dotu man iespēju pierādīt, ka mīlu un esmu visspēcīgs, manām jūtām vismaz uz brīdi zustu naida nokrāsa un es būtu laimīgs. Tāpēc man tā kārojas zināt, ko viņa vēlas, un vienlaikus bail, ka necieš manas ērtības.»

Tā blisnīdains domāja Petepra, kamēr kalpi aizdedza spulgas un tad, turēdami lāktis sakrustotajās rokās, klusītēm un skubīgi atstāja zāli.

— Tu, redzams, atļauj man pasēdēt pie tevis? — viņš izdzirda jautājam smaidošo Enī un, pietrūcies no savām pārdomām, atkal apliecināja, ka priecājas viņu redzēt, vēlreiz pieliecās un pakārtoja spilvenu. Viņa apsēdās uz rakstu zīmēm klātā pakāpiena vīram pie kājām.

— Vispār, — viņa teica, — pārāk reti gadās šādas svētku stundas, kad, dāvājot viens otram savu klātbūtni tāpat vien — dāvanas pēc, bez apzināta mērķa un nolūka, — var pasēdēt kopā un patērzēt gan par šo, gan par to, viss viens, par ko, nepievēršoties nekam īpaši, jo īpaša saruna allaž ir vajadzības uzspiesta, nejauša turpretī rit brīvi un tīkami. Vai tev tā neliekas?

Izpletis sievišķīgi apaļīgās rokas uz solveida paaugstinājuma atzveltnes, viņš piekrītoši pamāja, klusībā nospriezdams: «Tās gadoties reti? Nekad mums to nav bijis, mēs, dižciltīga un svēta ģimene — kā vecāki, tā laulātie bērni, — mītam nošķirti katrs savos apartamentos un, aiz smalkjūtības saudzēdami cits citu, tiekamies tikai pie pusdienu galda; un, ja šodien tāda gadījusies, aiz tā slēpjas kaut kas noteikts, kāda vajadzība, kuru man ļoti kārojas uzzināt. Vai es kļūdītos? Vai šī sieviete būtu atnākusi, vienīgi sirds vēlmes vadīta, lai pabūtu kopā ar mani? Es nezinu, ko lai vēlos, es laikam gan gribētu, lai lūgums, kuru viņa varbūt taisās izteikt, pārāk neapdraudētu manu mieru; bet vēl stiprāk es vēlos, lai viņa būtu atnākusi vienīgi aiz vēlēšanās pabūt kopā ar mani...»

Izprātojies tā, viņš teica:

— Gluži manas domas. Tikai sīkiem un nabagiem ļautiņiem piederas izmantot valodu par nožēlojamu sazināšanās līdzekli, lai paustu savas vajadzības. Mūsu, bagāto un augstdzimušo, tiesa turpretī ir dailes pārpilnība — kā it visur, tā arī sarunā, jo daile no pārpilnības nav šķirama. Cik brīnumaini dažreiz mainās vārda saturs un svars, kad tas, nometis aprasto pelēcību, atgūst lepnu izteiksmību. Vai spriedums «pārpilns» nepauž gurdu noniecinājumu, vieglas nievas? Bet, lūk, tas izslējās sava majestātiskuma oreolā, izteic ne jau vairs spriedumu, bet pašu dailes būtību, un «pārpilnība» ir tā jēga! Vārda

noslēpumu es apceru bieži, kad palieku viens, — manam prātam tā ir jauka, nekam nenoderīga nodarbošanās.

— Es esmu pateicīga savam pavēlniekam, ka viņš neliedz man tajā piedalīties, — viņa atbildēja. — Tev, mans kungs, ir gaišs prāts, — tikpat gaišs kā šīs spulgas, kam tu liec aizdegties, mums tiekoties. Ja tu nebūtu faraona gultzinis, tu bez grūtībām kļūtu par vienu no tiem mācītajiem dieva vīriem, kuri mājo tempļu pagalmos un vada mūžu viedās sarunās.

— Iespējams, — viņš piekrita. — Cilvēks var kļūt par visu ko, tikai ne par to, par ko viņam liek kļūt vai izlikties. Reizēm cilvēkam jābrīnās, kā mēdz brīnīties, skatoties joku lugu, ka viņam uzdots tieši šis, nevis cits uzdevums, un dzīves maska spiež un smacē viņu, kā, teiksim, varbūt priesterus smacē dieva maska. Vai es izsakos saprotami?

— Liekas, jā.

— Droši vien ne gluži, — viņš pašaubījās. — Jums, sievietēm, šī grūtme laikam nav īsti izprotama, raugi, aiz tā iemesla, ka, pateicoties Lielās Mātes labestībai, jums dots kaut kas vispārējāks un jūs, viņas līdzinieces, vairāk esat sugas pārstāves nekā atsevišķas sievietes. Tāpēc tu mazāk esi Mūt-em-eneta, nekā es — stingrākā Tēva gara radītais — esmu Petepra. Vai tu piekrīti man?

— Pārāk jau gaišs ir te, šajā zālē, — viņa teica, noliekusi galvu, — ar liesmu degot spulgām pēc tavas vīrieša gribas. Tamlīdzīgas domas, manuprāt, vieglāk uztveramas, ja apgaismojums nav tik spilgts; mijkrēslī, šķiet, man labāk paveiktos iedziļināties tik viedā atziņā, ka man lemts būt vairāk sievietei un Mātes līdziniecei nekā Mūt-em-enetai.

— Piedod! — viņš pasteidzās iebilst. — Es pieļāvu neveiklību, nepieskaņodams apgaismojumam mūsu rotaļīgi nelietderīgo tērzēšanu, kurai nav nedz noteikta mērķa, nedz īpaša satura. Tūlīt griezīšu valodu uz citu pusi, vairāk atbilstošu gaismai, kas šai tik līksmajai stundai īsti piemērota. Tas man ir sīkums. Es mazliet mainīšu tēmu un novirzīšu sarunu no gara pasaules un iekšējās dabas jautājumiem uz rokām taustāmās un aptveramās gaismas apspīdētās pasaules parādībām. Es jau zinu, kā tas paveicams. Tikai neliedz man garāmejot nopriecāties par jauko noslēpumu, ka visa taustāmā pasaule ir arī aptveramības pasaule. Jo rokām taustāmais ir arī sievietes un bērna, un tautas prātam viegli aptverams, turpretī tas, kas nav rokām taustāms, ir tikai asākajam tēva prātam izzināms. Jēdziens «aptverams» garīgi tēlaini izsaka jēdzienu «taustāms», bet arī tas savuties var kļūt tēlains, un par viegli aptveramām gara pasaules parādībām mēdz sacīt, ka tās ir rokām taustāmas.

— Tavi vērojumi, mans laulātais draugs, un nelietderīgie spriedumi, — teica Mūta, — ir ārkārtīgi pievilcīgi, un prieks, ko tie sagādā man, tavai sievai, ir neaprakstāmi liels, tikai nedomā, lūdzams, ka es steidzos novirzīt sarunu no vienīgi prātam tveramā uz rokām taustāmo. Es, gluži pretēji, labprāt uzkavētos kopā ar tevi šajā jomā un, tavas pārpilnības rosināta, iebilstu tev atbilstoši savam sievietes un bērna prātam. Es tikai gribēju teikt, ka maigākā gaismā saruna par iekšējās dabas jautājumiem būtu dziļāka.

Petepra sapīcis paklusēja.

— Šā nama pavēlniece, — viņš teica, pārmetoši kratīdams galvu, — arvien no jauna atgriežas pie tā paša, proti, pie jautājuma, kurā viņai bija jāpiekāpjas stiprākā gribai. Tas nav glīti, lai arī vispār ir sievietes dabā — nepiekāpties šādos jautājumos, cilāt un cilāt tos, dzelt un durstīt, un nelikties mierā. Lai man atļauts aizrādīt, ka vismaz šai ziņā Enī vajadzētu pacensties būt vairāk Mū-tai — atsevišķai sievietei nekā sievietei vispār.

— Es uzklausu un nožēloju, — viņa klusi atbildēja.

— Ja mēs sāktu pārmest viens otram, — viņš turpināja, vēl arvien ļaudams vaļu sapīkumam, — mūsu savstarpējo rīcību un izturēšanos, es itin viegli varētu izteikt nožēlu un dzelt tev, mana draudzene, ka tu apciemo mani šajā stundā, tinusies biezā, cieši krokotā apmetnī, lai gan tavs draugs vēlas un tīko vērot tavu gulbja augumu citā — gaisīgākā audumā tērptu.

— Vai mani Tev taisnība, — viņa teica un sarkdama nolieca galvu. — Labāk būt mirušai nekā uzzināt, ka, dodoties apciemot kungu, savu draugu, misējies tērpa izvēlē. Zvēru tev, es domāju, ka šis apģērbs īpaši izcels manu skaistumu. Tas ir dārgāks un prasījis vairāk darba ņekā daudzi citi. Pašuva to verdzene Hetī, liegdama nakts atdusu savām acīm, un dalīja ar mani rūpes, vai šajā tērpā man izdosies rast žēlastību tavās acīs; taču dalītas rūpes nav pusrūpes.

— Pietiek, mana dārgā! — viņš pārtrauca sievu. — Lai paliek! Es neteicu, ka pārmetīšu tev un dzelšu, es teicu, ka varētu atmaksāt tev ar to pašu, ja tu to darītu. Bet es nedomāju, ka tāds bija tavs nolūks. Labāk turpināsim mūsu rotaļīgi nelietderīgo sarunu, it kā to nebūtu aptumšojusi nesaprašanās, vienalga, tavas vai manas vainas dēļ. Jo nu es pievēršos taustāmās pasaules lietām, pauzdams gandarījumu, ka man lemtajam mūžam uzspiests bezmērķa pārpilnības, nevis trūcības zīmogs. Par majestātisku es pirmīt dēvēju pārpilnību, un tā patiešām valda galmā un Merimata pilī — valda kā izsmalcinātība, kā forma bez satura, kā elegants, izpušķots izteiksmes veids, sveicot dievu. Tas viss piederas galminiekam, un tiktāl būs pareizi sacīts, ka dzīves maska apgrūtina viņu mazāk nekā galmam nepiederīgo, kuru nomāc lietišķums, un viņš ir vairāk līdzīgs sievietēm, tāpēc ka viņam dots kaut kas vispārējāks. Taisnība, es neesmu viens no tiem faraona padomniekiem, ar kuriem viņš apspriežas par jaunas akas urbšanu tuksnesī pie ceļa, kas ved uz jūru, par pieminekļa celšanu vai konvoju, kāds vajadzīgs, lai at gādātu zelta smilšu kravu no tās nožēlojamās zemes Ku-šas raktuvēm, un reizēm tas kaitē manai pašcieņai un liek man skaisties uz Hor-em-hebu, pilssardzes priekšnieku un augstāko uzlikto sodu izpildītāju, kurš visai reti griežas pie manis, lai gan titula pēc abus šos posteņus ieņemu es. Bet man katrreiz ātri izdodas atgūt labu omu. Es atšķiros no Hor-em-heba, kā goda vēdekļa nesējs atšķiras no nepieciešamā, taču nenozīmīgā kalpa, kurš, valdniekam atstājot pili, patiešām nes vēdekli. To visu es neturu par sevis cienīgu. Toties manai cieņai atbilst līdz ar citiem titulētiem un augstiem galma amatvīriem ierasties faraona rīta tualetes telpā un, slavinot viņa augstību, dievu, balss labskaņā skandēt himnu «Tu esi kā Ra» un izplūst nevainojami mākslotā daiļrunā, izsakoties, piemēram, šādi: «Svari ir tava mēle, Neb-ma-ra, un nekļūdīgākas par Tota svaru mēlīti ir tavas lūpas!» — vai paust šai līdzīgas visdziļas patiesības: «Ja tu teiksi ūdeņiem: «Plūstiet kalnup!» — jūra izies no krastiem, iekams tu beigsi runāt.» Un tā joprojām — tikpat skaisti un nesaturīgi, un nelietišķi. Jo man rūp forma un bezmērķa rotājums, kas ķēnišķu dara ķēnišķo. Raugi, tāpēc mana pašapziņa ne* drīkst ciest.

— Tas ir lieliski, — viņa teica, — un vienlaikus necieš arī patiesība, tavi vārdi, mans laulātais draugs, protams, nenodara tai pāri. Tikai man rādās, ka galma izsmalcinātība un daiļrunas košums rīta tualetes telpā noder tam, lai iedvestu bijību un cieņu pret valdošā dieva lietišķajām rūpēm, ņemot vērā, cik tās svarīgas — kaut vai tās par aku, celtniecību un zelta ieguvi, un tieši tas dara ķē-nišķo ķēnišķu.

Par atbildi uz šiem vārdiem Petepra atkal labu brīdi klusēja un, sakniebis lūpas, virpināja pirkstos izšūtās sānauta caurvelkamās lentes galu.

— Es liekuļotu, — viņš galu galā, viegli nopūties, bilda, — ja apgalvotu, ka tu, mana dārgā, man esi lieliska sarunas biedre. Diezgan izveicīgi es pievērsos viegli aptveramajām šīs pasaules lietām, ieminēdamies par faraonu un viņa galmu. Bet tu vis neuzķer bumbiņu, ko tev pasviež, un — ir neapvaicājusies, teiksim, kuru no mums, pēc rīta tualetes ceremoniāla atstādams baldahīna zāli, faraons par īpašas labvēlības zīmi paraustījis aiz auss ļipiņas, — novirzi sarunu uz netīkamām lietām un spriedelē par tuksneša akām un raktuvēm, par kurām tev, mana draudzene, atklāti sakot, vēl mazāk saprašanas nekā man.

— Tev taisnība, — viņa atbildēja, nogrozīdama galvu par savu kļūdu. — Piedod! Man tiešām necietās uzzināt, kuru no jums faraons šorīt paraustījis aiz auss, tāpēc, slēpdama savu ziņkāri, es ierunājos par kaut ko citu. Saproti mani pareizi: es novilcināju jautājumu, uzskatīdama šādu rīcību par itin jauku un būtisku rotaļīgas sarunas iezīmi. Neviens taču neklāj uzreiz visu laukā un neliek bez aplinkiem noprast, kas viņu saista. Bet, ja jau tu aizsteidzies man priekšā, es atļaušos pajautāt: vai tik tas nebiji tu, mans laulātais draugs, kam, atstājot zāli, pieskārās faraons?

— Nē, — teica Petepra, — tas nebiju es. Ne vienu vien reizi es tas esmu bijis, taču šorīt nebiju. Bet tas, ko tu pirms brīža teici, izklausījās tā ... kā lai to pasaka ... tā, it kā Hor-em-hebs, tiešais pilssardzes priekšnieks, pēc tavām domām, galmā un abās zemēs būtu varenāks nekā es...

— Apslēptā dēļ, mans laulātais draugs! — viņa iesaucās, iztrūkusies ne pa jokam, un uzlika gredzeniem rotāto roku vīram uz ceļgala, bet viņš pavērās turp tā, it kā tur būtu nosēdies putns.

— Es būtu galvā vāja vai neglābjami sajukusi, ja kaut mirkli. ..

— Tas nudien tā izklausījās, — viņš atkārtoja un nožēlā paraustīja plecus, — lai arī droši vien tik ļauni nebija domāts. Tas tev iznāca tā, it kā tu ... Kā lai pasaka? It kā tu uzskatītu, ka sazin kāds tur galma maiznieķelis, kurš tiešām cep maizi dievam un tā namam un pats bāž galvu krāsnī, būtu dižāks par dižo valdnieka maizes ceptuves pārzini, faraona galveno maizes cepēju, «Menfes valdoņa» titula nesēju. Vai arī tā, it kā tu uzskatītu, ka es, nelikdamies, pats par . sevi saprotams, šeit, namā, ne par ko zinis, būtu zemāks par Mont-kavu, namzini, vai pat sīrieti Osarsifu, namziņa jauneklīgo «muti» un saimniecības vadītāju. Tie ir visai trāpīgi salīdzinājumi...

Mūta satrūkās.

— Tik trāpīgi un izdevušies, ka gluži vai jānodreb, — viņa teica. — Tu redzēji, kā es satrūkos, un augstsirdīgi neuzliksi man vēl citu sodu. Tagad es redzu, ka, novilcinādama savu jautājumu, esmu pavisam izjaukusi sarunu. Nomierini, lūdzams, manu ziņkāri, kuru es centos slēpt, nomierini to, kā nomierina asinis, un neliedz man uzzināt, kam šodien troņa zālē tika valdnieka glāsts!

— Tas tika Nofer-rohu, valdnieka mantnīcu ziežu pārzinim^— viņš atbildēja.

— A, tam augstmanim! — noteica Mūta. — Vai viņu apstāja?

— Jā, viņu apstāja un apsveica atbilstoši galma paražām, — atbildēja Petepra. — Patlaban viņš ir lielā godā, un būtu no svara, ka viņš piedalītos dzīrēs, ko mēs gatavojamies rīkot nākamajā Mēness ceturksnī. Tiklab mielastam, kā arī manam namam tas piešķirtu īpašu spo žumu.

— Bez šaubām!— viņa piekrita. — Tev jāuzraksta viņam ielūgums, smalka vēstule, un jālieto tādas uzrunas, lai, tās lasot, viņš tiešām justos glaimots, piemēram: «Sava kunga mīluli!» — vai: «Sava kunga aplaimotais un svaidītais!» — un jāliek nodot šo vēstuli līdz ar dāvanu īpaši šim nolūkam izraudzītiem kalpiem. Maz ticams, ka tādā gadījumā Nofer-rohu atteiksies ierasties.

— Es arī tā domāju, — teica Petepra. — Dāvainai, dabiski, jābūt izmeklēti skaistai. Es likšu parādīt sev vienu otru izstrādājumu un, izraudzījies kaut ko piemērotu, vēl šovakar uzmetīšu vēstuli, lietojot uzrunas, kuras lasīdams viņš no visas tiesas jutīsies glaimots. Tev jāzina, mans bērns, — viņš turpināja, — ka dzīres, ko es taisos rīkot* būs sevišķi krāšņas, par tām runās visa pilsēta, un valodas par tām aizsniegs arī citas — attālākas vietas: tajās piedalīsies septiņdesmit lūgti viesi, un netrūks nedz aromātu, nedz ziedu, nedz muzikantu, nedz ēdienu un vīnu. Es esmu iegādājies neparasti skaistu mantiņu, ko dzīrēs nēsāt apkārt, atgādinātāju un brīdinātāju mūmiju, gandrīz pusotras olektis garu; ja vēlies, es parādīšu to tev vēl pirms viesībām; tēls ievietots zelta šķirstā, pati mūmija ir no melnkoka, un uz pieres tai rakstīts: «Svini šo dienu!» Vai par babiloniešu dejotājām tu jau esi dzirdējusi?

— Kas tās par dejotājām, mans laulātais draugs?

— Pilsētā uzturas kāda ceļojoša trupa. Es liku šīm svešzemniecēm piesolīt dāvanas atlīdzībai par uzstāšanos manās dzīrēs. Spriežot pēc tā, kas man stāstīts, viņas ir eksotiski skaistas un dejo zvārguļu un rokas bungu pavadībā. Viņu kustības, kā runā, esot gluži neredzētas un īpaši svinīgas, bet acis gan dejā, gan maiguma brīžos zvērojot tādā kā niknumā. Es ceru, ka viņas, tāpat kā manas dzīres, gūs ievērību un visiem patiks.

Enī šķita domīga; acis viņa turēja nolaistas.

— Vai uz šīm dzīrēm tu aicināsi arī Amuna Pirmo priesteri? — viņa vaicāja.

— Neapšaubāmi, kā nu ne, — viņš atbildēja. — Bek-nehonsu? Tas taču pats par sevi saprotams. Kāpēc tu tā jautā?

— Vai viņa klātbūtne tev liekas svarīga?

— Kā gan citādi, viņš ir dižs.

— Svarīgāka nekā Bābeles meiču klātbūtne?

— Kas tie par salīdzinājumiem, mana mīļā, un ko tu gribi man uztiept, šādi jautādama?

— Viens izslēdz otru, mans laulātais draugs. Es pievēršu tavu uzmanību tam, ka tev būs jāizvēlas. Ja Bābeles meičas tavos svētkos dejos Amuna virspriestera priekšā, var gadīties, ka eksotiskais niknums viņu acīs sanikno Beknehonsu un viņš, piecēlies un pasaucis savu kalpu, atstāj tavu namu.

— Neiedomājami!

— Pat ļoti iedomājami, mans draugs. Beknehonss necietīs, ka, viņam redzot, aizvaino Apslēpto.

— Ar deju un dejotājām?

— Ar ārzemju dejotājām, it kā Ēģiptei nepietiktu pašai savas dailes, ar ko tā aplaimo svešzemes.

— Jo vairāk tā var atļauties baudu, ko sniedz viss jaunais un vēl neiepazītais.

— Bargajam Beknehonsam ir citi ieskati. Viņa noraidošā attieksme pret visu ārzemniecisko ir negrozāma.

—- Es ceru, tie nav tavi ieskati?

— Es spriežu tāpat kā mans kungs un draugs, — viņa teica, — jo ari viņam nevar nerūpēt mūsu dievu gods.

— Dievu gods, dievu gods, — viņš atkārtoja, gorīdams un grozīdams plecus. — Es atzīšos: dzirdot tavus vārdus, man diemžēl apmācas dvēsele, lai gan tas nekādi nevar būt rotaļīgi tērzīgas sarunas mērķis.

— Man atliktu tikai izsamist, — viņa atbildēja, — ja tādas sekas būtu manām rūpēm. Kā tu jutīsies savā dvēselē, ja Beknehonss, saniknots pasaucis savu kalpu, atstās tavas dzīres un abās zemēs par to vien runās, kas tas tev bijis par pērkona spērienu?

— Viņš nebūs tik sīkumains, ka aizsvilsies dusmās par elegantu izklaidi, un neuzdrīkstēsies apvainot faraona draugu.

— Viņš ir dižs diezgan, lai katra nieka dēļ nodotos dižām domām, un pērkona spēriens vispirms ķers faraona draugu par brīdinājumu pašam faraonam. Amunam nīstama ir visa svešzemnieciskā graujoši neveselīgā ietekme un necieņa pret senču iedibināto kārtību, tāpēc ka tā novājina zemes un valsts varai atņem scepteri. Tā Amunam ir nīstama, mēs abi to zinām, un tāda 'ir viņa griba, ka Kemē jāvalda stingri tautiskiem tikumiem, kā tie valdīja sendienis, un tās dēliem jāiet savu tēvu pēdās. Tu zini ne sliktāk par mani, ka tur, — un Mūt-em-eneta norādīja uz rietumiem, uz Nīlas un tās pretējā krasta pusi, kur atradās Merimata pils, — ka tur, aiz upes, faraona prātnieku domas vaļībā augusi, valda cita Saules ideja — trijstūra virsotnes Onas un Atuma-Ra kustīgā, izplesties un saprasties tiecīgā ideja, ko dēvē par Atonu, lai gan šim vārdam ir novājinoša pieskaņa. Kā lai Beknehonss neiekaistu Amuna labad, redzēdams, ka pats valdnieks, Amuna miesīgais dēls, atbalsta tikumu vaļību un neliedz saviem zinātkārajiem prātniekiem, sludinot svešzemju blēņas, maitāt valsts un tautas kaulu un smadzenes? Nosodīt faraonu nav viņa varā. Bet viņš nosodīs faraonu, sodīdams tevi, un klaji godinās Amunu, saniknodamies kā Augšzemes leopards, ieraugot Bābeles meičas, un pielēks kājās, un pasauks savu kalpu.

— Tu runā, mana dārgā, — viņš teica, — kā runājošs putns no Puntas, kam atraisījusies mēle un kas to vien zina kā vervelēt pakaļ bieži dzirdētus vārdus, kurus pats nav izauklējis. Tautas kauls un smadzenes un sentēvu tikumi, un svešzemju ārdošā ietekme — tie visi ir nodrāzti Beknehonsa saukļi, ko tu te skaiti, maitādama man omu, jo tava atnākšana solīja man intīmu sarunu ar tevi, nevis ar viņu.

— Es atgādināju tev, — teica Mūta, — viņa uzskatus, kas tev labi zināmi, lai paglābtu tevi, mans laulātais draugs, no lielām nepatikšanām. Es neteicu tev, ka Bek-nehonsa uzskati ir mani uzskati.

— Un tomēr tie ir arī tavi, — viņš iebilda. — Es tā vien dzirdu viņu, tev runājot, un tā nav taisnība, ka tu tikai atstāsti viņa uzskatus, it kā tev tie būtu sveši, — nē, tu tos esi padarījusi par saviem, tu esi pret mani, vienis prātis ar viņu, plikgalvi, un tas ir neglīti. Vai es nezinu, ka viņš apgrozās sievu namā un apciemo tevi katru ceturksni vai pat biežāk? Klusībā tas mani sarūgtina, jo viņš nav mans draugs, un es neciešu nedz viņu pašu, nedz viņa tiepšas valodu. Pēc maigas un smalkjūtīgi iecietīgas Saules idejas prasās mana daba un dvēsele, tāpēc es sirdī piederu Atumam-Ra — sabrālības dievam. Taču vispirmām kārtām es piederu tam kā faraona draugs un galminieks, jo valdnieks mudina savus prātniekus izzinot apgūt šā dižā dieva vēlīgi iecietīgo Saules ideju. Bet ko šajos apstākļos dari tu, mana laulātā māsa un draudzene dievu un cilvēku priekšā? Novērsusies no manis, tas ir, no faraona un galma, tu meties uz vienu roku ar nekustīgo dievu, varapieri Amunu, un, sabiedrojusies ar viņa piekritējiem, pinies ar šķerbā dieva galveno plikgalvi un vērsies pret mani, ir nepadomādama, cik tas neglīti — nodot mani un darīt man pāri.

— Izteicieni, ko tu lieto, — viņa atbildēja apslāpušā, dusmu aizžņaugtā balsi, — ir tik bezgaumīgi, ka, zinot tavu lasītkāri, tiešām jābrīnās. Jo tas liecina par bezgaršību vai ļoti sliktu garšu, ja tu saki — es pinoties ar priesteri un tādējādi nododot tevi. Tava doma klibo, man tev jāaizrāda, un spried tu pavisam greizi. Pēc sentēvu mācības un senlaiku tautas ticējumiem faraons ir Amuna dēls, un tu nebūt nekļūtu neuzticams savam galminieka pienākumam, ja, rēķinādamies ar Amuna svēto Saules ideju, kura tev liekas apnicīga, nestu tai pieticīgu upuri, atsacīdamies no savas un savu viesu ziņkāres par nezin kādu tur nožēlojami svinīgu deju. Tiktāl par tevi. Es savuties visa piederu Amunam; viņš ir mans gods un mana ticība, jo es esmu viņa tempļa līgava un harēma sieva — Hathora es esmu un dejoju viņa priekšā dievietes tērpā, un nav man nedz cita goda, nedz laimes; šis goda stāvoklis ir viss, kas ir mans, — bet tu ķildojies ar mani, tāpēc ka es esmu uzticīga savam dievam un kungam, un aizlaicīgajam vīram, un, vērsdamies pret mani, spried neiedomājami greizi.

Un noliekusies viņa aizklāja seju ar krokotā tērpa malu.

Augstmanis bija ārkārtīgi nepatīkami pārsteigts. Viņš nodrebēja, pat sastinga aiz šausmām, iedomādamies, ka viss apslēptais, delikāti noklusētais kuru katru mirkli var baismi postoši izlauzties uz āru. Izpletis rokas, vēl arvien atbalstīdamies pret sola dzegu, viņš atvirzījās patālāk nost un vainas apziņā mulsi noraudzījās uz raudošo sievieti. «Kas viņai lēcies?» viņš lauzīja galvu. «Tas ir par traku, tas ir kaut kas nedzirdēts, — mans miers ir bezgala apdraudēts. Strīdoties es pārāk aizmirsos. Es atsaucos uz savu pamatoto savtību, bet viņa guva virsroku, likdama tai pretī pati savu, — turklāt uzveica mani ne tikai sarunā, bet arī manā sirdī, kurā žēlums un skumjas jau cas ar bailēm no viņas asarām. Jā, es mīlu viņu; es jūtu to, juzdams bailes no viņas asarām, un es gribu, lai arī viņa to justu, uzklausījusi, kas man viņai sakāms.» Un, nocēlis rokas no dzegas, noliecies pār viņu, taču nepieskardamies viņai, Petepra ar aizturētām sāpēm balsī teica:

— Redzi nu, mīļā puķe, tas izriet no taviem pašas vārdiem: atgādinādama man Beknehonsa, priestera, šķer-bās domas, tu paudi ne tikai viņa viedokli, — tās neapšaubāmi ir arī tavas domas, un savā sirdī tu esi viņa pusē un pret mani, jo taisni un bez aplinkiem tu saki man tieši acīs: «Es visa piederu Amunam.» Vai tas, ko es teicu, bija tik aplam, un ko lai dara tavs laulātais draugs, ja tam, ko viņš teica, garša ir rūgta?

Atsegusi seju, viņa uzlūkoja vīru.

— Tu esi greizsirdīgs uz Apslēpto, uz dievu? — viņa jautāja sašķobītu muti. Viņas dārgakmeņu acis, kurās izsmiekls jaucās ar asarām, bija pavisam tuvu viņa acīm un zibsnīja tik neganti, ka viņš satrūcies aši izslējās. «Man jāatkāpjas,» viņš nodomāja, «es aizgāju pārāk tālu, man jāatkāpjas kāds solis pašam sava un mājas miera labad, kurš pēkšņi, liekas, ir stipri apdraudēts. Kā tas varēja notikt, ka briesmas negaidot ir tik lielas un šai sievietei kā uz burvja mājienu viss rādās tik briesmīgā gaismā? Šķita taču, ka mājā valda līdzsvars un miers.» Viņš atcerējās, ka, atgriežoties no galma vai izbraukuma, viņa pirmais jautājums sveicējam namzinim allaž bija bijis: «Vai mājā viss kārtībā? Un vai kundze ir labā omā?» Jo dziļi apslēpta sirdī vienmēr bija mitusi nedrošība par nama mieru, cieņu un labklājību, neskaidra apziņa, ka viss karājas mata galā, un, lūkodamies Enī saraudātajās, saniknotajās acīs, viņš pārliecinājās — šī nedrošība tur mitusi vienmēr un satriecošā kārtā var izrādīties, ka viņa dziļi slēptās bažas ir dibinātas.

— Nē, — viņš teica, — tas man nenāk ne prātā, un aizdomas par greizsirdību uz Amunu, ko pauda tavs jautājums, es noteikti noraidu. Es itin labi saskatu atšķirību starp tavu pienākumu Apslēptā un tavu pienākumu laulātā drauga priekšā, un, tā kā man radies iespaids, ka izteicieni, ko lietoju, lai raksturotu tavu tuvību dižciltīgajam Beknehonsam, zināmā mērā izraisījuši tevī nepatiku, un tā kā es arvien cenšos un meklēju izdevību izpatikt tev, es tev par patikšanu atsaucu savus izteikumus par «pīšanos» ar viņu, it kā vispār nebūtu tā teicis, un lūdzu, lai tie tiktu izdzēsti no manu vārdu pieraksta plāksnītes. Vai tas tevi apmierina?

Mūta nenosusināja asaras, viņa ļāva tām nožūt pašām, it kā nebūtu tās pamanījusi. Vīrs bija gaidījis pateicību par teiktā atsaukumu, taču palika tukšā.

— Tas ir nieks, — viņa sacīja, kratīdama galvu.

«Viņa redz, ka es piekāpjos, baiļodamies par mājas

mieru, un pa sieviešu vīzei to izmanto kā vien mācēdama. Viņa lielākā mērā ir sieviete vispār nekā atsevišķa sieviete, mana sieva, un kas tur ko brīnīties, ka arī paša sievai, lai cik nepatīkami tas liktos, piemīt visam viņas dzimumam zīmīgā panaivā viltība. Diezgan nožēlojami, tiesa, un smieklīgi, pat kaitinoši ir par to pārliecināties, vērojot, ka otrs, domādams, ka rīkojas viltīgi un ar gudru ziņu, pat nemana, ka maksā meslus apkaunojošai likumsakarībai. Bet ko tas līdz šobrīd? Domāt tā var, bet pasakāms tas nav. Jāsaka, manis pēc, sekojošais.» Un viņš atbildēja, turpinādams sarunu:

— Gluži nieks tas laikam gan nav, tomēr, salīdzinot ar to, ko gribēju darīt tev zināmu, varbūt tiešām ir sīkums. Jo es netaisos aprobežoties ar to, ko jau pateicu, un tev par jo lielāku patikšanu atklāšu, ka mūsu sarunas iespaidā esmu atmetis nodomu nolīgt savām dzīrēm Bābeles dejotājas. Es nevēlos aizvainot tev tuvu un augstu stāvošu personu, ar kuras spriedumiem jārēķinās arī tad, ja tos uzskata par aizspriedumiem, — tik un tā tie nav grozāmi. Manas dzīres bez šīm ceļojošām dejotājām tāpat būs spožas.

— Ari tas, Petepra, ir nieks, — viņa teica, saukdama viru vārdā, un šī uzruna satrauca viņu un no jauna darīja piesardzīgu.

— Kā tas domāts? — viņš jautāja. — Ari tas ir nieks? Salīdzinājumā ar ko tad?

— Ar to, kas jāvēlas. Pat jāprasa, — viņa nopūtusies atbildēja. — Tev, mans laulātais draugs, jāgroza, noteikti jāgroza kārtība šeit, namā, lai tā būtu par paraugu, nevis piedauzību tiem, kuri bijā dievus. Tu esi šā nama kungs un pavēlnieks, un nav šeit neviena, kas neliektos tavas varas priekšā. Tāpat kā nav neviena, kas nenovēlētu ta vai dvēselei tos sabrālīgās Saules idejas maigumus un smalkumus, pēc kuriem tu vadies dzīvē un savos paradumos. Es taču saprotu, ka nevar gribēt abus reizē — varenu valsti un sendienu bargos tikumus, jo viens rada otru laikā un dzīve varenībā un bagātībā atšķiras no dzīves aizseni tautiskas dievbijas garā. Tev nav iemesla teikt, ka es neizprotu laiku un pārmaiņas, kurām pakļauta dzīve. Bet it visam ir savs mērs, un tādam ari jā-būt, un visos laikos jāsaglabā un jātur godā un cieņā kāds mazumiņš tās svēti senās tikumu stingrības, kas ra dīja valsts varenību un bagātību, lai nesāktos kaunpilns pagrimums un zemēm netiktu laupīts scepteris. Vai tu noliedz šo patiesību, jeb vai to noliedz faraona prātnieki, kas izzinot apgūst Atuma-Ra lokano Saules ideju?

— Noliegt patiesību, — atbildēja vēdekļa nesējs, — nevienam nav ļauts, un nav izslēgts, ka dažam labam tā pat dārgāka nekā scepteris. Tu pieminēji likteni. Mēs esam sava laika bērni, un labāk, man rādās, mums vadīties pēc sava laika patiesības nekā pēc aizseniem paraugiem un, noliedzot savu dvēseli, pielūgt pagātni un tēlot senatnes varoņus. Faraonam algotņu netrūkst — aziātu, lībiešu, nūbiešu, pat iezemiešu. Lai tie sargā scepteri, cik ilgi liktenis būs lēmis. Mums jādzīvo saskaņā ar savu patiesību.

— Dzīvot saskaņā ar savu patiesību, — teica viņa, — ir ērti un tātad nav cildeni. Kas notiktu, ja ikviens mēģinātu dzīvot saskaņā ar savu patiesību un patiesības godā celtu pats savas vājības, ir nedomādams tās apspiest un laboties? Sava patiesība ir zaglim vai plencim, kurš vārtās notekā, un sava — arī laulības pārkāpējam. Bet vai mēs ļausim tiem vaļu, ja tie atsauksies uz savu patiesību? Tu, mans laulātais draugs, vēlies būt patiess un dzīvot saskaņā ar sava laika, nevis pagātnes cilvēka patiesību. Bet tieši te valda sendienu mežonība, kur katrs seko vienīgi savām neviltotajām dziņām, — attīstība prasa, lai katrs iegrožo sevi augstāku prasību vārdā.

— Kas tad man, tavuprāt, būtu jādara, lai labotos? — viņš baiļodamies jautāja.

— Nekas, mans laulātais draugs. Tevi pārtaisīt nevar, un man ne prātā nenāk grozīt tavu iekšēji svēti nemainīgo nostāju, tāpat kā man nav nolūka tev pārmest, ka tu ne par ko neliecies zinis nedz namā, nedz saimniecībā, nedz kur citur, izņemot maizi, ko tu ēd, un dzērienu, ko tu dzer, jo arī tad, ja tas neatbilstu tavai dabai, tas tomēr atbilstu tavam stāvoklim. Tavu kalpu rokas kalpo tev šeit un kalpos arī kapā. Tev jādara tikai viens, proti, jā-norīko tie — pat ne tie, bet vienīgi tas, kurš izrīko citus, tavs vietnieks, lai viņš tev pa prātam vada tavu — diža Ēģiptes augstmaņa namu. Nekas cits tev nav jādara, un šis ir dižcilša cienīgs uzdevums un piepūli neprasa, toties ir galvenais. No tā, vai tu šai ziņā nekļūdies un tavs pirksts norāda pareizi, ir atkarīgs viss.

— Daudzus gadus, — viņš teica, — cik īsti, es skaitījis neesmu — mana nama pārraugs ir Mont-kavs, godavīrs, kurš mani mīl, kā tam pienākas būt, un pilnā mērā apzinās, ka, darīdams man pāri, rīkotos nekrietni. Spriegot pēc atskaitēm, viņš, liekas, ne reizi nav mani pamatīgi apkrāpis un arī manu namu ir vadījis nevainojami — man īsti pa prātam. Vai tiešām viņu piemeklējusi nelaime izraisīt tavu neapmierinātību?

Viņa nicīgi nosmaidīja par vīra izvairību.

— Tāpat kā man un visai Vesei, arī tev labi zināms,— viņa atbildēja, — ka Mont-kavs vārgst ar nieru tārpēdi un jau krietni ilgi līdzīgi tev ne par ko neliekas zinis. Viņa vietā namu pārrauga vergs, kuru dēvē par vioa muti un kura iecelšana tik augstā amatā šķiet gluži neticama. Turklāt, it kā ar to vēl nepietiktu, dzird runājam, ka pēc Mont-kava gaidāmās aiziešanas mūžībā šis tā dēvētais «mute» galīgi un negrozāmi ieņems viņa vietu un viss, kas tev pieder, tiks ielikts šā iznireļa rokās. Tu daudzināji sava namziņa uzticību, teikdams, ka viņam rūp tava cieņa. Es, lai atjauts man atzīties, viņa rīcībā rūpes saskatīt nespēju.

— Vai tu domā par Osarsifu?

Viņa aizgrieza seju.

— Tu izsakies visai dīvaini, — viņa teica, — jautādams, vai es domāju par viņu. Lai Apslēptais dotu, ka viņa nebūtu un par viņu nevajadzētu domāt, taču tava pārvaldnieka vainas dēļ tas ir jādara. Jo nieru slimnieks, nopircis no ceļojošiem tirgotājiem to, ko tu nosauci vārdā, neņēma vērā puišeļa stāvokli un nožēlojamo iz-cilmi, bet gan paaugstināja viņu un neliedza viņam gūt virsroku namā, nododams viņa ziņā visu saimi — kā tavu, tā manu — un tādējādi panākdams, ka tu, mans pavēlniek, mēlei nemežģoties, sauc viņu vārdā, par ko man jājūtas apkaunotai un pret ko es saceļos savā dvēselē. Ja tu, vispirms bridi padomājis, būtu teicis: «Es nomanu, ka runa ir par to sīrieti no nožēlojamās Retenes, to vergu ebreju,» — tas izklausītos dabiski un būtu tā, kā tam ir jābūt. Tavs jautājums turpretī liecina, cik tālu viss nonācis: tu izsakies tā, it kā runa būtu par tavu brālēnu, un familiāri sauc viņu vārdā un jautā: «Vai tu domā par Osarsilu?»

Beidzot ari viņa bija izteikusi šo vārdu — izteikusi, pārvarēdama sevi, ar piespiešanos, kura sirds dziļumos viņu aplaimoja un pēc kuras viņa bija alkusi. Iešņukstēdamās viņa izgrūda šīs noslēpumainās, nāves un dievišķo-juma apdvestās zilbes, kam viņas uztverē piemita visa nolemtības saldme, un, cenzdamās piešķirt šņukstam sašutuma nokrāsu, atkal aizsedza ar tērpu acis.

Potifars neliekuļoti izbijās.

— Kas tev kait, kas tev kait, mana labā? — viņš taujāja, izplezdams pār viņu rokas. — No jauna asaras? Palīdzi man izprast, par ko tu raudi! Es nosaucu kalpu vārdā, kādā viņš sauc sevi pats un kādā viņu uzrunā visi. Vai nosaukt cilvēku vārdā nav tiešākais ceļš, kā vienoties savā starpā, par kuru ir runa? Es redzu, no jauta nav mani vīlusi. Tavas domas nodarbina kenaniešu jauneklis, kurš kalpo man par dzērienu pasniedzēju un priekšā lasītāju, turklāt dara to tik labi, ka, neiešu liegties, klusībā esmu ar viņu apmierināts. Vai ar to nepietiek, lai tu izturētos pret viņu iecietīgi? Viņa iegādē es neesmu piedalījies, Mont-kavs, kurš ir pilnvarots pieņemt un atlaist kalpotājus, nopirka viņu pirms dažiem gadiem no godājamiem tirgotājiem. Bet pēc tam man gadījās aprunāties ar zēnu dārzā, kur viņš apputeksnēj^ kokus, un, pārbaudījis viņu, es atzinu, ka tas ir neparasti pievilcīgs puisis, ko dievi ievērības cienīgā atbilstībā apveltījuši ar tīkamām ārējām un iekšējām dotībām. Jo viņa skaistumā, šķiet, uzskatāmi iemiesota viņa prāta pievilcība, bet tā savuties neredzami ietver ārēji redzamo, un tā ir parādība, ko tu, cerams, neliegsi dēvēt par «ievērības cienīgu», jo, runājot par viņu, tāds izteikums ir vietā. Arī izcilmes ziņā viņš nebūt nav pirmais ceļā sastaptais, jo viņa piedzimšanu, ja labi grib, var atzīt par jaunavīgu; pavisam droši toties ir zināms, ka viņa dzemdinātājs bijis tāds kā ganāmpulku pavēlnieks un dieva valdonis un puisēns mitis pārticībā un saņēmis dāvanas, augdams pie sava tēva ganāmpulkiem. Pēc tam, tiesa kas tiesa, par viņa dienišķo maizi kļuvušas bēdas un ciešanas un atradušies ļaudis, kas veiksmīgi izlikuši lamatas viņa soļiem. Bet arī viņa ciešanu stāsts ir ievērības cienīgs; tajā netrūkst nedz dziļākas jēgas, nedz atjautas, vai, kā mēdz teikt, tur nav ne ko pielikt, ne ko atņemt, un valda tajā tā pati atbilstība, kas nosaka viņa ārējās pievilcības un prāta saskanību; stāstam, tiesa, ir sava tiešamība, taču vienlaikus tas, šķiet, sasaucas un saskan ar tādām kā augstākām norādēm, tā ka vienu no otra pat grūti atšķirt un viens atspoguļo otru, bet abi kopā piešķir jauneklim apburošu divdomību. Kad nu izrādījās, ka viņš itin labi izturējis pārbaudi manā priekšā, viņu bez manas līdzdalības — kā noprotams, aiz mīlestības uz mani iecēla par manu dzērienu pasniedzēju un priekšā lasītāju, un man jāatzīst, ka šai ziņā viņš kļuvis man neaizstājams. Bet vienlaikus — un atkal pilnīgi bez manas līdzdalības — viņš izaudzis tiktāl, ka ieguvis pilnu pārskatu par nama darījumiem, un te nu ir pierādījies, ka viņam vārda tiešā nozīmē ir laimīga roka, jo visam, ko viņš dara, Apslēptais lēmis izdošanos, — citādi tas nav pasakāms. Un tagad, kad viņš kļuvis neaizstājams kā man, tā namam, — ko tu gribi, lai ar viņu dara?

Tik tiešām — ko tur vairs varēja gribēt vai darīt, pēc tam kad viņš pateicis visu to? Apmierināti smaidīdams, Petepra pārcilāja atmiņā vārdus, ko nupat tika sacījis. Viņš rīkojies tālredzīgi, nodrošinājies jau laikus, iztēlodams jebkuru gaidāmu prasību par neiedomājamu noziegšanos pret mīlestību uz viņu. Petepra nebija ne jausmas, ka sieva tikpat kā nebija pievērsusi uzmanību viņa vārdu aizsardzības un nocietinājuma raksturam, ka viņa, gluži otrādi, slepus tvērusi tos tikpat kāri, kā citkārt nobauda medvīnu, ka viņa, vēl arvien nolīkusi un aizsegusi seju, negausīgi, saspringtā alkanumā ieklausījusies ik uzslavā, ko viņš veltīja Jāzepam. Tādējādi tas, ko viņš bija teicis, vairs nebūt neatstāja tik brīdinošu iespaidu, kā cerēts, un īpatnējā kārtā neliedza Mūtai palikt neliekuļoti uzticamai tai racionāli tikumiskajai apņēmībai, ar kādu viņa bija devusies šurp.

Izslējusies viņa teica:

— Es pieņemu, mans laulātais draugs, ka sava kalpa aizstāvībai tu esi pateicis visu, kas tev puslīdz pamatoti viņa labā bija sakāms. Tad raugi: visa tā par maz, tas nav spēkā Ēģiptes dievu priekšā, un arī tas viss, ko tu tik laipni darīji man zināmu par vienu otru atbilstību sava kalpa personā un par viņa apburošo divdomību, nav savienojams ar to, kas vēlams, un ar prasību, kuru Amuns pavisam nedivdomīgi izsaka tev ar manu muti. Jo arī es esmu mute, ne tikai taš kalps, par kuru tu neapšaubāmi nepārdomāti teici, ka viņš kļuvis neaizstājams kā tev, tā tavam namam; jo vai tad nejauši uzlasīts svešzemnieks var būt neaizstājams cilvēku zemē un Petepra namā, kas bija svētības nams, iekams tajā par noteicēju kļuva iepirkts vergs. Nemūžam nebija pieļaujama viņa paaugstināšana, un, ja zēns bija nopirkts, viņa vieta bija klaušu druva, nevis nams, kurā viņam tīkamu dotību dēļ uzticēja pat tavu dzēriena kausu un ausi grāmatu zālē. Dotības nav pats cilvēks; tā ir atšķirība, ko jāprot saskatīt. Jo ļaunāk, ja zemas izcilmes cilvēkam piemīt tik izcilas dotības, ka šo dotību dēļ tiek aizmirsta viņa zemā izcilme. Vai vispār mēdz būt tādas dotības, kas attaisnotu zemas kārtas cilvēka paaugstināšanu? Tā vajadzēja jautāt sev Mont-kavam, tavam namzinim, kurš pats uz savu galvu, bez tavas līdzdalības, kā es dzirdu, neliedza augtin augt un zelt, un plaukt zemajam par sarūgtinājumu visiem nama iemītniekiem. Vai tu domā pieļaut, ka viņš vēl nā ves gultā spītē dieviem un norāda uz šo habīru kā savu pēcnieku, apkaunodams tavu namu visas pasaules acīs un likdams tavas tautības mājas ļaudīm, zobus griežot, zemoties viņa priekšā?

— Mana dārgā, — teica gultzinis, — tu alojies! Kā liecina tavi vārdi, tu nezini patieso stāvokli; par zobu griešanu nav ne runas. Mani mājas ļaudis visi kā viens mīl Osarsifu — sākot ar bufetes rakstvedi un beidzot ar suņu puisi un vispēdējo tavu kalponi, un it neviens nekaunas paklausīt viņam. Es nudien nezinu, kur tu ņem tādas ziņas, ka šeit, namā, par viņa paaugstināšanu griež zobus, jo tās ir galīgi aplamas. Gluži pretēji, ikviens cenšas notvert viņa skatienu un mīļu prātu gatavs vai no ādas līst laukā, lai izceltos pārējo vidū, kad viņš iet garām, un smaidīdams nolasa viņam katru rīkojumu no acīm. Pat tie, kara savu vietu vajadzēja atdot viņam, raugās uz viņu taisni un atklāti, nevis greizi, jo viņa spējas apbūrušas visus. Kāpēc? Tāpēc, ka uz tām nekādi nav attiecināms tas, ko tu teici, un vispirmām kārtām šai ziņā, kā izrādās, tev radušies nepareizi priekšstati. Jo šīs spējas nebūt nav mulsinoša viņa personas piedeva, tās ir svētītā spējas, varētu pat teikt, ka tās ir pelnītas, ja tādējādi nepieļaujami netiktu nošķirti cilvēks un viņa spējas un ja dabas dotumiem vispār būtu kāds sakars ar nopelnu. Lūk, tāpēc ļaudis upes vai zemes ceļā pazīst viņu pa gabalu un, iegrūduši cits citam dunku sānos, iepriecināti nosaka: «Tas tur ir Osarsifs, Petepra personīgais kalps, Mont-kava mute, lielisks puisis, un dodas viņš sava kunga uzdevumā kārtot darījumus, no kuriem, pa savam paradumam, gūs labu peļņu.» Vīrieši raugās uz viņu taisni un atklāti, turpretī sievietes vēro viņu iesānis, slēpdamas savas acis, un tā, ja runa ir par sievietēm, cik man zināms, ir tikpat laba zīme kā vīriešu taisnais un atklātais skatiens. Man ir arī stāstīts, ka, ieraugot viņu pilsētas ielās un tirdzinieku ailēs, jaunavas nereti pakāpjoties uz mūriem un namu jumtiem un, nomaukušas no pirkstiem zelta gredzenus, metot tos viņam pie kājām, lai pievērstu viņa skatienus sev. Tikai tas viņām neizdodoties.

Enī klausījās, aiz jūsmas vai pamirusi. Jāzepa slavinājumi, stāsti par to, cik viņš iemīļots, neaprakstāmi skurbi nāja viņu; uguns šaltīm līksme izskrēja viņai caur dzīs-slām, lika strauji cilāties krūtīm, elpai izlauzties aprauti, īsiem grūdieniem, it kā viņu kratītu elsas; ausu ļipiņas viņai tumši pietvīka, un tikai ar lielām pūlēm viņa apvaldīja svētlaimīgu smaidu. Kā lai iežēlīgais nekrata galvu par tik lielu bezprātu? Jāzepa slavināšanai neizbēgami bija jāpastiprina sievietes vājība uz vergu svešzemnieku, ja atļauts tā izteikties, bija jaattaisno šī vājība pašas lepnuma priekšā, dzenot viņu vēl jo dziļāk postā, salaužot viņas apņēmību novest līdz galam to, kāpēc bija nākusi, proti, glābt savu dzīvi. Vai tas būtu pamats līksmei? ... Kur nu, toties svētlaimei gan, un tā ir atšķirība, ar kuru žēlsirdim, lai arī kratot galvu, jāsamierinās. Viņa, starp citu, arī cieta, turklāt ne pa jokam. Vēsts, ka sievietes jslepus mielo acis gar Jāzepu un met tam pie kājām gredzenus, lika viņai izjust mokošu greizsirdību, vēl jo vairāk pastiprināja viņas vājību un vienlaikus iedvesa viņai negantu naidu pret visiem, kam piemita tā pati vājība. Tas, ka gredzenu metējām nebija izdevies pievērst sev Jāzepa uzmanību, nedaudz nomierināja viņu un deva spēku arī turpmāk izturēties kā ar saprātu apveltītai būtnei. Viņa teica:

— Lai paliek nepieminēts, mans draugs, ka tas nav īpaši smalkjūtīgi no tavas puses — izklaidēt mani ar stāstiem par Veses jaunavu nosodāmo uzvedību, viss viens, cik patiesības ir valodās, ko, iespējams, izplata pats iedomīgais varonis vai ļaudis, kurus viņš, dodams tiem solījumus, uzpircis, lai tie kvēpina viņam vīraku;

Spriedelēt šādi par jau neglābjami iemīlēto viņai bija vieglāk, nekā varētu likties. Viņa darīja to mehāniski, it kā neliegdama runāt kādam citam, kas nebija viņa pati, un runājot viņas tik melodiskā balss kļuva neskanīga, atbilzdama nekustīgajiem vaibstiem un tukšajam skatienam un nemaz neslēpdama, ka teiktais ir meli.

— Galvenais, — viņa turpināja tai pašā neskanīgajā balsī, — ir tas, ka tavs pārmetums — man neesot zināms, kas risinās namā, — neskāris mani, vēršas pret tevi pašu, tā ka tev prātīgāk būtu bijis klusēt. Paradušam ne par ko nerūpēties, noskatīties uz visu it kā no malas, iztālēm, tev derētu kaut nedaudz apšaubīt pašam savas zināšanas par to, kas notiek ap tevi. Patiesība ir tāda, ka, šim kalpam namā gūstot virsroku, aug arī naids pret viņu un plašumā vēršas neapmierinātība tavu ļaužu vidū. Dudu, tavs dārglietu glabātājs, ne vienu reizi vien, pat daudzreiz šai sakarā runājis manā priekšā un rūgti sūdzējies par nešķīsto, kura kundzība sāpina bijīgos...

— Ko tu neteiksi! — iesmējās Petepra. — Brašs gan tev ir sabiedrotais, neņem ļaunā, mana puķe, — brašs un vērā liekams! Tavs Dudu ir nulle, izlēcējs un lielībnieks, ceturtā daļa no cilvēka un smieklīgs spenēzis. Kā var uztvert nopietni viņa teikto, vienalga, par kādu jautājumu — šo vai citu — viņš spriestu!

— Par viņa augumu, — atcirta Mūta, — patlaban nav runa. Ja Dudu teiktais būtu tik nicināms un spriedums — tik nenozīmīgs, tu laikam vis neieceltu viņu par tērpu pārzini!

— Drīzāk* tas bija joks, — atteica Petepra, — arī galma punduriem augstus amatus piešķir tikai izklaidēšanās nolūkā. Viņa auguma biedru, to otru nerru, ļaudis pat iesaukuši par Vezīru — arī tas taču nav par pilnu ņemams.

— Man nav vajadzības norādīt uz atšķirību starp abiem punduriem, — iebilda Mūta. — Tā tev ir labi zi-

nāma, un tikai šobrīd tu liedzies to saskatīt. Tas nudien ir gaužām bēdīgi, ka man tavā priekšā jaaizstav tavs uzticamākais un krietnākais kalps, jo tu nodari viņam pāri. Ja neņem vērā mazliet paīso augumu, Dudu kungs ir cienījams, visnotaļ nopietns un solīds cilvēks, kurš nav pelnījis, ka viņu sauc par nerru, un viņa vārdam un spriedumam saimniecības un goda jautājumos ir liels svars.

— Viņš sniedz man līdz šejienei, — teica augstmanis, sāniski pielicis delnu pie liela kaula.

Mūta paklusēja brīdi.

— Neaizmirsti, lūdzams, — viņa teica, apkopojusi domas, — ka tu esi sevišķi gara auguma un augsts kā tornis, mans laulātais draugs. Dudu tev droši vien šķiet niecīgāks nekā citiem, piemēram, Cesetai, viņa sievai, manai padotajai, un viņa bērniem, kas arī ir vidēja auguma un mīlestībā un godbijā paceļ acis uz savu dzemdinātāju.

— Ha, ha, paceļ acis!

— Es lietoju šo izteicienu ar nolūku — augstākā, dzejiskā nozīmē.

— Ak tā, — zobojās Petepra, — pat dzejiski tu sāc izteikties, pieminēdama savu Dudu! Ja atmiņa mani neviļ, tu gaudies, ka mūsu saruna tevi garlaiko. Tad zini, ka jau labu brīdi tu garlaiko mani ar valodām par uzpūtīgu nelgu.

— Mēs tikpat labi varam pievērsties citai tēmai, — viņa pakļāvīgi teica, — ja šī tev nav tīkama. Man nav vajadzīgs, lai persona, uz kuru novirzījās saruna, atbalsta manu pašā būtībā trīskārt pamatoto lūgumu, ar ko esmu spiesta griezties pie tevis, tāpat kā tev nav nepieciešama viņa godājamā liecība, lai saprastu, ka manu lūgumu nevar atstāt neizpildītu.

— Tev ir kāds lūgums?

«Tātad tomēr,» viņš ar rūgtumu nodomāja. «Izrādās, viņa tiešām ieradusies vairāk vai mazāk apgrūtinošā jautājumā. Cerība, ka viņa atnākusi vienīgi aiz vēlēšanās pabūt kopā ar mani, nav attaisnojusies. Tāpēc es viņas lūgumam jau iepriekš sevišķi labvēlīgi noskaņots neesmu.»

— Kas tas par lūgumu? — viņš jautāja.

— Tas ir lūgums, lai tu, mans laulātais draugs, padzen svešo vergu, kā vārdu es atkārtot nevēlos, no mājas, kur viņš aiz nepelnītas labvēlības un noziedzīgas nevērības varējis pieņemties spēkā, līdz godājams nams kļuvis par piedauzības namu.

— Padzīt Osarsifu? No mājas? Kas tev ienācis prātā!

— Prātā, mans laulātais draugs, man ir nama gods un labklājība. Tava nama labā slava man prātā un Ēģiptes dievi, un tavs pienākums ne tikai dievu, bet arī savā un savas laulātās māsas — ziedotās un aiztaupītās priekšā, kura Mātes tērpā, godinot Amunu, skandina sistru. Lūk, tas man ir prātā, un es nešaubos ne mirkli, ka pietiek to atsaukt tev atmiņā, lai manas domas viscaur būtu tavas domas un tu nevilcinoties izpildītu manu lūgumu.

— Padzīt Osarsifu... Mana dārgā, tas nav iespējams, izmet to no galvas — prasīt kaut ko tādu ir neprāts un pēdējie graži; tādai domai nav vietas manā galvā, tā man ir sveša, un sašutumā pret to saceļas visas manas domas.

«Te tev nu bija,» viņš teica sev sapīcis un apjucis. «Tad tāda ir tā prasība, kuras dēļ viņa ieradusies šai stundā, izlikdamās, ka vēlas vienīgi pasēdēt kopā un patērzēt ar mani. Es paredzēju to, taču līdz pēdējam mirklim neatskārtu, ko īsti viņa lūgs, — tik pretīgs šis lūgums ir manai dibinātajai savtībai un diemžēl arī nepiemērots, lai tikai viņai liktos grūti izpildāms, bet man grūtības neradītu; gluži otrādi, nelaimīgā kārtā tas viņai, kā redzams, liekas pavisam viegli izpildāms, turpretī man ir ārkārtīgi nevēlams. Ne velti man uzreiz radās bažas, ka mans miers ir apdraudēts. Nudien žēl, ka man liegta iespēja iepriecēt sievu, jo nīstu es viņu nelabprāt.»

— Tavi aizspriedumi pret šo jaunekli, puķīt, — viņš sacīja, — aizspriedumi, kas mudina tevi izteikt tik neizpildāmu lūgumu, tiešām ir nožēlas cienīgi. Acīmredzot tu spried par viņu vienīgi pēc tām paļām un ķengu runām, ko viņam tavā priekšā veltī visādi sīkuļi, pati neiepazinusi izcilās īpašības, kuras, par spīti viņa jaunībai, manuprāt, dara viņu piemērotu ne vienam vien augstākam, ne tikai manu īpašumu pārvaldnieka amatam. Sauc viņu, ja vēlies, par vergu un barbaru, — turoties pie burta, tev būs taisnība, — bet vai tevi apmierina taisnība, kurai nav iekšēja seguma? Vai tā ir pieņemts un vai tas ir pareizi — spriest par cilvēku pēc tā, vai viņš ir brīvais vai nebrīvais, vietējais vai svešinieks, nevis pēc tā, vai prāts viņam ir tumšs un neskolots jeb vai gaišu to darījis vārds un cildenu — vārda burvju vara? Kāda ir paraža, un kā šai ziņā sprieda mūsu senči? Bet šā verga valoda ir skaidra un līksmīga, un izsmalcināti labskanīga, un rokraksts viņam ir glīts, un lasa viņš priekšā tā, it kā, pats sava prāta vadīts, runādams izteiktu sevi un it visa rakstītā vārda atjauta un gudrība nāktu no viņa un būtu viņa radīta, tā ka klausītājs muti vien iepleš aiz brīnumiem. Es gribētu, lai tu iepazīsti jaunekli, visžēlīgi tikdamās ar viņu, un iemanto viņa draudzību, no kuras tev būtu vairāk labuma nekā no biedrošanās ar plātīgo dergli.

— Es nevēlos nedz iepazīt viņu, nedz tikties ar viņu, — viņa iespītīgi atbildēja. — Redzams, es esmu maldījusies, domādama, ka tu esi beidzis cildināt savu kalpu. Izrādās, tev šai sakarā vēl šis tas bija bilstams. Tagad es gaidu, ka tu apsolīsi izpildīt manu svēti taisnīgo lūgumu.

— To es neapsolu, — viņš atbildēja, — tāpēc ka tavu lūgumu izraisījis pārpratums. Tas ir aplams un nav izpildāms vairāku iemeslu dēļ, — atliek vienīgi jautājums, vai man izdosies tev to ieskaidrot; ja es to nespēšu, lūgums, tici man, vieglāk izpildāms nekļūs. Es jau teicu tev, ka Osarsifs nav pirmais, kas pagadās. Viņš vairo nama bagātību, būdams tam augstu vērtējams kalps, — kurš gan, pazīdams viņu, ies aplaupīt sevi? Osarsifa padzīšana būtu smags zaudējums namam un rupjš pāri darījums viņam, nevainojamam smalkas iedabas jauneklim; atlaist viņu un ne no šā, ne no tā aizraidīt būtu neiedomājami aplams solis, vieglu sirdi neviens tādu soli nespers.

— Tu bīsties verga?

— Es bīstos dievu, kuri, būdami ar viņu, liek visam sekmēties viņa rokās un pašam iemantot labvēlību visas pasaules acīs, — kas tie par dieviem, man zināt nav dots, taču tas, ka viņā tie vareni apliecina sevi, nav noliedzams. Neatteikusies iepazīt viņu tuvāk, tu drīz vien atmestu domu, ka viņš, piemēram, grūžams klaušu darba bedrē vai nicīgi pārdodams tālāk. Itin drīz, proti, — par to es nešaubos — tu justu viņam līdzi un atmaigtu savā sirdī pret jaunekli, jo starp viņa un tavu dzīvi rodams ne viens vien saskares punkts, un, ja man patīk redzēt viņu savā tuvumā, tad tas, atzīšos vaļsirdīgi, tā ir tāpēc, ka viņš man dažbrīd atgādina tevi...

— Petepra!

— Es saku to, ko domāju, un nebūt neesmu zaudējis prātu. Vai tu neesi nolemta un aiztaupīta dievam, kura priekšā dejo, būdama viņa svētā blakussieva, un nelepojies ļaužu priekšā ar savas nolemtības upura rotu? Redzi, arī šis jauneklis, kā viņš pats man stāstījis, valkā līdzīgu rotu, tikpat neredzamu kā tava, — runa, liekas, ir par mūžzaļu augu, aiztaupītas un ziedotas jaunības simbolu, kā liecina diezgan ērmotais nosaukums, jo augu viņa dzimtenē dēvē par «neaizskaramības» zālīti. To es uzzināju no Osarsifa — uzzināju ar izbrīnu, jojieko tamlīdzīgu vēl nebiju dzirdējis. Es zināju vienīgi Āzijas dievus Atisu un Ašratu un audzelības baālus. Bet viņš un viņējie pielūdz dievu, par kuru man nebija ne jausmas un kura degsmība mani pārsteidza. Jo šis vientuļais dievs prasa, lai ticīgie mīl tikai viņu, un slēdz ar tiem asins-derību — tas viss ir ļoti savādi. Būtībā viņi visi valkā šo rotu un ir aiztaupīti savam dievam it kā līgava savam līgavainim. Bet no viņu vidus tas īpaši izraugās kādu vienu pilnajam upurim, lai tas pa īstam nestu nolemtas jaunības ziedu un pa īstam būtu aiztaupīts greizsirdim. Un, padomā vien, tāds izraudzītais ir Osarsifs! Viņiem, tā viņš saka, esot zināms kaut kas tāds, ko sauc par grēku un grēka dārzu, un vēl viņi piedomājuši klāt zvērus, kuri glūn no dārza krūmiem, — veselus trīs, turklāl neaprakstāmi pretīgus no skata, un vārds tiem ir «Kauns», «Vaina» un «Ņirgas». Šai sakarā man ir divi jautājumi tev. Pirmais: vai var vēlēties labāku kalpu un namzini par tādu, kas jau piedzimis, lai būtu uzticams, un no bērna kājas bīstas grēka? Un otrs: vai es pārspīlēju, ieminēdamies par saskares punktiem starp tevi un viņu?

Ak vai, kā sabijās Mūt-em-eneta, izdzirdusi šos vīra vārdus! Negantās mokas, ko viņa bija cietusi, uzklausot vēsti par jaunavām, kuras met Jāzepam gredzenus, bija sīkums, bija tīrā izprieca salīdzinājumā ar salto asmeni, kas caururba viņu, uzzinot, kāpēc pilsētas meitām nebija izdevies pievērst sev Jāzepa skatienus. Briesmīgas bailes, it kā apjaušot, kas viss būs jāizcieš viņa dēļ, sagrāba Mūtu, un bezspēcīgs izmisums atspoguļojās viņas augšup pavērstajā sejā. Jācenšas kaut nedaudz iejusties viņas stāvoklī, kurš, ja neņem vērā visu citu, turklāt bija smieklīgs. Par ko gan viņa te cīnījās, mēģinādama lauzt Potifara stūrgalvību, ja tas, ko viņš teica, bija patiesība? Ja sapnis par dziedināšanu, kas viņai atvēra acis un pie-< spieda viņu doties šurp, bija māns? Ja cilvēks, no kura^ viņa centās paglābt savu un sava vīra — neīstā karavadoņa dzīvi, bija pilna upura nesējs — apsolītais un aiztaupītais, greizsirža dieva acuraugs? Kādā maldu ceļā viņa baidījusies aizmaldīties? Viņai nebija spēka — un arī tiesību, kā pašai likās, — piesegt ar roku acis, kas, stingi vērdamās tukšumā, šķiet, skatīja trīs dārza zvērus — Kaunu, Vainu un Ņirgas, un pēdējais palaida zvie-dzīgu hiēnas smieklu. Tas nebija izturams. «Prom, prom,» viņa drudžaini domāja, «tādā gadījumā vēl jo drīzāk prom šo jaunekli, kurš dziedina mani mānīgā sapnī — nekrietnā, divtik mānīgā un kaunpilnā tāpēc, ka veltīgi, ak, gluži veltīgi es mestu viņam gredzenu no sava pirksta! Jā, es daru pareizi, ka cīnos, un man joprojām jācīnās — it īpaši tagad, kad zinu patiesos apstākļus! Bet vai es ticu tam, ko saku, un klusībā, gluži otrādi, uzvaras paļāvībā neceru, ka manas alkas pēc dziedināšanas izrādīsies stiprākas par viņa saderinātību, ka tās uzveiks visu un viņš sekos manam skatienam, lai nomierinātu manas asinis? Manas cerības, manas bailes — vai tās ir tik lielas, ka būtībā liekas neuzveicamas? Nu, tādā gadījumā man ir pavisam skaidrs, ka manis labā viņam jo drīzāk jāpazūd no manām acīm un jāatstāj nams. Te sēž mans tuklrocis vīrs — tornis, ne cilvēks, kam Dudu, raženais punduris, sniedzas līdz liela kaulam. Viņš ir faraona virsnieks. Tikai no viņa un no viņa labās gribas man gaidāms dziedinājums un glābiņš — no viņa vien! ...» Un, it kā meklēdama patvērumu pie sava kūtrā vīra, pirmā, kurš pagadījies pa rokai, lai, uzrunājot to, pārbaudītu, ko vērta pašas vēlēšanās izdziedināties, viņa atsāka runāt un atbildēja Potifaram skanīgā, dziedošā balsī:

— Atļauj man neiedziļināties tavos vārdos un strīdoties neiebilst tev, draugs, lai atspēkotu tevis teikto! Tās būtu liekas pūles. Nekā pārspriežama tavos izteikumos nav, vienlīdz labi tu būtu varējis klusēt vai teikt: «Es nevēlos!» Tas viss ir nieki — tikai tavas nepiekāpības vieplis un ārējā izpausme — un nepierāda neko citu kā vien to, ka tavi lēmumi ir nelokāmi kā varš un tava griba — cieta kā granīts. Kādēļ man veltīgi šķiest vārdus, apstrīdot tavus lēmumus, ja mīlošas sievietes maigumā izjūtu pret tiem apbrīnu? Šobrīd es gaidu kaut ko citu — to, kas bez šīm īpašībām būtu maz vai neko nebūtu vērts, taču, pastāvot tām, iegūst milzu vērtību: es gaidu, ka tu, kļuvis iecietīgs, piekāpsies šajā stundā, kura nav tāda kā citas, ka šajā gaidpilnajā mūsu divtu-lības stundā, kurā es atnācu pie tevis, tava vīra griba nolieksies pie manis un gandarīs mani, lūdzēju, bilzdama: «Bez piedauzības lai ir šis nams, un Osarsifs lai top atcelts un padzīts, un pārdots!» Vai es izdzirdēšu šos vārdus, mans kungs un laulātais draugs?

— Tu jau dzirdēji, mana labā, ka šādus vārdus tev nedzirdēt, lai kā man gribētos darīt tev prieku. Es nevaru nedz padzīt, nedz pārdot Osarsifu, es nevaru to vēlēties, jo tāda nav mana griba.

— Tu nevari to vēlēties? Tava griba tātad valda pār tevi, nevis tu pār viņu?

— Mans bērns, tā ir matu skaldīšana. Vai tad starp mani un manu gribu ir kāda atšķirība, un vai viens būtu kungs, bet otrs — kalps, ja viens uzveiktu otru? Pamēģini pati rīkoties pret savu gribu un vēlēties to, kas tev ir galīgi nevēlams un gluži vai derdzas!

— Es esmu gatava tam, — viņa teica, atsviezdama galvu, — ja runa ir par kaut ko augstāku — godu, lepnumu, valsti!

— Ne par ko tādu pašreiz runa nav, — viņš atbildēja, — vai, pareizāk sakot, runa ir par veselā saprāta godu, gudrības lepnumu un taisnības valsti.

— Nepiemini nedz vienu, nedz otru, nedz trešu, Pe-tepra! — viņa teica skanīgu balsi. — Piemini šo te stundu, tieši šo — ar tās gaidām, stundu, kurā es, pārkāpusi ierasto kārtību un iztraucējusi tavu mieru, esmu atnākusi pie tevis! Redzi, es apkampju tavus ceļgalus, lūgdama tevi: izpildi manu vēlmi, rādīdams savu varu, mans laulātais draugs, un, uzklausījis mani šo vienu reizi, neliedz man aiziet gandarītai!

— Lai arī man ir patīkami, — viņš atbildēja, — ap ceļgaliem just tavas daiļās rokas, es piekāpties nevaru, un tikai šo maigo roku dēļ es izteikšos maigi, pārmezdams tev, ka tu nesaudzē manu mieru un mana labsajūta, šķiet, tev nerūp nemaz. Bet, kaut arī tu neko tādu man neesi jautājusi, es šai īpašā stundā zem četrām acīm tomēr atklāšu tev kādu noslēpumu. Raugi, — viņš teica, tik tiešām sataisījis noslēpumainu seju, — Osarsifs man ir neatvietojams — ne tikai nama labad, kura labklājību viņš vairo, vai tāpēc vien, ka viņš izteiksmīgāk par jebkuru citu lasa viedus rituļus. Vajadzīgs viņš man ir vēl kāda iemesla dēļ. Teikdams, ka viņš iedveš man tīkamu paļāvību, es nebūtu pateicis visu; runa ir par kaut ko nesalīdzināmi svarīgāku. Tiesa, arī spirdzinošas atjautas viņam ne reizi nav trūcis; taču galvenais ir tas, ka ik stundu, ik brīdi viņš zina pateikt par mani pašu kaut ko tādu, kas man palīdz ieraudzīt sevi vislabākajā, ja pat ne dievišķā gaismā un sirdī stiprina pašcieņu, liekot justies ...

— Neliedz man iet cīņā pret viņu, — teica Mūta, ciešāk apskaudama vīra ceļgalus, — un tavā priekšā uzveikt kalpu, kurš, vienīgi runādams, iedveš tev spēku un stiprina tavu pašapziņu! Man tas izdodas labāk. Es paveru tev iespēju justies sirdī īsti stipram, darot pašam — bez citu palīdzības to, ko prasa šī stunda, un atgriežot kalpu tuksnesī. Jo varenāks, mans laulātais draugs, tu būsi pats sava spēka apziņā, ja es, saņēmusi, ko lūdzu, aiziešu gandarīta!

— Tu domā? — viņš noteica blisnīdams. — Tad dzirdi! Tiklīdz mans namzinis Mont-kavs būs aizgājis mūžībā (jo ilgi viņš vairs nedzīvos), es iecelšu par pārvaldnieku kādu citu, nevis Osarsifu, teiksim, Hamatu, bufetes pārzini. Bet Osarsifs paliks namā.

Viņa papurināja galvu.

— Ar to nedz man būtu līdzēts, mans draugs, nedz tev un tavai spēka apziņai. Jo tādējādi tikai pa pusei — ja ne vēl mazāk — būtu izpildīts tas, ko es lūdzu, un attaisnotas netiktu ar šo stundu saistītās cerības. Osarsifam jāatstāj nams.

— Tādā gadījumā, — viņš aši teica, — ja tas tevi neapmierina, es atsaucu savu piedāvājumu, un jauneklis pārvaldīs namu.

Viņa atlaida vīra ceļgalus.

— Vai tas ir tavs pēdējais vārds?

— Cita man diemžēl nav.

— Tad es eju, — viņa izdvesa un piecēlās.

— Ko lai dara, — viņš atbildēja. — Visā visumā mēs jauki pavadījām laiku. Es aizsūtīšu tev dāvanu, lai tevi iepriecinātu, — svaidāmās eļļas trauciņu ar ziloņkaulā izgrebtām zivīm, pelēm un acīm.

Mūta pagrieza viņam muguru un devās uz kolonnu rindas pusi. Nonākusi tur, viņa mirkli pastāvēja, saņēmusi rokā dažas tērpa krokas, atbalstījās pret vienu no slaidajām kolonnām un, piespiedusi rokai pieri, paslēpa seju plīvura ielocēs. Neviens tai brīdī neredzēja viņas acis ...

Pēc tam, sasitusi plaukstas, Mūta atstāja zāli.

TRĪS SARUNAS

Atstāstījuši šo domu apmaiņu, mēs esam tiktāl pavirzījušies uz priekšu mūsu likteņstāstā, ka varam atskatīties uz vietu, kur, aizsteidzoties priekšā vēstījumam, jau ieminējāmies par neparasto ornamentu, kādu dzīves kaleido-skopiskajā rotāļā izveidoja apstākļi. Mēs teicām, ka ap to laiku, kad pavēlniece šķietami neatlaidīgi dzīrās padzīt Jāzepu no Potifara nama, ko līdz šim bija centies izdarīt Dudu, precētais punduris, — ka tieši tolaik apģērbu pārzinis sāka pielīst Jāzepam un tēlot uzticamu draugu — turklāt ne tikai viņa, bet arī kundzes priekšā, kurai dzirdot kā vien mācēdams slavēja un cildināja jaunekli. Tā tas bija, mēs neko neesam sagrozījuši. Bet notika šādi tāpēc, ka Dudu bija nopratis un saskatījis, kas risinās Mūtas dvēselē un kāpēc viņa tik ļoti vēlas, lai jauneklis Osarsifs izgaistu no viņas redzes loka; Dudu atskārta to, pateicoties saulei tik radniecīgajam spēkam, kas iemita viņā, zemaudzī, un ko viņš loloja un izkopa jo dedzīgāk, jo mazāk tas atbilda viņa pundura augumam; tāpēc viņš, Dudu, šajā jomā tiešām bija uzskatāms par izmanīgu lietpratēju un zinošu cilvēku ar smalku degunu it visās tās padarīšanās — lai arī tieši šīs spējas dēļ varbūt bija zaudējis krietnu tiesu savas liliputa asre-dzības un atjautas.

Itin drīz viņam tātad atausa gaisma par to, ko pa»s ievadījis vai vismaz veicinājis, patriotisma vārdā žēlodamies kundzei par Jāzepa izaugsmi namā, — atausa mulsi izbrīnītam daudz ātrāk nekā Mūtai; jo sākumā Dudu palīdzēja dāmas lepnā neziņa, viņai ir nedomājot par piesardzību, bet vēlāk, kad viņai bija atvērušās acis, — visiem jūtu varā nonākušajiem un apmātajiem raksturīgā nespēja slēpt savu dvēseles stāvokli. Tā Dudu noprata, ka kundze taisās neglābjami, bezcerīgi, visā nopietnībā, ka tas viņas dabā, iemīlēties laulātā drauga svešzemniecis-kajā kalpā un priekšā lasītājā, un apmierināts saberzēja rokas. Kaut ko tādu viņš nebija nedz paredzējis, nedz iecerējis, taču tas, viņš nosprieda, varēja iegrūst uzkli deni nesalīdzināmi dziļākā bedrē nekā tīšuprāt raktajā; un Dudu pēkšņi sāka tēlot lomu, ko pēc viņa tēlojuši neskaitāmi citi un ko arī viņš — kā jau savā ziņā vēlīna cilvēces attīstības posma pārstāvis — diezin vai tēloja pirmais: lai arī par viņa priekšgājējiem nekas liels nav zināms, mums tomēr jāsecina, ka, īstenodams un pilnveidodams šo lomu, viņš, ļaunvēlīgs labvēlis un pazudinošas savstarpējas pievilksmes vēstulnieks, kļūdams par Mūtas un Jāzepa starpnieku, gāja jau dziļi iemītās pēdās.

Kundzes priekšā viņš pamazām veikli mainīja toni, vispirms neskaidri, pēc tam pavisam nešaubīgi sajēdzis, kas

norisinās viņas sirdī. Jo tagad kundze pati aicināja viņu apspriest jautājumu, ar kuru viņš agrāk bija tai uzplijies, aprunādams Jāzepu, un pati uzsāka sarunas par šo negantību, viņam pirmajā brīdī secinot, ka beidzot arī pa-vēlniece aizsvilusies naidā, ko viņš centies tai iepotēt, un kļuvusi dedzīga Jāzepa nīdēja. Bet itin drīz viņš noģida patiesību, jo pavēlnieces runas veids viņam šķita savāds.

— Priekšniek, — viņa teica (Dudu par iepriecinājumu kundze uzrunāja viņu par «priekšnieku», lai gan viņš bija vienīgi augstāka ranga kalpotājs, proti, apģērbu un dārglietu pārzinis), — priekšniek, es liku jūs atsaukt vienam no sievu nama vārtniekiem, aizsūtījusi pie tā kalponi nūbieti, tāpēc ka velti izgaidījos, vai neatnāksiet pats, jo mums neatliekami jāapspriež kāda rūpē — jautājums, ko es tā dēvēju tālab, ka jums tas rūp un jūs tam pievērsāt manu uzmanību. Man jāizsaka jums viegli pārmetumi, aiz saudzības rēķinoties ar jūsu nopelniem un pundurību, ka neieradāties neaicināts un pēc paša ierosmes, bet likāt man mokoši gaidīt, jo gaidīt vispār ir mokoši, turklāt manas kārtas sievietes necienīgi, tāpēc divtik mokoši. Par to, ka šī rūpē man ķeras pie sirds, — es runāju par jaunekli, kura vārdu, vajadzības spiesta, esmu iegaumējusi, ja jau viņš, kā man gadījies dzirdēt, kļuvis par nama pārzini Osīrisa Mont-kava vietā un jums visiem vai vismaz daudziem par sajūsmu daiļš apstaigā . darbnīcas, — par to, ka šāds kauns un negods, es saku, man ķeras pie sirds, tev, punduri, būtu jāpriecājas, jo tu biji tas, kura žēlošanās iesvēla manī šīs jūtas un lika man saskatīt negantību, kas citādi, iespējams, nebūtu mani satraukusi, toties tagad ne dienu, ne nakti nedod man miera. Bet tu, uzvēlis man rūpi, nerādies vairs ne acīs, lai apspriestu, kas steidzami darāms, un pamet mani vienu manos sirdēstos, tā ka galu galā jāsūta pēc tevis un jāpavēl tev stāties manā priekšā, lai apdomātu šīs errastības, jo nekas nav tik nelāgi kā šādā likstā palikt vienai. Tas tev, draugs, būtu jāsaprot! Ko tu viens bez sabiedrotās, savas pavēlnieces, iespētu pret nīstamo, kuram salīdzinājumā ar tevi tik daudz priekšrocību, ka tavs naids, apģērbu glabātāj, lai arī es to atbalstu, atzīstams par gluži bezspēcīgu! Labvēlība, ko viņam izrāda kungs, neciezdams turpretī tevi ne acu galā, ir liela un nesatricināma, jo viņš iekarojis kunga sirdi ar atjautību un pievilcību un dievi visam liek sekmēties viņa rokās. Kā tas tiem izdodas? Es šaubos, vai viņa dievi, it īpaši šeit, zemēs, kur tie sveši un netiek pielūgti, ir tik vareni, ka spēj paveikt visu, ko paveikt izdevies viņam, kopš viņš pārkāpis mūsu nama slieksni. Viņā pašā acīmredzot iemājo kādas spējas, kas palīdz gūt panākumus, jo bez tādām vispēdējais vergs nemūžam nekļūtu par pārraugu un paša namziņa pēcnieku, un nav šaubu, ka gudrības ziņā tu, sīkuli, neesi cienīgs atraisīt viņam kurpju siksnas, tāpat kā nevari sacensties ar viņu ārējā pievilcībā, ja jau viņa augums un stāja — kaut arī mums abiem tas nav izprotams — valdzināt valdzina kuru katru. Visi mīl viņu un cenšas notvert viņa skatienu — ne tikai saime, bet arī ūdens un zemes ceļā sastaptie un ļaudis pilsētas ielās; man pat ir ziņots; līdzko viņš parādoties tur, sievietes bariem sakāpjot uz namu jumtiem, alkdamas nolāgot viņu, un par iekāres zīmi metot viņam gredzenus no savu roku pirkstiem. Tie ir negantības kalngali, un jo sevišķi tāpēc man neciešas runāt ar jums, priekšniek, un uzklausīt jūsu domas, kas būtu darāms, lai novērstu šādas bezkaunības, kā arī, no otras puses, izteikt jums savu viedokli. Jo šonakt, mocīdamās ar bezmiegu, es apsvēru, vai, viņam dodoties uz pilsētu, līdzi nav sūtāmi loka šāvēji, lai tie pavada viņu un sievietēm, kas tā uzvedas, raida bultu sejā — jā, jā, tieši sejā, un nospriedu, ka tas katrā ziņā jādara un noteikti tā jārīkojas; un, tā kā tu beidzot esi ieradies, es uzlieku tev par pienākumu nekavējoties dot šādu rīkojumu — uz manu atbildību, lai ari tieši nesaucot mani vārdā; tu vari izturēties tā, it kā ši doma tev pašam būtu ienākusi prātā, un ar to lepoties. Augstākais, viņam, Osarsifam, tu drīksti atklāt, ka es, kundze, esmu vēlējusi, lai sievietēm raida bultu sejā, un vari paklausīties, ko viņš par to saka un kā atsaucas par manu lēmumu; bet pēc tam tu atstāstīsi man viņa vārdus, turklāt ieradīsies pats un uz karstām pēdām, negaidījis, līdz atkal aicinu tevi, lieku reizi izmocījusies gaidīdama un vai nobeigusies aiz sirdēstiem, ka tik grūtā jautājumā palieku viena. Jo diemžēl man rodas iespaids, ka viņam, tērpzinim, šī negantība vairs nerūp, ka savā naidā viņš kļuvis remdens un man vienai jānopūlas Amuna vārdā. Pēc godājamā Beknehonsa un arī tava ieteikuma apskāvusi sava pavēlnieka — faraona karavadoņa Petepra ceļgalus, es cīnījos ar viņu pusi nakts un, traucēdama viņa mieru un pazemodama sevi, prasīju, lai viņš dara galu negantībai, taču neko nesasniedzu pret viņa granītcieto gribu un aizgāju viena un negandarīta.

Bet pēc tevis, slkuļa, man jāsūta ziņnesis pēc ziņneša, lūdzoties, lai tu ierodies un palīdzi, pastāstīdams kaut vai, piemēram, šo to par nekrietno jaunekli, nama nezāli, un viņa iznešanos: vai viņš plātās ar nule izvilto godu, kā viņš atsaucas par mājas ļaudīm un kungiem, piemēram, par savu pavēlnieci, un ko viņš saka, sarunai nejauši skarot mani. Lai vērstos pret viņu un liegtu viņam tikt uz augšu, man viņš jāiepazīst un jāzina, ko viņš par mani domā. Bet tu aiz tūļības atstāj mani neziņā, kaut gan tev būtu jārosās kā apsvilušam un jāņem visi prāti kopā, un, teiksim, jāiestāsta viņam, lai tuvojas man un, ieradies vizītē, izlūdzas manu labvēlību, ka iepazīstu viņu un izdibinu, kas tā par burvju varu, ar kuru viņš apmāj ļaudis un pārvelk tos savā pusē; jo tur jābūt kādam noslēpumam un viņa panākumu cēloņi nav izprotami. Varbūt jūs, rotu spodrinātāj, zināt un varat man paskaidrot, ko ļaudis viņā saskata? Tieši tādēļ es sūtīju pēc jums, pieredzējuša cilvēka, lai iztirzātu šo jautājumu, un jautājusi būtu jau agrāk, ja tu, knausli, būtu atnācis ātrāk. Vai tad viņa augumā un ārienē ir kaut kas neparasts? Kur nu, noaudzis viņš ir tāpat kā daudzi citi un kā jau vīrietis; viņš, dabiski, nav tik mazs kā tu, taču nav ari tāds milzis, kāds, piemēram, ir Petepra, mans laulātais draugs. Varētu teikt, ka viņš ir pienācīgi garš un nav nedz par garu, nedz arī par īsu, bet vai tāds spriedums kādu pārsteigs? Varbūt viņš ir tik stiprs, ka spēj iznest no klēts piecus vai vairāk pūrus sējas graudu, un vīrieši, redzot to, atzinīgi smaida, bet sievietes krīt sajūsmā? Nē, viņa miesas spēki ir gaužām viduvēji, un, ja viņš elkonī saliec roku, viņa vīrišķīgais bicepss vis neuzblīst rupjā lielībā, bet izliecas gaumīgi samērīgs — kā jau cilvēkam, jāteic, vai ari dievam . . . Bet tas sastopams vai uz katra soļa un it nemaz nepalīdz izskaidrot viņa panākumus. Tiesa, tikai galva un seja piešķir augumam nozīmi un cieņu, un taisnības labad atliek vien atzīt, ka viņa naksnīgi tumšās acis zem uzacu lokiem ir skaistas — skaistas tiklab tad, kad, plati atvērtas, raugās pasaulē, kā arī brīžos, kad viņam labpatīk miegties, piešķirot skatienam, kā jūs, protams, esat ievērojis, īpatnēju izteiksmi, ko es nosauktu par sapņainu un aizplīvuroti viltīgu. Bet ko lai saka par viņa muti, un kā lai izskaidro to, ka tā burtiņ apbur visus un ļaudis, kā man stāstīts, viņu tā arī iedēvējuši — par «pārvaldnieka muti»? Tas nav izprotams, tā ir mīkla, kura būtu jāatmin, jo lūpas viņam drīzāk ir pabiezas un smaids, kas rotājas tajās, viņam spīdinot zobus, tikai daļēji palīdz izprast jūsu apmātību pat tad, ja papildus ņem vērā izmaņu, kādā ris vārdi no viņa lūpām. Es piekrītu uzskatam, ka viņa pievilcības noslēpums meklējams mutes izlokā, bet tas ir jāizvilina, lai jo veiksmīgāk ievilktu negantnieku slazdā, ko pats izlicis. Ja mani kalpi nenodos mani un mokoši ilgi neliegs man atbalstu, es apņemos atklāt viņa nodomus un pazudināt viņu. Taču, ja tas man neizdosies, es — tavai zināšanai, knausli, — likšu loka šāvējiem pagriezt ieroci pret viņu un ieraidīt bultu viņam, nolādētajam, sejā — viņa acu naktī un mutes pos-tīgajā lieglaimē!

Tik ērmoto kundzes valodu Dudu uzklausīja ar cienību, pastiepis augšlūpas jumu pār apakšlūpu un par apliecinājumu uzmanībai, kura nebija liekuļota, pielicis riekšā savilkto plauksteli pie auss gliemenes; lietpratība bērnu radīšanas jautājumos palīdzēja pundurim pareizi izprast dzirdēto. Apjautis, kas norisinās kundzes sirdī, viņš grozīja savu nostāju — tiesa, ne pārāk strauji, pakāpeniski, nemanāmi mainīdams toni, izteikdamies par Jāzepu šodien citādi, nekā bija izteicies vakar, tomēr atsaukdamies uz vakar sacīto tā, it kā vakarējais izteikums būtu tikpat labvēlīgs kā šodienējais, lai gan vakar teiktais, kaut arī nedaudz iecietīgāks, bija nesalīdzināmi gānošāks par šodien teikto, un par varēm cenzdamies apgriezt visu otrādi, ko līdz šim bija paudis par Jāzepu, un pataisīt melnu par baltu. Kuram katram normālam cilvēkam viņa neslēptā liekulība un ņirgāšanās par veselo saprātu liktos pretīga un aizdotu dusmas. Bet dzemdinātā ja pieredze pamācīja Dudu, ko visu drīkst atļauties, runājot ar ļaudīm Mūt-em-enetas jūtoņā, un nekautrēdamies viņš atļāvās krietni daudz, saprazdams — kundze, aiz ņemta ar to,-kas brieda viņā, jau tiktāl sajukusi un apstulbusi, ka ne tikai nesašutīs par tādu nekaunību, bet, gluži otrādi, būs pateicīga viņam, pundurim, par apsvie-dīgumu.

— Visaugstdzimusī kundze, — viņš teica, — ja tavs vispadevīgais kalps vakar nestājās tavā priekšā, lai kopā ar tevi apspriestu steidzamus un neatliekamus jautājumus (jo aizvakardien es biju šeit, kā tu tūdaļ atcerēsies, tik-"līdz es tev to atgādināšu, un tikai aiz svētas dedzības tev radies iespaids, ka manis ilgi nav bijis), — ja vakar neatnācu, tas notika vienīgi tāpēc, ka biju pārāk aizņemts, veicot darba pienākumus, taču domās ne mirkli nespēju

atrauties no rūpes, kas tev — un tātad ari man — tik tuva un veltīta Osarsifam, jaunajam namzinim. Galvenā apģērbu glabātāja pienākumi — es ceru, tu mani tādēļ nenosodīsi — man ir mīļi un dārgi, un pieauguši pie sirds, kā jau tas mēdz būt, kad pienākumu nasta, kura sākumā ir par slogu, laika gaitā kļūst neaizstājama. Tas pats būtu sakāms par tik svarīgo uzdevumu, ko pildot tavam vispazemīgajam kalpam nereti tiek gods apspriesties ar tevi. Kā lai neiemīl un neieslēdz savā sirdī rūpi, kuras dēļ, kundze, katru vai katru otro dienu — saukts vai nesaukts — var apmainīties domām ar tevi? Un kā aiz pateicības par tik lielu baudījumu lai neieslēdz sirdī arī pašu rūpes izraisītāju — kaut vai tāpēc vien, ka tam laimējies padarīt tevi raizīgu? Tas ir likumsakarīgi, un tavam kalpam laimīgā kārtā ļauts tev atgādināt, ka šo izraisītāju, tas ir, attiecīgo personu, viņš allaž uzskatījis par tavas ievērības cienīgu. Dudu tiktu sāpīgi nodarīts pāri, domājot, ka jaukā darbošanās garderobē kaut mirkli kavējusi viņu pārlikt un apsvērt rūpi, kurā iedziļināties viņam atvēlējusi kundze. Jo, darot vienu, nav jāpamet novārtā otrs — tas ir princips, pēc kura es vienmēr esmu vadījies kā laicīgās, tā garīgās lietās. Dižs dievs ir Arnuns, nav iedomājams, ka viņš varētu būt dižāks. Bet vai tāpēc nav godājami un mielojami citi abu zemju dievi, pirmām kārtām tie, kas Amunam līdz tāpatībai rada, pat aizdevuši tam savu vārdu, piemēram, _ Onas Atums-Ra-Horahts Lejasēģiptē? Jau tai pēdējā reizē, kad biju izpelnījies pagodinājumu runāt viņas gaišības — savas pavēlnieces priekšā, es — droši vien nemākulīgi un neveiksmīgi — centos ietērpt vārdos domu, cik liels un vieds, un iežēlīgs ir šis dievs, kurš izdarījis apbrīnojamus atklājumus, izgudrojis pulksteni un ieviesis gada dienu rādītāju, bez kuriem mēs būtu līdzīgi dzīvniekiem. Jau jaunībā es klusībā vaicāju sev un tagad jautāju skaļi: kāpēc Amuns savā kapelā lai ņemtu mums ļaunā, ka sirdī mēs turam godā arī šo majestātiski lēnprātīgo un vērienīgo dievu, kura vārdu viņš pievienojis savam vārdam? Vai tad cienījamais Beknehonss nav abu dievu Augstais pravietis? Skaistajos svētkos, kad mana pavēlniece, Amuna blakussieva, šķindot sistrai, dejo dieva priekšā, viņa vairs nav Mūta kā katru dienu — viņa ir Hathora, Atuma-Ra, nevis Amuna svētā laulātā draudzene un māsa ar Saules disku starp ragiem. Paturēdams to prātā, tavs visuzticamais kalps ne mirkli nav atstājis novārtā nedz mūsu kopīgo sirdsrūpi, nedz mitējies tuvoties ziedošajam! jauneklim, Āzijas dzietam, kurš, augdams augumā mūsu vidū, kļuvis par jauno namzini un tavas rūpes izraisītāju, lai, īstāk iepazinis jaunekli, atkal, stātos tava vaiga priekšā un raksturotu viņu pareizāk, nekā tas izdevās pagājušo reizi, lai kā es centos. Visā visumā viņš man šķita apburošs — robežās, ko manai atzinībai nosprauž mans vīrieša dzimums. Gluži citām acīm uz viņu raugās sievietes no mūriem un namu jumtiem, taču, kā es noskaidroju, mūsu jauneklim nebūtu vai tikpat kā nebūtu iebildumu, ja pret tām raidītu bultas, un šai sakarā, liekas, atkrīt vajadzība pavērst ieročus pret viņu. Jo es nejauši dzirdēju viņu sakām: tikai vienai vienīgai esot tiesības uzlūkot un nopētīt viņu, — un, pateicis šos vārdus, viņš, pacēlis uzacu lokus, pa savam paradumam uzmeta man caurcaurēm naksnīgu skatienu — vispirms mirdzoši atklātu, pēc tam aizplīvuroti viltīgu. Kaut arī teiktajā jau bija jaušams mājiens, ko viņš domā par tevi, es nelikos mierā, paradis vērtēt cilvēkus un spriest par tiem atkarībā no to attieksmes pret tevi, un pamanījos novirzīt sarunu uz sieviešu piemīlību, un pajautāju viņam tieši, kā vīrietis vīrietim — kura no visām jebkad redzētajām viņam šķiet pati skaistākā. «Mūt-em-eneta, mana pavēl-niece,» viņš teica, «tuvu un tālu ir skaistākā no visām. Jo nedz šeit, nedz aiz trejdeviņām zemēm otru tik daiļu neatrast.» Pie šiem vārdiem viņš pietvīka Atuma sārtumā, salīdzināmā vienīgi ar sārtmi, kas šobrīd rotājas uz taviem vaigiem, — aiz patikas, cerams, par tava vispade-vīgā kalpa rosīgumu un attapību tai jautājumā, kurš tev ķeras pie sirds. Pat vairāk, aizsteidzies priekšā tavai vēlmei, es ieteicu jaunajam namzinim biežāk apliecināt tev savu cieņu, lai tu, pārbaudīdama viņu, izdibinātu viņa pievilcības un mutes izloka noslēpumu, — šādam uzdevumam es no dabas, liekas, neesmu īsti piemērots. Ieteicis jaunajam namzinim pārvarēt kautrību, es neatlaidīgi mudināju viņu tuvoties tev, ak, kundze, un skūpstīt zemi pie tavām kājām, jo kundze to neņems ļaunā. Viņš palika atbildi parādā. Bet Atuma sarkme, kas jau bija pagaisusi, atkal sārtojās viņa vaigā, un manās acīs tā bija zīme, ka viņš baidās nodot sevi un izpaust savu noslēpumu. Tomēr es nešaubos, ka viņš rīkosies tā, kā es viņam liku. Tiesa, viņš ir pāraudzis mani, vienalga, kādā ceļā tas noticis, un vada namu, toties mūža gadu un laika ziņā, kas aizvadīts šeit, es esmu vecākais un ar tādiem zaļknābjiem runāju skaidru valodu — kā jau vienkāršs cilvēks, kāds ari palieku, vispazemīgi atvadīdamies no savas pavēlnieces

Bildis šos vārdus, Dudu gaužām cienīgi paklanījās, turēdams strupās roķeles taisni gar sāniem, un pagriezies sīkā soli devās pie Jāzepa, kuru sveica, teikdams:

— Gods tev un slava, nama mute!

— Kas tie par brīnumiem, Dudu! — atmeta Jāzeps. — Tu ierodies, lai apliecinātu man savu dārgo cieņu? Kā tad tā? Pavisam nesen tu taču atteicies ēst ar mani pie viena galda un liki man noprast ar vārdiem un mājieniem, ka neciet mani ne acu galā.

— Neciešu? — atgāzis galvu, jautāja Cesetas laulātais draugs. — Es tikai neizrādīju to klaji, bet ieredzu tevi labāk nekā dažs cits, kurš, iespējams, veselus septiņus gadus līdis vai no ādas ārā, izlikdamies, ka ieredz tevi. Es esmu izvēlīgs un piesardzīgs cilvēks, kas par skaistām acīm vien aiz padevības un labvēlības uzreiz vis nekaras otram kaklā, bet gan vērodams noiet malā un briedina savu uzticību kaut vai septiņus gadus. Toties tad, kad tā nobriedusi, uz mani var paļauties līdz pēdējam, un pārbaudītais tagad lai pārbauda mani.

— Ļoti jauki, — noteica Jāzeps. — Man atliek tikai priecāties, ka, lieki netērēdamies, esmu ticis pie tavas labvēlības.

— Tērēdamies vai netērēdamies, alga viena! — atcirta mazais, apslāpējis niknumu. — Turpmāk tu vari paļauties uz manu pakalpību un cītību, kas pirmām kārtām veltīta dieviem, kuri, redzams, ir tavā pusē. Es esmu dievticīgs cilvēks, kurš bijā dievu gribu un par vīra tikumu spriež pēc viņa veiksmes. Dievu labvēlība šaubas nerada. Kurš būs tāds tiepša, ka nebeigs tai pretstatīt savu viedokli? Tik aprobežots un iecirtīgs Dudu nav, tāpēc es esmu tavs ar miesu un dvēseli.

— Priecājos to dzirdēt, — teica Jāzeps, — un apsveicu tevi par tavu dieva gudrību. Bet tagad nekavēsim ilgāk viens otru, jo darbs negaida.

— Man ir tāds iespaids, — nerimās Dudu, — ka jaunais namziņa kungs visā pilnībā vēl nav izpratis, ko izsaka un ko vērta mana atzīšanās, kura pielīdzināma piedāvājumam. Citādi tu tā nesteigtos pie darba, neizdibinājis mana piedāvājuma jēgu un nozīmi un neiepazinis priekšrocības, ko tas tev sola. Jo uzticēties man un izmantot manus pakalpojumus tu vari jebkurā vietā un lietā — tiklab saimniecības, kā arī pats savā un savas

personiskās laimes labā — un paļauties uz Dudu, dzīves pazinēja, lielo pieredzi aplinku ceļu iešanā un visāda veida okšķera gaitās, piemēram, prasmē slepus noklausīties sarunas, būt par starpnieku, pienesēju, plašāka vēriena apklaušinātāju, ir nerunājot par diskrētumu, kam izsmalcinātības un nesatricināmas uzticības ziņā laikam gan visā pasaulē nav līdzīga. Es ceru, tu sāc noģist, ķo izsaka mans piedāvājums?

— Šai ziņā noģiedas man vienmēr pieticis, — apliecināja Jāzeps. — Tu galīgi pārproti mani, domādams, ka es nesaprotu, ko vērta tava draudzība.

— Tavi vārdi mani apmierina, — teica punduris, —toties neapmierina tonis. Ja dzirde mani neviļ, es saklausu tādu kā saspīlētību un atturību, kurai manā uztverē vieta ir pagātnē un jāizzūd starp mums abiem, vismaz es, no savas .puses, esmu to pilnīgi atmetis. Es jutīšos sāpināts un netaisni aizvainots, ja no tavas puses tas tā nebūtu, jo tev bijis tieši tikpat daudz laika, lai sāktu man uzticēties, cik laika bijis man, lai vērotu tevi, proti, septiņi gadi. Uzticība pret uzticību. Es redzu, man jāsper vēl viens solis un jāļauj tev vēl dziļāk ielūkoties manī, lai tu kļūtu pielaidīgāks un neliegtu man savu uzticību. Tad zini, Osarsif, — viņš teica, pieklusinājis balsi, — ka lēmums mīlēt tevi un pašaizliedzīgi kalpot tev neizriet vienīgi no bijības dievu priekšā. Sava nozīme, turklāt izšķiroša, man jāatzīst, bijusi kādas laicīgas, lai arī dieviem tuvu stāvošas personas vēlmēm un norādēm ...

— Kuras tad? — Jāzeps nenocietās nepajautājis.

— Tu vēl vaicā? — brīnījās Dudu. — Lai notiek, pateicis to, es atklāšu tev sevi līdz galam, cerēdams, ka tu atlīdzināsi man ar to pašu.

Pacēlies uz pirkstgaliem, viņš pielika roķeli pie mutes un pačukstēja:

— Tā bija kundze.

— Kundze? — pārāk steidzīgi tāpat čukstus iesaucās Jāzeps, paliecies pretī pundurim. Tā nu tas diemžēl bija. Dudu bija pamanījies izteikt vārdu, kas otru aiz ziņkāres uzreiz pamudināja iesaistīties sarunā. Jāzepa sirds, par kuru Jēkabs tur, mājās, maldīgi domāja, ka tā sen patvērusies nāvē, bet kura šeit, Ēģiptē, joprojām sitās un, būdama dzīva, vēl arvien bija briesmās, — šī sirds strauji salēcās krūtīs un, aizmirsusies uz mirkli, pamira, lai pēc tam, pa savam paradumam iepukstēdamās jo straujāk, atgūtu nokavēto. Starp citu, viņš tūlīt atkal izslējās un pavēlēja:

— Roku neliec pie mutes! Runā klusu, ja tīkas, bet roku nost!

To viņš teica aiz nevēlēšanās ierādīt ļaudīm, ka slepus sazinās ar punduri, pats tomēr būdams ar mieru sazināties, kaut arī juta riebumu pret šādas slepenības ārējām izpausmēm.

Dudu paklausīja.

— Tā bija pirmā un īstenā, — viņš atkārtoja, — Mūta,

mūsu kundze. Tevis dēļ viņa ataicināja mani savā priekšā un uzrunāja, sacīdama: «Priekšnieka kungs!» Neņem

ļaunā, priekšnieks pēc Mont-kava pielīdzināšanās dievam šeit, namā, esi tu un mīti Uzticības savrupkambarī, turpretī es vēl arvien tāds esmu tikai cienījami netiešā nozīmē, taču tā viņa teica, aiz jaukas aušības paradusi uzrunāt mani šādi. «Priekšnieka kungs,» viņa teica, «kas attiecas uz Osarsifu, jauniecelto namzini, par kuru mums jau bijusi viena otra domu apmaiņa, man rodas iespaids, ka jums beidzot jāatmet sava vīrietim raksturīgā nepieejamība un pētošā atturība, ar kādu jūs izturaties pret viņu vairākus, šķiet, savus septiņus gadus, un, gari neprātojot, jākalpo viņam pēc labākās sirdsapziņas, kā klusībā pats jau sen vēlaties. Rūpīgi apsvērusi jūsu iebildumus pret viņa neatturamo augšupeju, kurus jūs aiz pienākuma apziņas laiku pa laikam darījāt man zināmus, es noraidu tos pilnīgi, pārliecinājusies par viņa neapstrīdamo krietnumu, — noraidu jo labprātāk un nešaubīgāk tāpēc, ka šie iebildumi laika ritumā kļuvuši arvien nedrošāki un biklāki un jūs nedz vairs īsti spējat, nedz arī vēlaties slēpt, ka sirdī jums jau sen sazēlusi mīlestība uz viņu. Turpmāk, tāda ir mana griba, neapspiediet savas jūtas un kalpojiet viņam no tīras sirds, tāda ir arī mana — kundzes — sirdsvēlme. Kas cits manai sirdij var būt tuvāks par vēlēšanos, lai nama krietnākie kalpi no tiesas saprotas savā starpā un saderībā vairo tā labklājību. Šādā saderībā jums, Dudu, jādzīvo ar jauno namzini un kā pieredzējušam cilvēkam jābūt viņa jaunībai par palīgu, padomdevēju, ziņnesi un ceļvedi — to vēlas mana sirds. Jo viņš, tiesa gan, ir gudrs un visam, ko viņš dara, dievi liek labi izdoties, taču vienā otrā ziņā jaunība viņam tomēr ir par šķērsli un briesmām. Vispirms, pievēršoties briesmām, jāteic, ka viņa jauneklība saistīta ar ievērības cienīgu skaistumu, kas izpaužas gan auguma samērībā, gan aizplīvurotajā acu skatienā un pilnīgo lūpu izlokā, — laikam pat aiz trejdeviņām zemēm neatrast otru tik izskatīgu jaunekli. Es uzlieku jums personiski par pienākumu pasargāt viņu no ziņkāras uzmācības un parūpēties, lai gājienos uz pilsētu vajadzības gadījumā viņu pavada loka šāvēju apsardze, kurai, gādājot par viņa drošību, jāraida bultu lietus pret apmētātājiem uz mūriem un namu jumtiem. Runājot par šķēršļiem, jāsaka atklāti, ka jaunības dēļ viņš vienā otrā ziņā, liekas, vēl ir pārāk bikls un bailīgs, tāpēc es papildus uzdodu jums palīdzēt viņam pārvarēt mazdūšību. Pagalam reti, piemēram, viņš uzdrīkstas stāties manā priekšā un apspriesties ar mani, savu pavēlnieci, par kārtējām un neatliekamām darīšanām. Tas mani sarūgtina, jo šai ziņā es it nemaz nelīdzinos Petepra, savam laulātajam draugam, kurš ne par ko nerūpējas, — kā nama pavēlniece es, gluži pretēji, labprāt piedalos saimniecisku jautājumu risināšanā un vienmēr esmu nožēlojusi, ka Mont-kavs, dievam pielīdzinātais namzinis, aiz pārprastas bijības vai arī valdītkāres nekad neaprunājās ar mani. Sakarā ar vadības maiņu man radās zināmas cerības, kuras pagaidām tomēr nav piepildījušās, tāpēc es uzticu jums, draugs, tik delikāto vidutāja misiju starp mani un jauno namzini un lieku jums pateikt jauneklim, lai viņš pārvar kautrību un biežāk tuvojas man nolūkā apspriest vienu otru jautājumu. Uzskati, manis pēc, šo mērķi un uzdevumu par galveno un sabiedrojies ar viņu tāpat, kā es, Mūt-em-eneta, esmu sabiedrojusies ar tevi. Jo es izrīkoju tevi viņa dēļ, un runa tātad laikam gan ir par trijsavienību starp tevi, mani un viņu...» Tā, — beidza savu ziņojumu Dudu, — teica kundze, uzrunājusi mani. un, atstāstīdams tev, jauno namzini, viņas vārdus, es atklāju tev savu dvēseli, gaidīdams, ka tu atbildēsi ar to pašu. Jo tagad, liekas, tu būsi apjēdzis, ko izsaka mans piedāvājums akli paklausīt tev un mūsu trijsavienības vārdā un tavā labā iet jebkurus aplinku ceļus.

— Labi, — liekuļotā mierā teica Jāzeps, pazeminājis balsi. — Es uzklausīju tevi, dārglietu šķirstiņu pārzini, aiz cieņas pret kundzi, jo viņa, kā tu apgalvo, runā ar tavu muti, un vienlīdz aiz cieņas pret tevi, pieredzējušu dzīves pazinēju, no kura atpalikt izmanībā un prāta asumā man neklājas. Raugi, es lāgā neticu, ka tu pēkšņi vēli man labu un alksti pakalpot, — runājot atklāti, neņem ļaunā, es uzskatu to par veiklu izlikšanos un glai-migu viltu. Savuties es, draugs, nebūt nemīlu jūs un nejūsmoju par jums, drīzāk, jāatzīst, jūs man esat pretīgs. Bet es gribu jums pierādīt, ka tikpat lietpratīgi valdu pār savām jūtām un spēju aiz salta aprēķina neņemt tās vērā. Tāds cilvēks kā es nevar allaž iet taisnus ceļus; dažreiz man jāmeklē aplinki. Tādam kā es jādraudzējas ne tikai ar godavīriem, bet pie reizes jāsaprotas arī ar okšķeriem un pienesējiem. Tāpēc es nenoraidu jūsu priekšlikumu, godājamais Dudu, un mīļu prātu pieņemu jūsu piedāvājumu. Par savienību nerunāsim, man netīkas saukt šajā vārdā mūsu attiecības — arī tad ne, ja tajās iejaukta kundze. Bet to, kas jums papūšams man par dzīvi namā un pilsētā, plājiet droši vaļā, tas man, iespējams, noderēs.

— Man vienalga, — sacīja punduris, — vai mana uzticība tavās acīs ir aprēķina vai jūtu radīta, man pietiek, ka tu uz to paļaujies. Ļaužu mīlestība man nav vajadzīga; mājās to man veltī Ceseta, mana sieva, un Esesī un fcbebī, mani izdevušies bērni. Tā bija kundze, kas uzlika man par pienākumu noslēgt savienību ar tevi un būt tavai jaunībai par atbalstu, padomdevēju, ziņnesi un ceļvedi, un pie tā es turos un būšu laimīgs, ja tu paļausies uz mani — vienalga, no sirds vai aiz aprēķina. Paturi prātā kundzes vēlmi, ko es tev pienesu: biežāk griezies pie viņas saimniecības darīšanās, nekā to darīja Mont-kavs, un lūdz viņas padomu! Vai tu vēlies, lai atpakaļceļā nododu kādu vēsti?

— Šobrīd, liekas, ne, — atbildēja Jāzeps. — Apmierinies ar to, ka uzdevumu esi veicis, un visu pārējo atstāj manā ziņā.

— Kā vēlies, — teica punduris. — Toties man. ir iespēja papildināt ziņojumu. Jo kundze izmeta, ka šodien ap rieta stundu pastaigāšoties dārzā, lai nomierinātu savu daiļo dvēseli, un, uzkāpusi klusajā dārza namiņā, pabūšot tur viena ar savām domām. Tas, kuram rastos nepieciešamība aprunāties vai būtu kaut kas lūdzams, lai izmantojot neparasto izdevību un ierodoties audiencē dārza lapenē.

Te nu Dudu samelojās. Neko tamlīdzīgu kundze nebija teikusi. Ja Jāzeps uzķertos uz viņa makšķeres, Dudu vērptu intrigu tālāk un jaunekļa vārdā lūgtu kundzi ierasties namiņā. Un savu nodomu viņš neatmeta, kaut arī sarunas biedrs kārdinājumam nepadevās.

Par atbildi Jāzeps, proti, tikai pameta ar galvu, nepaskaidrodams, vai izmantos sniegtās ziņas, un uzgrieza dārglietu pārzinim muguru. Bet sirds viņam pukstēja strauji, lai ari ne tik aši kā pirmīt (jo nokavēto tā sen bija atguvusi), un skaļi dauzījās krūtīs. Vēstītājs nevēlas slēpt vai noliegt, ka tas, ko Jāzeps bija uzzinājis par kundzi, viesa viņa sirdī bezprāta līksmi — tāpat kā iespēja, kura pavērās rieta stundā. Var iedomāties, cik neatlaidīga bija tā klusā, iekšējā balss, kas sirds dziļumos brīdināja viņu no došanās uz dārza namiņu; un neviens neizbrīnīsies, uzzinājis, ka tūdaļ arī ārpus viņa — blakus viņam iesisinājās kāda labi zināma balss. Jo brīdī, kad Jāzeps pēc sarunas ar Dudu iegriezās namā, lai apkopotu domas, Uzticības savrupkambarī ielavījās Se-enh-Ven-nofra un tā tālāk, Dievmīlītis Šepses-Bess, krūpītis, sa-burnītajā svētku tērpā, un, paslējis galvu, čukstus sacīja:

— Nedari, Osarsif, to, ko tev ieteica ļaunais kūms, neparko un nemūžam nedari to!

— A, draudziņ, tas esi tu? — mazdrusciņ apjucis, atsaucās Jāzeps un apvaicājās, kādā spraugā vai žmaugā šis atkal bijis nolīdis, ka sakās zinām, ko ieteicis Dudu.

— Nekur es nebiju nolīdis, — atcirta mazais. — Rūķa asredzībā es saskatīju iztālēm, ka tu aizliedzi otram runāt slepus, taču pēc tam ātri pieliecies, ieklausīdamies pats, ko šis slepus saka. Ar to pašu pundura viedumam pietika, lai saprastu, par ko jūs runājat.

— Skat, kāds ziķeris! — noteica Jāzeps. — Gatavais velnēns! Un tagad tu, redzams, esi atlavījies šurp, lai apsveiktu mani ar tik necerēti laimīgu pavērsienu, ka pati kundze atsūtījusi pie manis ļaunvēli, kurš gadiem ilgi apsūdzējis mani viņas priekšā, un nepārprotami dara man zināmu, ka beidzot tomēr esmu atradis žēlastību viņas acīs un viņa vēlas aprunāties ar mani par saimniecību? Atzīsties vien, tas ir brīnum jauks jaunums, un papriecājies kopā ar mani, ka šodien rieta stundā drīkstu ierasties audiencē dārza namiņā, jo man par to ir milzum liels prieks. Es neesmu teicis, starp citu, ka došos turp — tas it nemaz nav izlemts. Taču pati izvēles iespēja, tas, ka varu brīvi lemt — iet vai neiet, — bezgala ielīksmo mani, un tāpēc tev, īkstīti, jāapsveic mani!

— Ak, Osarsif, — nopūtās mazais, — ja tu nedomātu to darīt, tu tik ļoti nepriecātos par izvēles iespēju, un tava līksme manam pundura viedumam liecina, ka visdrīzāk tu dosies uz turieni. Vai ar to tevi lai apsveic rūķītis?

— Kas tā par mazisku valodu un nepelnīti nosodošu sisināšanu! — rājās Jāzeps. — Vai cilvēks ne papriecāties vairs nedrīkstēs, ka viņam ļauta brīva izvēle, turklāt vēl jautājumā, kurā ne cerēt uz to nav uzdrošinājies? Atsauc vien atmiņā kopā ar mani to dienu un stundu, kad kungs nopirka mani ar mirušā — par dievu kļuvušā starpniecību, bet tas — ar Hamata, rakstveža, palīdzību no vecā midiānieša, mana akas tēva, un mēs palikām pagalmā vieni: es, tu un tavs pērtikēns, — vai atceries vēl? Tu uzsauci apjukušajam: «Meties uz vaiga!» — un augstu uz gumijas zelētāju pleciem neaizsniedzami cēla garām aizlīgoja pati svešā nama pavēlniece, kuram biju iegādāts, nokārusi lilijbalto roku pāri nesamā krēsla malai, kā es saskatīju, mazliet pacēlis galvu starp augšup pavērstajām plaukstām. Mirkli, ko viņa uzmeta man, it kā es būtu priekšmets, aklu vērta nevērība un necieņa, bet zēnam, uzlūkojot viņu, kā mēdz uzlūkot dievieti, acis aizmigloja godbija. Taču tad pēc dieva gTibas un lēmuma es septiņus gadus augu šai namā kā pie avota, līdz, pāraudzis visus, kļuvu par nieru slimā Mont-kava pēcnieku un visa pārraugu par slavu tam kungam, savam dievam. Tikai viens plankums aptumšoja manas laimes sauli, un tikai vienā vietiņā pļāva klāja tās vara spožumu: pret mani bija kundze līdz ar godājamo Beknehonsu,' Amuna kalpu, un Dudu, precēto gaudeni, — un es gavilēju, ja viņa veltīja man kaut vai piktu skatienu — labāk jau piktu nekā nekādu. Saki pats: vai mana laime beidzot nav pilnīga — bez pļāvās un tumšiem plankumiem, ja viņas acis vairs neraugās nelaipni un zināma man darīta viņas necerētā žēlastība, kā ari vēlēšanās ārkārtējā audiencē apspriest ar mani saimnieciskus jautājumus? Vai toreiz, kad tu man pačukstēji: «Meties uz vaiga!» — es varēju iedomāties, ka vienu dienu varēšu izvēlēties — iet vai neiet pie kundzes? Nenosodi mani, draudziņ, ka, atceroties bijušo, es priecājos!

— Ak, Osarsif, priecājies, kad būsi izlēmis neiet, — nepriecājies pirms laika!

— Visas tavas runas, knislīti, allaž sākas ar «ak!» un «vai!», nekad tu nesaki «o!» un līksmi neuzgavilē. Vienmēr tu bēdājies, redzi visu drūmās krāsās un veltīgi raizējies. Vai es neteicu tev, ka visdrīzāk neiešu turp? Tikai tas nav tik vienkārši. Jo galu galā — varētu arī teikt: pirmām kārtām, — tik svarīgs ir šis apstāklis, — ierasties man pavēlējusi kundze. Tādam kā man jārīkojas apdomīgi un ar saltu aprēķinu. Tādam jāapsver, kas izdevīgi pašam, un nav jāvairās tvert gadījumu, lai iesakņotos.

Padomā vien, kā manu stāvokli namā nostiprinātu saprašanās un labas attiecības ar kundzi! Bez tam, saki man, kas es tāds esmu, ka drīkstu nepakļauties kundzes vēlmei vai rīkojumam, augstāk turēdams pats savu lēmumu. Es vadu saimniecību, būdams padotais — nama vergs un īpašums. Bet viņa ir pirmā un īstenā un nama pavēlniece, kurai jāklausa. Nevienam — nedz dzīvam, nedz mirušam — nav tiesību nosodīt mani, ja es aklā kalpa paklausībā izpildu viņas rīkojumu, pat otrādi, mani nosodītu kā dzīvi, tā miruši, ja es to nedarītu. Par agru, redzams, es būtu celts pavēlētāja godā, ja pats ne paklausīt neprastu. Tāpēc es jautāju sev, mazais Bes, vai tik tev nebija taisnība, peļot manu prieku par izvēles brīvību. Jo varbūt tās man nemaz nav un bez ierunām jāierodas lapenē?

— Ak, Osarsif, — atsaucās čerkstošā balstiņa, — kā lai nevaid un negaužas, dzirdot, kā tu runā un kādas blēņas mels! Labs un skaists, un gudrs tu biji toreiz, kad nokļuvi pie mums kā Septītā prece un es pretēji ļaunajam kūmam lūgtin lūdzos, lai tevi nopērk, tāpēc ka mazo ļaužu neapmāktajā viedumā no pirmā acu uzmetiena saskatīju tavu svētītā vērtību. Skaists un būtībā arī labs tu esi vēl šodien, taču, ja runa ir par trešo īpašību, man jāklusē. Gudrs tu biji līdz šodienai — neviltoti, pa īstam gudrs — un brīvas un taisnas bija tavas domas, un līksmi lepna tām bija gaita, kalpojot vienīgi tavam garam. Bet pietika uguns vērša dvašai, kas mazo biedē vairāk par visu pasaulē, apdvest tavu vaigu, un tu kļuvi dumjš — tik dumjš, ka nedod dievs, dumjš kā ēzelis, tā ka gribas ņemt koku un dzīt tevi apkārt pilsētai, — un tavas domas, mēli izkārušas, lien četrrāpus un kalpo ne jau vairs garam, bet nelabai dziņai. Ak vai, kāds kauns un negods! Kulstīt tukšu, visādi atrunāties, izsecināt aplamības — tas ir viss, pēc kā tiecas pazemotās domas, ka tik dziņas labad izdotos apmānīt garu! Pat mani, mazo, tu centies maldināt, aiz glaimīga, nožēlojama viltus iegalvodams, ka man laikam bijusi taisnība, paļājot tavu prieku par izvēles brīvību, tāpēc ka tādas, raugi, tev nemaz neesot, — it kā tieši tas nepriecētu tevi īpaši! Ai, ai, kauns un negods!

Un Dievmīlītis aiz bēdām apraudājās, aizklājis krunkaino vaigu ar rociņām.

— Nu, nu, gaudonīti, rimsties jel, — apjucis teica Jāzeps, — nomierinies taču un neraudi, lūdzams! Man nudien sāp sirds un ķeras pie dūšas, ka tu kriti izmisumā nieka aplamības dēļ, kāda sarunā var pasprukt kuram katram. Vadoties vienīgi pēc tīriem prāta apsvērumiem, tev, iespējams, vieglāk spriest pareizi, taču esi arī tik labs un neizplūsti uzreiz asarās, ja otram gadās apmulst un kļūdīties.

— Tā tu runā aiz labsirdības, — teica mazais, vēl aizvien šņukstēdams un slaucīdams acis saburnītajā svētku tērpā, — nespēdams noskatīties manās rūķa asarās. Ak, kaut tu iežēlotos par sevi un ar abām rokām turētos pie veselā saprāta, lai tas nepamet tevi brīdī, kad visvairāk tev vajadzīgs! Raugi, es paredzēju to no sākta gala, kaut arī tu nevēlējies mani saprast un par atbildi uz manu baiļpilno sisināšanu iztaisījies par muļķi, — paredzēju, ka no ļaunā kūma gaušanās radīsies ļaunāks par ļaunu un bīstamāks par bīstamu. Jo viņam bija ļauns padomā, bet ļaunums iznāca vēl lielāks, nekā ļaunvēlis pats bija domā* jis, un tev par nelaimi viņš atvēra kundzei acis, lai viņa ierauga tevi, mans labais un skaistais! Bet tu — vai tu arī turpmāk aizvērsi acis un izliksies neredzam bedri, kas dziļāka par pirmo, kurā tevi iegrūda nenovīdīgie brāļi, saplēsuši tavu vainagu un plīvuru, kā tu man bieži esi stāstījis? Nekādi Midiānas ismaēlieši neizpestīs tevi no bedres, ko tev rok riebīgais precētais kūms, atvērdams kundzei acis, lai viņa ierauga tevi! Tagad viņa, svētā, met uz tevi acis, un tu — uz viņu, un jūsu tramīgajos skatienos jau iemājo uguns vērsis, kura dvaša sadedzina risu, — un pāri paliek vien tumsa un pelni.

— Tev pašam ir tramiķa daba, nabaga vīrelīti, — atbildēja Jāzeps, — un tavu jēra dvēseli biedē pundura cienīgi bubuļi. Saki viens cilvēks, kādas tik briesmas tu neiztēlojies tāpēc vien, ka kundze ievērojusi mani! Puikas gados es biju ieņēmis galvā, ka ikkatram, kas man uzmetis kaut mirkli, jāmīl mani vairāk nekā sevi pašu,— tāds naivulis es tolaik biju! Tas noveda mani bedrē, bet bedrei es esmu pāri — un muļķībai arī. Aiz bailēm par mani muļķība tagad, liekas, apsēdusi tevi, un tu vienā laidā iztēlojies visādas briesmas. Kundze, ja arī uzlūko mani, raugās bargi, un es esmu veltījis viņai vienīgi godbijīgus skatienus. Ja kundze prasa, lai atskaitos viņai par saimniecību, un vēlas pārbaudīt mani — vai tādā gadījumā man jāvadās pēc maldīgā priekšstata, kāds tev radies? Tu esi pārāk zemās domās par mani, laikam secinādams, ka, -padevis kundzei mazo pirkstiņu, uz vietas

būšu pagalam. Bet es tik bailīgs neesmu un nedomāju, ka uzreiz nokļūšu bedrē. Ja es sadomātu mēroties spēkiem ar tavu uguns vērsi, tu domā — man neatrastos ieroči, lai uzveiktu to un noturētu aiz ragiem? Tu nudien piedēvē man pēdējo vārdzību! Ej izklaidē sievietes, dejodams tām priekšā un plēsdams jokus, bet par mani neraizējies! Es droši vien neieradīšos audiencē dārza namiņā. Tas man, pilnmēra cilvēkam, jāizlemj pašam un jāatrod vidusceļš, kā apvienot vienu ar otru: neaizvainojot kundzi, neuzkraut sev lāstu par neuzticību dzīviem un mirušiem un ... To tu, knisli, nemūžam nesapratīsi, jo jums, Ēģiptes bērniem, starp otro un trešo atšķirības nav. Jūsu mirušie ir dievi, un jūsu dievi ir mirušie — jums nav ne jausmas, kas tas tāds — dzīvais dievs.

Tā diezgan vīzīgi Jāzeps atbildēja rūķītim. Vai tad viņš bija piemirsis, ka pats ir mirušais — Osarsifs, aizgājušais Jāzeps, — un mirdams kļuvis par dievu? Tieši tādēļ, lai to apdomātu, viņš, atklāti sakot, vēlējās pabūt viens un netraucēts — lai apdomātu gan to, gan arī ar to nesaraujami saistīto priekšstatu par sastringumu, kādā dievs gaidīja kliju.

ČŪSKAS ŽŅAUGOS

Cik nenozīmīga salīdzinājumā ar Visuma laiku dzel meni ir^ mūsu pašu pagājības dzīle! Un tomēr skatiens, aizmaldīdamies šauri personiska un intīma bijuma tuva jās tālēs, kļūst tikpat sapņaini miglains, kā veroties ne salīdzināmi varenākajos cilvēces pagātnes plašumos, — aiz saviļņojuma par atkārtošanos un vienveidību, kas tur valda. Tāpat kā viss mūsu dzimums, arī mēs nespējam ielūkoties savā sākotnē, dzimšanā vai pat laikā pirms tās: tiklab plašā, kā šaurā skatījumā mūsu «sākas» pa gaist apziņas un atmiņas rītausmas mijkrēslī. Bet, sāko ties apzinātai darbībai, mums iesaistoties kultūras dzīvē, kā’ reiz tajā iesaistījās cilvēce, un dodot pirmo, vēl biklo ieguldījumu tās bagātināšanā un pilnveidē, mēs tūdaļ saduramies ar atsaucību un līdzjūtu, kas mums, līksmi izbrīnītiem, liek samanīt un saskatīt šo atkārtošanos un vienveidību: runa ir par piemeklējuma ideju, par skurbi postošu, iznīcinošu spēku ielaušanos līdz galam izveido tajā dzīvē, kurā visas cerības uz cieņu un nosacītu laimi saistās ar galīgu izveidu guvušo. Dziesma par izcīnītu,

šķietami mūžīgu mieru un par īstenību, kas smiedamās pārvērš gruvešu kaudzē tik stipro mākslīgo celtni, dziesma par izcīnītu pilnību un sakāvi, par sveša dieva atnākšanu — šī dziesma bijusi jau sākumā, tāpat kā bijusi vidū. Un arī tajā agrīna cilvēces attīstības posma dzīves sfērā, kurā, modinot līdzjūtu, risinās likteņstāsta darbība, mēs par apliecinājumu vienveidībai no jauna samanām sevī to pašu seno atsaucību.

Jo Mūt-em-eneta, Potifara sieva ar iecienīto balsi, — arī viņa, tālā un senā, ko skatīt tuvu, pateicoties vēstījuma garam, mums laipni ir ļauts, bija piemeklētā un sakāvi cietusī, menādai radniecīgs sveša dieva upuris, un arī viņas mūža mākslīgo celtni grautiņ sagrāva zemajās varas, kam viņa aiz neziņas dzīrās pārdroši spītēt, lai gan tās pašas spītēja it visiem miesas un gara mierinājumiem. Kas vecajam Huī nekaitēja prasīt, lai vedekla ir mēnesšķīsta svētniece — kurai sievietības atlikām —, nevis zoss, melnās, ūdeni ieņēmušās zemes putns, kas, gulbja spēka mīts un apsēklots, gandarīts gāgā mitrajā dzīlē! Viņš pats bija aizvadījis mūžu staignajā brāļa un māsas laulības tumsā un, neprasīdams atjauju, pārprastā jauna laika atskārtā apšņāpis dēliņu par gaismas galminieku, dzimuma ziņā pataisījis par nulli un tādu atdevis senmātes vārdā sauktajai par vīru un pavēlnieku — lai, sak, paši tiek galā un raugās, ka smalkjūtīgi saudzē viens otra cieņu. Nav taču noliedzams, ka cilvēka cieņa izpaužas dzimumā — kā vīrišķajā, tā sievišķajā — un tas, kas nav nedz vīrietis, nedz sieviete, nav arī cilvēka kategorijai piederīgs — kur tādam lai rastos cilvēka cieņa? Centieni uzturēt cieņu mākslīgi, bez šaubām, ir augstākā mērā godājami, tāpēc ka šādā gadījumā tomēr ir darīšana ar garīgo sākotni, tātad — goda pēc tas jāatzīst — ar kaut ko primāri cilvēcisku. Taču, cienot patiesību, lai cik tā rūgta, gribot negribot jāpiekrīt viedoklim, ka viss garīgais un prāta nosacītais tikai ar dievu uz pusēm, ar piepūli — un arī tad ne jau ilgstoši spēj pretoties izsenis dabiskajam. Par to, cik bezspēcīgi pret mēmo, dzelmaini tumšo miesas apziņu ir visi sabiedriski nosacītie goda priekšstati un jēdzieni, cik grūti prātam un domai apmānīt miesas apziņu, mēs jau pārliecinājāmies vēstījuma pirmajās nodaļās, uzzinādami par Rāheles apjukumu. Bet ēģiptiete Mūta, viņas labdzimusī māsa, apprecējusies ar Saules gultzini, kļuva tikpat nepiederīga sievišķi cilvēciskajam, cik nepiederīgs gultzinis bija cilvēku dzimuma

vīrišķajai pusei; viņas — sava dzimuma pārstāves eksistence vērtās tikpat tukša un miesiski nožēlojama, cik tukša un nožēlojama šai ziņā bija viņa — vīriešu dzimuma pārstāvja mūžs; un dieva gods, ar ko viņa centās ne vien apslāpēt, bet arī novērst neskaidro miesas negoda apjautu, bija ne mazāk trausls prāta darinājums kā miesas un gara mierinājumi, kurus, brašulīgi iebraukdams zirgus un medīdams nīlzirgus, viņas tuklais iaulenis smēlās drosmē, ko Jāzeps, prasmīgi glaimodams, pamanījās iztēlot par īsteni vīrišķu īpašību, lai gan tā bija slimīgi sakāpināta un Petepra, atrazdamies purvā vai tuksnesī, patiesībā ilgojās pēc savas tīstokļu zāles apcerīgā miera — tātad pēc tīra, praktiski nepielietojama garīguma.

Taču pašreiz runa nav par Potifaru — runa ir par Eni, dieva blakussievu, un izvēli starp gara un miesas godu — spīlēm, kurās viņa sev par izbīli bija iekļuvusi. Galvu viņai bija sagrozījušas divas svešzemnieciski melnas acis — kādas piemīlīgās un pārlieku kvēli mīlētās acis, un viņas aizraušanās būtībā nebija nekas cits kā pēdējā vai priekšpēdējā mirklī modušās baiļpilnas alkas glābt vai, pareizāk sakot, atgūt miesas godu, savu sievišķo cilvēka cieņu, lai arī tas nozīmētu upurējot atmest gara un dieva godu, to augsto garīgumu, kurš tik ilgi bija bijis viņas esības pamats.

Apstāsimies šeit brīdi un pienācīgi apdomāsim situāciju! Apdomāsim to kopā ar Mūtu, kura dienu un nakti arvien mokošāk, arvien ielīksmojošāk par to vien lauzīja galvu. Vai izvēles situācija patiesi bija spaidīga, un vai upuris jebkad apkaunojis un darījis nesvētu zieda nesēju? Tāds bija jautājums. Vai nolemtība dievam pielīdzināma šķīstumam? Gan jā, gan nē — jo līgavas stāvokli izlīdzinās zināmas pretrunas un plīvurs, mīlas dievietes atribūts, vienlaikus ir šķīstības un tās upura — mūķenes un mīlnieces simbols. To laiku garam un tempļa tradīcijai atbilda priekšstats par dieviem nolemto, šķīsto un nevainīgo, tā saukto «kedešu», kura «valdzināja», tas ir, bija priekameita. Viņai piederējās plīvurs; un šīs «kadištū» bija nevainīgas kā dzīvnieks, kas tieši nevainības dēl svētkos tiek upurēts dievam. Nolemtība? Jājautā — kam un kādā nolūkā? Tai, kura nolemta Ištarai, šķīstība ir tikai upura stadija, plīvurs, kam jātop saplēstam.

Mēs nupat izsekojām tik mokoši mīlošās domu gaitai, un, ja mūsu vietā būtu bijis dzimumam nepiederīgais un bikli naidīgi noskaņotais rūķītis Dievmīlītis, viņš droši vien apraudātos par dziņai, nevis garam pakalpīgas domas nožēlojamo viltu. Kas viņam nekaitēja raudāt — sīkam tārpiņam, ampelim un kumēdiņu rādītājam, kam par cilvēka cieņu nebija ne jausmas; Mūta, kundze, kurai rūpēja miesas gods, turpretī nevarēja nenodoties domām, kam kaut cik jāsamierina viņas miesas un dieva gods. Tāpēc Potifara laulātā draudzene pelnījusi iecietību un līdzjūtību, kaut arī viņas domas bija diezgan savtīgas, jo domāts pašu domu dēļ tiek samērā reti. Turklāt tās nomāca viņu arvien vairāk; sievietības pamošanās viņā, jūtu pietrūkšanās no svētnieciski kundzīgās snaudas vis nelīdzinājās tās pirmlaiku un pirmparauga valdnieka meitiņas jūtu atmodai, kurai zuda bērna dvēseles miers un sirdi plosīja mīlas mokas un līksme, ieraugot debesu valdnieka majestātisko vaigu. Laime, tiesa, biedīgā laime iemīlēties tik pārvarīgi augstu stāvošā būtnē (iznākumā samierinoties ar visaugstā greizsirdību, pat ar pārvēršanu govī) Mūtai nebija lemta; viņai, gluži otrādi, vismaz pēc pašas priekšstatiem, bija lemta nelaime ieskatīties nesalīdzināmi zemāk stāvošā radījumā, iepazīt kaisli, mīļo! nezināmas izcelsmes vergu, nopērkamu priekšmetu, kalpu aziātu. Tas aizskāra viņas kundzenes lepnumu vēl stiprāk, nekā likteņstāstā- jebkad aprādīts. Tas ilgi liedza viņai atzīties sev savās jūtās, un arī tad vēl, kad atzīšanās bija notikusi, laimes izjūtai, kas allaž pārņem mīlošo, piejaucās pazemojums, aiz maziskas cietsirdības neganti pastiprinādams iekāri. Lietišķās domas, ar kurām viņa centās attaisnot pazemojumu, grozījās ap apsvērumu, ka arī kedešai un kulta priekameitai liegts izraudzīties mīlamo un jāver klēpis katram, kurš iemet tajā zieda naudu. Bet cik nepareizs bija šis pareizums, un kā viņa nodarīja sev pāri, iztēlodama par savu tik bezdarbīgu lomu! Jo izvēlīgā, lencošā, darbīgā puse taču bija viņa, lai arī mīlamo būtni tika izraudzījusies, Dudu sūdzību uzvedināta, nevis gluži patstāvīgi, — tā viņa bija gan gadu ziņā, kā jau vecākā, gan arī kā stāvokļa noteicēja — kundze, kurai, dabiski, pirmajai jādodas mīlas uzbrukumā un jāizaicina otrs, jo tā vien vēl trūktu, ka atzītos mīlestībā un pirmo soli spertu vergs, pacēlis uz viņu acis, un viņa tikai atsauktos, paklausīdama aicinājumam, un pazemīga ļautos tā jūtām! Nekad un nemūžam! Aiz lepnuma viņai šajā cīniņā jāuzņemas, tā sakot, vīrieša loma un jādara tas, kas būtībā nemaz nav izdarāms. Jo, grozi, kā gribi, jauniņais kalps — vienalga, apzināti un tīšuprāt vai neapzināti — pats kā tāds, vienkārši tāpēc, ka bija pasaulē, atmodināja viņā iemidzināto sievietību un tādējādi, lai ari, iespējams, neapjausti un negribēti, uzmetās par noteicēju viņai, noteicējai, liekot domās kalpot viņam un cerībā nenolaist no viņa acis — bailēs, ka tik viņš nepamana, ko viņa vēlas, un vēl lielākās bailēs, ka viņš varētu neatsaukties viņas slēptajām vēlmēm. Visā visumā tas bija neciešami pazemojoši, kaut arī mokoši saldi. Taču, lai pazemojums nebūtu tik liels un arī tāpēc, ka mīlestība, kas īstenībā nebūt nav atkarīga no mīlamā cieņas un vērtības, tomēr katrā ziņā cenšas attaisnot sevi, saskatot mīlamajā kaut ko vērtīgu un iztēlojot to par nez kādas pielūgsmes cienīgu, — viņa, no otras puses, tiecās pacelt vergu, pār kuru mīlot alka valdīt, pāri verga stāvoklim, pretstatot tam viņa iznesību, prātu, amatu, un — starp citu, Dudu uzvedināta — izlīdzējās pat ar reliģiska rakstura apsvērumiem, jo jūtu vārdā — «nonākusi dziņu kalpībā», kā teiktu kumēdiņu Vezīrs, — vērsdamās pret tautiski bardzīgo Amunu, savu līdzšinējo pavēlnieku, atsaucās uz Onas Atumu-Ra — iecietīgo, izplesties tiecīgo, visam svešzemnieciskajam labvēlīgi noskaņoto dievu, un tādā veidā attaisnoja savu iemīlēšanos ar galma un paša valdošā nama nostāju, kas ar spriedelēšanu nodarbinātās Mūtas sirdsapziņai bija izdevīgi arī tajā ziņā, ka tādējādi viņa kļuva garīgi tuvāka laulenim, faraona draugam, galma cilvēkam, un zināmā mērā padarīja vīru, kuru pievilt viņai arvien vairāk necietās, par savu vēlmju piekritēju ...

Tā, aizņemoties elpai, elsdama cīnījās un svaidījās Mūta savas apmātības valgos, it kā dieva uzsūtīta čūska vītos ap augumu, žņaudzot un smacējot viņu nost. Atceroties, ka viņa cīnījās viena, bez atbalsta, ja neņem vērā Dudu, ar kuru tālāk par pusvārdiem un mājieniem netika, un nevienam neuzdrīkstējās atklāt savas jūtas — vismaz pirmajā laikā (jo pēcāk, atmetusi jebkuru atturību, viņa no apkārtējiem savu neprātu neslēpa), apdomājot arī, ka savā dziļajā postā viņa uzdūrās greizsirdīgi mīlētam, kam bija jārēķinās ar augstāku gribu un galvu rotāja uzticības un augstprāta, ar vārdu sakot — izredzē-tības vainags un kas tāpēc nevēlējās un nedrīkstēja ļauties viņas valdzinājumam, — turklāt paturot prātā, ka šīs mokas ilga trīs gadus — no septītā līdz desmitajam Jāzepa uzturēšanās gadam Potifara namā — un tad tika

varmācīgi izbeigtas, nevis remdētas, būs vien jāatzīst, ka «Potifara sievai», šai nekaunīgajai pavedējai, ja lietojam tautas izteicienu, paša nelabā apsēstai, liktenis bija lēmis sūru mūžu, un jāveltī viņai kaut vai līdzjūtība, tāpēc ka sods par kārdināšanu iemājo pašā kārdinātājā, kurš, ievērojot savas rīcības nepieciešamību, soda sevi bargāk, nekā pelnījis.

PIRMAIS GADS

Trīs gadi: pirmajā viņa centās slēpt savas jūtas, otrajā iika Jāzepam tās manīt, trešajā piedāvāja jauneklim savu mīlu.

Trīs gadi — un diendienā Mūtai bija lemts vai ļauts viņu redzēt, jo abi mita tuvu viens otram Potifara namā, un diendienaš tuvībā augtin auga šī neldzība un kļuva apmātajai par lielu laimi un arī par lielām mokām. Jo atšķirība starp «vajadzēt» un «drīkstēt» mīlestībā nav tik labdabīga kā miegā — arī mūža miegā, kurā Jāzeps bija ieaijājis Mont-kavu, novēlēdams namzinim liegu dusu un jābūtības vietā likdams varbūtību. Mīlā tā ir sāpīgi pretrunīgu jūtu sadursme, kas vēlami nevēlamā kārtā tik neganti plosa dvēseli, ka mīlošais, nikni nolādēdams nepieciešamību redzēt iemīlēto, reizē tomēr aplaimots svēti tikšanās iespēju un, jo lielākas ciešanas sagādājusi pēdējā atredze, jo dedzīgāk alkst nākamās, lai uzkurdītu savu sērdzību, — alkst turklāt jo neatlaidīgāk tieši tad, kad tā, liktos, jau grasās pierimt, par ko sasirgušajam veselā saprāta vārdā būtu jālīksmo un jābūt pateicīgam. Jo tik tiešām gadās ari tā, ka atkalredzēšanās, kad mīlētā būtne kaut kādā ziņā vairs neliekas pietiekami pievilcīga, izraisa zināmu vilšanos, atskurbumu un atvē-sumu, kam būtu sevišķi jāiepriecina, tāpēc ka, mazinoties aizrautībai, daļēji tiek atgūta iekšēja neatkarība un pastiprinās spēja iekarot mīlēto un atdarīt tam to, kas bijis jāizcieš pašam. Vajadzētu būt svarīgi uzmesties par kungu un noteicēju savām jūtām, nevis pakļauties tām, jo pavājinoties paša jūtām, ievērojami lielākas kļūst izredzes iegūt otru. Bet par to mīlošais ne dzirdēt nevēlas, un tādas priekšrocības kā atspirgums, možums un drošprā-tība — priekšrocības, kuras neapstrīdami palīdz sasniegt mērķi, par ko augstāka mīlošajam nav, viņa acīs ir tīrais

nieks salīdzinājumā ar zaudējumu, kurš viņam, pēc paša domām, līdz ar jūtu atdzišanu jācieš. Rodas nomācoša tukšuma un bezcerības noskaņa, kāda pārņem narkomānu, kam atrauti uzbudinoši līdzekļi, un mīlētājs visiem spēkiem cenšas atgriezties agrākajā stāvoklī, ļaujoties iespaidiem, kuriem no jauna jāiekvēlina jūtas.

Tāda ir sakarība starp «vajadzēt» un «drīkstēt» mīlaš 7 neldzībā, par kuru lielākas pasaulē nav: klajāk nekā citās tajā izpaužas jebkuras apsēstības būtība un sirdzēja attieksme pret savu sērdzību. Mīlošais, lai kā ciestu, nesdams savu krustu, ne tikai nav spējīgs nevēlēties savas ciešanas — viņš pat nespēj vēlēties, lai spētu tās nevēlēties. Viņš apzinās gluži labi, ka, neredzēdams mīļoto ilgāku vai īsāku, varbūt pat apkaunojoši īsu laiku, atbrīvotos no savas vājības, bet tieši tas, proti, aizmiršana, biedē viņu visvairāk; galu galā katras šķiršanās sāpes taču dibinās uz slēpto paredzējumu, ka neizbēgami seko? aizmiršana, pēc kuras vairs nebūs par ko skumt un kuru tātad apgauž jau priekšlaikus. Neviens netika redzējis Mūt-em-enetas acis, kad viņa, veltīgi lūgusi Petepra, savu laulāto draugu, aizraidīt Jāzepu, atbalstījusies pret pīlāru, paslēpa seju plīvura krokās. Taču daudz kas, pat viss vedina domāt: Mūta staroja aiz laimes, ka ari turpmāk viņai būs lemts vai ļauts redzēt Jāzepu un nebūs nedz lemts, nedz ļauts aizmirst to, kurš atmodināja viņas jūtas.

Tieši tādai kā viņa tas bija svarīgāk par visu, tieši viņu sevišķi biedēja šķiršanās un neizbēgama aizmiršana, tā pēc ka nobriedusi sieviete viņas gados, kurai vēlu uzvil nījušas asinis un bez ārkārtēja iemesla, domājams, tā ari nekad nebūtu uzvilnījušas, neparasti kvēli pirmo un vie nīgo reizi mūžā atdodas savām jūtām un drīzāk būtu ar mieru mirt nekā apmainīt jauniepazītās dzīves mokošo svētlaimi pret agrākās mieru, kas tagad pašai liekas nožēlojama nīkuļošana. Tālab jo augstāk vērtējams tas, ka godprātīgā Mūta saprāta vārdā tika darījusi visu iespējamo, cenzdamās panākt, lai viņas kūtrais laulātais draugs padzen kvēli ilgoto: viņa ziedotu savas jūtas vīram, ja tas, uzveicis sevi mīlestības vārdā nestu šo upuri Bet atmodināt un iesvēlināt vīru nebija iespējams, viņš bija bezcerīgi titulēta persona; un, lai pateiktu visu taisnību, jāpiemetina, ka Enī klusībā to bija paredzējusi un ar to rēķinājusies, tā ka viņas godīgajam cīniņam ar laulāto draugu, pateicoties tā nespējai nest upuri, īstenība

bija cits nolūks: apzināti nolīdzināt ceļu pašas kaislei un tās liktenīgajām sekām.

Pēc abu laulāto draugu tāvakara tikšanās Mūta tik tiešām varēja uzskatīt, ka vīra priekšā viņai saistību nav; un, ja viņa pēc tam vēl ilgi iegrožoja savas alkas, tas notika drīzāk aiz lepnuma nekā aiz pienākuma apziņas. Viņas izturēšanās, piemēram, trīs sarunu dienas novakarā, satiekot Jāzepu atpūtas namiņa piekājē, bija tik nevainojami augstmanīga, ka vienīgi ārkārtīgi pieredzējušas acis — un arī tās labi ja mirkļiem — saskatītu viņas stājā vājuma un maiguma izpausmes ... Dudu, proti, todien visai apdomāti un viltīgi bija īstenojis savu slepeno ieceri: pēc sarunas ar Jāzepu taisnā ceļā aizstorējis atpakaļ pie kundzes un darījis viņai zināmu, ka jaunais namzinis labprāt atskaitītos viņas priekšā par saimniecību un ļoti vēlas, lai tas notiktu netraucēti, zem četrām acīm, vienalga, kad un kur kundzei, labpatiktu uzklausīt viņu. Bez tam, pavēstīja Dudu, namzinis teicies šodien rieta blāzmas stundā iegriezties dārza templī, lai paskatītos, vai nav bojāti iekārtas priekšmeti un sienu gleznojumi. Šo otru ziņu Dudu bija pastāstījis atsevišķi, pastarpām runādams par kaut ko citu un izmanīgi likdams kundzei pašai saistīt abas vēstis. Taču, par spīti visai rūdītajai izmanībai, iecerētais izdevās tikai daļēji, jo abas puses ievēroja piesardzību. Nostādīts brīvas izvēles priekšā, Jāzeps izraudzījās vidusceļu un, neielūkodamies atpūtas namiņā, tikai apstaigāja dārzu lapenes uzbēruma pakājē, darīdams to, kas viņam katram gadījumam būtu jādara vai pat bija viņa pienākums, proti, pārbaudīdams, vai augļu dārzs un puķu stādījumi ir sakopti; un Mūtai, kundzei, savuties nebija radusies vēlēšanās uzkāpt namiņā, taču, no otras puses, bija šķitis, ka nez kādu pa ausu galam dzirdētu pundura pienestu jaunumu dēļ nav jāatsakās no jau rīta agrumā, kā viņa skaidri atcerējās, pieņemtā lēmuma rieta stundā brīdi pakavēties dārzā, lai pamielotu acis gar vakarblāzmas atspīdumu pīļu dīķī, turklāt pa paradumam viņa darīja to divu kalpoņu pavadībā, kuras staigāja viņai pa pēdām.

Tā jaunais namzinis un kundze tovakar satikās uz sarkanām smiltīm nokaisītā dārza celiņa, un šī tikšanās norisa šādi.

Ieraudzījis sievietes, Jāzeps tēloja svētu nobīli, iepletis muti, izdvesa bijīgu «O!» un, pacēlis rokas, atsperīgā gaitā, viegli locīdams ceļgalos kājas, klanīdamies kāpās

atpakaļ, Mūta turpretī, savilkusi kairo mutīti smaidā, taču acīs nezūdot stingrajai, pat bardzīgajai izteiksmei, atsauc cās ar tikko jaušami pārsteigtu, aprauti vaicājošu «A!» un, turpinādama iet, piespieda namzini, ceremoniāli cilājot kājas, spert vēl dažus soļus atpakaļ, iekams, ar skopu žestu norādījusi lejup, deva zīmi apstāties. Apstājās arī viņa, un to pašu darīja abas melnādainās goda pavadi- | nes, kurām, ieraugot Jāzepu, līksmi iespīdējās ar krāsli iegarinātās acis, kā tādās reizēs tās iespīdējās visiem I nama ļaudīm, un zem melnajiem, skrullainajiem, galos ! bārkstīs sapītajiem matiem nozibsnīja lielie emaljas auskaru gredzeni.

Tā nebija tikšanās, kas liktu atskurbt un izjust vilša* -3 nos tiem diviem, kuri te nolūkojās viens otrā. Rieta i gaisma bija koša un spilgta, tā krita slīpi pār dārza ainavu, gremdēdama kiosku un niedrēm aizaugušo dīki sulīgu krāstoņu raibajā jūklī, vērta ugunīgu dārza taciņas mīnija sarkanumu, uzliesmināja puķes, liegi margoja lapu zaļajā ņirbā un, mezdama atspīdu acīs, tās vērla tikpat spulgas kā dīķa ūdens virsma, uz kuras pašmāju un svešzemju pīles atgādināja debesu, nevis zemes putnus un šķita izkrāsotas un nolakotas. Debesu būtnēm rada, it kā uzgleznoti, šķīstīti no visa ikdienišķā un nepilnīgā rieta gaismā likās arī cilvēki — viss augums, ne tikai spplgās acis; dāsnās gaismas izkrāšļoti un glaimi paskaistināti, viņi bija līdzīgi dieviem vai kapeņu tēliem un varēja apjūsmot viens otru, nolūkodamies viens otrā spožām acīm rieta saules izdailinātajās sejās.

Mūtai tā bija svētlaime — redzēt tik pilnestīgi skaistu to, kuru viņa, kā pati apzinājās, mīlēja, jo mīlestība vienmēr alkst pēc attaisnojuma un ir slimīgi jūtīga pret jebkuru nepilnību mīļotā tēlā un gavilējoši pateicīga par mazāko izdabāšanu tās ilūzijām; lai gan mīļotās būtnes brīnišķums, par kuru mīlestība aiz goda apsvērumiem allaž ir nomodā, nodara tai lielas sirdssāpes, tāpēc ka tāds brīnišķums, būdams katram redzams, pieder visiem un par nebeidzamu satraukumu pašai ik mirkli liek bīties visas pasaules sāncensības, — minētās sirdssāpes tai tomēr ir bezgala dārgas, un tā spiež tās — tik griezīgās cieši pie krūts, vismazāk jau vēlēdamās, lai griezīgums zustu, aptumšojoties vai zūdot šim brīnišķumam. Turklāt, ieraudzījusi Jāzepu tik paskaistinātu, Enī gaužām iepriecināta varēja secināt, ka arī pati izskatās skaistāka nekā parasti, un cerēt, ka savuties liekas viņam brīnišķa, kaut arī skaudrākā, ne tik slīpā gaismā atklātos, ka gluži pirmās jaunības brīnišķums tas vairs nav. Vai nu viņa nezināja, ka garais, priekšā pavērtais baltvilnas mētelis, kas, saklās saturēts, virs platās kakla aplices sedza plecus (jo tuvojās ziema), vērš viņu majestātiski staltu un ka zem cieši piegulošā, virs kāju potītēm ar sarkanām stikla spilgām apmalotā batista apakštērpa jaunavīgi tvirtas izspiežas krūtis? Skaties, Osarsif! Tērpam bija sprādžu plecu lentes, un cik pašpārliecināta viņa jutās, apzinādamās, ka tērps ne tikai nepiesedza koptās, it kā marmorā cirstās rokas, bet neliedza arī skaidri saskatīt brīnumdaiļo kāju slaidumu! Vai tā nepietika, lai mīlot lepni izslietu galvu? Un viņa tā arī darīja. Aiz lepnības Mūta izlikās, ka viņai grūti pavērt plakstus un tāpēc jāatliec atpakaļ galva, lai uzmestu otram skatienu. Bažas toties radīja apziņa, ka pašas seja, kuru šoreiž iekļāva zeltaini brūna lakatveida parūka ar platu, krāsainiem akmentiņiem rotātu pieres sprādzi, kas apņēma pusi galvas, vairs nav gluži meitenīga, turklāt ēnotie vaigi, iespiestais deguns, iegrimušie lūpu kaktiņi piešķīra tai patvaļīgi savdabīgu izteiksmi. Tomēr doma par izkrāšļotajām dārgakmeņu acīm, kam īpaši jāizceļas bālajā ziloņkaula krāsas sejā, iedvesa paļāvību, ka tā pārāk nekaitēs iespaidam, kāds jāatstāj rokām, kājām un krūtīm.

Ar bažām un lepnumu iedomādama par savu skaistumu, Mūta vēroja viņa — Rāheles dēla daili tās ēģiptis-kajā ietērpā, kurš, lai arī izsmalcināts, tomēr šķita ērts un dārza apgaitai piemērots. Galvas rotājums, tiesa, bija izcili rūpīgs, akurātības iespaidu turklāt pastiprināja baltās, tīrības labad valkātās audekla benītes stūris, izlīdis pie mazās auss no melnrievotā zīda galvas apsēja, kam par zīmi, ka tas aizstāj parūku, gar apakšmalu bija cirt-veida pīnītes. Bet, neņemot vērā parūku, emaljas apkakli un rokas sprādžu garnitūru, kā arī jau citviet minēto skarabeju plakanā niedres un zelta pinuma krūšu važiņā, viss viņa apģērbs bija divkāršais, jāatzīst gan, visai eleganti piegrieztais koši baltais sānauts, kurš, apjozis šauros gurnus, sniedzās līdz ceļgaliem un gaužām tīkami izcēla rieta saules slīpajos staros īpaši tumsnējo kapar-brūno iedegumu uz izrotātās ķermeņa augšdaļas, nevainojami samērīgā, maigi spēkpilnā jaunekļa auguma, kas, atvēsis vakara gaisā, saulrieta atblāzmā likās nevis miesiskajai, bet īstenotu Ptaha domu tīrajai pasaulei piederīgs, — garīguma iespaidu vēl pastiprināja acu gudrā izteiksme, galva, kurai augums bija pakārtots un ar kuru kopā tas pauda gan sevi, gan jebkuru vērotāju aplaimojošu dailes un vieduma vienību.

Lepni bažīgas pašsajūtas mākta, Potifara sieva vēroja verga tumsnējos, salīdzinājumā ar viņas sejas pantiem paraupjos vaibstus, piemīlīgi tumšās Rāheles acis, kuru skatienu, raugoties dēlam, saprāta uzsvērums darīja rišķīgi stingru, — vienlaikus redzēja jaunekļa kapart brūno plecu zeltaino vizu, slaido roku, kas turēja zizli, samērīgi izspiežoties bicepsam, — un aiz maigi mātišķas apbrīnas un pārvarīga aizkustinājuma, sievišķām tuvības alkām pāraugot izmisuma'jūsmā, no visdziļām dvēseles dzīlēm viņai izlauzās šņuksts — tik negaidīts un spējš, ka nepārprotami nodrebēja krūtis, ko aptvēra plānais smalkā batista tērps, un atlika vien cerēt, ka pašas kundziskā stāja vērtīs šņukstu gluži neiedomājamu un Jāzeps pretēji redzētajam nenoticēs savām acīm.

Tāda bija situācija, kurā Mūtai bija jāuzsāk saruna, un viņa paveica to ar tik lielu piespiešanos, ka pašai sametās kauns par drosmi, ko prasīja sarunas uzsākums.

— Gaužām nelaikā, kā redzams, — viņa dzedri teica, — dārzā pastaigājas dīkas sievietes, traucēdamas dienesta gaitās to, kurš valda pār namu.

— Pār namu valdi tikai tu, kundze, — Jāzeps nesamin-stinājies atbildēja, — un spīdi kā Rīta un Vakara zvaigzne, ko manas mātes zemē sauc par Ištaru. Tā, domājams, ir tikpat dīka, un dīkai tai arī jābūt, kā jau dievībai, kuras rāmajā vizmā mēs, darbu lauzēji, pacēluši skatienu, smeļamies atspirdzi.

Par piekrišanas un pateicības zīmi Mūta pamāja ar roku un iecietīgi pasmaidīja. Viņu sajūsmināja un reizē aizskāra vaļība, kādā jauneklis, izteikdams komplimentu, pieminēja arī savu šeit nevienam nezināmo māti, un krimta greizsirdība uz sievieti, kas laidusi viņu pasaulē, kopusi, vadājusi aiz rokas, saukusi vārdā, atglaudusi viņam matus no pieres un skūpstījusi viņu nesavtīgā mātes mīlestībā.

— Mēs paiesim malā, — viņa teica, — es un abas kalpones, kas, tāpat kā vienmēr, pavada mani, un nekavēsim pārvaldnieku, kurš, bez šaubām, vēl pirms tumsas grib pārliecināties, vai Petepra dārzā viss kārtībā, un varbūt nodomājis iemest acis arī uzbēruma namiņā.

— Dārzs un dārza templis, — atbildēja Jāzeps, — man īpaši nerūp, kamēr es stāvu savas pavēlnieces priekšā.

— Tiem būtu jārūp tev sevišķi, pat vairāk nekā visa pārējā saimniecība, — viņa noteica (cik baiļi tīkami un aizraujoši Mūtai šķita jau tas vien, ka viņa sarunājas ar Jāzepu, saka «man» un «tev», «tu» un «es» un pāri telpai — tiem divi soļiem, kas viņus šķir, raida tuvinošas, vienojošas uzrunas dvesmu), — jo labi taču zināms, ka tieši tur tu liki pamatu savai laimei. Man gadījies dzirdēt, ka namiņā tev pirmoreiz uzticēti Mēmā kalpa pienākumi un augļu dārzā, apputeksnējot ziedus, tu kriti acīs nama pavēlniekam.

— Tā tas bija, — iesmiedamies apliecināja Jāzeps, un viņa smiekli iedzēla Mūtai kā nezin kāda aušība, — tieši tā, kā tu, cienītā kundze, teici! Es biju vēja amatā Petepra palmu birzī, kā tika pavēlējis dziednieks, kuram pielipušo iesauku es neuzdrošinos šeit ņemt mutē, tāpēc ka tā ir jokaina, vienkāršo ļaužu izgudrota un tavām kundzes ausīm nav piemērota ...

Viņa nepasmaidījusi vēroja Jāzepu. Tas, ka viņš, liekas, ir nenojauta, cik maz viņai pašlaik prātā joki un kāpēc jokot netīkas, bija patīkami un svarīgāk par visu, bet vienlaikus ļoti sāpīgi. Lai jau domā vien, ka viņas nopietnībā un noraidošajā attieksmē pret jokiem izpaužas agrākais naidīgums pret viņa augšupeju, lai jau mana šo attieksmi...

— Pēc dārznieka rīkojuma, — viņš turpināja, — es palīdzēju šeit, dārzā, vējam, bet garām gāja faraona draugs un lika man runāt, un, tā kā man palaimējās izpelnīties viņa atzinību, tai stundā daudz kam bija lemts sākties.

— Viens otrs, — viņa attrauca, — dzīvoja un nomira tavā labā.

— Viss ir Apslēptā rokā, — viņš piekrita, saukdams visaugsto vārdā, kurš nevienam nevarēja aizdot dusmas. — Lai slavēts viņa vārds! Tiesa, reizēm es jautāju sev, vai dievs, atbalstīdams mani, nav bijis pārāk devīgs, un klusībā baiļojos savas jaunības dēļ, kurai uzticēts tik augsts amats, kas padara mani par nama pārraugu un Vecāko kalpu, jo gadu man labi ja pilni divdesmit. Es runāju tavā priekšā, kundze, atklātu valodu, lai gan mani dzird arī citi, jo tu, pats par sevi saprotams, esi ieradusies šeit, dārzā, ne jau viena, bet goda kalpotāju pavadībā, kā piederas tavas kārtas sievietei. Tās noklausās, ko es saku, un gribot negribot dzird, ka pārvaldnieks gaužas par savu jaunību un apšauba, vai ir nobriedis tik atbildīgam amatam. Lai dzird! Man jāsamierinās ar kalpoņu klātbūtni, taču tā nedrīkst mazināt manu uzticēšanos tev, . manas galvas un sirds, manu roku un kāju pavēlniece. ļ

Nē, tomēr ir arī savas labās puses — iemīlēties zemas •! kārtas cilvēkā, padotajā, jo pakļautība piespiež viņu teikt vārdus, kas aplaimo, kaut arī, teikdams tos, viņš neko j īpašu nedomātu.

— Protams, — atbildēja Mūta, — viena es pastaigās nedodos, tas ir pilnīgi izslēgts. Bet runā vien droši, nebaidīdamies parādīt savu vājo vietu Hecesai un Mē-etai, j manām istabenēm, jo viņu ausis ir manas ausis... Kas ļ īsti tev bija man sakāms?

— Vien tas, kundze, ka pilnvaru man ir vairāk nekā i gadu, un tavam kalpam nebūtu jābrīnās, bet, gluži otrādi, spriežot saprātīgi, būtu jāklusē, ja viņa straujā augšupeja un iecelšana pārvaldnieka amatā līdzās piekrišanai izraisītu arī nepatiku un zināmu pretestību. Man bija tēvs Usīrs Mont-kavs, tas uzaudzināja mani savā sirds labestībā, — kaut Apslēptais dotu, ka šis tēvs vēl dzīvotu! — man, jaunam cilvēkam, kalpojot viņam par viņa muti un labo roku, bija nesalīdzināmi vieglāk ap sirdi, un es jutos daudzkārt laimīgāks nekā tagad, kad viņš vēris neredzamos vārtus uz Mūžības valdnieku krāšņajiem mitekļiem un atstājis mani vienu rūpēs un raizēs, kuru man vairāk nekā mūža gadu, un visā pasaulē vairs nav neviena, pie kura es savā pieredzes trūkumā varētu griezties un kurš man palīdzētu nest nastu, kas nospiež man plecus. Petepra, mūsu dižais kungs, — lai viņam veselība un labi klājas! — kā visiem zināms, pats nerūpējas ne par ko, izņemot maizi, ko viņš ēd, un dzērienu, ko viņš dzer, turklāt bezbailīgs medī nīlzirgu, un, kad es ierodos pie viņa ar norēķiniem un atskaitēm, viņš parasti saka: «Labi, labi, Osarsif, būs jau labi! Tavos pierakstos, liekas, viss saskan, un es pieņemu, ka tev nav nolūka mani krāpt, jo tu zini, kas ir grēks, un saproti gluži labi, ka nodarīt man pāri būtu nekrietni. Tāpēc negarlaiko mani!»

Tā runā mūsu kungs savā dižumā. Lai svētīts viņa vārds!

Beidzis atdarināt kunga runu, viņš centās notvert smaidu kundzes sejā. No viņa puses tas, ko viņš te visā mīlestībā un goddevībā atļāvās, bija maza nodevība, rotaļīgs mēģinājums, apejot kungu, saprasties ar kundzi. Viņš uzskatīja, ka var to atļauties, nepārkāpjot vienošanos, ko noslēdzis. Viņš vēl ilgi uzskatīja, ka drīkst nesodīts šo to atļauties. Piekrišanas smaida, starp citu, nebija.

Tas iepriecināja viņu, bet vienlaikus ari mazliet nokaunināja. Viņš turpināja:

— Un tā, nevērojot jaunību, man vienam jārisina daudzi atbildīgi jautājumi, kam sakars ar ražošanu un apgrozījumu, mantas vairošanu un jau esošā saglabāšanu. Patlaban, ieraugot tevi, kundze, šeit, dārzā, galva mari bija aizņemta ar raizēm par sēju. Jo upē līmenis krītas un tuvu ir jaukie sēru svētki, kad uzaram zemi un guldām tumsā dievu, sēdami miežus un kviešus. Un te nu rodas jautājums un tavu kalpu nodarbina doma, vai nav jārīkojas pa jaunam un Potifara līumos, proti, upes salā, jāsēj nevis mieži, bet vairāk durras nekā līdz šim, — runa ir par sorgo pašķirni, moru zemes labību, par balto prosu; brūno, lopbarībai noderīgo mēs sējam pietiekami, un tā tiek izbarota zirgiem un iet labumā govīm, bet es jautāju sev, vai, rīkojoties pa jaunam, nepievērst vairāk uzmanības baltajai dūrrai un neapsēt ar to lielākas platības ļaužu uzturam, lai miežu un lēcu viruma vietā saime ēstu labo graudu maizi un pieņemtos spēkā. Jo šī labības auga graudi ir varen miltaini un zemes spēka pilni, tālab durra ir sātīgāka nekā mieži vai lēcas, un, dodami to ļaudīm, mēs paēdinātu viņus ātrāk un labāk. Es ne izteikt nevaru, kā mani nodarbina ši doma, un, ieraudzījis šovakar dārzā tevi un tavas pavadones, es klusībā teicu sev, it kā sarunātos ar kādu citu: «Raugi, tu esi jauns un nenobriedis, viens ar visa nama rūpēm, un nav tev neviena, ar kuru dalīties raizēs, jo tavs kungs ne par ko neliekas zinis. Bet tur savā dailē tuvojas kundze, un pavada viņu, kā viņas augstajam stāvoklim pieklājas, divas istabmeitas. Pastāsti kundzei par savām rūpēm un aprunājies ar viņu par savu ieceri un par balto durru, tā tu uzzināsi viņas domas un tavai jaunībai klātu stāvēs viņas viedais padoms!»

Enī pietvīka — pa daļai aiz patikas, pa daļai aiz apjukuma, jo par moru zemes labību viņai nekas nebija zināms un trūka saprašanas, lai izlemtu, vai tās sējumi paplašināmi. Samulsusi viņa teica:

— Šis jautājums neapšaubāmi pelnījis, ka to apspriež. Es padomāšu. Vai tad augsne salā jaunieviesumam ir piemērota?

— Cik lietpratīgi vaicā mana pavēlniece, — iesaucās Jāzeps, — un cik ātri uztver lietas būtību! Upes nogulšņu salā ir diezgan, tomēr var gadīties, ka pirmajā laikā nepaveicas. Mūsu zemkopji vēl īsti nezina, kā audzējama

baltā, uzturam paredzētā durra, jo līdz šim sēta vienīgi brūnā, lopiem izbarojamā. Kundze ne iedomāties nevar, J cik grūti piedabūt ļaudis, lai tie kaplējot tik smalki uzirdina augsni, ka baltā durra nes ražu, lai saprot, ka pretēji brūnajai tā aug tikai tur, kur nav nezāļu. Ja laikus neap- ; rūpē dzinumus, viss darbs ir vējā un raža jānoraksta lopbarībā. I

— Nav jau laikam viegli, ja ļaudis tik nesaprātīgi, — viņa teica, sarkdama un bālēdama aiz neērtības sajūtas, j ka neko nezina par visu to un, pagalam apjukusi, paliek namzinim lietišķu atbildi parādā, kaut gan pati izteikusi ļ vēlēšanos, lai tas apspriežas ar viņu par saimnieciskiem jautājumiem. Viņa kaunējās un jutās bezgala pazemota verga priekšā, tāpēc ka verga valoda bija taisna un go- ) dīga, jo runa skāra uzturu, turpretī viņai tikmēr nebija citu domu un vēlmju kā vienīgi mīla un iekāre.

— Viegli tas laikam nav, — viņa atkārtoja ar slēptām trīsām. — Bet visi apgalvo — tu protot panākt, ka saime centīgi strādā un kārtīgi veic savus pienākumus. Tad jau tu droši vien spēsi ierādīt ļaudīm, kā jaunā labība kopjama.

Kalpa sejas izteiksme liecināja Mūtai, ka tas nav dzirdējis, ko viņa saka, un šī nevērība iepriecināja viņu, kaut arī briesmīgi aizvainoja. Namzinis stāvēja viņas priekšā, neliekuļoti aizņemts ar domām par saimniecību.

— Skaras, — teica Jāzeps, — šai labībai ir ļoti stingras un lokanas. No tām var siet labu labās sukas un slotas kā mājas, tā tirgus vajadzībām, tā ka savs labums atlec arī neražas gados.

Viņa klusēja, sāpīgi aizskarta, ka jauneklis pavisam aizmirsis viņu, spriezdams par slotām, kas, bez šaubām, godājamākas par viņas mīlestību. Pamanījis, ka kundze klusē, Jāzeps satrūkās un bilda ar ierasto smaidu, kas apbūra kuru katru:

— Atvaino, pavēlniec, ka garlaikoju tevi, runādams par tik necilām lietām! Tur vainojama tikai jaunības nespēja vienai nest atbildību un dedzīgā vēlēšanās izdibināt tavas domas.

— Vari neatvainoties, — viņa atbildēja. — Jautājums ir nopietns; tiesa, iespēja sarūpēt slotas dara šo pasākumu mazāk riskantu. Tas man uzreiz iešāvās prātā, līdzko tu ieminējies par jaunieviesumu, — es vēl apdomāšu tavu priekšlikumu.

Mūta nespēja nostāvēt mierīgi, tik liela bija vēlēšanās aiziet, nejust Jāzepa tuvumu, pēc kura pati ilgojās vairāk par visu pasaulē. Tā ir sena mīlnieku pretruna: meklēt un vairīties otra tuvuma. Mūžsens ir arī melīgais paradums ar pāršķiebtu muti un vainas apziņu acīs melst par nevainīgām lietām, te meklējot, te vairoties otra skatiena. Bailes, ka viņš, iespējams, noprot, ka, runājot par labību un slotām, viņai tikai viens prātā: uzlikt viņam roku uz pieres un skūpstīt viņu mātes tīkās, — baiļpilnā vēlēšanās, lai viņš to noprastu un nopratis nenicinātu viņu, bet vēlētos to pašu, ko vēlas viņa, — tas un lielā nedrošība lopbarības un uztura jautājumos, par kuriem risēja saruna, kas viņai bija vieni meli, viens vienīgs mīlas dialogs (bet kā lai melo, ja par šķietamo, ieganstam izmantoto tēmu nekas nav zināms un atliek vien bezpalīdzīgi stomīties!), — tas viss kopā neizsakāmi apkaunoja un nokausēja Mūtu; viņai skrēja auksts un karsts pa kauliem un radās paniska vēlēšanās bēgt.

Zeme viņai dega zem kājām, bet sirds nebija atraujama no šīs vietas — tik pretrunīgas no laika gala ir mīloša cilvēka jūtas. Viņa ciešāk ietina plecus mētelī un aizžņaugtā balsī teica:

— Mēs turpināsim sarunu, pārvaldniek, tikai citā reizē un vietā. Vakars jau klāt, un man nupat likās, ka aiz dzestruma nodrebu. (Mūtu tik tiešām mirkļiem kratīja drebuļi, un, necerēdama to pilnīgi apslēpt, viņa centās aizbildināties ar ārējiem iemesliem.) Es jau apsolīju, ka apdomāšu tavu priekšlikumu, un atļauju tev vēlreiz izklāstīt kundzei savus apsvērumus, ja tu viens netiec galā aiz savas jaunības... — Labāk viņa nebūtu centusies bilst pēdējo vārdu, tas iesprūda viņai rīklē, jo, izsakot to, runa bija tikai par Jāzepu, ne par ko citu vairs; tas izteica vēl jo spilgtāk to pašu, ko pirmāk tika izteicis vārdiņš «tu», kurš bija cauraudis visu melīgo sarunu, pauzdams tās patieso saturu: Jāzepa burvību, viņas — Mūtas mātišķās tīkas, tādu maigumu, tik sāpīgu, ka viņai zuda pēdējie spēki un vārds apslāpa čukstā.

— Esi sveiks, — viņa vēl izdvesa un, juzdama, ka ceļos saļogās kājas, bēgtin aizbēga, aizmetās meičām pa priekšu, garām Jāzepam, kurš goddevīgi atņēma sveicienu.

Nevar diezgan vien nobrīnīties par mīlas vārdzību, diezgan vien uzjautrināties par tās dīvainībām, ja paraugās uz to citādām acīm — nevis kā uz kaut ko banāli

ikdienišķu, bet kā uz nekad agrāk nebijušu, pirmreizīgu un neatkārtojamu parādību, kāda tā ir līdz pat mūsdienām — katru reizi no jauna. Tik smalka dāma — dižciltīga, nepieejami augstprātīga, paradusi apgrozīties sabiedrībā, līdz šim salti sava iecildīgā dievišķuma pašiz-jūtā noslēgusies — un pēkšņi nonākusi vārdiņa «tu», pēc pašas atzinuma, caurcaurēm necienīga «tu» varā, turklāt tādā apmātības un kundziskuma apziņas zuduma pakāpē, ka gandrīz vairs nespēj noturēties savā mīlas noteicējas un jūtu izaicinātājas lomā, klusībā apzinādamās, ka jau kļuvusi par vergam teikta «tu» verdzeni, bēgdama, ļogoties ceļos kājām, neko vairs neredzēdama, drebēdama, jūkot domām, murminādama nesakarīgus vārdus, ir ne-piesargādamās no abām kalponēm, kuras tīšuprāt, aiz lepnuma ņēmusi līdzi, dodamās uz tikšanos!

«Pazudusi, pazudusi, nodevusi sevi, esmu pazudusi, es nodevu sevi, viņš manīja visu — manu acu melus, manus ļodzīgos soļus, manas trīsas, viņš redzēja visu, viņš nicina mani, visam beigas, man jāmirst! Jāsējot vairāk durras, jāapgriežot atzeles, skaras noderot slotām! Ko es atbildēju? Mana stomīšanās nodeva mani, viņš smējās, ak šausmas, man jādara sev gals! Vai vismaz biju skaista? Ja rieta gaismā biju skaista, nelaime varbūt nav tik liela un man nav jānogalinās. Viņa kaparbrūno plecu zeltainā viza... Ak, Amun, kas tu mīti savā kapelā! «Manas galvas un sirds, manu roku un kāju pavēlniece...» Ai, Osarsif! Tā gan runā tava mute, bet sirdī tu uzjautrinies par manu stomību un manu kāju ļodzīšanos! Es ceru, es ceru... lai arī viss pagalam un pēc šīs nelaimes man jāmirst, es nebeidzu cerēt un nekrītu izmisumā, jo ne jau viss ir bezcerīgi zaudēts — cerība paliek, pie tam itin liela, jo tev, puisēn, jāklausa man un jāteic savai pavēlniecei saldi vārdi, kādus jau bildi, sacīdams: «Manas galvas un sirds pavēlniece,» — lai arī tā ir kalpa valoda un tukša pieklājības frāze. Bet vārdiem ir liels spēks, nesodīts izteikt tos nevar neviens, tie atstāj dvēselē pēdas; bez jūtām runāti, tie tomēr uzrunā tā jūtas, kam tos saka, un, lai arī tu runādams melotu, vārda burvju vara tomēr mazliet pārvērš tevi atbilstoši tam, ko tu saki, un teiktais vairs nav gluži nepatiess. Raugi, tas ļoti nomierina mani un mudina nezaudēt cerības, jo paša dvēseles apstrāde, ko tu, kalpa puisēniņ, paveic, teikdams man, kundzei, vārdus, kuri tev jāsaka, gatavo teicamu augsni — irdu, nogulsnēm bagātu manas dailes sējai, ja vien man laimējies rieta gaismā likties tev daiļai, un no tavas verdziski iztapīgās valodas un pašas daiļuma man nāks dziedināšana un svētlaime, tāpēc ka tajā augsnē asnus dzīs pielūgsme, kuru atliks vien iedrosmināt, lai tā kļūtu par iekāri, jo tā nu tas ir, manu puisēn, ka pielūgsme, kuru iedrosmina, top par iekāri... Ak, es samaitātā sieva! Lai nolādētas manas čūskas domas! Lai nolādēta mana galva un sirds! Piedod man, Osarsif, mans jauneklīgais kungs un pestītāj, mana mūža Rīta un Vakara zvaigzne! Kā tas .tā gadījās, ka mani šodien piemeklēja neveiksme un manu kāju ļodzīšanās dēļ viss šķiet pagalam? Nē, vēl es nāvē neiešu, vēl nelikšu atnest indīgu čūsku, lai glaustu to pie krūts, jo vēl viss nav zaudēts un cerību gana. Rīt, parīt, dienu aiz dienas! Viņš paliek šeit, viņš paliek namziņa amatā, Petepra atteicās viņu pārdot, es vienmēr redzēšu viņu, katra jauna diena ausīs ar savām cerībām un savu izdevību. Mēs turpināsim šo sarunu, pārvaldniek, tikai citā reizē. Es apdomāšu tavu priekšlikumu un atļauju tev vēlreiz izklāstīt savus apsvērumus. Tas bija labi darīts — parūpēties par nākamo reizi. Redzi nu, Enī, cik prātīga tu esi bijusi savā bezprātā, gādādama, lai sakars nepārtrūkst! Viņam jāierodas atkal, un, ja viņš aiz bikluma laicināsies, es aizsūtīšu pie viņa Dudu, ķiparu, lai atgādina norunu. Tad es izlabošu savu šodie^ nas misēkli un sagaidīšu viņu žēlīgi laipnīga, bez mazākās kāju drebēšanas un, ja man labpatiks, likšu viņam noprast, ka atļauju sevi pielūgt. Bet varbūt viņš jau nākamreiz man vairs nešķitīs tik pievilcīgs, es atvēsīšu savā sirdī pret viņu un spēšu pēc patikas smaidīt un jokot un, pati palikdama salta, iemīlināšu viņu sevī... Nē, ak nē, Osarsif, tā tam nebūt, tās ir čūskas domas, labprāt es cietīšu, mīlēdama tevi, mans kungs un pestītāj, jo it kā pirmdzimts vērsis tu esi savā glītumā ...»

Šī nesakarīgā runa, no kuras arī Hecesa un Mē-eta, abas istabenes, izbrīnītas saklausīja pa kādam vārdam, bija tikai viena no daudzām, no simtiem tādu pašu runu, kuras izlauzās Mūtai, kundzenei, tai pirmajā gadā, kad viņa vēl centās neizrādīt Jāzepam savas jūtas; tāpat arī pirmītējā saruna par moru zemes labību var noderēt par piemēru neskaitāmām citām, tai līdzīgām, kas risinājās dažādās dienas stundās un dažādās vietās — turpat dārzā, sievu nama baseina pagalmā, pat uzbēruma templītī, kur, tiesa kas tiesa, Enī nekad neieradās viena — tāpat kā Jāzeps, kuru pavadīja viens vai divi rakstveži, nesdami papirusa rituļus ar uzrādāmām aplēsēm, tāmēm, atskaitēm. Jo runāts arvien vēl tika par saimniecību, par apgādi, lauku darbiem, preču apgrozījumu un amatniecības ražojumiem, tas ir, par jautājumiem, kuros jaunais nam-zinis sniedza kundzei norēķinu, pamācīja viņu vai izlūdzās padomu; tāds nu reiz bija šo sarunu melīgais iegansts, un jāatzīst — lai arī mazliet neticīgi smaidot *4, ka Jāzeps visā nopietnībā centās piešķirt ieganstam lietas būtības raksturu — patiešām iepazīstināt kundzi ar darījumiem un godīgi, tiesa gan, balstoties uz Mūt-em-enetas jūtām pret viņu, Jāzepu, modināt savas pavēlnie-ces interesi par saimniecību.

Tas bija sava veida dziedniecisks plāns: jauniņajam Jāzepam iepatikās tēlot audzinātāja lomu. Viņš domāja (vismaz iedomājās), ka, nevirzīdams kundzes interesi no personiskā uz lietišķo, no savām acīm uz savām rūpēm, atvēsina, atskurbina, dziedina sasirgušo un tādējādi iemanto pagodinošo priekšrocību un patīkamo iespēju tikties ar augsto dāmu un baudīt tās labvēlību, vienlaikus izvairoties no bedrē nokļūšanas briesmām, ar kurām viņu biedēja tramīgais Dievmīlītis. Nav noliedzama vīzdegu-nība, kas piemita šai jaunā namziņa pedagoģiski dziednieciskajai iecerei, ar kuras palīdzību viņš cerēja vadāt pavadā savas pavēlnieces — tādas sievietes sirdi, kāda bija Mūt-em-eneta. Lai patiešām novērstu bedres briesmas, pats drošākais ceļš būtu bijis vairs nesatikties ar kundzi un nerādīties tai acīs, nevis ielaisties audzinošās pārrunās. Jēkaba dēla lēmums rada aizdomas, ka ārstnieciskā iecere bija tīrās blēņas un pati ideja piešķirt ieganstam godājamas lietas būtības raksturu noderēja vienīgi par aizbildinājumu domām, kas jau bija stājušās dziņu, nevis gara kalpībā.

Tāda vismaz bija mazā Dievmīlīša nojauta vai, pareizāk sakot, punduriski viedās asredzības atziņa; un savu viedokli viņš neslēpa, gluži otrādi, katru mīļu dienu, lauzīdams roķeles, lūgtin lūdza Jāzepu nepazemoties, nemelst tukšu un neizlocīties, bet būt tikpat gudram, cik labam un skaistam, un vairīties uguns vērša vispostīgās dvašas. Veltīgi! Jaunais namzinis, viņa pilnmēra auguma draugs, nebija atrunājams. Cilvēkam, kurš ar pilnām tiesībām radis paļauties pats uz savu saprātu, ierastā paļāvība, prātam aptumšojoties, var kļūt visai bīstama.

Arī Dudu, ducīgais punduris, tikmēr godam tēloja savu lomu — ļaunprātīgi viltīgu sakarnieku un pazudināt alkstošu pienesēju, kurš šaudās šurp un turp starp diviem, kam patiktos sagrēkot, — mezdams ar aci un izteikdams mājienus vienam, pamirkšķinādams un iečukstēdams kaut ko otram, pēkšņi nostājas blakus, šķoba ģīmi un, nepa-vēris muti, no saviebtā lūpu kaktiņa kā no ciema kules birdina satraucošas savedēja vēstis. Dudu tēloja savu lomu, ir nezinādams, ka viņam bijuši priekšgājēji un būs sekotāji, — tēloja tā, it kā būtu pirmais un vienīgais tās atveidotājs, jo par tādu ikviens sliecas noturēt sevi, spēlēdams dzīvē lemto lomu šķietami pēc paša ieceres un brīvas gribas, turklāt tai pašpārliecībā un ar to pašcieņu, ko ikkatrs nule skatuves gaismā iznākušais smeļas ne jau iedomātajā lomas pirmreizībā un neatkārtojamībā, bet gan, gluži pretēji, tajā apziņā, ka lieku reizi atveido likumsakarīgi sen iedibinātu lomu un, lai cik neglīta būtu paša rīcība, nevainojami veic savu uzdevumu.

Tolaik Dudu vēl negāja šai lomai piedienīgo aplinku ceļu, kurš, atzarodamies no abiem jau iestaigātajiem, veda uz kādu trešo vietu, proti, pie Potifara, viegli ievainojamā pavēlnieka, lai pasūdzētu tam un iepūstu ausīs par aizdomīgām satikām. Tas vēl bija priekšā, — situācija, nosprieda Dudu, pagaidām tiktāl nebija nobriedusi, lai ietu šo arī jau plati iemīto taku. Viņš jutās vīlies, redzēdams, ka, par spīti izdevībām, ko pats centīgi radīja, un sagrozītiem pavēstijumiem, kurus abos takas galos bārstīt bārstīja no pavērtā mutes kaktiņa kules, jaunais namzinis un kundze joprojām satiekas nevis divi vien, bet goda svītas pavadībā, un vilties viņam lika arī tas, par ko tika runāts: Jāzepa audzinoši dziednieciskais plāns it nemaz neatbilda Dudu centieniem un ērcināja viņu, lai arī viņš, tāpat kā viņa šķīstais brālentiņš, gluži labi noprata, ka šis plāns, kalpodams slēptai dziņai, ir tīrās blēņas. Spriešana par saimniecības lietām viņa uztverē vienīgi ievilcināja vēlamo notikumu gaitu, bez tam Dudu, domājams, baidījās — var izrādīties, ka Jāzepa metode ir iedarbīga un, piešķīrusi kundzes domām lietišķi nevainīgu raksturu, kas zina, tiešām novērsis tās no galvenā. Jo arī ar viņu, viltus godavīru, pavēlniece tagad bieži sprieda par saimnieciskiem jautājumiem — par ražošanu un tirgošanos, eļļas un vaska cenām, pārtikas devām un preču uzkrājumiem, un, kaut gan Dudu saules atjautai nepalika apslēpts, ka, šādi spriedelēdama, kundze tikai piesedz savas patiesās domas un īstenībā runā vienīgi par Jāzepu, no kura šīs gudrības patapinājusi, tas viņam tomēr kremta, un, staigādams no viena pie otra, viņš abos takas galos bārstīt bārstīja uzmundrinošus pavēstij umus, vienā, piemēram, klāstīdams, ka jaunais nam-zinis nereti rūgti gaužoties: izpelnījies godu pēc dienas pūliņiem vai pa vidu tiem pakavēties kundzes sabiedrībā un veldzēt dvēseli viņas daiļumā, viņš drīkstot runāt vienīgi par apnicīgajām saimniecības rūpēm, nevis cik necik atklāti pieminēt sirdij tuvākas un tīkamākas lietas,— turpretī otrā takas galā darīdams zināmu: kundze žēlojoties un likusi viņam, Dudu, atklāt jaunajam namzinim savu neapmierinātību, ka šis nepietiekami izmanto viņas labvēlību un, ieradies audiencē, vienā laidā runā par saimniekošanu, nevis par sevi un nekādi neremdē viņas glaimojošo interesi par savu personu un agrāko dzīvi, par paša nožēlojamo dzimteni, savu māti un par to, kā tad galu galā izprotama viņa jaunavīgā piedzimšana un kā viņš nokāpis pagarē un atgriezies virszemē. Stāsti par tamlīdzīgām padarīšanām, teica Dudu, tādai dāmai kā Mūt-em-eneta, pats par sevi saprotams, liekoties nesalīdzināmi saistošāki nekā ziņojumi par papirusa līmēšanu un aužamo steļļu apgādi, un, ja pārvaldnieks, tikdamies ar kundzi, vēloties gūt panākumus ceļā uz visaugstu mērķi, augstāku un vilinošāku par it visiem mērķiem, ko viņš šeit, namā, jebkad sasniedzis, viņam esot jāsadūšojas un jācilājot citas, ne tik garlaicīgas valodas.

— Lai tie paliek manā ziņā — tiklab mērķi, kā arī līdzekļi, — nelaipni atskaldīja Jāzeps. — Un runā, lūdzams, kā pienākas, nevis ar vienu mutes kaktiņu, jo tas man ir pretīgi, un vispār man patiktu labāk, ja tu, Cese-tas laulātais draugs, runātu lietišķi un nemelstu tukšu. Neaizmirsti, ka mums vienam ar otru ir lietišķas, nevis sirsnīgas attiecības! Ziņo man visu, ko saklausi namā un pilsētā! Dot man draudzīgus padomus es neesmu tevi pilnvarojis.

— Zvēru pie savu bērnu galvām! — iesaucās Dudu. — Atbilstoši mūsu derībai slepus daru tev zināmu, ko saklausīju kundzes žēlajās nopūtās par tavu ziņojumu garlaicību. Neba Dudu pamāca tevi, bet pavēlniece ar savām nopūtām un vēlēšanos dzirdēt ko satraucošāku.

Taču tas bija vairāk par pusi samelots, jo uz Dudu aizrādījumu, ka kundzei, ja tā vēlas izdibināt jaunā nam-ziņa burvības noslēpumu un panākt viņa krišanu, jāpiespiež jaunekli runāt atklātāku valodu, nevis jāļauj viņam patverties aiz amata pienākumiem, Mūta bija atbildējusi: «Man ir patīkami un top vieglāk ap sirdi, zinot, ko viņš dara, kad neredzu viņu.»

Diezgan zīmīga atbilde, pat aizkustinoša, ja vēlaties, tāpēc ka atklāj skaudību, ko mīlošai sievietei iedveš vīrieša dzīves aizpildītība, — viņas, caurcaurēm emocionālas būtnes, greizsirdību uz visu lietišķo, kas mīļotā cilvēka dzīvē aizņem tik lielu vietu un viņai liek atskārst vienīgi jūtām veltītas dzīves mokošo dīkdienību. Sievietes vēlēšanos pievērsties lietišķām nodarbēm rosina greizsirdība — arī tad, ja tām ir garīgs, ne tikai praktiski saimniecisks raksturs.

Mūtai, pavēlniecei, tātad bija «patīkami» ar Jāzepa starpniecību iepazīt šo dzīves pusi — kaut vai iegalvojot sev vai citiem, ka viņam aiz jaunības pieredzes trūkuma vajadzīgs padoms. Un vai tad galu galā nav vienalga, par ko runā mīļotais, ja būtiskais ir viņa balss, lūpas, pār kurām plūst vārdi, viņa skaisto acu daiļrunīgie skatieni, kas pavada teikto, un divtulībā sasilst un atvilgst paši saltākie un sausākie vārdi, kā saulē un palos sasilst un atvilgst pati zeme. Tādējādi jebkura domu apmaiņa kļūst par mīlas sarunu, turklāt galēji tīra mīlas saruna jau nemaz nav iespējama, tā aprobežotos ar vārdiņiem «es» un «tu» un aiz pārliekas vienmuļības ātri vien apsīktu, tāpēc, runājot par mīlu, izlīdzoties allaž neizbēgami jārunā par kaut ko citu. Bez tam, kā izriet no tik vaļsirdīgās atbildes, Enī augstu vērtēja sarunu saturu, jo tas deva vielu pārdomām bezcerīgi tukšajās un skumji pelēcīgajās dienās, kad Jāzeps bija aizceļojis, dodamies darījumu braucienā augšup vai lejup pa upi, un izpalika «saskatīšanās» maltīšu laikā, nedz arī, ilgpilni baiļojoties, vajadzēja vai varēja gaidīt viņa vizīti sievu namā vai cita veida tikšanos. Tādās reizēs Enī izlīdzējās ar darījumu apcerēšanu, cieši ieslēdza tos sirdī un mierināja sevi ar domu, ka zina, kādā sakarā mīļotais aizbraucis un uzturas tai vai citā pilsētā vai tās apkaimes ciematā, rosās tai vai citā tirgū vai gadatirgū, un savas sievišķās jūtu dīkstāves mokās vismaz var nosaukt darba pienākumus, kas aizpilda viņa — vīrieša dienas. Enī nenocietās arī nepadižojusies ar savu zināšanu gan tark-šķīgo blakussievu, gan kalpoņu bara, gan Dudu priekšā, kad tas apciemoja viņu.

— Jaunais namzinis, — viņa teica, — devies pa upes ceļu lejup uz Nehebu, pilsētu, kur Nehbeta svin savus svētkus, ar divām liellaivām, piekrautām ar dumpalmu augļiem, datelēm, vīģēm un sīpoliem, ķiplokiem, melonēm, Aguras gurķiem un rīcinsēklām; to visu viņš dievietes paspārnē taisās iemainīt pret kokmateriāliem un sandaļu ādām Petepra darbnīcu vajadzībām. Saziņā ar mani pārvaldnieks kravas vedumam izvēlējās brīdi, kad augļi un dārzeņi, pateicoties pieprasījumam, ir cenā, turpretī ādas un kokmateriāli nav visai dārgi.

Un stāstīts tas tika īpatnēji skanīgā un pacilātā balsī, tā ka Dudu, lai neko nepalaistu garām, pielika riekšā saliekto plauksteli pie auss un klausīdamies klusībā jau apsvēra, vai drīzumā nepienāks laiks aplinku ceļam pie Potifara, kam šis tas papūšams ...

Vai vērts vilkt garumā stāstu par gadu, kurā Mūta aiz lepnuma un kauna vēl centās neizrādīt Jāzepam, ka mīl viņu, un slēpa savas jūtas no apkārtējiem vai domāja, ka slēpj tās? Cīniņš ar mīlestību uz vergu, tātad ar sevi — tas sīvais cīniņš, kurš vienu laiku norisa viņā, jau bija galā un laimīgi nelaimīgā kārtā izšķirts jūtu labā. Tagad Mūta cīnījās vairs tikai par to, lai neizrādītu šīs jūtas ļaudīm un mīļotajam, toties pati savā sirdī jo neapvaldi -gāk un jūsmīgāk, tā vien gribētos teikt — jo vientiesīgāk atdevās tik brīnumaini jaunajam, vēlu iepazītajam, jo svešāks tas viņai, elegantajai svētajai, saltajai, mēness -šķīstajai augstāko aprindu sievietei, līdz šim bija bijis un jo ilgāk viņai uz šo apmātību un jūtu atmodu bijis jāgaida — un jo dziļākā atsvešinātībā viņa atskatījās uz pagājušajām, kaisles vēl neapmirdzētajām dienām, kuru tukšību un pelēcību ne atcerēties lāgā negribēja un kurās atgriezties visiem spēkiem pretojās viņas atmodinātā sievišķība. Burvīgā pacilātība, ko mīlas pārpilnība pēkšņi piešķir tādai dzīvei, kādu bija dzīvojusi viņa, ir tikpat labi zināma, cik grūti aprakstāma; taču pateicība par iemantoto līksmes un moku svētlaimi kādam jā velta, un veltīta tā tiek tam, kurš ir vai šķietami ir visa sākums. Kāds tur brīnums, ja atdošanās viņam, pavairota ar pateicību, pārvēršas par dievināšanu? Mums jau vairākkārt bijusi izdevība vērot, ka īsu, nenosakāmi īsu mirkli Jāzeps viena otra acīs pa pusei — vai pat vairāk nekā pa pusei — kļuva par dievu. Bet vai tādai iedomai un piemeklētībai ir kaut mazākais sakars ar «dievināšanu»? Kāda izlēmība, kāda darbīga jūsma mīlas loģikas izpratnē iemājo šajā vārdā! Tiesa gan, tā ir pārdroša un diezgan neparasta loģika. Tcim, kurš tiktāl pārvērtis manu dzīvi,— mīlētājs apgalvo, — tam, kurš tai, agrāk mirušajai, dā-

vājis šo kvēli un šo drudzi, šīs gaviles un šis asaras, jābūt dievam, citādi nemaz nevar būt. Taču tas otrais itin neko nav darījis, un visa sākums meklējams apmātajā pašā. Tikai viņa, apmātā, nemūžam tam nenoticēs un no savas aizrautības, skaitīdama pateicības lūgšanas, izsecina otra dievišķumu. «Dzīvu jūtu debesu svētlaimes dienas! ... Tu esi padarījis bagātu manu dzīvi, un tā zied!» Tāda bija viena no tām pateicības lūgsnām jeb lūgsnu vārdkopām, ko Mūt-em-eneta, nometusies ceļos pie savas dusas vietas, vai kusdama lieglaimes tvīksmē, stomīdamās veltīja Jāzepam, kad palika viena. Bet kāpēc gan Mūta, ja jau dzīve bija tik krāšņi sazēlusi, ne vienu reizi vien taisījās aizsūtīt kalponi nūbieti pēc indīgas čūskas, lai liktu to sev pie krūtīm; jā, kāpēc gan Mūt-em-eneta vienu dienu patiešām tika devusi šādu rīkojumu, tā ka niedru pinuma groziņš ar odzi jau bija atradies viņas istabā, un viņa tikai pašā pēdējā mirklī bija grozījusi savu lēmumu? Ak, gluži vienkārši aiz pārliecības, ka pēdējā tikšanās reizē izmaitājusi visu un ne tikai bijusi neglīta, bet, nevaldīdama pār acu izteiksmi un trīsām, nav sagaidījusi mīļoto salti iežēlīga un tādējādi nodevusi sevi un atzinusies vecas un neglītas sievietes mīlestībā; pēc visa tā atlika vienīgi mirt — sodīt sevi un mīļoto, kam viņas nāve varbūt atklās noslēpumu, par kura izpaušanu pati sev padarījusi galu.

Brīnumaini ačgārnā milas loģika! Tā nav nekas jauns, diezin vai vispār vērts par to runāt — tik sens ir tas viss un senim sens bija jau Potifara sievas laikā, un tikai tam šķiet augstākā mērā jauns, kam, tāpat kā viņai, nupat pirmajam un vienam vienīgajam lemts iepazīt šīs pārva-rīgi kvēlās jūtas. Viņa čukstēja: «Klau, mūzika! Ausīs man šalko lieglaimes skaņas!» Arī tas nav nekas jauns. Tās ir ekstāzes paaugstinātajam jūtīgumam zīmīgās dzirdes halucinācijas, kas dažkārt piemeklē tiklab mīlas, kā arī dieva apsēstus un liecina par abu stāvokļu radniecī-gumu un saplūsmi, kad pirmajam piejaucas kaut kas dievišķs, bet otrajam — cilvēcisks ... Tikpat labi zināmas — visnotaļ lieki apcerēt šo parādību plašāk — ir mīlas drudža naktis, kad cits citu nomaina īsi sapņi, kuros atkal un atkal uzrodas tas otrs, izturas ledaini noraidoši, nicīgi novēršas, — vairākas nelaimi vēstošas un iznīcinošas, snaudā slīgušās dvēseles nerimtīgi meklētas satiekas ar mīļotā tēlu — viedējumi, kas ik pa brīdim apdziest, gulētājai spēji pamostoties un, elpai aizraujoties,

pietrūkstoties sēdus un iededzot gaismu. «Ak, dievi, ak, dievi, kādas mokas! Nē, tas nav izturams! ...» Bet vai viņa nolād to otru — šādu nakšu vaininieku? Nekas tamlīdzīgs! Austot ritam, atbrīvota no moku sola, bezspēkā atslīgusi pret gultas malu, viņa čukstus raida mīļotajam vārdus:

«Es pateicos tev, mans labais! Mana laime! Mana zvaigzne!»

Cilvēkmīlis nogroza galvu par šādu reakciju uz briesmīgām ciešanām; viņš ir izsists no sliedēm un savā iežēlā pats sev liekas gandrīz smieklīgs. Tiesa, pietiek ar iespaidu, ka ciešanu ierosa ir dievišķas, nevis laicīgas cilmes, lai attēlotā reakcija liktos pamatota un dabiska. Kāpēc rodas tāds iespaids? Tāpēc, ka šī ir īpaša paveida ierosa, tā piederīga tiklab «es», kā arī «tu» un, lai arī šķietami saistīta ar otro, iemājo arī pirmajā, veidodamās ārējās un iekšējās pasaules, tēla un dvēseles saplūda un krustpunktā — tātad savienībā, no kuras tik tiešām jau cēlušies dievi un kuras izpausmes nebūt nav maldīgi atzīt par dievišķām. Būtnei, kuru mēs svētījam par mokām, ko tā mums likusi izciest, laikam gan jābūt dievam, pretējā gadījumā mēs to nolādētu. Tādam slēdzienam nenoliedzami ir sava konsekvence. Būtne, no kuras tiktāl atkarīga mūsu mūža laime vai nelaime, kā tas ir mīlā, ierindojama dievu kārtā, tas ir skaidrs, jo dievības izjūtas avots ir un paliek atkarība. Vai kāds jebkad nolādējis savu dievu? Viens otrs, bez šaubām, mēģinājis to darīt. Bet tādā gadījumā lāsts vairs nebija lāsts un izskanēja tieši tā, kā aprādīts iepriekš.

Cilvēkmīli teiktais varbūt pārliecinās, lai ari nenomierinās. Starp citu, vai māsu Enī nebija vēl kāds iemesls saskatīt mīļotajā dievu? Kā tad, ka bija: dievišķo-šana, proti, novērsa pazemojuma jūtas, ar kurām pretējā gadījumā nesaraujami būtu saistīta viņas vājība uz vergu svešzemnieku un kuras viņa tik neatlaidīgi bija centusies uzveikt. Dievs nokāpis zemes virsū verga izskatā, un nodod to vienīgi skaistums un kaparbrūno plecu zeltainā viza — tāda doma uzradās Mātai nezin no kurienes, uzradās pašai par laimi, jo palīdzēja izskaidrot un attaisnot savu apmātību. Bet cerību, ka piepildīsies dziedinājuma sapnis, kurš viņai bija atvēris acis un kurā Jāzeps tika nomierinājis viņas asinis, — šo cerību Mātai raisīja cits — senāks tēls, cita aizsenas teiksmas aina, arī uzradusies nezin no kurienes: atgāda par dievu, kas apaugļo mirstīgu būtni. Var jau būt, ka ainas ekscentriskumam, pašai tās atgādai bija kāds sakars ar bailēm, kuras viņai iedvesa vīra stāsts par Jāzepa nolemtību un izredzētību, par vainagu, kas rotā mīļotā galvu.

OTRAIS GADS

Bet tad, sākoties otrajam gadam, kaut kas atslāba un padevās Mūt-em-enetas dvēselē, un tagad viņa atklāti izrādīja Jāzepam savas jūtas. Viņa vairs nespēja citādi: pārlieku jau stipri viņa mīlēja jauno namzini. Vienlaikus — tā paša atslābuma dēļ — Mūta atzinās savā apmātībā vienai otrai viņai tuvu stāvošai personai, tiesa, ne jau nu Dudu, — pirmkārt, kā pati skaidri apzinājās, tas, pateicoties savai saules atjautai, jau sen bija visu noģidis, un, otrkārt, nevērojot minēto atslābumu, izpaust pundurim savas jūtas viņai liedza pašlepnums; abu vidū, gluži otrādi, palika spēkā vienošanās, ka jāizdibina nīstamā verga burvības noslēpums un jāpanāk svešzemnieka <'krišana»; diendienu deldētam — šim teicienam abu mutē arvien vairāk zuda divdomības nokrāsa. Atzinās viņa toties divām padotajām, negaidīti — turklāt katru atsevišķi — padarīdama par uzticības personām, lai gan līdz širn viņai sirdsdraudzeņu nebija bijis, un tādējādi tās īpaši pagodinādama, — atzinās blakussievai Mē-en-Ve-sehtai, sīciņai, nesaglaustai nebēdnei caurspīdīgā krekliņā, un vecīgai gumijas zelētājai, krāšļu un ziežu krū-ciņu pārzinei, vārdā Tabubū, sirmai melnādainei, verdzenei ar krūtīm kā tukši vīna maisi, — šīm divām Enī čukstus izkratīja sirdi, ar savu izturēšanos vispirms likusi noprast, ko vēlas, un tad arī glaimīgi tincināta; tēlotā izklaidībā te nopūzdamās, te pasmaidīdama, viņa ilgi klusēja, līdz abas sievietes — viena pagalmā pie baseina, otra pie tualetes galdiņa — plītiņ uzplijās kundzei, lai taču atklāj sava dvēseles nemiera cēloni, un Mūta vēl labu brīdi vairījās un klīrējās, bet tad, tirpām purinot miesu un pinoties mēlei, atzinās savā apmātībā, pieliekusies pie auss abām arī tirpu purinātajām klausītājām.

Lai gan sievietes šo to, domājams, jau bija nopratušas, viņas izbrīnā sasita plaukstas, apklāja ar tām seju, skūpstīja pavēlniecei rokas un kājas un, apslāpēti dūdodamas un ūbodamas, izrādīja svinīgu pacilātību, uzbudinājumu, maigu aizgādīgumu, it kā kundze būtu darījusi zināmu,

ka ir cerībās. Tieši tā abas būtībā arī uzņēma Mūtas sievišķīgo atzīšanos, šo lielo jaunumu, sensacionālo vēsti, ka viņa ir iemīlējusies. Klausītājas juceklīgi sarosījās, žadzināja vienā gabalā, mierināja svētīto, vēlēja viņai laimes, glāstīja viņas augumu, it kā tas būtu kļuvis par trauku, kas glabā dārgu un bīstamu saturu, kā vien mācēdamas apliecināja iztrūcinātu sajūsmu par tik negaidītu pavērsienu un lielu pārmaiņu — sievišķīgu noslēpumu, salda apmāna, satraucošu ikdienas intrigu gaviles laika sākšanos. Melnā Tabubū, lietprate visvisādās moru zemes pestelībās un neatļautā slepenu dievību piesaukšanā, uzreiz dzīrās ķerties pie zintīm, lai nožāvētu jaunekli un it kā burvīgu laupījumu noliktu kundzei pie kājām. Taču nomarha Mai-Sahmes meita toreiz vēl noraidīja šo priekšlikumu ar riebumu, kurā pārliecinoši izpaudās ne tikai viņas — civilizētās ēģiptietes pārākums pār nūbieti, bet arī godprātība jūtās, lai cik apšaubāmas tās liktos ... Bla-kussievai Mē burvesti turpretī nebija prātā — viņai tie šķita pilnīgi lieki un pati šī lieta — lai arī, protams, bīstama — viegli nokārtojama.

— Svētlaimīgā, — viņa teica, — par ko tu bēdājies? Vai tad skaistulis nav mājas vergs un īpašums, lai arī vada namu, un priekšmets, kas no sākta gala pieder tev? Ja puisis tev patīk, pamet viņam ar aci, un viņš jutīsies pagodināts, ka drīkst savienot savas kājas ar tavām un savu galvu — ar tavu, lai tev būtu labi!

— Apslēptā dēļ, Mē! — izdvesa Mūta, aizklādama seju. — Neizsakies taču tik tieši, jo tu neapjēdz, ko runā, bet man, dzirdot tavus vārdus, sirds vai pušu plīst!

Mūta nodomāja, ka viņai neklājas dusmoties uz šo zostiņu, ar skaudību apzinādamās, ka Mē ir nevainīga, ka mīla un vainas apziņa tai svešas, un uzskatīdama arī, ka tas, kuram sirdsapziņa tīra, drīkst bezbēdīgi triekt par kājām un galvām, kaut gan viņu, kundzi, šādas runas neciešami mulsina. Tāpēc viņa turpināja:

— Es redzu, bērns, ka tu šīs jūtas vēl neesi iepazinusi un tevi šis posts vēl nav piemeklējis; pagaidām tu to vien zini kā našķēties un trīt mēli ar savām Petepra harēma māsām, citādi tu neteiktu, ka pietiek pamest viņam ar aci, jo zinātu, ka manas apmātības dēļ starp viņu, vergu, un mani, kundzēni, zudusi jebkura atšķirība, ja vien, gluži otrādi, neesam mainītās lomās un es neesmu tā, kam var pamest ar aci un kas vēro, vai viņš uzlūko mani vēlīgi un vai bardzīgs nerauc daiļi izliektās uzacis un neuzmet man, drebošajai, aizdomīgi sadrūmušu skatienu. Redzi nu, tu neesi labāka par atpalikušo Tabubū, kura piesolās zintēt kopā ar mani nēģeru zintis, lai pieburtu jaunekli man un tas, neko nemanīdams pie savas miesas, kļūtu par zavesta upuri. Kaunieties, nejēgas, jūsu padomi man ir kā duncis, ko, iegrūstu sirdī, vēl pagroza vātī! Jo jūs spriežat un pamācāt mani tā, it kā viņam būtu tikai miesa, nevis gars un dvēsele arī, kam velti pavēlot mest ar aci, tāpat kā tos nepiejaucēt ar buršanu, tāpēc ka pavēlēm un pestelēm vara dota tikai pār miesu un tikai tā viena tiktu man — silts, nejūtīgs līķis. Lai arī jauneklis bija mans īpašums, kam pietika pamest ar aci, — tagad aiz manas apmātības viņš atguvis brīvību, turklāt pilnīgu, glupā Mē, un zudusi manas apsēstības dēļ ir mana vara, un aplaimota es nesu viņa verdzenes jūgu — kā līksmē, tā bēdās atkarīga no viņa brīvās un dzīvās dvēseles. Tāda ir patiesība, un man ļoti sāp, ka tā nav redzama visiem un viņš pretēji patiesajam stāvoklim, visiem redzot, vēl aizvien ir kalps, kam es pavēlu. Jo, ja viņš dēvē mani par savas galvas un sirds, savu roku un kāju pavēlnieci, es nezinu, vai viņš runā kā kalps, kam tā piederas runāt, vai no dzīvas sirds. Es ceru, ka no sirds, taču aiz neziņas vai izsamistu. Klausies uzmanīgi! Ja pasaulē būtu tikai viņa mute, jūsu melšana un padomi par mešanu ar aci un pieburšanu varbūt nebūtu gluži zemē metami, jo mute ir tikai miesa. Bet pasaulē ir arī viņa daiļo acu nakts, pilna brīves un dvēseles, — un šī brīve biedē mani vēl jo sevišķi tāpēc, ka tā ir glābiņš no apsēstības, kuras smagās važas man, nelaimīgajai, jānes, — un zobgalīgais smaids — ne jau gluži par mani, nē, nē, bet par apsēstību, un tas apkauno mani un satriec, jo, apbrīnodama viņa brīvību, es stiprāk izjūtu savu apsēstību un to, cik smagas ir važas, kas man jānes. Vai tu, Mē, to saproti? Un, it kā ar to vēl nebūtu gana, man jābīstas viņa acu dusmības un nosodījuma, tāpēc ka tas, ko es izciešu viņa dēļ, ir viltus un nodevība pret Petepra, galma vīru, kurš ir viņa pavēlnieks un mans arī un kuram viņš savā uzticībā iedveš paļāvības labsajūtu, — turpretī es vedinu viņu pazemot kungu, spiežot mani pie sirds! Ar to visu man draud viņa acis, un te nu tu redzi, ka runa nav tikai par viņa muti un ka viņam nav miesa vien! Jo miesa nav ietilpināma apstākļos un sakarībās, kas to nosaka, tāpat kā nosaka mūsu attieksmi pret otra cilvēka miesu, un sarežģī šo attieksmi, apgrūtinot to ar piesardzību un sekām un saistot ar likumības, goda un tikuma jēdzieniem, un apcērp spārnus mūsu alkām, lai tās nespētu pacelties. Dienām un naktīm, Mē, es esmu par to lauzījusi galvu. Jā, miesa ir brīva un viena par sevi, un ne ar ko nav saistīta, un mīlā līdzdalīgām būtu jābūt tikai miesām un brīvi un vientuļi jālidē izplatījuma tukšumā, apkampjot citai citu bez piesardzības un bažām par sekām, — jālidē aizvērtām acīm, mute pie mutes. Tā būtu svētlaime, tomēr es šādu svētlaimi nevēlos. Jo vai tad es varu vēlēties, lai mīļotais būtu tikai miesa — ne ar ko nesaistīta miesa, līķis, nevis cilvēks? Nē, to es nevēlos* jo mīlu ne jau viņa muti vien — es mīlu arī viņa acis, mīlu tās pat vairāk nekā visu pārējo, tāpēc jūsu padomi — kā Tabubū, tā tavi — man !r pretīgi un sašutumā es tos noraidu.

— Tas man nav saprotams, — teica blakussieva Mē, — tavs prasīgums šādās lietās. Pēc manas saprašanas, pietiek ar patikšanu, lai savienotu kājas un galvas un tev būtu labi.

It kā to pašu būtībā nevēlētos arī Mūt-em-eneta, daiļā Mūtemona! Doma, ka viņas kājas, kas Jāzepa tuvumā drebēja un nebija novaldāmas, varētu rimti pieglausties viņa kājām, — taisni šis priekšstats dziļi satrauca viņu un pat iejūsmināja par nemēru, un tas, ka Mē-en-Vesehta tik nepastarpināti, tiesa gan, neiztēlodamās ne pusi no tā, ko iztēlojās Mūta, ietērpa šādu domu vārdos, izraisīja viņas dvēselē atslābumu, kura pirmā pazīme bija atklātība sarunās ar abām padotajām, un no šīs dienas viņa gan vārdiem, gan darbiem sāka izrādīt jaunajam namzi-nim savu sērdzību un apsēstību.

Kas attiecās uz darbiem, tie bija aplinku mājieni — bērnišķīgas, aizkustinošas izdarības, pavēlnieces uzmanības apliecinājumi kalpam, un atvairīt tos, nenodarot kundzei pāri, padotajam nebūt nebija viegli. Kādu dienu, piemēram, — un pēc tam ne vienreiz vien, Jāzepam ierodoties audiencē, lai pārspriestu saimniecības jautājumus, — Mūta iznāca viņam pretī aziātu tērpā, krāšņā apģērbā, ko verdzene Hetī, čakli cilādama adatu, bija pašuvusi no auduma, kurš, pēc kundzes rīkojuma, bija iegādāts kāda bārdaina sīrieša tirgus ailē Dzīvo pilsētā. Pretēji ēģiptiešu drānām tas bija krāsains, līdzīgs diviem izšūtiem, krusteniski apliktiem lakatiem — vienam zilam, otram sarkanam — un visgarām vēl raibi apmalots, ļoti kupls un svešzemniecisks. Plecus līdz padusēm atbilstoši tērpa stilam sedza platas atloces, un virs galvas apsēja, tikpat raibi izšūta un šīs modes dzimtenē saukta par sa-nipu, Enī bija uzspraudusi tērpam piedienīgo plīvuru, kas nokarājās līdz gurniem un pāri tiem. Tā saposusies, viņa vērās pretī Jāzepam, un viņas šķelmīgi ieplestās acis ne tikai aiz svina spīduma, bet arī biklām gaidām šķita vēl jo platākas.

— Kāds tev, augstā kundze, šodien svešāds un žilbinošs izskats, — viņš ieminējās, mulsi smaidīdams, jo noprata itin labi, par ko tas liecina.

— Svešāds? — viņa atvaicāja, arī smaidīdama, un šis smaids bija samākslots, maigs un mulss. — Drīzāk jau labi pazīstams, man liekas, jo šādā apģērba — ja, ta runājot, tev padomā tērps, kas man šodien pārmaiņas pēc mugurā, — es laikam gan esmu līdzīga tavas zemes meitām.

— Tērps un tērpa piegriezums man tiešām ir pazīstams, — viņš teica, nodūris acis, — taču mazliet svešāda tajā rādies tu pati.

— Vai tev nešķiet, ka tas mani rotā un izceļ manu skaistumu? — viņa jautāja ar biklu izaicinājumu.

— Tāds audums vēl nav noausts, — viņš atturīgi atbildēja, — un piegriezts nav tērps, kurš, kaut vai no astru maisa darināts, neizceltu tavu skaistumu, pavēlniec.

— Nu, ja tas ir gluži vienalga, ko es valkāju un kas man mugurā, — viņa bilda, — es esmu veltīgi pūlējusies, likdama pašūt un pielaikodama šo tērpu._ Es apvilku to par godu tavai atnākšanai un lai salīdzinātos ar tevi. Jo tu, jaunekli no Retenes, cienīdams šejienes tikumus, mūsu vidū valkā ēģiptiešu apģērbu. Tad es nolēmu, ka neatpalikšu no tevis un, atbildot laipnībai ar laipnību, sagaidīšu tevi tērpā, kurā staigāja tavas mātes. Tā mēs pa svētku paražai esam apmainījušies drānām. Jo tādai samaiņai, kad, vīriešiem pārģērbjoties par sievietēm, bet sievietēm — par vīriešiem, zūd dzimumu atšķirība, izse-nis piemīt dievam veltītas svētku izdarības raksturs.

— Atļauj man piebilst, — viņš atbildēja, — ka tādas pamašas un izdarības man īpaši tuvas neliekas. Jo tām ir trakulības un bezdievības pieskaņa, kas nepriecētu manus tēvus.

— Tātad es esmu maldījusies, — viņa atteica. — Kas jauns namā?

Mūta jutās dziļi aizvainota, domādama, ka viņš nav sapratis (starp citu, viņš bija sapratis), kādu upuri mīļotajam un pati savām jūtām nesusi viņa — Amuna do-mubiedre, varenā un bargā dieva blakussieva un piekritēja, nolaizdamās līdz svešzemnieciskā pielūgsmei, tāpēc ka mīļotais bija svešzemietis. Saldi tīkams viņai bija licies upuris, aplaimojoša šķitusi atteikšanās no pašas politiskajiem uzskatiem; un tagad, redzēdama, ka mīļotajam tas vienaldzīgs, viņa bija dziļi nelaimīga. Kādu citu reizi viņai toties paveicās labāk, lai gan pašas alegoriskā izrīcība pauda vēl jo lielāku pašnoliegsmi.

Mūtas dzīvojamā istaba, harēma telpa, kur viņa mēdza uzkavēties viena, bija neliela, pret tuksnesi pavērsta halle, dēvējama šādi tāpēc, ka visu tās ārsienu aizņēma plati atvērtas koka aplodu durvis un skatam uz āru ceļā bija tikai divi pīlāri ar apaļiem, gludiem ehīniem un četrstūrainiem abakiem zem dzegas, taču bez pamatnēm — abus balstīja vienīgi slieksnis. No istabas redzēja pagalmu ar zemām, baltām, lēzeni apjumtām ēkām labajā pusē — blakussievu mitekļiem, kam pieslējās paaugstāka, pilonveidīga pilastru celtne. Iešķērsām aiz tās cilvēka plecu augstumā stiepās kleķa mūris, aizsegdams tuksneša ainavu, tā ka redzamas bija vienīgi debesis. Nelielās, ne visai augstās telpas rotājums bija izsmalcināti atturīgs; pār akmens grīdu, pīlāru mestas, krita garas, melnas ēnas; sienas un griestus klāja citrondzeltens apmetums, un tikai pie pašiem griestiem apkārt telpai sniedzās bāla ornamenta josla. Gandrīz vienīgais iekārtas priekšmets bija dibenplāna dīvāns ar spilveniem un priekšā izklātu zvērādu. Šeit Mūt-em-eneta bieži tikās ar Jāzepu.

Parasti viņš ieradās pagalmā un, iemiedzis rēķinu rituļus padusē, pacēla sveicienam plaukstas pret telpu, kurā vaļojās kundze. Saņēmis atļauju ienākt, viņš atskaitījās tās priekšā; taču kādu dienu viņš uzreiz pamanīja, ka salonā notikušas pārmaiņas, un par to pašu liecināja kundzes acis, vērdamās viņā tikpat līksmi mulsas kā toreiz, kad viņa bija sīrietes tērpā; Jāzeps izlikās, ka neko nav nomanījis, un, sveicis pavēlnieci izmeklētiem vārdiem, nekavējoties pievērsās darījumiem, taču Mūta pārtrauca viņu:

— Palūkojies visapkārt, Osarsif! — viņa teica. — Vai tev kaut kas neduras acīs?

Telpā patiešām bija uzradies kaut kas tāds, kas varēja durties acīs. Pat noticēt tam bija grūti: uz izšūtu sedziņu klāta upurgalda atvērtā kapelas veida šķirstiņā pie di-bensienas stāvēja apzeltīta Atuma-Ra statuetei

Tas nepārprotami bija pats apvāršņa pavēlnieks; dievs atgādināja savu rakstu zīmi: pievilcis ceļgalus, tas sēdēja uz zema, četrstūraina postamenta, uz pleciem tam bija vanaga galva, un šo galvu turklāt rotāja Saules disks ar piepūtušos kobru priekšpusē un izvijušos čūskas asti mugurpusē. Uz trijkāja blakus altārim atradās kvēpināmo zāļu pannas ar rokturiem, uguns šķiļamie piederumi un lēzens trauks ar smaržzāļu lodītēm.

Pārsteidzoša, gandrīz neticama aina! Un tai pašā laikā aizkustinoši naivi drosmīga alkstošas sirds atklāsme! Mūta, Jāzepa pavēlniece, ganāmpulkiem svētītā aun-galvja — valsts dieva blakussieva, kas dziedāja un dejoja templī tā priekšā, dieva valstiski gudrā Augstākā plikgalvja sabiedrotā, Amuna tautiski konservatīvās Saules idejas piekritēja, pati savā istabā uzrīkojusi upur-galdu plašā apvāršņa pavēlniekam, kuru aptvert ar prātu centās faraona prātnieki, — upurgaldu pasaulei draudzīgi pievērstajam un it visam svešzemnieciskajam labvēlīgajam Āzijas Saules dievu brālim, Onas Ra-Horahtam-Ato-nam trijstūra virsotnē! Tā sevi apliecināja viņas mīlestība, slēpdamās izraudzījusies šo telpas un laika valodu, kas abiem, ēģiptietei un ebreju jauneklim, bija kopīga. Kā lai Jāzeps to nesaprastu? Sapratis viņš bija jau sen, un viņam par godu jāteic, ka tobrīd viņš bija dziļi saviļņots: tas, ko viņš izjuta, bija prieks, kam piejauktas bailes un bažas. Un tāpēc viņš nodūra galvu.

— Es redzu tavu dievbijību, pavēlniec, — viņš klusi teica. — Dažā ziņā tā mani biedē. Kas notiks, ja varenais Beknehonss, apciemodams tevi, ieraudzīs to, ko redzu es?

— Es nebīstos Beknehonsa, — viņa atbildēja, balsij notrīsot uzvaras apziņā, — faraons ir varenāks!

— Lai viņam labas dienas, veselība un saules mūžs, — ierasti nomurmināja Jāzeps. — Bet tu pati, — viņš piemetināja, vēl vairāk pieklusinājis balsi, — taču piederi Epet-Esovetas valdniekam.

— Faraons ir Amuna miesīgais dēls! — viņa atsaucās tik strauji, ka bija noprotams: atbildi viņa apdomājusi priekšlaikus. — Kāpēc es nedrīkstu kalpot dievam, kuru viņš mīl un kuru izzināt licis saviem viedajiem? Nav otra tik sena un diža dieva abās zemēs! Tas ir tikpat varens kā Amuns, un Amuns ir tam rada. Amuns nosauca sevi tā vārdā un sacīja: «Kas kalpo man, kalpo Ra.» Kalpodama Atumam, es kalpoju Amunam!

— Kā pati zini, — viņš klusi atbildēja.

— Nesīsim dievam kvēpināmo upuri, pirms apdomājam nama darījumus! — viņa teica.

Un, satvērusi Jāzepu aiz rokas, Mūta pieveda viņu pie tēla un trijkāja ar upurēšanas piederumiem. — Esi tik laipns, iepildi traukā vīraku, — viņa pavēlēja (viņa teica «senter neter», runādama ēģiptiski, — tas ir, «dievišķās smaržzāles»), — un aizdedz uguni!

Bet Jāzeps minstinājās.

— Man neklājas, kundze, — viņš teica, — kvēpināt vīraku izlietam tēlam. Manējo vidū tas ir aizliegts.

Tad Mūta uzlūkoja viņu ar tik neslēpti sāpīgu skatienu, ka viņš no jauna iztrūkās, jo viņas acīs bija lasāms: «Tu liedzies kopā ar mani kvēpināt tam, kurš man atļāvis tevi mīlēt?»

Tai brīdī viņš iedomāja par Onu trijstūra virsotnē, par turienes priesteru iecietīgo mācību un tēvu virspriesteri, kura smaids, šķiet, liecināja, ka tas, kurš ziedo Horah-tam, trijstūra garā godina pats savu dievu. Un, atsaukdamies kundzes skatienam, viņš atbildēja:

— Es palīdzēšu labprāt, iebēršu traukā vīraku, aizdegšu uguni un pakalpošu tev, upuri nesot.

Un viņš iemeta kvēpināmajā pannā dažas terebinšu sveķu lodītes, iesvēlis uguni, aizdedza sveķus un aiz roktura sniedza kundzei trauku. Un, kamēr smārdes dūmu mākonis, celdamies augšup, tīksmināja Atumam nāsis, Jāzeps, pacēlis rokas, mazliet bažīgi pielūdza Iecietīgo, paļaudamies uz visžēlīgu piedošanu. Bet Mūtai pēc šīs alegoriski divnozīmīgās izrīcības vēl labu brīdi — visu saimnieciskās atskaites laiku, kas tai sekoja, — straujāk nekā parasti cilājās krūtis.

Tā viņas alkas izpaudās darbos; taču arī klusēt nabadzīte ilgāk nespēja. Jā gan, dedzīgā vēlēšanās atklāt mīļotajam tieši to, ko tik ilgi visiem spēkiem centusies noslēpt, pēc minētā atslābuma kļuva nepārvarami liela; un, tā kā Dudu, storēdams no viena pie otra, turklāt neatlaidīgi ieteica un skubināja novirzīt sarunu no lietišķā uz personisko, lai ātrāk atklātu ļaundara nodomus un • panāktu tā «krišanu», Enī drudžaini centās noraut pārrunām mājsaimnieciskas apspriedes plīvuru, šo vīģes lapu, lai, atkailinot lietas būtību, atklāti ievirzītu sarunu «tu» un «es» gultnē, ir neapjauzdama, kādas atbaidošas domu sakarības Jāzepam izraisa pati atkailināšanas ideja: kā-naāniskas asociācijas, pārpilnas brīdinājuma no neatļautā un kauna zuduma noskurbas, — asociācijas, kas iesniedzās pagātnē līdz visa pirmsākumam, vietai, kur, saplūstot vienā, reiz satikās kailums un atziņa un no šīs sa-plūsmes radās laba un ļauna izšķīrums. Mūtai šāds gara mantojums bija svešs un, nevērojot visas goda un kauna jūtas, pietrūka dziļākas grēka idejas izpratnes, galvenais, pat trūka attiecīga apzīmējuma pašas vārdu krājumā; viņa it nemaz nebija paradusi saistīt kailumu ar grēka ideju un, protams, nevarēja zināt, kādas aizperso-niskas, asinsradniecības ceļā pārmantotas baālu šausmas sarunas atkailināšana iedvesa mīļotajam jauneklim. Ikreiz, līdzko viņš uzmeta pārrunām lietišķuma plīvuru, Enī to norāva, piespiezdama viņu runāt nevis par saimniecību, bet par sevi, savu pašreizējo un bijušo dzīvi, iztaujāja viņu par māti, kuru viņš jau tika pieminējis, mudināja stāstīt par parunā iegājušo mātes piemīlību, no kuras bija tikai solis līdz spriedelējumiem par dēla mantoto pievilcību un glītumu, ko viņa, atmetusi atturību, vispirms ar smaidu tikai atzina, bet pēcāk daudzināja un apjūsmoja arvien dedzīgāk un izjustāk.

— Reti, — viņa teica, atslīgusi platā zvilnī, kam priekšā ar asti pret sēdētāju, bet atplesto plēsoņas rīkli pret kājās stāvošo Jāzepu bija izklāta lauvāda, — reti l ad, — viņa teica par atbildi uz jaunekļa stāstījumu, ar pūlēm valdīdama uz mīkstā pamesla sakrustotās kājas, — gaužām reti gadās, ka, klausoties stāstu par cilvēka ārieni, vienlaikus redz uzskatāmu attēlotās personas atveidu. Man liekas savādi, pat ērmoti, klausoties stāstu par piemīlīgo jēri, vērot, kā manī noraugās tās pašas naksnīgi tumšās, lēnīgās acis, no kurām nebeidzamu gaidu dienās skūpstīdams notrausa nepacietības asaras tavs no rietumiem nākušais tēvs; ne jau velti tu teici — tu esot tēva ilgotajai tik līdzīgs, ka tā turpina tevī dzīvot ari pēc nāves un tēvs mīlējis tevi, jaukdams jūs abus, māti un dēlu. Tu, Osarsif, taču raugies manī ar mātes acīm, stāstīdams man, cik bezgalskaistas tās bijušas. Bet es līdz šim nezināju, no kurienes tev šīs acis, ar kurām, kā man gadījies dzirdēt, tu iekarojot ļaužu sirdis kā zemes, tā ūdens ceļā; līdz šim, ja atļauts tā izteikties, tās man šķita no visa atrautas. Apsveicami un patīkami, lai neteiktu — nomierinoši, ir uzzināt, kā radies un veidojies tas, kas saviļņo dvēseli.

Nomācošais iespaids, ko atstāj šādas valodas, nevienu nedrīkst pārsteigt. Iemīlēšanās ir slimība, kaut ari tikai tāda, ka pielīdzināma grūtniecībai vai radību sāpēm, — tā sakot, veselīga slimība, taču, tāpat kā radības, itin bīstama. Prāts Mūt-em-enetai bija apmāts, un, lai arī viņa, kā jau izglītota ēģiptiete, izteicās saprotami, pat literāri un savā ziņā arī saprātīgi, viņas spēja atšķirt paciešamo no nepaciešamā tomēr bija stipri pavājināta un aptumšota. Mūtas vainu vērta smagāku vai, patiesību sakot, viņu atvainoja neierobežotā pavēlnieces vara, paradums teikt visu, kas vien ienāk prātā, nešauboties, ka ikviens viņas — augstdzimušas dāmas izteikums liecina par dižciltību un nevainojamu gaumi, uz ko pilnas veselības dienās tik tiešām arī varēja paļauties. Taču pašreiz, aizmirsusi rēķināties ar stāvokli, kurš pašai bija gluži neierasts, Enī pa savam paradumam turpināja brīvi teikt visu, ko domāja, un no tā nekas labs nebija gaidāms. Jāzeps, uzklausīdams kundzes teikto, neapšaubāmi jutās netīkami, pat sāpīgi aizskarts — ne tāpēc vien, ka tas atklāja kundzes vājību, — aizvainots jutās viņš pats. Turklāt ne jau tas bija galvenais, ka audzinoši dziednieciskais plāns, kuru simbolizēja padusē pasistie atskaišu rituļi, draudēja izjukt pavisam. Patiesais Jāzepa aizkaitas iemesls bija lepnīgā vaļība, ko kundze, kā jau pavēlniece, neatmeta arī sev neierastajos apstākļos, runādama tikpat brīvi un veltīdama viņa acīm tikpat pārdrošus komplimentus, kādus vīrietis izsaka meičai, kuru mīl. Jāņem vērā, ka vārda «kungs» sievišķajā variantā, proti, atvasinājumā «kundze», sākotnēji vīrišķais elements paliek valdošais. Fiziskā skatījumā kundze ir kungs, kam sievietes āriene, garīgā — kundziska sieviete; tādējādi vārds «kundze» saglabā zināmu divdabīgumu, kurā vīrišķuma ideja arvien ir noteicošā. Skaistums, no otras puses, ir sievišķi pasīva īpašība, tāpēc ka raisa alkas un vērotāja sirdī liek mosties vīrišķi darbīgām apbrīnas, iekāres un lenkšanas tieksmēm, tā ka arī skaistums, tikai pretējā ceļā, tas ir, pārsvaru gūstot sievišķajam, var radīt minēto divdabību. Bet tieši divatnā jomā Jāzeps, protams, jutās kā zivs ūdenī. Viņš arvien turēja prātā, ka arī Ištarā, tāpat kā dievā, kurš pamīšus ar dievieti valkā plīvuru, — proti, Tammusā, aitu ganā, brālī, dēlā un vīrā, — iemājo jauneklis un jaunava, tātad Ištara un Tammuss patiesībā ir četras personas, nevis divas. Taču, ja tās bija atgādas, kas aizveda tālā un svešā malā, ja tā bija vairs tikai domas rotaļa, tad arī Jāzepa sfērā un tiešamībā netrūka faktu, kuri liecināja to pašu. Israēls — apcerot tēva reli-

iMsko vārdu saturiski plašākā skatījumā — ari bija jaunavīgs divējā nozīmē: saderināts ar dievu to kungu kā līgava un kā līgavainis, tiklab vīrietis, kā arī sieviete. Un pats vientuļais greizsirdis, tēva dievs? Vai tas nebija Visuma tēvs un māte vienā personā, divsejis, vīrietis pēc gaismai pievērstā vaiga, sieviete pēc otra — pret tumsu pagrieztā? Jā gan, vai šī dieva dabas divatniba nebija pirmdotais, kas nosacīja Israēla un personiski Jāzepa dzimuma divatno, gaužām jaunavīgo, gaužām sievišķo attieksmi pret dievu to kungu?

Kā nu ne, kā tad citādi! Vērīgs lasītājs tomēr būs pamanījis, ka Jāzepa pašizjūtā pēdējā laikā bija norisušas zināmas pārvērtības, liekot viņam justies neērti, ka kļuvis par apbrīnas, iekāres un lenkšanas objektu kundzei, kura veltī viņam komplimentus, kādus vīrietis izsaka jaunai meitenei. Tas Jāzepam nebija pa prātam, un pietiek atgādināt viņa dabisko briedumu — ko rosināja ne tikai divdesmit pieci mūža gadi, bet arī dienesta stāvoklis un panākumi darbā, kas ļāva pakļaut savai uzraudzībai un kontrolei prāvu Ēģiptes saimnieciskās dzīves vienību, — lai bez grūtībām izskaidrotu, kāpēc tas viņam vairs nepatika. Bet izskaidrojums, kas grūtības nerada, neizskaidro visu; viņa neērtības sajūtai bija vēl citi iemesli: Jāzepa nobriešanu, piemēram, var salīdzināt ar Osīrisa atdzīvināšanu, ko, lidelējot virs mirušā, paveica klija, tādējādi ieņemdama Horu. Vai maz vēl jānorāda uz šīs alegorijas atbilstību patiesajiem apstākļiem — kaut vai tam, ka Mūtai, Amuna blakussievai, dejojot dieva priekšā, galvu rotāja klijas kronis? Šaubu nav: viņa, apmātā, padarīja Jāzepu par vīrieti, kurš pats vēlējās iekārot un lenkt un kuram nepiedienīgi šķita uzklausīt sievišķi kundziskus glaimus.

Tāpēc Jāzeps tādās reizēs klusēdams pacēla savas apjūsmotās acis uz sievieti un, tūdaļ pievērsis skatienu rituļiem savā padusē, atļāvās pajautāt, vai pēc šādas personiska rakstura atkāpes nederētu atsākt lietišķu sarunu. Bet Mūta, kuras nevēlēšanos runāt lietišķi atbalstīja musinātājs Dudu, izlikās, ka nav sadzirdējusi jautājumu, un nebeidza izrādīt Jāzepam savas jūtas. Mēs nestāstām šeit par kādu noteiktu tikšanos; runa ir par daudzām, savā starpā ļoti līdzīgām otrā mīlas gada norisēm. Pavisam zaudējusi galvu, vairs nevaldīdama pār sevi, Enī apjūsmoja ne tikai viņa acis, bet arī augumu, balsi, matus, vispirms ieminēdamās par māti, piemīlīgo Rāheli, un pēc tam pauzdama izbrīnu par mainīgo iedzimtību, kas jaukumus, kuriem senāk bijušas sievišķas aprises un iezīmes, vīrišķā veidolā un iekrāsā piešķīrusi dēlam ... Ko viņam bija darīt? Jaatzīst, ka viņš izturējās laipni un iecietīgi un dzīrās pa labam nomierināt kundzi; mēs redzam, piemēram, ka, cenzdamies vest pie prāta apmāto, viņš izlīdzējās ar norādēm uz visa tā zūdīgumu, ko apbrīnoja pavēlniece.

— Jel mities tā runāt, kundze! Viss dabas radītais, kam tu veltī uzmanību un ko tu apceri, — vai daudz tas ir vērts? Būtībā nenieka! Prātīgi nudien dara cilvēks, kurš to patur prātā un atgādina otram, ja šis, iespējams, uzsmaida daiļajam, — atceras pats un atgādina otram to, ko tāpat zina ikkatrs un tikai aiz vājuma sliecas aizmirst, — no cik mazvērtīgas vielas veidots viss, kas pastāv, ja vien tas pastāv, jo it viss ir tik nepastāvīgs, ka dievs lai žēlīgs! Apdomā labi, šie mati nožēlojamā kārtā drīz izkritīs, tāpat kā izbirs šie baltie zobi, un šīs acis ir asins un ūdens receklis, tās iztecēs tāpat, kā saruks un apkaunojoši iznīks viss pārējais miesas šķitums. Raugi, man liekas, es izturos godīgi, nepaturēdams pie sevis šos prāta apsvērumus un darīdams tos tev zināmus — gadījumam, ja tu atzītu, ka tie tev var noderēt.

Bet viņa to neatzina un savā pašreizējā stāvoklī nekādai audzināšanai nepadevās. Blakusminot — Fni pat nesadusmojās par tik nosodošu aizrādījumu: viņa bija pārlieku priecīga, ka netiek spriests par moru zemes prosu un tai līdzīgām, neciešami godājamām lietām, bet risināti, gluži otrādi, tiek jautājumi, kuros viņai, sievietei, zināšanu gana, lai kājām nesagribētos bēgt.

— Kas tās par ērmotām runām, Osarsif! — viņa atbildēja, glāsmi laizdama pār lūpām kalpa vārdu. — Cietsirdīga un netaisna ir tava valoda — netaisna, proti, aiz cietsirdības; jo, lai ari doma ir pareiza un no saprāta viedokļa nav apstrīdama, tā neko neiespēj pret sirdi un jūtām un ausīm ir tukša skaņa. Tu maldies, ja domā — visa dzīvā zūdīgums lieku reizi pierāda sirdij un jūtām, ka apbrīnot formu ir veltīgi, — zūdīgums, gluži otrādi, lieku reizi pierāda pretējo, tāpēc ka apbrīnai piejaucas žēlums, kura nepavisam nav saviļņojumā, ko izraisa nezū-dīgā vielā — varā un akmenī iemūžināts skaistums. Visa dzīvā daile ir nesalīdzināmi vilinošāka par Ptaha darbnīcās tapušu tēlu nemirstīgo daiļumu, un kā lai pārliecina sirdi, ka viela, no kuras veidots dzīvais, ir mazvērtīgāka un nožēlojamāka par dzīvā atveida neiznīcīgo vielu? Nekad un nemūžam sirds ar to nebūs mierā. Jo pastāvošais ir miris un tikai mirušais pastāv. Lai jau cītīgie Ptaha mācekļi tēliem ieliek acīs zibšņus, lai liktos, ka tie noraugās tevīj — tik un tā tēli tevi neredz, tikai tu redzi tos; ar savu esmi tēls neatsaucas tev kā «tu», kas ir «es», un nav tev līdzīgs. Mūs saviļņo vienīgi mums līdzīgo daile. Kam gan ienāks prātā darbnīcā tapušam mūžīgam tēlam uzlikt roku uz pieres un noskūpstīt to uz mutes? Te tu nu redzi, ka nesalīdzināmi kvēlākas un dziļākas ir jūtas, ko mums iedveš dzīva, lai arī iznīcīga būtne... Iznīcība! Kāpēc un kādā nolūkā tu, Osarsif, stāsti man par to un brīdini mani tās vārdā? Vai tad tālab, nesot mūmiju, apstaigā svētku zāli, lai brīdinātu viesus, ka jāizbeidz dzīres, jo viss ir nīcīgs? Ko nu, gluži pretēji! Uz pieres mūmijai rakstīts: «Svini šo dienu!»

Laba, patiešām teicama atbilde, visai pieskanīga savā ziņā — pieskanīga, proti, apmātībai, kurai par valdzinošu ietērpu noder bijušo veselības dienu prāta skaidrība. Jāzeps tikai klusi nopūtās, taču bilst nebilda ne vārda. Viņš nosprieda, ka darījis, kas bijis viņa spēkos, un, atmetis ar roku, vairs necentās pārliecināt kundzi par visa dzīvā iekšējo, zem miesas apvalka slēpto riebeklību, jo bija sapratis, ka apmātība neņem to vērā un «sirds un jūtas» nevēlas par to ne dzirdēt. Viņam pietika rūpju un nebija vajadzības ieskaidrot sievietei, ka vai nu dzīvība ir acu apmāns, kā liecina darbnīcā tapuši tēli, vai daile, kas ietērpta iznīcībai lemtā miesā, bet patiesība, kurā dzīvība un daile īsti un bez acu apmāna būtu viens, piederīga kādai citai pasaulei, un prātīgs ir tas, kurš tai vienīgajai pievērš savas jūtas un domas... Viņš, piemēram, ne atkauties nespēja no dāvanām, ar kurām kundze dzīrās viņu vai apbērt aiz mūžsenas, mīlošajam laiku laikos piemitušas dziņas, sakņotas tiklab atkarības sajūtā no būtnes, ko tas pats sev cēlis par dievu, kā arī upurēšanas, izskaistinošas slavināšanas, pielūgsmīgas kukuļošanas tieksmē. Taču tas nav viss. Mīlas dāvanai jānodrošina ari īpašuma tiesības uz mīlēto, jāpalīdz apķīlāt otru, jāuzspiež tam atkarības zīme, jāietērpj otrs nepieejamības livrejā. Tu pieņēmi manu dāvanu, tātad tu esi mans. Visiecienītākā mīlas velte ir gredzens: dāvinātājs labi zina, ko dāvinādams vēlas, un dāvanas saņēmējam arī būtu jāzina, kas viņu sagaida un ka gredzens ir neredzamas ķēdes redzamais loceklis. It kā balvai par nopelniem un pateicībā par ievadīšanu saimniecības lietās Enī, mulsi smaidīdama, uzdāvināja Jāzepam dārgu gredzenu ar grieztu skarabeju un, laikam ritot, vēl citas vērtīgas lietiņas, piemēram, zelta aproces un krāsainu dārgakmeņu apkakles, pat smalki šūtas svētku drānas — tas ir, bija sadomājusi visas šīs mantiņas «dāvināt» un laiku pa laikam centās kādu viņam uzspiest. Dažas goddevīgi pieņēmis, viņš no pārējām atteicās — vispirms bikli lūgdamies, pēc tam bilzdams arī pa strupākam vārdam. Un tieši paša bilstais atvēra viņam acis, un viņš saprata, ka līdzīgā stāvokli reiz jau ir bijis.

Proti, kādu dienu, liedzoties pieņemt svētku tērpu, itin nelaipni teikdams: «Man pietiek savu drānu un krekla,» — Jāzeps pēkšņi atjēdza, kas tā par spēlīti, kurā piedalās. Nevilšus viņš bija atbildējis tāpat kā Gilgamešs, kam skaistuma dēj uzmācās Ištara, lūgtin lūgdamās: «Lai notiek, Gilgameš, nāc guli ar mani un dāvā man savu augli!» — uzmācās, piesolīdama ne vienu vien krāšņu velti, ja lūgums tiks izpildīts. Tamlīdzīgas atgādas vienlīdz nomierina un biedē. «Skat, atkal tas pats!» saka sev cilvēks, juzdams, ka notiekošais ir sen iedibināts, mīta nostiprināts, ne tikai reāls, bet arī patiess, un tas no mierina viņu. Taču to pašu brīdi viņu pārņem bailes, at-skāršot, ka pats kļuvis par aktieri svētku izrādē, svinīgā masku spēlē, pēc stingri noteikta parauga pašreiz atkārtoti uzvedamā dievu likteņstāstā, un viņam ir tāda sajūta, it kā viņš sapņotu. «Ak tad šitā!» nodomāja Jāzeps, vērodams nabaga Mūtu. «Tātad Anū netiklā meita tu esi pēc savas dziļākās būtības, kaut arī pati to neapzinies. Es norāšu tevi, atsaukdams tev atmiņā tavus neskaitāmos mīlniekus, ko tu pazudināji, pārvērzdama vienu par sikspārni, otru par raibu putnu, trešo par meža suni, ganāmpulka sargu, kuru padzina paša gani un ar zobiem krietni paplucināja suņi. Ar mani var notikt tas pats — man noprast liek masku spēle. Kāpēc gan tā runāja Gilgamešs un apvainoja tevi tik gauži, ka tu dusmās aizskrēji pie Anū un pierunāji to uzlaist nepielaidīgajam uguns dvesēju debesu vērsi? Tagad es zinu, kāpēc, — viņā es izprotu sevi, tāpat kā sevī izprotu viņu. Aiz nepatikas par taviem sievišķi kundziskajiem glaimiem viņš teica tos vārdus un izlikās tavā priekšā jaunavīgs, jozdamies ar tiki urnu pret tavu uzmācību un tavām veltēm, bārdainā Ištara!»

PAR JĀZEPĀ TIKLUMU

Mums ieklausoties, kā Jāzeps, akmens rakstu burtnieks, saista savas domas ar sava priekšgājēja domām, izskanēja vārds, kurš mūs rosina veikt analīzi, kas pie reizes būtu apkopojums un kopsavilkums un ko pārliecībā, ka paveikt to ir mūsu pienākums daiļo mākslu priekšā, mums visērtāk liekas iestarpināt šeit: šis vārds ir «tiklums». Šķīstības jēdziens gadu tūkstošos tik cieši saaudzis ar Jāzepa vārdu, ka kļuvis par tā klasiski pastāvīgu epitetu: «tiklais Jāzeps», pat «tikls Jāzeps», un tiek lietots vārdu savienojumā simboliski vispārinošā sugas vārda nozīmē; tik klīrīgi mīļi formulēta, Jāzepa piemiņa saglabājusies cilvēcē, ko no viņa mūža dienām šķir ne viens vien laika bezdibenis; un mēs, apņēmušies jo sīki un patiesīgi restaurēt viņa dzīves stāstu, nepaveiktu savu uzdevumu līdz galam, pienācīgā vietā nesavākuši vienkop šur tur tekstā izkaisītos mājienus par šīs tik izdaudzinātās šķīstības motīviem un būtiskajiem elementiem un iespējami pārliecinoši un pārskatāmi neaprādījuši tos lasītājam, kurš, saprotamā kārtā juzdams līdzi Mūt-em-enetas ciešanām, iespējams, skaišas par Jāzepa nepiekāpību.

Lieki atgādināt, ka par tikliem nekādā gadījumā nav saucami ļaudis, kam liegta rīcībspēja, — teiksim, nomināli sardzes priekšnieki un sanerroti Saules gultziņi. Jāzeps, pats par sevi saprotams, bija pilnestīgi dzīvs cilvēks. Mums taču zināms, ka vēlākos mūža gados viņš ar valdnieka svētību apprecēja ēģiptieti un ka šajā laulībā viņam piedzima divi dēli, Efraims un Manase (savā vietā par to vēl būs runa). Vīra gados viņš tātad tikls vairs nebija, tikls viņš bija jaunībā, ar kuru šķīstības idejai viņa uztverē bija kāds īpašs, ciešs sakars. Skaidri redzams, ka savu jaunavību (šo jēdzienu taču attiecina arī uz jauniem vīriešiem) viņš sargāja vienīgi tikmēr, kamēr tās zaudēšanai bija uzspiests aizlieguma, kārdinājuma, grēkā krišanas zīmogs. Vēlāk, kad zīmogs, tā sakot, tika lauzts, viņš nešaubīgi atmeta jaunavību, un tādā kārtā klasiskais epitets attiecināms tikai uz vienu mūža — viņa mūža posmu, nevis uz visu mūžu.

Noraidāms arī pārpratums, ka viņa jaunības šķīstība bijusi lauķa vai āmurgalvas lempība mīlas lietās, tas ir, neaptēstības un glupuma izpausme, par kādu to sliecas noturēt uzņēmīgas dabas ļaudis. Pieņēmums, ka pikanto attiecību jomā Jēkaba mīlulis un rūpju bērns bijis mūma un koka gabals, nekādi nav savienojams ar priekšstatu, kāds mums radās pašā sākumā, vērojot viņu raizīgā tēva acīm, proti, redzot, kā septiņpadsmit gadus vecais zēns, apsēdies pie akas, skaistinādamies lakstojas ar daiļo Mēnesi. Jāzepa izslavētā šķīstība nudien nebija aprobežotības sekas, vifta tiklība, gluži pretēji, izrietēja no tā, ka pasauli ap viņu, tiklo, un viņa attieksmi pret šo pasauli caurstrāvoja mīlas gars, — izrietēja no visiemīlētības, parādības, kas tik aptverošu apzīmējumu jo vairāk pelnījusi tāpēc, ka, nepalikdama pasaulīgā ietvaros, it kā smarža, liega noskaņa, nozīmē netverama divdomība, slēpta cēlonība iemita jebkuru, arī pašu šermi svētāko attieksmju sfērā. Un tieši tas, ka tā iemita visā, bija viņa šķīstības iemesls.

Sākuma nodaļās mēs jau apcerējām dzīvā dieva greizsirdības fenomenu — saistībā ar tām viennozīmīgi kais-majām vajāšanām, ar kādām, lai arī derībā ar cilvēka garu krietni vien svētdarīts, bijušais tuksneša dēmons piemeklēja neapvaldītas jūtu patvaras un pielūgsmes objektus, — to pati uz savas ādas izjuta, piemēram, Rāhele. Toreiz, aizsteigušies priekšā vēstījumam, mēs teicām, ka Jāzeps, viņas vasa, šo dieva dzīvumu ņems vērā un piemērosies tam labāk nekā jūtu cilvēks Jēkabs, viņa dzem-dinātājs. Jāzepa tiklums tad arī pirmām kārtām bija šīs izpratnes un piesardzības izpaudums. Viņš, dabiski, saprata, ka paša ciešanas un nāve, lai kādām nākotnes iecerēm tās kalpotu, bija sods par Jēkaba iecildīgajām jūtām, visvarenas izvēlības nepieļaujamu atdarināšanu — visaugstas greizsirdības apliecinājums, kas vērsts pret nabaga sirmgalvi. Tiktāl Jāzepa piemeklējums skāra vienīgi tēvu, un vajāts Jēkabs vēl arvien tika Rāheles dēļ, ko nebija mitējies pārlieku mīlēt, mīlēdams dēlu. Bet greizsirdība ir divatnīgas jūtas, un arī izpausties tās var divējādi. Var būt greizsirdīgs uz kādu, ko atdevīgi mīl otrs, no kura prasa pilnu jūtu atdevi sev, bet var arī būt greizsirdīgs uz otru tāpēc, ka pats to neprātīgi mīl un vēlas dedzīgu pretmīlu. Vēl trešā iespēja ir tāda, ka, abiem gadījumiem apvienojoties vienā, greizsirdība kļūst visaptveroša, un tā Jēkaba mīlulis būtībā neko lielu nekļūdījās, uzskatīdams, ka greizsirdībai robežu nav, ja runa ir par viņu. Pēc Jāzepa domām, viņš bija saplosīts un zagšus aizvests ne jau tādēļ, pat ne pirmām kārtām tādēļ, lai pārmācīts tiktu Jēkabs, vai, pareizāk sakot, tādas pār-mācīšanas nolūkā zagšus aizvests galvenokārt tāpēc, ka pats bija pārvarēm varenas izvēlības, patvarīgas iekāres un greizsirdīga aiztaupījuma izredzētais upuris, turklāt īpašā nozīmē, ko Jēkabs raizēdamies varbūt arī apjauta, taču savā sentēvu pieredzes nosacītajā, līdz tādai šķelmībai vēl neattīstītajā prātā nespēja īsti apjēgt. Mēs pilnībā saprotam, ka tāds radītāja un radības savstarpējo attiecību izcēlums arī mūsdienu skatījumā var likties mulsinoši ērmots, pat aizvainojošs; mums tas ir tikpat neizprotams kā sentēvu pieredzes nosacītam prātam. Taču laikā un attīstībā tam visam ir sava vieta, un, pazīstot cilvēka dvēseli, var nešaubīties, ka ne vienai vien nākamām paaudzēm mantojumā atstātai, miglā tītai, bet auglīgai Acīm Neskatāmā (vienalga, kāds Tam vārds) un izredzēta mācekļa divsarunai bijis ārkārtīgi pikants raksturs, kas principā attaisno Jāzepa pasaules uztveri, kuru vērtējot vienīgā mēraukla ir Tās būtnes personīgā cieņa, par kuru mēs neiesim spriest.

«Es turu sevi tīru,» reiz, mazajam Benjamīnain dzirdot, Adonīda dārzā bija teicis viņa apbrīnotais brālis, un teiktais attiecās tiklab uz seju, kuras īpašajai septiņpadsmit gadus veca jaunekļa dailei būtu kaitējusi bārda, kā arī uz attieksmi pret apkārtējo pasauli — pauda atturību, kam ar glupību nedz tolaik, nedz arī tagad nebija nekā kopīga. Tā liecināja vienīgi par piesardzību, dieva gudrību, reliģiozu smalkjūtību — par īpašībām, kuras briesmīgās vardarbības — vainaga un plīvura saplosīšanas izraisītais pārdzīvojums bija tikai pastiprinājis; un jāatzīst, ka augstprāts, kas piemita šai atturībai, laupīja tai jebkuru skumjas rezignācijas nokrāsu. Runa nav par mokoši drūmu miesas mērdēšanu, iztēlojoties šķīstību kārna askēta veidolā, kā tas mūsdienās gandrīz vienmēr parasts. Arī šodienas acīm raugoties, tomēr būs vien jāpiekrīt, ka sastopama līksma, pat nebēdnīga šķīstība; un, ja tādai šķīstībai Jāzepu pievērsa gaišs un draisks garīgums, tad dievbijīgas saderētības iecildīgā svētlaime vēl jo vairāk atviegloja viņam to, kas citam liktos neizturami grūti. Mūta, kundze, sarunā ar cienījamo blakussievu Mē-en-Vesehtu nevilšus bija pažēlojusies par zobgalību, ko teicās pamanījusi jaunā namziņa skatienā, — zobgalību par kaisles drūmajām važām, kuras apkauno jūtu pārņemto. Tas bija itin pareizs vērojums, jo no trim zvēriem — Kauna, Vainas un Ņirgām, kas, pēc Jāzepa vārdiem, apsargāja tīklu licējas dārzu, — pēdējais viņam bija vislabāk zināms, taču nevis kā cietušajam un zvēra upurim, kā tam patiesībā būtu jābūt, — nē, smējējs bija viņš, un neko citu kā zobgalību viņa acīs nesaskatīja sievietes, lūsināclamās no namu jumtiem un mūriem. Tāda attieksme pret mīlas baudkāres sfēru neapšaubāmi ir sastopama: rada to augstākas saistības apziņa, izredzētība mīlā. Bet lasītājs, kas šādā attieksmē redz iecildību pret otra jūtām un nosoda kaisles komiskās puses izcēlumu, lai atceras, ka mūsu vēstījums tuvojas stundām, kurās Jāzepam smiekli vairs nenāca, un ka otru katastrofu viņa mūžā — atkārtotu bojāeju izraisīja tieši tās varas, kam viņš aiz jaunības lepnuma liedzās maksāt nodevas ...

Tas bija viens iemesls, kāpēc Jāzeps atteicās remdēt Potifara sievas iekāri: viņš bija saderēts dievam, viņš gudri rēķinājās ar to kungu, apzinādamies, ka neuzticība īpaši sāpina vientuļo. Otrs ar pirmo bija cieši saistīts, bija vienīgi pirmā atspulgs — tas pats, tā sakot, tikai citā, proti — laicīgi ikdienišķā izveidā: uzticība Potifaram, nostiprināta savienībā ar uz rietumiem aizgājušo Mont-kavu, uzticība cietējam kungam, pašam augstākajam tuvākajā apkaimē.

Visaugstākā identificēšana un rotaļīga sajaukšana ar augstāko šaurākā — vietas nosacītā nozīmē, samaina, ko domās paveica Abrāma pēctecis, mūsdienu cilvēkam, protams, liksies absurda, pat neticama. Un tomēr tā jāņem vērā un jāatzīst par iespējamu, ja vēlas izprast, kā savā prātā sprieda šis agrīnais (tiesa, no otras puses, jau vēlīnais) jauneklis, kura domu gaita bija tikpat cieņpilni saprātīga, nosvērta un pašsaprotama kā tagadnes cilvēka izziņas darbība. Miesās pilnīgais, taču cildenais Saules galma kungs un melanholiskais patmīlis, Mūtas nominālais laulātais draugs, šim tik sapņainajam prātam patiešām šķita greizsirdīgā vientuļa — neprecētā sentēvu bezbērnu dieva lejas dzīves atbilstība un iemiesota tāpatība, kurai, jaukdams augstāko ar visaugsto, turklāt neaizmirsdams lietderības apsvērumus, jauneklis aiz cilvēciskas saudzības izlēma palikt nelokāmi uzticams. Atceroties arī svēto solījumu, ko Jāzeps tika devis Mont-kavam tā nāves stundā, proti, zvērestu, ka pēc labākās sirdsapziņas spēcinās kunga viegli ievainojamo cieņu un neļaus tai zust, — kļūs jo labāk saprotams, ka nabaga Mūtas gandrīz neslēpti paustās vēlmes viņam nevarēja nelikties čūskas cienīgs vilinājums izzināt labu un ļaunu un atkārtot Ādama kļūdu ... Tas bija otrs iemesls.

Trešajam pietiks ar paskaidrojumu, ka Jāzepa pamodinātā vīrietība nevēlējās nokļūt pasīvas sievietības lomā, pakļaujoties kundzes vīrišķajai uzmācībai, ka baudā tā vēlējās būt bulta, nevis mērķis, — un viss būs skaidrs. Ceturtajam iemeslam ir tiešs sakars ar trešo, arī tas attiecas uz lepnumu, tikai garīgu.

Jāzepu biedēja tas, ko viņa izpratnē iemiesoja ēģiptiete Mūta un ar ko viņš, mantota, lepna šķīstības baušļa brīdināts, vairījās sajaukt savas asinis; tās zemes vecī-gums, uz kuru viņš bija pārdots, pastāvība, kas trulā nemainībā, neko nesolīdama, stingi blenza tuksnesīgā, mirušā nākotnē, no kuras nekas nebija gaidāms, un tomēr grasījās pacelt ķetnu, spiest pie krūts apsolījuma bērnu, kas domīgs stāvēja tās priekšā, un prasīt, lai nosauc tai, vienalga, kāda tā dzimuma, savu vārdu. Jo bezcerīgi sa-vecējušais bija arī gailais, iekārīgi jaunas asinis slāpstošais — it sevišķi jau tādas, kas jaunas ne tikai gadu, bet arī nākotnes izredzētības ziņā. Šo savu priekšrocību Jāzeps būtībā ne mirkli netika aizmirsis, kopš viņš, pīslis un puteklis, verdzībā pārdots posta zemes puišelis, bija nokļuvis Ēģiptē, malā, kur, apgrozīdamies dūņu dzemdināto vidū, apņēmies tālu tikt, gatavs izpatikt visai pasaulei — tomēr saglabāja atturību un iekšēju stingrību, skaidri apzinādamies, ka nedrīkst mesties uz vienu roku ar nosodāmo, un izšķirošos mirkļos nemaldīgi juzdams, kas viņš tāds un kur viņa tēva mājas.

Tēvs! Tas bija piektais, ja ne pats pirmais — visnotei-cošais iemesls. Tēvs, bēdu satriektais sirmgalvis, kurš aiz skumja apraduma domāja, ka bērns ir paglābts nāvē, — viņš nezināja, kur tas vada savas dienas, tērpies pagalam svešādā svārkā. Uzzinājis patiesību, vecais vīrs atkristu atmuguriski un pārakmeņotos aiz bēdām — tas bija drošs. Domājot par trīs mūža posmiem — aizvešanu, paaugstināšanu, aicināšanu pie sevis, apsvērdams īpaši trešo, Jāzeps vienmēr paturēja prātā, kādu pretestību izrādīs Jēkabs; cieņas apdvestā sirmgalvja patētiskie aizspriedumi pret «Misraimu», tēvišķi bērnišķais riebums, ko tam radīja Hagāras dzimtā puse, ģeķīgā zeme Ēģipte, dēlam bija labi zināmi. Galīgi aplam krietnais sirmgalvis skaidroja vārdu «Keme» — auglīgas melnzemes apzīmējumu, atvedinādams to no Hama, tēva apgānītāja, kam par sodu bija jāstaigā ar atsegtu kaunumu, un, spriezdams par Ēģiptes bērnu tikumu un paražu pretīgo ģeķību, vadījās pēc bezgala pārspīlētiem priekšstatiem, kuri Jāzepam allaž bija likušies vienpusīgi, bet, kopš pats mita

Dūņu zemē, šķita uzjautrinoša pasaciņa; jo miesas kārībā tejienieši nebija pārāki par citzemiešiem, un kur šiem klaušu jūgā smokošajiem robotiem — zemnieciņiem un uzrauga pātagas dzītajiem ūdens smēlējiem, ko Jāzeps pazina nu jau deviņus gadus, lai rastos pārgalvība sodo-miešu cienīgām izdarībām? Vārdu sakot, svinīgais sirmgalvis maldināja sevi, šaustīdams Ēģiptes ļaužu uzvedību, it kā viņi dzīvotu tik netikli, ka, to redzot, pat dieva dēliem būtu jāiedegas kārībā.

Jāzeps tomēr nebija tas cilvēks, kurš aizvērtu acis un izliktos neredzam patiesības graudiņu, kas slēpās Jēkaba tikumiskajā sašutumā par dzīvnieku un miroņu pielūdzēju zemi, un tieši tolaik viņu nodarbināja ne viens vien reliģiski neiecietīgs raizīgā vecā vīra izteikums par ļaudīm, kuri pēc patikas guļ cits ar citu un apmainās sievām, par sievietēm, kas, tirgū noskatījušas iekārojamu jaunekli, gari neprātodamas, gulstas tam blakus, pat nezinādamas, kas ir grēks. Sfēra, no kuras tēvs aizguva šos apšaubāmos priekšstatus, Jāzepam bija labi zināma. Tā bija Kanaānas, turienes kulta drausmo izdarību, dieva gudrībai pretīgu Moleha neldzību, deju viju, bezgoda un aulasaukaulas sfēra, kur, rādot paraugu auglības elku-dieviem un darot tiem pakaļ, braulīgā svētku apsēstībā tika dzīta maucība. Jāzeps, Jēkaba dēls, nevēlējās sekot baālu paraugam — viņa atturības iemeslu vidū šis bija piektais. Sestais nav tālu jāmeklē; tikai vispirms aiz līdzjūtības garāmejot jāskar skumjais liktenis, kas piemeklē ja nabaga Mūtas mīlas alkas, — jāpiemin apstāklis, ka cilvēks, ar kuru saistījās viņas kvēlās cerības, redzēja tās gaužām sliktā gaismā, tēva un mītu iespaidā pārprata viņu i.n liegā mīlas saucienā saklausīja pavedējas izlaidību, kas visai maz atbilda patiesībai; jo Mūtas lielajai mīlestībai uz Jāzepu tikpat kā nebija līdzības ar baālu neldzī-bam un aulasaukaulu, tā bija neviltota, dziļi izjusta smeldze, skatot viņa jaunības daili, kvēla ilgošanās, tikpat godājama vai negodājama kā jebkura mīlestība un ne jau nu izlaidīgāka. Ja tā vēlāk izvirta un kļuva neprātīga, tad tikai aiz bēdām par septiņkārt pamatoto aiztaupītību, ar kuru sadūrās. Enī par nelaimi — viņas mīlestībā visu izšķīra nevis tas, kādas bija viņas jūtas, bet gan Jāzepa priekšstats par šīm jūtām, un tas bija sestais iemesls — «savienība ar Šeolu».

Sacītais jāsaprot pareizi. Situācijā, kurā Jāzeps centās izturēties gudri un apdomīgi, neko nezaudējot no savas

cieņas un nenodarot sev pāri, naidīgi pavedinošajai šļupstošas baālu neldzības idejai, kam dzimtā puse Kānaāna, viņa reliģiozi principiālajā skatījumā, sarežģīdams visu vēl jo vairāk, pievienojās kaut kas specifiski ēģiptisks, proti, nāves un mirušo kults, kurš nebija nekas cits kā šejienes baālu maucības paveids un kura pārstāve, pašai par postu, viņa acīs bija uzmācīgā pavēlniece. Grūti pat iedomāties, cik liela nozīme Jāzepa uztverē bija aizsena-jam brīdinājumam, pirmsākotnējam «nē», attiecinātam uz jaukto nāves un izlaidības jēdzienu, uz biedrošanos ar pazemi un tās iemītniekiem: pārkāpt šo aizliegumu, «sagrēkot» šādi, kļūdīties šajā tik draudīgajā punktā patiešām nozīmēja izmaitāt visu. Mēs, zinošie, ar notiekošo saistītie, arī mazāk zinošiem cenšamies izskaidrot Jāzepa domu gaitu, kura līdz ar nopietnajām aizturēm, ko tā viņam radīja, vēlāku laiku saprātam droši vien liekas dīvaina. Un tomēr tas bija saprāts — tēvu izcīnītais saprāts, kas te stājās ceļā kaunu neiepazinuša bezprāta kārdinājumam. Nevarētu teikt, ka bezprāts Jāzepam bija galīgi svešs; mājās palikušā sirmgalvja bažām bija savs pamats. Bet vai tad var krist grēkā, nezinot, kas ir grēks? Grēkošanai vajadzīgs saprāts; jā gan, aplūkots, kā nākas, saprāts, gars nav nekas cits kā grēka izpratne. Jāzepa tēvu dievs bija garīgs dievs — vismaz pēc sava ta-puma mērķa, kura labad tas tika slēdzis derību ar cilvēku, un, apvienojis savu gribu tapt svētam ar cilvēka svētuma alkām, tas nekad nebija ielaidies darīšanās ar pazemes varām un nāvi, ar auglības tumsībā mītošu bezprātu. Pateicoties cilvēkam, dievs bija sapratis, ka tā būtu negantība, tāpat kā, kalpojot dievam, to bija sapratis cilvēks. Novēlēdams rimtu dusu Mont-kavam, Jāzeps mierinot gan bija piekāpies mirēja vēlmēm un, klusinādams otra ciešanas, spriedis par to, kas abus gaida pēc šīs dzīves un kā viņi atkal satiksies un, likteņstāstu vienoti, mūždien paliks kopā. Taču tā bija bijusi vienīgi draudzīga pieļaušanās, redzot mirēja uzbudinājumu, labdarīga brīvdomība, kuras dēļ uz brīdi aizmirsts patiesais pienākums — tā nelokāmā atteikšanās ielūkoties nākotnē, aizsaulē, kas tiklab tēviem, kā arī dievam, kurš tajos svētdarīja sevi, bija palīdzējusi stingri norobežoties no kaimiņtautu mironīgajiem dieviem, stingiem un nekustīgiem savu kapeņu tempļos. Jo tikai salīdzinādams cilvēks nošķir sevi no citiem un uzzina, kas ir pats, lai visā pilnībā kļūtu par to, par ko viņam nolikts būt. Jāzepa — nākamā vīra un tēva labi zināmā un izslavētā šķīstība tādā kārtā nebija principiāli neiecietīgs mīlas un dzemdināšanas sfēras noliegums, kas nekādi neatbilstu sentēvam dotajam solījumam, ka tā pēcnācējiem nebūs skaita kā zemes putekļiem; tas bija vienīgi asinsbalss vēlējums — nezaudēt šajā jomā dieva gudrību, liegt tajā ieeju ragotai apsēstībai, aulasaukaulai, kas līdz ar mirušo kultu viņa skatījumā veidoja nedalāmu psiho-loģisku veselumu. Mū-tai par nelaimi viņas uzmācība Jāzepa uztverē bija šā nāves un netiklības kompleksa, pašas Šeolas valgs, kura varā nokļūt nozīmētu, izmaitājot visu, atkailināties.

Tas, lūk, bija septītais un pēdējais iemesls — pēdējais arī tai ziņā, ka ietvēra visus pārējos un ka būtībā visiem septiņiem bija viens un tas pats pamats: bailes no «atkai-lināšanās». Šis motīvs ieskanējās jau tad, kad Mūta centās noraut sarunai lietišķa iegansta vīģes lapu, un pašreiz mūsu uzdevums ir ieklausīties tajā vēlreiz, pievēršot uzmanību tā svinīgo asociāciju daudzveidībai un tālejošajām sekām.

Dīvainas pārvērtības notiek ar vārda nozīmi, jēgu, tai izmainoties apziņā, tāpat kā gaisma, iziedama cauri mākonim, sadalās varavīksnes krāsās. Patiešām, pietiek kādai vārda nozīmei iemantot ļaunuma nokrāsu un kļūt par lāstu, lai neslavā kristu visas vārda nozīmes, vārds viscaur kļūtu negants un noderētu vairs tikai negantības apzīmēšanai, notiesāts izteikt vienīgi negantību, — tieši tāpat, it kā visa nedalīti baltā, nevainīgā debesu gaisma tāpēc vien būtu nolādēta, ka viena tās sastāvdaļa — sarkans — ir ļaunuma, tuksneša un ziemeļu zvaigznes krāsa. Kailuma un atkailināšanās jēdziens sākotnēji bija caurcaurēm balts un nevainīgs, tam nebija ne miņas no sarkanuma un nolādētības. Bet pēc sasodītā atgadījuma ar Nou viņa teltī — notikuma, kurā bija līdzdalīgi Hams un Kenans, Hama nekrietnais dēliņš, jēdziena labā slava, tā sakot, bija pagalam, un, kļuvis sarkans un iemantojis nelabu slavu šai nozīmē, jēdziens viscaur piesārta; tas nederēja vairs nekam citam kā vienīgi nekrietnības apzīmēšanai — vēl jo vairāk tāpēc, ka viss vai gandrīz viss nekrietnais saskatīja un sauca pats sevi šajā vārdā. Vērojot raizīgā Jēkaba izturēšanos toreiz pie akas, — gandrīz deviņi gadi pagājuši kopš dienas, kad tēvs bargodamies norāja Jāzepu par atkailināšanos, sveicot daiļo Mēnesi,— vērojot Jēkaba izturēšanos, varēja lieliski pārliecināties, cik netīkami aptumšojies pēc savas dabas ielīksmojošais priekšstats par kailu zēnu pie akas. Atkailināšanās vārda vienkāršajā un tiešajā fiziskas darbības nozīmē sākotnēji bija visnotaļ nevainīgs jēdziens, tikpat neitrāls kā saules gaisma; tikai pārnestā nozīmē, kļuvis par apzīmējumu baālu neldzībai un nāves grēkam — kaila asinsradnieka uzlūkošanai, tas piesārta. Bet pārnestā nozīme savuties vērta sārtu nevainīgo pamatnozīmi, līdz tā, abām mijiedarbojoties, kļuva tik sarkana, ka vārds sāka apzīmēt jebkuru asinsgrēku — tiklab izdarītu, kā arī tikai skatienā vai vēlmēs īstenotu, līdz galu galā visu aizliegto un ar lāstu apkrauto, kam sakars ar miesas baudu un kopošanos, bet it īpaši — turklāt domājams, atkal pieminot Noas apgānīšanu, — dēla noziegšanos pret tēva tiesībām iedēvēja par «atkailināšanu». Un tad, it kā ar to vēl nebūtu gana, vārda saturu piemeklēja jauns pielīdzinājums un sašaurinājums: nu tas nozīmēja Rūbena pārkāpumu, las ir, tēva laulības gultas aptraipīšanu; visu neatļauto — vienalga, skatienu, vēlmi vai rīcību — tagad atzina gandrīz vai par tēva apgānīšanu un tā arī sauca.

Tā sprieda Jāzeps — ar to mums ir jāsamierinās. Tas, uz ko Jēkaba dēlu centās pavedināt Mirušo zemes sfinksa, viņa izpratnē bija tēva atkailināšana — un vai tā nebija atkailināšana, ja apdomā, kāda negantība sirmgalvim šķita Dūņu zeme un kā viņš, bažīgais, iztrūktos, uzzinājis, ka viņa bērns vis nav droši patvēries mūžībā, bet ir pakļauts tik lielai kārdināšanai? Tēva acu priekšā, kuru skatiens, Jāzeps to juta, bija pievērsts viņam, — šo brūno, raizīgi vērīgo, zem apakšējiem plakstiem viegli pietūkušo acu priekšā viņš lai atkailinātos, aizmirstos tikpat lempīgi, kā bija aizmirsies Rūbens, verdotās dabas dēļ zaudēdams tēva svētību? Kopš tā laika svētība pienācās viņam, Jāzepam, un to viņš tagad, lempīgi verdots, aiz vieglprātības lai zaudētu, kaitavādamies ar divdomīgo ķetnaini, kā Rūbens bija kaitavājies ar Bilhu? Kāds brīnums, ka uz šo jautājumu viņš atbildēja: «Neparko!» Kāds brīnums, mēs atkārtojam, ņemot vērā, cik sarežģītas, identificējumiem bagātas bija Jāzepa domas par tēvu un tēva aizvainošanu. Vai gan pats spriganākais, mīlas lietās pielaidīgākais noturēs par pasaciņām «šķīstību», kuras pamats bija elementāras dievbijības diktēta apņēmība neizdarīt pašu rupjāko, nākotnei kaitīgāko kļūdu, kāda vien iespējama?

Tādi bija šie septiņi iemesli, kuru dēļ Jāzeps neparko nevēlējās atsaukties kundzes dedzīgajam aicinājumam.

Apkopojuši visus septiņus iemeslus, noteikuši to skaitu, kā ari katra svarīgumu, mēs pārlūkojam tos ar gandarījumu, kas, ievērojot svētku stundu, kuru pašreiz svinam, tiesa gan, nebūt nav vietā, tāpēc ka Jāzeps viscaur vēl ir kārdinājuma varā, un ari dienās, kad stāsts pirmo reizi izstāstīja sevi, it nemaz vēl nebija droši zināms, vai viņš izkulsies cauri sveikā. Cauri viņš tika puslīdz viegli, ar veselu ādu — mums tas ir zināms. Bet kāpēc Jāzeps aizgāja tik tālu? Kāpēc viņš neuzklausīja brīdinājumus, ko viņam čukstus izteica tiklais draudziņš, redzēdams jau veramies bedri, bet metās uz vienu roku ar fallisko pun-dureli, savedēju, kurš, pavēris mutes kaktiņa kuli, bārstīja pa vedinājumus? Vienā vārdā, kāpēc viņš, apzinoties visu teikto, nevairījās no kundzes un ļāva abu attiecībām nonākt tik tālu, cik tālu tās, kā mums zināms, nonāca? Nūja, vainīga bija kaitavāšanās ar pasauli un ziņkāra slieksme uz aizliegto, zināma aizraušanās ar domu par paša pēcnāves vārdu un paša dievišķā stāvokļa izjūtām; vainīga bija arī sava veida pašpārliecināta pārgalvība, paļāvība, ka var atļauties daudz ko un briesmu ga dījumā vēl arvien pagūs atkāpties; šai paļāvībai turklāt bija otra — slavējamāka puse: prasīgums pret sevi, god-kāra vēlēšanās pakļaut sevi jo bargam pārbaudījumam, netaupīt sevi, saasināt situāciju līdz pēdējai iespējai, lai, uzveicot kārdinājumu, svinētu jo lielāku uzvaru, — paveikt īstu tiklības meistarstiķi un tādējādi kļūt dārgākam tēva garam nekā pēc vieglākas, piesardzīgākas sevis pār baudes . .. Bet, iespējams, viņš klusībā zināja, kāds ceļš viņam ejams un kāds pavērsiens viņu gaida, — varbūt tā bija nojauta, ka atkal viens mūža aplis nostaigāts un vēlreiz būs jānokāpj bedrē, lai piepildītos tas, kas rakstīts likteņu grāmatā.

Septītā nodaļa BEDRE

.

VĒSTULĪTES

Mēs redzam un teicām, ka savas apmātības trešajā gadā, desmitajā kopš Jāzepa ierašanās galma kunga namā, Potifara sieva arvien neatlaidīgāk piedāvāja Jēkaba dēlam savu mīlestību. Patiesību sakot, atšķirība starp «likt kaut ko noprast» un «piedāvāt» nemaz tik liela nav; «likt kaut ko noprast» daļēji jau bija «piedāvāt», stingra robeža starp vienu un otru darbību nav novelkama. Taču pastāvēt tāda tomēr pastāv, un tās pārkāpums, pāreja no klusas pielūgsmes un alkainiem skatieniem, kam uzmācības, tiesa, nebija trūcis, uz atklātiem aicinājumiem prasīja Enī gandrīz tikpat lielu piespiešanos, kāda būtu vajadzīga, lai pārvarētu savu vājību un atsacītos no kalpa iekārošanas, — gandrīz tikpat lielu un tomēr, domājams, nedaudz mazāku, jo citādi viņa acīmredzot ietu pretējo ceļu.

To viņa nedarīja; nevēlēdamās atmest mīlestību, viņa atmeta kaunu un lepnumu, un tas bija diezgan grūti, lai arī mazliet vieglāk — mazdrusciņ vieglāk kaut vai tāpēc, ka šai ceļā viņa nebija gluži tik viena, kā būtu bijusi, cenzdamās pārvarēt iekāri, jo palīgā nāca Dudu, bērniem svētītais liliputs, kurš, rosīdamies starp kundzi un Jēkaba dēlu, pirmais un vienīgais pasaulē, kā pašam šķita, visai cienīgi tēloja viltus labvēļa, padomdevēja un ziņneša lomu un kā vienā, tā otrā ceļa galā jo cītīgi lēja eļļu ugunī. Jo Dudu, protams, saprata tikpat skaidri kā tramīgais Dievmīlītis, ka šeit kaist divas ugunis, nevis viena uguns un ka Jāzepa audzinoši dziednieciskais plāns, ar kuru viņš cenšas attaisnot savu nevairīšanos no kundzes un gandrīz ikdienējo stāšanos tās priekšā, ir tīrās blēņas un muļķības, tāpēc ka patiesībā — vienalga, apzināti vai neapzināti — Jāzeps jau sen ir tai pašā stāvoklī, kādā bija dievs, kad pārplēsa autus; šajā sfērā Dudu ne tikai varēja sacensties ar kūmu, bet pat pārspēja otru sīkaudzi kā lietpratībā, tā atjautā.

— Jaunais namzini, — Dudu teica vienā ceļa galā, — līdz šim, tas jāatzīst pat skauģim, kāds es neesmu, tu savu laimi esi mācējis kaldināt. Par spīti necilai, taču neapšaubāmi cienījamai izcelsmei, tu esi pakāpies augstāk par tiem, kuriem nestāvēji ne blakus. Tu mīti Uzticības savrupkambarī un saņem atalgojumu, ko saņēma Usīrs Mont-kavs, — graudus, maizi, alu, zosis, linaudu-mus un ādas. Tu nogādā to visu tirgū, tāpēc ka viens patērēt nevari, un vairo savu mantību, un kļūsti par turīgu vīru. Bet, kā ceļas, tā veļas, un, kā nācis, tā gājis — raugi, kas pašaujas, ja cilvēks neprot saturēt laimi un nenodrošina to, likdams tai nesatricināmu pamatu, lai tā pastāvētu laiku laikos kā mirušo nama templis. Bieži satrāpās tā, ka pietrūkst pavisam maz, lai laime būtu pil-nlga un, uzvaras vainagota, neizgrilināma ilgtu mūžīgi,— cilvēkam atliek tikai izstiept roku, lai to notvertu. Bet vai nu aiz bikluma un neizlēmības, vai laiskuma, vai pat iedomības cilvēks nerīkojas šādi, slēpj roku azotē, iecir-ties neparko nesniedzas pēc laimes visaugstākās, noniecina to un palaiž garām, ne ausis necēlis. Un kāds ir iznākums? Bēdīgais iznākums ir tāds, ka pagalam viņa laime un veiksme, nolīdzināta līdz ar zemi, un viena vienīga noniecinājuma dēļ ne vietu vairs neatrast, kur tā mitusi. Aiz iedomības cilvēks ir sanīdies ar varām, kuras taisījās atbalstīt un vainagot ar savas labvēlības rotu viņa laimi, lai tā būtu mūžīga, taču noniecinātas un aizvainotas šīs varas top tik sirdīgas, ka plosās kā jūra, acis tām raida uguns liesmas un sirds saceļ smilšu vētru kā Austrumu kalnu grēda; tās ne tikai novēršas no cilvēka, bet saniknotas, gluži otrādi, pat vērstin vēršas pret nelgas laimi, un nopostīt to līdz pamatiem šīm varām, protams, ir nieks. Es nešaubos, ka tu saproti: man, godavīram, rūp tava laime; tiesa, ne tava vien — arī tās personas laime, uz kuru, es ceru, mani vārdi nepārprotami norāda. Galu galā tas ir viens un tas pats: viņas laime ir tava laime, un tava laime ir viņas laime; tāda kopība jau sen kļuvusi par aplaimojošu patiesību, ko atlicis vien saldkaisli iemiesot dzīvē. Līdz es iedomāju un iztēlojos svētlaimi, kādu tev sniegs šī kopība, pat man, spēkavīram, sagriežas galva. Es nerunāju par miesas baudu, pirmkārt, aiz tikluma, bet, otrkārt, arī tāpēc, ka tā, šaubu nav, attiecīgās personas zīdainās ādas un burvīgā auguma dēļ būs ļoti liela. Es runāju par garīgu baudu, kas neizmērojamu darīs arī to otru, radusies aiz apziņas, ka tu, cienījamas, taču necilas izcelsmes svešzemietis, apkamp abu zemju visdaiļu dižcilti un izvilini viņai svētlaimes vaidus — par liecību tam, ka smiltāju un posta malas jauneklis pakļāvis Ēģipti un tā vaid, viņa uzveikta. Bet ko tev maksās divkāršā svētlaime, kurā vienas izjūtas tik nepieredzēti pastiprinās otras? Neko tā tev nemaksās, gluži otrādi, maksāts tiks tev — par atlīdzību nesatricināmi iemūžinot tavu laimi un padarot tevi par nama patieso kungu un pavēlnieku. Jo tas, kuram pieder kundze, — teica Dudu, — ir īstais nama saimnieks.

Un viltnieks pacēla strupās roķeles, it kā stāvētu Poti-fara priekšā, un meta gaisa skūpstu Jāzepam pie kājām, likdams noprast, ka jau aizlaikus krīt viņa priekšā uz vaiga.

Nekrietno, augstākā mērā nekaunīgo savedēja runu Jāzeps uzklausīja, tiesa gan, negribīgi, tomēr uzklausīja, tāpēc viņam īsti nepiederējās augstprātība, ar kādu viņš atbildēja:

— Es būtu tev pateicīgs, punduri, ja tu te gari neklāstītu un pats uz savu roku neapcerētu visādas dīvainas izdomas, kam ar tev uzdoto sakara nav, bet pildītu savu tiešo ziņneša un starpnieka pienākumu. Ja tev ir kaut kas sakāms vai nododams pēc augstākas norādes, tad dari to. Ja nav, es gribētu, lai tu lasies prom.

— Es izturētos nosodāmi, — atbildēja Dudu, — lasīdamies prom pirms laika, neizpildījis uzdevumu. Jo man jānodod tev kaut kas no rokas rokā. Augstākas kārtas ziņnesim un starpniekam laikam gan būs atļauts nedaudz izpušķot, papildināt un paskaidrot vēstījumu.

— Par ko tu runā? — jautāja Jāzeps.

Un gnoms pastiepies sniedza viņam papirusa strēmelīti, šauru, iegaru zīmīti, uz kuras Mūta, kundzene, ar otu bija uzvilkusi dažus hieroglifus.

Jo ceļa viņā galā viltnieks bija runājis šādi:

— Ielūkojies tev, dižā kundze, dvēselē, tavs visuzti-camais kalps (tā teikdams, es domāju sevi) duzo, ka laiks rit, bet vezums nekust no vietas vai kust visai gausi un aizķeras vienā laidā. Nule minētajam tas sāpina un skumdina sirdi, un viņš raizējas tevis dēļ, baiļodamies, ka necieš tavs skaistums. Es neteikšu, ka tava daile jau cietusi, lai dievi pasarga, — tā zeļ tik žilbinoši krāšņa, ka kuram katram sagrozīs galvu un, pat daļēji zudusi, tā staros un tālu pārspēs vidusmēra skaistumu. Šajā ziņā tev nekas nedraud. Taču, ja tava daile nav cietusi, cieš tavs gods — un mans līdz ar tavu — pašreizējā situācijā, valdot tādiem apstākļiem, ka, proti, tu un tas jauneklis, kurš iecelts pār namu un dēvē sevi par Usarsifu, bet kuru man tiktos godāt par «Nefemefru», jo «Skaistāks par skaistu» viņš ir nešaubīgi... Tev patīk šis vārds, vai ne? Es to izdomāju, lai tu to lietotu, — pareizāk sakot, neizdomāju, bet saklausīju un iegaumēju, lai nodotu tavā rīcībā, jo daudzi tā sauc viņu namā un zemes un ūdens ceļā, un pilsētā — jā gan, tā viņu iesaukušas arī sievietes uz māju jumtiem un mūriem, pret kurām diemžēl vēl arvien nav sperti kaut cik vērā ņemami soļi... Taču neliedz man turpināt manu labi pārdomāto runu! Jo tavs vispazemīgais kalps gremztin gremžas, ka cieš tavs gods, tev tik lēni tuvojoties mērķim, ko pati sev esi spraudusi, — labi zināmajam mērķim tikt uz pēdām šā Nefer-nefru burvībai un panākt viņa krišanu, lai viņš tev nosauktu savu vārdu. Man vismaz izdevās panākt un izkārtot tā, ka kundze un kalps vairs netiekas rakstvežu un istabeņu pavadībā un runā nepiespiesti un netraucēti, kur pagadās, divtulībā, zem četrām acīm. Tagad ir izredzes, ka tai vai citā visklusā un vissaldā stundā viņš beidzot atklās tev savu vārdu un tu pamirsi uzvaras tīksmē, sakāvusi tiklab viņu, negantnieku, kā ari tos, kurus nobūrušas viņa acis un lūpas. Jo tu uzspiedīsi tādu zīmogu viņa mutei, ka visām viņa valdzinošajām runām būs gals, un panāksi, ka sakāves svētlaimē sastings viņa burvīgo acu skats. Grūtības rada vienīgi tas, ka puisēns joprojām pretojas un nevēlas, savas pavēlnieces uzveikts, krist, bet tā, manuprāt, ir dumpība un sava veida kaunība, ko Dudu, ne mirkli nevilcinādamies, nosauc par nekaunību. Tik tiešām! Kā tad tā! Tu vēlies viņu uzveikt un aicini uz sakāvi — tu, Amuna meita, Dienvidu sievu nama zieds, bet viņš, habīrs un amū, vergs no svešatnes un atpalicības dēls, vēl kārpās pretī, negrib to, ko gribi tu, un slēpjas aiz saimniecības grābšļiem un skaitļu jindām! Tas nav paciešams. Tā ir spītēšanās, nekaunīga Āzijas dievu, Amuna meslinieku, nepakļaušanās valdniekam viņa kapelā. Tā, lūk, mājas negantība, sākumā būdama tikai verga izaugsme namā, jnainījusi seju un saturu. Tagad tā ir atklāta dumpība, Āzijas dievu atteikšanās paklausīt Amunam, lai maksātu meslus ar šā jaunekļa sakāvi tava — Amuna meitas vaiga priekšā. Tas bija sagaidāms. Es brīdināju tevi laikus. Bet arī tu, dižā kundze, lai kā taisnais žēlotu un censtos nomazgāt tevi baltu, neesi gluži bez vainas tai negantībā, ka vezums ķertin ķeras un tikpat kā nekust no vietas. Jo tu nepasteidzini notikumu gaitu un savas jaunavības kautrumā neliedz šim puisim, kurš visvisādi izlokās un atrunājas, smieties par Amunu, dievu valdnieku, un mēnesi pēc mēneša vairīties paklau-„ sīt. Tas ir briesmīgi. Visa vaina ir tavā jaunavībā, kurai tāda veida darīšanās nav nedz īstas uzstājības, nedz plašākas pieredzes. Piedod savam krietnajam kalpam šo piebildi: tik tiešām — no kurienes lai tev rastos tas, kā tev nav? Bet jārīkojas tev būtu šādi: gari neceremonējo-ties, jāpavēl izvairīgajam ierasties un, neļaujot izlocīties, stingri un noteikti jāpieprasa, lai nomaksā meslus un padodas. Gadījumā ja tu aiz savas jaunavības pateikt to nevari, pasaulē ir vēl rakstu māksla un puķotas vēstulītes, kuras izlasot katram jāsaprot, kā tas domāts, ja zīmītē, piemēram, teikts: «Vai tu nevelies šodien uzvarēt mani galdiņspēlē? Atnāc uz partiju divatā!» To sauc par runāšanu «caur puķēm», un tādās vēstulītēs pieredzējusi drosule, izteikdamās jaunavīgi kautri, tomēr liek skaidri noprast, ko vēlas. Pavēli man padot tev rakstāmrīkus un uzraksti to, ko tev iesaku, lai aiznesu viņam zīmīti un Amunam par godu vezums beidzot kust no vietas!

Tā kundzes priekšā runāja Dudu, darbīgais punduris. Un paļāvībā uz šai jomā tik vārīgā liliputa autoritāti Enī pēc viņa norādījumiem tik tiešām uzrakstīja vēstulīti, bet Jāzeps, lasīdams to, nespēja apslēpt Atuma sārtumu, kas viņam sakāpa vaigos, un aiz dusmām, ka pietvīcis, nelaipni, pat paldies nepateicis, aiztrieca pastnieku. Taču, par spīti baiļpilnajiem čukstiem, ar kuriem viņam uzplijās no citas puses, lūdzoties, lai neatsaucas tik divdomīgam aicinājumam, viņš tomēr tam atsaucās un, sacenzdamies ar kundzi galdiņspēlē pīlāru salonā Ra-Horahta tēla pakājē, vienreiz iedzina kundzi sprukās, bet otrreiz ļāva iedzīt tajās sevi, tā ka uzvara un sakāve savstarpēji izlīdzinājās un tikšanās iznākums, kā teikt, bija nulle — par vilšanos Dudu, kas atkal pieredzēja, ka vezums nekust no vietas.

Tāpēc viņš spēra vēl vienu soli un nepiekāpīgs panāca un sasniedza, ka, pavēris lūpu kaktiņa kuli, atkal varēja pavēstīt Jāzepam:

— Man īpašā uzdevumā tev kaut kas nododams.

— Kas tad? — jautāja Jāzeps.

Un punduris pastiepies sniedza viņam šauru sloksnīti, par kuru laikam gan jāteic, ka tā vienā rāvienā izkustināja vezumu, jo vārds, ko mēs iedēvējām par pārprastu, tāpēc ka to pateica jūtu apmāta sieviete, nevis ielasmeita, — šis vārds tur skaidri un nepārprotami bija lasāms, lai arī sagrozītā nozīmē, kā it visu sagroza rakstība, it īpaši ēģiptiešu raksts, ko, protams, bija lietojusi vēstulītes sacerētāja un kam savu piktogrammu tēlainajā lakonismā, patskaņus atstājot neapzīmētus un vai katra vārda galā iestarpinot determinatīvus, lai norādītu līdzskaņu nepilnīgi apzīmēto nojēgumu jēdzienisko piederību, allaž ir maģiska rēbusa, puķaina pusnoklusējuma, atjautīgi logogrifiskas maskarādes raksturs, tā ka tas tik tiešām šķiet kā radīts mīlas vēstulītēm un pati lielākā vaļsirdība rod daudznozīmīgi asprātīgu atveidu. Pašu galveno Mūt-em-enetas vēstījumā — to, ko mēs nosauktu par tā «sāli», — izteica trīs hieroglifi; tie sekoja vairākiem citiem, tikpat glītiem, un aiz tiem uz ātru roku bija uzkricelēts determinatīvs — gulta ar lauvas galvgali un dusošu mūmiju:

Rēbuss ietvēra jēdzienu «gulēt» vai «gulēt miegā». Jo Kemes ļaužu mēlē tas ir viens vārds, «gulēt» un «gulēt miegā» ēģiptiešu rakstībā apzīmē vienādi, un hieroglifu rinda, zem kuras uz šaurās papirusa strēmelītes bija paraksts — klijas ideogramma ar nozīmi «Mūta», pauda skaidri un nepārprotami: «Nāc, lai paguļam stundiņu kopā!»

Kāds dokuments! Nesamaksājams, augstākā mērā godājams un saviļņojošs, lai arī kļūms, nomācošs un būtībā ļaunu vēstošs. Te tas ir savā sākotnējā izskatā — pats pirmteksts tai formā, kādu tam piešķīra ēģiptiešu valoda, tik prasīgais priekšlikums, ko Potifara sieva, kā liecina nostāsts, izteica Jāzepam — vispirms izteica šādi, kā viņai tika iesacījis Dudu, raženais punduris, pavēris mutes kaktiņa kuli. Bet, ja šīs rakstu zīmes pat mūs neatstāj vienaldzīgus, viegli var iedomāties, kāds uzbudinājums, burtojot tās, pārņēma Jāzepu. Nobālis, pagalam iztrūcies, viņš sagumzīja papīriņu saujā un, sagrābis mušu atgaiņājamo vēdekli aiz otra gala, padzina pienesēju. Taču vēstījumu, kundzes alkaino prasību, mīlošās sievietes tīksmīgi vilinošo aicinājumu un apsolījumu viņš bija saņēmis un, kaut arī, apzināti nemaldinādams sevi, diezin vai varēja justies pārsteigts, vēstule tomēr tā satrauca viņu un tik stipri lika uzbangot asinīm, ka, mums aizraujoties ar pašreizējo likteņstāsta svētku stundu un nezinot, kā beigsies viss stāsts, būtu jāšaubās, vai to septiņu iemeslu pietiks, lai nepadotos kārdinājumam. Taču Jāzeps, ar kuru tas notika tad, kad likteņstāsts pirmoreiz pats izstāstīja sevi, patiešām visnotaļ bija tās svētku stundas varā un, nespēdams ielūkoties nākotnē, nekādā gadījumā nevarēja būt drošs, ka viss beigsies labi. Situācijā, kurā mēs pašlaik atrodamies, notikumu turpmākā attīstība nebija paredzama, un izšķirošajā mirklī nudien netrūka daudz, ka, tiem septiņiem iemesliem it neko neiespējot, Jāzeps no tiesas krista grēkā, — viņam varēja puslīdz paveikties, bet vienlīdz varēja iziet greizi. Protams, Jāzeps bija stingri apņēmies neizdarīt tik nelabojamu kļūdu un nekādā gadījumā nesanīsties ar dievu. Taisnība vien bija knislim Dievmīlim, saskatot drauga gandarījumā par iespēju izvēlēties starp labu un ļaunu tādu kā tīksmināšanos par ļauno, ne tikai par izvēles iespēju; taču tāda neapzināta nosliece, ja tulkojam to vienīgi kā prieku par pilnu izvēles brīvību, pirmām kārtām ietver vēl kādu tendenci, proti, slieksmi, apcerot ļaunumu, paša acīs pataisīt melnu par baltu un prāta aptumsumā noturēt ļaunu par labu. Bez šaubām-, dievs vēlēja Jāzepam vienīgi labu — vai tas maz dzīrās liegt viņam to pagodinošas saldkaislas baudas iespēju, kas šeit pavērās, ko, iespējams, pats šeit pavēra? Varbūt šī bauda bija ieplānota un paredzēta viņa paaugstināšanai, kuras piepildījuma gaidās viņš, zagšus aizvestais, dzīvoja un ceļā uz kuru, pateicoties augšupejai Potitara namā, jau bija guvis tik lielus panākumus, ka tagad pati kundze meta uz viņu acis un, nosaukdama viņam savu saldtīksmo vārdu, alka nosaukt visas Ēģiptes vārdu, tādējādi padarot viņu par pasaules likteņu lēmēju? Kurš jauneklis, kam atdodas mīļotā, nav iztēlojis sevi par pasaules valdnieku? Un tieši tas taču bija padomā dievam — proti, padarīt viņu par pasaules noteicēju!

Te nu redzams, kādām kārdināšanām tika pakļauts viņa arī vairs ne gluži neapmātais prāts. Sajēga par labu un ļaunu viņam kuru katru mirkli draudēja zust pavisam; ļaunu viņam dažbrīd jau kārojās noturēt par labu, un, kaut arī darbības vārda «gulēt» determinatīvs šķita īsti piemērots, lai Jāzepam atvērtos acis un viņš saprastu, no kādas valstības šis kārdinājums nācis un ka padoties kārdinājumam būtu nepiedodams pāri nodarījums Tam, kurš ir nākotnes apsolījuma, nevis neko nesološas pagātnes dievs, — nevērojot to, Jāzepam bija pilnīgs pamats aiz bažām par septiņu iemeslu visspēcību un nākamo svētku stundu norisi uzklausīt savu mazo draudziņu, kas žužinādams lūgtin lūdza viņu vairs neiet pie kundzes, neņemt arī pretī nekādas ļaunā kūma pienestās zīmītes un bīties uguns vērša, kura dvaša teju, teju izdegā vērtīs ziedošās āres. Neapstrīdami — tas bija vieglāk pasakāms nekā izdarāms: kā lai vairās no kundzes, kura ir noteicēja, — pietika viņai aicināt, un Jāzepam bija jāierodas. Bet, ai, kā cilvēkam tīk pati iespēja izraudzīties ļaunu, kā tas

izbauda savu izvēles brīvību un cik labprāt rotaļājas ar uguni — kas izšķirs, vai aiz paļāvīgas drosmes, uzdrīkstoties ķerties vērsim pie ragiem, vai aiz bezrūpības un slēptas patikas!

SĀPĪGA MELE (SPĒLE UN PĒCSPĒLE)

Pienāca trešā gada nakts, kad Mūt-em-eneta, Potifara sieva, sakoda sev mēli, tāpēc ka viņai neizturami kārojās pateikt sava nominālā vīra jaunajam namzinim vārdus, ko rēbusa veidā jau bija uzrakstījusi, taču vienlaikus aiz lepnuma kaunējās ņemt mutē un piedāvāties vergam, lai tas nomierina viņas asinis. Jo tāda nu reiz bija viņai, kundzei, lemtās lomas pretruna, ka vienā ziņā pašai likās briesmīgi tā runāt un piedāvāt kalpam savu miesu un savas asinis apmaiņai pret viņa miesu un asinīm, toties citē ziņā — kā jau vīrietiskajai, tā sakot, mīlas alcējai pusei — tas bija jādara. Tāpēc viņa naktī tik stipri sakoda sev mēli no augšas un no apakšas, ka gandrīz nokoda to pavisam, un nākamajā dienā, juzdamās sāpīgi traucēta, šļupstēja kā mazs bērns.

Likusi nodot vēstulīti, Mūta vairākas dienas izvairījās tikties ar Jāzepu un liedza jauneklim redzēt sevi vaigā, jo baidījās ielūkoties mīļotajam acīs, pēc tam kad rakstiski bija aicinājusi viņu padoties. Bet tieši šis tuvības trūkums nobriedināja Mūtas vēlēšanos pateikt pašai ar savu muti to, ko bija paudušas maģiskās zīmes; tuvības alkas urdīja izteikt to, ko pasacīt jaunajam namzinim, kalpam arī mīlestībā, viņai bija liegts; lai uzzinātu, vai šie vārdi izsaka ari Jāzepa sirdsdomas, Mūtai, kundzei, atlika vienīgi runāt atklātu valodu un piedāvāt sevi, savu miesu un savas asinis, klusībā cerot, ka abi vēlas vienu un to pašu un ka, rīkojoties šādi, izņems kalpam vārdus no mutes. Pavēlnieces loma lēma Mūtu nekautrībai; par to viņa jau aizlaikus sodīja sevi, naktī sakozdama sev mēli tā, ka tomēr varēja pateikt galveno, cik nu labi pēc soda spēdama, proti, šļupstēdama kā bērns, — zināmā mērā tas pat bija izdevīgi, tāpēc ka piešķīra vispēdējai atklātībai tādu kā nevainības un bezpalīdzības nokrāsu un galējību vērta aizkustinošu.

Ar Dudu starpniecību pavēlējusi Jāzepam ierasties, lai kopā apspriestu saimniecības jautājumus un izspēlētu galdiņspēles partiju, Mūta pieņēma viņu Atuma salonā dienas vidū, kad jaunais namzinis bija beidzis lasīt priekšā Potifaram, tas ir, stundu pēc maltītes. Dodamās pretī Jāzepam, viņa iznāca no istabas, kurā mēdza gulēt, un viņš, ieraudzījis kundzi, pirmo reizi, vismaz apzināti pirmo reizi ievēroja — ari mēs šo vērojumu esam pietaupījuši šai stundai —, ka savas apmātības laikā un tātad, kā jāsecina, apmātības dēļ viņa bija ļoti pārvērtusies.

Tā bija visai savdabīga pārvērtība, kuru raksturojot un aprakstot mums draud briesmas nepatīkami pārsteigt vai palikt nesaprastiem un kura Jāzepam, tikko viņš to pa manīja, deva ne mazums vielas izbrīnam un dziļām pārdomām. Jo savas dzīles ir ari miesas, ne tikai gara dzīvei. Nevarētu teikt, ka Mūta šajā laikā būtu novecojusi: novecot viņai liedza mīlestība. Vai viņa bija kļuvusi skaistāka? Gan bija, gan nebija. Drīzāk jau nebija. Noteikti nebija, ja par skaistu atzīst tikai apbrīnas cienīgo un aplaimojoši nevainojamo — pašu dailes pilnību, ko cieši apskaut laikam gan būtu debesu svētlaime, bet kas nevilina to darīt, pat neizraisa tamlīdzīgas domas, tāpēc ka vēršas pie visgarīgākā maņu orgāna, pie acīm, nevis pie mutes vai rokām — ja vien vispār pie kaut kā vēršas. Tāds skaistums, lai arī jutekliski tverams, zināmā mērā ir abstrakts un garīgs: tas liecina par idejas patstāvību un primaritāti salīdzinājumā ar parādību; tas nav dzimuma produkts un instruments, — dzimums, gluži pretēji, ir tā matērija un ierocis. Sievietes skaistums var būt skaistums, kas iemiesots sievišķajā, — sievišķais kā skaistuma izteiksmes līdzeklis. Bet kas notiks, ja gara un matērijas savstarpējā mij attiecība izmainīsies tādējādi, ka sievišķa skaistuma vietā būs jārunā par skaistu sieviš-ķumu, tāpēc ka par šās parādības pamatcēloni un pamatideju kļuvis sievišķais, bet skaistums — par tā atribūtu, nevis otrādi — sievišķais par dailes atribūtu? Kas notiks, mēs jautājam, ja dzimums, iemiesojies skaistumā, to izmantos par materiālu, skaistumam tādējādi kļūstot par sievišķā izteiksmes līdzekli un atbilstoši iedarbojoties? ... Tas neapstrīdami būs pavisam citāda veida skaistums nekā nule aprakstītais: apšaubāms, pabaiss, iespējams, pat tuvs neglītajam, taču ne mazāk pievilcīgs un jutekliski iedarbīgs, pateicoties, proti, dzimumam, kas, stājies tā vietā, aizstājis to, piesavinās tā vārdu. Tas tātad vairs nebūs godājams garīgs skaistums, kas izpaužas sievišķajā, — tas būs skaistums, kurā izpaužas sievišķais, tātad dzimuma izvirdums, tātad raganīgs skaistums.

Šāds, tiesa kas tiesa, biedīgs vārds, izrādās, ir nepieciešams, lai raksturotu pārmaiņu, kas jau labu laiku bija vērojama Mūt-em-enetas ārienē. Tā bija vienlīdz aizkustinoša un satraucoša, vienlīdz nelādzīga un saviļņojoša pārmaiņa raganīguma virzienā. Saprotams, iedomājot, ko šis vārds izsaka, nav jāiztēlojas vecīga netikle — no tādiem priekšstatiem, mēs atkārtojam, ieteicams vairīties, lai arī atmest tos pavisam, liekas, nebūtu vēlams. Raganai, protams, nav jābūt nevecīgai netiklei. Un tomēr pašai apburošākajai raganai neizbēgami piemīt kaut kas izlaidīgs — bez tā šis tēls nav iedomājams. Mūtas jaunais ķermenis bija raganas, dzimuma, mīlas ķermenis, tātad savā ziņā arī izlaidīgs, lai gan šis elements izpaudās, augstākais, atsevišķu ķermeņa daļu pilnīguma un liesuma neatbilstībā. Visīstākā izlaidene, piemēram, bija melnā Tabubū, ziežu krūciņu pārzine, ar krūtīm kā tukšiem ādas vīna maisiem. Mūtas krūtis', jaunavīgi vingras, jūtu iespaidā savukārt bija kļuvušas kuplas, nobriedušas par ļoti lieliem mīlas augļiem, kam zināmu izlaidības nokrāsu piešķīra vienīgi neatbilstība kārnajām, pat kaulai-. najām plecu lāpstiņām. Paši pleci šķita bērnišķīgi šauri, aizkustinoši trausli, bet rokas, zaudējušas apaļīgumu, likās nesamērīgi tievas. Turpretī ciskas, tā vieh gribētos teikt, savukārt nepieļaujamā neatbilstībā augšējām ekstremitātēm bija kļuvušas tik resnas, pat masīvas, ka iespaids, it kā tās apkļautu slotas kātu, uz kura, sakumpusi uz priekšu, apķērusi galu ar tievajām roķelēm, kaulainu, līku muguru, kuplās krūtis izslējusi, kalnup jāj ragana, — ka tāds iespaids, mēs sakām, ne tikai varēja rasties, bet pat neatvairāmi radās. Pastiprināja to seja, ko apņēma melna, sīki sacirtota parūka, — ēnotie vaigi, iespiestais deguns, vaibsti, kuros jau agrāk bija valdījis, taču tikai tagad visā pilnībā atklājās antagonisms, kam tikai nupat izdevās atrast vārdu: caurcaurēm raganīgā pretruna starp stingro, pat draudīgi drūmo acu izteiksmi un lūpu kaktiņos iegrimušās mutes nebēdnīgi kairo izliekumu, — šis satraucošais antagonisms, kurš, galēji saasinājies, viesa stingajā, maskai līdzīgajā sejā saspringumu, ko, domājams, pastiprināja svelošās sāpes sakostajā mēlē. Bet viens no iemesliem, kāpēc Enī savainoja mēli, tik tiešām bija tas, ka viņa zināja: pēc tam vajadzēs šļupstēt kā nevainīgam bērnam, un šie bērna šļupsti varbūt paskaistinās un palīdzēs apslēpt pašas gluži labi apzināto jaunā ķermeņa raganīgumu.

Viegli iedomāties, cik nomākts, saskatījis šo pārvērtību, jutās tās vaininieks. Tikai todien Jāzepam atausa gaisma, kāds viņš bijis auša, laizdams gar ausim šķīstā draudziņa dedzīgos lūgumus un, neizvairoties satikt kundzi, pieļaudams, ka gulbja jaunava kļūst par raganu. Viņš apjēdza savas audzinoši dziednieciskās ieceres muļķīgumu un, iespējams, beidzot noģida, ka šajā ziņā viņa rīcība jaunajā dzīvē nav mazāk nosodāma nekā sendienējā izturēšanās pret brāļiem. Šis atzinums, no neskaidras apjautas pakāpeniski kļūdams par dziļu pārliecību, palīdzēs izprast dažu labu turpmāko norisi.

Šimbrīžam Jāzepa netīrā sirdsapziņa un satrauktais aizkustinājums, ieraugot, ka Mūta pārvērtusies par mīlas apsēstu izlaideni, patvērās aiz tās īpašās goddevības, pat pielūgsmes, ar kādu viņš sveica kundzi un runāja viņas priekšā, gribot negribot joprojām balstīdamies uz nosodāmi muļķīgo dziedniecisko ieceri un, ielūkojies līdzi paņemtajos rēķinu rituļos, ziņodams par sievu namam paredzēto produktu un gardumu piegādi un patēriņu, kā arī par atlaistiem un no jauna norīkotiem kalpotājiem. Tas liedza uzreiz pamanīt, ka kundze savainojusi mēli, jo viņa tikai bezgala sastringti klausījās un nebilda gandrīz ne vārda. Bet, kad abi apsēdās pie greznā, kokgriezumiem rotātā spēles galdiņa — viņa uz melnkoka un ziloņkaula dīvāna, viņš uz zema soliņa ar vēršnaga formas kājiņām — un, izvietojuši uz dēļa kauliņus, gulošu lauvu figūriņas, vienojās par spēles noteikumiem, Jāzeps, juzdamies arvien nomāktāks, nevarēja vairs nepamanīt, ka kundze šļupst; un, saausījies vēl pāris reižu un pārliecinājies, ka nemaldās, viņš atļāvās delikāti apvaicāties, bilzdams:

— Vai es pārklausījos, kundze, un vai tas maz iespējams? Man liekas, tu runādama piesit mēli.

Un izdzirda par atbildi, ka kundzei «tipli tāp», miegā viņa sakodusi sev mēli, bet «pālvaldnieks pal to vai neustlaukties».

Tā viņa teica — mēs atveidojam Mūtas bērnišķos šļupstus savā, nevis viņas valodā, taču arī tajā tie izklausījās aptuveni tāpat, un Jāzeps, iztrūcies ne pa jokam, pārtrauca spēli un atteicās izdarīt nākamo gājienu, iekams viņa nebūs parūpējusies par sevi un paskalojusi muti ar kādu ārstējošu šķīdumu, ko tūlīt jāliek iemaisīt Hun-Anupam, dziedniekam. Bet viņa negribēja par to ne dzirdēt un zobodamās pārmeta Jāzepam — viņš tikai meklējot ieganstu, lai pārtrauktu partiju, tāpēc ka jau atklātnē nonācis bīstamā stāvokli, un, baidīdamies, ka tiks iedzīts sprukās, meklējot izeju spēles atlikšanā un aptiekāra pieaicināšanā. Vārdu sakot, viņa neļāva Jāzepam aiziet, runādama lauzītā mazbērnu valodā un nomācoši ķircinādamās, jo runas veidu viņa nevilšus pieskaņoja mēles nevarībai un vispār jebkurā ziņā izturējās kā bērns, cenzdamās arī stingajai cietējas sejai piešķirt pamuļķi piemīlīgu izteiksmi. Mēs turpmāk neatdarināsim viņas šļupstus par «paltiju» un «figūlām», un «atlunām», jo nevēlamies radīt iespaidu, ka smejamies par sievieti, kura — nāves grūtumu sirdī — dzīrās atmest visu savu lepnumu un pēdējo gara cieņu aiz pārliecīgas kāres pretī gūt miesas godu, piepildoties sapnim par dziedināšanu.

Tam, kurš viņai bija iedvesis šādu vēlmi, arī uzgula bezgala grūtums — un ne bez iemesla. Jāzeps neuzdrošinājās pacelt acis no spēles galdiņa un sēdēdams kodīja lūpas, jo viņa sirdsapziņa saslējās pret viņu. Spēlēt viņš tomēr spēlēja apdomīgi, citādi viņš nespēja, un grūti būtu pateikt, kas šeit guva virsroku — saprāts pār viņu vai viņš pār saprātu. Arī Mūta izdarīja gājienu pēc gājiena, cilāja un pārvietoja kauliņus, taču tik juceklīgi, ka itin drīz ne tikai nonāca galīgi zaudētā situācijā, bet pati nemaz to nemanīja un nemitējās bezjēdzīgi bīdīt figūras, līdz Jāzepa nerunība lika atģisties un, sastringti smaidot, nolūkoties savas sagrāves postā. Viņš sadomāja pārvarēt šo tik slimīgo mirkli ar pāris saprātīgām pieklājības frāzēm, maldīgi spriezdams, ka tās iedarbosies dziedinoši, vērsīs visu par labu un glābs stāvokli; tādēļ viņš rāmi bilda:

— Būs vien, kundze, jāsāk no gala tūlīt vai citu reizi, jo šī partija nav bijusi veiksmīga — droši vien tāpēc, ka es neveikli iesāku; kā tu redzi, mums izejas nav: es netieku uz priekšu tevis, bet tu — manis dēj, spēle ir paspēlēta, un velti lauzīt galvu, kurš uzvarējis un kurš zaudējis, jo uzvarējuši un zaudējuši esam abi vienlīdz...

Pēdējos vārdus viņš pateica stomīdamies, apslāpušā balsī — pateica, nespēdams apstāties, nevis cerībā glābt stāvokli, jo tikmēr jau bija par vēlu: Mūtai noslīga galva, un viņas seja pieplaka Jāzepa rokai uz galda malas; ar zelta un sudraba vizuļiem nobārstītā parūka atgrūda gulošo lauvu figūras, un kalpa roku apdvesa karsta elpa, drebošo lūpu drudžaini stomīgie, nesakarīgie, slimīgi bērnišķie šļupsti, kurus mēs neatdarinām aiz cieņas pret mīlošās postu, bet kuru bezjēgas jēga bija aptuveni šāda: — Jā, jā, izejas nav, mums nav izejas, spēle ir paspēlēta, atliek tikai padoties — abiem kopā, Osarsif, skaistais svešatnes dievs, mans gulbi un vērsi, mans kvēli un kaisli, mans mūžam mīļotais, un pamirt divatā, un nogrimt ārprāta svētlaimes naktī! Teic, jel teic man droši, bez bailēm, jo manu vaigu tu neredzi, tas atdusas tev uz rokas, un manas pazudušās lūpas skar tavu miesu un tavas asinis un lūdzas, un apzvēr tev, lai tu, neredzēdams manas acis, vaļsirdīgi atzīsties, vai saņēmi manu sald-tīksmo vēstulīti, kuru uzrakstīju, pirms sakodu sev mēli, baidīdamās izteikt to, ko rakstīju un ko tomēr esmu spiesta pasacīt, tāpēc ka es esmu kundze un man piederas teikt vārdu, kuru tu nedz drīksti, nedz uzdrīksties pateikt aiz iemesla, kas zaudējis nozīmi. Bet es nezinu, vai tu alksti to pateikt, un šī neziņa plosa man sirdi, jo, zinādama, ka tu, ja drīkstētu, labprāt to pateiktu, es svētlaimē izņemtu tev šo vārdu no mutes un izteiktu to kā jau kundze, lai arī šļupstot un čukstus, piespiedusi seju tev pie rokas. Teic — vai punduris nodeva tev vēstulīti, kurā tas bija rakstīts, un vai tu to izlasīji? Vai tevi ielīksmoja manas rakstu zīmes, un vai tev asinīs uzbangoja gaviļu vilnis un apskaloja tavas dvēseles krastu? Osarsif, dievs verga ietēlā, dievišķais vanag mans, — vai tu mīli mani tāpat, kā es mīlu tevi, mīlu senim sen, ciezdama svētlaimes mokas, un vai asinis tev vilnī uz mani tāpat kā man uz tevi, līdz es pēc ilga cīniņa uzskrīpāju to vēstulīti, tavu zeltaino plecu dēļ pavisam zaudējusi galvu — un arī tāpēc, ka ļaudis tevi mīl, bet vairāk par visu tava dievišķā skatiena dēļ, kura varā augums man pārvērties un manas krūtis kļuvušas par mīlas augļiem? Guli — ar — mani! Dāvā, jel dāvā man savas jaunības košumu, un pretī tu saņemsi svētlaimi, kāda tev ne sapņos nav rādījusies, — es zinu, ko saku! Savienosim galvas un kājas, lai mums būtu par nemēru labi un mēs viens otrā pamirtu, jo tas vairs nav izturams, ka mēs esam divi un šķirti!

Tā runāja kundze, aizmirsusi visu citu; un mēs neat-veidojām viņas lūgšanos, kāda tā izklausījās īstenībā, — šļupstīgu sakostās mēles dēļ, kas pie katras zilbes neganti smeldza, tomēr Mūta, piespiedusies Jāzepā rokai, nosvep-stēja visu to vienā elpas vilcienā, jo sievietes pacieš ari ļoti stipras sāpes. Tas tomēr jāzina, jāiegaumē un turpmāk jāpatur prātā, ka pārprasto, skopo rakstu teicienu Mūta izsacīja ne jau ar veselu muti un kā pieaudzis cilvēks, bet viebdamās aiz sāpēm un šļupstēdama bērna valodā: «Duli al mani!» Jo sakodusi mēli viņa bija tādēļ, lai tā runātu.

Bet Jāzeps? Viņš sēdēja un pārcilāja savus septiņus iemeslus, pārskatīja tos gan tā, gan šā. Mēs netaisāmies apgalvot, ka jūsma, uzbangojusi asinīs, platā vilnī neap-skaloja viņa dvēseles krastu, taču pretargumentu bija veseli septiņi un tie palika spēkā. Jāzepam par godu jāpiemetina, ka viņš nepiekāpīgi nedižojās ar tiem un netēloja Mūtas priekšā sašutumu par raganas kārdināšanām, kuru mērķis bija sanaidot viņu ar dievu, — viņš, gluži otrādi, izturējās maigi un iecietīgi un godbijīgi centās nomierināt kundzi, lai gan tas, kā atzīs jebkurš saprātīgs cilvēks, bija ļoti bīstami; jo kur tādai mierināšanai ir robeža? Pat roku viņš neatrāva strauji, kaut arī karsta valgme apdvesa to, ik brīdi pieduroties šļupstošās sievietes lūpām, bet atstāja tur, kur tā bija, līdz pavēlniece beidza stomīties — un pat mazliet ilgāk, un tikai tad bilda:

— Kundze, dieva dēļ, kur tev seja, un ko tu runā vāts drudzī, — atgūsties, es lūdzu tevi, tu aizmirsties un nedomā par sevi un mani arī! Galvenais, telpa ir atvērta, spried pati, kāds vēl ieraudzīs mūs — vienalga, punduris vai pilna auguma cilvēks — un nolūrēs, kur tev seja, — piedod, es nedrīkstu to pieļaut, man, ja tu atļautu, tagad jāatrauj sava roka un jāparūpējas, lai no ārpuses ...

Un viņš darīja, kā bija teicis. Bet saniknota pietrūkās arī Mūta no vietas, kur viņa rokas vairs nebija, un, stalti izslējusies, acīm zibsnījot, pēkšņi atguvusi skanīgu balsi, izkliedza vārdus, kurus dzirdot Jāzepam būtu vajadzējis saprast, ar ko viņam darīšana un kas gaidāms no sievietes, kura, tikko vēl sagrauzta lūgdamās, tagad, šķiet, līdzīgi lauvenei pacēla ķetnu un šimbrīžam it nemaz vairs nešļupstēja, jo, nolēmusi paciest sāpes, viņa locīja mēli itin veikli un dusmās sauca skaidri saprotami:

— Atstāj telpu vaļā, lai visa pasaule redz mani un tevi — kalpu, kuru es mīlu! Tu baidies? Es nebīstos nedz dievu, nedz punduru, nedz cilvēku — lai glūn, ja tīkas, un redz mūs kopā! Lai nāk vien, lai sarodas bariem un pamielo acis! Kā skrandas es nosviežu tiem pie kājām savu kaunu un biklumu, jo nekas cits tas nav manās acīs kā vispēdējās skrandas un sumpatas salīdzinājumā ar manām jūtām un manas dvēseles vientuļo postu! Mani lai biedētu briesmas? Savā mīlā es viena esmu briesmīga! Isīda es esmu, un ikkatram, kas uzglūnēs mums, es, uzgriezusi tev muguru, raidīšu tik briesmīgu skatienu, ka tas uz vietas būs beigts!

Tā runāja lauvene Mūta, nelikdamās zinis par vāti un sāpēm, ko radīja ikviens skaļi izteikts vārds. Bet Jāzeps aizvilka aizkaru starp ārsienas pīlāriem un sacīja:

— Neliedz man piesargāties tavā labā, jo man ir dots paredzēt, kas notiktu, ja mūs izsekotu, un svēts jātur tas, ko tu taisies nomest pie kājām pasaulei, kura nav tā vērta — nav pat vērta iet bojā no tavu dusmu skatiena.

Bet, kad viņš, aizvilcis aizkaru, atgriezās istabas no-krēslī, Mūta atkal bija bērns, kas dažas skaņas neizrunā skaidri, nevis lauvene, turklāt viltīga kā čūska un, iztulkodama viņa rīcību pa savam prātam, piemīlīgi šļupstēja:

— Tu ieslēdzi mūs, nedarbi, un ietini ēnā pasaules priekšā, lai tā vairs nepaglābtu mani no tavas draislibas? Ak, Osarsif, kas tu par negantnieku, ka tik neizsakāmi nodarīji man pāri, tā pārvērzdams mani pie miesas un dvēseles, ka pati sevi vairs nepazīstu! Ko teiktu tava māte, uzzinājusi, kā tu apejies ar cilvēkiem un ko nodari tiem, līdz tie paši sev top sveši? Vai mans dēls būs tikpat skaists draislis, un vai tevī man jāsaskata viņš, mans daiļais, mans negantais Saules puisēns, kuru es dzemdēšu un kurš dienvidū savienos galvu un kājas ar mātes galvu un kājām, lai viņā no jauna dzemdinātu sevi? Osarsif, vai tu mīli mani kā debesīs, tā virs zemes? Vai, rakstīdama vēstulīti, ko nosūtīju tev, es izteicu arī tavu dvēseli, un vai tu, lasīdams to, nodrebēji līdz sirds dziļumiem, kā rakstīdama bezgala līksmē un kaunā drebēju es? Kad tu runādams apbur mani ar savām lūpām un godā mani par savas galvas un savu kāju pavēlnieci — kā tas saprotams? Vai tu saki to man tāpēc, ka tā piederas teikt, jeb vai tu runā no sirds? Atzīsties istabas nokrēsli! Pēc tik daudzām mokošu šaubu naktīm, kad gulēju viena, bez tevis un manas asinis neziņā kliedza pēc- tevis, mans glābēj, tev jāizdziedina un jāatpestī mani un jāapliecina man, ka tava valoda tāpēc bija tik divdomīgi skaista, lai liktu man noprast patiesību — to, ka tu mani mīli!

Jāzeps. Visdižciltīgā kundze, ne jau tā ... Jā, tā, kā tu saki, tikai pažēlo sevi, ja vēlies, lai noticu, ka esi man žēlīga, — žēlo sevi un mani, ja drīkstu tevi lūgt, jo sirds man vai pušu plīst, dzirdot, kā tu nomoki savu savainoto mēli, liegdama tai dziedinošu uzlējumu un sarunādama tādas briesmu lietas! Kā lai es nemīlētu tevi, savu pavēl-nieci? Ceļos krizdams, es mīlu tevi un uz ceļiem lūdzos: neesi tik bezsirdīga un nepēti, cik manā mīlestībā padevības un dedzības, bijības un saldmes, bet iežēlīga ļauj tai pastāvēt visās savās sastāvdaļās, kas kopā veido vienu maigu un dārgu veselu, — tā nav pelnījusi, ka to sadala un pētnieces bezsirdībā saskalda, pažēlo manas jūtas! Pagaidi, pacieties drusku un neliedz man izrunāt... Citkārt tu taču klausies labprāt, kad stāstu šo to, tāpēc esi tik laipna un uzklausi mani arī šoreiz! Labs kalps mīl savu kungu, ja tas ir cik necik cēlsirdīgs, — tā tas ir parasts. Bet, ja kunga vārda vietā stājas kundzes un mīlamas sievietes vārds, tas pārvērties iemanto saldmi un cildu degsmi, un arī kalpa jūtas caurauž šis cildums — tās pieņemas atdevībā un saldmē, proti, maigā pielūg-smībā, sauktā par «degsmi», un sirdslāsts lai nāk pār ciet-sirdi, kurš aizskar šīs jūtas, apnicīgi tās pētīdams un vērodams raunu aci, — neko labu tas nedos! Es godāju tevi par savas galvas un sirds pavēlnieci, protams, tāpēc, ka tāda ir paraža un tā piederas runāt, tas ir likums. Bet, vai tas, ka tā jāsaka, man ir tīkami un vai šī paraža atbilst manām domām un izjūtām, ir noslēpums, par kuru aiz smalkjūtības vēlams klusēt. Vai tas no tavas puses ir žēlsirdīgi un saprātīgi — nekautri tincināt mani, kā jāsaprot manis teiktais, un atbildei atstāt tikai izvēli starp meliem un apgrēcību? Tas ir netaisni un cietsirdīgi — par tādu izvēli es ne dzirdēt negribu! Es lūdzu tevi uz ceļiem: esi tik laba un pasaudzē otra sirds dzīvi!

Kundze. Ai, Osarsif, savā daiļrunas košumā tu esi briesmīgs, tas dara tevi dievišķu cilvēku acīs un pakļauj tos tev, bet mani tava apķērība dzen izmisumā! Briesmīga dievība ir apķērība, asprātības un dailes meita, liktenīgi iejūsminoša sirdīm, kuras bikli mīl. Par nekautru tu apsauci manu izjusto vaicājienu, bet cik nekautrs esi tu pats, tik daiļrunīgi man atbildēdams, — lai gan daiļajam nebūtu jārunā un, saudzējot otra sirdi, būtu jāklusē — ap to būtu jāvalda klusumam kā ap svēto kapvietu Abodu, jo mīlai — tāpat kā nāvei — piederas klusēšana, jā gan, klusēšana dara tās līdzīgas, un runas tām ir par traucējumu. Tu prasi, lai saprātīgi saudzē sirds dzīvi, un izliecies, ka aizstāvi sirdi pret mani un manu apnicīgi pētošo tincināšanu. Bet tādējādi tu apgriez visu ar kājām gaisā, jo tieši es, neatlaidīgi cenzdamās izdibināt sirds dzīvi, cīnos tās pusē. Ko citu lai daru, mīļotais, un kā lai palīdzu sev! Pavēlniece es esmu tev, savam pavēlniekam un pestītājam, pēc kura tvīkstu, un tavu sirdi es nevaru saudzēt, nedz žēlodama atstāt neskartu tavu mīlu. Man jāpie-skaras tai zinātkāres nesaudzībā, kā bārdains vīrietis pieskaras neskartai jaunavai, kura nezina sevis, un vardarbīgi jāizvilina tās lēnībai kaisle un tās svētbijai — baudkāre, lai iedrīkstas būt tā, kas tā ir, un aprasta tai kļūst doma, ka jāguļ tuvu man, jo tas, ka mēs to darītu, slēpj sevī visu esības jēgu un lemj par svētlaimi vai elles mokām. Man tās ir elles mokas, ka mūsu augumi mīt šķirti — viens te, otrs tur, un pietiek tev tikai ieminēties par ceļiem, uz kuriem tu mani lūdz, — es nezinu, ko īsti lūgdams, — lai mani sagrābtu neizsakāma greizsirdība, ka tavi ceļgali nav arī mani, un es gribētu, lai tie būtu man tuvu un tu gulētu ar mani, vai arī man jāmirst un jāiet bojā!

Jāzeps. Mīļais bērns, tas nav iespējams, nāc taču pie prāta, ja tavam kalpam atļauts lūgt, un netiepies, jo šī doma nudien ir no ļauna! Tu piešķir pārāk lielu, slimīgi lielu nozīmi tam, lai pīšļi dusētu pie pīšļiem: mirklis, kad tie sajaucas, varbūt ir tīkams, taču neatsver visas ļaunās sekas un sirdsapziņas ēdas — tāds tas, spriežot kā nemaņā, tikai liekas. Raugi, tas nav labi un nevar būt tīkami, ka tu lenc mani it kā bārdains vīrietis un pavēlnieciski prasi, lai sniedzu tev mīlas baudu; tam ir negantības nokrāsa, un tas neatbilst laika garam. Jo mana kalpība nemaz tik sena nav, un pie domas, uz kuru tu centies mani uzvedināt, es itin viegli, pat pārlieku viegli, vari man ticēt, spētu nonākt pats, tikai īstenot mēs to nedrīkstam vairāk nekā viena, proti, daudzu iemeslu dēļ — iemeslu ir milzums kā zvaigžņu Vērša zvaigznājā. Saproti mani pareizi: es nedrīkstu nobaudīt saldo augli, ko tu man sniedz, lai mēs atzītu ļaunu un izmaitātu visu. Tāpēc es runāju un izsakos nekautri — nenosodi mani par to, bērns; reiz man tavā priekšā liegts klusēt, es esmu spiests runāt un rast mierinājuma vārdus, jo vairāk par visu man rūp tavs miers, dārgā kundze.

Kundze. Par vēlu, Osarsif, par vēlu tev un mums abiem! Tev ceļa atpakaļ nav un nav arī man, mēs esam viena būtne. Vai tu jau neaizklāji durvis un nenošķīri mūs no pasaules, un vai mēs nokrēslī neesam divi vien? Vai tu jau neteici «mēs» un «mums», un «mūs var ieraudzīt» un nesaistīji mūs saldā kopībā, bilzdams šos burvīgos vārdiņus, kas slēpti pauž visu lieglaimi, uz kuru es tevi vedinu un kura tajos jau radusi piepildījumu? F?ati darbība neko nebijušu vairs nedos, pēc tam kad izteikts vārdiņš «mēs», jo pasaules priekšā mums jau ir noslēpums, un šis noslēpums jau nodala mūs abus no tās, tā ka mums neatliek nekas cits kā darīt...

Jāzeps. Paklausies, bērns, tas nudien nav taisnīgi, tu tā sagrozi visu, ka man jāiebilst! Kā tad tā! Tu aizmirsties tiktāl, ka man, glābjot tavu godu, jāaizsedz istaba, lai no pagalma nebūtu redzams, kur tev galva, — bet tu iztulko manu soli tā, it kā viss jau būtu vienalga un gandrīz vai noticis, tāpēc ka mums esot kopīgs noslēpums, kura dēļ jānošķiras? Tas ir augstākā mērā netaisni, jo man nekāda noslēpuma nav, es vienīgi sargāju tavu: vienīgi šādā nozīmē var runāt par «mēs» un «mums», — un noticis nav it nekas, tāpat kā turpmāk arī nekas nedrīkst notikt aiz iemesliem, kuru ir milzums, vairāk nekā zvaigžņu vienā zvaigznājā!

Kundze. Osarsif, mīļais meli! Tu centies noliegt mūsu kopību, to, ka mums ir kopīgs noslēpums, lai gan tikko atzinies, ka arī tev nebūt nav sveša doma, uz kuru lenkdama tevi vedinu. Un tu, draisli, vēl uzdrīksties teikt, ka tev ar mani nav noslēpuma pasaules priekšā? Vai tad tu nemēdz domāt par mani, tāpat kā es domāju par tevi? Un kā tu vēl domātu un tīkotu būt man tuvu, ja zinātu, kāda bauda tev, zelta Saules puisēn, lemta debesu dieves skavās! Jel neliedz man dziļā nokrēslī pateikt un pavēstīt tev, pasaulei nedzirdot, un pačukstēt pie auss, kas īsti tevi sagaida! Jo nekad vēl es neesmu mīlējusi un ieņēmusi vīrieti savā klēpī, nekad arī neesmu izšķiedusi ne drusciņas savas mīlas un saldmes pārpilnības, tā visa saglabāta tev un tiks tev tik bagātīgi, ka tu ne sapņos to iztēloties nevari. Klausies, ko čukstus tev atklāju: ilgās pēc tevis ir pārvērties un pārmainījies mans augums un no matu galiem līdz kāju pirkstiem nobriedis mīlai, tā ka tu, gulēdams pie manis un dāvādams man savas jaunības košumu, ne noticēt nespēsi, ka guli ar zemes sievieti, un, apsolu tev, izbaudīsi debesu svētlaimi, savienojies ar māti, sievu un māsu, jo, raugi, tā esmu es! Es esmu eļļa, kam vajag tavas sāls, lai uzliesmotu svētku nakts tumsā! Es esmu āre, kas izkaltusi aicina tevi, auglīgais plūdoni, savas mātes vērsi, izliet vīrietības paisu un savienoties ar mani, iekams tu, daiļais dievs, atkāpdamies pametīsi pie manis, uz valgās zemes, savu lotosziedu vainagu.

Klausies, klausies, ko es tev čukstu! Jo katrs vārds, manis izteikts, arvien dziļāk iesaista tevi noslēpumā, kurš mums kopīgs, tu jau sen esi tajā iepīts un nevari no tā izkļūt, un, ja jau mūs vieno visdziļais noslēpums, tev vairs nav jēgas liegt man to, uz ko tevi vedina...

Jāzeps. Nē, mīļais bērns! Piedod, es tā uzrunāju tevi tāpēc, ka tava neprāta dēļ mums tiešām ir kopīgs noslēpums un man vajadzēja aizsegt istabu, taču mana liegšanās darīt to, uz ko tu mani tik vilinoši aicini, ir negrozāma un patur savu septiņkārt pamatoto jēgu, jo tu dziries ievilkt mani dūksnājā, kur aug vienas purva niedres, nevis zeļ labība, un centies padarīt mani par laulības pārkāpēju ēzeli, bet sevi — par nešķīstu kuci, — kā lai es nesargāju tevi no tevis pašas un sevi — no tik nicināmas pārvērtības? Vai tu esi padomājusi, kas ar mums notiks, ja mēs padosimies tik noziedzīgam vilinājumam un mūs ķers atmaksa? Vai lai pieļauju, ka tevi nožņaudz un tavu mīlnieces augumu izmet par barību suņiem vai — labākajā gadījumā — tev nogriež degunu? Nē, tas ir neiedomājami! Bet ēzelis saņems pamatīgu pērienu, tūkstoš koku par savu stulbo netiklību, ja vien netiks atdots krokodilam. Lūk, kādas pārmācības mūs sagaida, ja mūsu ļaundarība gūs virsroku.

Kundze. Ak tu gļēvais puisēn, ja tu zinātu, kādu bez-mērīgu baudu sola tuvība ar mani, tu vis nespriedelētu, kas būs pēc tam, un pasmietos par iespējamiem sodiem, kuri, lai cik briesmīgi, ne salīdzināmi nav ar svētlaimi, ko tev sniegšu!

— Redzi nu, mīļotā draudzene, — viņš teica, — cik zemu tu savā apmātībā esi kritusi un kā tu šobrīd pazemo savu cilvēka cieņu; jo tieši tā ir cilvēka priekšrocība un goda velte, ka viņš redz tālāk par savu degungalu un apsver, kas būs pēc tam. Turklāt mani nemaz nebiedē...

Viņi stāvēja ēnotās istabas vidū cieši blakus viens otram un sarunājās apslāpētās balsīs, taču tik dedzīgi, kā mēdz sačukstēties ļaudis, kas, saraukuši uzacis, uzbudinājumā piesārtušu seju apspriež kaut ko ļoti svarīgu.

— Turklāt mani nemaz nebiedē varbūtējais sods, kas sagaida tevi un mani, jo tas nav galvenais, — Jāzeps atsāka, nespēdams rimties. — Biedē mani Petepra — mūsu kungs, viņš pats, nevis viņa uzlikts sods, kā bīstas dieva ne jau ļaunuma dēļ, ko tas var nodarīt, bet aiz bijības — paša dieva dēļ. No Petepra man ir viss mans spožums, viņam man jāpateicas par to, kas es esmu šeit, namā, un šajā zemē, — kā lai pēc tam stājos viņa vaiga priekšā un ielūkojos viņa lēnprātīgajās acīs, pat zinādams, ka man nedraud sods par to, ka esmu gulējis ar tevi? Uzklausi mani, Enī, un sakopo, dieva dēļ, visus savus prāta spēkus, lai saprastu, ko tev teikšu, tāpēc ka šie vārdi pastāvēs, un, ja mūsu likteņstāsts taps zināms un nonāks ļaužu valodās, pieminēs arī tos. Jo viss, kas notiek, var kļūt par teiksmu vai daiļskanīgu dziesmu, un viegli var gadīties, ka mēs esam kāda stāsta varoņi. Tālab piesargies arī tu un runādama pažēlo sevi, ka nekļūsti ļaužu valodās par baidēkli un grēka māti! Es varētu izsacīties plaši un sarežģīti, iebilzdams tev un pats savai vēlmei, bet ļaužu dēļ — gadījumam, ja mani vārdi nonāktu visu mutē, — es izteikšos pavisam īsi un kodolīgi, lai pat bērns mani saprastu. Mans kungs visu nodevis manās rokās un neko citu šajā namā nav man aizliedzis kā vienīgi tevi, tāpēc ka tu esi viņa sieva. Kā lai es darītu tik lielu ļaunumu un grēkotu pret dievu? Šie ir tie vārdi, kuri, pretojoties patikai, ko mēs viens pret otru jūtam, man tev laiku laikos sakāmi. Jo mēs neesam vieni pasaulē, ka varētu, neko nedomādami, baudīt viens otra miesu un asinis; savā vientulībā pasaulē ir arī Petepra, mūsu dižais kungs, kura dvēselei mums jākalpo mīlestībā, nevis jādara tai pāri, aizskarot viņa viegli ievainojamo cieņu un laužot uzticības zvērestu. Viņš stāv ceļā mūsu svētlaimei, un ar to diezgan!

— Osarsif, — viņa šļupstēja čukstus, pieliekusies viņam tuvu klāt, gatavodamās izteikt kādu priekšlikumu. — Osarsif, mans mīļotais, ar kuru mani jau sen saista noslēpums, jel uzklausi un saproti pareizi savu Enī... Es taču varu viņu ...

Šis bija tas mirklis, kad beidzot visā pilnībā atklājās un kļuva saprotams, kādēļ, kādā īsti nolūkā Mūt-em-eneta bija sakodusi sev mēli un kas tā par sen apdomātu atbildi, ko viņa, izmantodama savainojumu, dzīrās vērst aizkustinoši bezpalīdzīgu un sāpīgi piemīlīgu: ne jau mīlas piedāvājums tas bija pirmām un galvenām kārtām — vai, ja arī pirmām, tad ne galvenām kārtām —, jo pats galvenais un būtiskais, kālab viņa tika savainojusi sevi, lai runātu neskaidri kā bērns, bija tas kompromisa darījums, ko viņa tagad piedāvāja, piespiedusi Jāzepa plecam daiļam mākslas darbam līdzīgo, zili dzīsloto, gredze-

niem rotāto roku, pieglaudusi rokai vaigu un izstiepusi lūpas, mīļi šļupstēdama:

— Et vaļu viņu nodalināt.

Jāzeps atsprāga atpakaļ, jo, tik piemīlīgi pateikts, tas izklausījās briesmīgi — līdz tam viņš nemūžam nebūtu aizdomājies un kaut ko tādu nebija gaidījis, lai gan pavisam nesen tika redzējis, kā lauvene paceļ ķetnu, un dzirdējis rēcienu: «Es viena esmu briesmīga.»

— Mēs valam viņu nodalināt un novākt no sēļa — kas tul liels, manu vanag? — viņa pieglaimīgi dvesa, glauzdamās klāt Jāzepam, kurš vairīdamies kāpās atpakaļ. — Tas taču ir pavisam vienkārši, man tikai jāpamet ar aci, un Tabubū tūdaļ pagādās dzidru novārījumu vai kristālisku nosēdumiņu, kam ir apslēpts spēks, un es iedošu pulverīti tev, un tu piebērsi to vīnam, kuru viņš dzer, lai sasildītu savu miesu, bet miesa, gluži otrādi, negaidot kļūs auksta, taču, pateicoties nēģerzemju pavārmākslai, neviens neko nemanīs; kuģis nogādās viņu rietumu krastā, viņa vairs nebūs pasaulē, un mūsu laimei viņš ceļā nestāvēs. Neliedz man rīkoties, mīļais, un nesacelies pret tik nevainīgu pasākumu! Vai tad viņa miesa, vēl dzīva būdama, nav mirusi, un vai tā kam lieti der un nav nevienam nevajadzīgs gaļas blāķis? Ai, kā es ienīstu viņa laisko miesu, kopš sirdi man plosa mīla uz tevi un mans augums kļuvis par mīlas trauku, — ne izteikt es to nespēju, man jākliedz aiz mokām! Tāpēc, mīļais, pataisīsim viņu aukstu — tas nudien nav nekas sevišķs. Jeb vai tev neceļas roka notriekt ar nūju puvušu piepi, sazin kādu tur suņu sēni, pretīgu pūpēdi? Pat rīcība tā nebūtu, tikai nevērīgs atvēziens ... Bet, tiklīdz viņš dusēs savā kapenē un namā vairs neaizņems vietu, mēs būsim brīvi un paliksim vieni un neatkarīgi, ne ar ko nesaistīti, baudīsim mīlas svētlaimi, apkampuši viens otru, mute pie mutes, nepiesargājoties vairs un nebēdājot par sekām. Jā, tev taisnība, mans dievišķais puisēn, viņš stāv ceļā mūsu svētlaimei, un mēs nedrīkstam nodarīt viņam pāri, kļūdami laimīgi, — tavi iebildumi ir pamatoti. Bet tieši tāpēc tev jāatzīst, ka viņš jāpadara auksts un jādabū pie malas, lai bažām vairs nebūtu pamata un mēs, apkampdami viens otru, nenodarītu viņam pāri. Vai tu patiešām to nesaploti, dlaudsiņ? Iztēlojies taču, kāda laime mūs gaida, kad notriekts un novākts būs pūpēdis un namā mēs paliksim vieni, un tu, tik jauns gados, būsi nama pavēlnieksl Tas tu būsi, tāpēc ka es esmu pavēl-

niece, un kungs ir tas, kurš gul ar kundzi. Augu nakti mēs veldzēsimies svētlaimē un arī dienu atdusēsimies viens otram blakus uz purpura pēļiem nardes aromātu mutulī, un ziedu vītnēm pušķoti bērni, meitenītes un puisēni, priecēs mūs, strinkšķot stīgām, vijīgi izliekdami augumu, bet mēs, klausīdamies mūzikas skaņās un vērodami viņu priekšnesumus, kavēsimies sapņos par nakti, kas pagājusi, un nakti, kas būs. Jo es sniegšu tev biķeri, no kura mēs dzersim, skardami ar lūpām malas zelta ietvaru vienā un tai pašā vietā, un dzerot raudzīsimies viens otram acīs, domādami par baudu, ko guvām vakarnakt, un par svētlaimi, kurai gatavojamies šonakt, un sakļausim kājas ...

— Nē, tagad uzklausi mani tu, Mūta Tuksnesī! — viņš teica pēc šiem vārdiem. — Man tomēr lūgšus jālūdz «I tevi... «Es lūgšus lūdzu tevi!» parasti izmet tāpat vien,

taču šoreiz tas ir teikts nopietni, un es no visas tiesas lūgtin lūdzu tevi vai, pareizāk sakot, dēmonu, kurš acīm redzami apsēdis tevi un — citādi nebūs — runā ar tavu muti! Ne visai, tas jāatzīst, tu gādā par savu teiksmu, iztaisīdamās uz laiku laikiem par netikli, kura pelnījusi, ka viņu sauc par «grēka māti». Apdomā jel, ka varbūt — pat visai iespējams — mēs iekļūsim nostāstā, un saņe mies kaut mazliet. Arī man, tu taču redzi, jāsaņemas, tu roties pretī tavas saldmes uzmācībai, kaut gan to man atvieglo šausmas par neprātīgo priekšlikumu nogalināt Petepra, manu kungu un tavu goda laulāto draugu. Tas ir drausmīgi! Tā vien vēl trūkst, ka tu teiktu — mums esot kopīgs noslēpums, tāpēc ka tu atklāji man savas domas un tās man diemžēl tagad ir zināmas. Bet es parūpēšos, lai tu tālāk par domām netiktu un tāda nostāsta nebūtu! Mīļā Mūta! Man it nemaz nav pa prātam tā dzīve, tā tīksmināšanās vienam gar otru, ko tu man šeit. namā, pēc kunga novākšanas piesoli. Mani pārņem riebums pret sevi, iedomājoties vien, ka asinsdarba namā topu par tavas mīlas pakalpu un kungs esmu tikai tāpēc, ka guļu ar kundzi. Varbūt man it kā sievietei būs jāapvelk bisona drānas un tu ik nakti pasauksi uz mīlas priekiem jaunizcepto kungu, kurš kopā ar tevi nokāvis tēvu, lai pats gulētu ar māti? Jo tieši tā man būtu ap sirdi: Potifars, mūsu kungs, man ir tēva vietā, un, dzīvodams ar tevi asinsdarba namā, es justos tā, it kā piegulētu māti. Tāpēc, bērns, visā pazemībā lūdzu tevi nomierināties un neprasīt, lai rīkojos tik aplam ļauni!

— Nelga! Vientiesi dievadotais! — viņa iesaucās skanīgā balsī. — Cik puiciski tu atbildi savā mīlas bailībā, pret kuru man, kundzei un lencējai pusei, jācīnās! Ar māti guļ visi — vai tu to nezini? Sieviete ir izplatījuma māte; vīrietis ir viņas dēls, un katrs vīrietis dzemdina mātē, — vai man tev jāklāsta ābeces gudrības? Es esmu Isīda, Lielā māte, un manu galvsegu rotā zeltā lieta klija! Mūta ir mans — mātes — vārds, un tu, vispiemīlī-gās dēls, nosauksi man savējo saldkairi raženā izplatījuma naktī...

— Nē, tā tas nav! — dedzīgi iebilda Jāzeps. — Tu maldies, tā spriezdama un sacīdama, man jāizlabo tava kļūda! Izplatījuma tēvs nav nevienas mātes dzemdēts, un kungs viņš nav kundzes dēļ. Viņam piederu un viņa priekšā staigāju es, tēva dēls, un reizi par visām reizēm saku tev: es negribu grēkot pret dievu to kungu, kam piederu, piesmiedams un nokaudams tēvu un it kā bezkaunīgs nīlzirgs kopodamies ar māti. .. Mans bērns, es aizeju. Mīļotā kundze, atļauj man atvadīties! Tici man, es nepametīšu tevi tavā apmātībā. Es mierināšu tevi, teikdams tev labus vārdus, un remdināšu tavas sāpes kā vien mācēdams, — to es tev esmu parādā. Bet tagad man jāatvadās un jāiet, lai pieskatītu sava kunga namu.

Viņš devās projām. Mūta nosauca viņam pakaļ:

— Tu domā, tu izspruksi man? Tu domā, mēs paglābsimies viens no otra? Zinu jau, zinu, tev ir greizsirdis dievs, kuram tu esi saderēts un kura vainagu nes! Bet es svešā dieva nebīstos un noraušu tev vainagu, vienalga, lai kāds tas būtu, un mūsu mīlas mātes svētkos rotāšu tev galvu ar efeju un vīnogu stīgām! Paliec, mīļotais! Neaizej, visdaiļais, paliec, Osarsif, paliec!

Un pakritusi viņa ieraudājās.

Bet viņš ar abām rokām pašķīra aizkaru un aizgāja. Taču krokās aizkaram, ko viņš aiziedams pasita pa labi un kreisi, katrā pusē bija ietinies pa pundurim, vienā — Dudu, otrā — Dievmīlītis jeb Šepses-Bess, jo, zagdamies šurp pa dažādiem ceļiem, abi šeit bija satikušies un stāvējuši viens otram blakus pie durvjkara spraugas, atspieduši vienu roķeli pret celi, otru pielikuši pie auss, un cītīgi klausījušies — pirmais aiz ļaunprātības, otrs baiļu kratīts — un pastarpām, griezdami zobus, vīstījuši dūrī-tes, dzīdami viens otru projām un tādējādi šo to palaizdami gar ausīm; taču atkāpies nebija nedz viens, nedz otrs.

Toties tagad, iztīstījušies Jāzepam aiz muguras no aizkara, abi, pacēluši dūrītes pie deniņiem, šņākdami klupa viens otram matos, jo, būdami likteņa biedri liliputi, pie tam vēl atšķirīgi pēc dabas, necieta viens otru ne acu galā.

— Kas tev te meklējams? — šņāca viens — Cesetas laulātais draugs Dudu. — Tu ukri, tu smidzi, tu dulburi pēdējais! Tu vēl līdīsi pie spraugas, pie kuras pēc tiesas un taisnības man vienam pienākas stāvēt, un nekustēsi no vietas, kad tev aizrāda, lai tu lasies, tu kurkuli, tu ķēmarausi tāds! Es samilnīšu tevi tā, ka tu vairs necelsies, tu cirmeni, izdzimums, sīkais kaitēkli! Ausīties un kļausities šis te sadomājis, svipstiķis tāds, un stāvēt sargos savam kungam un pilnmēra draugam, tam glītmūlim, tam purva pametenim un pamēglim vergam, ko pats iedabūjis namā, lai šis iegrūž to kaunā un par negodu abām zemēm ņem tajā virsroku un piedevām padara kundzi par padauzu ...

— Ak tu neģēli, bezgodi, nešķīsteni ļaunprātīgais! — cirpināja otrs, ģīmītim niknumā savelkoties tūkstoš krunciņās un smaržzāļu ritulītim nošķiebjoties uz vienas auss. — Kurš te ošņā un noglūņā, ko velnišķā kārtā pats ievārījis, iznēsādams zīmītes un budinādams, un tagad, pie-placis spraugai, tīksminās par lielo ļaužu mokām un sirdēstiem, kam, pēc viņa nešpetnās ieceres, tos jāpazudina, — kurš cits, ja ne tu, kramasli pretīgais, plātībniek un balaboze? Kaut tevi jupis parautu, ķēmekli, džāmu un dīdeli, kam viss kā jau pundurim, tikai viens kā milzo-nim, — tu staigājošais vīrarīks, tu jātākā «riebīgais ...

— Nu piesargies! — šķendējās pretī otrs. — Piesargies, plikaci un tukšprātiņ, mērgli un nevēkli, vējgramsli nekur neliekamais! Ja tu uz karstām pēdām neaizvāksies no vietas, kur Dudu modri raugās, ka necieš nama gods, es uz līdzenas vietas laupīšu tev tavējo, likdams lietā vīra ieroci, lai tu piemini mani, subrak vispēdīgais! Eet kāds vēl negods gaida tevi, netārpi, kad došos pie Petepra un papūtīšu kungam, kas darās te, nokrēslī, un kādus vārdus, aizklājis durvis, namzinis čukst kundzei pie auss, — tā ir lieta par sevi, un to tu drīz iepazīsi! Jotu, lamsts tāds, ievedi šo smerdeli namā un tik ilgi klāstīji nelaiķim namzinim savas mazo ļaužu gudrības un plātījies, ka tev ir ievingrināta acs uz ļaudīm un precēm, un cilvēka preci, līdz namzinis atpirka grabažu tirgotājiem viņu grabažu, neuzklausīdams manus brīdinājumus, un

ierādīja nelietim darbu te, namā, lai tas piesmietu kundzi un uzliktu ragus paša faraona dižajam einuham. Tu esi vainīgs šajā cūcībā — tu pirmām kārtām, tu vispirms! Tu esi pelnījis, ka tevi met priekšā krokodilam, un noderēsi piekodām, kad samizotu un sasietu tam galdā liks tavu sirdsdraugu!

— Ak tu nekrietnais mēlnesi! — drebēdams, dusmās pāršķobītu seju pretī kliedza Dievmīlītis. — Plaiska tu tāds, beidz bezdēt, reiz prāta vārdu tev nav! Pamēģini tik piedurt man pirkstu im kaut pa jokam laupīt godu man, nabaga ķiparam, — es izskrāpēšu tev acis tavā stulbajā mūlī, nedomā, nadziņi man asi, un arī krietnajam doti ieroči, ar ko atvairīt slepkavnieku... Es, mazais, esot vainīgs nelaimē, kas piemeklējusi tos divus tur iekšā? Vaina — man par nožēlu — ir ļaunajā kārībā, ar kuras pazīšanu tu lepojies un kuru aiz naida un neņovīdības velnišķi esi izlicis par slazda valgu Osarsifam, manam draugam, lai viņš sapītos tajā. Bet vai tu, peļu tēviņ, neredzi, ka nekas tev nav iznācis un ka viņš, mans skaistais, ir bez vainas? Vai tu ausīdamies nesaklausīji, ka viņš palika nelokāms kā tikko mistērijās iesvētītais un savas teiksmas labad turējās kā varonis? Jājautā, ko tu vispār esi sapratis, stāvēdams pie spraugas, un ko tu kā liecinieks, kurš ausīties ausījās, esi saklausījis, ja savas gaiļa iedabas dēļ tev zudis jebkurš mazo ļaužu dzirdes un uztveres smalkums? Sazini nu, ko tu taisies un vari papūst kungam par Osarsifu, jo tavas glupās ausis droši vien nav saklausījušas neko jēdzīgu ...

— Ohoho! — atkliedza Dudu. — Dzirdes un uztveres smalkumā Cesetas laulātais draugs jebkurā laikā pamērosies spēkiem ar tevi, vārgmiesi šļauganais, it īpaši, ja runa ir par lietām, kuras viņš pārzina kā savus piecus pirkstus, bet no kurām tu, siseni un niekabīli, ne velna nejēdz! It kā godājamais pārītis tur iekšā savā mīlas niezē nebūtu dudinājies un čubinājies, rubinājis un uru-lējis! Tās lietas es pārzinu labi un sadzirdēju skaidrāk par skaidru, ka viņš, vergs, uzrunādams kundzi, teica «mīļais bērns», bet kundze, saldi ūbodama, dēvēja kalpu par «vērsi» un «vanagu» un abi izsprieda visos sīkumos, kā baudīs viens otra miesu un asinis. Vai nu tu pārliecinājies, ka Dudu uz ausīm neguļ? Bet galvenais, ko, stāvot pie spraugas, man izdevās saklausīt, bija tas, ka sava braulībā viņi sazvērējās nogalināt Petepra un vienojās savā starpā nobuinīt kungu ar nūju ...

— Meli, salti meli! Redzi nu, visa tava saprašana ir viena vienīga muļķība, un tu vēl taisies pavēstīt tādas blēņas Petepra! Par bērnu un draudzeni mans jauneklis godāja kundzi aiz labas sirds, cenzdamies nomierināt apmāto, un, bijīgi norādams viņu, liedzās kaut piepi notriekt ar nūju. Gluži vai apbrīnojami turējās Osarsifs, ja ņem vērā viņa jaunos gadus, un, par spīti tik uzmācīgam saldkaisles kārdinājumam, pagaidām nav aptraipījis savas teiksmas godu ne tik, cik melns aiz naga ...

— Un tu, vientiesi, domā — es tāpēc neiešu viņu nosūdzēt un nenomelnošu kunga acīs? — uzbrēca otram Dudu. — Tur jau ir tas āķis, tas trumpis šajā spēlē, no kuras tu, zābaks, nenieka nesaproti, ka it nemaz nav no svara, kā izturas pats lempis — mazdrusciņ tiklāk vai netiklāk, — no svara ir tikai tas, ka kundze iemīlējusies viņā un ieķērusies iīdz ausīm un to vien zina kā trīties gar viņu, — ar to pašu pietiek, lai viņš būtu pagalam, un izglābties vairs nav viņa varā. Kalps, kurā ieskatījusies kundze, bez vārda runas im jebkurā gadījumā atdodams krokodilam — re, kur tas suns aprakts! Ja viņš ielaidīsies ar kundzi, slazds aizkritīs. Ja kārpīsies pretī, kundzes dulnums pašam par postu augtin augs, tā ka no krokodila vai vismaz pirtnieka skutekļa namzinim neizsprukt, — skulbiķis tik un tā sagandēs viņam prieku bučoties un, šur tur paīsinājis kalpu, ātri vien atvēsinās kundzi...

— Ak tu riebekli, ak tu sumpurni tāds! — iespiedzās Dievmīlitis. — Pietiek uzmest tev skatienu, lai reizi par visām reizēm saprastu, kas tās par šausmām un nejau-cību, ja cilvēks no mazo ļaužu slakas nav bijīgs un smalks, kādam jābūt. pundurim, toties apveltīts ar vīra maņu, — tas līdzīgi tev izvirst par nelieti, pretekli, cisu varoni!

Dudu atcirta, ka pēc pirtnieka skutekļa Osarsifs būšot šim, vēja slotai, īstens radagabals. Un abi knauķi un knēveļi vēl krietnu brīdi rējās savā starpā un dusmās dzeltin dzēla viens otram, līdz pagalmā saskrēja saimes ļaudis. Tad abi metās katrs uz savu pusi: viens — nosūdzēt Jāzepu kungam, otrs — brīdināt draugu, lai tomēr vēl mēģina glābties no bedres, kas jau rēgojas priekšā.

DUDU SŪDZĪBA

Kā visiem zināms, Potifars, noskārtis Dudu iecildību, neieredzēja punduri, — tāpēc arī Usīrs Mont-kavs netika cietis solīdo vīreli; mēs jau pieminējām, ka galminieks kā vien spēdams vairījās no sava dārglietu šķirstiņu pārziņa un, cenzdamies nelaist viņu sev tuvumā, tiešos ģērbēju pienākumus lika veikt papildus ieceltiem kalpotājiem, pilna auguma kalpiem, kuri, pirmkārt, garuma dēļ bija piemērotāki ietērpt miesas torni un aplikt tam rotas — turpretī Dudu šai nolūkā būtu jāpakāpjas uz trepītēm —, bet, otrkārt, tieši pilnā auguma dēļ nepiešķīra īpašu nozīmi zināmām dabiskām spējām un Saules veltēm un nedižojās kā Dudu, kas nevarēja vien beigt tās apbrīnot un lepojās ar tām kā ar sevišķas izcilības zīmi.

Tāpēc strupucim nebūt nebija viegli sasniegt mērķi tajā aplinku ceļā, kuru viņš, tik cītīgi staigādams šurpu turpu starp kundzi un jauno namzini, beidzot izlēma iet, — proti, piekļūt kungam, lai atvērtu tam acis; Dudu tas nekādi neizdevās tūlīt pēc strīda ar kumēdiņu Vezīru pie aizklātā salona, un ne tikai dienām, kur nu, nedēļām ilgi sīkulim bija jāgaida, iepriekš jāpiesakās, jāprasa, lai viņu uzklausa, — viņam, ģērbtuves pārzinim, bija jāuzpērk ģērbēji vergi vai jāpiedraud tiem, ka neizsniegs vienu otru apģērba gabalu vai rotaslietu, ko glabāja aiz atslēgas, tā ka šie nokļūs neērtā stāvoklī un izpelnīsies kunga dusmas, ja neatlaidīgi un vienmēr no jauna neziņos, ka Dudu neatliekami lūdz audienci svarīgā mājas dzīves jautājumā, — veselus Mēness gada mēneša ceturkšņus viņam vajadzēja nopūlēties, diedelēties, piecirst kāju un dzīt intrigas, līdz ieguva labvēlību, pēc kuras neatlaidīgi tiecās, maldīgi cerēdams, ka, iegūta un izmantota šoreiz, tā turpmāk vienmēr piederēs viņam aiz tā iemesla, ka tik lielam pakalpojumam, kādu viņš, Dudu, taisījās izdarīt kungam, uz laiku laikiem jānodrošina viņam saimnieka labvēlība un mīlestība.

Neskopodamies ar dāvanām, rosīgais punduris beidzot tiktāl bija pielabinājis divus vergus pirtniekus, ka tie līdz ar katru ūdens krūzi, ko izlēja kungam uz krūtīm un muguras, pamīšus skaitīja savu skaitāmo: «Kungs, paturi prātā Dudu!» — un šo atgādinājumu atkārtoja arī tad vēl, kad slapjais miesas tornis, izkāpis no klonā iebūvētā baseina, nostājās uz kaļķakmens grīdas plāksnēm, ļaudams nosausināt sevi ar sasmaržotiem dvieļiem, -— arī tad vēl tie atkārtoja viens pēc otra: «Paturi, kungs, prātā, ka aiz durvīm gaida Dudu!» — atkārtoja tikmēr, līdz viņš, pārvarējis nepatiku, pavēlēja: «Lai nāk iekšā un runā!» Tad pirtnieki deva zīmi laitītājiem un ieziedējiem, kuri gaidīja kungu guļamistabā un arī bija uzpirkti, un tie ielaida punduri istabā ar alkovu no rietumpuses kolonnu zāles, kur šis, aiz nepacietības beigdamies vai nost, tika dirnējis. Augstu paslējis plauksteles pret laitāmo solu, uz kura, atdevis miesu kalpu ziņā, izstiepies gulēja faraona draugs, Dudu piešķieba savu pundura galvu starp pazemīgi paceltajām roķelēm, gaidīdams, vai Petepra neveltīs viņam kaut vārdu vai skatienu, taču nesagaidīja nedz vienu, nedz otru, jo gultzinis tikai klusītēm krekstēja, sparīgi rosoties kalpiem, kuri ierīvēja ar nardes eļļu tam plecus, gurnus un ciskas, sievišķīgi tuklās rokas un taukās krūtis, turklāt, neatņēmis sveicienu, aizgrieza salīdzinājumā ar smagnējo augumu mazo, cēli veidoto galvu, kas atdusējās uz ādas spilvena, — tas viss bija augstākā mērā aizskaroši, taču, ieradies ar tik daudzsološu ziņojumu, punduris izlēma neapvainoties un nezaudēt paļāvību.

— Lai tev desmittūkstoš mūža gadu vēl pēc noliktā gala — pirmajam cilvēku vidū, valdnieka cīnītājam! Četras amforas tavām iekšām un alabastra zārku tavam nezūdīgajam tēlam!

— Tencinu, — atņēma Petepra. Viņš pateica to babi-loniski, tā, kā mēs teiktu «mersī», un piemetināja: — Vai šis runās gari?

«Šis» sarūgtināja Dudu. Taču ziņojums bija pārlieku daudzsološs; viņš nezaudēja drosmi.

— Nē, kungs, mūsu saule, — viņš atbildēja, — drīzāk īsi un kodolīgi.

Un pēc Petepra mazās rokas mājiena spēra soli uz priekšu, saņēma strupās roķeles uz muguras un, ievilcis apakšlūpu, tā ka virslūpas jums cienīgi nokārās tai pāri, sāka ziņojumu, nešaubīdamies ne mirkli, ka pabeigs to vienatnē ar Petepra, jo kungs itin drīz pats aizraidīs abus laitītājus, lai uzklausītu viņu bez lieciniekiem.

Veidu, kā Dudu pateica savu sakāmo, varētu atzīt par i7manīgu, ja vien tam nebūtu pietrūcis smalkjūtības. Iesāka viņš ar slavinājumu ražas dievam Minam, kuru vienā otrā vietā pielūdza kā augstākā Saules spēka līdz-veidi; Amuns-Ra bija bijis spiests nosaukt viņam savu vārdu, un Mins, godāts par Amun-Minu jeb Min-Amunu*

Ra, veidoja ar šo dievu vienu personu, tā ka faraons ar vienādi lielām tiesībām varēja teikt tiklab «mans tēvs Mins», kā arī «mans tēvs Amuns» — it īpaši kronēšanas un ražas svētkos, kad Amunā spilgtāk izpaudās Mina īpašības un tas bija auglības dievs, tuksneša ceļotāju aizstāvis augstā spalvu rotā, itifalliskā Saules radītspēka pie-rietis. Šo dievu tātad piesauca un uz to visā cieņā atsaucās Dudu, izlūgdamies pavēlniekam piedošanu, ka viņš, kā jau augstāk stāvošs mājas cilvēks un kunga apģērbu glabātavu rakstvedis, turklāt precēts cilvēks un tēvs, kas dzemdinājis divus samērīgus, tā un tā sauktus dēlus, kuriem, ja zīmes neviļ, kā atzinusies Cesetas kundze, pieglaudusi viņam galvu pie krūts, visai drīz, domājams, pievienosies trešais, — ka viņš tātad kalpa centībā un aiz rūpēm par namu, veikdams ne tikai tiešos amata pienākumus, bet ari pats bagātinādams namu un tā iemītnieku skaitu, tālab sevišķā svētbijā pieķēries dižajam Minam (proti, Amunam, Mina īpašību nesējam), veltī uzmanību kopainai tieši no vairošanās un saplauksmes viedokļa, tas ir, ņēmis savā aizgādnībā, pārraudzībā un uzskaitē visu iepriecinošo, kas nama kalpotāju vidū vērojams laulību, bērnu svētības, mīlniecības, klēpja apsējas un radību ziņā, un pamāca ļaudis šajos jautājumos, uzmundrina tos un rāda tiem darbīguma un stingras kārtības paraugu. Jo šajā jomā, teica Dudu, liela nozīme esot paraugam no augšas — dabiski, ne jau no pašas augšas, kur saprotamā kārtā nerūpējoties arī par šo sfēru, tāpat kā nedz spējot, nedz vēloties uzņemties citas rūpes. Jo vairāk svarīgi un nepieciešami tāpēc esot jau priekšlaikus atvairīt visu, kas varētu iztraucēt jebkuram paraugam pāri stāvošās virsotnes mieru, kur nu vēl godu vērst fā tiešajā pretstatā. Toties mazāk augstajiem, pēc viņa, nundura, pārliecības, esot jābūt apakšniekiem par paraugu — pie tam tiklab darbīguma, kā ari kārtības ziņā. Vai tiktāl kungs, mūsu saule, esot vienis prātis ar runātāju?

Petepra paraustīja plecus un, apvēlies uz vēdera, pagrieza laitītājiem vareno pēcpusi, taču tad, paslējis glīti veidoto galvu, apvaicājās, kā esot saprotams izteikums par miera traucējumu un spriedelējums par godu un tā pretstatu.

— Tavs vecākais kalps tūlīt pāries pie šā jautājuma,— atbildēja Dudu. Un sāka runāt par nelaiķi namzini Mont-kavu, godājama dzīves veida alcēju, kas agrā jaunībā

apņēmis ierēdņa atvasi un, pateicoties tai, kļuvis vai būtu kļuvis par tēvu, ja apstākļi neiegrozītos citādi un viņa, godavīra, cerības nesatriektu liktenis, kura iebaidīts viņš atlikušo mūža daļu palicis atraitnī, lai gan pirms tam apliecinājis labu gribu. Tiktāl par Mont-kavu. Tagad Dudu pievēršoties skaistajai tagadnei, skaistai tai ziņā, ka izdzisušais atradis sev līdzvērtīgu vai, ja arī ne gluži līdzvērtīgu (darīšana taču esot ar svešzemnieku), tad vismaz gara dāvanu ziņā neatpaliekošu pēcnieku un par nama pārvaldnieku kļuvis neapšaubāmi ievērības cienīgs jauneklis — tiesa gan, ar mazliet neparastu vārdu, toties pievilcīgu ārieni, daiļrunīgs un viltīgs, vārdu sakot, neapstrīdami ar priekšrocībām apveltīts puisis.

— Ajēgs! — nomurmināja Petepra, piespiedis vaigu sakrustotajām rokām, jo nekas mums nešķiet tik muļķīgs kā uzslavas objektam, kura patieso vērtību vienīgi mēs iedomājamies zinām.

Dudu palaida šo vārdu gar ausīm. Kungs, iespējams, bija teicis «ajēgs», taču to viņš nevēlējās zināt, tāpēc ka nedrīkstēja zaudēt drosmi un možumu.

Viņš nevarot, sacīja Dudu. diezgan vien uzteikt minētā jaunekļa valdzinošās un žilbinošās, dažu labu pat apžilbinošās īpašības, jo tieši tāpēc īsti svarīga esot kļuvusi rūpē, kas rodoties puiša dēļ, ja domājot par tā nama kārtību un labklājību, kura priekšgalā tas, pateicoties savām īpašībām, nolikts.

— Ko šis tur penterē? — ieminējās Petepra, mazliet pacēlis galvu un pašķiebies, it kā uzrunātu abus laitītā-jus. — Pārvaldnieka īpašības apdraud mājas kārtību?

«Penterē» izklausījās tikpat aizvainojoši kā atkārtotais «šis». Bet punduris nesamulsa.

— Citos apstākļos, nevis tajos, kādi diemžēl izveidojušies, tās nevis apdraudētu namu, bet nestu tam svētību, ja tiktu vai, jo labāk, ja būtu iegrožotas un likumīgi pie-rimtinātas, kas arī jādara ar tādām īpašībām kā glīts mūlis, viltība un daiļrunība, lai tās nesētu apkārtējo vidū nemieru, neradītu jukas un neuzkūdītu dumpības garu.

Un Dudu izteica nožēlu, ka jauneklīgais nama pārvaldnieks, kura nostāja ticības jautājumos, tiesa, vispār esot miglā tīta, liedzoties maksāt meslus visvarenajam Minam, palikdams savā augstajā postenī neprecējies un liegdamies gulēt ar savas izcilmes sievieti, kaut vai ar verdzeni babilonieti Ištar-ummī, lai tādējādi vairotu nama bērnu skaitu. Tas esot slikti un nevēlami; tas lie-

koties aizdomīgi; tas esot bīstami. Jo ne jau tur vien tā nelaime, ka tādā veidā zināmā mērā ciešot nama pārstāvība, kā ari netiekot rādīts padotajiem darbīguma un kārtības paraugs, — pats galvenais, trešām kārtām, esot tas, ka pavedinošās īpašības, ar kurām neapstrīdami izceļoties jaunais namzinis, šādi netiekot iegrožotas un nomierinoši neitralizētas, kas tik nepieciešams, lai tās ne-iekvēlinātu jūtas, nejauktu prātus un nemulsinātu, vārdu sakot, nenodarītu ļaunumu apkārtējiem — un ne jau apkārtējiem vien, bet ari viscildenajiem, nesalīdzināmi augstāk stāvošajiem.

Klusums. Petepra neliedza laitīt sevi un neko neatbildēja. — Viens no diviem, — pavēstīja Dudu. Tāds jauneklis vai nu jāapsievo, lai viņa īpašības nevaldāmi un postīgi neiekvēlinātu kuru katru, bet gan — radušas paliekamu mājvietu laulības ostā — kļūtu pasaulei vienaldzīgas, vai arī, pats prātīgākais, jāķeras pie skutņa, lai ar tā palīdzību svētīgā kārtā padarītu jaunekli nepievilcīgu un pasargātu visaugstas personas no miera traucējumiem un goda pārvēršanās tā pretstatā.

Atkal klusums. Apsviedies tik strauji uz muguras, ka masieri, kuri tieši tobrīd muguru bija laitījuši, paceltām rokām apjukumā sastinga, Petepra pagrieza galvu pret punduri. Viņš nopētīja to no galvas līdz kājām un tad no kājām līdz galvai — nekāds garais aplaids tas viņa acīm nebija — un uzmeta ašu mirkli sēdeklim, uz kura atradās paša drānas, sandales, vēdeklis un citas lietas. Pēc tam no jauna apmetās uz vēdera un atspieda pieri pret rokām.

Viņu pārņēma niknums, kuram jaucās klāt saltas šausmas, sava veida pikts izbīlis par miera apdraudējumu, kurā vainojams pretīgais knēvelis. Šis uzpūtīgais izdzimtenis acīmredzot zināja un vēlējās pavēstīt kaut ko tādu, kas, ja vien tas taisnība, kungam tik tiešām jāzina, taču vienlaikus vēlēšanās darīt to zināmu šķita rupja mīlestības trūkuma izpausme. «Vai mājā viss kārtībā? Vai nekas nav atgadījies? Vai kundze ir labā omā?» Tieši par to, redzams, bija runa, un viņam pat nejautājot būs jāuzklausa netīkama atbilde. Viņš ienīda punduri, pirmām kārtām punduri; nevienu citu, patiesību sakot, viņš ienīst netaisījās — vismaz pagaidām, nenoskaidrojis, vai otrs nemelo. Jāaizraida tātad abi laitītāji un jāpaliek divatā ar vīrestīgo goda sargātāju, lai tas, runādams taisnību vai melsdams tukšu, uzspiež viņam vīra godu. Gods...

Atliek vien apdomāt, ko šis vārds izsaka tai sakarā, par kuru te neapšaubāmi būs runa. Tas ir dzimuma gods, lau-lēņa gaiļa gods, kura būtība tāda, ka sievai jābūt uzticamai savam vīram — par apstiprinājumu, ka vīrs ir pirmā numura gailis, tik spējīgs, ka pilnībā apmierina sievu un izticenajai ne prāta nenāk ielaisties ar citu un — pienācīgi samīlētai — nevienas trešās personas valdzinājumi pat kārdinoši neliekas. Gadījumā, ja tomēr noticis pretējais un sieva pinas ar citu, viss ir tieši otrādi: aizskarts ir dzimuma gods, laulenis gailis vairs nav nekāds vistu tēviņš, viņš kļuvis par žagargaili, par kapaunu, maigas rociņas padarījušas vīru smieklīgu, uzlikdamas viņam ragus, un, lai glābtu, kas glābjams, vīram jānolaiž no kājas tas, kura tuvība paša dzīvesbiedrei likusies tīkamāka, vislabāk pie reizes nogalinot arī sievu, lai ar tik iespaidīgiem asinsdarbiem pats savās un pasaules acīs atjaunotu savu vīra godu.

Gods! Petepra nemaz nezināja, kas ir gods. Tas nebija viņam asinīs, viņš neizprata šo gaiļa dārgumu un jutās netīkami aizskarts, ja citi, kā acīmredzot šis goda apsēstais knauķis, centās viņam iegalvot, kas tā par dižu mantu. Toties Petepra bija sirds, turklāt tāda, kurai piemita taisnīgums, tas ir, spēja izprast otra taisnību; tiesa, tā bija arī viegli ievainojama, jo cerēja, ka otrs aiz pie-ķērības to saudzēs, pat mīlēs, un kā radīta, lai smagi pārdzīvotu nodevību. Šajā klusuma brīdī, kalpiem atsākot laitīt kunga vareno pēcpusi un viņam slēpjot seju sievietīgi apaļīgajās rokās, Petepra zibenīgi atgādājās šo to, kam bija sakars ar divām personām, uz kuru mīlestību un uzticību viņš patiešām paļāvās tiktāl, ka laikam gan būtu jāsaka: viņš tās mīlēja. Viena no abām bija Mūta, viņa nominālā sieva, kuru viņš, bez šaubām, arī mazliet ienīda tā pārmetuma dēļ, ko viņa gan nedrīkstēja izteikt, taču ar savu esamību vien izteica, un kurai viņš tomēr — un ne tikai aiz patmīlas — bezgala labprāt būtu izrādījis savu mīlestību un visspēcību; un otra persona bija tīkamais jauneklis, kurš labāk par vīnu cēla pašapziņu un kura dēļ viņš sev par nožēlu nama vakarpuses zālē nebija gribējis un varējis izpildīt sievas vēlmi, apliecinot viņai savu mīlestību un visspēcību. Nebūt nebija tā, ka Petepra it nemaz nenoskārstu, ko toreiz atteicis sievai; starp mums runājot, Petepra jau toreizējās abu laulāto draugu sarunas laikā bija radusies nojausma, ka iemesli, kuru dēļ sieva prasa, lai viņš padzen Jāzepu, ir

tikai iegansti, tikai maskēšanās un ka sieva izvirza šādu prasību tāpēc, ka baiļojas gan par sevi, gan par viņa godu. Bet, tā kā goda izjūta viņam bija sveša, sievas bailes satrauca viņu mazāk nekā spēcinošā jaunekļa zaudējums. Dodams priekšroku Jāzepam un atstādams sievu pašas jūtu varā, viņš bija izaicinājis likteni, izdarījis tā, lai tie divi savukārt dotu priekšroku viens otram un pieviltu viņu.

Viņš atzina savu vainu. Tas bija sāpīgi, jo viņam bija sirds. Taču atzīt viņš to atzina, jo šī sirds sliecas uz taisnīgumu — kaut arī, iespējams, tikai ērtības labad, vienīgi tāpēc, ka taisnīgums atbrīvo no nepieciešamības saniknoties un atriebt goda aizskārumu. Bez tam viņš noprata pavisam skaidri, ka taisnīgums vislabāk palīdz saglabāt cieņu. Šis te derdzīgais goda aizstāvis, šķiet, vēlas darīt zināmu, ka viņa cieņu apdraud nodevība. It kā; cieņa vairs nebūtu cieņa, viņš nodomāja, ja tai, redzot nodevību, aiz bēdām jāaizklāj vaigs! It kā nodotais nebūtu cienījamāks par nodevēju! Bet, ja nodotais tāds nav tāpēc, ka, izaicinādams nodevību, pats tajā vainojams, vēl vienmēr pāri paliek taisnīgums, lai, kalpojot tam, cieņa atzītu savu vainu, kā arī otra taisnību un tādējādi atgūtu sevi.

Pēc taisnīguma tātad tiecās einuhs Petepra, tiecās tūdaļ, jau iepriekš, vienalga, lai ko viņam šeit taisītos iestāstīt, gumdot viņa godu. Pretstatā goda miesiskumam taisnīgums ir garīgs, un, apzinādamies, ka pirmā viņam trūkst, Petepra vadījās pēc otrā. Uz garīgumu Petepra bija paļāvies, domādams arī par tiem diviem, kuri, kā nevaicāts viņam acīmredzot kāroja darīt zināmu šis kur-dītājs un pienesējs, abi kopā lauzuši uzticības solījumu. Stipras gara saites, cik viņam zināms, kā vienam, tā otram savalgoja miesu, jo abi taču bija aiztaupītie un gara līdzinieki — augstāku mierinājumu guvusī dzīvesbiedre, Amuna blaToissieva, dieva tempļa līgava, kura sava izredzētā priekšā dejoja cieši piegulošā dievietes tērpā, un sava dieva greizsirdīgi uzraudzītais jauneklis ar aiztaupī-tības vainagu galvā, puisēns Neaizskar-Mani. Vai miesa būtu guvusi virsroku pār šiem diviem? Viņš sastinga aiz šausmām no tādas domas, jo ienīda miesu, lai arī pašam tās bija liku likām, un, pārnākot jautādams: «Viss kārtībā? Nekas nav atgadījies?» — ik reizi neapzināti bija baiļojies, ka tik miesa, viņam promesot, nav uzveikusi saudzējoši nomierinošo, taču nedrošo gara varu, no kuras atkarīgs mājas miers, un nav radies riebīgs sajukums. Bet šaušalām piejaucās īgnums: kādēļ viņam tas jāzina, vai tiešām nevar atstāt viņu mierā? Ja arī abus dievam nolemtos aiz viņa muguras savalgojusi miesa un abiem ir kaut kas slēpjams, tad tieši tādai slepenībai, tādam apmānam vēl arvien netrūktu saudzīgas mīlestības, par kuru viņš būtu pateicīgs. Pagalam nelabvēlīgi toties viņš raudzījās uz šo te pļāpīzeri, šo uzpūtīgo godavīreli, kurš nelūgts uzplijas viņam ar savu zināšanu un zemiski grasās laupīt mieru.

— Nu, vai nepietiks? — viņš pajautāja. Vaicāti tika laitītāji, kurus vajadzēja aizraidīt, bet aizraidīt negribējās, tāpēc ka darīt to spieda nešķīstais sūdzībnieks, taču citas izejas nebija. Abi blaizītāji, tiesa, bija glupāki par glupiem, tie, jāteic, gluži vai apzināti bija izkopuši sevī muļķību, lai pilnībā atbilstu savam prastajam amatam un par tiem, kā iegājies un kļuvis par parunu, teiktu: dumji kā laitiķi. Taču, ja arī tie neapšaubāmi līdz šim neko nebija nojēguši un diez vai kaut ko nojēgtu arī turpmāk, Petepra tomēr nevarēja nepiekāpties uzmācīgā sarunas biedra neizteiktajai prasībai un nepalikt ar viņu divatā. Jo nelabvēlīgāks otram toties kļuva viņa noskaņojums.

— Jūs nekur neiesiet, iekams nebūsiet beiguši, — viņš teica, — izdariet visu, kā nākas, bez steigas. Bet beiguši dodiet šurp palagu un taisieties, ka tiekat.

Tie nemūžam nesaprastu, ka drīkst aiziet, neizdarījuši visu līdz galam. Bet, tā kā abi patiešām bija tikuši galā, tie uzmeta kunga kuplajām miesām palagu, apsegdami viņu līdz kaklam, krita uz zemajām, tikai divus pirkstus platajām pierēm un, izsprieduši elkoņus, aizvācās līgani ļodzīgā riksī, ar kuru vien pietiktu, lai uzskatāmi redzama kļūtu abu tīšprātīgā un pilnīgā muļķība.

— Panāc tuvāk, mans draugs! — teica gultzinis. — Tik tuvu, cik vēlies un uzskati par vajadzīgu, lai izpaustu to, ko gribi man atklāt, jo runa, liekas, būs par kaut ko tādu, ko pavēstot nav ieteicams stāvēt tik atstatu, ka sarunājoties būtu jāauro, — vēsts, šķiet, gluži otrādi, apspriežama klusināti, savstarpējā tuvībā, kura manās acīs tai piešķir īpašu zīmību, vienalga, lai ko man lemts uzzināt. Tu esi vērtīgs kalps, kaut arī pasīks, daudz sīkāks par vidēja auguma cilvēku un šai ziņā gatavais ērms, taču tev netrūkst nedz cieņas, nedz svara, nedz visādu labu īpašību, un tas pilnvaro tevi bez tiešajiem ģērbziņa pienākumiem paturēt acīs visu namu un auglības vairo-

sanas labad uzmesties tam par noteicēju un kārtības pārraugu. Es, jāatzīstas, gan neatceros, ka būtu tev to licis vai cēlis tevi šādā amatā, — nē, to es neesmu darījis. Bet es apstiprinu tevi tajā ar atpakaļejošu datumu, jo nevaru neatzīt, ka šim amatam tu esi kā radīts. Ja es sapratu pareizi, mīlestība un pienākuma apziņa pamudinājusi tevi ziņot par satraucošiem vērojumiem tavas pārraudzības jomā, par norisēm, kas izjauc ierasto kārtību?

— Tieši tā! — ar uzsvaru atsaucās Jāzepa pretdarbis, norīdams vienu otru aizskarošu kunga izteikumu uzrunas visā visumā uzmundrinošā rakstura dēļ. — Raizīga kalpa uzticība atvedusi mani, kungs, mūsu saule, tava vaiga priekšā, lai brīdinātu tevi no briesmām, kuras ir tik lielas, ka tev, uzklausot manus lūgumus, jau sen būtu vajadzējis pieņemt mani, jo ik mirkli var izrādīties, ka mans brīdinājums ir novēlots.

— Tu mani biedē.

— Par nožēlu. Taču, no otras puses, tieši tas man ir padomā, jo briesmas ir pārlieku draudīgas, un, lai arī tavs kalps licis lietā visu atjautu, viņš nešaubīgi nezina, vai nav par vēlu un ņirgāšanās par tevi jau nav notikusi. Tādā gadījumā brīdinājumam vienīgi tai ziņā ir jēga, ka tu vēl esi dzīvs.

— Vai mani gaida nāve?

— Abi — kā negods, tā nāve.

— Es priecātos par otru, ja pirmais nebūtu novēršams, — cildeni atbildēja Petepra. — Un no kuras puses man gaidāms tāds posts?

— Par briesmu avotu es jau izteicos pietiekami skaidri. Nesaprast manis teikto tu varēji vienīgi aiz bailēm saprast mani pareizi.

— Tava nekaunība liecina, ka mans stāvoklis ir visai bīstams, — sacīja Petepra. — Tā, kā redzams, atbilst manam postam, un man atliek vienīgi uzslavēt dedzīgo uzticību, kura to radījusi. Es atzīstos, ka manas bailes saprast tevi pareizi ir nepārvarami lielas. Palīdzi man, draugs, tās apspiest un atklāj man visu patiesību tik neslēpti, lai man vairs nebūtu kur tverties!

— Tad kPāusies! — iesaucās punduris, izlikdams uz priekšu kāju un iespriezdams dūrīti sānā. — Stāvoklis ir tāds, ka jaunā namziņa Osarsifa iekvēlinošās īpašības, savlaicīgi neiegrožotas, sacēlušas ugunsgrēku mūsu kundzes Mūt-em-enetas — tavas laulātās draudzenes sirdī, un liesmas sprakšķēdamas un dūmodamas jau laiza tava

goda jumta sijas, tā ka tas kuru katru bridi var iegāzties un tevi aprakt.

Petepra pavilka palagu, ar kuru bija apsedzies, augstāk — pāri zodam un mutei, līdz degunam.

— Tu gribi teikt, — viņš vaicāja zem palaga, — ka kundze un jaunais namzinis ne tikai metuši viens uz otru acis, bet ari tīko pēc manas dzīvības?

— Tieši tā! — atmeta punduris, strauji iespriezdams arī otru dūrīti sānā. — Tāds ir stāvoklis, kādā nokļuvis cilvēks, kurš nesen vēl bija dižs.

— Kā tu pierādīsi, — apslāpēti, mutei cilājot palagu, jautāja pilssardzes priekšnieks, — ka apsūdzība tik briesmīgā nodomā ir patiesa?

— Mana modrība, manas acis un ausis, asredzība, ko maniem vērojumiem piešķīra dedzīgā vēlēšanās nosargāt nama godu, — atbildēja Dudu, — lai apstiprina tev, nožēlas cienīgais kungs, šā netīkamā un drausmā atklājuma patiesumu. Kas pateiks, kurš no abiem — jo tā šoreiz diemžēl jāsaka, runājot par kārtas ziņā tik atšķirīgiem ļaudīm, proti, jāsaka «abi», — kurš no abiem pirmais metis acis uz otru? Pietiks teikt, ka skatieni sastapās un viena acis noziedzīgi gremdējās otra acīs — tas izšķīra visu. Mums, augstais kungs, jābūt skaidrībā par to, ka Mūt-em-eneta, svētā, ir vientuļa, bet namzinis — nu, tas gluži vienkārši iekvēlina ikvienu. Kurš kalps liktu tādai kundzei divreiz sevi lūgt? Lai tā rīkotos, būtu vajadzīga tik nesatricināma mīloša kalpa uzticība savas pavēlnieces pavēlniekam, kāda acīmredzot sastopama tikai par nam-zini zemāku pārziņu vidū . .. Vaina? Kāda jēga izdibināt, kurš pirmais metis acis uz otru un kuram pirmajam radusies doma pastrādāt šādu ļaundarību? Jaunā namziņa vaina pirmām kārtām ir ne jau viņa nodarījumā, bet esamībā, proti, tādā viņa esamībā šeit, namā, ka īpašības, kuras nerimtina nedz laulības gulta, nedz skutnis, iekvēlina pa labi un pa kreisi; un, ja kundze iedegas mīlā uz kalpu, vaina ir kalpa klātbūtnē un krīt uz viņa galvu tieši tāpat, it kā viņš neķītri būtu uzmācies šķīstajai, un attiecīgi viņš arī sodāms. Tā nu tas diemžēl šobrīd ir un tik tālu nonācis: abu starpā valda pilnīga 'vienprātība. Viņi apmainās ar mīlestības vēstulītēm, kuru kaislumu es varu apliecināt, tāpēc ka pats tajās esmu ielūkojies. Ar ieganstu, ka jāapspriež saimnieciski jautājumi, abi satiekas te šur, te tur: te sievu nama salonā, kur kundze, izpatikdama kalpam, novietojusi Horahta tēlu, te dārza un

dārza namiņā uz mākslīgā paugura, pat pavēlnieces sav-ruptelpā šeit, namā, — visās šajās vietās slēpšus satiekas pārītis, un sen jau viņu starpā nav runa par godājamām lietām, un abi melš tukšu un ūbo, un saldkairi dudinās. Cik tālu viņi šai ziņā tikuši un vai jau izbaudījuši viens otra miesu un asinis, tā ka nekas vairs nav glābjams un atliek vienīgi atriebt, es pavisam droši un nemaldīgi pateikt nevaru. Toties varu likt galvu ķīlā un apzvērēt jebkura dieva un tavā priekšā, mans pazemotais kungs, to, ko, piespiedis ausi spraugai, pats noklausījos, proti, ka viņi, žubinādamies savā starpā, nosprieda sist tevi ar nūjām, līdz tu būsi pagalam, lai, novākuši tevi no ceļa, nodotos mīlas priekiem ziediem rotātā gultā kā nama pavēlnieks un pavēlniece.

Padzirdis šos vārdus, Petepra pavisam pārvilka palagu pāri galvai, un seja vairs nebija redzama. Pagāja labs brīdis, un Dudu jau sāka zust pacietība, lai gan sākumā viņš bija priecājies, vērodams, kā kungs, pārvērties bez-veida masā, guļ viņa priekšā, kauna klāts, skatienam izzudis. Taču pēkšņi kungs atmeta palagu līdz gurniem un, parempies uz elkoņa, atbalstījis mazo galvu pret saliekto roku, pievērsa seju pundurim.

— Es no sirds pateicos tev, manu skrīņu pārzini, — viņš bilda, — par pūlēm, ko tu investēji («investēji» bija svešvārds, aizguvums no babiloniešu valodas), cenzdamies glābt manu godu, proti, atklādams, ka tas jau pagalam un glābjama vairs labi ja dzīvība — turklāt glābjama ne jau tādēļ, lai dzīvotu, bet lai atriebtu, un tikai briesmīgai atriebībai tai no šā brīža lemts kalpot. Man vienīgi jābaidās, ka aiz domas par atmaksu nepiemirstu otru — ne mazāk svarīgu, proti, domu par pateicību un atlīdzību, kura tev pienākas par ziņojumu. Šausmām un sašutumam, ko tas man iedveš, atbilst mana apbrīna par tavas uzticības un mīlestības veikumu. Jā gan, es atzīstos tev, esmu pārsteigts, kaut arī labi zinu, ka brīnos nevietā; bieži vien neievērojami ļautiņi, kuru cieņu un uzticību mēs it nemaz neesam pelnījuši, izturas pret mums vislabāk. Un tomēr es kratu galvu, nespēdams atvairīt izbrīnu. Tu taču esi gaudenis, izdzimtenis, ērmīgs nerrs un punduris, kam ģērbziņa pienākumi uzticēti drīzāk joka pēc nekā nopietni, pa pusei smieklīgs, pa pusei pretīgs āksts, un abas šīs īpašības vēl paspilgtina tavs dīžīgums. Kā lai es, zinot visu to, noticu gandrīz neticamajam, proti, tam, ka tev paveicies iepazīt abu līdzās

man augstāko personu noslēpumu, piemēram, izlasīt mīlas vēstulītes, ar kurām, kā tu stāsti, apmainās kundze un jaunais namzinis? Vai es varu, vai man ir tiesības noticēt šādu dokumentu esamībai; ja man neliekas ticami, ka tev izdevies tajos ielūkoties! Lai to izdarītu, tev, mīļais, būtu ar viltu jāiegūst tās uzticības personas uzticība, kurai uzdots iznēsāt vēstulītes, un kā lai tas liktos man kaut mazliet ticami, redzot tavu nenoliedzamo pretīgumu?

— Bailes noticēt paša kaunam un apraudamajam liktenim, — atbildēja Dudu, — pamudina tevi, nabaga kungs, meklēt iemeslus neticībai. Tā rīkodamies, tu izlīdzies ar gaužām vājiem pamatojumiem, — bezpalīdzīgi lielas ir tavas bailes no patiesības, kuras vaigs, tiesa kas tiesa, ir tik neciešami izsmējīgs, ka šāda bezpalīdzība kļūst saprotama. Tad zini, cik nedibinātas ir tavas šaubas! Man nemaz nevajadzēja iegūt izredzētās personas uzticību, kura iznēsāja vēstulītes, jo izredzētā persona biju es pats!

— Kolosāli! — noteica Petepra. — Tu, tāds sīks un komisks vīrelis, pats iznēsāji šīs vēstules? Man rodas pret tevi arvien lielāks respekts, taču tam jākļūst vēl krietni vien lielākam, lai es tev tā īsti noticētu. Tik ļoti tātad tev uzticas kundze un tik draudzīgās attiecībās jūs esat, ka viņa atdod tavās rokās savu laimi un negodu?

— Tā tas ir! — apstiprināja Dudu, drošprātīgi izlikdams uz priekšu otru kāju un iespriezdams otrā sānā ro-ķeli. — Ne tikai nodot viņa lika man vēstulītes, — es biju tas, kurš vadīja viņas rakstīklu. Jo viņai nebija ne mazākās sajēgas par mīlas vēstulītēm, un, vienīgi pateicoties man, pieredzējušam cilvēkam, viņa iepazina šo smalko tuvināšanās līdzekli.

— Kas to būtu domājis! — brīnījās gultzinis. — Es pārliecinos arvien vairāk, ka esmu tevi par'zemu vērtējis, un man strauji un neapturami rodas pret tevi arvien lielāks respekts. Tu, domājams, rīkojies tā, cenzdamies novest tos divus līdz pēdējai robežai, lai redzētu, cik zemu kundze kritīs.

— Kā tad, — apliecināja Dudu, — es darīju to aiz mīlestības uz tevi un uzticības tev, mans pazemotais kungs. Vai citādi es stāvētu šeit, tavā priekšā, un pienestu visu to tev, lai tu atriebtu savu negodu?

— Bet kā gan tev, tik derdzīgam ķēmam, kāds tu lie-

cieš pirmajā acu uzmetienā, izdevās kļūt par kundzes intīmu draugu un viņas noslēpuma glabātāju? — vēlējās zināt Petepra.

— Tas notika vienlaicīgi, — paskaidroja punduris. — Kā viens, tā otrs — abi reizē. Jo, tāpat kā visus krietnus cilvēkus, ari mani Amuna vārdā skumdināja un saniknoja svešzemes viltnieka augšupeja šajā namā, un man radās aizdomas, ka viņam ir ļauni, apslēpti nolūki, — redzams, pamatoti, kā tu tagad atzīsi, pārliecinājies, ka viņš nožēlojami krāpj tevi un apgāna tavu laulības gultu, un padara tevi, lai gan no tavas puses pieredzējis tik daudz laba, par apsmieklu visas galvaspilsētas un drīzumā, domājams, arī abu zemju priekšā. Es atzinos savās bēdās un aizdomās Mūtai, tavai sievai, un, norādījis uz nožēlojamā personu, pievērsu viņas uzmanību tai. Jo viņa sākumā netika gudra, par kuru kalpu es sūdzos. Bet pēcāk uzkrītoši juceklīgi atsaucās uz manām rūgtajām žēlabām, aizsāka ērmoti divdomīgas valodas un, piesegdamās ar rūpi par namu, izteicās arvien vaļīgāk, līdz es atģidu, ka viņai gluži vienkārši knieš klēpis pēc kalpa un ka viņa ieķērusies tajā kā pēdējā ķēķa meita, — tik tālu viņu, lepno, bija novedusi kalpa klātbūtne namā, un, ja nesāktu rīkoties es un ar gudru ziņu neiesaistītos visā, lai piemērotā brīdī izjauktu zemisko sazvērestību, tavs gods būtu pagalam. Redzēdams, ka tavas sievas domas slepus iet tumšus ceļus, es lavījos tām līdzi it kā naktsložņām, kuras jāpieķer zogot, un, uzvedinājis kundzi uz domu par mīlas vēstulītēm, lai kārdinātu viņu un noskaidrotu, cik tālu viņa jau nonākusi un uz ko spējīga, atklāju, ka īstenība pārspēj manas visraizīgākās cerības; jo, pateicoties tam, ka viņa man akli uzticējās, nešaubīdamās, ka Dudu, izmanīgais sabiedrības cilvēks, gatavs pakalpot viņas iekārīgajām vēlmēm, es sev par šausmām pārliecinājos, ka nekrietnais iekvēlinātājs, jauneklīgais namzinis, jau satracinājis viņu, cildeno, un mazākā vilcināšanās var kļūt liktenīga ne tikai tavam godam, bet arī dzīvībai.

— Tā, tā, — novilka Potifars, — tu pievērsi viņas uzmanību un uzvedināji viņu uz šādām domām, es saprotu. .Labi, par kundzi man viss ir skaidrs. Taču to, ka tev izdevās iegūt namziņa uzticību, es, ņemot vērā tavu nepievilcīgo ārieni, aptvert nespēju un vēl arvien uzskatu par pilnīgi neticamu.

— Tavai neticībai, bēdu piemeklētais kungs, — atbil-

dēja Dudu, — būtu jāizzūd faktu priekšā. Es izskaidrdju to ar bailēm no patiesības un, starp citu, ar tavu īpašfo, svēto iedabu, kura, tu man piekritīsi, ir visa posta cēlonis, turklāt padara tevi nespējīgu izprast cilvēkus un apjēgt, ka mūsu spriedumu par citiem, vienalga, vai tie liela vai maza auguma, nosaka viņu gatavība izdabāt mūsu vēlmēm un iegribām. Man pietika izrādīt labprātīgu gatavību un smalkā veidā piedāvāt savus pieredzējuša, diskrēta sabiedrības cilvēka un ziņneša pakalpojumus starp kalpa iekāri un kundzes vājību, lai šis vientiesis uzķertos uz manas makšķeres un ielaistos ar mani tik tuvās attiecībās, ka neslēpa no manis vairs it neko un es turpmāk varēju ne tikai līdz pēdējam sīkumam pārraudzīt un izsekot augstākā mērā noziedzīgā pārīša spēlīti, bet arī tēlotā labvēlībā abus atbalstīt un paskubināt, vēlēdamies noskaidrot, cik tālu tie ies un līdz kādai noziedzības pakāpei nonāks, lai pēdējā mirklī abus pieķertu pārkāpuma vietā. Tā mēdz darīt tikumu sargi, kuru iemaņas es esmu apguvis pilnībā. Pacietīgi izsekojot pārīti, man izdevās arī tikt skaidrībā par pārliecību, kas abus mīlniekus klusībā vada, un par ievērības cienīgo uzskatu, kurš ir spēlītes pamatā, — uzskatu, proti, ka kungs ir tas, kurš guļ ar kundzi. Tāda tavai zināšanai, nabaga kungs, ir mīlnieciski slepkavīgā hipotēze, ko tie divi diendienā perina, un no tās, es dzirdēju to pats savām ausīm, abi atvasina tiesības un augstāko pilnvarojumu — nosist tevi ar nūju un novākt no ceļa, lai attīrītajā namā svinētu savus rožu svētkus kā pavēlniece un pavēlnieks. Bet, novedis abus tiktāl un izdzirdis no abu mutes tik briesmīgas valodas, es atzinu, ka pienācis laiks pāršķelt trumu, un devos pie tevis, kaunā liktā, kuram postā esmu un palieku uzticams, lai tev to izpaustu un mēs abus pienāktu.

— To mēs darīsim, — teica Petepra. Nāves bailes mēs iedzīsim viņiem — tu, mīļais punduri, un es, un viņi smagi cietīs savas noziegšanās dēļ. Ko mums, kā tev šķiet, iesākt ar viņiem, un kādi sodi tev liekas pietiekami sāpīgi un pazemojoši, lai mēs viņiem tos uzliktu?

— Es esmu žēlsirdīgi noskaņots, — atbildēja Dudu, — vismaz attiecībā uz Mūtu, mūsu daiļo grēcinieci, jo daudz ko attaisno viņas gultas vientulība, un, lai arī viņas alošanās dēļ tu esi neapskaužamā stāvoklī, tev, starp mums runājot, tomēr neklājas celt lielu brēku. Bez tam es jau teicu — gadījumā ja kundze ieskatās kalpā, so-

dāms ir kalps, tāpēc ka vainojama šajā ķibelē ir pati viņa klātbūtne namā. Bet ari pret kalpu es esmu žēlīgi noskaņots un pat neprasu, lai viņu sasietu met par ēsmu krokodilam, kā viņš savas izčibējušās laimes dēļ pelnījis. Jo ne jau atriebība Dudu ir prātā, bet gan drošības pasākumi, kas darītu galu iekvēlināšanām, un pietiktu viņu sasiet un, lietojot skutni, izravēt ļaunumu līdz ar sakni, lai Mūt-em-enetai vairs nebūtu jēgas redzēties ar viņu un viņa glītajam augumam sievietes acīs zustu jebkura pievilcība. Es piesakos izdarīt šo operāciju, ja viņu pirms tam kārtīgi sasien.

— Tas ir krietni no tavas puses, ka tu piedāvājies paveikt arī šo darbu, pēc tam kad tik daudz esi darījis manā labā. Vai tev, mazais, turklāt nešķiet, ka, tā rīkojoties, pasaulē ne vienā vien ziņā tiktu atjaunota taisnība, it īpaši, ja atceras, ka salīdzinājumā ar apšņāpto tu iegūtu zināmu priekšrocību, kas tevi, ērmoti veidoto, gandarītu par auguma nepilnību?

— Tavos vārdos ir sava tiesa taisnības, — atbildēja Dudu, — kas, starp citu, nenoliedzami ir pieminēšanas cienīga.

Viņš sakrustoja roķeles uz krūtīm, izslēja vienu plecu un pašūpināja drošprātīgi uz priekšu izlikto kāju, arvien līksmāk grozīdams galvu un raidīdams brašulīgus skatienus.

— Bet vai tev nešķiet, — turpināja Petepra, — ka nama priekšgalā viņš nebūtu atstājams, pēc tam kad tu būsi atkodies, likdams lietā skutni?

— Protams, — pasmējās Dudu, izturēdamies vēl arvien tāpat, kā nupat aprādīts. — Nama priekšgalā — par pavēlnieku visai saimei nav turams pierāmināts noziedznieks, viņa vietā jāstājas krietnam, pilnvērtīgam vīram, spējīgam aizstāt kungu jebkurā darbā un. gādāt par visu, par ko kungs nedz vēlas, nedz spēj rūpēties!

— Un tā, — piebilda augstmanis, — es, liekas, esmu sapratis, ka, paaugstinādams tevi, atlīdzināšu un pateikšos pie reizes tev, godavīram, par uzticama okšķera pakalpojumiem un par to, ka tu, glābdams mani no nāves

j.un negoda, pienesi man šīs ziņas.

— Cerams! — iesaucās Dudu, kļuvis pavisam jau nekaunīgs. — Cerams, tu esi sapratis, kādā amatā ceļams Dudu, un pateicības un pēctecības ziņā tev neskaidrību nav. Jo tu it nemaz nepārspīlēji, teikdams, ka es paglābu

tevi no nāves un negoda — tevi un mūsu daiļo grēcinieci arīdzan! Lai viņa zina, ka, izlūgdamies tavā priekšā viņai piedošanu viņas gultas vientulības dēļ, es dāvāju viņai dzīvību un par savas dzīvības dvašu viņai jāpateicas manai labvēlībai un žēlsirdībai! Jo, ja vien sadomāšu vai viņa nebūs man pateicīga, es katrā laikā, kad vien gribēšu, izzvanīšu pa visu pilsētu un valsti viņas kaunu un noziegumu, tā ka tev tik un tā neatliks nekas cits kā pavēlēt viņu nožņaugt vai sadedzināt sārtā viņas trauslo augumu, vai vismaz nogriezt viņai ausis un degunu un tādu aizsūtīt atpakaļ pašas piederīgajiem. Lai viņa — kaitavniece un slepkavniece — tāpēc ir prātīga un, uzgriezusi muguru nekam vairs nederīgajam dailulim, ar savām dārgakmeņu acīm uzlūko Dudu — it derīgu mierinātāju, pavēlnieces pavēlnieku, možo namzinīti!

Tā runādams, Dudu meta arvien brašulīgākus skatienus pa labi un pa kreisi, gorīja plecus un gurnus, kā dejā cilāja kājeles un vārda pilnā nozīmē iznesās tā, kā, tupēdams kokā, riesta laikā dairās rubenis, kurš, būdams par mata tiesu no nāves, akls un kurls aizrautīgi rubina savu dziesmu. Dudu izgāja tieši tāpat kā rubenim, kuram nemanīts pielavās mednieks. Jo pēkšņi, nometis palagu, Petepra, kungs, miesas tornis ar mazo galvu, kails vienā lēcienā pietrūkās kājās, vēl otrā aizkļuva pie sēdekļa, uz kura bija saliktas viņa mantas, un paķēris savēcināja savu goda zizli. Mums jau bijusi izdevība vērot, kā viņš cilā šo vai citu tai līdzīgu amata zīmi, ar zeltītu ādu apšūtu veltnīti, kam pīnijas čiekurs galā, — zelta lapu vijas apvītu varas simbolu, būtībā arī dzīvības fetišu, sievišķu kulta regāliju. Šo te vālīti pēkšņi savēcināja kungs un vilka ar to Dudu pa kumbru un muguru, un sloksnēja punduri tā, ka tam aiz pavisam cita iemesla nekā pirmīt zuda redze un dzirde un tas kvieca kā sivēns.

— Ai, ai! — viņš spiedza, salīcis krustos. — Ai, vai! Man sāp, es mirstu, es asiņoju, kauliņi lūst, jel pažēlo savu uzticamo kalpu!

Bet žēlastības nebija.

— Še tev, še tev! Še tev, nejēga, bezkaunīgais knisli, bezgodi pastarais, par tavu viltu, kurā pats atzinies! -~'i auroja Petepra, nepielūdzami slānīdams un trenkādams^1 punduri pa guļamistabu no kakta kaktā, līdz uzticamais, beidzot uzgājis durvis, ņēma kājas pār pleciem un laida ļekas vaļā.

DRAUDI

Leģenda vēsta, ka Potifara sieva «diendienām tā runāja ar Jāzepu», aicinādama jaunekli gulēt pie viņas ... Tātad Jāzeps neliedza viņai šo iespēju? Tātad arī pēc sāpīgās mēles dienas viņš vis nevairījās pavēlnieces tuvuma un joprojām ar to tikās dažādās vietās un dažādā laikā? ... Jā, tā viņš rīkojās. Viņš laikam gan bija spiests tā rīkoties, jo Mūta bija kundze, sievišķs kungs, un varēja likt un pavēlēt Jāzepam ierasties jebkurā vietā un laikā. Jāzeps turklāt bija solījis, ka nepametīs viņu vienu un mierinās ar vārdiem kā vien prazdams, tāpēc ka tas viņam bija jādara. Viņš atzina savu vainu. Vainas apziņa piesaistīja viņu pavēlniecei, sirds klusībā viņš atzina, ka ir noziedzies pret Mūtu, ļaudams visam aiziet tik tālu, cik tālu tas bija aizgājis, — atzina, ka viņa dziednieciskā iecere bijusi nosodāmas blēņas, kuru sekas tagad jāpacieš un jāmēģina iespējami novērst, lai cik bīstams un bezcerīgi neatrisināms šis uzdevums arī liktos ... Viņš tātad pelnījis uzslavu, ka nenovērsa no piemeklētās vaigu, ka, gluži otrādi, «diendienām» vai, pieņemsim, tikpat kā diendienām neliedza appūst sevi vērša dvašai un atkal un atkal drosmīgs uzdrīkstējās spītēt vienam no vislielākajiem kārdinājumiem, kādiem, domājams, jebkad bijis pakļauts jauneklis? Laikam gan pelnījis, lai arī nosacīti un tikai daļēji. Viens otrs viņa rīcības motīvs bija slavējams, tas jāatzīst. Slavējama bija vainas un pienākuma apziņa, pēc kuras viņš vadījās, tāpat arī drosme, ar kādu viņš šajā postā paļāvās uz dievu un septiņiem iemesliem; vēl, ja vēlaties, nepiekāpība, kas vienlīdz sāka noteikt viņa izturēšanos un prasīja, lai viņš, aizstāvēdams saprātu, mērojas spēkiem ar sievietes neprātu, jo viņa bija nosolījusies un draudējusi, ka saplēsīs vainagu, ko viņš, kalpodams savam dievam, nēsā, un uzliks viņam galvā savu. Viņa uztverē tā bija nekaunība, un, aizsteigdamies priekšā vēstījumam, mēs pateiksim jau šeit, ka šim apstāklim pievienojās vel kāds cits, kas notiekošajā norisē viņam lika saskatīt sadursmi starp Jēkaba dievu un Ēģiptes dieviem — tāpat kā godkāre pierādīt Amuna pārākumu arī viņai ar laiku pārvērtās vai tika pārvērsta par iekāres motīvu; tādējādi var saprast, pat atzīt par pareizu Jāzepa viedokli, ka viņam nav tiesību izlocīties, ka, gluži pretēji, dievam par godu jaiztur un jācīnās līdz galam.

Tiktāl viss bija labi. Un tomēr ne gluži, jo klāt nāca vēl šis tas cits, kāpēc viņš piekāpās, tikās ar kundzi un devās pie tās, — kaut kas tāds, par ko viņš arī paša izpratnē it nemaz vairs nebija slavējams; saukt to var dažādi — par ziņkāri un vieglprātību, par negribēšanu galīgi atteikties no iespējas izraudzīties labu vai ļaunu, vēlēšanos vēl īsu brīdi — protams, ne jau nolūkā pieslieties ļaunajam — saglabāt izvēles brīvību... Vai viņam, apzinoties, cik draudīgi bīstams paša stāvoklis, tiešām sagādāja prieku tērzēt ar kundzi zem četrām acīm uzrunas «mans bērns» attiecību līmenī, uz ko tiesības deva Mūtas kaisle un apmātība? Banāls minējums, taču visnotaļ pamatots līdzās citiem — nopietnākiem, sapņainākiem viņa nostājas skaidrojumiem, proti, augstākajā mērā gaisīgajai un dziļi satraucošajai domai par pēcnāves dzīvi, dievišķo Usarsifa lomu un tai piederīgo svētas gatavības stāvokli, kuru, tiesa gan, apdraudēja ēzelības lāsts.

Vārdu sakot, viņš tikās ar kundzi, bet palika nelokāms. Viņš pacieta, ka kundze vienā laidā uzplijās viņam un lūgtin lūdzās: «Guli ar mani!» Viņš pacieta to, mēs sakām, jo nekāds joks vai nieks tas nebija — izturēt tik kaisli alkstošās tuvumu, mierināt to un savuties ik brīdi no visa spēka turēt prātā septiņus iemeslus, atvairot kundzes alksmi, kurai taču ne vienā vien ziņā atbilda paša dievišķā pēcnāves izjūta. Patiesi rodas vēlēšanās uztvert iecietīgi mazāk slavējamus Jēkaba dēla nostājas motīvus, apdomājot, kāds negals viņam bija ar nelaimīgo sievieti, kura diendienām tā nomocīja viņu ar saviem lūgumiem, ka viņš dažbrīd izprata Gilgamešu, kurš aiz dusmām un izmisuma galu galā iesvieda Ištarai sejā izrautu diņķi.

Jo šī sieviete izvirta un kļuva arvien neizvēlīgāka līdzekļu ziņā, uzmākdamās viņam un prasīdama, lai viņi savienotu galvas un kājas. Priekšlikumu nokaut kungu, lai pēc tam abi, grezni tērpušies, kā kundze un mīlas pavēlnieks ziedu vidū vadītu lieglaimes dienas, viņa gan neatkārtoja, laikam noprazdama, ka tāda doma viņam ir caurcaurēm pretīga, un bīdamās, ka, atkārtojot priekšlikumu, var pazaudēt viņu pavisam... Pašas skurbā apsēstība tomēr nekavēja viņu atzīt, ka mīļotajam nepārprotami un nenoliedzami ir taisnība, nosodot tik neprātīgu iedomu, un ka viņš neapšaubāmi izturējies cienījami, sašutis noraidīdams prasību, ko atkārtot ar sadzijušu mēli, nešļupstot vairs kā bērns, pat viņai, sievietei, būtu grūti. Toties viņa bez mitas uzplijās Jāzepam, pie-

rādīdama, ka nav jēgas ilgāk liegties, ka noslēpums tik un tā abiem kopīgs un, neciešot sirdsapziņai, vēršams īstenībā, un atkal un atkal piesolīja Jāzepam neizsakāmo svētlaimi, kas gūstama viņas skavās, tāpēc ka it visa viņas saldme saglabāta vienam vienīgajam; un, kad Jāzeps, neatsaukdamies tik vilinošai uzstājībai, nebeidza atkārtot: «Mans bērns, tas mums nav atļauts!» — Mūta sāka ķircināt mīļoto, apšaubīdama jaunekļa vīrietību.

Patiesībā viņa, protams, par to nešaubījās — tas nemaz lāgā nebija iespējams. Taču zināms formāls, prāta nosacīts iegansts šādam izsmieklam bija rodams. Savus septiņus iemeslus viņš tā īsti atklāt nevarēja, Mūtai tie lielākoties liktos nesaprotami, bet iebildumi, kurus viņš savuties izteica, Mūtai šķita pārlieku prozaiski un vāji, gluži vai tukšas atrunas. Kas viņas postam un kaislei tika no pamācīgās atbildes, kuru, gadījumā ja notikums, kļuvis par nostāstu, nonāktu ļaužu mutē, Jāzeps reizi par visām reizēm negribēja būt paiicis parādā, — no atbildes, proti, ka viņa kungs visu atdevis viņa rokās un viņam neko citu nav aizliedzis šajā namā kā vienīgi savu sievu un viņš, Jāzeps, tālab nevēlas darīt tik lielu ļaunumu un krist grēkā ar kunga laulāto draudzeni! Tas bija vājš pretspars, nedibināts iebildums viņas postā un kaislē, — pat tad, ja viņi iekļūtu nostāstā, visa pasaule, pēc Mūt-em-enetas pārliecības, atzītu par piedodamu, ka tāds pāris kā.viņi abi, Mūta un Jāzeps, nelikdamies zinis par nominālo pilssardzes priekšnieku un laulāto draugu, savieno galvas un kājas, un šāda rīcība visiem patiktu nesalīdzināmi labāk par viņa pamācīgo teicienu.

Kas vēl viņam bija bilstams? Viņš, piemēram, teica:

— Tu gribi, lai es ierodos naktī un guļu pie tevis. Bet tieši naktīs mūsu dievs, kura tu nepazīsti, mēdz parādīties tēviem. Ja nu viņš tonakt sadomā parādīties man un atrod mani pie tevis — kā tad man klāsies?

Tas bija pavisam bērnišķīgi. Vai arī viņš sacīja:

— Es bīstos Ādama dēļ, kuru par tik sīku grēku padzina no dārza. Kāds sods -tiktņ man?

Tas viņai izklausījās tikpat nepārliecinoši kā citreiz bilstais:

— Tu nezini visa. Mans brālis Rūbens aiz verdotības paspēlēja pirmdzimtību, un tēvs atdeva to man. Viņš atstumtu mani, uzzinājis, ka tu padarīji mani par ēzeli.

Mūtai tie likās pagalam nepārliecinoši, pat apšaubāmi bērna šļupsti, un Jāzepam nebija pamata justies pārsteig-

tam, ja viņa par atbildi uz tamlīdzīgām aiz matiem pie* vilktām izrunām, liedama vilšanās un dusmu asaras, lika noprast — viņai rodoties iespaids un nekas cits vairs neatliekot kā noticēt, ka vainags, ko viņš nesot, gluži vienkārši esot nespējas salmu vītenis. Mēs atkārtojam: viņa neticēja un, domājams, nevarēja noticēt pati saviem vārdiem. Drīzāk tas bija galējs izaicinājums viņa miesas godam, un skatiens, ar kuru Jāzeps uz to atsaucās, vienlīdz nokaunināja un iekvēlināja Mūtu, jo vēl vairāk satraucoši un pārliecinoši pauda to pašu, ko vārdos Jāzeps ietērpa šādi:

— Tu domā? — viņš rūgti bilda. — Nu tad samierinies! Tikai — ja viss tiešām būtu tā, kā tu iedomājies uzminējusi, man būtu viegli un kārdinājums neapstātu mani kā pūķis un kā rēcošs lauva. Tici man, sieviete, es diezgan esmu lauzījis galvu, vai man nedarīt galu tavām un arī savām ciešanām, pārvēršot sevi par to, par ko tu maldīgi mani uzskati, un nerīkoties tā, kā rīkojas jauneklis vienā no jūsu nostāstiem, savainodams sevi ar asu šķēp-niedres lapu un vainīgo locekli izmezdams upē zivīm par ēsmu, lai tādējādi apliecinātu savu nevainību. Taču tas man ir liegts; tā izrīkodamies, es noziegtos tāpat, it kā būtu padevies kārdinājumam, un arī dievam vairs nederētu. Nē, tas kungs vēlas, lai es pastāvu sveiks un neskarts.

— Šausmas! — iesaucās viņa. — Kā tev' Osarsif, tāda doma varēja ienākt prātā? Nedari to, daiļais, tā būtu briesmīga nelaime! Nemūžam es neticu tam, ko teicu! Tu mīli, tu mīli mani, tevi nodod tavs nosodošais skatiens un zaimīgais nodoms! Mīļais, nāc jel un atpestī mani, nomierini manas plūstošās asinis, kuru tik ļoti žēl!

Bet viņš atbildēja:

— Tas nedrīkst notikt.

Tad viņa saniknojās un draudēja Jāzepam ar mokpilnu nāvi. Tik tālu nu bija, un tieši tas mums, par apbēdinā-jumu, bija prātā, ieminoties, ka, uzmākdamās mīļotajam, Mūta līdzekļu ziņā kļuva arvien neizvēlīgāka. Beidzot viņš saprata, ar ko viņam darīšana un ko bija paudis viņas skanīgais sauciens: «Briesmīga esmu vienīgi es savā mīlā!» Milzu kaķe pacēla ķetnu, bezgala draudīgi no samtainajām slēptuvēm izlīda nagi un grasījās saplosīt puisēnu. Ja tas nepakļaušoties, viņa teica, un neatdo-

šot sava dieva vainagu pret viņas saldmes rotu, viņa iznīcināšot, viņa būšot spiesta iznīcināt mīļoto. No visas sirds viņa lūdzot Jāzepu izturēties nopietni pret to, ko viņa sakot, un nedomāt, ka tie ir tukši draudi, jo tāda, kādu Jāzeps šeit redzot viņu savā priekšā, viņa esot spējīga un gatava uz visu. Viņa nosūdzēšot Jāzepu nama pavēlniekam par to, ko tas viņai liedzis, un apvainošot namzini noziedzīgā uzbrukumā viņas nevainībai. Nosūdzēdama Jāzepu, ka tas paņēmis viņu ar varu, turklāt darīdama to ar vislielāko baudu, viņa pratīšot arī tik ticami notēlot varmākas aptraipītu upuri, ka neviens neiešot apšaubīt viņas liecību. Viņas vārdam un zvērestam, par to Jāzeps varot nešaubīties, šeit, namā, laikam gan būšot lielāks svars nekā namziņa vārdam un zvērestam, un nekāda liegšanās nelīdzēšot. Starp citu, viņa esot pārliecināta, ka Jāzeps nemaz neliegšoties un klusēdams uzņemšoties vainu, jo pie tā, ka viņa novesta tiktāl, līdz tādam izmisuma niknumam, vainīgas esot Jāzepa acis un lūpas, zeltainie pleci un liegšanās mīlēt, un viņš taču piekritīšot, ka esot gluži vienalga, kādā apvainojumā ietērpta vaina, ja jebkuru apvainojumu patiesu dara vainas patiesums, tāpēc viņam esot jābūt gatavam mirt. Taču tā nebūšot parasta nāve, un viņš vēl nožēlošot, ka klusējis un tik cietsirdīgi liedzies mīlēt. Jo tādi vīrieši kā Petepra atriebībā esot sevišķi izdomas bagāti, un tuksneša pieklīdeni, kurš piesmējis pavēlnieci, gaidot tik izsmalcināts nāves sods, ka neko nežēlīgāku pat iedomāties neesot iespējams.

Un tad viņa izstāstīja Jāzepam, kādā nāvē tas, viņas apsūdzēts, mirs, un iztēloja visu to skanīgi dziedošā balsī, pie auss pieliekusies, un tik klusi, ka viņas žužināšanu varēja noturēt par mīlas čukstiem.

— Neceri, — viņa dudināja, — ka izrēķināšanās būs ātra, nogrūžot, piemēram, no klints, vai pakarot aiz kājām, ar galvu uz leju, tā ka asinis uzreiz saplūdīs smadzenēs un tu puslīdz viegli šķirsies no dzīves. Nē, uz tādu žēlastību neceri, saņēmis Petepra piespriestos kokus, kas tev saģērēs muguru. Kad viņš uzzinās, ka apsūdzu tevi vardarbībā, viņa sirds it kā Austrumu kalnu grēda sacels smilšu vētru un viņa cietsirdībai un niknumam nebūs robežu. Tas ir drausmīgi •— tikt atdotam krokodilam, sasietam gulēt niedrājā un bezpalīdzīgi noskatīties, kā iekārīgs tuvojas negalis un, pavēlis tevi zem slapjā vēdera, sāk mieloties, cirzdams zobus ciskā vai

plecā, tā ka. tavi mežonīgie kliedzieni sajaucas ar rijīgā rāpuļa šmakstiem, un it neviens tevi, nāvei nolemto, nedz dzird, nedz arī vēlas dzirdēt. Tā izgājis dažam labam, tu to zini; viegla līdzjūtība, nedomājot neko īpašu, pārņem vērotāju, bet nevienu tas sevišķi neuztrauc, tāpēc ka skarta nav paša miesa. Taču šoreiz tas esi tu un tas ir tavs augums, kurā zobus cērt nezvērs, sākdams ar cisku vai plecu, — saturies nu tu, lai no krūtīm neizlaužas mežonīgs rēciens, nekliedz, mīļotais, nesauc tās vārdu, kura alka skūpstīt tevi tur, kur slapjais, pretīgi glumais rāpulis cirtis zobus! ... Bet, iespējams, tevi gaida pavisam citādi skūpsti. Varbūt tevi, glītuli, noguldīs uz muguras, pieklēps ar vara dzintelēm aiz rokām un kājām, virsū sakraus sīkus žagarus un pielaidīs uguni, lai neizsakāmās mokās — tevis iepazītās, taču citiem nezināmās, tāpēc ka visi tikai noskatās, — miesa, elpai aizraujoties žēlos smilkstos, tev lēni pārogļotos... Varbūt tu, mīļotais, mirsi šādi, bet varbūt arī tā, ka tevi kopā ar diviem lieliem suņiem dzīvu iesprostos bedrē, kas nosegta ar baļķiem un zemi, un atkal, neizbaudījis, kā tas ir īstenībā, it neviens — nedz tu, nedz kāds cits — ne iedomāties nevar, kas tur, pazemē, risināsies starp jums trim... Starp citu, vai tev gadījies dzirdēt par zāles durvīm un durvju tapu? Manis nosūdzēts, tu lūgtin lūgsies un aurosi skaļā balsī, tāpēc ka tapa iedursies tev acī un pagriezīsies galvā uz vienu vai otru pusi ikreiz, kad atriebējs sadomās vērt durvis... Tādi būs sodi, no kuriem tu neizbēgsi, ja tiks celta apsūdzība, ko es galēja izmisuma brīdī noteikti darīšu; un tev pēc mana zvēresta vis neizdosies nomazgāt sevi baltu. Pažēlo sevi, Osarsif, ziedo man savu vainagu!

— Kundze un draudzene, — viņš atbildēja pavēlniecei, — tev taisnība, man neizdosies nomazgāt sevi baltu, ja tev labpatiks nomelnot mani kunga priekšā. Bet no visiem sodiem, ar kuriem tu man draudi, Petepra izvēlēsies vienu; uzlikt visus nevar, uzlikt var tikai vienu, un jau tas vien mazina gan atriebības iespējas, gan sodāmā mokas. Taču arī viena soda ietvaros mokas nebūs lielākas par tām, ko cilvēks, nezaudēdams samaņu, spēj izciest; tā ir robeža, aiz kuras, vienalga, cik tā šaura vai plašai ciešanas nesniedza^ jo arī tām ir savs mērs. Baudu un ciešanas — abas tu iztēlo neizmērojami lielas, taču pārspīlē, itin ātri kā viena, tā otras atduras pret cilvēka justspējas robežu. Neizmērojami liela būtu vienīgi kļūda,

kādu es pieļautu, sanīzdamies ar dievu to kungu, kura tu nepazīsti un tāpēc nevari spriest, ko izsaka un nozīmē vārdi: tavs dievs tevi pametis. Tas, mans bērns, ir iemesls, kāpēc es nevaru izdabāt tavām vēlmēm.

— Lai nolādēta tava gudrība! — viņa iesaucās skanīgā balsī. — Lai tā nolādēta! Man gudrības nav. Negudra es esmu aiz neizmērojamām alkām pēc tavas miesas un tavām asinīm un darīšu, kā es teicu! Isīda, mīlas dieve, es esmu, un mans skatiens nes nāvi. Sargies, Osarsif, sargies!

dāmu vakars

Ak, varena viņa, mūsu Mūta, gan likās, stāvēdama Jāzepa priekšā un draudēdama zvanlgā balsī! Bet patiesībā viņa bija vārga un bezpalīdzīga kā bērns, turklāt it nemaz viņai nerūpēja pašas cieņa un teiksma, un galu galā viņa izpauda visai pasaulei savas jūtas un negalu ar mīļoto jaunekli. Jā, tik tālu nu bija: ne tikai Tabubū, gumijas zelētāja, un blakussieva Mē-en-vesehta — arī Rene-nūteta, Amuna liellopu ganāmpulku galvenā pārziņa dzīvesbiedre, un Neit-em-heta, faraona veļas virspārziņa sieva, un Ahvera, valsts sudraba noliktavu un valdnieka sudraba mantnīcas rakstveža Kakabu otrā puse, vārdu sakot, visas Mūtas draudzenes, viss galms uzzināja par viņas mīlas postu un bēdām. Tas nepārprotami liecināja par jūtu izvirtumu, ja, savas mīlas trešajam gadam ejot uz beigām, viņa, vairs nevaldīdama pār sevi, nekautrēdamās, bez aizturēm stāstīja un klāstīja kuram katram un visai pasaulei to, ko sākumā lepna un bikla bija glabājusi tik dziļi sirdī apslēptu, ka drīzāk ietu nāvē nekā atzītos tajā mīļotajam, kur nu vēl citiem. Jā gan, izvirta ne tikai Dudu, cienīgais punduris, rosīdamies līdzi šajā stāstā, — izvirta arī Mūta, pavēlniece, turklāt tiktāl, ka galīgi zaudēja ne vien savaldību, bet arī civilizētas būtnes stāju. Viņa bija piemeklētā, garīgo līdzsvaru un pēdējo pašcieņu zaudējusī, civilizētajai pasaulei zudusi, tās normām atsvešināta apsēstā — akla amoka skrējēja, gatava plēsīga zvēra priekšā atkailināt krūtis, lai plosa tās, — izjukuša vainaga rotāta, elsoša, gavilējoša, tirsu vēzējoša menāda. Cik tad tālu viņa galu galā nonāca? Starp mums runājot un aizsteidzoties priekšā vēstījumam — pat tik tālu, ka žēlīgi piekrita burties kopā ar melno Tabubū. Par to vēl būs runa. Šobrīd atliek vienīgi

ar izbrīnu un nožēlu vērot, kā viņa, nespēdama neko no-, klusēt, izskandina savu mīlu un neremdēto iekāri visai pasaulei — kā augstam, tā zemam, līdz itin drīz viņas bēdas bija visu mājas ļaužu mutē un pavāri apmaisīdami un plucinādami un vārtnieki, uz ķieģeļu sola vārtu priekšā sēdēdami, teica cits citam:

— Kundze ir ķerta uz jauno namzini, bet šis rāda tai pigu. Tavu trakumu!

Jo tieši tādu atveidu līdzīgas parādības rod ļaužu prātos un valodās — atbilstoši nožēlas cienīgajai pretrunai, kura pastāv starp aklas kaisles svētsvinīgi cildo un sāpīgi skaisto sevis izjūtu un iespaidu, ko kaisle atstāj uz vienaldzīgajiem, kuriem tās nespēja un nevēlēšanās palikt apslēptai liekas tikpat skandaloza un apsmejama kā piedzēruša cilvēka ālēšanās uz ielas ...

Itin visi mūsu leģendas pārstāsti — atskaitot, protams, mūsu uztverē pašus godājamākos, lai arī vārdos skopākos, — tiklab korānā ietvertais, kā arī septiņpadsmit persiešu dziesmas, kuras par to vēsta, Firdousī, Rezignētā, poēma, kurai dzejnieks veltījis savas vecumdienas, un Džamī vēlīni izsmalcinātais variants — tie visi, tāpat kā neskaitāmi otas un zīmuļa tēlojumi, ataino dāmu vakaru, ko ap šo laiku sarīkoja Potifara pirmā un īstenā sieva, lai, izrādījusi un izskaidrojusi savas ciešanas draudzenēm, No-Amunas augstāko aprindu dāmām, modinātu māsās līdzjūtību un skaudību. Jo mīlestība, arī pati nelaimīgākā, nav tikai lāsts un sodība — tā allaž ir arī dārgums, ko netīkas slēpt. Dažā ziņā minētās dziesmas maldās, tās grēko pret patiesību, atļaudamās vienu otru apšaubāmu novirzi un šo to paskaistinādamas dailes pilnības vārdā, pēc kuras tiecas, nodarot pāri īstenībai. Taču dāmu vakara epizodi tās ataino nesagrozīti — un, ja arī, dzīdamās pēc efekta, vietumis atkāpjas no pirmizveida, kādā stāsts reiz izstāstīja pats sevi, jā gan, ja novirzīdamās pieķer cita citu melos, — pats notikums tomēr nav dziesminieku iztēles auglis — sadomāja un īstenoja to likteņstāsts pats vai nabaga Enī, Potifara sieva, likdama lietā viltu, kurš bija visdīvainākajā, taču dzīves patiesībai visnotaļ atbilstošā pretrunā ar viņas apmātību.

Mums, iepazinušiem sapni, kas, sākoties tiem trim mīlas gadiem, atvēra Mūt-em-enetai acis, labi saskatāms sakars starp miegā noviedēto un vakara ieceri — saprotama tā domu gaita, kas viņai līdzēja atrast vienlīdz skumju un uzjautrinošu veidu, kā atvērt acis draudze-

riem; un sapņa tiešamība (tās īstuma iezīmes taču pašas duras acīs) mums šķiet pārliecinošs pierādījums dāmu viesību vēsturiskajai realitātei, kā arī tam, ka mums tuvākais un godājamākais avots noklusē to vienīgi aiz lapi-dāras īsvārdības.

Vakaram bija priekšspēle — Mūt-em-enetas saslimšana. Runa ir par simptomu ziņā visai nenoteiktu kaiti, ar kuru, bezcerīgi samīlējušies, sirgst teiku prinči un princeses un pret kuru parasti nelīdz «ne zāles, ne plāksteris». Mūta saslima, tāpēc ka tā pieņemts, tāpēc ka mīlot piederas un pienākas saslimt un vispārpieņemtajam un pierastajam nav pieņemts spuroties pretī, — saslima ari aiz tā iemesla, ka svarīgāk par visu (arī teiku prinčiem un princesēm šis, liekas, bijis viens no galvenajiem sasirgšanas iemesliem) viņai bija sacelt ievērību, satraukt visu pasauli un tikt izjautātai — neatlaidīgi, uzmācīgi, no visām pusēm izjautātai, jo atsevišķiem vairāk vai mazāk neviltoti raizīgiem jautājumiem iemeslu jau senāk bija devušas labu laiku vērojamās pārmaiņas viņas ārienē. Viņa saslima aiz nepārvaramas vēlēšanās nodarbināt ļaužu prātus ar savu piemeklētību, savas mīlas laimi un mokām,— no stingri zinātniska viedokļa šī saslimšana necik nopietna nebija, kā liecina kaut vai tas, ka tad, kad pienāca laiks rīkot dāmu vakaru, Mūta bez īpašām grūtībām piecēlās no slimības gultas un gluži labi veica savus namamātes pienākumus, par ko, starp citu, nav jābrīnās, tāpēc ka pats sarīkojums, bez šaubām, no sākta gala bija saistīts ar slimības ieceri.

Mūta tātad nopietni savārga — saslima ne pa jokam, lai arī grūti nosakāmi — un ieturēja gultas režīmu. Divi eleganti ārsti — dziednieks no Amuna grāmatu nama, tas pats, kurš jau tika pieaicināts dakterēt veco namzini Mont-kavu, un vēl otrs tempļa viedais — ārstēja Mūtu, bet kopa slimnieci Petepra blakussievas, Ieslēgto nama māsas, un apciemoja sirdzēju draudzenes, dižā Hathoru ordeņa un Amuna Dienvidu sievu nama pārstāves. Pie viņas iegriezās Renenūteta, Neit-em-heta, Ahvera un daudzas citas. Savā palankīnā ieradās ari Nes-ba-meta, ordeņa priekšniece, varenā Beknehonsa, «visu Augšēģiptes un Lejasēģiptes kulta kalpu priekšnieka» laulene. Un, sēdēdamas pie apmātās sievietes slimības gultas pa vienai, pa divām vai trijām, visas daudzvārdīgi žēloja un iztaujāja viņu — vienas no sirds, otras vienaldzīgi, aiz pieklājības vai pat priecādamās par draudzenes nelaimi.

— Enī, tu, kurai dziedot piemīlīga balss! — viņas čivināja. — Apslēptā dēļ, saki — kas tev lēcies un kāpēc tu, ļaunā, tā sāpini mūs? Pie valdnieka dzīvības, jau labu laiku tu vairs neesi tāda, kāda biji, un mēs, tavas draudzenes, no sirds tevi mīlēdamas, ievērojām saguruma pazīmes tavā ārienē un pārmaiņas, kuras, lai arī tavs skaistums no tām, protams, nav cietis, tomēr mūs drusciņ satrauc. Cerams, tevi nav noskaudusi rauna acs! Mēs visas pamanījām un, liedamas gaužas asaras, pavēstījām cita citai, ka aiz apsirguma tu esi novājējusi, tiesa gan, ne visuviet vienādi — dažas ķermeņa daļas tā paša iemesla dēļ kļuvušas kuplākas, citas toties nudien ir par kārnu; vaigi, piemēram, iekrituši, acis raugās stingi, un ap tavu izslavēti kairo muti ievilcies sāpīgs vaibsts. To visu mēs, tavas sirsniņas, pamanījām un raudādamas pārspriedām savā starpā. Taču tagad tavs savārgums tiktāl pieņēmies, ka tu vairs necelies, neēd un nedzer un tev nelīdz nedz zāles, nedz plāksteri. Padzirdušas par to, mēs nudien aizmirsām it visu ap sevi, tik liels bija mūsu izbīlis. Mēs apbērām ar jautājumiem Te-Horu un Pete-Bastetu, tavus ārstus, grāmatu nama viedos, un tie atbildēja mums, ka, nevērojot visu, netiekot nekādā galā un esot tuvu pilnīgam izmisumam. Viņiem atlikuši vairs tikai nedaudzi līdzekļi, no kuriem, iespējams, gaidāms kāds labums, jo izrādījies, ka visi jau lietotie pret tavu savārgumu ir bezspēcīgi. Tām esot jābūt ļoti lielām bēdām, kas plosa un kremt tev sirdi kā pele, kura, apgrauzdama saknes, pazudina koku. Amuna vārdā, dārgumiņ, saki — vai tiesa, ka tevi māc kādas bēdas? Atklāj mums, savām sirsniņām, šīs skumes, iekams tās, sasodītās, laupa tev saldo dzīvību!

— Ja mani arī māktu bēdas, — vārgā balsī bilda Enī, — ko tas dotu — atklāt tās jums? Jūs, labās un līdzcietīgās, tik un tā nepaglābsiet mani no tām, un man laikam gan atliek vienīgi nomirt.

— Tad jau tas nav izrunāts, — viņas iesaucās, — un tev tiešām ir bēdas, pie tam vēl tik lielas, ka dzīvu dzen tevi kapā?

Un dāmas izteica dziļu izbrīnu, kā tas vispār varējis gadīties. Tādai sievietei kā viņa? Abu zemju sabiedrības krējuma pārstāvei, bagātai, apburoši daiļai, Tēbu sieviešu apskaustai! Kā viņai trūkstot? Vai viņai neesot viss, ko vien cilvēks var vēlēties? Nē, Mūtas draudzenēm tas nebija izprotams. Neatlaidīgi tās tincināja viņu — vienas

aiz līdzjūtības, citas aiz ziņkāres un prieka par otras nelaimi, aiz sensāciju kāres, un ilgi vājniece atbildēja izvairīgi, gurda un, cerības zaudējusi, liedzās runāt, teikdama, ka neviens tik un tā nespējot viņai līdzēt. Taču visbeidzot — nu, labi — viņa paziņoja, ka atbildēs, visām kopumis, reizē tiekoties savā lokā, lai patērzētu sievietēm rīkotās viesībās, uz kurām tuvākajā laikā ielūgs dāmas pilnā skaitā. Jo, iestiprinājusies kaut nedaudz, lai arī bez apetītes, nobaudījusi kādu mazumiņu putna pastētes un dārzeņu, viņa, domājams, spēšot piecelties, lai atklātu draudzenēm savas pārvērstās ārienes un saguruma iemeslu.

Sacīts — darīts. Jau nākamajā Mēness ceturksnī, neilgi pirms Jaungada dienas un lielajiem Opeta svētkiem, kad Potifara namā bija lemts risināties tik svarīgiem notikumiem, Enī patiešām saaicināja draudzenes uz sērsībām Petepra sievu nama apartamentos — tikšanos plašākā lokā, uz dāmu vakaru, kuram īpašu spožumu piešķīra Nes-ba-metas — Beknehonsa laulātās draudzenes un pirmās dieva harēma dāmas klātiene un kurā visa bija pārpilnam: ziedi un ziedes, vēsi, viegli reibinoši, tomēr atspirdzinoši dzērieni, dažnedažādi cepumi, cukuroti augļi, vilkani saldumi — un pasniedza to visu piemīlīgas, gandrīz pavisam kailas kalpotājas, kurām melnie mati pakausī nokarājās pīnītēm, bet vaigus apņēma caurspīdīgs plīvurs — modes jaunums, kas guva nedalītu atzinību. Burvīgs orķestris — artistes, lautas spēlētājas un dubult-flautas pūtējas platos, gaisīgos tērpos, kuriem cauri spīdēja izšūtās gurnu jostas, — muzicēja akas pagalmā, kur, nepiespiesti tērzējot, sadalījies grupiņās, bija izvietojies vairums viešņu vai nu uz krēsliem un zemiem soliņiem starp kārumiem apkrautajām plātnēm, vai ari uz raibajiem pīteņiem. Daudzas uzturējās jau iepazītajā pīlāru salonā, no kura, starp citu, bija izvākta Ra-Atuma statuete.

Mūtas draudzenes bija daiļas un izsmalcinātas: smaržīgas taukvielas, kusdamas un no galvvidus ritēdamas lejup, iesvaidīja plati izlaistos, galos bārkstīs sapītos matus, no kuriem laukā spraucās zelta auskaru diski; rokas ^ņn kājas dāmām bija tīkami brūnas, mirdzošās acis — iegarinātas deniņu virzienā, bet deguntiņi nepārprotami liecināja par uzpūtību un nebēdnīgumu, un bezgala aristokrātiski bija viešņu apkakļu un rokassprādžu fajansa un pusdārgakmeņu raksti, un tīmekļu smalkās drānas,

cieši apkļāvušas piemīlīgās krūtis, likās no saules zelta vai mēness sudraba austas. Dāmas ostīja lotosziedus, piedāvāja cita citai nobaudīt nama gardumus un vīteroja te augstās, te zemās, parupjākās balsīs, kādas arī sastopamas dienvidu platuma grādu sieviešu vidū, — tāda, piemēram, bija Nes-ba-metai, Beknehonsa dzīvesbiedrei. Viešņas sprieda par tuvajiem Opeta svētkiem, lielo procesiju, kurā tiklab zemes, kā arī ūdens ceļā savās strūgās un kapelās piedalīsies svētās trijotnes dievi, par upura nešanas ceremoniju dieva Dienvidu sievu namā, kur viņas, augstāko aprindu kundzenes, Amuna blakussievas ai iecienītajām balsīm, dejos, kratot sistru, un dziedās. Tēma bija vienlīdz svarīga un tīkama, taču šobrīd noderēja vienīgi atjautīgai pamēļošanai un laika nosišanai, gaidot, ka Mūt-em-eneta, namamāte, beidzot atbildēs uz jautājumu un intriģējošā kārtā darīs zināmu saguruma iemeslu.

Cietējas paskatā viņa sēdēja viešņu vidū pie akas un, savilkusi kairo mutīti vārā, izmocītā smaidā, gaidīja savu stundu. Kā sapnī un pēc sapņa parauga viņa bija sagatavojusies pamācīt draudzenes un nešaubīgi — kā sapni zināja, ka iecere izdosies. Pamācīt draudzenes bija paredzēts cienasta kulminācijas brīdī. Ziediem izrotātos grozos jau gaidīja brīnišķa atveldzē: aromātiskas zelta bumbiņas, zem tūbveida mizas spirdzinošas sulas pārpilnas, Indijas citrusu augļi, Ķīnas āboli — visai rets kārums, un blakus tiem bija nolikti brīnum glīti augļu nazīši ar lazu-rīta inkrustācijas spaliņiem un spodrin spodriem asmenīšiem, kuriem namamāte tika veltījusi sevišķu uzmanību. Jo par nemēru asus viņa bija likusi tos trīt un tecināt, tik griezīgus, jānudien, ka griezīgāki laikam gan pasaulē nebija rodami. Tie bija tik plāni, tik asi, ka viegli ņemtu viscietāko bārdu, — tikai skūties vajadzētu ārkārtīgi piesardzīgi: pietiktu skutējam aizdomāties kaut mirkli vai nodrebēt rokai, un jau viņam būtu nodrošināta pagalam nepatīkama vāts. Tādi bija šie augļu nazīši — bīstami asi, mums jāteic bez aplinkiem: šķita, pietiek tuvināt asmenīti pirkstgalam, lai tūdaļ izsprāgtu asinis... Vai tas būtu viss, ko Mūta bija sagatavojusi? Ai nē! Vēl tur bija dārgs Kipras vīns no ostas, ugunīgs un salds, paredzēts desertam un pasniedzams reizē ar apelsīniem; skaistos, no kaldināta zelta un apgleznota, ar alvu vāpēta māla darinātos vīna biķerus pēc namamātes mājiena pat pirmos nolika priekšā viešņām akas pagalmā un pīlāru salonā tās pašas glītās kalpotājas, kurām augumu sedza vienīgi raibās gurnu jostas. Bet kam bija uzdots piedāvāt salas vīnu? Vai šīm glītulītēm? Nē, — bija nospriedusi namamāte, — tādējādi nedz cienastam, nedz pacienājamām dāmām netiktu parādīts pienācīgs gods; viņa bija devusi citu rīkojumu.

Mūta pamāja vēlreiz, un iznēsāti tika zelta āboli un brīnum jaukie nazīši. Ieraudzījušas kā vienus, tā otrus, viešņas jūsmīgi ievīterējās: viņas slavēja augļus, uzteica arī galda piederumu, pareizāk sakot, nazīšu glītumu, jo šo rīku galvenā īpašība vēl nebija atklājusies. Dāmas steidza mizot augļus, kārodamas nobaudīt saldās daiviņas, taču jau nākamajā mirklī atrāva skatienu no savas darbošanās un pacēla acis.

Atkal Mūt-em-eneta bija pamājusi, un nu viešņu priekšā iznāca pats dzērienu lējējs: tas bija Jāzeps. Ja gan, viņam kundze bija uzticējusi šo pienākumu un, kā jau nama pavēlniece, likusi pasniegt vīnu, tiesa, neatklājot, kādus priekšdarbus veikusi, tā ka Jāzeps ir nenojauta, cik pamācīga loma viņam lemta. Mūtai — mums par to šaubu nav — bija sāpīgi, šo to noklusējot, piešūt mīļotajam bārdu un tik utilitārā nolūkā izmantot jaunekļa daili, taču pārāk jau svarīgi šķita pamācīt draudzenes un izskaidrot tām savas sirdsjūtas. Tāpēc viņa uzlika Jazepam šo pienākumu — reiz, kad tas atkal, cik vien saudzīgi spēdams, bija atteicies gulties blakus, — bilzdama:

— Varbūt tādā gadījumā tu, Osarsif, vismaz neatteiksies pakalpot man parītdienas dāmu vakarā un pasniegt viešņām dzērienu — par apliecinājumu deviņkārt labā Alašijas vīna teicamajām īpašībām, kā arī tam, ka tomēr mazliet mani mīli un es šajā namā baudu cieņu, ja tas, kurš iecelts pār saimi, pats pacienā manas draudzenes.

— Protams, kundze! — viņš bija atbildējis. — Es darīšu to ar lielāko prieku un labprāt ieliešu vīnu, ja tāda ir tava vēlēšanās. Jo ar miesu un dvēseli esmu tavs un gatavs pakalpot tev it visā, tikai tai grēka darbā ne.

Un tā Rāheles dēls, Petepra jaunais namzinis, negaidot ieradās pagalmā ar apelsīnu mizošanu aizņemto dāmu vidū — ieradās baltā un smalkā svētku tērpā, nesdams košu mikēniešu izstrādājuma vīna krūku, sveicināja, nolēja zieda tiesu un, lēni apstaigādams pagalmu, sāka pildīt biķerus. Bet dāmas — tiklab tās, kurām jau bija gadījies redzēt viņu, kā arī citas, viņu ne reizi vēl neredzējušās, — vērodamas dzēriena pasniedzēju, ne tikai aizmirsa savu darbošanos, bet aizmirsās, tā sakot, arī pašas, nejēgdamas vairs neko citu kā vienīgi blenzt uz kalpu, toties viltīgie nazīši tikmēr paveica savu uzdevumu un blenzē-jas visas kā viena nejauki savainoja sev pirkstus, turklāt uzreiz ir nepamanīja šo misēšanos un nejaucību, tāpēc ka brūce, ko atstāj griezīgi jo griezīgi uztrīts asmens, pirmajā mirklī nesāp, it īpaši, ja cilvēks aizmirstas tiktāl, kā tobrīd bija aizmirsušās Enī draudzenes.

Šo tik bieži attēloto ainu daži pētnieki uzskata par likteņstāstam nepiederīgu apokrifu. Tam pamata nav; aina ir patiesa un no jebkura viedokļa ticama. Ja atceras, ka runa, no vienas puses, ir par tā apvidus skaistāko jaunekli, bet, no otras, — par pašiem asākajiem nazīšiem, kādi vien pasaulē rodami, kļūst skaidrs, ka citādi, tas ir, bez asins izliešanas, tas viss nemaz nevarēja beigties un ka sapņa iedvestā pašpārliecība, ar kādu Mūta visu to izkārtoja un paredzēja, attaisnojās pilnībā. Ar cietējas izteiksmi maskai līdzīgajā, drūmi kairajā sejā viņa nolūkojās pašas izraisītajā postā, asinsplūdos, kas klusi vērsās plašumā un ko šimbrīžam redzēja tikai viņa, tāpēc ka dāmas aizmirsušās, iepletušas acis, iekārīgiem skatieniem pavadīja jaunekli, kurš lēnām attālinājās pīlāru salona virzienā, kur, kā pamatoti secināja Mūta, notiks uz mata tas pats. Un tikai tad, kad mīļotais bija pazudis no redzes aploka, viņa, pārtraukdama klusēšanu, apvaicājās ļaunprātīgi bažīgā balsī:

— Sirsniņas manas, kas ar jums notiek, un ko jūs darāt? Jūs taču asiņojat!

Tā bija briesmīga aina. Nadzīgie nazīši vienai otrai bija iešņāpuši krietni dziļi, asinis ne tikai sūcās, tās pilsa, tās plūda, tās skrēja aumaļām; rociņas, visgarām notraipītas līdz ar zelta āboliem, mirka sarkanīgajā valgmē, tā lāsoja dāmām uz ceļgaliem, sārtoja košbaltās drānas, krājās tērpu krokās, pilēja gar kājiņām uz grīdas seguma plāksnēm. Kas tās bija par aimanām un žēlabām, kas tā bija par spiegšanu un acu pārgriešanu, kad dāmas pēc Mūt-em-enetas liekuļoti izbrīnītā iesauciena pamanīja nelaimi! Dažas, nevarēdamas noraudzīties asinīs, it sevišķi pašas savās, taisījās krist ģībonī un, tikai pateicoties cit-varsēklu eļļai un ožamiem flakoniņiem, ar kuriem skraidelēja apkārt glītās meičas, nezaudēja samaņu. Vispār tika darīts, kas neatliekami jādara, un itin drīz jau glītu-lītes iznēsāja ūdens bļodas, dvieļus, etiķi, šarpiju un strēmelēs saplēstus linautus, tā ka viesību telpa tobrīd atgādināja lazareti vai pārsiešanas punktu ■— kā šeit, pagalmā, tā ari pīlāru zālē, kurā Mūt-em-eneta iegriezās, lai pārliecinātos, ka ari tur viss pludo asinīs. Viena no vissmagāk savainotajām bija Renenūteta, liellopu pārziņa sieva, — nebija citas izejas, rociņu viņai vajadzēja uz laiku nomirdināt, uzliekot tai, dzeltenbālai, ciešu pārsēju un nošķirot to no ķermeņa dzīvības norisēm, lai apturētu asiņošanu. Ari Nes-ba-meta, Beknehonsa lauiene ar parupjo balsi, bija pamatīgi savainojusi roku. Augstās dāmas svētku tērps bija pagalam; viņa skaļi izkliedza lāstus, tikai nebija izprotams, uz ko īsti, divām meičām — vienai baltai, otrai melnai, ar jostām ap vidu — tikmēr mierinot un aprūpējot viņu.

— Visdārgā priekšniece un jūs, sirsniņas manas, — liekulīgi ieteicās Mūt-em-eneta, līdzko viešņas bija kaut cik nomierinājušās un sakopušās, — kā tas varēja notikt un atgadīties, ka jūs manā namā tā nodarījāt sev pāri un šis asiņainais starpgadījums aptumšo manu dāmu vakaru? Man, namamātei, ir neizturami neērti, ka šāda nelaime piemeklēja jūs manā pajumtē, tikai — kā tas kļuva iespējams? Nav izslēgts, protams, ka viena otra, mizodama augļus, iegriež sev pirkstā, taču ne jau visas reizē un daža līdz kaulam! Tas, cik man zināms, ir nedzirdēts gadījums, un diezin vai kaut kas tamlīdzīgs notiks otru reizi abu zemju sabiedrības dzīves vēsturē — vismaz jācer, ka šis būs vienīgais gadījums. Bet nomieriniet mani, mīļās, un pasakiet, kā varēja rasties tik netīkams stāvoklis!

— Lai paliek, — pārējo dāmu vārdā basā atbildēja Nes-ba-meta, — lai jau paliek, EntI, jo viss beidzās puslīdz ciešami, kaut arī sarkanais Sets sabojājis mums pēcpusdienas tērpus un viena otra vēl arvien nav atžirgusi pēc šādas asins nolaišanas. Nebēdājies! Tu neapšaubāmi gribēji tikai labu, un tava pieņemšana jebkurā ziņā ir fešenebla. Taču gaužām nepārdomāti, mīlulīte, tas tomēr bija, — runādama visu vārdā, es izsakos tieši, bez aplinkiem. Iedomājies kaut mirkli, kā tu justos mūsu vietā! Tu saaicini mūs, lai atklātu, kā radies tavs sagurums, pret kuru nelīdz nedz zāles, nedz plāksteris, un liec mums tik ilgi gaidīt, ka mēs jau kļūstam nervozas un, slēpdamas ziņkāri, mākslotā jautrībā tērzējam. Tu redzi, runādama visu vārdā, es neko nenoklusēju un nevajadzīgi neklīrē-jos. Tu liec kalpotājām servēt zelta ābolus — ļoti mīļi, ļoti slavējami,'pat faraons neēd tos katru dienu. Bet brīdī, kad mēs sākam tos mizot, tu pavēli mūsu jūtīgajā lokā parādīties šim vīna pasniedzējam, vienalga, lai kas viņš* būtu, kaut gan man šķiet, ka tas bija jūsu jaunais nam-' zinis, kuru ļaudis kā zemes, tā ūdens ceļā iesaukuši par «Nefernefru», un diezgan apkaunojoši, tiesa kas tiesa, ir tas, ka man, dāmai, gaumes un sprieduma ziņā atliek vienīgi piekrist dambju un kanālu ļautiņiem, taču šoreiz par gaumi nudien nav jāstrīdas, jo viņš no galvas līdz kājām ir debešķīgs puisis, bilde, ne cilvēks, un, tā kā jebkura jauna, kaut ari ne tik glīta vīrieša negaidīta ierašanās daudzu panervozu sieviešu vidū spēj izraisīt šoku, tu taču nevari gribēt, lai sieviete nenodreb un aiz aplaimo-tības vai neapraudās, ja acu priekšā pēkšņi uzrodas tāds dievpuisītis un, pieliecis krūku, pilda biķeri. Nē, nevar prasīt, lai tādā brīdī vēl atceras, ko pašreiz dara rokas, un piesargās, ka neiegriež pirkstā. Mūsu asiņošana sagādāja tev lielas neērtības un daudz klapatu, bet to pārmetumu, Enī ar iecienīto balsi, es tomēr tev aiztaupīt nevaru, ka šajā tik konfūzajā norisē vainīga esi tu pati, dodama sekojošus rīkojumus.

— Taisnība! — iesaucās Renenūteta, liellopu pārziņa sieva. — Tev, mīļumiņ, jāatzīst, ka pārmetums ir vietā, jo, aranžēdama visu šādi, tu izspēlēji ar mums joku, ko mēs vēl ilgi pieminēsim — ja ne ar dusmām, tad vienīgi tāpēc, ka savā neskartībā tu nedomāji neko ļaunu. Bet priekšniecei taisnība, tur jau ir tā nelaime, dārgumiņ, ka tev galīgi pietrūka saudzīgas apdomības un, ja spriežam taisnīgi, visa vaina par neērtībām, ko radīja asinssar-kanais starpgadījums, jāuzņemas pašai. It kā tu nesaprastu, ka tik plašas dāmu sabiedrības summārā sievišķība savukārt iedarbojas uz katru tās dalībnieci atsevišķi, vēl jo vairāk sakāpinot ikvienas jūtīgumu! Tādā lokā — un vēl kādā brīdī! — tu negaidīti liec ienākt vīriešu kārtas pārstāvim. Brīdī, kad mizo augļus! Kā lai tas, mīļā, spried pati, nebeigtos ar asins izliešanu! Ienākušais turklāt ir tieši šis dzērienu devējs, jūsu jaunais namzinis, dievpuisītis! Ieraugot viņu, man sajuka visi prāti, — es runāju tā, kā tas ir, un pasaku visu skaidri un gaiši, jo pašreiz ir piemērots brīdis un arī apstākļi ir tādi, ka aiz jūtu pārpilnības atraisās mēle un sirds. Es nu reiz esmu pasista uz visu vīrišķo, un, tā kā jums tas tāpat ir labi zināms, es vienīgi atgādinu, ka pazīstu ne tikai savu vīru, ragulopu direktoru, vīrieti labākajos gados, bet arī kādu miesassargu virsnieku un jauneklīgu Honsa tempļa kalpu, kurš kalpo arī man, — it kā jūs nu nezinātu! Bet tas, tā teikt, nekavē mani turēt acis vaļā, ja runa ir par stipro dzimumu, un katrā vīrietī saskatīt kaut ko dievišķu, — mana vājība turklāt ir vīna ielējēji. Vīnlējim allaž piemīt kaut kas dievišķs vai dievu mīlulim radniecīgs, — es nezinu, kāpēc man tā liekas, laikam tam sakars ar viņa darbošanos un kustībām. Un te vēl uzrodas šis Nefertēms un zilais lotoss, šis sprigacis ar savu krūku, — mīļās, es biju beigta! Man nešaubīgi likās, ka redzu dievu, un aiz svētlaimes es vairs nejutu zemi zem kājām. Es nenolaidu acis no viņa un aizsapņojusies iecirtu nazīti pirkstā līdz kaulam, un asinis man plūda straumēm, bet es to nemanīju — tik aizmirsusies biju. Taču tā ir tikai pusbēda, es nešaubos, ka, līdzko atkal mizošu augļus, no jauna iešņāpšu sev rokā līdz kaulam, tā ka visprātīgāk man turpmāk vispār neēst augļus, kaut tie man ļoti garšo, — redzi nu, dārgumiņ, ko tu, izrīkodamās tik neapdomīgi, esi pastrādājusi!

— Jā, jā! — vienā balsī iesaucās dāmas, tiklab tās, kas uzkavējās akas pagalmā, kā arī pārējās, kuras, izdzirdu-šas, ka runā Nes-ba-meta un Renenūteta, bija atnākušas no pīlāru salona. — Jā, jā! — sauca citas caur citu gan augstas, gan zemas balsis. — Tā tas ir, tā bija, runātājām ir taisnība, ieraudzījušas dzērienu devēju, mēs tik ļoti apjukām, ka gandrīz sagraizījām sevi līdz nāvei, un, nepateikusi mums sava savārguma iemeslu, kā tiki solījusies, ielūgdama mūs, tu izspēlēji ar mums ļaunu joku!

Bet tad runāt sāka Mūta skaņā un dziedošā balsī un sauca no visa spēka:

— Vientieses! — viņa sauca. — Es ne tikai pateicu, es parādīju jums sava nāves saguruma un posta cēloni! Pavērojiet taču arī mani, kā, acis iepletušas, vērojāt viņu! Jūs redzējāt jaunekli tikai dažus sirdspukstus ilgi un jau aizmirsdamās gandrīz padarījāt sev galu, tik stipri savainodamas sevi, ka vēl aizvien esat bālas aiz asinssarkanās nelaimes, kurā jūs iegrūda viņa āriene. Bet man lemts vai ļauts skatīt viņu vaigā ik dienu, ik stundu — ko lai es iesāku postā, kam gala nav? Es jautāju jums: kur man likties? Jo šis zēns — jūs, neredzīgās, kuras es veltīgi padarīju redzīgas, — šis mana laulātā drauga nama pārvaldnieks un dzērienu pasniedzējs ir mans posts un negals; ar savām acīm un lūpām viņš nobūris mani līdz nāvei, un tikai viņa dēļ, ak, māsas, es leju savas sārtās asinis un žēlabās nomiršu, ja viņš tās nenomierinās. Jūs, tikko ieraudzījušas viņu, jau savainojāt sev pirkstus, bet man mīlestība uz viņu tik dziļi ievainojusi sirdi, ka no-, asiņoju visa!

Tā, aizlūstot daiļskanīgajai balsij, sauca Mūta un, drudžaini šņukstēdama, atkrita krēslā.

Var iedomāties sievišķi svētdienīgo satraukumu, kāds pēc šīs atzīšanās pārņēma draudzeņu kori! Uzzinājušas satriecošo jaunumu, ka Mūta iemīlējusies, dāmas sarosījās uz mata tāpat, kā pirms tam bija sarosījušās Tabubū un Mē-en-vesehta, un izturējās pret jūtu piemeklēto pēc šo abu parauga: aizkustinātas sastājās viņai apkārt, gvelzdamas cita caur citu, te apsveica, te žēloja un glāstīdamas mierināja viņu. Taču skatieni, kurus draudzenes pārmija Mūtai aiz muguras, kā arī vārdi, ko tās pačukstēja cita citai ausī, pauda arī gluži citādas jūtas, nevis sirsnīgu iežēlu vien, proti, ērcīgu vilšanos, ka tik vien tās nelaimes un ka visas šīs pretenciozās skumjas izraisījusi gluži ikdienišķa iemīlēšanās nama kalpā, — pauda slēptu Jaun-vēlību un visām sievietēm kopīgu greizsirdību, taču vispirmām kārtām — prieku par otras nelaimi, par to, ka arī lepno un neskarto Mūtu, mēnesšķīsto Amuna līgavu, vecākos gados tomēr piemeklējusi tā pati liga, turklāt piemeklējusi visordinārākajā veidā, liekot neprātīgi iemīlēties glītā vergā, — pauda gandarījumu, ka viņa, neprazdama slēpt savas jūtas un bezpalīdzīgi vaimanādama: «Kur man likties?» — atzīstas savā krišanā līdz visām kopīgam līmenim. Tas glaimoja draudzeņu godkārei, kaut arī viņas skaidri nomanīja, ka šajā atklātībā un publiskajā grēksūdzē vēl arvien jaušas agrākais augstprāts, vēlēšanās, lai visparastāko norisi — tāpēc vien, ka ar to saskārusies Mūta, — uzskata par ārkārtēju notikumu, pasaules mēroga kataklizmu, un tas, protams, savukārt kaitināja draudzenes.

Bet, kaut arī to visu, starp citu, pauda skatieni, kurus slepeni apmainīja dāmas, sajūsma par šo sensāciju, par šo apburošo augstāko aprindu skandālu tomēr bija pietiekami liela, lai viņas, neviltoti, no sirds juzdamas līdzi piemeklētajai māsai, sieviešu iejūtībā drūzmētos ap namamāti, apkamptu Mūtu un, nebeidzami tarkšķēdamas, mierinātu un apsveiktu viņu, bet jaunekli, kam bijis lemts modināt šādas jūtas savas pavēlnieces sirdī, teiktu laimīgu.

-—Jā, mīļā Entī, — viņas čaloja, — tu vedi mūs pie prāta, un mēs pilnīgi saprotam, ka mīlošai sievietei tas vis nav nieks, ja tai diendienā piespiedu kārtā ļauts re-

dzēt tādu dievpuisīti, — vai kāds brīnums, ka šādos apstākļos arī tev beidzot zudis sirdsmiers! Šitāds laimes luteklis! To, kas gadiem ilgi neizdevās nevienam, viņš paveicis savā jaunības pievilcībā un tev, svētā, saviļņojis sirdi! Viņam tas ne sapņos nevarēja rādīties, taču sirds aizspriedumu nepazīst, tā netaujā nedz pēc kārtas, nedz stāvokļa. Nedz viņš ir nomarha atvase, nedz virsnieks vai slepenpadomnieks — viņš ir tikai tava vīra namzinis un tomēr atmaidzinājis tavu sirdi: tas ir viņa gods un augstais stāvoklis, bet apstāklis, ka jauneklis ir svešzemnieks, aziāts, tā sauktais ebrejs, piešķir visam pikantu nokrāsu, pat īpašu šiku. Mums ir prieks, dārgā, un sirds dziļumos mēs atviegloti nopūšamies, uzzinājušas, ka tavām bēdām un tavam savārgumam nav cita iemesla kā vien patika uz šo skaistuli! Piedod, ja, nebaiļodamās vairs par tevi, mēs sākam baiļoties viņa dēļ; un kā lai nebaiļojas, ka viņš aiz pagodinātības nesajūk prātā, — viss cits mums īpašas bažas nerada.

— Ak, — iešņukstējās Mūta, — ja jūs zinātu! Bet jūs neko nezināt, un es zināju, ka jūs arī tad vēl neko nezināsiet un nebūsiet sapratušas, kad atvēršu jums acis. Jo jums nav ne jausmas, kas tas par cilvēku un ko nozīmē tā dieva greizsirdība, kuram viņš kalpo un kura rotu nes, juzdamies par augstu, lai nomierinātu asinis ēģiptietei, un savā sirdī neatsaukdamies maniem aicinājumiem! Ak, māsas, jūs rīkotos pareizāk, nebēdādamās par viņu pārlieku lielā pagodinājuma pēc, kas viņam ticis, bet visas raizes veltīdamas man, savai draudzenei, kuru jaunekļa dievišķā nepieejamība lēmusi nāvei!

Te nu draudzenes apbēra viņu ar jautājumiem, lūgdamas paskaidrot tuvāk un sīkāk, kas tā tāda par nepieejamību, jo neticēja pašas savām ausīm, dzirdot, ka vergs vis nesajūk galvā aiz pagodinājuma, bet, gluži otrādi, atsakās mīlēt pavēlnieci. Skatieni, kurus pārmija viešņas, pauda, tiesa kas tiesa, arī ļaunprātīgas aizdomas, ka viņu Enī, iespējams, skaistulim liekas par vecu un šis vienīgi tāpēc aizbildinās ar savu ticību, ka Petepra laulene šo neiekvēlina; viena otra, glaimodama sev, pat nosprieda, ka viņa jau nu gan iekvēlinātu kalpu; virsroku dāmu vidū tomēr guva neviltots sašutums par verga svešzemnieka ieciršanos, un Nes-ba-meta, ordeņa priekšniece, pirmā pacēla balsi un basā pavēstīja, ka šai sakarā aizbildināšanās atzīstama par skandalozu un nepieļaujamu.

— Kā sieviete, mana dārgā, es esmu tavā pusē, — viņa teica, — un jūtu tev līdzi tavās bēdās. Turklāt šim gadījumam, manuprāt, ir politiska piegarša, aizskartas ir arī tempļa un valsts intereses, jo šā smurguļa (piedod, es zinu, tu mīli viņu, un dēvēju viņu tā vienīgi aiz taisnām dusmām, nevis tādēļ, lai aizvainotu tavas jūtas) — šā pienapuikas tītība un spirināšanās, viņa liegšanās dot tev savas jaunības nodevu neapšaubāmi kaut kādā ziņā apdraud valsts drošību un kvalificējama aptuveni tāpat, itin sazin kāds tur Retenes vai fenehiešu zemes pilsētbaāls sadumpojies atteiktos maksāt meslus Amunam, tā ka uz turieni nekavējoties būtu jānosūta soda ekspedīcija pat tai gadījumā, ja piedzenamā tribūta nepietiktu, lai segtu karagājiena izdevumus, — ka tik neciestu Amuna gods. Tā, lūk, mana mīļā, es raugos uz tavām bēdām un, atgriezusies mājās, šo tik kraso kenaniskas dumpības gadījumu tūlīt apspriedīšu ar savu vīru, visu Augšēģiptes un Lejasēģiptes kulta kalpu priekšnieku, un pajautāšu viņam, kādi šoļi, pēc viņa domām, būtu sperami, lai šādām nekārtībām darītu galu.

Ar to tad arī, dāmām atvadoties un visā kaklā tērga-vājot, beidzās izdaudzinātās viesības, kas šeit beidzot atainotas atbilstoši to patiesajai norisei; galvenokārt pateicoties tām, Mūtai izdevās panākt, ka valodas par viņas nelaimīgo aizraušanos aplidoja visu pilsētu; tā bija veiksme, kas šad tad īsos prāta apskaidrības brīžos iedvesa šausmas, taču, no otras puses, arvien vairāk izvirstot jūtām, radīja skurbu gandarījumu: mīlētāji lielākoties uzskata, ka viņu jūtām netiek parādīts pienācīgs gods, ja par tām kaut vai zobgalīgi, kaut vai ar izsmieklu nerunā visa pasaule; tās noteikti jākar pie lielā zvana. Bez tam draudzenes — pa vienai vai vairākām kopā — tagad bieži apmeklēja slimnieci, lai apvaicātos, kas jauns viņas bēdās, mierinātu sirdzēju un dotu tai padomus, kuri tomēr bija tik aplami un liecināja par tik dziļu patiesās, gluži īpašās situācijas neizpratni, ka Mūtai atlika vien paraustīt plecus un atmest: «Ak, bērni, jūs mēļojat vienā mēļošanā un pamācāt mani, bet pašas neko nejēdzat, — šis ir ārkārtējs gadījums!» — par ko Veses dāmas savukārt pukojās, pēcāk spriezdamas savā starpā: «Ja viņa domā, ka> mums tas nav saprotams, ka tas, proti, ir kaut kas pavi-sam īpašs, mums neizdibināms, lai tura muti un neklāsta mums savus kreņķus!»

Kādu dienu pats personiski — ar sardzi priekšā un aiz muguras — savās nestuvēs Potifara sievu namā ieradās Amuna Augstais priesteris, dižais Beknehonss, kuru sieva bija informējusi par šo negadījumu un kurš nebūt nebija noskaņots izturēties pret to nevērīgi, gluži otrādi, nelokāms vērtēja to visaugstāko interešu gaismā. Izriezis krūtis, izslējis zodu, piesavināto leoparda ādu pārmetis pāri mugurai, varenais plikgalvis, paša dieva valstsvīrs, platiem soļiem lāpādams šurpu turpu Mūtas lauvas zviļņa priekšā, pamācīgi teica: nekādi šauri personiski vai morāli apsvērumi neesot izšķirīgi nozīmīgi, apcerot norisi, kas no tikumu stingrības un sabiedriskās kārtības viedokļa, pats par sevi saprotams, izraisot nožēlu, taču, ja jau ar to jāsastopoties, esot jānoved galā, vadoties pēc būtiskākiem atzinumiem. Kā garīdzniekam, dvēseļu ganam un tikumu svētbijas sargam, vienlīdz arī krietnā Petepra draugam un tādam pašam galma aprindu pārstāvim, viņam, Beknehonsam, esot jānosoda Mūta par uzmanību, ko tā veltījusi kādam jauneklim, un jāiebilst pret vēlmēm, kuras šis jauneklis viņā modinājis. Taču svešzemnieka iecirtība, tā liegšanās maksāt meslus esot aizskaroša templim, kurš Amuna vārdā prasot, lai šis jautājums iespējami ātrāk tiktu nokārtots. Tāpēc viņš, Beknehonss, nepavisam nerēķinādamies ar to, kas pašam šķiet vēlams vai nosodāms, liekot pie sirds Mūtai, savai meitai, un stingri pavēlot viņai darīt visu iespējamo, nevairoties arī galēja soļa, lai pakļautu spītnieku — ne jau savas patikšanas pēc, kaut savs labums, tiesa, bez viņa, Beknehonsa, piekrišanas, atlēktu arī viņai, bet tempļa interešu vārdā; nepieciešamības gadījumā pret kūtro jaunekli esot vēršami piespiedu līdzekļi.

Tas, ka šāds reliģiska rakstura norādījums un augstāks pilnvarojums spert kļūmu soli Mūtai klusībā bija pa prātam un ka viņa tajā spēja saskatīt apstiprinājumu nostājai, ko pati ieņēma pret jaunekli, mūs apbēdina un nepārprotami parāda, cik tālu viņa bija nonākusi — tā pati sieviete, kura pavisam nesen, spriezdama atbilstoši savai civilizētības pakāpei, pašas mūža laimi un postu saistīja ar mīļotā dvēseles izvēles brīvību, taču tagad, bezcerīgi iemīlējusies, bija kritusi tik zemu, ka doma par reliģiski policejiskiem piespiedu līdzekļiem pret kvēli iekāroto viņā izraisīja sava veida izmisīgu, pat slimīgu prieku. Jā, viņa bija nobriedusi Tabubū zintīm.

Taču arī Jāzepam Amuna tempļa nostāja nepalika apslēpta; neviena sprauga, nedz žmauga viņa uzticamajam

Bet-em-hebiņam nebija bijusi par šauru, lai, dižajam Bek-nehonsam apciemojot Mūt-em-enetu, nenolīstu tajā un, spicējot smalkās pundura ausis, slepus nenoklausītos priestera pamācības, kuras viņš uz karstām pēdām atstās-tlja savam aizbilstamajam. Iepazītas tās jo stiprāku vērta Jāzepa pārliecību, ka šeit darīšana ar cīniņu un spēku pārbaudi Amuna dižvaras un dieva tā kunga starpā un ka nekādā gadījumā un ne par^kādu maksu, lai ciktāl šāda nepieciešamība neatbilstu Ādama iekārīgajām vēlmēm, tas kungs, viņa dievs, šajā cīniņā nedrīkstēja kļūt zaudētājs.

KUCE

Tā Mūt-em-eneta, lepnā dižcilte, arvien vairāk izvirstot pašas jūtām, savās šaubās un mīlas mokās pazemodama sevi, beidzot piekrita rīcībai, kuru pavisam nesen tik cieņpilna bija noraidījusi, un, nolaizdamās līdz kušietes Tabubū līmenim, bija ar mieru nodoties negodīgām, slepenām izdarībām, proti, iemīlināšanas, tas ir — piebur-šanas nolūkā nest upura ziedu pretīgai pazemes dievībai, ko pati nedz pazina, nedz vēlējās pazīt, — Tabubū dēvēja to par «Kuci», un kundzei ar to pietika.

Šo pusnakts rēgu — negantu megēru, šķiet, tīro bries-mekli, — nēģeriete, prasmīga piebūrēja, solīja apvārdot, noskaņot labvēlīgi pavēlnieces vēlmēm, un Mūta galu galā bija ar to mierā — par zīmi, ka atteikusies no mīļotā dvēseles un priecāsies vai, kaut arī ne gluži priecāsies, vismaz būs skumji gandarīta, ja savās skavās turēs vienīgi mīļotā ķermeni, tātad siltu līķi; jo buroties un piezavejot, protams, otra rokās var nodot tikai miesu, tas ir, līķi, nevis dvēseli piedevām; un jāieslīgst visai dziļā bezcerībā, lai samierinātos ar to un domu, ka mīlas alkas galvenām kārtām remdē miesa un ka bez dvēseles ar dievu uz pusēm var iztikt, bet iztikt bez miesas nav iespējams, lai cik nožēlojams būtu mierinājums, ko spēj sniegt līķis.

Tam, ka Mūt-em-eneta beidzot piekrita gumijas zelētā jas atpalicīgajam priekšlikumam un vairs neliedzās kopā ar Tabubū laumēt, starp citu, bija sakars ar viņas ķermeņa satversmi, ar tā raganīgumu, ko pati, kā mēs jau redzējām, visnotaļ apzinājās, saskatīdama šīs pārmaiņas uzkrītošajās pazīmēs gluži vai kārtas piederības ap-

liecinājumu un juzdamās aicināta apstiprināt šo piederību ar darbiem. Jāatceras, ka Mūtas jaunais ķermenis bija mīlas, proti — sāpīgi alkaina sievišķības kāpinājuma veidots un radīts, tāpat kā viss raganiskais būtībā nav nekas cits kā slimīgi saasināta un pārspīlēta, izaicinoši valdzinoša sievišķība; no sacītā tad arī izriet ne vien tas, ka raganas mūždien galvenām kārtām un vai vienīgi bijušas sievietes, turpretī ragaņi tikpat kā nav sastopami, bet, dabiski, arī atzinums, ka mīlai raganošanā allaž bijusi izcila loma, ka tā laiku laikos bijusi jebkuru raganisku izdarību viduspunkts un ka īsteni pieburšana uzskatāma par it visas maģijas patieso satvaru un pamatnozari.

Zināmas izlaidības pazīmes Mūtas ārienē, uz kurām mēs, ievērodami nepieciešamo smalkjūtību, jau bijām spiesti norādīt, iespējams, pastiprināja viņas vēlēšanos — savā ziņā pēc pašas izjūtām — pat vēlējumu pesteļot, atļaujot Tabubū ķerties pie apšaubāmā upurēšanas un pie-zavēšanas rituāla, jo tā dievbūtne, pie kuras vajadzēja griezties, pēc nēģerietes izteikumiem, bija pati izlaidība, dievišķa izlaidene un izlaideņu dievība, it visu ar izlaidības jēdzienu saistīto priekšstatu augstākais apkopojums un iemiesojums, pretekle, kurai tīk viss netīrais, — izlaideņu izlaidene. Tādas dievības pastāv, tām ir jāpastāv, jo pasaulei ir arī savas derdzīgās puses, kas, dubļiem un asinīm noskretušas, dievišķošanai, šķiet, neliekas īsti piemērotas, taču, tāpat kā acīm tīkamākās, nevar palikt bez priekšstāvjiem un mūžīgas pārstāvības, tā sakot, bez garīga iedzīvinājuma vai iedzīvināta garīguma; dievības jēdziens un vārds reizēm iemanto riebīgu saturu, un kundze un kuce top viens, — runa taču ir par kuču kuci, kurai kundzenes un kundzības raksturs būtiski piederīgs, — un to netīras izlaidības iemiesojumu, ko Tabubū dzīrās piesaukt palīgos, viņa tad arī tiešām dēvēja par «cienīto Kuces kundzēni».

Melnādainā verdzene uzskatīja par savu pienākumu brīdināt Mūtu, ka iecerētā pasākuma savdabīgā norise neatbildīs dižciltīgās dāmas augstāko aprindu dzīves pieredzei; viņa atvainojās jau priekšlaikus, ka pats rituāls nekāds smalkais nebūs, un lūdza pavēlnieci lietas labā šo feizīti pieciest rupjo toni, bez kura diemžēl nevarot iztikt, tāpēc ka «cienītā Kuces kundzene» nedz zinot, nedz saprotot citu valodu un, nerunājot bezkaunīgi, ar to vienoties neesot iespējams. Rituāla norise neizceļoties ar tīrību, — viņa piesardzīgi darīja zināmu, — dažas upura

piedevas esot gaužām neapetītlīgas, un ari bez lamuvārdiem un plātības nekas nebūšot panākams; lai pavēlniece ar to rēķinoties un nedusmojoties vai, ja ari apskaišoties, neizrādot dusmas, jo tieši ar to tāds vardarbības akts jau atšķiroties no viņai ierastās kalpošanas dieviem, ka norisot nežēlīgi, bezkaunīgi un šaušalīgi, turklāt ne pēc cilvēka gribas un patikšanas; upurēšanas raksturu — gluži vienkārši — nosakot sauktās un ierasties piespiestās dieves — Kuces kundzenes iedaba; piesaucot šo dievību, katrā ziņā jāizturoties piedauzīgi, pašas dieves galējā izlaidība nosakot rituāla neizbēgami zemo līmeni. Turklāt izdarībai, kuras vienīgais mērķis esot pakļaut mīlas varai miesu, piemetināja Tabubū, īpaši smalks tonis jau arī nepiederoties ...

Izdzirdusi tādus vārdus, Mūta nobāla un iekoda lūpā — pa pusei aiz šausmām, ko tie viņai, civilizētai būtnei, iedvesa, pa pusei aiz niknuma uz šo slampu, kura pati tikmēr plijās viņai virsū, līdz uzspieda jaunekļa pieduršanas zavestu, bet, saņēmusi piekrišanu, aizvainojoši lika noprast, cik nicināma ir šāda rīcība. Tā ir veca patiesība, ka pavedinātāji, proti, ļaudis, kas cenšas pazemot otra cieņu, laimīgi panākuši savu, vēl biedē un izsmej upuri, pēkšņi spriezdami nievīgi par pavēstā jauno, pagaidām neierasto stāvokli. Lepnums tādā reizē liedz izrādīt bailes un apjukumu, un cilvēks atbild: «Lai notiek kas notikdams, — izlēmis uzklausīt tevi, es zināju, ko daru.»

Uz to pusi izteicās arī Mūta, spītīgi pauzdama sākotnēji pašai galīgi svešo apņēmību pieburot uzveikt jaunekli.

Pāris dienu viņai vajadzēja paciesties: pirmkārt, tāpēc ka melnajai zintniecei bija veicami daži priekšdarbi un neba visas upurēšanai nepieciešamās piedevas bija pa rokai — ne vien tādas baisas un ne jau uzreiz iegūstamas mantas kā bojā gājuša kuģa stūre, karātavu šķērsis, iemudējusi gaļa, ar nāvi sodīta ļaundara kāja vai roka, bet, galvenais, ari Jāzepa matu šķipsna, pie kuras Tabubū izdevās tikt ar viltu, uzpērkot pirtsnama bārddziņus; otrkārt, bija jānogaida, līdz Mēness būs pilnatnē, lai jo drošāk un ar jo lielākām izredzēm uz panākumiem dairī-tos, visā spēkā iedarbojoties divatnējam — attiecībā pret sauli sievišķajam, attieksmē pret zemi vīrišķajam spīdeklim, kurš, pateicoties šai divatnībai, garantēja zināmu Visuma vienību un tādējādi noderēja par vidutāju starp mirstīgām un nemirstīgām būtnēm. Kopā ar Tabubū, upura nesēju zintnieci, un viņas klienti — pavēlnieci Mūtu vardarbības aktā bija jāpiedalās kādai moru skuķei, izpalīdzei, un blakussievai Mē-en-vesehtai, kundzes pavadonei. Par darbības vietu izraudzīja sievu nama lēzeno jumtu.

Gaidīta ar baiļošanos vai karsti ilgota, vai arī baiļojoties alkta, degot aiz nepacietības un kauna, reiz klāt ir jebkura diena un, atnesusi sev līdzi to, kam bija jātop, kļūst par mūža dienu. Tā pienāca ari lielā, cerību spārnotā Mūt-em-enetas krišanas diena, kurā viņa, ciezdama negantas mokas, ielaidās ar sevis necienīgām varām un nodeva savu civilizētības pakāpi. Jo tad, kad gaidot un ciešot bija aizvadītas dienas stundas, tāpat kā pirms tam bija aizvadītas dienas, kad saule bija nogrimusi aiz apvāršņa, tās pēcnāves slava zudusi un mēness, milzum liels, pakāpies pār tuksnesi, ar savu aizgūto mirdzumu nomainījis lepni neviltoto gaismu, kas izdzisusi, spožo saules dienu aizstādams ar savas apšaubāmās maģijas bāli sāpīgo spīgu, kad tas, pamazām kļūdams arvien mazāks, bija pacēlies izplatījuma augstumos, dzīvība pierimusi un Potifara saime, sarāvusies čokurā, miermīlīgi dusēja, pieplakusi pie sapņa krūts, — beidzot klāt bija bridis, kad četras sievietes, kas, sataisījušās veikt slepenu darbu, vienīgās vēl negulēja, varēja tikties uz jumta, kur Ta-bubū ar izpalīdzi jau visu bija sagatavojušas upura nešanai.

Dodamās augšā pa kāpnēm — vispirms pa tām, kas veda no akas pagalma uz zemo nama augšstāvu, bet no turienes pa citām — šaurākām, pa kurām varēja izkļūt uz jumta, — Mūt-em-eneta (ap pleciem viņa bija apsviedusi baltu apmetni un rokā turēja degošu lāpu) tā steidzās, ka blakussieva Mē — arī ar lāpu rokā — gandrīz netika viņai līdzi. Iznākusi no guļamistabas, Enī, turēdama gaismekli augstu paceltu, uzreiz bija metusies skriet; viņa skrēja, atgāzusi galvu, stīvi raudzīdamās uz priekšu, muti pavērusi, ar labo roku pacēlusi tērpa malu.

— Kur tu tā drāzies, mīļā? — čukstus jautāja Mē. — Tev vēl aizsitīsies elpa, es baidos — tu paklupsi, nesteidzies jel un pieskati liesmu!

JBet Petepra pirmā un īstenā aprauti attrauca:

Man jāsteidzas, man jāskrien, man jādirbj, ko kājas nes, un bez elpas jādrāžas pa kāpnēm, neturi mani, Mē, tāda ir gara pavēle, tā tam jābūt, skriešus mums jātiek tur augšā!

Elsdama, acis iepletusi, viņa izgrūda šos vārdus, tik strauji vēcinādama lāpu, ka no darvotajām pakulām pašķīda dzirkstis, un, tikpat aizelsusies, pavadone pārbijusies tvēra pēc grīļīgā lāpas kāta, lai viņai to atņemtu, taču Mūta turējās pretī, un briesmas kļuva vēl jo lielākas. Tas atgadījās uz augšējām kāpnēm, ceļā uz jumtu, un cīkstēdamās Mūta tiešām paklupa un būtu pakritusi, ja Mē viņu nebalstītu; un tā — apkampušās, vēcinādamas lāpas, viņas klupšus krišus izspraucās pa šauro griestu lūku un izkļuva uz naksnīgā jumta.

Sejā iesitās vējš, un dzirdama kļuva priesterienes balss; viņa aizsmakusi izrīkoja palīdzi. Sākot ar šo brīdi, Tabubū nepieklusa ne mirkli — gvelza vienā gvelšanā, plātīgi, patvarīgi, rupji izkliedza pavēles, un, viņai bra-manējoties, mēnesnīcas baltinātajā tuksnesī austrumos iekaucās šakāļi un, sirodams kaut kur tālu, dobji un draudīgi ierēcās lauva. Vējš pūta no rietumiem, no dusošās pilsētas un upes puses, kuras ūdeņi augstā spīdekļa gaismā sudrabaini zviguļoja, — no Mirušo krasta un turienes kalnu puses. Iežvīkstēdamies tas aizķērās vakarpusē atvērtajās vēdlūkās te, augšā, dēļu pajumēs, pa kurām namā iekļuva vēsums. Uz jumta bija arī pāris konusveida labības tvertņu, taču šonakt bez ierastajām aprīcēm šeit netrūka visvisādas mantības — paredzētās ceremonijas piederumu, arī tādu, kuru dēļ vējš šķita visai vēlams, jo tiklab uz trijkājiem, kā arī jumta seguma zilnēja iepuvusi gaļa, no kuras, līdzko vējš pierima, degunā iesita smirdoņa. Arī visu citu rituālam pagādāto samanītu un ar iekšēju redzi sazīmētu pat neredzīgais vai cilvēks, kurš nekam nepievērš uzmanību un neko nevēlas redzēt,_ kā Mūt-em-eneta, kas visu laiku — gan tagad, gan vēlāk — atkārtu apakšlūpu, puspavērtu muti, plati iepletusi acis, ieslīpi blenza augšup — tukšumā. Tikmēr melnā Tabubū, izmetusies kaila līdz jostas vietai, sirma, vējam plivinot pinkas, zem izlaidīgi nokarenajām krūtīm apsējusies kazādu (tāpat kā jauniņā izpalīdze), uzskaitīja visu apkārt redzamo, bez apstājas virinādama muti, kurā vientuļi rēgojās tikai smailie sānzobi, un, klaigādama kā tirdziniece, skaidroja, kā kuru mantu sauc un kam tā domāta.

— A, klāt tu esi, sieva! — viņa rosīdamās un rīkodama noteica, pamanījusi kundzi, kura zvāļodamās iznāca uz jumta. — Esi sveikta, aizstāvības lūdzēja — noniecinātā, nelaimīgā slāpēja, piesta, no kuras atteikusies piestala,

mīlas pārņemtais meitieti, — nāc šurp pie pavarda un ņem, ko tev dod! Paņem saujā kriksīti sāls, aiz auss aizspraud laura zariņu un sēdi te, līdzās pavardam, uz kura vējā pland liesma; tā pland tavā labā, grūtpūte, — pland, lai zināmās robežās tev taptu līdzēts.

Es runāju! Es jau runāju teitan uz jumta, vēl iekams tu atnāci, un valdīju kā jau priesteriene. Tagad es turpinu, runādama prasti un ērdavi, jo, cīkstoties ar šo te, klīrība nav vietā un itin viss nekautri jāsauc īstajā vārdā, tāpēc arī tevi, lūdzēju, es skaļi saucu par alkatu un atraidītu skribasti. Vai tu jau sēdi — sāls kriksīti saujā, laura zariņu aiz auss? Un tava draudzene arī? Tad sākam, priesteriene un ministrante! Jo viss gatavs mielastam — kā rotājumi, tā gardu gardās veltes.

Kur galds? Tas ir tur, kur tam jābūt, iepretī pavardam, piedienīgi pušķots ar lapotiem zariem, efeju vītnēm un graudzālēm, tās viņai, piesauktajai un jau tuvajai, pa prātam — apvalka tumsa, kas apņem miltainos graudus. Tāpēc vārpu vainagi rotā galdu un paliktņus, uz kuriem vilinoši smako cienasts... Vai satrunējusī stūre atslieta pret galdu? Atslieta, kā tad, ka atslieta... Bet otrā pusē galdam — kas nolikts tur? Krusta šķērsis, aiz kura paaugstina ļaundarus, — tas stāv tur, godinot tevi, nešķīstā, kas tu pieķeries visam nekrietnajam un peļamajam, — par vilinājumu tev tas atgāzts pret galdu... Bet kur tad pats pakārtais, ko lustināt tevi, — kaut kumosiņš pakārtā, kaut pirksta galiņš, kaut auss ļipiņa? ... Velti tu bēdā! Rau, starp jaukajiem zemes piķa pikučiem galdu grezno sapuvis pirksts un skrimšļaina auss no nelieša galvas — vaska bālumā sarecējušām asinīm noskretusi — tev, nešķīstene, par ēsmu un īsti pa zobam ... Bet tie tur spīdīgo matu kumšķīši uz upurgalda, abi vienā krāsā, — tie vis nepieder slepkavniekam, tie ir no citām galvām — vienas tuvas, otras tālas, taču te mīlīgi salikti vienuviet, un tīkams būs upura smārds tavām nāsīm, ja tu, nakts-biedēkle, kuru mēs aicinām, mums palīdzēsi! ...

Bet nu klusu, neviens lai ir neiepīkstas! Pie pavarda sēdošajām skatīties uz mani, citur nekur, jo nav zināms, no kuras puses šī lavīsies klāt. Lai valda upura klusums! Nodzēs arī šo lāpu, merga! ... Tā, tā ... Kur abpusgriezī-gais nazis? Te tas ir ... Un krancis? Vēl tas guļ man pie kājām, pēc izskata hiēnas kucēnam rada, sasietām ķepām, notītu mitro purnu, ko suņi tik labprāt bāž katrā mēslā... Dod vispirms asfaltu! Melniem kārniem veicīgā

zintniece met to ugunī, lai svina pelēkie dūmi smagi veļas pretī tev, lejas kundzene! ... Tagad šurp slakāmā upura krūkas pareizā secībā: ūdeni, govs pienu, alu, — es izleju vienu, es izgāžu otru, es ziedoju dievei. Tai dzersī, tai paltī, tai burbuļojošā žurgā nu mirkst manas melnās kājas, man taisoties upurēt suni, — pretīgs upu-ris, ne mūsu izraudzīts; mēs zinām tikai vienu: nav cita, kas tev patiktu labāk.

Dod šurp to ošņu, to piedauzīgo šņukātāju — un rīkli pušu! Uzšķēržam vēderu, mērcam rokas kūpošajās iekšās, no kurām mēness nakts dzestrumā pret tevi kūp garaiņi. Asinīm notraipītas, ķidām aplipušas es paceļu tavā priekšā savas zintnieces rokas, padarījusi tās par tavu līdzību. Sveikdama svētbijā, kā pieklājas, visu spīganu barvedi, es aicinu tevi nobaudīt upura maltīti! Šobrīd vēl pieklājīgi un svinīgi mēs lūdzam visžēlīgi neatraidīt cienastu un šīs gardu gardās veltes. Vai tev labpatīk uzklausīt mūs?... Citādi — ņem vērā! — priesteriene parādīs savu varu un zinoša piespiedīs tevi darīt, kas darāms. Tuvojies! Tuvojies mums, vienalga, vai esi izlīdusi no cilpas vai žņaugusi dzemdētāju, vai apmīļojusi pašnāvnieces — visa vēl asinīs —, vai no kukaiņu ciema nākdama, kur māņojies, grauzdama līķus, vai, krešķu vilināta, esi atvilkusies no krustcelēm, kur tvīkdama slimīgā kārībā kriti ap kaklu pakārtam bezgodim ...

Vai pazīstu tevi, vai tu ieraugi pati sevi, dzirdot, ko saku? Vai, cīnoties ar tevi, mani vārdi arvien labāk trāpa mērķī? Vai nu tu nomani, ka man labi zināmas tavas gaitas, tavas neaprakstāmās pamašas, tavas nebaudāmās pakodas un padziras, un neizmērojamās iekāres? Jeb vai lai nogrābju tevi vēl jo ciešāk un, atmetot pēdējo saudzību, izsaku tavu viscūcīgo būtību? ... Par šausmekli es apsaucu tevi, par skuru un ļaupeti, strutaci liegavu! Riebīgā pursla, velnauka nosvīnītā, dīrātavu līžņa, kas rāpus knosās gar maitām un siekalodamās grauž un laiza smirdīgus kaulus! Pakārtam izlaižot garu, tu liec izjust pēdējās saldkaisles trīsas, tu skūsties ar nāves izsamisu, klēpim metoties mitram, — tramīga, netiklībā izvārgusi un nomērējusi, nodrebēdama ik vējpūtā, vaikstu vajāta, nakts biedu gūstīta ... Riebekle vispēdējā! Vai tāda tu esi? Vai tā tevi sauc? Vai notvēru tevi? Vai esi te? ... Jā, tā ir viņa! Viņa notrāpīja brīdi, kad mēnesim priekšā aizvilkās mākoņa strēle. Viņa nāk, klau, mājas padurvē skaļi ierejas suns! No pavarda izšaujas liesma. Rau, lū-

dzējas draudzeni jau rausta krampji! Uz kuru pusi viņa skatās, acis pārgriezusi? No tās puses tuvojas dieve!

Mēs sveicam tevi, kundzene! Ņem par labu, ko sniedzam tev! Mēs cienājam tevi, kā mākam. Palīdzi mums, ja mūsu nešķīstais cienasts tevi priecē un pa prātam tev šis teicami pretīgās veltes! Palīdzi noniecinātajai tvīcējai! Viņa kaist pēc jaunekļa, kurš negrib to, ko grib viņa. Palīdzi viņai cik spēdama, tev tas jādara, tu esi manā varā! Piežmaudz viņa — spītnieka miesu, žmaudz to, līdz viņš, pats nesaprazdams, kā tas gadījies, atrodas viņas gultā un viņa, apvijusi mīļotajam rokas ap kaklu, ieelpo jaunekļa cirtīgo smaržu, pēc kuras tā tvīkusi!

Šurp cirpumu, nejēga, aši! Mūtas ziedu — zavesta upuri es nu sadedzinu, dievei redzot. Ak, šīs jaukās cirtas — no tālās galvas un tuvās, tik mīkstas un spīdīgas! Auguma atmetas, miesas līdzība. Es, zintniece, saviju, sapinu, sasienu mezglā sprogas ar savām asiņainajām upura nesējas rokām — sapinu cieši, lāgu lāgiem un sapītas metu liesmā, lai uguns aprij tās, sīki sprikstēdama ... Kāpēc tu, lūdzēja, netīksmē sāpīgi viebies? Tev, liekas, nepatīk upura sviluma smaciņa? Tā, manā smalkā, sadegdama ož jūsu miesa, tā smaržo mīla! ...

Pietiek! — viņa piebilda ikdienišķā balsī. — Viss izdarīts, kā pienākas. Vesela ēdusi! Lai viņš, tavs glītumiņš, tev labi gaumē! Kuces kundzene novēl tev viņu, pateicoties Tabubū zintīm, kas pelnījušas, ka par tām atlīdzina.

Atmetusi plātīgo toni, tumsone nogāja malā, izšņauku-sies noslaucīja degunu saujā un iegrūda upurējot notašķītās rokas bļodā ar ūdeni. Gaiši spīdēja mēness. Blakus-sieva Mē, paģībusi aiz pārbīļa, atguvās no nemaņas.

— Vai šī vēl ir te? — viņa drebēdama jautāja.

— Kas? — atvaicāja Tabubū, berzdama melnās rokas kā ārsts pēc ķirurģiskas iejaukšanās. — Vai Kuce? Esi mierīga, blakussieva, tā jau aizšmaukusi. Tā vispār negribēja lāgā ierasties un atnāca tikai piespiesta, tāpēc ka protu tik nekaunīgi ar viņu apieties un tik trāpīgi izsaku tās būtību. Neko citu tā teitan pastrādāt nevar, dara vien to, ko es lieku, jo zem sliekšņa paraktas trīs zintis pret ļaunu. Toties manis uzdoto tā izpildīs, tas ir droši. Upuri Kuce taču pieņēma, un to saista sapīto cirtu uguns za-vests.

Tai brīdī Mūt-em-eneta, pavēlniece, dziļi nopūtusies, piecēlās no pavarda, pie kura vēl arvien bija sēdējusi.

Maitas — upura tiesai nokautā suņa priekšā viņa nostājās .savā baltajā apmetnī, laura zariņu aiz auss, sakrustojusi rokas zem izslietā zoda. Kopš Mūta bija saodusi sviluma smaku, ko, sadegot liesmā, izplatīja Jāzepa un pašas matu pīnīte, pavērtie mutes kaktiņi stingajā, maskai līdzīgajā sejā bija noslīguši vēl zemāk, it kā tos lejup vilktu svaru bumbas, un skumji bija noskatīties, kā viņa zūdīdamās, tik tikko kustinādama lūpas, dziedošā balsī gaudās debesīm:

— Uzklausiet mani, jūs tīrākie gari, kurus es tik labprāt redzētu smaidošus vērojam manu lielo mīlestību uz Osarsifu, ibriešu jaunekli! Klausieties un skatiet, cik sāpīga man šī krišana un cik bezgala grūta man sirds par neizsakāmi smago atsacīšanos, par kuru es gribot negribot izšķīros, tāpēc ka tavai dziļi izmisušajai pavēlniecei, Osarsif, vanag mans visumīļais, nekas cits vairs neatlika! Ai, tīrākie gari, cik nospiedoši smaga un apkaunojoša ir šāda atsacīšanās un samierināšanās! Jo es atsacījos no viņa dvēseles, kad, izmisuma plosīta, piekritu piebur -šanas zavestam, — no tavas dvēseles es atsacījos, lai cik tas man sāpīgi, taču citādi rīkoties nejaudāju, nezinādams vairs, ko lai daru. Aklas un mirušas, apkampjot mani, būs tavas acis, tikai tavas pilnīgās lūpas — tās vienas, tiesa, piederēs man, un es skūpstīšu tās pazemojuma lieglaimē. Jo dārgāka par visu, es atzīstu, man ir tavas mutes dvaša, taču vēl jo dārgāks, visdārgs, manu saules puisēn, man būtu tavas dvēseles acu skatiens — to es apraudu sirds dziļumos savos. Uzklausiet šīs raudas, jūs tīrākie gari! Pie nēģeru zinšu pavarda es bezgala rūgtumā raidu tās jums. Raugiet, kā man, augstu stāvošai, bija lemts pazemot sevi, atdodot laimi par baudu, lai kaut tā tiktu man un mana būtu viņa mute, ja manas nav viņa acis! Bet cik rūgts, cik sāpīgs man ir tāds pametums — par to jel neliedziet man gausties un raudāt, tīrākie gari, iekams deldēšu parādu par pieburot izviltu baudu, bezdvēseles svētlaimē skaudama mīļotā līķi! Atstājiet man, kritušajai, cerību, gari, un dziļi jo dziļi apslēpto blakusdomu, ka bauda un laime galu galā varbūt tomēr nav nesavienojami nodalītas un šķirtas un no vienas, ja tā īsti dziļa, var rasties otra, ka neatvairāmas baudkāres skūpstos nedzīvais puisēns varbūt vēl atdarīs acis, dāvādams man savas dvēseles acu skatienu, un burvesta nosacījums, kas zina, būs apiets ar viltu. Šo kluso cerību atstājiet man, kritušajai, tīrākie gari, kuriem

es izsūdzu savas bēdas, neliedziet man cerību uz šo viltu, uz šo viltlbiņu ...

Un Mūt-em-eneta pacēla rokas pret debesīm un, nevaldāmi šņukstēdama, apkrita ap kaklu savai pavadonei, blakussievai Mē, kura noveda viņu lejā.

JAUNGADA DIENA

Klausītāju loka nepacietīgā vēlēšanās uzzināt to, ko ikviens tāpat jau zina, tikmēr neapšaubāmi sasniegusi kalngalus. Brīdis, kad tā gandarāma, ir pienācis — svētku galvenā stunda un liktenīgs pavērsiens vēstījumā, negrozāms, kopš radies pats stāsts un pirmo reizi izstāstījis pats sevi, — stunda un diena, kad Jāzeps, jau trešo gadu būdams Potifara namzinis, jau desmit — tā īpašums, tik tikko neizdarīja vislielāko kļūdu, kādu vien būtu varējis izdarīt, un no viskārdinošākās situācijas izspruka ar puslīdz veselu ādu, viņa mūžam, tiesa, atkal apmetot pilnu loku un no jauna veroties bedrei, veroties paša vainas dēļ, sodam par izturēšanos, kas savā izaicinošajā neapdomībā, lai neteiktu — pārgalvībā, visai līdzinājās agrākā mūža loka nebēdnībai.

Mums ir pilnīgs pamats vilkt paralēli starp Jāzepa vainu gan šās sievietes, gan brāļu priekšā. Lieku reizi, vēlēdamies «pārsteigt» ļaudis, viņš bija gājis par tālu, lieku reizi vieglprātīgi rotaļājies ar iespaidu, ko atstāja paša pievilcība, ļāvis tam zelt un plaukt, bīstami izvirst, zaudēdams varu pār dabas dāvanu, par kuru priecāties un kuru izmantot un izkopt dievam par godu viņam bija visas tiesības: pirmajā mūžā tā bija iedarbojusies negatīvi, proti, radījusi naidu, šoreiz turpretī izpaudās pārlieku pozitīvi, kaisli iemīlinot, un tāpēc savuties postoši. Apmāts viņš bija sekmējis kā vienu, tā otru jūtu rašanos un, noskaņu pavedināts, kuras paša sirdī atbalsoja arvien kvēlākas un pārvarīgākas sievietes tvīkas, dzīries tēlot audzinātāju, lai gan pats vēl bija audzināms. Šāda izrīcība pelnījusi sodu, tas nav noliedzams; to atzīstot, mums vieglu vīpsnu, tiesa, izraisa vērojums, ka tik taisnīgi uzliktā pārmācība bija kā radīta, lai nākotnē nodrošinātu viņam vēl jo lielāku un spožāku veiksmi nekā tā, kurai tika darīts gals. Uzjautrina, proti, ieskats, ko šī norise paver visaugstas būtnes psihē. Sen iepazīts ir likteņstāsta priekšspēlēs un ievadījuma stadijās paustais pieņēmums,

ka radības nepilnība allaž rada ērcīgu gandarījumu zināmās augstākās sfērās, kam pārmetums — «Kas gan ir cilvēks, ka tu turi viņu prātā?» — mūždien mēles galā, mulsinot Radītāju, kurš ik reizi spiests piekāpties bardzības valsts priekšā un spriest taisnu tiesu — nepārprotami ne jau pēc paša gribas, bet pakļaujoties morālam spiedienam, ko neņemt vērā būtu neērti. Toties piemērs, par kuru šeit ir runa, visai piemīlīgi parāda, ka, cieņpilni piekāpdamies, vēlīgais labestības dievs tomēr pamanās apvest ap stūri aizvainotās bardzības valsti, ārstēdams ar to pašu, ar ko soda, un nelaimi vērsdams par auglīgu augsni laimes atjaunotnei.

Liktenīgais pavērsiens notika lielajos Amuna-Ra Dienvidu sievu nama apmeklējuma svētkos, dienā, kad sākās Nīlas pali, ēģiptiešu oficiālā Jaungada dienā. Oficiālā, mēs atgādinām, jo īstā, kad patiešām, beidzoties svētajai apritei, pie rīta debesīm parādījās Suņa zvaigzne un paisa ūdeņi, oficiālajai nebūt neatbilda; šai ziņā Ēģiptē, kur vispār nekārtības necieta ne acu galā, gandrīz nekad nebija kārtības. Laika ritumā, mijoties paaudzēm un valdnieku dinastijām, īstā Jaungada diena, tiesa, dažreiz sakrita ar attiecīgo kalendāra dienu, taču pēc katras sakritības atkal bija jāaprit tūkstoš četri simti sešdesmit gadiem, līdz tā atkārtojās, un aptuveni četrdesmit astoņiem dzimumiem, kuri nomainīja cits citu, šādu atbilstību nebija lemts pieredzēt, ko tie, starp citu, mīļu prātu piecieta, tāpēc ka pietika citu rūpju. Arī tas gadsimts, kad Jāzeps vadīja savu ēģiptieša mūžu, nebija izredzēts skatīt tik jauku īstā un oficiālā sakritību, un tie Kemes bērni, kuriem toreiz smieklos un asarās pagāja mūžs, — neko darīt — bija apraduši ar šādu nesaderību, viņus tā īpaši neapbēdināja. Turklāt nebija jau nu gluži tā, ka, svinot Jaunā gada — tas ir, applūduma gadalaika «aheta» pirmo dienu, patiesībā būtu ražas ievākuma gadalaiks «šemu»; taču ziemas gadalaikā «peretā», dēvētā arī par sējas gadalaiku, svētki tomēr iekrita, un, kaut gan Kemes bērnus šis apstāklis nesatrauca, tāpēc ka nekārtība, kas pastāvēs vēl tūkstoš gadu, uzskatāma par kārtību, tomēr Jāzepam, ņemot vērā paša iekšējo norobežošanos no ēģiptiešu tikumiem, tas likās mazliet smieklīgi, un nedabiskajās Jaungada svinībās viņš piedalījās vienīgi tāpat, kā piedalījās it visās lejzemiešu izdarībās un izpriecās, proti, atturīgi un tikpat iecietīgi, kā, pēc paša nešaubīgās pārliecības, uz viņa līdzdalību pasaulīgajās norisēs raudzījās debesu

varas. Blakusminot — atzinību, pat apbrīnu pelnījis cilvēks, kas, norobežodamies tik kritiski no vides, kurā nejauši nokļuvis, un mājodams starp ļaudīm, kuru dzīves veids viņa acīs ir viena vienīga ģeķība, tomēr, nezaudējis nopietnību, gūst tik izcilus panākumus, kādus guva Jāzeps, un paveic tik daudz laba, kā viņam bija lemts paveikt.

Taču neatkarīgi no tā, vai atsvešināta prāta attieksme pret oficiālo Nīlas palu sākuma dienu ir nopietna vai nenopietna, visā Ēģiptē, bet īpaši Novet-Amunā, simtvārtu pilsētā Vesē, tai veltīja jo krāšņas svinības, par kurām priekšstatu sniedz vienīgi paši lielākie un visplašāk atzīmētie mūsdienu valsts, tautas un nacionālie svētki. Jau rīta agrumā kājās bija visa Vese un gāzums ļaužu — vairāk nekā simttūkstoš, kā zināms, — pūlis, kuru jo lietāku vērta augšteces un lejteces lauku iedzīvotāji, kas saplūda pilsētā, lai, iejukuši pilsētnieku vidū, leciņus svinētu līdzi Amuna lielo dienu valsts dieva rezidencē un, mutes iepletuši, vērotu grandiozās, valdošā dieva rīkotās izrādes, kuru godībai nodokļiem apliktajam, pātagas izdzītajam klaušu zemnieciņam bija jāatlīdzina gada posts un pelēcība, kā arī jāstiprina klausībnieka patriotiskās jūtas jaunajā jūga gadā, — milzu pūlis svīzdams un spiezdamies, ieelpodams dedzinātu upurtauku un ziedu jūras smārdus, drūzmējās krāsās zaigojošajos, alabastra plāksnēm izliktajos, audekliem apjumtajos tempļu ārējos pagalmos, kur skanēja rituālas dziesmas un tautas svētkiem par godu bija sarūpēts nepārskatāms daudzums ēdamā un dzeramā, lai šo vienu reizi gadā uz dieva — tas ir, augstāko varu rēķina, kas augu gadu žņaudza un spaidīja tautu, toties šodien smaidīja izšķērdīgā vēlībā, pielocītu vēderu un pretēji paša rūgtajai pieredzei lolotu cerību, ka turpmāk vienmēr būs paēdis un padzēris un sākas priecas un gaviļu, bezmaksas alus un ceptu zosu zelta laikmets, ka rakstvedis nūbiešu rīkstnešu pavadībā nekad vairs nepiedzīs nodevas no klaušu zemnieciņa un turpmāk tauta, gluži otrādi, mūžam dzīvos pārticībā līdzīgi paša Amuna-Ra templim, kur varēja skatīt vaigā matus izlaidušu, piedzērušu sievieti, kas vadīja dienas plītēdama, tāpēc ka nesa sevī dievu valdnieku.

Ap saulrietu visa Vese, godīgi sakot, bija tā pievicoju-sies, ka ļaudis, aurodami uz nebēdu, zvāļojās un ālējās ielās kā negudri. Taču rīta un priekšpusdienas stundās, kad faraons atstāja pili, lai, pēc oficiālā formulējuma,

«saņemtu sava tēva cieņu», un slavenās Amuna svētku procesijas priekšgalā devās pa Nilu uz Opet iesit Dienvidu sievu namā, pilsēta vēl bija moža un svinīgi pacilāta, līksmā svētbijā un svētbijas ziņkārē vērodama grezno dieva un valsts svētku godību, kas bija aicināta no jauna pildīt tās bērnu un viesu sirdis ar ikdienas panesību un bikli lepnīgu uzticību tēvzemei un veica šo uzdevumu gandrīz tikpat labi kā bagātu laupījumu guvušu agrāko_ valdnieku atgriešanās no karagājieniem uz Nūbiju un Āziju — to valdnieku pārnākšana, kuru uzvaras, iemūžinātas bareljefos uz tempļu sienām, bija padarījušas Ēģipti dižu un varenu, īsti smagu, tiesa gan, vērsdamas arī klaušu jūgu.

Lielo kalendāra svētku dienā faraons, uzlicis galvā kroni, uzvilcis rokās cimdus, atstāja pili, spožs kā uzlecoša saule parādījās tautai un augstā, baldahīna apjumtā nesamkrēslā, pār kuru plivēja strausa spalvu vēdekļi, tīts tvanīgā vīraka mākulī, ko, iedami atmuguriski un atskatīdamies uz labo dievu, sacēla kvēpinātāji, devās uz sava tēva namu, lai apbrīnotu tā daili. Priesteru — himnu skandētāju balsis apslāpa lēkājošā pūļa gavilēs. Gājienu, kurā piedalījās valdnieka tuvinieki, augstas amatpersonas, vienīgie un īstenie, kā arī parastie faraona draugi un kuru, nesdami standartus, pīķus un āvas, noslēdza karavīri, ievadīja bundzinieki un taurētāji, saceldami negantu troksni. Ra mūžu tev, Amuna ieprieca! Bet kur izdevīgāk nostāties un, rijot putekļus, staipīt kaklu un valbīt acis — šeit vai Kārnākā, pie vimpeļiem rotātā Amuna nama, uz kurieni tik un tā visi devās? Jo šodien arī pats dievs, ērmoti bezveidīgs tupulellītis, atstāja templi — pameta vissvēto tumsas kambari varenās kapenes dibentelpās aiz visiem ārējiem un iekšējiem pagalmiem un arvien klusākajām un zemākajām istabām, cauri kurām varēja nokļūt arvien augstākās un košākās zālēs, — savā aunu galvām izrotātajā strūgā, svēts patvēries aizklātā kapelā, aiz garām kārtīm divdesmit četru iestīvinātos gurnu virsapsē-jos tērptu plikgalvju uz pleciem nests, vīraka mākulī, vēdekļu applīvēts, arī viņš devās pretī dēlam gaismas un gaviļu klaidumā.

Ārkārtīgi svarīgi bija pavērot «zosu lidojumu», aizsenu rituālu skaistajā tikšanās svētku laukumā tempļa priekšā. Tā tik tiešām bija jauka un līksmīga vieta! Zeltītos mastos ar dieva galvas rotājumu galā plandīja raibi karogi. Uz upurgaldiem svētās trijotnes — tēva, mātes un dēla

penātu priekšā kaudžu kaudzumis krājās ziedi un augli, un tepat, četrās sardzēs iedalītās Saules strūgas apkalpes atnesti, slējās faraona priekšteču — Augšēģiptes un Le-jasēģiptes valdnieku tēli. Stāvēdami uz apzeltītiem cokoliem augstu pāri pūlim, pagriezuši seju pret austrumiem, rietumiem, dienvidiem un ziemeļiem, četri priesteri palaida uz visām debespusēm meža zosis, lai tās dieviem nestu ziņu, ka Hors, Usīra un Esetas dēls, uzlicis galvā tiklab balto, kā arī sarkano kroni. Jo nāvē dzemdinātais reiz šādi tika pavēstījis par savu uzkāpšanu abu zemju valdnieka troni, un neskaitāmas reizes šis rituāls bija atkārtots svētkos, mācītiem ļaudīm un tautai pēc vēstnešu lidojuma un atbilstoši savām atšķirīgajām zināšanām izdarot dažādus secinājumus par visiem kopīgo un katra īpašo likteni.

Kādas tik skaistas mistērijas, kādus tik rituālus, beidzoties zosu lidojumam, šeit nevadīja faraons! Viņš upurēja senatnes valdnieku tēlu pakājē. Ar zelta sirpi viņš ap-pļāva plēkšņu kviešu kūlīti, ko pretī sniedza priesteris, un, pateikdamies un izlūgdamies svētību tēvam, nolika tam vārpas pie kājām. Priekšā lasītājiem un priekšdziedātājiem, nolīkušiem pār saviem rakstu rituļiem, skandējot lūgsnas, viņš, turēdams aiz gara roktura kvēpināmo zāļu trauku, veltīja tēvam tīkamus smārdus. Pēc tam šā dieva majestāte atsēdās savā krēslā un nekustīga uzklausīja galma svētības vēlējumus, paustus izsmalcināti augstā stilā un nereti rakstītus īpaši samākslotu apsveikuma vēstuļu formā, kuras sacerējuši ierasties aizkavēti dažāda ranga ierēdņi, — klātesošajiem tā šķita tīrā bauda.

Taču tas viss tikai ievadīja svētkus, kas no stundas stundā kļuva arvien skaistāki. Jo tagad svētā trijotne devās uz Nīlu; strūgas atkal cēla plecos divdesmit četri spoguļgalvji, un faraons pavadīja Amuna strūgu, dēla pazemībā iedams kājām, it kā būtu cilvēks.

Drūzmēdamies ap dievu trijotnes procesiju, ko, soļodams tūdaļ aiz taurētājiem un bundziniekiem, tērpies leoparda ādā, vadīja pats Augstais priesteris Beknehonss, pūlis vēlās uz upi. Grandīja dziesmas, kūpēja vīraka - dūmi, garos kātos šūpojās vēdekļi. Krastmalā svētās strūgas ievietoja trīs kuģos — tie bija plati un gari, žilbinoši skaisti visi kā viens, taču pats apbrīnojamākais bija Amuna kuģis, darināts no ciedriem, ko Ciedru kalnājā — kā melsa ļaudis — cirtuši un vilkuši pāri kalniem Rete-nes ķēniņi, viss apsists ar sudrabu, bet troņa baldahīns

vidusjomā, tāpat ari karogmasti un obeliski troņa priekšā caurcaurēm no zelta, piķis un pūpe izgreznoti ar valdnieka kroņa ūrejiem, dažādiem aizkapa dzīves rēgu tēliem un zīmīgi svētiem simboliem, kuri ari pašiem ēģiptiešiem lielākoties vairs nebija nedz zināmi, nedz izprotami, tik briesmoti seni tie bija, — taču tas nebūt nemazināja, gluži otrādi, vēl pastiprināja godbiju, kā arī prieku, ko, vērojot šos veidolus, izjuta skatītāji.

Dižās trijotnes krāšņie kuģi bija neairējamas liellaivas, kuras, iesietas tauvā, augšup pret straumi līdz Dienvidu sievu namam vilka vieglas vienmasta galeras un pulciņš strūdzinieku. Iekļūt strūdziniekos bija liels pagodinājums, no kura pēc tam augu gadu guva praktisku labumu. Visa Vese, atskaitot vienīgi mirējus un pagalam savecējušus (jo zīdaiņus mātes nesa uz muguras vai pie krūts), — lie-lum liels pūlis tātad vēlās līdzi strūdziniekiem, pavadīdams dievišķo procesiju, arī pats izkārtojies gājienā. Veda ļaudis, skandēdams himnas, kāds Amuna priesteris; aiz viņa gāja dieva karotāji, nesdami vairogus un metamos šķēpus; rībinādami bungas, vaikstīdamies, dzīdami dažādus, brīžiem arī piedauzīgus jokus, kuri izraisīja smieklu šaltis, dejas solī lēkāja raibi izgreznojušies nēģeri (apzinādamies, ka tiek nicināti, viņi izturējās ērmīgāk, nekā tas bija pašu dabā, lai atbilstu greizajam priekšstatam, kāds par viņiem valdīja tautā); ciešās rindās sekoja muzikanti — priesteri un priesterienes, kas kratīja zvaguļus un sistras, — vītnēm pušķoti upura dzīvnieki, kaujas rati, karogneši, lautas spēlētāji, augstākā garīdzniecība ar kalpotājiem, un dziedādami, sizdami taktī plaukstas, gājienam piebiedrojās pilsētnieki un lauku ļaudis.

Tā līksmojot un gavilējot, gājiens devās uz kolonnu namu upes krastā, kur piestāja dievu kuģi, svētās strūgas atkal tika ņemtas uz pleciem un, gaisu tricinot bungu un tauru skaņām, jauna gājiena galvgalā nogādātas krāšņajā Dzimšanas namā, kurā, locīdamas celi, izliekdamas augumu, mādamas ar zariem, tās sagaidīja un sveica Amuna laicīgās blakussievas caurspīdīgos tērpos, Augstā Hathoru ordeņa dāmas, kuras pēc tam dižā laulātā drauga, proti — autos ievīstītā tupulellīša priekšā dejoja, sizdamas rokas bungas, un dziedāja visnotaļ iecienītās balsīs. Tā bija lielā Jaungada vizīte Amuna harēmā, atzīmējama ar bagātīgu cienastu, ēdamu un slakāmu upuru lūzmu, nebeidzamu dieva godināšanu un dziļi nozīmīgām, lai arī

reti kam izprotamām ceremoniālām izdarībām Apkampienu un Radību nama pašās iekšējās telpās un iekšējo telpu priekštelpās, krāsainu sienas reljefu un rakstu zīmju noslēpuma apdvestajos kambaros, ejās, kuras veidoja sārta granīta kolonnas papirusa stublāja izskatā, ar sudraba flīzēm izliktajās velvju zālēs un tautai atvērtajos, statuju ieskautajos pagalmos. Ja patur prātā, ka tikpat spoža un līksma dievišķā procesija pievakarē pa ūdens un zemes ceļu atgriezās Kārnākā, ja turklāt atceras, ka mielošanās, gadatirgus rosība, tautas izpriecas un teatralizētie uzvedumi, maskās tērptiem priesteriem izrādot dievu dzīves ainas, turpinājās augu dienu, priekšstats par Jaungada svētku krāšņumu būs pilnīgs. Vakarā pilsēta slīga bezrūpībā un svētlaimīgā, alus uzvēdītā pārliecībā, ka klāt ir zelta laikmets. Vainagiem galvā, iesvaidījušies ar eļļu un apdzērušies, dieva strūdzinieki blandījās ielās, atļaudamies puslīdz visu, kas iešāvās prātā.

TUKŠAIS NAMS

Mums vajadzēja kaut aptuveni atainot Opeta svētku un oficiālās palu sākuma dienas norisi, lai klausītāju loks iepazītu sabiedriskās dzīves ietvaru, kādā apritēja mūsu īpašā, intīmā likteņstāsta dižā stunda. Pietiek paša vispārīgākā priekšstata par šim norisēm, lai saprastu, cik aizņemts bija Petepra, galminieks. Pavadot viņa augstību, Horu pilī, kam nevienā citā — nedz darba, nedz svinamā dienā nebija tik daudz garīga virsgana pienākumu kā šajā, Petepra vieta svītā taču bija valdniekam vistuvāko personu — vistuvāko, mēs sakām, tas ir — faraona vienīgo draugu vidū. Jo šīs Jaungada dienas rītā viņam no tiesas bija piešķirts tik retais galma tituls; iecelšanu augstajā kārtā bija pavadījušas uzrunas, kuras lasīt viņam nudien bija bijis prieks ... Visu dienu nominālais pils-sardzes priekšnieks bija pavadījis ārpus mājas, tikpat pamestas, starp citu, kā visi nami galvaspilsēta, jo todien, kā jau norādīts, māju neatstāja vienīgi galdieņi un kustēties nespējīgi gaudeņi. Pirmajiem pieskaitīja sevi Huī un Tuī, svētie vecāki Potifara nama augšstāvā: nekādos apstākļos viņi vairs negāja nekur tālāk par uzbērumu un atpūtas namiņu dārza malā un arī turp aizstaigāja arvien retāk. Jo tas, ka viņi vispār vēl bija dzīvi, likās gandrīz pretdabiski; jau pirms apritēm desmit viņi tika gaidījuši,

ka kuru katru mirkli beigs savas mūža dienas, tomēr abi, kurmīte un purva bebrs, — aklām acu spraudziņām viņa, pelēksirmu bārdeli viņš — vēl aizvien nīkuļoja savas brāļa un māsas tuvības tumšajā mājoklī — vai nu tāpēc, ka reizēm veci ļaudis, nespēdami nomirt, tikai velk un velk dzīvību, vai ari aiz bailēm no Pazemes valdnieka un četrdesmit briesmotos vārdos sauktajiem par nemākulīgo izlīguma mēģinājumu.

Viņi tātad bija mājās, nama augšstāvā, līdz ar bērniem, kas viņus aptekalēja, — divām paglupām meitenītēm, kas aizstāja iepriekšējās, ar laiku par nemaigām atzītās; citādi Petepra māja un saimniecība, tāpat kā visas pārējās pilsētā, likās kā izmirusi... Vai gluži? Apgalvojumam, ka namā vairāk neviena nebija, jāpievieno iebilde: arī Mūt-em-eneta, Potifara pirmā un īstenā, nekur netika devusies.

Kā tas pārsteidz tās dienas kopainu iepazinušo! Viņa neņēma dalību savu māsu — Amuna blakussievu brīnišķajā kalpošanā dievam. Viņa nedz izlocījās dejā ragotu aubi ar saules disku galvā, cieši piegulošu Hathoras tērpu mugurā, nedz, šķindot sudraba sistrām, dziedāja iecienītā balsī. Mūta laikus bija brīdinājusi priekšnieci, ka rituālā nepiedalīsies, un atvainojusies ordeņa augstajai protekto-rei Tejei, dieva laulātajai draudzenei, atsaukdamās, proti, uz nelabsajūtu, ar kuru sendienis tika aizbildinājusies Rāhele, sēdēdama uz kamieļu pakaišos nobāztajiem tera-fimiem un nepieceldamās Lābana priekšā; kā par nelaimi, tieši todien — Mūta bija likusi pateikt — viņa būšot nevesela šā vārda diskrētā nozīmē, un abas augstās dāmas aizkavējuma cēloni bija izpratušas labāk par Potilaru, kurš, uzklausījis sievas atrunas, aiz cilvēciskas nepilnvērtības, kā izrādījās, bija tikpat neapķērīgs kā savulaik Lābans, lempis.

— Kā tā, nevesela? Kas tev vainas — sāp zobi vai piemetusies migrēna? — Potifars bija jautājis, no medicīnas viedokļa nevietā lietodams augstākajām aprindām ierastu vispārējās labsajūtas kaprīzas pasliktināšanās apzīmējumu. Pēc garas skaidrošanas galu galā sajēdzis, kas par lietu, viņš bija liedzies atzīt, ka tāpēc sieviete var palikt mājās.

— Tas neskaitās, — viņš bija teicis uz mata kā Lābans, ja lasītājs atceras. — Tā nav kaite, uz kuru atsaucas, neierodoties dieva svētkos. Citas aizvilktos pusdzīvas, ka

tik būtu tur klāt, bet tu taisies izpalikt, atrunādamās ar normālu un dabisku norisi.

— Slimībai, mans draugs, nemaz nav jābūt nedabiskai, lai slimajam zustu spēki, — Mūta bija atbildējusi un nostādījusi vīru izvēles priekšā: atbrīvot viņu no līdzdalības tautas svētkos vai no piedalīšanās mājas godos šaurākā lokā, ar kuriem šepat namā jābeidzas Jaungada svinībām, atzīmējot gultziņa iecelšanu «vienīgo draugu» kārtā. Ņemt dalību abos — svētkos un mājas godos, pavēstīja Mūta, viņa nespēšot. Devusies tādā reizē dejot dieva priekšā, viņa vakarā būšot kā salauzta un nevarēšot vadīt viesības.

Piktodamies viņš visbeidzot bija piekritis, ka dienā viņa pasaudzēs sevi, lai vakarā uzņemtos namamātes pienākumus, — piktodamies aiz tā iemesla, ka šo to noskārta: par to mēs esam pilnīgi pārliecināti. Viņš jutās neomulīgi, viņam, galminiekam, it nemaz nebija mierīgs prāts, iedomājot, ka, atrunājusies ar sasirgumu, sieva viena paliks mājās; viņš piekrita tam nelabprāt — piekrita, neskaidras, nelabas priekšnojautas mākts, nobažījies ir par paša mieru, ir par to gara valgu noturību, kura varā dusēja nams, — un tad arī atgriezās no dieva svētkiem agrāk, nekā vakara saviesības dēļ būtu bijis nepieciešams, atgriezās ar ierasto un paļāvīgo, taču īstenībā baiļpilno jautājumu uz lūpām: «Vai mājā viss kārtībā? Vai kundze labā omā?» — atgriezās, lai šoreiz tik tiešām izdzirdētu klusībā sen gaidītu, briesmīgu atbildi.

Pateikuši to, mēs aizsteidzamies priekšā, tāpēc ka, runājot Renenūtetas — liellopu pārzinīšas vārdiem, tas jau tāpat ir zināms, un radīt interesi var, augstākais, detaļas. Tāpat nevienu neizbrīnīs mājiens, ka piktu un nemierīgu Petepra padarīja arī doma par Jāzepu un ka sakarā ar sievas neveselumu un palikšanu mājās viņš neapzināti vaicāja sev, ko dara un kur pašreiz uzturas namzinis. To pašu sev jautājam mēs ne bez bažām par septiņu iemeslu noturīgumu, minēdami — vai arī Jāzeps būtu palicis mājās?

Nē, nebija; tas neko viņam nesolītu un nepavisam neatbilstu viņa ieradumiem un uzskatiem. Mums taču zināms, ka Ēģiptes Jāzeps, pirms desmit gadiem zagšus uz Mirušo zemi atvests, īsts ēģiptietis divdesmit septiņu gadu vecumā vismaz ārēji, sadzīvē, lai arī ne garīgi, un jau kopš trešā uzturēšanās gada šai pusē caurcaurēm kā ēģiptietis ģērbies, tā ka jāzepisko satvaru apņēma un sa-

glabāt palīdzēja ēģiptiska čaula, — mums taču zināms, mēs atkārtojam, ka viņš, pielāgojies, kaut iekšeji atsvešināts, ēģiptiešu kalendāra gada radīts un vadīts, draudzīgi izpaticīgs — tiesa gan, ar mēru un ne bez ironijas — svinēja līdzi tā ērmīgos rituālus un elku dievu svētkus, paļaudamies, ka vīrs, kurš atvedis teļu tīrumā, skatīsies uz šādu rīcību caur pirkstiem. Savstarpējai vēlībai, iecietībai pret sevi un citiem sevišķi rosinoši bija Jaungada un lielie Amuna svētki; svinēdams tos tāpat kā visi šeit, Lejzemē, Jēkaba dēls jau no agra rīta saposies klīda apkārt un, godādams tautas paražas un cenzdamies neatpalikt no citiem, pat izmeta pa liekam mēriņam. Taču tas notika vēlāk, dienā, jo rīta pusē viņam bija vei cami dienesta pienākumi. Kā augsta titula nesēja namzi-nis, viņš valdnieka svītas svītā piedalījās procesijā no apvāršņa rietumu nama uz Amuna Lielo mājokli un no turienes kuģī uz Opeta templi. Dieva ģimenei dodoties atpakaļceļā, kārtība vairs nebija gluži tik priekšzīmīga kā turpceļā — virzoties augšup pa upi; kas vien gribēja, varēja nemanīts nozust, un atlikušo dienu Jāzeps pavadīja tāpat kā tūkstoši citu — blandīdamies ielās un vērodams tempļu tirdziņus, upurdzīres, dievam veltītās izrādes, taču neizlaizdams no prāta, ka paagri, pirms saulrieta, patiesību sakot, jau laikus pēcpusdienā, vēl pirms visas saimes viņam jābūt mājās, lai, veicot saimniecības vadītāja un atbildīgā pārrauga pienākumus, ielūkotos gaiteņveida pieliekamajā (kur no bufetes rakstveža reiz tika saņēmis Huī un Tuī paredzētus atspirdzinājumus), kā arī dzīru zālē un pārliecinātos, vai namā viss gatavs Jaungada un namatēva paaugstināšanas svinībām.

Viņš dzīrās un viņam šķita svarīgi izdarīt pārbaudi un pārlūkot visu vienatnē, neviena netraucētam vēl tukšajā namā, iekams padotie, kalpi un rakstveži, pārradīsies no svētkiem. Tā viņam piederas rīkoties — sprieda Jāzeps un pamatoja un nostiprināja savu apņemšanos ar pamē-cīgiem teicieniem, kādu īstenībā nemaz nebija, — šai vajadzībai viņš sacerēja tos pats, iestāstīdams sev, ka atsauc atmiņā sen pārbaudītus tautas gudrības paraugus, piemēram, šādus: «Kas visam namam galva, tam zelta nasta balva», «Gods un vara raizes dara», «Pēdējais darbu beidz, pirmais pie darba steidz» — un vēl citus šiem līdzīgus domugraudus. Bet gudrot un skaitīt tos viņš iesāka upes brauciena laikā, padzirdis, ka pavēlniece, juzdamās nevesela, atteikusies piedalīties hathoru dejā

un viena uzturas mājās, jo pirms tam viņš nedz rīmes bija kalis, nedz centies iegalvot sev, ka pārcilā tautas parunas, un it nemaz nebija iedomājis to, ko, vadīdamies pēc spārnotajiem izteicieniem, pēkšņi skaidri apzinājās,— ka viņam, proti, pieklājas pirmajam atgriezties tukšajā namā, lai paraudzītos, vai tur viss kārtībā.

Domās viņš teica sev «paraudzīties, vai viss kārtībā», lai gan juta, ka neko labu tas nesola, un iekšēja balss brīdināja viņu, ka teikt tā ir bīstami. Vispār Jāzeps, kā jau godīgs jauneklis, necentās pats savās acīs pataisīt melnu par baltu, jo apzinājās, ka sekošana senām pamācībām saistīta ar lielām, līdz sirds dziļumiem satraucošām briesmām, satraucošām, tiesa, ne vien briesmu, bet — ielīksmojošā kārtā — arī ārkārtējas izdevības nozīmē ... Kas tā par izdevību? Izdevība, sisekli Dievmīlīti, vienādi vai otrādi novest līdz galam to, kas tiklab dievam tam kungam, kā ari Amunam kļuvis par goda lietu, ķerties vērsim pie ragiem un ar dieva palīgu likt visu uz vienas kārts. Tāda, drebelīgo draudziņ, ir šī ārkārtējā, līdz sirds dziļumiem satraucošā izdevība, viss cits ir sīku ļaužu pļeras. «Kalpi vēl knosās, saimnieks jau rosās» — pēc tik grodiem, izsenis godājamiem sakāmvārdiem vadās jaunais namzinis Jāzeps, neļaudams mulsināt sevi nedz nebaudāmi sīkulīgai sisināšanai, nedz riskantai kundzes vienatnībai...

No viņa domu gaitas būtu jāatvedina vismaz viens secinājums: justies drošam par viņu nav ne mazākā pamata. Ja nebūtu zināms, kā beidzas šis stāsts, tāpēc ka risinādamies tas savā laikā jau izstāstījis sevi līdz galam un šis te ir tikai pārstāsts un svētku dienas atkārtojums, tā sakot, tempļa teātris, — mums aiz bažām par viņu uz pieres droši vien izspiestos sviedru lāses. Bet kas ir «atkārtošanās»? Atkārtošanās ir «bija» un «ir» atšķirības atcēlums svētkos; un, ja toreiz, kad stāsts pats izstāstīja sevi, šajā norises stundā neviens vēl nevarēja būt drošs, ka tā varonis tiks cauri ar veselu ādu, nevis pazudinās visu, pazudinādams sevi, — tad ari šodien un šeit vīzdegunīga bezrūpība ir nevietā. Sievu raudaš, apbedījot daiļo dievu alā, nav mazāk spalgas tāpēc, ka pienāks augšāmcelšanās stunda. Jo šimbrīžam dievs ir miris un saplosīts, bet katra svētku stunda svinama visā tās taga-dības godā un cienībā — gaudējot un gavilējot, gavilējot un gaudējot. Vai arī Ezavs, varen piepūties, nesvinēja savas godības stundu un iedams tik raženi necēla kājas,

ka skatoties gluži vai žēl viņa metās un vienlaikus bija jāsmejas par viņa plātlbu? Jo Ezavam viņa likteņstāsts tik tālu vēl nebija pavirzījies uz priekšu, lai viņš jau kauktu un birdinātu asaras. Tāpat arī mūsu likteņstāsts vēl nav pavirzījies tik tālu, lai mums aiz bažām par Jāzepa domu gaitu un pamācīgajām peršiņām uz pieres neizspiestos sviedri.

Tie izspiedīsies vēl jo straujāk, tiklīdz mēs ielūkosimies Potifara svētdienīgi tukšajā namā. Vai sieviete, kura tur kavējas viena un kurai lemta negoda mātes loma, — vai viņa pašreiz nesvin savas viskvēlās paļāvības svētku stundu? Varbūt kāds ieņēmies galvā, ka apņēmības novest visu līdz galam viņai mazāk nekā Jēkaba dēlam? Vai viņai nav pilnīgs pamats nesvārstīgi ticēt savas kaisles rūgti svētlaimīgajam triumfam — pamats drūmi dedzīgai cerībai, ka itin drīz jo cieši skaus mīļoto jaunekli? Neba tas vien, ka pati augstākā garīgā instance, kā viņa apzinās, pilnvarojusi viņu mīlēt Amuna goda un saules varas aizstāvības vārdā, — piepildīties viņas alksmei lemts arī no lejas, iedarbojoties preteklīgām pazemes varām, pie kurām griezdamās nomarha meita, tiesa, paspēlējusi savas kārtas cilvēka pašcieņu, bet kuru pazemojošos noteikumus viņa cer apiet, sievietes viltībā apsvērdama, ka mīlā miesa un dvēsele tik krasi nav nošķiramas un ka gan jau miesiskas saplūsmes saldmē izdosies pievērst sev jaunekļa dvēseli un baudā rast laimi. Likteņstāstam atkārtojoties mūsu izklāstā, Potifara sieva šeit un šobrīd, tāpat kā «toreiz» (pagātnei atkal topot par tagadni), ir piesaistīta norises stundai un nezina, kas viņu sagaida. Taču to, ka Jāzeps pārnāks pie viņas tukšajā namā, Mūta zina — tam viņa kvēli un nešaubīgi tic. Kuces kundzene «atkancinās» viņu šurp, tas ir, ceļā viņš uzzinās, ka svētkos pavēlnieces nav, ka pieklusušajā namā viņa ir viena, un viņu pārņems un savā varā paņems doma, ka jādodas mājup, kamēr vēl pastāv tik zīmīga un gluži ārkārtēja situācija. Kas par to, ka šāda doma pārņems viņu un virzīs viņa soļus vienīgi pēc Kuces gribas, — par Kuci un tumsonīgās Tabubū izdarībām, apsver iekāres apsēstā, viņam taču nekas nav zināms; viņš noticēs, ka uzmācīgā doma apciemot Mūtu tukšajā namā radusies pašam, ka «kaut kas» neatvairāmi mudina viņu apraudzīt pavēlnieci tās vienatnībā, bet, ja viņš tā nospriedīs, ja, noturējis šo domu par savu, nešaubīsies, ka vadās pēc savas gribas,— vai tādā gadījumā apmāns viņa dvēselē nekļūs par patie-

sību un pastarā izlaidene vismaz šai ziņā nebūs apvesta ap stūri? «Kaut kas mani dzen» — tādās reizēs secina cilvēks; tikai kas īsti ir šis «kaut kas», ko cilvēks nodala no sevis, uzveldams atbildību par paša rīcību varām, kuras viņā neiemājo? Ko nu, tās iemājo viņā, šis «kaut kas» ir vienīgi pats cilvēks līdz ar savām vēlmēm. Kāda tur starpība — teikt: «Es gribu!» — vai teikt: «Man gribas!» Un vai tad vispār jāsaka: «Es gribu!» — lai darītu? Vai «darīšana» izriet no «gribēšanas», vai «gribēšana», gluži pretēji, neizpaužas «darīšanā»? Jāzeps atnāks un atnācis apjēgs, ka gribējis un kāpēc gribējis atnākt. Bet, ja viņš atnāks, ja, saklausījis ārkārtējās izdevības aicinājumu, atsauksies, viss būs izšķirts, Mūta būs uzvarējusi un rotās mīļoto ar efeju un vīnstīgu vainagu!

Tā savās skurbi pārkairinātajās domās spriež Mūt-em-eneta. Acis viņai nedabiski ieplestas un pārliecīgi spīd — ar ziloņkaula mentīti viņa ieklājusi uzacīs un skropstās daudz antimona krāšļa. Drūmi apsēstu skatienu savā spīdumā raugās šīs acis, bet kairā smaidā stingi savilktā mute pauž nelokāmu uzvaras paļāvību. Lūpas turklāt tikko manāmi kustas, viņa košļā un viļā grūsta, ar medu sajaukta vīraka lodītes, kurām kūstot elpa kļūst smaržīga. Mugurā viņai plāna linauduma tērps — tik gaisīgs, ka cauri tam vīd nedaudz raganīgā mīlas ķermeņa aprises, un no tērpa krokām, tāpat kā no cirtām, plūsmo smalks ciprešu parfīms. Uzturas Mūta kungu nama buduārā, pati savā istabā, kurai vienā pusē septiņdurvju priekštelpa ar zodiaka zīmju raksta grīdu, bet otrā — ziemeļpuses pīlāru zāle, kur Jāzeps mēdz lasīt priekšā kungam. Vienā stūrī buduārs saskaras ar lielo viesistabu blakus ģimenes ēdamistabai, to pašu, kurā šovakar notiks svinīgā maltīte par godu Petepra iecelšanai jaunajā galma amatā. Durvis uz zāli ziemeļu pusē Mūta atstājusi vaļā; atvērtas ir arī vienas no tām divām, kas no turienes ved viesistabā. Pa šīm telpām klīņā paļāvīgi tvīkstošā, kuras vienatnību tukšajā namā dala vienīgi abi sirmgalvji, augšstāvā gaidīdami savu pēdējo stundiņu. Staigādama šurp un turp, Enī, viņu dēlene, lāgiem uz īsu mirkli iedomā svētos vecākus, pacēlusi pret apgleznotajiem griestiem drūmās, nedabiski spožās dārgakmeņu acis. No vestibila un zāles viņa bieži atgriežas krēslainajā kambarī, kur gaisma iespīd pa augsti izvietoto logu akmens kaluma režģu starpām, un, atkritusi visā garumā guļvietā, kas apšūta zaļām flīzēm, paslēpj seju spilvenos. Uz pa-

statņiem izvietotos kvēpināmos traukos kvēlē kanēļkoks un mirru sveķi, un smaržīgs gruzduma garojums pa atvērtajām durvīm iestrāvo piemaltīšu zālē, viesistabā.

Tiktāl par Miltu, žāvētāju.

No jauna pievēršot skatienu Jēkaba mirušajam dēlam, jāteic, ka viņš patiešām pārnāca pirms visas saimes, — tas taču tāpat labi zināms. Viņš pārnāca un pārnācis, domājams, saprata, ka gribējis vai, alga viena, viņam gribējies pārnākt. Apstākļi nebija iespējuši grozīt viņa apņēmīgo pārliecību, ka namzinim piederas, ka namziņa pienākums ir agrāk nekā citiem pamest izpriecas un pievērst uzmanību namam, pār kuru tas iecelts. Vilcinājies, starp citu, viņš bija gana un ilgāk, nekā būtu sagaidāms, atlicis neskaitāmu viedu parunu par pareizu atzītā cilvēkam uzliktā pienākuma izpildi. Nams, viņam pārnākot, tiesa, vēl bija tukšs, taču daudz laika vairs neatlika līdz brīdim, kad no svētkiem jāatgriežas arī pārējiem, vismaz tiem, kam nav atļauts pavadīt vakaru pilsētā, tāpēc ka jāapkopj māja un saimniecība, — varbūt ziemas stunda, varbūt arī mazāk, turklāt jāņem vērā, ka ziemas stundas tai malā ir krietni vien īsākas par vasaras stundām.

Diena Jāzepam bija pagājusi pavisam citādi nekā sievietei, kura viņu gaidīja, — saulē un kņadā, elkudieva svētku raibajā jūklī. Gar acīm vēl arvien ņirbēja greznu procesiju, izrāžu, ļaužu ņūkļa ainas. Degunā — Rāheles degunā kniesa no upursārtu un ziedu smārdiem, no neskaitāmu uzbudinātu, lēkalējot un dzīrojot sakarsušu cilvēku miesas izgarojumiem. Ausīs dunēja bungu un ragu skaņas, ritmiska plaukšķināšana, versmainu svētlaimes cerību auri. Jāzeps bija mielojies, ēdis un dzēris, un, lai nekristu galējībās, raksturojot viņa pašsajūtu, vispareizāk laikam būtu teikt, ka viņš jutās kā jau jauneklis, kurš, sadūries ar briesmām, kas vienlaikus ir ārkārtēja izdevība, drīzāk saskata izdevību nekā briesmas. Galvā vi ņam bija zils lotospuķu vainags un zobos — vēl īpašs zieds. Te saliekdams, te iztaisnodams mītī plaukstu, viņš apvēdīja plecus ar koša mušu gaināmā balto zirgastru slotiņu un savā nodabā dungoja: «Kamēr saime svētkus svin, saimnieks vienas rūpes zin!» — dungoja pārliecībā, ka atceras senu tautas parunu, kurai pats piegudrojis vienīgi meldiņu. Tā, dienai ejot uz galu, viņš nonāca sava kunga namā, atdarīja bronzas lējuma ārdurvis un, šķērsojis priekštelpu ar tās zodiaka zīmju grīdas mozaīku, iegāja skaistajā, paaugstinājuma pārdalītajā viesistabā,

kas jau laikus jo izsmalcināti un krāšņi bija saposta Pe-tepra dzīru vakaram.

Jauniņais namzinis Jāzeps bija pārradies, lai paraudzītos un pavērotu, vai viss ir savā vietā un vai Hamatam — bufetes rakstvedim nav jāizsaka kāds aizrādījums. Viņš apstaigāja pīlāru zāli, pārlaizdams skatienu sēdekļiem, vīna amforām statīvos, piramīdveidīgi ar augļiem un cepumiem nokrautajiem paliktņiem. Nopētīja spulgas, ziedu vijas un apkakles uz dzīru galda, ziežu kārbiņas ar ēdienu smārdiem pieskaņotām aromātiskām vielām, pašķindināja zelta biķerus, kurus kārtodams pārbīdīja uz paplātes. Kādu bridi ar saimnieka aci noskatījis zāli un vēl reizīti vai divas patinšķinājis, Jāzeps iztrūkās: līdz viņam, saukdama viņu vārdā, ko pats šajā zemē bija sev devis, atlidoja patāla, zvanīgi skaņa, dziedoša balss.

— Osarsif! — sauca balss.

Visu mūžu viņam palika atmiņā mirklis, kad tukšajā namā it kā tāla zvana duna ausi aizsniedza notālis sauktais vārds. Viņš stāvēja, pasitis padusē vēdekli, turēdams rokās divus biķerus, kuri, viņam pārbaudot zelta spīdumu, klusītēm bija iešķindējušies, — stāvēja un ausījās, jo viņam likās, ka viņš, pēc paša domām, ir pārklausījies. Taču tas viņam acīmredzot tikai tā likās, jo ausīties viņš nekustīgs ausījās ļoti ilgi, no rokām neizlaizdams biķerus, kad ļoti ilgi nekas vairs nebija dzirdams. Beidzot namā atkal laidi nozvanīja:

— Osarsif!

— Te es esmu, — viņš atsaucās. Bet balss viņam aizlūza un apslāpa, un nokāsējies viņš atkārtoja:

— Es klausos!

Par jaunu kādu brīdi viss bija kluss, un viņš kā sastindzis gaidīja. Taču tad zvanīt nozvanīja un noskanda:

— Ak tas esi tu, Osarsif, ko dzirdu rosāmies zālē, un agrāk nekā citi tu tātad esi pārnācis tukšajā namā?

— Tu to saki, kundze, — viņš atbildēja, nolikdams vietā biķerus un pa atvērtajām durvīm ieiedams Petepra ziemeļu zālē, lai viņa teiktais būtu sadzirdams blakusistabā pa labi.

— Jā, tā tas ir, es esmu jau klāt, lai paraudzītos, vai namā viss kārtībā. Visu pārredzēt nozīmē sevi nesaudzēt — šis pamācīgais teiciens tev droši vien nav svešs, un, tā kā kungs iecēlis mani par pārvaldnieku un pats nerūpējas ne par ko, izņemot maizi, ko ēd, jo uzticējis visu manām rokām, neko man neaizliegdams un burts

burtā negribēdams būt lielāks par mani šajā namā, es neliedzu saimei vēl bridi papriecāties un izbaudīt svētku līksmi, bet pats, nospriedis, ka tā piederas, atsacījos no atlikušajiem dienas priekiem un, sekodams padomam: «Ļaudīm prieku nelaupi, sevi toties netaupi!» — atgriezos laikus. Starp citu, es netaisos uzteikt sevi tavā priekšā, jo neba daudz agrāk par citiem esmu pārradies un laika ieguvums nav tā vērts, lai to pieminētu, — nekas īpašs tik un tā vairs nav pagūstams; kuru katru mirkli saradīsies pārējie un atgriezties var Petepra, dieva Vienīgais draugs, tavs dzīvesbiedrs un mans labdzimušais kungs ...

— Bet mani, — noskanda balss krēslainajā kambari, — apraudzīt mani, apraudzījis visu citu namā, tu, Osar-sif, nevēlies, lai gan būsi dzirdējis, ka esmu viena un sirgstu? Pārkāp pār slieksni un ienāc pie manis!

_— Mīļu prātu es to darītu, — atbildēja Jāzeps, — un, pārkāpis slieksni, apciemotu tevi, kundze, ja vien dzīru zālē vēl nebūtu piekārtojams šis tas, kam aši pievēršama uzmanība ...

— Ienāc pie manis! Klausi kundzi!

Un Jāzeps pārkāpa pār slieksni un iegāja pie viņas.

TĒVA VAIGS

Šeit likteņstāsts apraujas. Tas ir, apraujas tagadējā iz-veidā un svētku ietērpā, jo, risinādamies oriģinālā un pats izrisinādams sevi, tas vis neaprāvās, bet gan turpinājās tur iekšā, krēslainajā kambarī, kā satraukta vārdu apmaiņa vai pat dialogs tai nozīmē, ka abas darbojošās personas runāja reizē, — taču tam mēs pārklājam pāri smalkjūtības un cilvēciskas iejūtas plīvuru. Jo toreiz saruna ritēja pati no sevis un bez lieciniekiem, turpretī šodien un šeit raisās plašas auditorijas priekšā — un šis apstāklis, kā neviens neies noliegt, pašos pamatos maina situāciju to acīs, kuri apveltīti ar takta izjūtu. Pirmām kārtām tas bija Jāzeps, kas neklusēja un arī nedrīkstēja klusēt; viņš, gluži otrādi, neiedomājami gludi un teicīgi runāja vienā runāšanā, elpu neatņemdams un vērsdams visu sava prāta atjautu un valdzinājumu pret sievietes iekārīgo vēlmi, lai viņu no tās atrunātu. Taču tieši te rodams mūsu atturības galvenais cēlonis. Jo runādams viņš sapinās pretrunā vai, pareizāk, viņam runājot, atsedzās pretruna, kas emocionāli apgrūtina un nepatīkami saviļņo

cilvēku, — pretruna, proti, starp miesu un garu. Jā gan, Jāzepam uzklausot sievietes iebildumus, tiklab izteiktos, kā arī neizteiktos, viņa miesa sacēlās pret viņa garu un, lai cik sakarīga un saprātīga bija paša valoda, viņš tomēr kļuva par ēzeli; tā nudien ir satriecoša, stāstnieku uz saudzību pamudinoša pretruna — spriedelējoša gudrība, kas, miesas bez žēlastības pieķerta melos, mums parādās ēzeļa izskatā!

Tas miruša dieva stāvoklis, kādā viņš bēga (zināms taču, ka viņam palaimējās aizbēgt), sievietei kļuva par īpaša izmisuma un traku vilšanās dusmu iemeslu, jo viņas iekārei jau bija atklājusies viņa vīra gatavība, un žēlais gaviļu kliedziens, ar kādu atstātā jūsmīgu sāpju parok-sismā plosīja un glāstīja viņas rokās pamesto apģērba gabalu (zināms taču, ka viņš Potifara sievas rokās pameta daļu apģērba), — šis kliedziens, ko atkārtoti izgrūda ēģiptiete, pauda; «Me'eni nahtef!» — «Es viedēju viņa spēku!»

Bet izrauties un aizbēgt vispēdējā, izšķirošajā mirklī Jāzeps paguva tāpēc, ka ieraudzīja tēva vaigu, — par to vēsta visi plašākie likteņstāsta izklāsti, un mēs savuties apstiprinām, ka tas tiešām tā bija. Jā, mirklī, kad, nevērojot Jāzepa runas veiklību, miesa jau palaidās, viņam parādījās tēva vaigs. Tātad Jēkaba vaigs? Kā tad, ka Jēkaba. Taču tam nebija šauri personisku vaibstu un ieraudzīja to Jāzeps ne tai vai citā vietā telpā. Viņš skatīja to prāta acīm un prātā — kā atgādinājuma un brīdinājuma zīmi, kā tēva tēlu plaša vispārinājuma izpratnē: Jēkaba vaibsti tajā sajaucās ar Potifara tēvišķajiem vaibstiem, arī Mont-kavam, necili mirušajam, tas vienlaikus bija līdzīgs, un kopumā un pāri visām šīm līdzībām tam piemita vēl kādi citi — daudz varenāki vaibsti. Ar tēva acīm, brūnām un spožām, zem kurām āda jau vāra un pavītusi, vaigs raizīgi vērīgs uzlūkoja Jāzepu.

Tas izglāba viņu vai, pareizāk (spriedīsim saprātīgi un piedēvēsim sevis saglābuma nopelnu viņam, nevis rēgai-nam viedam), viņš izglāba sevi, paša garam izrosot brīdinājuma zīmi. Viņš izrāvās no stāvokļa, kurš noteikti atzīstams par galēji bīstamu un visai tuvu sakāvei, — izrāvās no tā par neizsakāmām sirdssāpēm sievietei, kā mums taisnības labad jāpiebilst, veltījot arī viņai daļu līdzjū-tas, — laime vēl, ka Jāzepa fiziskā izveicība atbilda viņa runas veiklībai, jo tādējādi viņš paguva viens divi nomest svārkus («apmeslu», «drēbes»), aiz kuriem mīlas

alksmē izmisīgi tika turēts, un, lai ari ne gluži namziņa cienīgā izskatā, izskriet ārā pīlāru zālē, viesistabā un no turienes — priekšnamā.

Aiz muguras plosījās vīlusies mīla, pa pusei jau aplaimota — «Me'eni nahtef!» — un tomēr neciešami pievilta. Tās bija tīrās briesmas, kā sieviete apgājās ar viņas rokās palikušo vēl silto apģērba gabalu — apklāja skūpstiem, slacīja asarām, plēsa zobiem, izrīkojās ar to puslīdz tāpat, kā Dotanas ielejā ar dēla plīvuru bija izdarījušies brāļi.

— Mīļotais! — viņa sauca. — Kur tu bēdz? Paliec, ai, saldais puisēn! Ai, nekrietnais kalps! Esi nolādēts! Mirsti! Nodevība! Varmācība! Turiet tuksneša negali! Goda slepkavu! Palīgā! Palīdziet kundzei! Man uzklupa briesmonis!

Tebe nu bija. Viņas domas — ja domas saskata tur, kur vienas bezprāta dusmas un asaras, — ievirzījušās jau ierastās sliedēs, atgriezās pie apsūdzības, ar kuru viņa ne vienu reizi vien bija piedraudējusi Jāzepam, kļūdama briesmīga savā iekārē un paceldama pret viņu lauvenes ķetnu, — pie slepkavīgās apsūdzības, ka viņš baismīgi aizmirsies kundzes priekšā. Mežonīgā atgāda pamodusies sagrāba sievieti, izlauzās no visa spēka izgrūstā kliedzienā, viņai, kā jau cilvēkiem ierasts, cerot, ka balss pacelšana nepatieso padarīs patiesu; un taisnīgas līdzjū-tas vārdā gluži vai jāpriecājas, ka aizvainotās sāpēm pavērās kaut vai šāda izeja, ka tās guva kaut melīgu, taču briesmīguma ziņā adekvātu izpausmi, kā radītu, lai kuram katram iedvestu šausmas un dedzīgu vēlēšanos atriebt kundzei nodarīto pārestību.

Priekšnamā jau pulcējās ļaudis. Rietēja saule, un Pe-tepra saime pa lielākai daļai jau bija atgriezusies namā un sētā. Labi vēl, ka pirms izkļūšanas vestibilā bēdzējs atrada cik necik vietas un laika domu sakopošanai. Bailēs pamiruši, kalpotāji stāvēja un klausījās, jo kundzes kliegšana bija dzirdama arī ārā, un, kaut gan jaunais namzinis no viesistabas iznāca lēnā solī un nesteidzīgs devās cauri ļaužu pulciņam, tikpat kā nebija iedomājams, ka saime nesaistītu viņa nepilnīgo tērpu ar kliedzieniem kundzes istabā. Jāzeps dzīrās patverties savā kaktā, Uzticības savrupkambarī pa labi roki, lai tur savestu sevi kārtībā, taču, uzdūries gaitniekiem, kas stāvēja ceļā, kā ari sajutis spēju, neatvairāmu vēlēšanos izkļūt svaigā gaisā, šķērsoja priekšnamu un pa atvērtajām bronzas dur-

vlm izgāja pagalmā, kur vēl arvien rosījās pārnācēji: šobrīd harēma priekšā no nestuvēm izrausās kladzenes blakussievas, kuras, Ieslēgto nama rakstvežu un einuhu niibiešu pavadītas, arī bija noskatījušās svētku izrādes un pašlaik atgriezās savā goda būrītī.

Kurp tad viņš, ar puslīdz veselu ādu izsprukušais, taisījās doties? Vai laukā pa vārtiem, pa kuriem reiz ieradās namā? Un tālāk uz kurieni? To viņš nezināja; par laimi, priekšā pletās pagalms, pa kuru varēja iet, it kā kaut kur būtu ejams. Kāds paraustīja viņu aiz apģērba — Dievmīlītis, krumpainītis, kurš, pacēlis vaidziņu, sagrauzts sisināja:

— Pagalam ziedošā pļava! Nosvilusi uguns vērša dvašā! Izdegas! Vienas izdegas! Ai, Osarsif!

Tas bija apmēram pusceļā no galvenās ēkas līdz ārējā mūra vārtu velvei. Mazajam turot viņu aiz gurnu apsēja, Jāzeps atskatījās. Viņu aizsniedza sievietes — kundzes balss: balta tā stāvēja uz kāpnēm namdurvju priekšā, visapkārt drūzmējoties ļaudīm, kas spraucās no priekšnama. Pavēlniece izstiepa pret viņu roku, un norādītajā virzienā, savukārt izstiepuši rokas, lieba viri. Tie satvēra viņu un atveda atpakaļ pie mājas, kur jau saskrēja kopā saime: amatnieki, vārtnieki un sliekšņa sargi, zirgkopji un dārznieki, virēji un ēdamistabas kalpotāji sudrabotajos gurnu apsējos. Dīcošo īkstīti, kurš neatstājās ne soli, Jāzeps vilka līdzi.

Tad, uzrunādama sava goda lauleņa ļaudis, kas būvējās pagalmā gan aiz viņas, gan viņas priekšā, Potifara sieva teica labi zināmos vārdus, par kuriem cilvēce visos laikos viņu nosodījusi un par kuriem ari mēs, tik daudz Mūt-em-enetas un viņas teiksmas labā darījušie, esam spiesti viņu pelt — ne jau nepatiesā, pie labas gribas tomēr par patiesības ietērpu noturamā apgalvojuma dēļ, bet noraidot demagoģiju, ko viņa nenoniecināja, cenzdamās uzmusināt klausītājus.

— Ēģiptieši! — viņa sauca. — Kemes bērni! Upes un Melnās zemes dēli!

Kam tāda valoda? Uzrunātie bija vienkārši ļautiņi, turklāt gandrīz visi iekampuši lieku. Hapī dēli — cik nu to vispār bija namā, jo saimes vidū netrūka nedz Kušas moru, nedz vergu ar haldejiešu vārdiem, — viņi bija no dzimšanas, nevis pēc pašu gribas vai nopelna, un tīrasi-nība nenieka nedeva tam, kurš nestrādāja, kā pienākas: tādam, it nemaz nerēķinoties ar godājamo izcilmi, muguru

miekšķēja ādenīcas. Te nu uzreiz tikai tāpēc, ka ievājā* dzējusies viņu godkāre, viņu uzpūtīgās kopības apziņas aizkaita, uzsvērti glaimīgi tiek celta gaismā tautība, par kuru parasti neviens ne pliku grasi nedeva un kurai šo ļautiņu dzīvē praktiskas nozīmes nebija. Uzruna šķita dīvaina, taču iespaidu atstāja — jo vairāk tāpēc, ka miežu alus nogars viņus bija padarījis uztvērīgākus.

— Brāļi ēģiptieši! (Paskat, nu jau brāļi! Tas ļaudīm gāja pie sirds, viņi kusa aiz labsajūtas.) Vai redzat mani, savu pavēlnieci un māti, Petepra pirmo un īsteno sievu? Vai redzat mani uz nama sliekšņa, un vai mēs — jūs un es — neesam pazīstami savā starpā?

Tas glāstīja dzirdi, lāga ļautiņiem šī nudien bija laba diena.

— Bet to tur, to ibriešu jaunekli, puskailu lielo gada aprites svētku vakarā, tāpēc ka svārkus tas pametis te, manās rokās, — vai viņu jūs pazīstat? Vai pazīstat pārvaldnieku, ieceltu pār jums, ēģiptiešiem, un abu zemju augstmaņa namu? Tad ziniet — no tālas posta malas viņš ieradās Ēģiptē, Usīra krāšņajā dārzā, Ra torņa pakājē, labā gara apvārsnī! Viņu, cittautieti, pārdeva mums («mums». Jau atkal, ko tu neteiksi!), lai izdarās ar mums pa savam prātam un laupa mums godu. Jo to briesmu darbu viņš ir pastrādājis. Viena es biju savā kambarī, viena visā namā, neveseluma dēļ aizbildināta Amuna priekšā, un viena pieskatīju namu. To izmantoja šis ne-krietnelis, viņš ielavījās pie manis — tas ibriešu necilvēks, lai izdarītos, kā pašam tīkas, un gulētu ar mani — kalps ar kundzi! — viņa izsaucās spalgā balsī. — Gulētu varmācīgi! Bet es kliedzu, cik jaudāju, kolīdz viņš tuvojās man un kalpa kārībā grasījās likt mani kaunā, — jums es vaicāju, brāļi ēģiptieši, vai dzirdējāt mani kliedzam, cik spēka, par pierādījumu pašas nepieļāvībai un pārbīļa pretestībai, kā to nosaka likums? Jā, jūs dzirdējāt! Taču arī viņš, tuksneša negalis, dzirdēja mani kliedzam un palīgā saucam, un viņa noziedzīgā drosme iz-sīka, viņš izrāvās no svārkiem, kurus par pierādījumu izplestus rādu jums un aiz kuriem centos noturēt viņu, līdz jūs viņu sagrābtu, un, nepaguvis pastrādāt noziegumu, bēga un izskrēja ārā, un tā es, pateicoties tam, ka kliedzu, tīra un neaptraipīta stāvu jūsu priekšā. Toties viņš, augstāk par jums visiem celtais, — viņš nu kļuvis par pēdējo bezgodi un samaksās par saviem varas darbiem, un saņems pelnīto sodu, tiklīdz mājās pārradīsies

kungs, mans laulātais draugs. Slēdziet viņam rokas siekstā!

Tā, diemžēl ne tikai samelodama, bet arī kūdīdama, runāja Mūta. Un Potifara sētas saime klausījās mulsa un apjukusi — jau no tempļa brīvalus juceklīgu galvu, taču tikko dzirdētā pavisam sastulbusi. Kurš gan netika dzirdējis un vai kāds nezināja, ka pavēlniece uz daiļo pārvaldnieku ir kā uzburta, bet šis vairēties vairējas? Un nu pēkšņi izrādās, ka pārvaldnieks uzklupis kundzei, tīkodams .iegūt viņu ar varu? Galva ļaudīm griezās riņķī — no izdzertā alus un visa šā stāsta, kurā galus nesadzīt kopā, turklāt jaunais namzinis viņiem gluži labi patika. Viens kas tiesa, kliegusi īstenā bija, to ļaudis tika dzirdējuši, un katram bija zināms likums, pēc kura kliegšana brīdī, kad apdraudēts sievietes gods, pierāda viņas nevainību. Rokās viņai pie tam namziņa svārki, un paskats svārkiem, jānudien, tāds, it kā tie, viņam dodot kājām ziņu, paturēti ķīlai; pats viņš stāvēja, zemu nokāris galvu, un neteica ne vārda.

— Ko jūs laicināties? — sauca kāda cienīgi vīrišķa balss, sauca Dudu, kundziskais punduris, — savā iestīvi-nātajā, priekšpusē atstipušajā goda kārtas gurnautā klāt arī viņš. — Vai nedzirdējāt, ko vēlēja kundze — šaušalīgi pazemotā, gandrīz kaunā liktā kundze? Slēgt siekstā rokas tam ibriešu bezgodim! Te tā būs, es paķēru to līdzi. Jo, padzirdis kundzes likumīgo kliegšanu, es uzreiz atģidu, kas par lietu un kur tas suns aprakts, un no pātagu rinkūža steigšus atstiepu siekstu, lai vēlāk nav lieki jākavējas. Še, ņemiet! Ko bolāties, miedziet palaidnīgās rokas tam maulim, reiz iegādātam ne jau pēc prāta vira, bet pēc mazprātiņa padoma un diezgan izdzinušam mūs, īstenus ēģiptiešus! Zvēru pie obeliska! Viņa vieta ir moku sola un kakla tiesas namā!

Šī bija Dudu — precētā pundura līksmā stunda, un viņš izbaudīja to pārpilnām. Atradās saimes vidū arī divi, kas tiešām paņēma pretī siekstu un, tik žēli činkstot Šepses-Besam, ka gribot negribot bija jāsmejas, uzlika Jāzepam atvāžamo vārpstveida bluķi ar spraugu pa vidu, kurš aiz-cirzdamies cieši ieskāva savaņģotā rokas, tā ka tās, turklāt vēl koka smaguma novilktas, nebija ne pakustināmas.

— Metiet viņu suņu kūtī! — sāpīgi iešņukstējusies, izrīkoja Mūta. Un sadupa turpat, kur stāvējusi, atvērto namdurvju priekšā, bet Jāzepa svārkus nolika līdzās.

— Šeit es sēžu, — viņa teica dziedošā balsī, kas aizskanēja pāri tumstošajam pagalmam, — uz nama sliekšņa, un blakus man nekrietnais apģērba gabals. Atej iet visi malā, un neviens lai nemudina mani atgriezties namā kaut vai plānā tērpa dēļ, ka vakara dzestrumā neapauk-stējos. Pret tādiem lūgumiem es būtu un paliktu kurla, jo šeit es gribu sēdēt pie savas apķīlas, kamēr mājās pārbrauks Petepra un briesmīgā pārestība būs izpirkta.

TIESA

Stundas ir dižas_— katra pa savam, vienalga, lepna vai nožēlojama. Kad Ezavam bija ļauts bramanēties un svaidīt kājas, viņam, protams, gāja augsti, tā bija viņa godības stunda. Bet vai stunda, kad viņš izsprāga no telts, aurodams: «Nolādēts! Nolādēts!» — un, notupies zemē, birdināja asaras lazdas riekstu lielumā, — vai tā stunda viņam, spalvainajam, bija mazāk diža un svinīga? ... Lieciet vērā, šī te ir pati mokošākā Petepra svētku stunda — starp citu, ik brīdi viņa gaidīta: tiklab medījot putnus vai nīlzirgu, vai tuksneša zvērus, kā arī lasot vecos, labos autorus, allaž viņš pusapzināti bija tai gatavojies, nezinādams vienīgi, kāda īsti tā būs, taču pienākusi tā, raugi, lielā mērā bija atkarīga no viņa, un viņš rīkojās augstmaņa cienīgi.

Lāpnešu pavadībā viņš iebrauca pagalmā, stāvēdams iejūgā, ko vadīja Neternahts, — atgriezās, kā jau teikts, ļaunas priekšnojautas skubināts, nedaudz agrāk, nekā būtu bijis nepieciešams, lai pagūtu laikā uz vakara viesībām. Atgriezās tāpat kā visas citas reizes, klusībā baiļodamies, vai nav atgadījies kas nelabs, tikai šoreiz nelaime tiešām bija klāt. «Vai mājā viss kārtībā? Vai kundze labā omā? ...» Kur nu! Kundze traģiskā pozā sēž uz tava nama sliekšņa, bet tavs spēcinātājs vīnlējis vāļājas suņu kūtī ar siekstu uz rokām.

Tā, tā, ak tad šādi tam lemts piepildīties! Nu, ko lai dara, samierināsimies ar likteni... To, ka Mūta, viņa sieva, tā kā biedējoši sēž namdurvju priekšā, Potifars saskatīja jau pa gabalu. Izkāpis no krašajiem ratiem, viņš tomēr griezās pie sagaidītājiem ar ierastajiem jautājumiem, tikai tie šoreiz palika neatbildēti. Piepalīgi, nokāruši galvu, klusēja. Tieši to viņš vienmēr bija gaidījis, kaut arī citā ziņā viss nenotiktu gluži, kā gaidils... Kal-

piem aizvedot iejūgu un ļaudīm lāpu apspīdētajā pagalmā turoties atstatu, viņš, trauslais Rūbena tornis, satvēris vienā rokā ir vēdekli, ir goda vālīti, uzkāpa pie namdurvju priekšā sēdošās.

— Ko pauž, mīļotā draudzene, visa šī aina? — viņš laipni piesardzīgs jautāja. — Plāni tērpusies, tu sēdi uz sliekšņa caurvējā, un blakus tev manta, kuras jēga man nav skaidra.

— Tā tas ir! — viņa attrauca. — Tavs apraksts, tiesa, ir pabāls un neizteiksmīgs — aina ir daudz iespaidīgāka un briesmīgāka, nekā tev, mans laulātais draugs, rādās. Taču pašos pamatos tavs vērojums ir pareizs: šeit es sēžu, un blakus man ir manta, par kuras jēgu tu itin drīz būsi skaidrībā.

— Palīdzi man pie tās tikt, — viņš atbildēja.

— Es sēžu šeit, — viņa teica, — gaidīdama, ka tu spriedīsi taisnu tiesu visnekrietnākajam noziegumam, kādu jebkad pieredzējušas abu zemju un, domājams, visu valstu tautas.

īpaši salicis pirkstus, viņš pārmeta nelaimi atvairošu zīmi un, sagatavojies uz visļaunāko, gaidīja tuvākus paskaidrojumus.

— Tavs kalps, — viņa bilda dziedošā balsī, — tas ib-rietis, kuru tu ievedi namā, atnācis gribēja izdarīties ar mani, kā pašam tīkas. Apkampusi tavus ceļus, es lūgtin lūdzu tevi vakarpuses zālē padzīt svešo, kuru tu biji pieņēmis, jo mani māca nojauta, ka nekas labs no viņa nav gaidāms. Velti! Pārlieku mīļš tev bija šis vergs, un man vajadzēja aiziet gandarījumu neguvušai. Nu tas nelietis uzklupa man un dzīrās nodarīt man baudu tukšajā namā, jo bija jau vīra gatavībā. Tu netici tam, tāds briesmu darbs tev liekas par šausmīgu? Tad uzlūko šo te zīmi un iztulko to tā, kā tas jādara! Zīme ir stiprāka par vārdu, nedz tā ir dažādi skaidrojama, nedz apšaubāma, tās valoda ir nepārprotama un lietišķa. Paskaties! Vai šīs ir tava kalpa drānas? Apskati, kā nākas, — tās ir zīme, kas tavā priekšā dara mani tīru. Kad briesmonis uzmācās man, es kliedzu, un satrūcies viņš izskrēja ārā, bet es turēju viņu aiz svārkiem, un savā pārbīlī viņš pameta tos manās rokās. Te tie ir — par pierādījumu viņa neģēlībai, kā arī tam, ka viņš bēga, bet es no visa spēka kliedzu. Jo nebēdzis viņš nebūtu pametis svārkus, un, nebūtu es kliegusi, viņš nebūtu bēdzis. Visa tava saime var apliecināt, ka es kliedzu, — pavaicā ļaudīm!

Petepra stāvēja, galvu noliecis, un klusēja. Pēc brīža viņš nopūties bilda:

— Tas ir gaužām bēdīgi.

— Bēdīgi? — viņa draudīgi atkārtoja.

— Gaužām bēdīgi, es teicu, — viņš atbildēja, — pat satriecoši, un es pacenstos atrast vēl spēcīgāku apzīmējumu, ja no tā, ko tu pastāstīji, neizrietētu, ka, pateicoties tavai attapībai un likumu zināšanai, viss beidzies puslīdz ciešami un pats ļaunākais nav noticis.

— Bezgodim vergam tev nosodījuma vārda nav?

— Vergs ir bezgodis. Ja jau visā šajā lietā ir runa par viņu, apzīmējums «gaužām bēdīgi» pirmām kārtām, protams, attiecas uz viņa rīcību. Vajag arī tādai sodībai piemeklēt mani taisni šovakar, tās prieka dienas nogalē, kad, paaugstināts par Vienīgo draugu, pārrodos mājās, lai atzīmētu faraona mīlestību un labvēlību ar nelielām svinībām, uz kurām drīz jāsarodas viesiem! Tev jāatzīst, tas ir sāpīgi!

— Petepra! Vai tev ir sirds krūtīs?

— Kāpēc tu tā jautā?

— Tāpēc, ka šajā neizsakāmu šausmu stundā tu vēl vari runāt par jaunu galma titulu un svinībām sakarā ar tā piešķiršanu.

— Es taču daru to tikai tādēļ, lai krasāk pretstatītu šīs stundas neizsakāmās šausmas visas apritējušās dienas tīkamībai un tādējādi jo spilgtāk izceltu to, cik tās neizsakāmi lielas. Neizsakāmajam tas acīmredzot ir raksturīgi: lai to izteiktu, jārunā par kaut ko citu.

— Nē, Petepra, tev nav sirds krūtīs!

— Paklausies, mana mīļā, ko es tev teikšu: zināmos apstākļos neliels sirds trūkums ir tīri vai apsveicams — tiklab skartās personas, kā arī pašu apstākļu labad, ar kuriem bez pārliekas sirdsdegsmes, iespējams, vieglāk tikt galā. Kas tad nu būtu paveicams šajā tik bēdīgajā un satriecošajā lietā, kura apērmo mana pagodinājuma dienu? Tā nekavējoties jānokārto un jāpadara par nebijušu, jo, pirmkārt, man ir pilnīgi skaidrs, ka, nesaņēmusi gandarījumu par neaprakstāmo karmi, ar kuru tev bija jāsaduras, tu no šīs būtībā gluži neiespējamās vietas augšā necelsies. Otrkārt, ar visu jātiek galā, iekams sarodas viesi, bet ierasties tie var kuru katru brīdi. Man tātad tūlīt pat jānotur mājas tiesa, un tas, lai slava Apslēptajam, daudz laika neprasīs, jo spēkā ir tikai tava

liecība, mana draudzene, un tam, ko teiks citi, nav nekādas nozīmes, tā ka spriedums aši būs gatavs. Kur Osar-sifs?

— Suņu kūtī.

— Tā es jau domāju. Atgādāt viņu šurp! Un ataicināt svētos vecākus no nama augšstāva, pat ja tie gulētu! Sētas saimei pulcēties mana Augstā krēsla priekšā, tas, pēc manas gribas, novietojams šepat, kur sēž kundze, lai viņa nepieceltos, iekams tiesa nebūs izspriesta.

Pavēles steigšus tika izpildītas; grūtības sākumā radīja vienīgi vecāku Huī un Tuī, laulātā pāra, brāļa un māsas, liegšanās ierasties. No vārgajām kalponītēm viņi bija padzirduši par jezgu, kas sacēlusies lejā: šaipstīdamās tievrocītes jau bija pastāstījušas, kas apakšstāvā darās, un kaut ko tamlīdzīgu vecie ļaudis, tāpat kā viņu izpirkuma dēliņš, gaismas galminieks, klusībā mūždien bija gaidījuši; tagad viņi baiļojās un negribēja nākt, bažīdamies, ka, piedaloties šādas lietas izskatīšanā, aizlaikus būs jāpārdzīvo stāšanās Pazemes valdnieka krēsla priekšā, un apzinādamies, ka galvas abiem par vārgu, lai attaisnojumam spētu uzskaitīt visus savus argumentus, un tālāk par teicienu: «Mums bija paši labākie nolūki!» viņi netiks. Tāpēc viņi lika pateikt, ka kuru katru mirkli taisoties izlaist garu un esot pārāk nespēcīgi, lai ņemtu dalību mājas tiesā. Bet kungs, viņu dēls, tā pārskaitās, ka pat piecirta kāju, un pavēlēja abiem ierasties, vienalga, lai cik slikti viņi justos, jo vieta, kur Mūta, viņu dēlene, sēžot un lejot asaras, prasīdama taisnu tiesu, gara izlaišanai esot kā radīta.

Tad, savu bērnišķo vācēju balstīti, abi nokāpa namdurvju priekšā — pelēcīgajai bārdelei drebot, galvai neganti kratoties — viņš, vecais Huī, un mazdūšīga smaidā šurpu turpu grozot plato, balto seju ar aklajām acu spraudziņām, it kā kaut ko meklētu, — viņa, vecā Tuī, un, nostādīti blakus Petepra tiesneša krēslam, sākumā bezgala satraukti, bez mitas bubināja: «Mums bija paši labākie nolūki!» — taču pēc tam, pamazām nomierinājušies, pieklusa. Mūta, pavēlniece, ar savu zīmi un ķīlu rokā sēdēja tuvu kāju pameslam, noliktam Augstā krēsla priekšā, aiz kura moris sarkanā vamzī vieglītēm vēcināja garkāta vēdekli, un līdzās šai grupai nostājās spulgneši. Gaišs bija ari lāpu apspīdētais pagalms, kurā drūzmējās gaitnieki, kam svētku vakarā nebija bijis atļauts uzkavēties pilsētā; pie pašām kāpnēm namdurvju priekšā, siekstā saslēgts, tika atvests Jāzeps kopā ar Se-enh-Ven-nofra un tā tālāk, pundurīti, kurš, ieķēries draugam gurnautā, neatkāpās no tā ne soli, un turpat cienīgs grozījās Dudu, nešaubīgi pārliecināts, ka viņa līksmā stunda kļūs vēl jo līksmāka, — abi strupuči nostājās katrs savā pusē apsūdzētajam.

Smalkā balsī Petepra nobēra kā no grāmatas:

— Sākas tiesa, taču mēs steidzamies ... Tevi es piesaucu, ibisgalvi, likumu devēju cilvēkiem, tevi, baltais pērtiķi pie svariem, tevi, pavēlniece Maāta, patiesības pārzine strausa spalvu rotā! Upuri, ar kuriem mums, lūdzējiem, jāgodina jūs, tiks nesti vēlāk, es galvoju, ka tā būs, un tas ir tikpat, it kā jau būtu noticis. Šobrīd laiks negaida. Es spriežu tiesu pār šo namu, kurš ir mans, un spriežu šādi.

Pateicis to, turēdams plaukstas paceltas, viņš iegrozījās ērtāk Augstā krēsla stūrī, atspiedās uz elkoņa un, ar mazo roku braucīdams pazvilu, turpināja:

— Par spīti daudzajiem pretsoļiem, kas sperti, norobežojot šo namu no visa ļauna, nevērojot nelaimi atvairošu teicienu un labu vārdu necaurlaidību, postam — par nožēlu — izdevies ielauzties un uz laiku izjaukt jauko miera un maigas savstarpējas saudzības noskaņu, kura te valdīja. Tas, jāatzīst, ir gaužām bēdīgi, pat satriecoši — jo vairāk tāpēc, ka nelaimei, kā par spīti, jāatklājas tieši tad, kad faraona labvēlībai un žēlastībai labpaticis piešķirt man Vienīgā drauga goda titulu un kad, varētu likties, man būtu jāuzklausa vieni cieņas apliecinājumi un sirdi veldzējoši laimes vēlējumi, nevis jāpieredz briesmas, ka sašķobās ierastās kārtības pamati. Ko lai dara! Pārvarējis aizsprostus, ļaunums jau labi sen ielauzies namā un slepus iedragājis jauko kārtību, lai tā sabruktu un piepildītos draudīgais rakstu pravietojums, proti, bagātie kļūtu nabagi, bet nabagie — bagāti un tempļi panīktu. Sen jau, es saku, zagšus postu sēja ļaunums — neredzams ļaudīm, taču redzams kungam, kurš namam ir gan tēvs, gan māte, jo viņa acu skatiens ir kā Mēness stars, kas govi dara grūsnu, un viņa vārdu dvesma ir līdzīga vējam, kurš par dievišķas auglības liecinājumu no koka uz koku pārnēsā augļa putekšņus. Viņam, no kura klātesmes klēpja plūst visa sākums un zēlums kā medus no kārēm, — viņam un viņa pārredzei nekas nepaliek apslēpts; arī tas, kas vairumam dziļas tumsas skauts, viņam ir skaidrs, kā uz delnas. Minētā

kārtības izjaukuma dēļ arī jums lai tas top atklāts! Jo gluži labi man ir zināmas valodas, kas pavada manu vārdu, — es nerūpējoties ne par ko, izņemot maizi, ko ēdu. Taču tās ir niekruņu tērgas, tā ir neslavas celšana, tukša gvelšana. Visu es redzu, lieciet aiz auss, un, jo kārtības iz jaukums, pār kuru pašreiz spriežu tiesu, jums no jauna un jo stiprāk liks bijāt kungu un bīties viņa redzīgās acs, vēlākas audzes teiks, ka notikušajam, lai kā tas mūs apbēdinājis, bijusi arī sava labā puse.

Pielicis pie deguna smaržzāļu pudelīti, malahīta ostiņu, kas, iesieta važiņā, nokarājās virs apkakles, un atsvaidzinājies, Petepra sacīja:

— Tādējādi, lūk, man jau sen bija zināmi ceļi, kurus, ielauzies namā, gāja ļaunums. Taču arī to gaitas, kas viltnieku iecildībā veicināja ļaunuma rašanos un aiz naida un skaudības ne tikai nolīdzināja, bet arī nodevīgi vēra tam ceļu, palīdzot apiet it visus krietnos tikumu aizsprostus, man redzamas kā uz delnas. Viens tāds nodevējs stāv mana krēsla priekšā tā pundura — bijušā manu rotu un skrīņu pārziņa personā, kam vārds ir Dudu. Piespiests viņš atzinās savās nelietībās, pats pastāstīdams, kā vēris un nolīdzinājis ceļu ļaunumam. Viņam mēs pasludinām spriedumu! Nav man nodoma, sodot vainīgo, izgalēt spēku, ko Saules valdniekam paticis piešķirt tik kuslam augumam, tas lai paliek neskarts. Nodevējam tiks izrauta mēle.

Puse mēles, — viņš pārlaboja sevi, riebumā atmezdams ar roku, tāpēc ka Dudu izplūda skaļās vaimanās. — Taču, tā kā es esmu pieradis, ka manus tērpus un dārgakmeņus pārrauga krūpis, — viņš piemetināja, — un nebūtu vēlams, ka pārpratuma dēļ ciestu mani ieradumi, es ieceļu otru nama punduri — Se-enh-Ven-nofra-Neteruhotpe-em-per-Amunu par savas ģērbtuves rakstvedi — turpmāk viņš lai pieskata manas skrīnes!

Dievmīlītis, saraudātu, cinobra sarkanu degunteli krum* painajā ģīmītī, aiz prieka palēcās. Bet Mūta, pavēlniece, pacēlusi galvu pret Petepra krēslu, izdvesa caur zobiem:

— Kas tie par spriedumiem, mans laulātais draugs? Tie taču neskar galveno un ir gluži nebūtiski! Ko lai domā par tādu tiesāšanu, un vai man vispār lemts piecelties no šīs vietas, ja tu šādi spried tiesu?

— Pacieties! — viņš attrauca tikpat klusu, noliecies pret sievu. — Šeit cits pēc cita saņems, ko pelnījis, un ikvienam tiks sods pēc vainas un taisnības. Esi mierīga! Drīz tu piecelsies, juzdamās tik apmierināta, it kā pati

būtu spriedusi tiesu. Jo es tiesāju tavā vietā, mana dārgā, tikai neļauju pārlieku vaļu jūtām — priecājies par to! Par spriedumu, pasludinātu neapvaldītu jūtu vārdā, sirdi mūžam māktu nožēla.

Čukstus bildis sievai šos vārdus, viņš atkal izslējās un sacīja balsī:

— Saņemies, Osarsif, mans bijušais namzini, jo tagad ir tava kārta un arī tev būs jāuzklausa spriedums, kuru tu laikam gan ar baiļošanos sen gaidi, — lai smagāk sodītu tevi, es tīšuprāt paildzināju tavu neziņu. Jo es esmu nodomājis saņemt grožus stingrāk un uzlikt tev bargu sodu — neatkarīgi no tā, ko tu izcietīsi sevī, tāpēc ka turpmāk ne soli no tevis neatstāsies trīs neglītos vārdos dēvēti zvēri, sauc tos, ja nemaldos, par «Kaunu», «Vainu» un «Ņirgām». Tie, protams, ir viņi, kas piespiež tevi nokārt galvu un nodurtām acīm stāvēt mana krēsla priekšā, kā nomanu ne tikai šobrīd, jo klusībā ne mirkli neizlaidu tevi no acīm, likdams tev mokoši gaidīt. Zemu nokāris galvu, siekstu uz rokām tu stāvi un klusē, un kā tu neklusēsi, ja neviens ir neprasa, lai taisnojies, un pati kundze liecina pret tevi, bet viņas teiktais ir neapstrīdams un izšķirtu visu arī tad, ja par apkaunojošu liecinājuma zīmi, runādami neatspēkojamu lietiska pierādījuma valodu, šeit nemētātos tavi svārki, vēstot par pārgalvību, kura novedusi tevi tiktāl, ka tu uzmācies kundzei un, saukts pie atbildības, gribot negribot pameti apģērbu viņas rokās. Es jautāju: ko tas līdzētu, ja tu taisnotos, noliegdams kundzes teikto un lietu nepārprotamo valodu?

Jāzeps klusēja un vēl jo zemāk nokāra galvu.

— Redzams, neko tas nelīdzētu, — atbildēja Petepra viņa vietā. — Tev jāapklust, kā jērs apklust cirpēja priekšā, — nekas cits tev vairs neatliek, lai cik ārdeni un tīkami citkārt esi runājis. Saki vēl paldies savas cilts dievam, tam Baālam jeb Adonam, kurš laikam gan pielīdzināms Rieta saulei, ka tas stāvējis tev klāt tavā pārgalvībā un tavā dumpībā paglābis tevi no galēja soļa, laikus izgrūzdams no svārkiem, — saki paldies tam, es atkārtoju, jo pretējā gadījumā tevi šo pašu brīdi mestu par ēsmu krokodilam vai arī tu mirtu lēnā uguns nāvē, ja ne durvīs iespriests, kuras vārstot galvu plēš tapa. Par tamlīdzīgiem sodiem, tiesa kas tiesa, nav ne runas — no paša ļaunākā tu tiki paglābts, es nevaru tos tev piespriest. Taču neceri, ka, par spīti tam, nesaņemšu grožus stingrāk, un pēc tīšprāt paildzinātas neziņas uzklausi

manu spriedumu! Es metīšu tevi cietumā, kurā smok valsts noziedznieki, — salas cietoksnī Cavī-Ra upes vidū, jo faraonam — nevis man — tu piederēsi turpmāk un būsi valdnieka vergs. Cietuma uzrauga rokās es nodošu tevi, bet tas ir vīrs, ar kuru nejoko un kuru, domājams, tik lēti vis nesavaldzinās tava šķietami tīkamā iedaba, tā ka vismaz pirmajā laikā tev viegli tur neklāsies. Starp citu, es nosūtīšu šim amatvīram īpašu pavadvēstuli, kurā došu attiecīgus rīkojumus un pienācīgi raksturošu tevi. Sājā soda un pārmācības vietā, kur smiekli vis nenāk, tu rīt tiksi nogādāts upes ceļā un nekad vairs neredzēsi mani vaigā, pēc tam kad ne vienu vien jauku gadu tev bija atļauts uzturēties manā tuvumā, pildīt man kausu un lasīt priekšā vecos, labos autorus. Tas droši vien sāpina tevi, un es nebrīnītos, ja tavas zemu nodurtās acis pašlaik būtu asaru pilnas. Lai nu kā, rīt pat tevi nogādās lielās bardzības vietā. Suņu kūtī tev nav jāatgriežas. To sodu tu jau esi izcietis, labāk lai tur nakti pavada Dudu, iekams viņam mēli pataisa īsāku. Tu turpretī, kā paradis, gulēsi Uzticības savrupkambarī, tikai saukties tam šonakt būs par «Ieslodzījuma savrupkambari». Tāpat, ņemot vērā, ka rokas tev iemiegtas, taisnība prasa, lai arī Dudu uzliktu siekstu, ja namā atrastos otra. Bet, ja otras nebūtu, šī te atdodama Dudu. Es esmu runājis. Mājas tiesa ir galā. Ikviens lai stājas savā vietā un sagaida viesus!

Neviens neizbrīnīsies, uzzinājis, ka, noklausījušies šādus spriedumus, pagalmā sapulcētie metās uz vaiga un, pacēluši rokas, slavināja sava iežēlīgā un viedā pavēlnieka vārdu. Pateicībā pie zemes krita arī Jāzeps; pat Huī un Tuī, kalpojošo bērnu pieturēti, zemodamies godināja dēlu, un, ja jūs jautātu, kā izturējās kundze, — arī viņa neatpalika no citiem un, nolīkusi pār krēsla pameslu, pieplaka ar pieri pie laulātā drauga kājām.

— Velti tu pateicies, draudzene mana, — viņš sacīja. — Es priecātos, ja man būtu izdevies gandarīt tevi šajā piemeklējuma stundā un pakalpot tev savas visspēcības apziņā. Tagad varam doties uz dzīru zāli, lai svinētu mana pagodinājuma dienu. Jo, ar gudru ziņu pavadījusi šo dienu mājās, tu būsi pietaupījusi spēkus vakaram.

Tā Jāzeps pa otram lāgam aiztapa bedrē un pazemē. Par to, kā viņš, no turienes izkļuvis, atdzima jaunam — augstākam mūža aprites lokam, lai vēsta turpmāki dziedājumi.

SATURS

Pirmā nodaļa Ceļš lejup

Otrā nodaļa Ieiešana Šeolā

Trešā nodaļa Ierašanās

Ceturtā nodaļa Visaugstākais .

Piektā nodala Svētītais

Sestā nodaļa Apmātā

Septītā nodaļa Bedre ,

Томас Манн

ИОСИФ И ЕГО БРАТЬЯ Роман в 3-х книгах Книга 2-я

ИОСИФ В ЕГИПТЕ

Рига «Лнесма» 1985

Библиотека классики

На латышском языке

Перевел с немецкого Г. Блодннекс

Художник Г. Элерс

Портрет по рисунку М. Либермана

HB № 3998 Tomass Manns JĀZEPS UN VIŅA BRĀĻI Otrā grāmata

Redaktore L. Rambeka

Mākslinieciskais redaktors I. Zvagūzis

Tehniskā redaktore V. Ruskule. Korektore L. Kamene

Nodota salikšanai 20.12.84. Parakstīta iespiešanai 09.07 85. Formāts 84X108/32. Tipogrāfijas papīrs JV° 1. Baltikas garnitūra. Augstspiedums. 25,2 uzsk. iespiedi.; 27.09 nzsk. krāsu nov.; 28,75 izdevn. 1. Metiens 45 000 eks. Pasūt. № 1916-5. Cena 2 rbļ. 90 kap. Izdevniecība «Liesma*, 226047 Rīgā. Padomju bulv. 24. Izdevn. № 140/32078/

D-975. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Content

Manns Tomass Jāzeps un viņa brāļi: 2. grām. Jāzeps Ēģiptē.

Pirmā nodaļa CEĻŠ LEJUP

Otra nodaļa IEIEŠANA ŠEOLĀ

Treša nodaļa IERAŠANĀS UPES BRAUCIENS

ceturtā nodaļa VISAUGSTĀKAIS

Piektā nodaļa SVĒTĪTAIS

Sestā nodaļa APMĀTA

Septītā nodaļa BEDRE

SATURS