Manns Tomass

Jāzeps un viņa brāļi 3. grām. Jāzeps, Maizes devējs.

Tomass Manns

Jāzeps un viņa brāļi 3. grām. Jāzeps, Maizes devējs.

.

JĀZEPS - MAIZES DEVĒJS

.

PROLOGS AUGŠAS SFĒRAS

Kā jau tamlīdzīgos gadījumos parasts, Augšas sfērās un aprindās tolaik valdīja smīnīgi lēnīgs gandarījums un slēpti Jaunvēlīgs prieks, jaušams skatienos, ar kuriem apmainījās tiekoties, uz mirkli paceļot bijīgi nolaistās skropstas un vīpsnā pasvaipot -lūpas. Atkal reiz pacietības mērs bija pilns līdz malām, žēlastība galā, situsi taisnas atmaksas stunda, un caurcaurēm pret Paša gribu un vēlmēm, proti, bardzības valsts piespiests (tās priekšā pasaule laikam vispār pastāvēt nevarētu, kaut gan, no otras puses, tikai uz iecietības un žēlsirdības pārlieku mīkstā pamata vien arī nebūtu uzceļama), Viņš, majestātiski apbēdināts, bija iejaucies, lai nodibinātu kārtību, tas ir, satriektu, iznīcinātu, vēlreiz nolīdzinātu līdz ar zemi — tāpat kā plūdu laikā, tāpat kā dienās, kad nolija sēra lietus un sārmains ezers aprija grēcīgās pilsētas.

Nūja, atmaksa, piekāpjoties taisnīguma vārdā, šoreiz nebija bijusi nedz tik vērienīga, nedz nesaudzīga kā lielās nožēlas uzplūdā, kad apslīcināta tapa visa dzīvā radība, vai arī kā todien, kad Sodomas ļaudis, vadīdamies pēc savas nosodāmās skaistuma izjūtas, tik tikko nepiedzina no diviem mūsējiem gluži neaprakstāmas pilsētnodevas. Neba visa cilvēce vai kāda pret debesīm brēcošā kārtā savu ceļu zemes virsū samaitājusi tās daļa bija ieskrējusi speltē — nē, runa bija tikai par vienu, jāteic gan, izcili glītu un iecildīgu, ar īpašu labvēlību un pieķērību apveltītu tālejošu nākotnes ieceru nesēju tā,dzimuma vidū, kuru mums uzgrūda kaklā, sekojot gražīgam, pārmēr jau labi zināmam domu gājienam, kas debesu sfērās un aprindās allaž viesis sarūgtinājumu un itin pamatotās cerības, ka sarūgtinātam, gluži otrādi, pavisam drīz būs jājūtas tam, kurš izrosījis un īsteno tik aizskarošu domu. «Eņģeļi,» — tāda bija šī doma, — «radīti pēc mūsu tēla un līdzības, taču nav auglīgi. Turpretī dzīvnieki, paskat vien, vairojas, lai gan nav līdzīgi mums. Radīsim tātad cilvēku — eņģeļa līdzinieku, tikai auglīgu!»

Absurds! Ne tikai nevajadzīga — arī kļūma, kaprīza, vienīgi rūgtu nožēlu sološa iecere. «Auglīgi» mēs nebijām — kas tiesa, tas tiesa. Mēs bijām gaismas kambar-junkuri un klusējošie galminieki — visi kā viens; valodas par mūsu kādreizējo ieiešanu pie cilvēku meitām nav nekas cits kā no gaisa grābtas kosmiskas klačas. Taču, lai kādi mums būtu trūkumi un lai kādas pārdzīvnieciskas un kairas blakus nozīmes būtu dzīvnieciskas «auglības» priekšrocībai, mēs, «neauglīgie», vismaz nedarījām netaisnību, it kā dzertu ūdeni, un gan Viņš vēl redzēs, kur tiks ar savu auglīgo eņģeļu dzimumu: varbūt pat nonāks pie atziņas, ka tādam visvarenam, kurš valda pār sevi un viedi rūpējas, lai pašu nepiemeklē bēdas, prātīgāk laiku laikos apmierināties ar mūsu godājamo esību.

Neierobežoti visvarenai radošai gribai un iztēlei, spējai iedzīvināt, vienīgi iesaucoties: «Lai top!» — pats par sevi saprotams, ir savas bīstamās puses — bīstamas pat viszi-ņai, kuras, īstenojot aprādītās absolūtās īpašības, var arī nepietikt, lai nekļūdītos un nepaveiktu kaut ko neapšaubāmi pilnīgi lieku. Aiz tīras nerimās, tīras darboties dziņas un vēlēšanās «pēc viena stāties pie otra», «pēc eņģeļiem un dzīvniekiem radīt arī puseņģeli, pusdzīvnieku» viegli var krist neviedumā un izveidot kaut ko visai apšaubāmu un mulsinošu, kam tieši tāpēc, ka tas nenoliedzami nav izdevies, pieķeras cienījamā tiepībā un, par aizkaitu debesīm, veltī īpašu uzmanību.

Bet vai tikai Pats no Sevis un Pats uz Savu roku Viņš bija sadomājis radīt kaut ko tik netīkamu? Augšas sfērās un aprindās, slepus sačukstoties, tika izteikts minējums, kas šādu patstāvību noliedza, — nepierādāms, taču gaužām ticams minējums, pēc kura ierosinājis to visu jau pirms savas spožās krišanas bija dižais Semaēls — sendie-nis Tronim ļoti tuvu stāvoša persona. Uzvedināt otru uz kaut ko tādu šķita īsti viņa dabā ... Kāpēc? Tāpēc, ka viņam bija no svara iedzīvināt, vērst tiešamībā ļaunumu — savu slēptāko, nevienam citam nezināmo, neviena cita neloloto domu — un, vienīgi radot cilvēku, pasaules uzziņu krājums bija bagātināms ar ļaunā jēdzienu. Ar auglīgajiem dzīvniekiem ļaunais — Semaēla lielais atklājums — nekādi nebija saistāms, kur nu vēl ar mums, neauglīgajiem dieva līdziniekiem! Lai ļaunumu iedzīvinātu, bija vajadzīgs tieši tāds radījums, kādu, visai ticams, ierosināja laist pasaulē Semaēls: dieva līdzinieks, taču auglīgs, tātad cilvēks. Starp citu, radošā Visvara, iespējams, pat netika maldināta, tāpēc ka Semaēls savā augst-prātā, domājams, nemaz neslēpa, bet skaidri un gaiši pateica, kādas sekas — proti, ļaunuma rašanās — būs ieteiktajam radīšanas aktam, pēc debesu aprindu minējuma, tiesa, pie reizes likdams Radītājam noprast, ka Viņa dzīvā būtība tādējādi kļūs vēl jo dzīvāka: pietika taču norādīt uz iespēju žēlot un apžēlot, spriest tiesu un pārmācīt, uz nopelna un vainas, atlīdzinājuma un soda ieviešanos, vienā vārdā, labā rašanos, rodoties ļaunajam, ja jau labajam, dusot iespēju klēpī, jāsagaida savs pretmets, lai kļūtu par esošu, un ja jau pasaules radīšana, sākusies ar gaismas atšķiršanu no tumsas, būtībā vispār dibinās uz nošķiršanu, tā ka Visvara rīkotos tikai likumsakarīgi un secīgi, pēc šādas tīri ārējās norobežošanas pievērsdamās morālās pasaules izveidei.

Viedoklis, ka ar šādiem argumentiem dižais Semaēls glaimojis Tronim un noskaņojis to par labu savam priekšlikumam, Augšas sfērās un aprindās bija plaši izplatīts; priekšlikums šķita varen āķīgs, tik āķīgs, jānudien, ka gandrīz vai jāsmejas, lamatas kas lamatas, par spīti atklātībai, kas noderēja, lai piesegtu ieceres viltu un ļaunprātību, pret kuru debesu aprindas neizturējās gluži nelabvēlīgi. Taču Semaēla ļaunprātības būtība bija sekojoša: ja vairoties spējīgie dzīvnieki nebija radīti pēc Dieva tēla un līdzības, arī mēs, Viņa galma līdzinieki, stingri ņemot, tādi nebijām, tāpēc ka mums, paldies dievam, no šīs spējas savukārt nav ne miņas. īpašības, kas dalīti piemīt vieniem un otriem, dzīvniekiem un mums, tas ir, dievišķums un auglīgums, Radītājā pirmsākotnēji bija vienotas, un pēc tēla un līdzības Viņam īsti atbilstu vienīgi būtne, ko radīt ieteica Semaēls, jo arī tā ietvertu abas minētās īpašības. Bet ar šo būtni, proti, cilvēku, pasaulē uzradās ļaunums.

Kā lai nesmejas par tādu joku! Tieši tajā radījumā, kurš, pieņemsim, vispilnīgāk atbilda Radītājam, bija iemiesojies ļaunums! Radīdams cilvēku pēc Semaēla ieteikuma, Dievs bija radījis spoguli, kurš it nemaz Pašam neglaimoja un kuru Viņš tad arī dusmās un apjukumā vairākiem lāgiem dzīrās sasist gabalu gabalos, taču ne reizi nesasita, nejaudādams, iespējams, tiktāl pārvarēt sevi, lai reiz radīto aizraidītu nebūtībā, un nepilnīgi paveiktajam pieķerdamies ciešāk nekā pilnīgajam, varbūt arī nevēlēdamies atzīt, ka nepavisam nav izdevies tas, kas tik lielā mērā pēc Paša vaiga un līdzības radīts; visbeidzot, iespējams, tāpēc, ka spogulis lieti noder pašizziņai un ka divatnās būtnes apziņai kādā par Abirāmu jeb Ābrahāmu dēvētā cilvēka dēlā, tam atzīstot to Kungu, bija lemts kļūt par Dieva pašizziņas rīku.

Šādā skatījumā cilvēks ir Dieva ziņkāres produkts — ziņkāres iepazīt Sevi, kuras rašanos Semaēls bija viedi paredzējis un kuru, dodams savu padomu, arī izmantojis. Dieva dusmas un apjukums bija šā Viņa soļa pastāvīgās un neizbēgamās sekas, it īpaši tajās nebūt ne. retajās reizēs, kad ļaunais sabiedrojās ar izaicinošu intelektu un kareivīgu loģiku — kā jau gadījumā ar Kājiņu, brāļa slepkavības iedibinātāju, kura vēlākā saruna ar Radītāju debesu aprindām bija gluži labi zināma un bieži tika pārspriesta. Nevarētu teikt, ka īpaši veicies būtu Tam, kurš Ievas dēlam tika jautājis: «Ko tu esi darījis? Tava brāļa balss brēc uz Mani no zemes, kurai bija jāatver sava mutē, lai no tavām rokām saņemtu viņa asinis.» Jo Kains bija atbildējis: «Jā gan, es nokāvu savu brāli, un tas tiešām ir bēdīgi. Bet kurš radījis mani tādu, kāds esmu, tik aizkaitīgu, ka dažreiz mans vaigs raugās nikni un es vairs nezinu, ko daru? Vai tu neesi aizkaitīgs dievs, un vai tu neradīji mani pēc sava vaiga un līdzības? Kurš licis man ļaunu dziņu sirdī, lai es daru, ko neapstrīdami esmu darījis? Tu saki — tu viens uz saviem pleciem nesot visu pasauli, bet nest mūsu grēku nastu atsakies?» Labi teikts! Tā, it kā Kains jeb Kajins iepriekš būtu apspriedies ar Semaēlu, kaut arī viltīgajam karstgalvim tas, iespējams, nemaz nebija vajadzīgs. Rast atbildi būtu bijis grūti, atlika vien satriekt vai pikti nosmieties. «Bēdz!» tika sacīts Kainam. «Ej savu ceļu! Tekulis un bēgulis tu būsi zemes virsū, bet es pielikšu tev zīmi, ka tu piederi man un neviens nedrīkst tevi nokaut.» Vārdu sakot, pateicoties savām spriešanas spējām, Kains aplam viegli izspruka; par sodīšanu vispār nebija bijusi runa. Pat par tekulību un bēgulību teiktais nebija nopietni ņemams — Kains taču apmetās Noda zemē, austrumos no Ēdenes, kur vienā mierā dzemdināja bērnus, un šim nolūkam viņš jau arī bija augstākā mērā nepieciešams.

Citkārt, kā zināms, vainīgos ķēra sods un majestātiskā

uūgtinājumā par «vislīdzīgākās» būtnes kompromitējošo uzvedību tika sperti briesmīgi soļi, tāpat kā briesmīgi, tas ir, pārspīlēti, neapvaldīti un bez mēra, tapa atlīdzināts: pietiek atcerēties Enohu jeb Hanoku un gluži neticamo — liekot plaukstu mutei priekšā, būtu jāsaka — patvarīgo atlīdzību šim puisim. Protams, tikai savā starpā un ārkārtīgi piesardzīgi pausts, Augšas sfērās pastāvēja uzskats, ka, runājot par sodu un atlīdzību, tur lejā īstas kārtības nav un pēc Semaēla ieteikuma tapusī morālā pasaule netiek pienācīgi vadīta. Netrūka daudz, mirkļiem netrūka pat nenieka, lai sfērās nospriestu, ka uz morālo pasauli Semaēls raugās nesalīdzināmi nopietnāk nekā tās Radītājs.

Nebija noslēpjams,-lai arī visvisādi tika slēpts un noklusēts, ka atlīdzība — tik nesamērīgi liela, kāda tā reizumis bija, — noderēja vienīgi par morālu aizsegu vai ieganstu svētībai, izskaidrojamai patiesībā ar morālajai pasaulei svešu primāru labvēlību un pieķērību. Bet sods? Nūja, šeit, Ēģiptē, piemēram, sodīt gan sodīja un nolīdzināja līdz ar zemi — acīm redzami nelabprāt un sarūgtināti, acīm redzami morālajai pasaulei par godu. Kāds puišelis, kāds mīļbērniņš, vīzdegunis un sapņu sapņotājs, tā vīra pēcnācis, kam radās ideja kļūt par Dieva pašizziņas rīku, bija nokļuvis bedrē, spostā, pazemē — nokļuvis jau otru reizi, tāpēc ka viņa neldzība zeltiņ zēlusi un arī mīlestībai, kā sendienis naidam, viņš nebija liedzis zelt un plaukt, un sakuplot pāri galvai; vērot kaut ko tādu bija patīkami. Bet vai mēs, aprindām piederīgie, nemaldinājām sevi, juzdami gandarījumu par šāda paveida sēra lietu?

Starp mums runājot — nē, būtībā nemaldinājām ne mirkli. Mēs apzinājāmies, vismaz skaidri apjautām, ka šeit, godinot bardzības valsti, bargojas tēloti un, lietojot sodu, šo morālās pasaules atribūtu, atstāj spraudziņu strupceļā, no kura izkļūt gaismā var vienīgi cauri pazemei; ka šeit sods, lai atļauts tā izteikties, ļaunprātīgi tiek izmantots par līdzekli turpmākam paaugstinājumam un labvēlības izrādījumam. Ja mēs, slīdēdami cits citam garām, klusēdami nolaidām staru skropstas un vīpsnā pa-svaipījām lūpiņas, tas notika šajā apziņā. Sods kā ceļš uz jo dižāku galvas paaugstināšanu — šis valdnieciskais joks atskatoties lika ieraudzīt pavisam citā — ne jau morālās pasaules gaismā tās noziegšanās un bezkaunības, kuras «piespieda» sodīt un noderēja par ieganstu sodīšanai; jo pašas noziegšanās un bezkaunības — vienalga, kas uz tām būtu pavedinājis, — šādā atskatā, kā izrādījās, bija vienīgi jaunas un neapvaldītas galvas paaugstināšanas rīks un līdzeklis.

Tronim tuvās aprindas uzskatīja, ka puslīdz izprot tamlīdzīgus paņēmienus — izprot, pateicoties kaut ierobežotai līdzdalībai visziņā, kura aiz bijības, tiesa gan, izmantojama ļoti piesardzīgi, pat pašnoliedzīgi, tas ir, liekuļojot nezināšanu. Vēl, pazeminot balsi, var piemetināt un ir jāpiemetina, ka debesu aprindas, savuprāt, zināja arī šo to citu, zināja par plašāka mēroga izdarībām, pasāksmēm, ierosām, noslēpumainām iecerēm un intrigām, kurām atmest ar roku, noturot tās par galma tenkām, būtu aplam, bet kuras pieminēt balsī vispār nebija pieļaujams un apspriest bija vēlams pat ne čukstus — visdrīzāk jau veidā, kas ļoti līdzīgs klusēšanai, proti, vīpsnā tik tikko pašķobot lūpiņas. Kas tās par izdarībām, baumām, iecerēm?

Tām bija tiešs- sakars ar jau minēto īpatnējo, saprotams, nekritizējamo, tomēr pārsteidzošo atlīdzināšanas un sodīšanas praksi, ar to aizbildnības, sevišķas labvēlības un izredzēšanas kopumu, kas apšaubāmu vērta morālo pasauli — šo ļaunā un līdz ar to arī labā iedzīvinājuma konsekvenci, īsāk, cilvēka radīšanu. Un vēl tām bija sakars ar pilnībā nepierādīto, taču gaužām ticamo, tik tikko paverot lūpiņas, tālāk nodoto informāciju, ka radīt «līdzīgo» būtni, proti, cilvēku, nav vienīgais priekšlikums, ko Se-maēls izteicis vai pačukstējis priekšā Tronim; ka sazināšanās ar gāzto Semaēlu nekad nav pārtrūkusi vai arī vie-nudien atjaunota — kā īsti, tas nebija noskaidrots. Nebija skaidrības, vai pabūts peklē un domu apmaiņa notikusi tur vai izraidītais — iespējams, pat atkārtoti — pamanījies atstāt savu dzīvesvietu, lai no jauna runātu Troņa priekšā.

Katrā ziņā viņam bija izdevies papildināt viltīgo reputācijas graušanai iecerēto padomu, izsakot jaunu priekšlikumu un, domājams, tāpat kā agrāk, vienīgi izaicinot un uzmundrinot jau aizradušās, taču vēl nedrošas noskaņas un vēlmes, kuru īstenojumam, iespējams, trūka vairs tikai pievārdojoša atbalsta.

Lai izprastu, kas īsti brieda un gatavojās, jāatceras zināmi šeit atainojamā likteņstāsta priekšnosacījumu un priekšspēļu dati un fakti. Domāts te nav nekas cits kā vien «dvēseles romāns», īsumā jau aplūkots, lietojot vārdus, kas tolaik bija mūsu rīcībā, — stāsts par pirmcilvē-cisko dvēseli, kura — tāpat kā bezveida matērija — bi-pīsi viens no pirmdotajiem principiem un kuras «grēkā krišana» kļuvusi par it visa izstāstāmā pamatnosacījumu. Runāt par radīšanu šajā gadījumā laikam gan ir vietā; vai l.id dvēsele nekrita grēkā tādējādi, ka savdabīgi grūtsirdīgā juteklībā — kura mūs pārsteidz un satriec, jo darī-š.ina ir ar augstes pasaulei piederīgu pirmprincipu, — ļāvās iekārei mīlot saplūst ar laisko matēriju, kas iecirtīgi centās palikt savā bezveida stāvoklī, un, piešķirot tai formas, alka rast juteklisku baudu? Un vai tas nebija Vis-augstais, kurš nāca talkā dvēselei tās pārvarīgajā cīniņā, radīdams izstāstāmu norišu, formu un nāves pasauli? Viņš tā rīkojās aiz iežēlas pret sava noklīdušā līdzdotuma ciešanām — aiz izpratnes, pēc kuras var izdarīt secinājumu par zināmu organisku un emocionālu radniecīgumu, bet, ja kaut kas ir secināms, atliek vien secināt, kaut arī pats secinājums liktos pārdrošs, pat zaimīgs, tāpēc ka runa ir par noklīšanu.

Vai ar Viņu savienojama noklīšanas ideja? Vienīgā iespējamā atbilde uz tādu vaicājienu ir pērkonīgs «nē!». Tā būtu atbildējuši visi debesu kori — tiesa gan, vīpsnīgi šķobot mutīti. Saskatīt noklīšanu iežēlīgi radošā piepalīdzībā un līdzjūtā noklīdušajam, protams, būtu pārspīlēti un pārsteidzīgi. Nepārdomāti tas būtu tāpēc, ka, radot nīcīgu veidolu, dzīvības un nāves pasauli, ne tikai pirms, bet arī ārpus tās pastāvošais Dieva majestātiskums, garīgums, dižums, absolūtums necieta it nemaz vai cieta pavisam nedaudz un par noklīšanu vārda tiešā un pilnā nozīmē līdz šim nopietni runāt nevar. Cita lieta — idejas, ieceres, vēlmes, kas — pagaidām tikai uzminamas — tagad brieda un slepeni tika apspriestas ar Semaēlu, kurš droši vien rādīja tādu seju, it kā būtu pārliecināts, ka pavēsta Tronim jaunas, vēl neiepazītas idejas, lai gan, domājams, labi zināja, ka tamlīdzīgas ieceres klusībā jau apsvērtas. Viņš, redzams, cerēja uz maldīgo, lai arī izplatīto ieskatu, ka idejai, kas reizē radusies diviem, jābūt pareizai.

Nav jēgas ilgāk noklusēt to, kas mums sakāms, vai bikli runāt pusvārdiem. Piedūris vienu roku pie zoda, svinīgi izstiepis otru pret Troni, Semaēls ieteica Visaugsta-jam iemiesoties kādā šobrīd vēl neesošā, vēl tikai radāmā izredzētā tautā pēc laicīgās pasaules maģiski vareno un miesiski dzīvo tautas vai cilts dievu parauga. Ne jau nejauši šeit prātā nāk vārdiņš «dzīvs»; galvenais peķles arguments, tāpat kā toreiz, kad izskanēja priekšlikums radīt cilvēku, bija pastiprinātais dzīvums, kuru, uzklausījis padomu, iemantotu garīgais, pāri pasaulei un ārpus tās esošais Dievs, — turklāt dzīvums ķermeniska, rokām tverama miesiskuma ziņā. Mēs teicām: galvenais arguments, — jo viedās strāķes rīcībā bija vēl citi argumenti, un tā vairāk vai mazāk pamatoti uzskatīja, ka tie visi tur, kur tika izteikti, klusībā apsvērti, jau atstājuši iespaidu, tātad uzsverami vienīgi papildus.

Jūtas, pie kurām tie vērsās, bija godkāre — neizbēgami pazeminoša, lejuptiecīga godkāre, jo Visaugstā situācijā, saprotot, ka augstāk vairs nav kur pakāpties, atliek vienīgi godkāre kļūt līdzīgam citiem, būt tādam, kādi ir visi, zaudēt ārkārtējumu. Šajā sakarā elles aprindām bija viegli apelēt pie sājās un apkaunojošās abstraktuma un vispārinātības sajūtas, kādai, salīdzinot Paša garīgumu ar tautas vai cilts dievību maģisko jutekliskumu, pārpasaulīgajam izplatījuma Dievam neizbēgami bija jārodas, modinot Viņā godkāru vēlēšanos jūtami piezemēt un ierobežot sevi un tādā veidā padarīt savu esmi jutekliski saturīgāku. Atdot garīgas visesības pakuslo cildumu par miesiski pilnasinīgu esamību dievišķotā tautā, kļūt tādam pašam kā citi dievi — tā bija Visaugstā slēptā griba un kautrā vēlme, kuru, dodams viltīgo padomu, pastiprināja Semaēls, — un vai tik nepieļaujami, cenšoties izskaidrot šo kārdinājumu, šo piekāpīgumu, ir vilkt paralēli ar dvēseles romānu, viņas mīlas dēku ar matēriju un «grūtsirdīgo juteklību», kas pie tās noveda, vienā vārdā, ar dvēseles grēkā krišanu? Patiesību sakot, šeit pat nekas nav «velkams», tā duras acīs pati — šī paralēle — vispirms jau ar noklīdušajai dvēselei sniegto palīdzību, kurā dižais Semaēls smēlās drosmi savam ļaunviltīgajam padomam.

Jo padoma īstenais dzenulis, pats par sevi saprotams, bija ļaunprātīgā, dedzīgā vēlēšanās nostādīt otru neērtā stāvoklī; ja cilvēks kā tāds arvien no jauna lika Radītājam justies neērti, tad šai sajūtai caur un cauri neciešamai būtu jākļūst, Viņam saistoties ar noteiktu cilvēku kopību, tas ir, topot tik dzīvam, ka iegūta tiktu bioloģiska esme. Pārlieku jau labi pagarei bija zināms, ka lejuptiecīga godkāre, cenšanās kļūt tādam kā citi dievi, tas ir, kļūt par cilts dievu, kļūt ķermeniskam kādā tautā, tātad vienlaikus būt ir Visuma, ir cilts dievam, nemūžam pie laba nenovedīs vai novedīs vienīgi pa gariem līkloču ceļiem — pēc nebeidzamas errošanās, vilšanās un sarūgtinājumiem. Pārlieku jau labi elles aprindas saprata (tāpat kā neapšaubāmi jau priekšlaikus to zināja padomu Uzklausījušais), ka avantūristiskajai bioloģiskas esmes epizodei, dzīvinošajai saplūsmei ar cilti vai tautu, apšaubāmajai, kaut arī pilnatnīgajai laicīgi ierobežotas, noteiktā laužu kopībā iemiesotas, maģisku rituālu svaidītas, aprūpētas, uzturētas un balstītas dievišķas esmes izbaudai nenovēršami sekos nožēlas un atgūtas kosmiskā pavērsiena mirklis, kad aizpasaulīgais, atteicies dinamiski ierobežot sevi un atgriezies aizpasaulīgajā, atgūs visvarenību un garīgu visesību. Bet Semaēls — vienīgi viņš — toties loloja cerību, ka pat šādā pasaules mēroga apvērsumam pielīdzināmā pagrieziena un atgriešanās stundā nebūs lemts zust zināmai pirmdoti ļauno ielīksmojošai neērtības sajūtai.

Jauši vai nejauši saplūsmei izredzētā un tālabad vairotā cilts, kā izrādījās, bija tāda, ka Visuma Dievs, iemiesojies tajā un kļuvis par tās dievekli, ne tikai zaudēja savu pārākumu pār citiem zemes tautu dieviem un tapa tiem līdzīgs, bet varas un godības ziņā manāmi pat atpalika no tiem, par ko pagarei, protams, bija prieks. No otras puses, pati pārvēršanās cilts dievā, pats bioloģiskās esmes izbaudās eksperiments bija pretrunā ar izredzētās cilts neapzinātajām alkām un dziļāko pārliecību, un ne jau bez cilts intensīvas garīgas piepalīdzības bija iespējama paš-atgūta un atgriešanās — aizpasaulīga pārākuma atjaunotne pār pasaules dieviem. Tieši tas uzjundīja Semaēla ļaunprātību. Kļūt par ķermenisku šīs savdabīgās cilts dievu, no vienas puses, nekāda laime nebija; plātīties, tā sakot, ar to citu ciltsdievu priekšā daudz vis nevarēja. Zudumi tātad bija neizbēgami. Taču, no otras puses, cilvēkam piemītošā censme tapt par dieva pašizziņas rīku tieši šajā ciltī izpaudās sevišķi spilgti. Mokoši raizīga tieksme izdibināt dieva dabu tai bija iedzimta; izsenis tajā iemita kāds Radītāja aizpasaulīgās visesības un garīguma izpratnes iedīglis, aizjauda, ka Viņš ir pasaules telpa, bet pasaule nav Viņa telpa — tāpat kā stāstnieks ir stāsta telpa, bet stāstītais nav viņa telpa, tādējādi paveroties iespējai apcerēt to, par ko tiek stāstīts, — dīgtspējīgs aizmetnis, no kura laika gaitā ar lielām grūtībām lemts rasties Dieva patiesās dabas atziņai. Vai varam izteikt pieņēmumu, ka «izredzēšana» notika tieši tāpēc, ka bioloģiskās avantūras iznākums padoma Uzklausītājam bija tikpat labi zināms kā viltīgajam padoma devējam un tā saucamā kaunā likšana un pamācīšana tātad bijusi apzināta, proti, Paša gribēta? Tāds pieņēmums, liekas, jāizsaka. Semaēla izpratnē uzjautrinoši katrā ziņā šķita tas, ka izredzētajai ciltij klusībā — aizmetni, tā sakot, un no sākta gala iznākums bijis labāk zināms nekā tās ciltsdievam un tā likusi lietā itin visas sava briestošā prāta spējas, lai palīdzētu Viņam izkulties no tik nepiedienīga stāvokļa un atgriezties garīgi aizpasaulīgā visesmē, — peklei tā arī nespējot pierādīt, ka ceļu atpakaļ ierastajā godībā pavēris vienīgi saspringts cilvēka atbalsts un ka patstāvīgi, uz savu roku tas nemūžam nebūtu atrasts.

Debesu aprindu zinīgā pārredze tiktāl, domājams, nesniedza; tās pietika vienīgi spriedelēšanai par slepenām sarunām ar Semaēlu un par šo sarunu saturu; tās pietika, lai eņģeļu sapīkums par «vislīdzīgāko» būtni kā tādu pārvērstos īpašā aizkaitā uz topošo izredzēto cilti, — pietika slēpti ļaunvēlīgam priekam par mazajiem plūdiem un sēra lietutiņu, par sodu, ko Visaugstajam, dziļi apbēdinātam, bija vajadzējis uzlikt sevišķi tālām nākotnes iecerēm izraudzītajai minētās cilts vasai, tiesa gan, vāji slēptā nolūkā izmantot sodu par jaunas paaugstināšanas līdzekli.

To visu, lūk, pauda vīpsnīgā lūpu svaipīšana un tikko manāmais galvas pamājiens, ar kādu koristi vedināja cits citu, pieliecot ausi, ieklausīties, kas darās apakšā, kur airu dzītā buru laivā uz muguras sasietām rokām lejup pa dižo Ēģiptes upi pretī ieslodzījumam veda vasu.

Pirmā nodaļa OTRA BEDRE. JĀZEPS pazīst savas asaras

Par plūdiem domāja ari Jāzeps — pēc augšas un apakšas atbilstības likuma. Domas sastapās vai, ja vēlaties, ritēja paralēli tāltālu citas no citām ar to vien starpību, ka cilvēka vasa te lejā, Jeora viļņos, smagu pārdzīvojumu garīgi nomākta, pirmnorisi un it visas atmaksas pirmparaugu pieminēja daudz neatlaidīgāk un izjūtu ziņā saturīgāk, nekā jebkad iespētu bēdas un pārdzīvojumus neiepazinušais, tikai tukši patenkot kārais augstes dzi-. mums.

Par to tūdaļ runāts tiks sīkāk. Notiesātais gulēja diezgan neērtā pozā dēļu nošķirtnē, kas atvietoja kajīti un kravas tilpni pamazā akācijkoka baržā ar darvotu klāju, tā sauktā vēršu laivā, vienā no tām, kādās, kļuvis par pārraudzības mācekli un namziņa pēcnieku, viņš agrāk mēdza vest nama ražojumus uz tirgu te augšup, te lejup pa upi. Apkalpē bija četri airētāji, kam, braucot pret vēju, kā arī bezvējā, kad abi līganie masti tika nolaisti, bija jācilā savi bosti, stāvot uz priekšvadņa apmargo-juma; stūres vīrs pūpē un divi Petepra saimes ļaudis, pagalam necili kalpi, kuri sūtīti līdzi par sargiem, veica arī matrožu pienākumus, rīkojās ar tauvām un vēroja fār-vateru. Par galveno vedēju bija iecelts Hamats, bufetes rakstvedis, kurš atbildēja par kuģi un apcietinātā nogādāšanu Cavī-Ra salas cietoksnī. Dziļi aizkreklē viņš glabāja aizzīmogotu vēstuli, ko sakarā ar bijušā namziņa noziegšanos kungs sūtīja par Mai-Sahmi sauktajam cietuma pārraugam — «uzvarām vainagotā karaspēka pavēļu rakstvedim» un virsniekam.

Brauciens bija garš un nogurdinošs, Jāzepam nevilšus atmiņā nāca kādreizējais agrīnais ceļojums, kad viņš — kopš tām dienām bija pagājuši veseli septiņi un tad vēl trīs gadi — kopā_ ar sirmgalvi, savu pircēju, Mibsāmu, vecā vīra znotu, Eferu, brāļadēlu, un dēliem Kēdaru un Kedmu bija kuģojis pa šiem ūdeņiem un no Mentes, Ievīstītā pilsētas, deviņās dienās nokļuvis No-Amunā, valdnieka pilsētā. Taču vēl tālu aiz Mentes, pat aiz zeltotās Onas un Per-Rastetas, kaķu pilsētas, tagad atpakaļ un lejup veda ceļš, jo Cavī-Ra, drūmais ceļamērķis, atradās Seta un Sarkanā kroņa zemes, tas ir, Lejasēģiptes, viņā malā — pašā Deltā, kādā upes atzarā Mendesas jeb Džedetas nomā, un apstāklis, ka šis bija pretīgais Aža novads, vērta smago grūtsirdību, kas nomāca Jāzepu, ne tikai bažīgu, bet piešķīra tai arī pacilājošas likteņa apjautas un daudznozīmīgas domu rotaļas nokrāsu.

Jo domu rotaļas Jēkaba un īstenās dēls neatmeta augu mūžu un vīra gados, kļuvis jau divdesmit septiņus gadus vecs, nodevās tām tikpat aizrautīgi, kā tika to darījis, būdams muļķa zēns. Pati jaukākā un valdzinošākā šādas rotaļas forma viņa uztverē bija mājiens, un, ja vien paša modri pārraudzītajā dzīvē mājienu netrūka un aiz ārējiem apstākļiem saskatāmas kļuva augstākas atbilstības, viņš jutās aplaimots, tāpēc ka apstākļi, kas caurredzami, nemūžam nav bezcerīgi drūmi.

Apstākļi, kuros Jāzeps atradās, nudien bija drūmāki par drūmiem; skumīgs viņš apcerēja tos, elkoņos sasietām rokām gulēdams uz pīteņa šķūņveida kajītē, uz kuras jumta bija sakrauts apkalpes proviants — melones, kukurūzas vālītes un maizes klaipi. Viņa pašreizējais stāvoklis bija kāda cita — biedīgi zināma stāvokļa atkārtojums: atkal viņš gulēja bezpalīdzīgi sasiets, kāds reiz tika aizvadījis trīs drausmas tukšatnes dienas akas apaļajā dzīlē pie mitrenēm un mūdžiem, vārtīdamies savos izkārnījumos kā aita; un, lai arī Jāzepa stāvoklis šobrīd nelikās tik smags un bezcerīgs kā toreiz, tāpēc ka sasiets, tā sakot, viņš bija tikai formāli, kārtības labad, aiz saudzības un nevilšas bijības nesavelkot pārlieku cieši kaņepāju virvi, pats kritiens tomēr nebija bijis mazāk dziļš un satriecošs, pārmaiņa ne mazāk spēja un neiedomājama: tēva dēliņš un luteklītis, kas to vien zinājis kā svaidīties ar priecas eļļu, toreiz tika apstrādāts tā, kā tas viņam ne sapņos nebija rādījies, un šķita gluži neaptverami; līdzīgs liktenis tagad piemeklēja Mirušo zemē jau krietni augstu uzkāpušo Usarsifu — izsmalcināto, ar kultūras labumiem un plisētiem smalka linauduma tērpiem apradušo it visa pārraugu un Uzticības savrupkambara apdzīvotāju, un viņš jutās kā ar mietu pa pieri dabūjis.

Ne miņas vairs no pilsētas izsmalcinātības, modīgiem virstērpiem un dārgā piedurkņu apmesla (tas taču kļuvis par lietisku «pierādījumu»); verga gurnauts, tāds pats, kādu valkāja apkalpes vīri, bija viss, kas viņam atstāts. Ne miņas vairs no elegantām parūkām, kur nu vēl emaljas apkaklēm, rokassprādzēm un niedres un zelta pinuma krūšu važiņām. Visi šie kultūras jaukumi viņam bija zuduši, un vienīgā palikusī rota bija amulets — nobronzētā aukliņā iesiets maisiņš ar atburamo akmeni, kuru viņš tika nēsājis savu tēvu zemē un ar kuru kaklā septiņpadsmit gadu vecumā bija nokāpis bedrē. Viss cits bija «pamests» — klusībā Jāzeps lietoja šo zīmīgo vārdu, kurš ietvēra mājienu, tāpēc ka mājiens un skumji likumsakarīgas atbilstības izpausme bija viss notiekošais; doties turp, kurp pašreiz devās viņš, nepieklājās ar rotām uz krūtīm un ap roku dilbiem, jo šī bija plīvura nomešanas un dārglietu nolikšanas — proti, pazemē nokāpšanas stunda. Atkal kāds cikls bija galā — tiklab mazais, bieži apritošais riņķojuma loks, kā arī otrs — lielāks, retāk vienu un to pašu atkārtojošais, jo loki griezās cits citā un viduspunkts tiem visiem bija viens un tas pats.

Noslēdzies bija mazās aprites — Saules gada loks, sanesu ūdeņi atkal reiz noskrējuši, un (ne pēc kalendāra, bet praktiski, īstenībā) sācies izsējas — uzirdinātās augsnes, kapļa un arkla laiks: kad Jāzeps, pietrausies no pī-teņa, ko Hamats, viņa uzraugs, reizēm bija spiests viņam pasegt, pastaigājās pa darvoto klāju ar tādu izteiksmi, it kā labprātīgi turētu rokas uz muguras, ieelpodams dzidro, saucienu atbalss piestrāvoto upes gaisu, vai sēdēja turpat uz tauvu rituļa, viņš redzēja, kā zemnieki auglīgajos piekrastes tīrumos sērās veic atbildīgos un bīstamos, ar visādiem piesardzības un izpirkuma upuriem saistītos aršanas un sēšanas darbus — sērās tāpēc, ka sējas laiks ir sēru laiks, kad guldīts tumsā tiek Usīrs, graudaugu dievs, — vien tālu cerību gaišināts raudu laiks, un mirkļiem apraudājās arī Jāzeps, vērodams, kā ļautiņi bēda graudus, jo arī viņš atkal tika bedīts visai tālas cerības gaisinātā tumsā — par zīmi, ka noslēdzies vēl kādas plašākas aprites loks, nesdams atkārtojumu, dzīves atjaunotni, nokāpšanu bezdibenī.

Tas bija bezdibenis, kurā nokāpj īstenais dēls, tā bija Ētura, pazemes avju kūts, Aralla, Mirušo valstība. Akas dzīle bija novedusi Jāzepu lejas un nāves stinguma pasaulē; un no turienes ceļš vēlreiz veda lejup — vēl lejāk borā, Lejasēģiptes cietumā, — nokāpt zemāk tik tiešām vairs nebija iespējams. Atkal sākās tukšatnes dienas, ga-rum garas dienas, kam kļūt par gadiem, kurus daiļais dievs vada pazemes gūstā. Tas dila un nomira, bet pēc trim dienām atkal auga un pieņēmās. Akas dzīlē nogrima Atars-Tammuss, Vakara zvaigzne; kļuvis par Rīta zvaigzni, par ko šaubu nebija, tas atkal iznirs no dzīles. To sauc par cerību, un cerība ir salda velte. Bet cerībai piemīt arī kaut kas aizliegts, tāpēc ka tā mazina svētā mirkļa cieņu un mudina svinēt aprites svētku stundas, kas vēl nav pienākušas. Godājamas ir visas, un tas, kurš neprot izsamist, nav īsti dzīvojis. Tā sprieda Jāzeps. Viņa cerība drīzāk bija nesatricināma pārliecība, taču, būdams mirkļa bērns, viņš raudāja.

Viņš pazina savas asaras. Tās bija lējis Gilgamešs, kad Ištara, kuras vēlmes šis varonis netika apmierinājis, nodarīja tam «gauži». Jāzeps bija paguris no posta, kas viņu piemeklējis, no sievietes uzmācības, smagās krīzes, kuru tā izraisījusi, no krasās apstākļu maiņas un pirmajās dienās pat nelūdza Hamatam atļauju pastaigāties pa klāju Ēģiptes satiksmes maģistrāles raibajā jūkstē, bet viens gulēja būdā uz paklātņa un nodevās sapņiem. Domās viņš skaitīja rakstu plāksnīšu vārsmas.

Ištara satrakota uzkāpa pie Anū, dievu valdnieka, prasīdama atriebt sevi. «Debesu vērsi radi, lai tas sadamda pasauli, ar savu nāšu uguns dvašu svilina zemi, pārvērš izdegā un noposta āres!»

«Debesu vērsi es radīšu, kundzene Aširta, jo smagi tu tiki apvainota. Bet nāks bēralas gadi, septiņi skaitā, bada posta gadi, vērša damdīšanas un uguns dvašas nesti. Vai maizes sagādāts gana un klētis tev pilnas, ka pārciest varēsi trūkuma gadus?»

«Maizes sagādāts gana, un klētis ir pilnas.»

«Tad es radīšu un sūtīšu debesu vērsi, jo smagi tu tiki apvainota, kundzene Aširta!»

Ērmota rīcība! Ja jau Ašera Gilgameša nepiekāpības dēļ dzīrās pazudināt pasauli un viņai kāroties kārojās svi-līgā debesu vērša, nebija īstas jēgas uzkrāt labību septiņiem bēralas gadiem, kurus jāatnes vērsim. Vienalga, lai kā tas būtu, darījusi viņa to bija un uz Anū jautājumu atbildējusi apstiprinoši, jo kārot kāroja atriebēju vērsi; un Jāzepam patika un viņu nodarbināja tieši tas, ka die-veif lai dabūtu savu ugunsvērsi, pat saniknotai vajadzējis gādāt par priekšdienām. Aizgādības, piesardzības ideja sapņotājam bija tuva un mūždien šķitusi svarīga, kaut arī pats pret to bērnišķā kārtā nereti noziedzās. Turklāt tā bija gandrīz vai valdošā zemē, kurā viņš tika audzis kā pie avota, proti, Ēģiptē, bītīgā zemē, kura itin visā — kā lielā, tā mazā — nemitīgi raudzījās, lai jebkurā pasākumā un darbībā pilnībā nodrošinātu sevi ar maģiskām zīmēm un buramvārdiem pret nelaimēm, kas tai uzglūnēja; un, tā kā Jāzeps tik sen jau bija ēģiptietis un vairs tikai ēģip-tisks bija viņa miesas valks un ģērbs, šai zemei tik raksturīgā piesardzības un aizgādības ideja dziļi iespiedās viņam dvēselē, kur, lai arī citā izveidā, vienmēr bija mitusi. Stingri tā sakņojās arī viņa pirmsākotnējās dzīves gara tradīcijā — reiz jau grēks neķo daudz neatšķīrās no piesardzības trūkuma: ģeķība tas bija, smieklīga lempība saskarē ar dievu; gudrība turpretī izpaudās tālredzībā un gādībā par priekšdienām. Vai Nou-Utnapištimu par «Visgudri» nedēvēja tāpēc, ka viņš laikus bija paredzējis ūdens plūdus un uzbūvējis sviķoto šķirstu? Šķirsts, dižā lāde, arons, kurā dzīvā radība pārlaida posta dienas, Jāzepa skatījumā bija it visa vieduma — tas ir, jebkuras zinīgas aizgādības — agrīnais piemērs un pirmparaugs. Tā, pieminot Ištaras trakās dusmas, svilīgo damzi, uzkrāto labību, kas paglāba ļaudis no bada, doma neizbēgamā atbilstībā Augšas domu gaitai pievērsās lielajiem plūdiem, un apraudādamies viņš iedomāja arī mazos plūdus, kas piemeklējuši pašu, tāpēc ka viņš, nebūdams, tiesa, tik ģeķīgs, lai nodotu dievu un galīgi sanīstos ar to kungu, tomēr bijis nosodāmi nepiesardzīgs.

Tāpat kā zēna dienu bedrē pirms lielā gada, viņš nožēlā atzina savu vainu un sāpīgi skuma par tēvu, par Jēkabu, un bezgala kaunējās tēva priekšā, ka zemē, uz kuru zagšus aizvests, no jauna pamanījies novest sevi bedrē. Cik augstu viņš, zagšus aizvestais, jau bija pakāpies, un kā nu paša muļķības dēļ viss atkal nopostīts un nolīdzināts līdz ar zemi, tā ka trešais posms — aicināšana pie sevis — no jauna šķiet neaizsniedzami tāls! Neviltoti sagrauzts bija Jāzeps savā nodabā un izlūdzās piedošanu «tēvam», kura tēls vispēdējā mirklī paglābis viņu no visļaunākā. Toties ar Hamatu, bufetes rakstvedi, savu sargu, Jāzeps runāja visai vīzdegunīgi un pašpārliecināti, nelikdams ir manīt nospiestību, kad Hamats apsēdās blakus patērzēt — daļēji aiz garlaicības, daļēji arī tālab, lai labāk izbaudītu, cik zemu nu kritis tas, kurš nesen namā bija pacēlies nesalīdzināmi augstāk par viņu. Jā gan, pateicoties vienīgi mākai parādīt notikušo sev izdevīgā gaismā, Jāzeps, kā mēs redzēsim, jau pēc pāris ceļā aizvadītām dienām piedabūja Hamatu atraisīt saites un at-ļaut viņam brīvi staigāt apkārt, lai gan rakstvedim bija jābaidās, ka tādējādi smagi noziegsies pret saviem sarga pienākumiem.

— Pie faraona dzīvības! — bilda Hamats, apsēzdamies kajītes nošķirtnē līdzās Jāzepa pītenim. — Par ko gan tu, bijušais namzini, esi kļuvis, un cik zemu tu, strauji mūs apsteigušais, esi kritis! Pat noticēt tam grūti un, redzot tevi, atliek vien nogrozīt galvu. Tu guli te it kā gūstā saņemts lībietis vai verdzībā aizdzīts nožēlojamās Kušas karotājs, rokas tev elkoņos sasietas, un, lai gan nupat vēl storēji cienīgs, kā jau nama pārzinis, tagad, tā sakot, esi atdots aprīšanai Amentas sunim. Lai Atums, Onas pavēlnieks, tev žēlīgs! Pelnos tu esi sabirzis, ja lietojam jūsu, sīriešu, nožēlojamo teicienu, nejauši no tevis saklausītu, — pie Honsa, itin neko mēs vairs no tevis neaizgū-sim, pat suns vairs neņems maizi no tavām rokām, tik zemu tu esi kritis! Kāda iemesla pēc? Tikai vieglprātības un izvirtības pēc. Tu sadomāji tēlot lielu vīru godājamā namā, bet neiespēji ne tik kā apvaldīt savas miesas karst-gribu un lubracīgi iekārīgs uzklupi akurāt svētajai kundzei, lai gan viņa pēc savas iedabas ir gandrīz otra Hat-hora, — tava bezkaunība nudien ir neizmērojama. Nemūžam es neaizmirsīšu, kā tu mājas tiesā, galvu nokāris, stāvēji kunga priekšā un ne pušplēsta vārda nebildi savā labā, tāpēc ka nezināji, kā nomazgāt sevi baltu, — un kā lai tas būtu izdarāms, ja skaidrāk par skaidru pret tevi liecināja saņurcītais apģērba gabals, ko tu pameti kundzes rokās, veltīgi cenzdamies viņu piesmiet un aplēkt, turklāt rīkodamies, redzams, tik lempīgi, ka tas jebkurā ziņā ir nožēlojami. Vai tu atceries vēl, kā pirmoreiz atnāci pie manis pieliekamajā pēc atspirdzinājumiem augšstāva sirmgalvjiem? Tu tūdaļ uzmeti degunu, tiklīdz brīdināju tevi neizgāzt dzērienu vecajiem uz kājām, un zināmā mērā nokaunināji mani, likdams man noprast, ka tev nekas tamlīdzīgs nevar atgadīties. Re nu, tagad tu izgāzi pats sev uz kājām tādas samazgas, ka tās liptin līp. Es taču zināju, ka ilgi tu paplāti rokās nenoturēsi. Bet kāpēc tu to nenoturēji? Sava barbariskuma pēc! Tāpēc ka tu — grozi, kā gribi, — tuksneša lopiņš vien esi, nesavaldīgs nožēlojamās CahI zemes mežonis, kam sveša cilvēku zemes mērenība un dzīves gudrība, un nespēji, kā nākas, apgūt mūsu tikumiskās prātulas, kuras māca, ka savs prieciņš šajā saulē ikvienam ir ļauts, taču ne jau ar precētām sievām, tāpēc ka tas apdraud dzīvību. Bet tu aklā kārībā un pretēji veselajam saprātam meties virsū pašai kundzei un vari vēl priecāties, ka kungs uzreiz «neizkrā-soja tevi līķa krāsā», — tas nudien ir vienīgais iemesls priekam, kas tev vēl atlicis!

— Esi tik laipns, Hamat, grāmatu nama audzēkni, — atbildēja Jāzeps, — un nespriedelē par lietām, no kurām tu nenieka nejēdz! Tas ir briesmīgi, ja kaut kas smalks un sarežģīts, un pārāk delikāts, lai būtu saprotams pūlim, nonāk ļaužu valodās un kurš katrs gar to trin mēli un gvelž vispēdējās blēņas, tas ir neciešami, gluži vai neizturami ne tik daudz aprunāto personu, cik lietas būtības dēļ, kurai tiek nodarīts pāri. Tas nav nedz glīti, nedz smalkjūtīgi un neliecina par Ēģiptes kultūru, ka tu šādi izsakies manā priekšā, turklāt ne jau tāpēc, ka es vēl vakar biju tavs priekšnieks, kura priekšā tu lieci muguru, — par to pašreiz nav runa. Tev derētu apdomāt, ka tam, kas bijis starp mani un kundzi, man jābūt daudz labāk zināmam nekā tev, cilvēkam, kurš padzirdis tikai par ārējiem apstākļiem, — tad kāpēc tu lasi man morāli? Tāpat vai jāsmejas, dzirdot, ka tu manu karstgribu gluži nepiedienīgi pretstati Ēģiptes mēra sajūtai, kurai taču visā pasaulē nelaba slava; runājot par «aplēkšanu» un nekautri attiecinot šo vārdu uz mani, tev visdrīzāk prātā bija āzis, pie kura mēs lejup dodamies un kuram svētkos atdodas Ēģiptes meitas, — jauka mēra sajūta, jānudien! Paklausies, ko tev teikšu: var gadīties, ka nākotnē tieši mani pieminēs kā cilvēku, kurš saglabāja sevi šķīstu tautas vidū, kas braulībā sacentās ar ērzeļiem un ēzeļiem, — lūk,-kas var gadīties. Var gadīties, ka pirms kāzām meitenes visā pasaulē apbēdos mani, nesdamas ziedam matu cirtu, un dziedās raudu dziesmu, kas apgaudīs manu jaunību un vēstīs par jaunekli, kurš, nepadodamies kaisles apmātai sievietei, tomēr zaudējis labo slavu un dzīvību. Tik pagodinošas paražas es iztēlojos, gulēdams šeit un apcerēdams savu likteni. Vai nu tu saproti, cik aprobežota man izklausās tava spriedelēšana par manu likteni un pašreizējo stāvokli? Es biju Petepra vergs, viņš nopirka mani. Pēc viņa lēmuma es tagad piederu faraonam. Es tātad esmu kļuvis kas vairāk nekā biju — es esmu ieguvis! Ko tu smejies tik muļķīgi? Šobrīd mans ceļš ved lejup — lai jau tā būtu. Bet vai tad došanās lejup it nemaz nav pagodinoša un svinīga, un vai šī vēršu laiva tev neatgādina Usīra strūgu, kurā dievs nobrauc Pazemē, lai viestu gaismu turienes aitu kūtī un savā naksnīgajā ceļā sveiktu alu iemītniekus? Man, tavai zināšanai, šī līdzība liekas uzkrītoši liela. Tu, iespējams, nekļūdies, domādams, ka es atstāju dzīvo pasauli. Bet kas var pateikt, vai man nebūs lemts ieelpot dzīvības zālītes smaržu un vai rīt es neparādīšos aiz pasaules malas, kā parādās līgavainis, atstājis savu kambari, un nestarošu tik žilbi, ka tev asaras saskries acīs?

— Ak, bijušais namzini, es redzu, arī postā tu esi palicis tas pats vecais, tikai neviens nezina, ko izsaka «tas pats», ja runa ir par tevi; domājot par tevi, prātā nāk krāsainās bumbiņas, ko dejotājas sviež gaisā un notver tik aši, ka tās nav atšķiramas cita no citas un met spožu loku. Kur tu, spītēdams savam liktenim un stāvoklim, ņem tādu augstprātu, zina vien dievi, pret kuriem tu izturies tā, ka dievbijīgam cilvēkam te smiekli nāk, te tirpas iet caur kauliem un uzmetas zosāda. Nekautrēdamies tu mels par līgavām, kas tavai piemiņai veltīs matu cirtu, lai gan cirtas velta vienīgi dieviem, un salīdzini šo kuģi, sava negoda laivu, ar Usīra saulrietu strūgu — un kaut Apslēptais dotu, ka salīdzinātu vien! Bet tu piepin klāt vārdiņu «uzkrītoši», teikdams, ka šis kuģis uzkrītoši līdzīgs tai strūgai, un lētticīgā dvēselē izmanīgi modini aizdomas, ka tas galu galā tiešām tā ir un tu, iespējams, esi Ra, kurš, sēdies nakts strūgā, top par Atumu, — tāpēc, lūk, uzmetas zosāda. Bet zosāda rodas ne tikai aiz smiekliem vai drebām, tā uzmetas arī aiz dusmām — pat galvenēm kārtām, lai atļauts tev pateikt, — aiz netīksmes un sašutuma par tik lielu nekaunību, par to, ka tu uzdrīksties jaukt un samainīt sevi ar visaugsto, runādams tā, it kā tu būtu viņš, un tava patība, likdama otram aizkaitināti miegties, apmet spožu loku. Tad jau kurš katrs var nākt un darīt tev pakaļ, taču cienījams cilvēks tā nerīkojas, viņš, gluži otrādi, bijā un pielūdz dievus. Es piesēdu te, tiklab žēlodams tevi, kā arī aiz gara laika sadomājis parunāties, taču, ja tu centies man iestāstīt, ka esi pats Atums-Ra un dižais Usīrs savā strūgā, es atstāšu tevi vienu, tāpēc ka no taviem zaimiem man sāk vārīties žults.

— Dari, kā zini, Hamat, grāmatu nama audzēkni un pieliekamā pārzini! Es nemaz nelūdzu tevi te piesēst, jo tikpat labi, varbūt pat mazliet labāk man patīk būt vienam — izklaidēties, kā tu jau būsi nomanījis, es protu arī bez tevis, bet, ja tu to prastu tikpat labi kā es, tu te nesēdētu un neraudzītos arī greizi uz izklaidēšanos, ko es sev neliedzu, turpretī tu man nenovēli. Šķietami aiz dievbijas tu man to nenovēli, taču patiesībā aiz vienkāršas nelabvēlības, un dievbija ir tikai vīģes lapa, ar kuru tu piesedz savu nelabvēlību, — piedod man šādu tev neierastu līdzību! Izklaidēties, nevis nodzīvot mūžu kā trulam lopiņam — tas galu galā ir galvenais, un svarīgs ir vienīgi izklaidēšanās līmenis. Tev nav gluži taisnība, apgalvojot, ka kurš katrs varētu rīkoties tāpat, kā rīkojos es; tur jau tā lieta, ka kurš katrs to nespētu, turklāt ne jau aiz go-dājamības, bet gan tāpēc, ka vienam otram ne jausmas nav par kaut ko augstāku un liegta sirds pieķērība tam, — nav lemts tādam dzīvot dievišķās līdzībās, kā par dažu mēdz teikt, ka tas runā līdzībās. Pašā augstākajā tāds pilnīgi pamatoti saskata kaut ko citu, nevis to, kas iemājo viņā, un kalpot tam nespēj citādi, kā vien apnicīgi saukdams: «Aleluja!» Padzirdis mīlīgākus slavinājumus, tāds aiz skaudības metas zaļš vaigā un augstākās būtnes tēla priekšā lej viltus asaras: «Jel piedod, dievs, tam zaimotājam!» Tāda rīcība, pieliekamā kambara Hamat, nudien ir glupa, tev nevajadzētu tā darīt. Labāk atnes man kaut ko ēdamu, jo pusdienas laiks jau ir klāt un es esmu izsalcis.

— Tas ir mans pienākums, ja pienācis īstais brīdis, — atbildēja rakstvedis. — Es nedrīkstu pieļaut, ka tu nomirtu badā. Cavī-Ra man jānogādā tevi dzīvu.

Tā kā Jāzeps elkoņos bija sasiets un nevarēja pakustināt rokas, Hamatam, sargam, viņš bija jāēdina — nekas cits rakstvedim neatlika. Notupies blakus, sargs bija spiests bāzt viņam maizi mutē un alus kausu likt pie lūpām, un Jāzeps šai sakarā ik maltītes reizi izteica dažādas piezīmes.

— Jā, te nu tu kverni, garais Hamat, un mielo mani, lai arī kaunies par savu laipnību un, kā redzams, dari to nelabprāt. Šo malku es dzeru uz tavu veselību, tiesa, gribot negribot nodomādams, cik zemu tu esi kritis, būdams spiests mani dzirdīt un barot. Vai tu jebkad to darīji dienās, kad es biju tavs priekšnieks un tu manā priekšā lieci muguru? Tagad tev jākalpo man, kā tu nekad man neesi kalpojis, un taisnība, rādās, vien būs, ka es esmu kļuvis dižāks, bet tu — niecīgāks. Mums atkal jāsaduras ar mūžseno jautājumu: kurš ir lielāks un svarīgāks — apsargājamais vai sargs? Bez šaubām, pirmais. Jo vai tad ari valdnieku neapsargā viņa sargi, un vai par taisno nav teikts: «Tā kunga eņģeļiem pavēlēts apsargāt tevi, lai kur tu ietu.»

— Zini, ko es tev sacīšu, — dažas dienas cieties, pavēstīja Hamats, — tas man ir līdz kaklam — bāzt tev kumosus mutē, līdzko tu ver to it kā kovārnēns, kas, tupēdams savā ligzdā, atpleš knābi, turklāt, vēris muti, tu gvelz tik pretīgi, ka man galīgi aptekas dūša. Es gluži vienkārši atraisīšu tev rokas, lai tu nebūtu tik nevarīgs un man nebūtu ar tevi jāauklējas, jo tas nav rakstveža cienīgi. Tuvojoties tavas cietumniecības vietai, es atkal sasiešu tevi un turienes priekšniekam — karvedim Mai-Sahmem nodošu, kā pieklājas, savažotu. Tikai apsoli neizpļāpāt amatvīram, ka saites pa ceļam bija noņemtas un es pretēji savam pienākumam pažēloju tevi, citādi vēl kritīšu nežēlastībā.

— Es, gluži otrādi, teikšu viņam, ka tu biji nežēlīgs uzraugs un diendienā šaustīji mani ar skarpijiem!

— Vai nu prāts, tas būs par traku! Tev tik vien galvā kā iznest otru cauri. Es taču nezinu, kas rakstīts apzīmogotajā vēstulē, kuru glabāju azotē, un kā tas viss domāts. Tur jau tā nelaime, ka neviens nezina, kā tas domāts! Bet cietuma priekšniekam tu teiksi, ka biju ar mēru bargs un cilvēciski nepielūdzams.

— Es darīšu, kā tu vēlies, — atbildēja Jāzeps, un elkoņi viņam tika brīvi, līdz ceļinieki nokļuva čūskas Uto zemē un septiņu ieteku novadā tālu lejtecē, — tur, tuvojoties Cavī-Ra, salas cietoksnim, Hamats no jauna sasēja Jāzepam rokas.

CIETUMA PRIEKŠNIEKS

Jāzepa soda vieta un otrā bedre, kuru viņš aizsniedza,, pavadījis ceļā aptuveni septiņpadsmit dienu, un kurā, pēc paša atbilstības rēķina, būs jāpavada trīs gadi, līdz viņam no jauna tiks paaugstināta galva, bija neregulārs drūmu celtņu sablīvējums, kas aizņēma gandrīz visu salu Mende-sas noma Nīlas atzarā: pagalmu un eju nodalītu kubveida kazarmu, staļļu, noliktavu un kazematu grūsma, kam vienā stūrī pacēlās migdola tornis, citadele, acīmredzot cietokšņa komandanta, cietuma priekšnieka un garnizona komandiera, «uzvarām vainagotā karaspēka rakstveža»

Mai-Sahmes miteklis, bet vidū slējās Vepvaveta tempļa karogots pilons, kurš vienīgais priecēja acis visā šajā ne-pievilcībā, ko iejoza olektis divdesmit augsti nededzinātu ķieģeļu mūri ar lauzītām bastionu izvirzēm un apdobe-niem aizsargbalkoniem. Piestātne un pieeja vārtiem ar sargkareivjiem aiz brustvēriem atradās kaut kur iesānis, un Hamats, nostājies augstajā vēršu laivas priekšgalā, jau iztālis ar vēstules tīstokli māja kareivjiem, bet, nonācis pavārtē, uzsauca, ka atvedis kādu sodīto, kurš jānodod pašam vienības komandierim un apmetnes priekšniekam.

Jauniņie algotņi ne'arini (tas bija aizgūts, no semītu valodas patapināts militārs termins), šķēpneši ar sirds formas ādas aizsegu gurnautam priekšā un vairogu uz muguras, atvēra vārtus un ielaida atbraukušos, Jāzepam jūtoties tā, it kā viņš kopā ar ismaēliešiem, saviem pircējiem, atkal šķērsotu Ceļas robežcietokšņa mūrus. Toreiz viņš, puišelis, mulstin mulsa Ēģiptes brīnumu un negantību gaidās. Tagad viņš pazina šos brīnumus un šīs negantības un caurcaurēm bija ēģiptietis — ar iebildi, protams, jo sirdī vēl arvien iebilda pret savas svešatnības zemes ģeķībām un — paejot jaunības gadiem — jau veidojās par vīrieti. Taču pašreiz viņš gāja valgā līdzīgi Hapī, Ptaha dzīvajam atkārtojumam tempļa pagalmā Menfē, — Ēģiptes gūsteknis arī viņš, tāpat kā dievišķais vērsis, jo divi Petepra saimes vīri turēja valga galus un dzina viņu sev pa priekšu, iedami aiz Hamata, kurš, izskaidrojies vārtu velvē ar kādu zemākas dienesta pakāpes nūjnesi, kas acīmredzot bija devis rīkojumu atbraucējus ielaist, tika nosūtīts pie cita, kurš, nesdams vāli, jau nāca šurp pāri pagalmam. Tas paņēma vēstuli un, apsolījis nodot papirusu komandierim, lika uzgaidīt.

Reiz jāgaida, viņi gaidīja, kareivju ziņkāri vēroti, mazā pagalma četrstūrī tverdamies skopajā ēnā, ko meta divas vai trīs sadzeltējušas, tikai pašā galotnē zaļi cekulotas da-teļpalmas, kuru pakājē starp saknēm šur tur sārtoja pa' ieapaļam auglim. Jēkaba dēls bija domīgs. Viņš atcerējās Petepra vārdus par cietuma priekšnieku, kura varā tas solījās viņu nodot: Mai-Sahme esot vīrs, ar ko jokus dzīt nevarot. Gaidāmā tikšanās saprotamā kārtā viesa bažas; tiesa, vienlaikus Jāzeps nosprieda, ka pilssardzes nominālais priekšnieks, iespējams, nemaz nepazīst komandantu un par nejokmīli tur vienīgi amata pēc, — tas likās ļoti ticami, lai arī nekāds neapstrīdamais secinājums nebija. Nobažījies Jāzeps mierināja sevi ar domu, ka jebkurā gadījumā būs darīšana ar cilvēku, un tas viņa uztverē nozīmēja, ka saprasties un sadzīvot tā vai citādi izdosies — tātad, vienalga, vai šis vīrs ir dzimis cietuma priekšnieks vai nežēlīgu to padarījis ieņemamais postenis, vienā vai otrā veidā, no tās vai citas puses pajokot tomēr varēs.

Bez tam Jāzeps smalki pazina ēģiptiešus, nāves stinguma un dievu kapeņu zemes dēlus; tiem, nevērojot tik drūmainu dzīves fonu, gan bērnišķības, gan vientiesības bija papilnam, tā ka dzīvot te varēja. Un bija vēl arī vēstule, kuru pašreiz droši vien lasīja soda vietas pārraugs un kurā Potifars nolūkā «pienācīgi raksturot» izraidīto devis tuvākus paskaidrojumus. Jāzeps paļāvīgi cerēja, ka raksturojums neparāda viņu pārlieku atbaidošā gaismā un nebūt neaicina šo cilvēku vērsties pret viņu ar visu bardzību, uz kādu tas spējīgs. Bet viņa paļāvības patiesais un visīstais cēlonis, kā jau svētītajiem parasts, bija ticība sev un paša dabas laimīgajiem noslēpumiem, nevis ārējiem apstākļiem. Nē, tas vairs nebija zēna gadu aklais prasīgums, kad viņam šķita, ka visiem jāmīl viņš vairāk nekā sevi. Toties Jāzeps vēl arvien bija pārliecināts, ka spēj panākt, lai ļaudis pavērstu uz viņu savu labāko pusi, un tas, kā redzams, liecina, ka viņš vairāk paļāvās uz sevi nekā uz pasauli. Tiesa, viņa «es» un pasaule, pēc Jāzepa ieskata, bija viens no otra atkarīgi, savā ziņā vienots veselums, pasaule tātad nebija vienkārši pasaule, kas pastāv pati par sevi, tā bija viņa pasaule, ko varēja padarīt labāku un vēlīgāku. Apstākļu vara bija liela, bet Jāzeps nešaubījās, ka indivīds spēj tos veidot, ka personiskas sūtības spēks ir stiprāks par bezpersonisku apstākļu varu. Dēvēdams sevi par bēdu un priecas cilvēku, tāpat kā bija darījis Gilgamešs, viņš, no vienas puses, apzinājās, ka viņam, līksmas sūtības cilvēkam, lemtas arī ciešanas, taču, no otras puses, neticēja bēdām, tik bezcerīgi melnām, ka viņa slēptākā gaisma — dieva gaisma viņā neizlauztos tām cauri.

Tāda bija Jāzepa paļāvība. Izsakoties īsi un kodolīgi, viņš paļāvās uz dievu un ar šo paļāvību sirdī gatavojās skatīt vaigā Mai-Sahmi, soda vietas pārraugu, kura priekšā tad arī kopā ar sargiem itin drīz stājās, aizvests pa zemu, apjumtu eju citadeles torņa pakājē pie šīs nocietinājumu celtnes režģotajiem vārtiem, ko, viņiem tuvojoties, komandanta priekšā atdarīja sargkareivji kuprainās bruņucepurēs.

Cietuma priekšnieku pavadīja Vepvaveta tempļa virspriesteris, plikgalvis, ar kuru viņš tikko bija sacenties galdiņspēlē. Pats amatvīrs bija augumā padrukns, gadu četrdesmit vecs, tērpies laikam gan tikko apvilktā, sīkām lauvveida zvīņām nošūtā bruņukreklā, brūnu parūku galvā, apaļām, brūnām acīm zem ļoti biezām, tumšām uzacīm, mazu muti un iebrūni sārtu seju, apaugušu bārdas rugājiem, tikpat melniem kā spalvainie delmi. Šīs sejas izteiksme bija neparasti mierīga, pat miegaina, taču saprātīga, un tikpat mierīga, pat vienmuļa šķita komandanta valoda, viņam iznākot pa vārtiem un ar kareivīgā dieva priesteri pārspriežot nupat izspēlēto partiju, kuras dēļ atbraucēji, redzams, dabūjuši gaidīt. Rokā viņš turēja atplēsto Vēdekļa nesēja vēstuli.

Apstājies komandants atritināja tīstokli, lai vēlreiz tajā ielūkotos, un, kad viņš atkal pacēla acis, Jāzepam šķita, ka ierauga kaut ko vairāk par cilvēka seju, proti, kā spogulī saskata tos drūmos apstākļus, kuriem cauri izlaužas dieva gaisma, — skata tieši tādu seju, kādu dzīve rāda bēdu un priecas cilvēkam, jo tumšās uzacis komandantam bija draudīgi sarauktas, bet ap mazo muti gailējās smaids. Taču viņš tūdaļ izgaisināja abus — kā smaidu, tā drūmību.

— Vai tu pārzināji kuģi, kurš jūs atveda no Veses? — iepletis apaļās acis un uzraucis uzacis, viņš laiski vienmuļā balsī jautāja Hamatam, rakstvedim.

Izdzirdis apstiprinošu atbildi, Mai-Sahme pievērsa skatienu Jāzepam.

— Tu tātad esi Petepra, dižā galminieka, bijušais nam-zinis? — viņš vaicāja.

— Tas es esmu, — visā pieticībā apliecināja Jāzeps.

Un tomēr tā bija pārdroša atbilde. Viņš būtu varējis

atbildēt: «Tu to saki!» — vai: «Mans pavēlnieks zina patiesību!» — vai, izsacīdamies tēlaināk, bilst: «Ar tavu muti runā Maāta!» «Tas es esmu», lai arī atturīgi, tomēr ar nopietnu smaidu pateikts, vispirms jau nelikās gluži piedienīgi, jo, sarunājoties ar augstāk stāvošiem, mēdza sacīt «tavs kalps» vai, vēl zcmīgāk, «šis te kalps»; bez tam vārdiņš «tas» savienojumā ar «es» izklausījās satraucoši un modināja neskaidras aizdomas, ka apstiprina vēl kaut ko citu, ne tikai namzinību vien, par kuru tika jautāts, — tātad atbilde, lāgā neatbilzdama jautājumam, pauž kaut ko vairāk un, iespējams, vēdina papildus jautāt: «Kas tu tāds esi?» — vai: «Kas Īsti tu esi? ...» Ar vienu vārdu, teiciens «tas es esmu» bija senim sena, labi zināma sevis atsegsmes formula, vēstītājā prozā un dievu mistērijās laiku laikos iecienīts paņēmiens, ar kuru iztēle uzreiz saistīja visai dažādas, taču viennozīmīgas reakcijai un secīgas darbības — no acu nolaišanas līdz satriektai ceļos krišanai.

Mai-Sahmes sejā — tāda vīra vaibstos, kurš iztrūkties nav paradis, — tad arī pavīdēja viegls mulsums vai tāds kā apjukums, un viņa glīti izliektā deguna galiņš nobāla.

— Tā, tā, tu tātad tas esi, — viņš noteica, un, ja tobrīd pats gluži skaidri vairs nezināja, ko domā, sacīdams «tas», tad šo sapņaino aizmiršanos, iespējams, padziļināja apstāklis, ka abās zemēs nebija iznesīgāka divdesmit septiņus gadus veca jaunekļa par to, kurš stāvēja viņa priekšā. Skaistumam ir liela vara; sava veida vieglu nobīli tas neizbēgami izraisa arī pašā rāmākajā dvēselē, kas iztrūkties nemēdz, un ir kā radīts, lai liktu aizsapņoties, dzirdot kādu ar nopietnu smaidu sakām: «Tas es esmu.»

— Tu, kā rādās, esi gaisīgs putns, — turpināja komandants, — aiz aušības un neapdomības no ligzdas izkritis. Dzīvot tur augšā, faraona pilsētā, kur viss tik interesants un mūžs varēja būt vieni svētki, un ne par šo, ne par to ņemt un nogrūst sevi tik šausmīgas garlaicības bedrē! Jo šeit ir šausmīgi garlaicīgi, — viņš piebilda, un atkal īsu mirkli draudīgi saraucās uzacis, bet vienlaikus, it kā tas tā piederētos, ap lūpām noplaiksnīja smaids. — Vai tu nezināji, — viņš atsāka, — ka svešā namā uz sieviešiem acis nemet? Vai Mirušo grāmatas teicienus lasījis neesi, un vai svešas tev svētā Imhotepa pamācības un prātulas?

— Tās man ir zināmas, — atbildēja Jāzeps, — jo neskaitāmas reizes gan balsī, gan klusu es esmu tās lasījis.

Eet komandants, lai arī bija jautājis, neklausījās, ko saka otrs.

— Tas tik bija cilvēks, — viņš teica, pagriezdamies pret savu pavadoni priesteri, — labs ceļabiedrs dzīvē, viedais Imhoteps! Dziednieks, celtnieks, priesteris, rakstvedis — kas tik viss viņš nav bijis, Tut-anh-Džehutī, dzīvais Tota līdzinieks! Es dievinu šo cilvēku, tas man jāatzīst, un, ja vien spētu izbīties, — taču izbīties man laikam — varbūt jāsaka: diemžēl — nav dots, bailēm esmu pārak mierīgs. — es droši vien nodrebētu tik visaptveroša zinīguma priekšā. Bezgala sen viņš, dievišķais Imhoteps, jau ir miris — tādi vīri, tā tas ir, dzīvoja tikai aizviņos laikos, abu zemju pirmatnē. Sendienu valdnieks Džosers bija viņa pavēlnieks; šaubu nav, tas bija Imhoteps, kurš

Menfes tuvumā uzcēla valdniekam Mūžības namu — seš-slāvīgo, savas simt divdesmit olektis augsto pakāpju piramīdu; tikai kaļķakmens tajā ir nenoturīgs — pat mūsējais pārupes akmeņlauztuvēs, kur strādā sodītie, nav tik dru-pens; bet labāka, ko tu padarīsi, meistaram nebija. Un celtniecība jau nebija galvenā viņa zināšanu un varēšanas joma, viņš pārzināja visas Tota tempļa slēdzenes un atslēgas. Viņš bija arī dziednieks, dabas noslēpumus izdibinājušais, cietā un šķidrā pazinējs, sāpju remdētājs, mierinātājs katram, kas lokās sāpēs. Tādam cilvēkam jābūt ļoti mierīgam, kā radītam, lai neizbītos. Bez tam viņš bija meldrs dieva rokā, gudrības rakstvedis — dziednieks un viedais reizē, vieds dziednieks un dziedināt pratējs vie-dais, nevis lāgiem viens, lāgiem otrs — tas jāuzsver īpaši, jo, pēc manām domām, ir sevišķi svarīgi, — dziedniecība un rakstu māksla izdevīgi papildina viena otru, un panākumi ir jo lielāki, ja abas iet roku rokā. Rakstu gudrības apgarots dziednieks spēs labāk nomierināt cietēju, bet rakstvedis, miesas ligas un lažas, sulas un spēkus, dažādus nāvēkļus un dziedēkļus iepazinis, savuties būs pārāks par tādu, kam tas viss ir svešs. Tāds ārsts un tāds rakstvedis bija Imhoteps, viedais. Dievišķs cilvēks — godinot viņu, būtu jākvēpina vīraks! Es domāju, paies vēl kāds laiciņš, un tas tiks darīts . . . Tiesa kas tiesa, viņš jau arī dzīvoja Mentē, visai rosinošā pilsētā.

— Tev, komandant, viņa priekšā jākaunas nav, — atņēma priesteris, kuram tas bija teikts. — Jo, neatstādams novārtā dienestu, tu veltī laiku ārstniecībai, palīdzi cietējiem un sirdzējiem, turklāt itin saistoši raksti kā formas, tā satura ziņā un mierīgs apvieno abas nodarbības.

— Ar mierīgumu vien nav līdzēts, — atbildēja Mai-Sahme, un viņa paļāvīgā sejas izteiksme un apaļo, gudro acu skatiens viegli apmācās. — Iespējams, man par labu nāktu spējš izbīlis. Tikai — no kurienes tāds lai te rastos? ... Un jūs? — uzraucis uzacis, viņš, purinādams galvu, pēkšņi uzsauca abiem Petepra nama kalpiem, kas turēja Jāzepa virves galus. — Ko jūs tur darāt? Art, vai, taisāties vai spēlēt zirdziņus kā mazi puikas? Kā jūsu pārvaldnieks strādās katorgas darbu, sasiets kā kaujams vērsis? Atraisiet virvi, nejēgas! Šeit, vergojot faraonam, jāliec mugura akmeņlauztuvēs vai būvniecībā, nevis jāvāļājas virvē iepiņķētām rokām. Ir gan aprobežotība! . .. Ļautiņi ieņēmušies galvā, ka cietums ir vieta, kur var vāļāties sasiets, — viņš skaidroja, atkal pievērsies dieva kalpam. — Viņi uztver visu burtiski — tas viņiem dabā — un kā bērni turas pie vārda. Ja par kādu stāsta — tas esot iemests cietumā, kurā smok valsts noziedznieki, viņi ir cieši pārliecināti, ka vainīgais tik tiešām ievēlies caurumā, kur lodā badīgas žurkas un žvadz važas, bet ieslodzītie guļ sasieti un zog dievam Ra dienas. Tāda runas veida un īstenības jaukšana, pēc maniem vērojumiem, ir viena no galvenajām izglītības trūkuma un atpalicības pazīmēm. Man bieži gadījies ar to sastapties nožēlojamās Kušas gumijas zelētāju, kā arī mūsmāju lauku, nevis pilsētnieku vidū. Sacītā burtiskai uztverei nenoliedzami piemīt sava veida poētiskums, proti, vientiesības un pasakas sajaukuma dzejiskums. Manuprāt, pastāv divi poēzijas paveidi: vienas šūpulis ir tautas vientiesība, otru raisa rakstu mākslas gars. Pēdējā neapšaubāmi ir augstāka, taču, pēc manas pārliecības, nevar attīstīties, nebūdama draudzīgi saistīta ar pirmo, kas tai noder par augsni, tāpat kā jebkurai augstākai dzīvei un paša faraona krāšņumam nepieciešams plašs trūcīgas dzīves pamatslānis, lai uz tā saplauktu un ziedētu pasaulei par brīnumu.

— Kā jau grāmatu nama audzēknis, — teica Hamats, bufetes rakstvedis, pasteidzies atraisīt Jāzepam elkoņus,

— es vis nejaucu runas veidu un īstenību un uzreiz nospriedu, ka sodītais nododams tev, komandant, tikai formas pēc un uz brīdi sasiets; viņš apliecinās pats, ka ceļā lielākoties aiztaupīju viņam virvi.

— Tas bija tikai prātīgi darīts, — atbildēja Mai-Sahme,

— tāpēc ka ļaundarības ir dažādas un uz slepkavību, zādzību, robežpārkāpumu, liegšanos maksāt nodokļus vai ievākto nodokļu slēpšanu jāraugās citādi nekā uz nomal-diem, kuros iejaukta sieviete un par kuriem tātad jāspriež piesardzīgi.

Atritinājis līdz pusei tīstokli, viņš atkal ielūkojās vēstulē.

— Šeit, kā es redzu, — viņš teica, — runa ir par pīšanos ar sievieti, un es nebūtu virsnieks un valdnieka staļļu mācību nama audzēknis, ja šādu pārkāpumu pielīdzinātu pūļa nelietībām. Neprasme atšķirt runas veidu no īstenības, paradums uztvert visu burtiski, tiesa, liecina par bērnišķu atpalicību, taču šad tad piemīt arī izglītotajiem; jo, kaut gan labi zināms, ka svešā namā nav jāmet acis uz sievietēm, tāpēc ka tas bīstami, acis tomēr tiek mestas, jo zināt ir viens, bet darīt — kaut kas cits, un tieši bīstamība piešķir pārgalvībai godājamu raksturu. Bez tam ap-

stāklisf ka ikvienā mīlas sakarā iejaukti divi, allaž zināmā mērā sarežģī jautājumu, kurš vainīgs, un, lai arī ārēji viss liktos skaidrs, tāpēc ka viens līdzdalīgais, proti, vīrietis, dabiski, uzņemas vainu, tomēr ieteicams paturēt prātā atšķirību starp vārdu un īstenību. Man klusībā jāpasmaida, dzirdot, ka vīrietis pavedis sievieti, jo tas izklausās jocīgi, un es nodomāju: «Ak tu dižā trīstrejādība! Labi taču zināms, kam no laika gala dāvāta māka un dots uzdevums pavest — ne jau mums, naivuļiem!» Vai tu esi lasījis stāstu par diviem brāļiem? — viņš griezās pie Jāzepa, pacēlis brūnās acis, tāpēc ka augumā bija krietni mazāks un padrukns. Viņš uzrauca arī biezās uzacis, cik augstu spēdams, it kā tādējādi kļūtu garāks.

— Es esmu šo stāstu lasījis, mans komandant, — atbildēja vaicātais, — ne tikai vairākkārt lasījis priekšā savam kungam, faraona draugam, tas man bija arī glīti jāpārraksta ar melnu un sarkanu tušu.

— Sis stāsts vēl daudzreiz tiks pārrakstīts, — teica komandants, — tas ir teicams izdomas paraugs, turklāt pārliecina ne vien izklāsta ziņā, lai gan dažas norises, ja visu rūpīgi apsver, liekas neticamas, tā, piemēram, valdnieces grūtniecība, kurai par iemeslu persea koka skaidiņa, kas nejauši iekļuvusi viņai mutē, — tas ir pārāk krasā pretrunā ar dziedniecības praksi, lai bez ierunām šķistu ticami. Bet pats par sevi stāsts ir nevainojams un gluži kā dzīvē noskatīts, kaut vai toviet, kur Anupa sieva, sajutusi Batas spēku, atslīgst pret jaunekli, bilzdama: «Nāc, lai ielīksmojam brīdi viens otru! Es likšu tev pašūt divas goda kārtas!» — vai vietā, kur Bata uzsauc brālim: «Posts man, viņa sagroza visu!» — un, brāļa acu priekšā ar šķēpniedres lapu nogriezis sev vīrietību, met to par ēsmu zivīm, — tas ir aizkustinoši! Vēlākie notikumi atkal liekas neticami, tomēr dvēseli pacilā vārdi, kurus saka Bata, pārvērties par Hapī, vērsi: «Es būšu brīnumskaists Hapī, un visa zeme uzgavilēs man!» — un, atklādams, kas viņš tāds, paskaidro: «Es esmu Bata! Raugi, es dzīvoju, kļuvis par dieva svēto vērsi!» Tās, protams, ir tīrās pasa-

j Lciņas, taču kādus tik neparastus atveidus, apsteigdama īstenību, reizēm iztēlē nerod mainīgā dzīve!

Bridi viņš klusēja un mierīgu sejas izteiksmi, pavēris mazo muti, uzmanīgi lūkojās tālē. Tad no jauna iemeta acis vēstulē.

— Jūs ne iedomāties nevarat, tēvs, — viņš, pacēlis galvu, bilda plikpaurim, — ko man nozīmē šitāds jaun-

pienākušais. Tā ir zināma rosinoša pārmaiņa nocietinātās vietas vienmuļībā, kur cilvēkam, kas jau tāpat mierīgas dabas, draud briesmas pavisam apmiegoties. Ļaudis, ko atved manā priekšā, — notiesātie vai pagaidu ieslodzītie, kuriem tiesas svari vēl svārstās un prāva tikai gaidāma, visvisādi kapeņu apzadzēji, lielceja laupītāji un garnadži — šīs briesmas mazināt nespēj. Uz šāda fona neapstrīdami izceļas un īpaši saviļņo nodarījums, kam pamatā mīla. Jo par to laikam gari domstarpību nav un, cik man zināms, pat domāšanas veida ziņā visatšķirīgākās citzemju tautas ir vienis prātis ar mums, ka mīlas joma ir viena no saviļņojošākajām, saturīgākajām cilvēka jūtu dzīvē. Kam gan nav pārsteidzošu un pārdomu cienīgu pieredzējumu Hathoras valstībā? Vai es jums jau stāstīju par savu pirmo mīlestību, kas bija arī mana otrā?

— Ne reizi, komandant, — atteica priesteris. — Pirmā arī otrā? Man jābrīnās, kā tas iespējams.

— Vai otrā vēl aizvien pirmā, — atbildēja komandants. — Kā jums labāk tīk. Vēl aizvien vai atkal no jauna, vai mūžam tā pati — kas pateiks, kuri vārdi te vietā? Turklāt ne jau tas no svara.

Un ar mierīgu, pat miegainu sejas izteiksmi, sakrustojis rokas uz krūtīm, bet vēstules tīstokli pasitis padusē, piešķiebis galvu un viegli uzraucis uzacis virs brūnajām, apaļajām acīm, Mai-Sahme, apdomīgi kustinādams pilnīgās lūpas, Jāzepa un tā sargu, Vepvaveta priestera un vairāku gan turpat stāvošu, gan tuvāk panākušos kareivju klātbūtnē izlīdzinātā balsī sāka stāstīt:

— Divpadsmit gadu vecumā es biju valdnieka staļļu rakstvežu mācību nama audzēknis. Augumā drīzāk biju mazs un padrukns, tāds pats, kāds esmu šodien un pēc miesas uzbūves palikšu kā šajā, tā pēcnāves dzīvē; taču sirds man bija jūtīga un prāts — uztvērīgs. Kādu dienu es ieraudzīju meiteni, kas pusdienās atnesa maizi un alu manam skolasbiedram, savam brālim, tāpēc ka viņu māte bija saslimusi. Puisēnu, Amenmesa — kāda ierēdņa dēlu, sauca par Imesibu. Bet māsu, kas atnesa viņam maltītes tiesu — trīs maizes kukulīšus un divas krūzes alus, — zēns dēvēja par Betī, un es nospriedu, ka meiteni, domājams, sauc par Nehbetu, ko Imesibs, manis izvaicāts, vēlāk arī apstiprināja. Tas interesēja mani, tāpēc ka mani interesēja pati meitene, un es, acis nenolaidis, vēroju Betī, kamēr viņa bija pie mums, — vēroju viņas matu pī-

nes, šaurās acis un lūpu izliekumu, bet jo sevišķi kailās, inrpa nepiesegtās rokas, slaidas un tik pilnīgas, kādām ļabūt skaistām rokām, — tieši tās atstāja uz mani vislielāko iespaidu. Taisnība, tobrīd es vēl nezināju, kādu ļsti i('spaidu uz mani atstājusi Betī, to es sapratu tikai naktī, kad biedru vidū aizmigu kopmītnes guļamistabā, novietojis apģērbu un sandales blakus gultai, bet maišeli ar rakstāmpiederumiem un grāmatām pēc priekšraksta palicis pagalvī. Jo, lai mēs arī miegā atcerētos grāmatas, tās spieda mums pakausi. Un tomēr es aizmirsu grāmatas un sapnī pamanījos nejust, ka tās mani spiež. Sīki jo sīki un ārkārtīgi ticami, proti, es nosapņoju, ka esmu saderināts ar Nehbetu, Amenmesa meitu; mūsu tēvi un mātes vienojušies par to savā starpā; viņa drīzumā būšot mana laulātā māsa un mājas saimniece un viņas roka atdusēšoties uz manas rokas. Es priecājos tik neprātīgi, kā ne reizi vēl nebiju priecājies. Sirds gavilēja aiz prieka par norunu, kuras apstiprinājumam vecāki lika mums satuvināt degunus, — tas bija bezgala tīkami. Bet sapnis bija tik dzīvs un ticams, ka likās pati tiešamība, un, maldinādams mani, dīvainā kārtā šķita patiess arī tad vēl, kad piecēlies biju jau nomazgājies. Ne pirms, ne pēc tam man nav gadījies, ka sapņa vara ari pēc pamošanās nezustu un es vēl nomodā ticētu tā tiešamībai. Vairākas rīta stundas es aizvadīju ciešā un svētlaimīgā pārliecībā, ka esmu saderināts ar meiteni Betī, un tikai pavēlāk, kad jau sēdēju rakstamzālē un skolotājs uzmundrinājuma labad iebelza man pa muguru, izzuda manas sirds laimība. Atgūties es sāku, nodomājis: kaut arī vienošanās un degunu tuvināšana bijusi tikai sapnis, nekas taču neliedz tūdaļ īstenot sapni, man tikai jāpalūdz vecāki, lai viņi par to vienojas ar Betī tēvu un māti, — jo vēl labu brīdi man likās, ka pēc visa viedētā šāds nodoms ir gluži dabisks un nevienu nepārsteigs. Tikai pēcāk, izjuzdams saltu vilšanos, es atjēdzies pamazām sapratu, ka īstenot to, kas man jau šķitusi pati īstenība, ir neprātīga un, ņemot vērā apstākļus, caurcaurēm aplama iedoma. Kas tad es biju? Puika, savu rakstveža un virsnieka karjeru vēl nesācis skolas zeņķis, , kuru velē kā papirusu, pie tam vēl mazs un padrukns pēc miesas uzbūves kā šajā, tā viņā dzīvē. Saderināšanās ar Nehbetu, domājams, gadus divus trīs vecāku par mani un kuru katru mirkli izprecināmu amata un stāvokļa ziņā nesalīdzināmi cienījamākam cilvēkam, gaistot sapņa laimes sajūtai, kā izrādījās, bija tīrās blēņas.

Un tā, — mierīgi turpināja komandants, — es atmetu domu, kas man ne prātā nebūtu ienākusi, ja sapnī neliktos skaista īstenība, un vadīju vien tālāk savas mācību gaitas faraona staļļu mācību namā, paskubinājuma labad bieži vien dabūdams ar koku pa muguru. Divdesmit gadu vēlāk mani, sen paaugstinātu par uzvarām vainagotās armijas pavēļu rakstvedi, kopā ar trīs ceļabiedriem nosūtīja uz Sīriju, nožēlojamo Heru, lai pārbaudītu un pieņemtu tri-būtu — zirgus, kas kravas kuģos nogādājami faraona staļļos. No Hazatī ostas es nonācu kādā pakļautās Sekme-mas pilsētā — ja atmiņa mani neviļ, Per-Šeanā; tur atradās mūsu garnizons, kura priekšnieks reiz ielūdza tautiešus un remontrakstvežus savā skaistdurvju namā uz pieņemšanu un saviesīgu vakaru ar vīnu un vainagiem. Viesu vidū bija gan ēģiptieši, gan vietējie dižcilši — tiklab vīrieši, kā sievietes. Tur es ieraudzīju kādu meiteni, nama radinieci no mātes puses, jo meitenes māte un mājasmāte bija māsas; viņa bija atbraukusi pasērst līdz ar kalpiem un kalponēm no tālās Augšēģiptes, kur pirmo krāču apvidū dzīvoja viņas vecāki. Meitenes tēvs bija ļoti bagāts Suenetas tirgotājs, kurš piegādāja abu zemju tirgiem nožēlojamās Kušas preces — ziloņkaulu, leopardu ādas un melnkoku. Ieraugot meiteni, ziloņkaula tirgotāja atvasi, viņas jaunības daiļumā, ar mani otrreiz mūžā notika tas, kas pirms divdesmit gadiem bija atgadījies mācību namā, proti, es nespēju nolaist no meitenes acis, viņa atstāja uz mani neparasti dziļu iespaidu, un mani pārņēma tik pārsteidzoši līdzīga sen pagaisušā saderināšanās sapņa laimes sajūta, ka, vērojot meiteni, man, tāpat kā toreiz, aiz laimes sirds gavilēja. Bet es mulsu viņas tuvumā, lai gan karavīram mulst nepieklājas, un diezgan ilgi kautrējos pat apvaicāties, kā viņu sauc un kas viņa tāda.

Beidzot sadūšojies, es uzzināju, ka meitenes māte ir Nehbeta, Amenmesa meita, kura drīz pēc tam, kad tiku viņu redzējis un saderinājies ar viņu sapnī, kļuvusi par Suenetas ziloņkaula tirgotāja sievu. Taču Nofrura — tā sauca meiteni — nemaz nebija līdzīga mātei nedz vaigā, nedz matu pīņu un sejas krāsas ziņā; visā savā ārienē viņa bija nesalīdzināmi tumsnējāka. Vienīgi augums atgādināja Nehbetu; bet vai pasaulē maz jaunavu, kam glīts augums! Un tomēr viņas āriene uzreiz iesvēla manī tās pašas dziļās jūtas, kuras, reiz iepazinis, nekad vairs nebiju pārdzīvojis, tā ka laikam var teikt, ka, mīlēdams iii.ilir jau mīlēju meitu vai, iemīlējis meitu, no jauna iemīlēju māti. Es uzskatu par iespējamu un zināmā mērā pat

i^aidu, ka pēc vēlreiz divdesmit gadiem, saticis Nofrura meitu, neko nezinādams, pieķeršos viņai, kā sendienis I ik'ķēros mātei un vecmāmiņai, un tā atkal būs mūžam tā |Mli mīlestība.

— Tas patiešām ir nedzirdēts sirds pievilksmes gadī-11ims, — teica priesteris, aiz smalkjūtības, šķiet, likdamies nemanām dīvaino apstākli, ka komandants tik mierīgi un vienmuji šeit, pagalmā, stāsta par savām jūtām. — Bet, ja ziloņkaula tirgotāja meitai arī būs meita, atliks vien nožēlot, ka tu neesi bērna tēvs, — jo, ja zēna gados, guļot ar grāmatu maisu pagalvī, sapnim nebija lemts tapt par īstenību, tas būtu varējis piepildīties, atdzimstot Nehbetai vai, pareizāk sakot, tavām jūtām pret viņu.

— Kur nu, — purinādams galvu, atbildēja Mai-Sahme. — Tik apburoši daiļai meitenei drukns remontrakstvedis nav pāris. Viņu apprecēs kāds noma vietvaldis vai dižma-nis pie faraona kājām, dārglietu mantnīcas pārzinis ar slavas zelta apkakli — lai tas paliek neizspriests. Turklāt nav jāaizmirst, ka cilvēkam, kurš mīlējis māti, pret meitu rodas tādas kā tēva jūtas un stāties ar viņu laulībā liedz iekšējas aiztures. Bez tam doma, par kuru jūs ieminējāties, man atvirzās dibenplānā, pateicoties apstāklim, ko jūs nosaucāt par šā gadījuma nedzirdētību. Pārdomas par notikušā neparastumu kavēja mani pieņemt lēmumu, kurš novestu pie tā, ka manas pirmās mīlestības mazmeita būtu manis paša bērns. Un vai tas vispār būtu tik vēlami? Vairs nebūtu gaidu, kurās mītu, — gaidu, ka vienudien, neko nenojauzdams, sastapšu Nofrura meitu un Nehbetas mazmeitu un arī viņa atstās uz mani to pašu brīnumaino iespaidu. Tādējādi man arī vecumdienām paliek kāda cerība, pretējā gadījumā atkārtotā sirdspieredze aprautos priekšlaikus.

— Tas nav izslēgts, — piekrita dieva kalps. — Toties vienu tu gan varētu — izlikt uz papirusa stāstu par māti un meitu vai savām jūtām pret abām, ar meldra rakstīklu piešķirdams vēstījumam pievilcīgu formu un šādi kuplinādams mūsu krāšņi saplaukušo rakstniecību. Trešo sastapšanos ar to pašu tēlu un mīlestību uz mazmeitu tu, manuprāt, varētu piedzejot klāt un atainot kā jau bijušu.

— Mēģinājis es esmu, — vienā mierā atbildēja komandants, — un, ja šodien tik sakarīgi izsakos par notikušo, tas izskaidrojams ar maniem spalvas vingrinājumiem. Grūtības rada vienīgi apstāklis, ka vēstījums būtu jāpār-ceļ nākotnē un jāiejūtas vēlākā mūža posmā, lai ietvertu stāstā arī tikšanos ar Betī mazmeitu, bet tas prasītu milzu piepūli, kura mani biedē, kaut gan karavīru nekādi pūliņi biedēt nedrīkstētu. Taču pirmām kārtām es šaubos, vai neesmu pārāk mierīgs, lai padarītu stāstu tik saviļņojošu, kāds, piemēram, ir nevainojamais vēstījums par divi brāļiem. Bet sižets man ir par dārgu, lai to izniekotu ... Pašreiz, starp citu, — viņš nosodoši pārtrauca sevi, — šeit atvests un tiek uzņemts sodītais. Cik jūga lopu, pēc tavām domām, vajadzētu, lai nogādātu akmeņlauztuvēs pārtiku piecsimt akmeņkaļiem un nesējiem līdz ar virsniekiem un uzraugiem? — viņš, cik vien augstprātīgi spēdams, jautāja Jāzepam.

— Divpadsmit vēršu un piecdesmit ēzeļu, liekas, pietiktu, — atbildēja Jāzeps.

— Tā gan. Un cik vīru tu norīkotu pie virvēm, ja piecas jūdzes līdz upei velkams olekti augsts, četras olektis garš un divas olektis plats bluķis?

— Kopā ar ceļa līdzinātājiem un laistītājiem, kuriem jāsamitrina trase zem velka, kā arī apaļbaļķa nesējiem — tas vietumis paliekams apakšā — es, gari neprātodams, norīkotu simt vīru, — izlēma Jāzeps.

— Kāpēc tik daudz?

— Bluķis ir smogs, — skaidroja Jāzeps, — un, ja jau priekšā jūdz cilvēkus, nevis vēršus, tāpēc ka cilvēks ir lētāks, vilcējus jānorīko pietiekamā skaitā, lai ceļā viens trācis nomainītu otru un nebūtu nāves gadījumu, apsīkstot sviedriem, vai vismaz lai dažs vilcējs pārstiepies nepakristu bez elpas un mazāk būtu pussprāgušu, kas vārtās un valstās.

— No tā tiešām vēlams izvairīties. Tikai tu aizmirsti, ka mūsu rīcībā ir ne vien vērši un cilvēki, bet jebkurā skaitā arī sarkanzemes barbari, lībieši, puntieši un Sīrijas smiltāju iemītnieki.

— Tavā rokā nodotais, — ar cieņu atbildēja Jāzeps, — pats ir šādas cilmes, proti, ganāmpulku valdnieka bērns no Augšējās Retenes — puses, ko sauc par Kā-naānu, — un, tikai zagšus šurp atvests, nokļuvis Lcj-zemē.

— Kāpēc tu to stāsti? Tas taču teikts vēstulē. Un kāpēc tu dēvē sevi par bērnu, nevis dēlu, kā būtu jāsaka? Tas i klausās pēc luteklības un pašizdabas un notiesātam nepiederas ari tad, ja pārkāpums, kam delikāts raksturs, viņa godu nav aptraipījis. Tu laikam baidies, ka dabūsi vilkt pašus smagākos bluķus, līdz tev apsīks sviedri un tu mirsi sausā nāvē, tāpēc ka tava dzimtā puse ir nožēlojamā ( ahī? Tas ir tikpat nekautrs, cik neveikls mēģinājums domāt manas domas. Es būtu slikts cietuma priekšnieks, ja i izmantotu un nenodarbinātu katru pēc viņa spējām un pieredzes. No tavām atbildēm gluži labi noprotams, ka tu < si vadījis diža cilvēka saimniecību un šo to zini par rū-paliem. Arī tas, ka tu nekādā ziņā negribēsi, lai ļaudis pārstiepjas, pat ja tie nav Hapī un Melnās zemes bērni. .. dēli, es gribēju teikt, — man ir itin pa prātam un liecina par saimniecisku ķērienu. Es iecelšu tevi par kādas ieslodzīto kolonnas uzraugu akmeņlauztuvēs vai nodarbināšu iekšējā dienestā un rakstvedībā; tu, bez šaubām, drīzāk par dažu labu aprēķināsi, cik mēru plēkšņu kviešu var sabērt tāda un tāda tilpuma klētīs vai cik labības izgājis tam vai citam brūvējumam un cik miltu vajadzējis tik un tik maizes klaipiem, bet pēc tam aplēsīsi to maiņas vērtību un tā joprojām . . . Man gaužām derētu atbrīvoties no viena otra pienākuma, — viņš paskaidroja mutes atvērējam, — lai pašam nebūtu jārūpējas par katru nieku un vairāk laika atliktu mēģinājumiem pievilcīgi, varbūt pat saistoši izlikt uz papirusa neparasto stāstu par trim mīlestībām, kas ir viena un tā pati mīlestība . . . Jūs, Vescs ļaudis, — viņš teica Jāzepa vedējiem, — varat tīstīties projām un doties atpakaļceļā pret straumi, toties pa ziemeļu vējam. Virvi ņemiet vien līdzi un nododiet sveicienu faraona draugam, savam kungam . . . Memī! — visbeidzot viņš uzsauca vālnesim, kurš ceļiniekus bija atvedis šurp. — Ierādi atsevišķu kaktu šim faraona vergam, kurš kalpos par izpalīgu pārvaldē, un pagādā viņam virstērpu un uzrauga amatzīmi. Lai cik augstu kāpis, viņš ir novedis sevi lejā, pie mums, un šeit viņam būs jāpakļaujas Cavī-Ra bargajai kārtībai.

Taču to, kas viņam atlicis no viņa augstā stāvokļa, mēs izmantosim tikpat nesaudzīgi, kā izmantojam zemu stāvošo miesas spēku. Jo ne jau viņam, bet faraonam pieder tas viss. Paēdini viņu! ... Uz redzēšanos, mans tēvs, — viņš atvadījās no priestera un novērsies atgriezās savā tornī.

Tāda, lūk, bija Jāzepa pirmā tikšanās ar Mai-Sahmi, cietuma priekšnieku.

PAR LABESTĪBU UN GUDRĪBU

Nu jums ir skaidrs, tāpat kā skaidrs kļuva Jāzepam, kāds īsti bija cietuma priekšnieks, kura rokā viņu nodevis kungs. Par spīti vienmuļajam runas veidam, tas bija pievilcīgs savdabīgi izlīdzināta rakstura cilvēks; ne velti visu izgaismojošais vēstījums, nesteigdamies novirzīt savu staru kūli no Mai-Sahmes laiku laikos nemainīgi druknā stāva, apspīdēja to pietiekami ilgi, lai jūs pagūtu iepazīt viņa līdz šim tikpat kā nezināmo cilvēcisko būtību; jo likteņstāstā, kas šeit no jauna norisinās tieši tāpat, kā reiz norisa īstenībā, viņam vēl lemta, jāteic, tikpat maz zināma un pakārtota, taču nebūt ne niecīga loma. Sabijis, proti, vairākus gadus par Jāzepa cietumniecības vagaru, Mai-Sahme savuties ciešā tuvībā vēl ilgi kalpoja viņam, palīdzēdams vadīt tās līksmās un dižās svētku izrādes peripetijas, kuru sīkam un cieņpilnam notēlojumam lai mūs iedvesmo mūza.

Tas tikai pagaidām, blakusminot. Taču, ja nostāsts attiecina uz cietuma priekšnieku to pašu izteikumu, ko uz Potifaru, proti, ka viņš «nerūpējās ne par vienu lietu», tā ka itin drīz visu, kas ieslodzījuma vietā bija darāms, paveica Jāzeps, tad sacītais jāsaprot pareizi; šajā gadījumā tas izsaka kaut ko gluži citu, nekā runājot par Saules galminieku, svēto miesas torni, kurš nerūpējās ne par ko tāpēc, ka savā titulētajā nepilnvērtībā mita ārpus cilvēces un, bezizejas esības noslēgtībā juzdamies svešs jebkurai tiešamībai, par sev piedienīgu atzina vienīgi tīru formu. Mai-Sahme turpretī bija visnotaļ darbīgs cilvēks un atde-vīgi, lai arī vienā mierā, rūpējās par daudz ko — pirmām kārtām, par ļaudīm; kā jau aizrautīgs ārstnieks, viņš ik rītu, agri cēlies, pārbaudīja vaidnieku barakā ievietoto kareivju un katordznieku ekskrementus, un komandanta darbistaba nocietinātajā citadeles tornī, bāztin piebāzta ar piestām un rīvēm, herbārijiem, kolbām, ziežu tīģeļiem, caurulītēm, destilācijas un iztvaicēšanas ierīcēm, atgādināja īstu laboratoriju, kurā viņš ar to pašu miegaini zinīgo sejas izteiksmi, ar kādu, ierodoties Jāzepam, bija stāstījis par savām trīs mīlestībām, ne tikai gatavoja kuņģa skalojamus līdzekļus un novārījumus, pilulas un sautējošas kompreses pret urīna aizturēm, skausta aptū-kumu, mugurkaula stīvumu un sirds pārkāršanu, vadīdamies daļēji pēc rokasgrāmatas «Cilvēka labā» un citiem senas pieredzes apkopojumiem, bet lasīdams arī apcerēja vispārīgākās, atsevišķiem saslimšanas gadījumiem pāri - irivošas problēmas, piemēram, jautājumu, vai simetrisko ,i-4nsvadu, pa kuriem asinis no sirds plūst uz visām ķērnu ņa daļām un kuri, aplam sliekdamies aizsprostoties, sa-i iriet un iekaist, nereti liedzas uzņemt zāles, — vai šo asinsvadu cilvēkam no tiesas ir divdesmit divi vai arī, kā viņš arvien vairāk tiecās domāt, veseli četrdesmit seši; i,ipat jautājumu, vai miesas tārpi, kurus viņš ar savām uzlievām centās izdzīt, ir zināmu slimību cēlonis vai, gluži pu tēji, sekas, tāpēc ka, aizsprostojoties vienam vai vai-i.ikiem orgāniem, rodas augonis, kas, neradis izeju, sāk pūžņot un, pats par sevi saprotams, pārvēršas tārpos.

Labi vien bija, ka par šīm lietām rūpējās komandants, ļo, lai gan pēc ieņemamā amata tas drīzāk būtu jādara viņa galdiņspēles partnerim, Vepvaveta priesterim, nevis viņam, karavīram, dieva kalpa zināšanas par miesas uzbūvi un kaitēm nesniedzās tālāk par kaujamlopu pārbaudi un dievam tīkamu upurēšanu, bet ārstniecības paņēmieni no laika gala mazliet vienpusīgi aprobežojās ar riebšanu un raibīšanu — tiesa kas tiesa, nepieciešamu dziedniecības elementu, tāpēc ka tās vai citas ķermeņa daļas — teiksim, liesas vai mugurkaula saslimšanu izraisīja arī apstāklis, ka tās īpašā sargdievība labprātīgi vai nelabprātīgi pameta to naidīga dēmona varā, kurš veica tur ārdošu darbību un izdzenams bija vienīgi ar attiecīgu pūšļošanu. Zināmus panākumus šajā jomā nodrošināja briļļučūska, ko priesteris turēja īpašā grozā un, spiezdams tai kumbru, mācēja pārvērst burvju nūjiņā, — šie panākumi tad arī pamudināja Mai-Sahmi dažkārt aizņemties rāpuli. Visā visumā viņš tomēr palika pie praksē pārbaudītās pārliecības, ka maģija vien, tā sakot, tīrā veidā reti spēj līdzēt, ka tai, gluži otrādi, vajadzīgs vielisks pasaulīgu iemaņu un līdzekļu atspaids, lai saistībā un vienībā ar tiem iedarbotos. Tā, piemēram, pret blusu postu, no kura Cavī-Ra cieta visi, dieva kalpa buramvārdi nelīdzēja nenieka vai arī līdzēja vien īslaicīgi, tā ka atvieglojums, iespējams, bija tikai iedomāts, un sodība pierima vienīgi tad, kad Mai-Sahme, tiesa, nenopeldams arī buramvārdus, lika visur izlaistīt sārma šķīdumu un malu malās izkaisīt koka ogļu putekļus, kam piejaukts bebetauga pulveris. Viņš ieteica arī noziest pārtikas krājumus klētīs ar kaķu taukiem — pret pelēm, jo peļu nebija daudz mazāk par blusām. Viņš mierīgi bija apsvēris, ka pelēm, saožot tauku smaku, liksies, ka tuvumā ir kaķis, un tās krājumus neaiztiks, un šis apsvērums, kā izrādījās, bija pareizs.

Cietokšņa lazaretes barakā vienmēr bija daudz savainotu un slimu, jo katorgas darbs akmeņlauztuvēs zemes iekšienē, jūdzes piecas no krasta, bija smags, kā drīz pārliecinājās Jāzeps, atkārtoti pavadīdams tur vairākas nedēļas, uzraugot kareivjus un cietumniekus — akmeņu lauzējus, skaldītājus, aptesējus un vilcējus. Jo vieniem neklājās labāk kā otriem un Cavī-Ra garnizona kareivji, tiklab šejienieši, kā arī svešzemieši, ja vien nebija norīkoti apsardzē, tika izdzīti tāpat kā sodītie un tāpat dabūja just paskubinātāja nūju. Tiesa, savainojumus, spēka zudumu, sviedru apsīkumu viņiem atzina mazliet labprātīgāk un cietokšņa lazaretē viņus nogādāja nedaudz agrāk nekā ieslodzītos, kam bija vien jārosās līdz pēdējai iespējai, tas ir, līdz viņi apkrita, turklāt apkrita trešo reizi, jo pirmo un otro uzskatīja par izlikšanos.

Jāzepa vadībā režīms blakusminot tika mīkstināts — vispirms tikai viņa kolonnā. Taču vēlāk, kad piepildījās pirmavota vārdi, ka cietuma priekšnieks nodeva viņa rokā visus ieslodzītos, un viņš, ja ieradās akmeņlauztuvēs, jau bija tāds kā augstākais darbu pārraugs un komandanta vietnieks, mīkstinājums tika attiecināts uz visiem. Jo, pieminēdams Jēkabu, savu tālo tēvu, kuram viņš bija miris, Jāzeps atcerējās arī, ka tēvs nosodījis Ēģiptes kalpības namu, un izdeva rīkojumu, ka ikviens, kas apkritis otru reizi, atzīstams par darba nespējīgu un nogādājams atpakaļ salā, jo viedoklis, ka pirmā apkrišana ir izlikšanās, palika spēkā — ja vien uzreiz neiestājās nāve.

Lazaretes barakā tātad slimu un savainotu netrūka: vieniem bija lauzts kāds kauls, otri vairs nespēja «nolaist acis uz vēderu», trešiem visa miesa bija izsitusies kā spitālīgiem un sapampusi no odu un mušu kodieniem, cetur-tiem, ja pakrūtē piedūra pirkstu, iekšas vilnīja kā eļļa ādas maisā, piektiem no akmens putekļiem iekaisa un strutoja acis, un komandants ņēmās dziedēt visas šīs vainas, neizbīdamies nevienas, un pret katru, ja vien ceļā nestājās pati nāve, zināja kādu līdzekli. Lauztus kaulus viņš ielika skalos, cilvēkam, kurš nespēja nolaist acis uz vēderu, centās palīdzēt ar siltām kompresēm, kodumu izsitumus nozieda ar zosu taukiem, kam piejaukti dziedniecisku augu pulverīši, pret mokošo iekšu vilnīšanu lika košļāt rīcinauga sēklas un klāt piedzert alu, bet pret acu kaitēm lietoja teicamu Biblas ziedi. Sava nozīme, pastipri-iml medikamentu iedarbību un izdzenot organismā ielavījušos dēmonus, droši vien bija arī maģijai — tikai ne bu-i. un vārdiem vai pieskārieniem ar sastingušu briļļučūsku, Ih'I Mai-Sahmes personībai, kas, izstarodama mieru, no-iiii< rināja slimo, tā ka viņš vairs nebijās slimības — tas vu ilgi kaitētu — un, pārstājis valstīties, nevilšus pieņēma komandanta sejas izteiksmi: mazliet pavēra sakniebtās lupas un zinīgi paļāvīgs rauca uzacis. Tādi — miera stiprināti — tur nu gulēja slimie, līdz atspirga vai nomira, jo .m nāve Mai-Sahmes ietekmē viņus vairs nebiedēja, un pat brīdī, kad seju jau klāja līķa bālums, vaidnieks, rimti salicis rokas, vēl arvien atdarināja ārsta paļāvīgo izteiksmi un, nedrebot lūpām, sapratnīgs uzraucis uzacis, vē-tas pretī dzīvei aiz dzīves robežas.

šajā miera un bezbailības lazaretē, pavadīdams komandantu un piepalīdzēdams tam, dažreiz uzkavējās arī Jāzeps, jo no uzrauga gaitām akmeņlauztuvēs Mai-Sahme ilin drīz atsauca viņu atpakaļ iekšējā dienestā, un teiciens, ka cietuma priekšnieks uzticēja Jāzepam visus cietumā i< slodzītos, tā ka visu, kas tur bija darāms, darīja viņš, jasaprot tā, ka bijušais Potifara namzinis drīzumā — aptuveni pusgadu pēc ierašanās cietoksnī — gluži nemanāmi un bez īpaša rīkojuma kļuva tiklab par pārredzēs kungu kancelejā, kā ari visas nocietinātās vietas maizestēvu, un dokumenti un norēķini, kuru arī šeit, tāpat kā visur citur bģiptē, bija milzums, vienalga, vai tie skāra labības, eļļas, miežu un kaujamlopu iepirkumus un sadali apsardzei un Ieslodzītajiem vai Cavī-Ra brūža un maizes ceptuves darbību, vai pat Vepvaveta tempļa ienākumus un izdevumus, vai aptēsto akmens kvadru nosūtīšanu, vai vēl ko citu, — par atvieglojumu ļaudīm, kam līdz šim bija par to jārūpējas, tagad bija Jāzepa rokās, un viņš atskaitījās vienīgi cietokšņa komandantam, šim mierīgajam vīram, ar kuru viņam no pirmās dienas veidojās labas un ar laiku pat draudzīgas attiecības.

Jo Mai-Sahme bija pārliecinājies, ka apstiprinājušies atbildes vārdi, ko Jāzeps tika teicis pirmajā klaušināšanas reizē, — aizsena dramatisma pārpilnie sevis atklāsmes vārdi, kas iztraucēja viņa mieru un kādā plašākā, nenoteiktā nozīmē lika viņam tik stipri iztrūkties, ka pats bija jutis, kā degungals metas bāls; par šo iztrūkšanos komandants savā ziņā bija pateicīgs tam, kurš viņam to sagādājis, jo dziļākajā būtībā viņa mierīgums alka pēc satricinājuma, kāds gudrai pieticībai, liktos, nebija lemts, un to vien gaidīja, tāpat kā gaidīja, ka, atdzimusi mazmeitā, likdama sirdij gavilēt, trešo reizi parādīsies Nehbeta. Vienlīdz nenoteikta un izplūdusi bija to vārdu dziļākās jēgas atskārta, ar kuriem Jāzeps tika atklājis sevi, un Mai-Sahme ne vien nespētu pateikt, ko teicienā «tas es esmu» izsaka vārdiņš «tas», bet arī neapzinājās, ka nemācētu to pateikt, tāpēc ka pati vēlamība vai nepieciešamība to apzināties viņam bija sveša. Tāda ir atšķirība starp viņa un mūsu pienākumiem. Mai-Sahme, agrīna, lai ari sa-vuties jau itin vēla laikmeta cilvēks, kam tamlīdzīga atskaite liktos gluži lieka, varēja pavisam mierīgi, kaut gan ne bez pienācīga izbīļa, aprobežoties ar nojautām un ticību. Pirmavots, pauzdams to pašu domu, apgalvo, ka tas kungs izrādīja Jāzepam savu labvēlību un lika viņam atrast žēlastību cietuma priekšnieka acīs. Vārdiņš «un», iespējams, skaidrojams tā, ka labvēlība, ko tas kungs neliedza Rāheles dēlam, ietērpās žēlastībā, kuru viņš atrada sava vagara acīs. Nebūtu tomēr īsti pareizi likt vienlīdzības zīmi starp labvēlību un žēlastību. Tā vis nebija, ka dievs, izrādīdams labvēlību Jāzepam, noskaņoja komandantu iežēlīgi; simpātijas un paļāvība, vienā vārdā, ticība, ko Mai-Sahmem iedvesa Jāzepa āriene un izturēšanās, drīzāk izrietēja no krietna cilvēka nekļūdīgas dievišķas labvēlības, proti, dievišķuma apjautas, kāds piemita šim sodītajam; tas vispār ir krietna cilvēka dabā, tā ir viņa īpatnība — gudri bijīgam sajaust dievišķo, un šāds atzinums visai satuvina abus jēdzienus, būtībā pat vienādo labestību ar gudrību.

Par ko tad Mai-Sahme noturēja Jāzepu? Par kaut ko īstu, par īsto, gaidīto, par jauna laika aizsācēju — sākumā vienīgi tai pieticīgajā nozīmē, ka interesantu iemeslu dēļ uz šejieni izraidītais tik apnicīgajā vietā, kur komandants jau labi sen dien un diezin cik ilgi vēl dienēs, kaut nedaudz kliedēs garlaicību; bet runas veida un tiešamības jaukšanu Cavī-Ra pavēlnieks varbūt tieši tāpēc nosodīja tik asi un noraidīja kā atpalicīgu, ka pats viegli jauca vienu ar otru un, ja ļoti nepiesargājās, neatšķīra metafo-risko no reālā. Citiem vārdiem, pietika aptuvena mājiena, atgādinājuma vai norādes kādas parādības izpausmēs, lai viņš tajās jau saskatītu pašu parādību visā tās pilnībā un tiešamībā, un saskarē ar Jāzepu šo pilnību un tiešamību ietvēra gaidītā atpestītāja tēls, svētības nesējs, kurš ierodas, lai darītu galu apraduma garlaicībai un par iepriecu cilvēcei ievadītu jaunu laikmetu. Bet ap šādu tēlu, mājiena veidā noģiedamu Jāzepā, aužas dievišķuma nimbs, taču tas savuties ir priekšstats, kas kārdina jaukt rnetafo-risko ar īsteno, parādības īpašību ar pašu parādību, no kuras īpašība atvasināta. Un vai šādi kārdinātais tik ļoti maldītos? Kur dievišķums, tur arī dievs — tur, kā teiktu Mai-Sahme, ja viņš vispār kaut ko būtu teicis, nevis tikai nojautis un ticējis, ir jābūt kādam dievam — iespējams, maskējumā, pret kuru ārēji un pat domās jāizturas ar cieņu arī tai gadījumā, ja nevilšas pievilcības, apbrīnojama dai|uma dēļ maskēšanās ir nepilnīga, tā sakot, nav izdevusies. Mai-Sahme nebūtu savas zemes bērns, ja nezinātu, ka pastāv dieva atveidi, dzīvi dievu tēli — principiāli atšķirīgi no nedzīvajiem, ar dvēseli neapveltītajiem, un tāpēc pielūdzami kā dzīvas dieva līdzības — kā Hapī, Mentes vērsis, vai faraons savas pils apvārsnī. Ari šī zināšana rosināja nojautas, kas viņam radās par Jāzepa būtību un parādību, bet mums labi zināms, ka Rāheles dēls, necenzdamies īpaši izgaisināt šādas atskārtas, gluži otrādi, labprāt mulsināja ļaudis.

Kā darbvedībai, tā arhīvam Jāzepa ierašanās bija tīrā svētība, jo, lai cik nepamatota arī būtu komandanta pēcnāves slava, ka viņš ne par ko neesot licies zinis, kārtībai kancelejā, kura augstākām instancēm Tēbās likās tik svarīga, viņa mierpilnā aizraušanās ar medicīnu un literatūru, kā pats apzinājās, tiešām kaitēja, — šajā sakarā viņa amatpersonas reputācija bija apdraudēta un viņš jau vairākkārt bija saņēmis tikpat laipnas, cik aizplīvuroti netīkamas galvaspilsētas iestāžu aizrādes. Tieši tāpēc Jāzeps viņa acīs bija sen gaidīts atnācējs, jauna laika aizsācējs, «tas es esmu» teicējs. Jāzeps saveda kārtībā dokumentāciju un ieskaidroja Mai-Sahmes kancelejīstiem, lieliem pirkstu spēļu un ķegļu spēles cienītājiem, — ja komandants aizņemts ar svarīgākām lietām, viņiem savuties nav jāatstāj novārtā darbvedība, bet, gluži otrādi, jo cītīgāk jākārto darījumi, — un raudzījās, lai galvaspilsētā saņemtu tādus norēķinus un raportus, kādus turienes priekšniecībai tiešām būtu patīkami lasīt. Uzrauga zizlis viņa rokā atgādināja burvju nūjiņu — sastindzinātu kobru; viņam pietika piedurties ar to klēts konam, lai, nelauzot galvu, pateiktu: «Te satilps četrdesmit maisi kviešu!» — bet, ja radās nepieciešamība aplēst, cik ķieģeļu izies rampas celtniecībai, viņš, piegrūdis nūjiņu pie pieres, nekavējoties pavēstīja: «Vajadzēs piecus tūkstošus!» Dažs aprēķins bija pareizs, cits — ne gluži. Taču fakts, ka vienreiz lēsums bijis pārsteidzoši pareizs, piesedza vēlākās nesakritības un pārliecināja ļaudis, ka viņš nekad nekļūdās.

Ar vienu vārdu, teikdams komandantam: «Tas es esmu!» — Jāzeps nebija samelojis, un, kā izrādījās, saimniecība un lietvedība necieta arī tad, kad Mai-Sahme bieži aizturēja viņu savā aptiekāra un sacerētāja kambarī. Jo komandantam patika Jāzepa sabiedrība un tas labprāt apsprieda ar viņu ne vien jautājumu par asinstrauku skaitu un tārpiem kā slimības cēloni vai tās sekām, bet arī, līdzīgi agrākajam Jāzepa pavēlniekam, lika viņam uz smalka papirusa ar melnu un sarkanu tušu pārrakstīt pasaku par diviem brāļiem, uzskatīdams, ka ne tikai glītā rokraksta, bet arī personiskā likteņa ziņā jauneklis tādam uzdevumam ir sevišķi piemērots. Atnācējs īpaši saistīja cietuma priekšnieku kā mīlas upuris; par šo sfēru, kurai pirmām kārtām pievēršas visa izklaidējošā rakstniecība, viņš izrādīja patiesu, lai arī apvaldītu interesi. Cik laika, nekaitējot pārvaldes darbam, Jāzepam prasīja komandanta vaļasprieks, liecina, piemēram, tas, ka Mai-Sahme stundām ilgi pārsprieda ar viņu jautājumu, kā, lai izklaidētu, satrauktu vai pat iztrūcinātu lasītāju, labāk izlikt uz papirusa stāstu par paša trīs-vienīgo, pa daļai vēl tikai gaidāmo mīlestību; visvairāk viņu mulsināja un nodarbināja doma, ka, priekšlaikus iekļaujot vēstījumā vēl tikai gaidāmo, notiekošais būtu jāparāda vismaz gadu sešdesmit veca cilvēka skatījumā, bet tādā gadījumā, iespējams, zustu tik vēlamais, taču viņa — Mai-Sahmes — iedzimtā mierīguma dēļ jau tā apdraudētais saviļņojuma elements.

Par komandanta beletristiskās intereses objektu kļuva arī jaunekļa attiecības ar gultziņa sievu — Jāzepa mīlas likstas, kas noveda viņu cietumā, un, stāstīdams par tām, Jāzeps cik spēdams saudzēja kaisles piemeklēto sievieti, toties netaupīja sevi un, atzīdams savu vainu, saistīja to ar kādreizējo vainīgumu brāļu, kā arī tēva, ganāmpulku valdnieka, priekšā, tādējādi soli pa solītim aizmaldīdamies arvien tālāk pagātnē un, vēstījot par paša jaunību un iz-cilmi, pavērdams Mai-Sahmes apaļajām, sapratnīgajām acīm svešādu un dziļi nozīmīgu, lai arī miglainu ieskatu tā fenomena pirmsākotnē, kāds bija viņa palīgs katordznieks Osarsifs, kura brīnumaino, acīmredzot asociatīvi nosacīto vārdu ēģiptietis ir nemēģināja apšaubīt un izrunāja labestīga cilvēka smalkjūtībā, kaut gan ne mirkli nenoturēja to par atnākušā īsto vārdu un no sākta gala saska-lija tajā vienīgi segvārda, teiciena «tas es esmu» rotaļīgu parafrāzi.

Stāstu par Potifara sievu viņš mījuprāt izliktu uz papili īsa, vadīdamies pēc izklaidējošās rakstniecības likumībām, un nereti apspriedās ar Jāzepu, kā un ar kādiem līdzekļiem tas labāk būtu izdarāms. Taču, viņam rakstot, vēstījums allaž novirzījās uz paraugstāstu par diviem brāli m, kļuva par tā atkārtojumu, un visi viņa pūliņi cieta neveiksmi.

Ritēja dienas, gandrīz gads jau bija pagājis, kopš Rāhe-! s pirmdzimtais ieradās Cavī-Ra, kad šajā nocietinātajā vietā atgadījās kaut kas tāds, kam bija sakars ar drūmām bolās pasaules norisēm un kas, tiesa, ne uzreiz, bet mazliet vēlāk izraisīja ārkārtējas pārmaiņas tiklab Jāzepa, kā arī viņa drauga un cietumniecibas vagara Mai-Sahmes dzīvē.

KUNGI

Izroti, kādu dienu, kad Jāzeps, kā parasti, rīta agrumā ieradās priekšnieka miteklī, lai, atnesis dažus darbvedības dokumentus, lūgtu tuvākus norādījumus, — abu saruna tādās reizēs visai atgādināja vecā namziņa Mont-kava apspriešanos ar Petepra un arī izskanēja kā: «Labi jau, labi, mīļais!» — Mai-Sahme, pat neielūkojies papīros, atstūma tos nost, un pēc vēl neredzēti augstu uzrauktajām uzacīm un platāk nekā citkārt pavērtajām pilnīgajām lūpām tūdaļ varēja noprast, ka viņu nodarbina un iedzimtā mierīguma robežās satrauc kaut kas ārkārtējs.

— Lai tas paliek citai reizei, — viņš teica par papīriem.

Pašreiz nav īstais brīdis. Tev jāzina, ka man uzticētajā

soda vietā viss vairs nav tā, kā bija vakar un aizvakar. Šis tas ir atgadījies un noticis jau pirms rītausmas — visā klusībā, un saņemtas īpašas, čukstus nodotas pavēles. Es atklāšu tev, ka cietumā ir jauni ieslodzītie, turklāt nevēlami. Nakts tumsā atvestas divas personas pagaidu ieslodzījumam un apsardzībai — divas neparastas, tas ir, augstu stāvošas, es gribēju teikt, nesen, nupat vēl augstu stāvējušas, bet nule nežēlastībā kritušas, ķezā iekūlušās personas. Arī tu esi zemu kritis, taču šie vīri krituši zemāk, tāpēc ka stāvēja augstāk. Klausies, ko tev saku, un par pārējo labāk nejautā! ’

— Kas tie par vīriem? — Jāzeps tomēr pavaicāja.

— Viņus sauc par Mesedsu-Ra un Bin-em-Vesi, — stomīgi atbildēja priekšnieks.

— Paklausies! — iesaucās Jāzeps. — Kas tie par vārdiem? Tā nevienu taču nesauc!

Viņam bija pamats brīnīties, jo Mesedsu-Ra nozīmēja «Nīstams Saules dievam», bet Bin-em-Vese — «Slikts Tē-bās». Tie būtu ērmoti vecāki, kas tādos vārdos nosauktu savus dēlus.

Komandants aizvērsies cilāja kaut kādus novārījumus.

— Es domāju, tu zini, — viņš sacīja, — ka vārds, kurā kāds saucas vai tiek saukts, var nebūt viņa īstais vārds. Vārdu nosaka apstākļi. Pats Ra godājams dažādi — atkarībā no sava stāvokļa. Vārdos, kuros es nosaucu abus kungus, viņus dēvē pavadrakstā un pavēlēs, kas man šai sakarībā nodotas. Tā viņi tiek dēvēti izmeklēšanas protokolos par nodarījumiem, kādos apsūdzēti, un, vadīdamies pēc apstākļiem, sauc paši sevi. Tas ir viss, kas tev jāzina.

Jāzeps aši apsvēra dzirdēto. Viņš iedomāja par sfēras griešanos, par augšējo, kas rotējot te nolaižas, te paceļas, par pretmetu samaināmību — iedomāja par riņķojuma at-griezeniskumu. «Nīstams dievam» atbilda Mersu-Ra, «Tīkams dievam», un «Slikts Tēbās» sasaucās ar «Labs Tē-bās» — Nefer-em-Vese. Pateicoties Potilaram, pietiekami labi iepazinis faraona galmu un Merimata pils aprindas, viņš atcerējās, ka Mersu-Ra un Nefer-em-Vese bija vārdi, kuros — starp citu, neskaitāmu goda titulu aizsegā — saucās faraona augstākais saldumu gatavotājs un galvenais maizes cepējs, «Menfes valdonis», un valdnieka dzērienu galda rakstvežu priekšnieks un galvenais dzērienu devējs, «Abodu nomarhs».

— īstie vārdi tiem, kuri nodoti tavā rokā, laikam būs «Ko ēd mans kungs?» un «Ko dzer mans kungs?».

— Jā jau, jā, — atbildēja komandants. — Padod tev tik mēteļa stūri, tu paņemsi visu mēteli — vismaz domāsi, ka esi paņēmis. Tad zini, ko zini, un nejautā!

— Kas varēja atgadīties? — tomēr jautāja Jāzeps.

— Par to nerunāsim! — atsaucās Mai-Sahme. — Stāsta, ka faraona maizē atrasti krīta gabaliņi un labā dieva vīnā peldējušas mušas. To, ka tas met ēnu uz galvenajiem atbildīgajiem un ka pret viņiem, attiecīgi sagrozot viņu vārdus, ievadīta izmeklēšana, tu sapratīsi bez teikšanas.

— Krīta gabaliņi? Mušas? — brīnījās Jāzeps.

— Pirms pašas rītausmas, — turpināja komandants, viņus stipras apsardzes pavadībā atveda ceļojumu kuģī,

kam priekšgalā un uz vējauta bija aizdomīguma zīme, un pa izmeklēšanas laiku nodeva man stingrā, lai arī goda ieslodzījumā, līdz noskaidrosies, vai viņi vainīgi, un tas ir netīkams un atbildīgs uzdevums. Es ievietoju viņus klijas namiņā, tu jau zini, tepat aiz stūra pa labi, pie diben-mūra, ar spārnus izpletušo kliju korē, jo namiņš pašlaik ir tukšs — tukšs vēl tagad, spriežot pēc tā, kā viņi paraduši dzīvot; tur nu abi kopš paša rīta sēž uz cietiem kazarmu ķebļiem pie rūgta alus kannas, un nekādu ērtību namiņā nav. Tīrais posts man ar viņiem, un nav arī zināms, kādu galu ņems prāva: vai nu viņus jau rīt «izkrāsos līķa krāsā», vai viņa augstība labais dievs abiem atkal paaugstinās galvu. Atbilstoši šai neziņai mums arī jārīkojas — zināmā mērā un, protams, iespēju robežās apliecinot cieņu viņu agrākajam stāvoklim. Es ieceļu tevi, saproties, viņiem par pārraugu, lai tu reizi vai reizes divas dienā paskatītos, kā šiem klājas, un kaut vai formas pēc apjautātos, vai kungiem nav kādas vēlmes. Tādi ļaudis ciena formu, un pietiek tikai pajautāt, ko Kungi vēlas, lai viņiem jau kļūtu vieglāk ap sirdi un vairs neliktos svarīgi, vai vēlmes tiek izpildītas vai ne. Tev netrūks takta un savoir vivre,[1] — viņš piebilda, lietodams aizgūtu akadiešu teicienu, — lai, runājot ar viņiem, vienlīdz paustu cieņu un aizdomas. Mani šejienes leitnanti būtu pret viņiem vai nu pārāk rupji, vai izdabīgi. Bet jāatrod zelta vidusceļš. Manuprāt, vietā būtu padrūmi godbijīgs tonis.

— Drūmums nav īsti manā dabā, — teica Jāzeps. — Varbūt godbijībai piešķirt zobgalības nokrāsu?

— Arī tas nebūtu slikti, — nosprieda komandants, — ja tu tādā tonī vaicāsi, ko kungi vēlas, augstmaņi uzreiz nopratīs, ka jautāts tiek vai nu pa jokam un prasītais šeit, protams, nav dabūjams, vai tīri simboliski, kas viņiem ierasts. Tiesa, nevar abus atstāt četrās kailās sienās, lai tup uz kazarmu ķebļiem. Namiņā jānovieto divas gultas ar galvas paliktņiem un vismaz viens atzveltnes krēsls ar kāju pameslu priekšā, kur kungiem pārmaiņus ērti pasēdēt. Bez tam tev jābūt viņiem par vezīru — par vezīru «Ko ēd mans kungs?» un par vezīru «Ko dzer mans kungs?» un cik necik jāapmierina viņu iegribas. Ja viņi pieprasa zoss cepeti, dod viņiem, teiksim, ceptu stārķi. Ja viņi prasa kūkas, pagādā saldu maizi. Un, ja lūdz vīnu, piesoli vīnogu sulu. Itin visā izdabā pa pusei un simboliski. Dodies tūlīt turp un šā vai tā apliecini viņiem savu goddevību. Sākot ar šo dienu, dari to ik rītu un vakaru.

— Klausos un paklausu, — teica Jāzeps un, nokāpis pagalmā, devās uz mūra pusi — uz klijas namiņu.

Ieraudzījuši Jāzepu, sargi pie namiņa pacēla sveicienam īsos zobenus, un puišu zemnieciskās sejas izplūda platā smaidā, jo viņš bija labi ieredzēts. Tie atgrūda smago koka aizbīdni, un Jāzeps iegāja pie abiem galma vīriem, kuri, zemu nolīkuši, galvu rokās saņēmuši, kvernēja uz saviem ķebļiem kailajā tuptūzī. Viņš izsmalcināti sveicināja, tiesa, ne gluži tik klīrīgi, kā savulaik pirmo reizi bija redzējis sveicinām Hor-vazu, Lielo vārtu rakstvedi, toties īsti modīgi — pasliedams pret tiem roku un smaidot izteikdams lormālo vēlējumu, lai kungiem lemts Ra mūžs.

Ieraudzījuši Jāzepu, abi pielēca kājās un apbēra viņu ar jautājumiem un sūdzībām.

— Kas tu esi, jaunekli? — viņi sauca, — Un kādā nolūkā esi atnācis — labā vai ļaunā? Paldies, ka atnāci! Ka vispār kāds atnāk! Tava izturēšanās ir pieklājīga, redzams, smalkjūtības tev gana, lai saprastu, cik neiespējams, neciešams un mokošs ir mūsu stāvoklis. Vai tu zini, kas mēs esam? Vai tev to pateica? Es esmu Mentes valdo-nis, faraona Galvenais saldumu inspektors, un viņš ir Abodu nomarhs, augstāks par Viņa augstības Pirmo dzērienu galda rakstvedi, Viņa majestātes Ģenerālvīnlējis, kurš sevišķi svinīgos gadījumos sniedz Viņa augstībai kausu, — tavā priekšā ir maiznieku maiznieks un pils vīna pagrabu pārzinis, lapotā vīnogu ķekara pavēlnieks! Vai tas tev ir zināms? Vai tādā nozīmē tu apciemo mūs? Vai vari iedomāties, kā mēs dzīvojām — viscaur ar lazu-rītu un diorītu apšūtos dārza namos, kur atdusējāmies dūnu pēļos un īpaši apmācīti sulaiņi knaisīja mums kāju pēdas. Kas mūs sagaida šajā ūķī? Jau pirms rītausas ieslodzīti tukšā telpā, mēs sēžam aiz atslēgas un neviens par mums neliekas ne zinis! Sirds lāsts pār Cavī-Ra! Nekā, it nekā te nav! Ne spoguļa, ne skutekļa, ne krāšju lādīšu, ne vannas, ne atejas, un mums jāaiztur savas vajadzības, bet tās aiz uztraukuma top arvien lielākas, un jācieš sāpes — mums, visu maiznieku maizniekam un vīnāja pavēlniekam! Vai tava dvēsele spēj izjust, cik šausmīgs ir mūsu stāvoklis? Vai tu nāc, lai mūs atpestītu un paaugstinātu mums galvu, jeb vai esi ieradies vienīgi tādēļ, lai pārliecinātos, cik dziļš mūsu posts?

— Augstie kungi, — atbildēja Jāzeps, — nomierinieties! Es nāku labā nolūkā, jo esmu komandanta mute un labā roka, viņa pilnvarots pārraudzīt visu. Viņš norīkojis mani jums par aizraugu, kam jāuzklausa jūsu pavēles, un, tā kā mans kungs ir mierīgs un labdabīgs cilvēks, spriediet pēc viņa izvēles, kāds esmu es. Paaugstināt jums galvu es nespēju; to var vienīgi faraons, tiklīdz būs noskaidrots jūsu nevainīgums, taču tas, kā es godbijīgi pieņemu, nav apšaubāms un tātad tiks pierādīts ...

Te viņš pārtrauca savu runu un mirkli nogaidīja. Tie divi vērās viņam sejā — viens asaru aizmiglotām ačelēm, bēdpilnu, tomēr paļāvīgu skatienu, otrs plati ieplestām, stiklainām acīm, kurās mijās melu un baiļu izteiksme.

Maizes cepējs nebūt neatgādināja miltu maisu, kā varētu domāt, bet dzērienu devējs — vīna koku. Aptūcis, gluži otrādi, bija vīnlējis; viņš bija pazems un depīgs, sārtin sārtu seju zem galvas apsēja, kas, uz pieres cieši novilkts, spārnveidīgi nokarādamies, atstāja nepiesegtas lielās, dārgakmeņu podziņu rotātās ausis. Apaļie vaigi, šobrīd diemžēl bārdas rugājiem noauguši, redzams, spīdētu itin dzīvespriecīgi, ja tos noskūtu un iesvaidītu, jo arī pašreizējā apjukuma un bēdu izteiksme vīna pagraba pārziņa sejā nespēja galīgi nomākt tās dabisko jautrumu. Galvenais maizes cepējs turpretī bija izstīdzis un stāvēja, kūkumu uzmetis, viņa seja šķita pelēka, iespējams, salīdzinājumā ar dzērienu devēja plauku, varbūt arī tāpēc, ka seju ietvēra piķa melni mati, no kuriem spraucās laukā plati zelta auskari. Un tomēr maiznieka vaigā jautās kāds spilgti pagarīgs vaibsts: iegarais deguns bija nedaudz nošķiebts, un greiza bija arī mute, turklāt uz vienu pusi pastiepusies platāka; mutes kaktiņš tai pusē nelāgi atkārās, un starp uzacīm tumšoja kaut kas draudīgs, nelabu vēstošs.

Tikai nav jāiedomājas, ka Jāzeps, vērodams abu aprūpējamo atšķirīgās fizionomijas, pret vienas jautrprātu būtu izjutis tikpat neapdomīgu vēlību, cik lētu netīksmi par otras nolemtības spiedogu. Izglītība un dievbijība vedināja viņu vienlīdz dziļā cieņā pret likteni uzlūkot kā vienas, tā otras iezīmes — tiklab līksmās, kā arī aizdomīgās, jā gan, aizdomīga pagarīguma personificējumam sirds dziļumos pat veltījot lielāku pretimnākšanu nekā iemiesotai jovialitātei.

Smalki krokotie, raibi mezglotām lentītēm bagātīgi pušķotie galma kungu tērpi ceļā, starp citu, bija krietni saņurcīti un nosmulēti, taču abi vēl arvien nesa sava augstā amata insignijas: dzērienu devējs — zelta vīnoglapu apkakli, maizes cepējs — krūšu nozīmi ar zelta vārpām sirpja apliecē.

— Paaugstināt jums galvu, — atkārtoja Jāzeps, — nav nedz manā, nedz cietuma priekšnieka varā. Mēs spējam vienīgi cik necik novērst neērtības, kurām jūs pakļāvusi apstākļu vara, un jums jāsaprot, ka pamats tam jau likts tai ziņā, ka pirmajā brīdī jums trūka it visa. Turpmāk jums netrūks vismaz dažu ērtību, un pēc galēja komforta trūkuma tās pašas jums šķitīs tīkamākas par visām, kas jūsu rīcībā bija agrāk, kad vēl svaidījāties ar priecas eļļu, bet kādas šī posta vieta nemūžam nevar sagādāt. Redziet nu, Abodu nomarha un Menfes valdoņa kungi, cik labā nolūkā jums pagaidām viss tika liegts. Nepaies ne stunda, un šeit stāvēs divas puslīdz ērtas gultas. Ķebļiem pievienosies atzveltnes krēsls, kurā pārmaiņus varēsiet zvilnēt. Jūsu rīcībā būs bārdas nazis, diemžēl — jau priekšlaikus lūdzu mūs atvainot — tikai akmens skutnis, kā arī gluži labs acu krāslis, melns, ar zaļu notoni, paša komandanta gatavots, — pēc mana lūguma viņš mīļu prātu piešķirs jums pikucīti. Arī tas bija labi domāts, ka pagaidām palikāt bez spoguļa, — nesalīdzināmi patīkamāk būs ieraudzīt sevi tīru, nevis pašreizējā izskatā. Jūsu kalpam — tas zīmējas uz mani — pieder vara spogulītis, kurš rāda itin labi, to viņš labprāt aizdos jums uz laiku, ko jūs pavadīsiet šeit un kas šā vai tā pārāk garš nebūs. Jums būs patīkami, ka spoguļa ietvars un rokturis veido dzīvības zīmi. Bez tam, ja vēlaties, es norīkošu divus sargkareivjus, kuri ik dienas pa labi no namiņa apmazgās jūs, bet pa kreisi jūs varēsiet iet sevis pēc, tā pašreiz, liekas, ir pati neatliekamākā vajadzība.

— Lieliski, — teica vīnlējis, — šimbrīžam lieliski, ņemot vērā apstākļus! Jaunekli, tu mums esi kā rīta blāzma pēc nakts tumsības un spirdzinošs novēnis dienas svelmē. Lai tev labi klājas! Veselību! Saules mūžu! Tevi sumina vīnāja pavēlnieks. Ved mūs pa kreisi!

— Bet kas tev bija padomā, — jautāja maiznieks, — ieminoties, ka mēs — šā vai tā — te nepaliksim ilgi?

- Tā sacīdams, — atbildēja Jāzeps, — es domāju «bez mbām», «katrā ziņā» vai «pavisam droši». Tas bija paļāvīgi domāts.

Un, atvadīdamies no abiem kungiem līdz nākamai tik -mās reizei, viņš klanījās maizes cepējam pat mazliet godbijīgāk nekā dzērienu devējam.

Pavēlāk, dienas otrā pusē, ieradies vēlreiz, viņš laika kavēklim atnesa galdiņspēli un apjautājās, vai kungi labi ieturējušies, bet, izdzirdis atbildi: «Tā kā būtu!» — vai kaut ko aptuveni tādu līdz ar lūgumu pagādāt zoss cepeti, piesolīja gan ceptu ūdensputnu, gan arī sava veida kūkas — tādas, kādas nu šajā posta vietā dabūjamas. Bez tam viņiem esot atjauts, ja vēloties, sargu uzraudzībā kli jas namiņa priekšā vienu otru stundu pašaudīt mērķī un spēlēt ķegļus. Abi no sirds pateicās, lūdza arī nodot pateicību komandantam, kurš iejūtīgi parūpējies, lai pēc sākotnēji pilnīgā komforta trūkuma tik patīkamas liktos kaut nelielas ērtības, un ar savām runām un žēlabām aizturēja tūlīt uzticību ieguvušo Jāzepu, cik vien ilgi spēdami, — aizturēja kā šajā, tā nākamajās dienās, ik reizi, kad tas ieradās, lai apvaicātos par kungu labsajūtu un vēlmēm, — taču par iemesliem, kuru dēļ nokļuvuši šeit, viņi, kaut arī bija valodīgi, izteicās tikpat neskaidri un piesardzīgi kā pirmajā sarunā komandants.

Sevišķi abus augstmaņus sāpināja apkaunojošās iedēvēs — kungi lūgtin lūdza Jāzepu neticēt, ka viņus kaut vai kādā nozīmē tā sauktu.

— Tas ir ļoti smalkjūtīgi no tavas puses, Usarsif, mīļais jaunekli, — viņi teica, — ka uzrunā tu nelieto aplamos vārdus, ar kādiem mūs ievietoja šajā te spostā. Bet ne vien ņemt tos mutē — arī klusībā, domās tu nedrīksti tos izteikt, tev, gluži otrādi, jābūt pārliecinātam, ka mūs tik piedauzīgi nesauc, ka mums ir gluži pretēji vārdi. Jau ar to vien mums visai būtu līdzēts, jo mūs biedē arī iespēja, ka ačgārnie vārdi, ar patiesības raksta zīmēm un neizdzēšamu tušu iemūžināti mūsu dokumentos un tiesas aktīs, ar laiku kļūs patiesi un mēs tā sauksimies mūžu mūžos!

— Nebēdājiet, augstie kungi, — atbildēja Jāzeps, — nekas nav mūžīgs, un galu galā labi vien ir, ka pašreizējos pagaidu apstākļos jums piešķirtas iedēves, bet jūsu īstos vārdus noklusē patiesības raksta zīmes. Tādējādi personas, kas minētas papirusos un apsūdzībā, savā ziņā nemaz neesat jūs un šeit sēž un jūsu vietā visas grūtības pacieš «Dievriebis» un «Tēbu sārnis».

— Ai nē, cietēji, lai ari inkognito, tomēr esam mēs, — viņi, nerimdami bēdāties, iebilda, — un ari tu savā smalkjūtībā, uzrunādams mūs, bārsti daiļos titulus un goda nosaukumus, ar kuriem tikām apveltīti galmā, un uzvedīgs titulē mūs par gaišību, Mentes un maizes valdoni, un spožo eminenci, dižo vīnogu asinssulas spaida pavēlnieku. Tad uzzini, ja vēl nezini, ka, tiekams mēs tikām nogādāti šajā ieslodzījuma vietā, mums atņēma visus titulus un būtībā mēs esam tikpat kaili kā brīdī, kad sargi pa labi no namiņa aplej mūs ar ūdeni; nekas no mums vairs nav palicis pāri kā vien «riebis» un «sārnis» — tas ir briesmīgi!

Un abi apraudājās.

— Kā tas iespējams, — jautāja Jāzeps, skatīdamies sāņus, tāpat kā tika skatījies komandants, skaidrodams, kas īsti lēcies, — kā tas iespējams un kā, dieva dēļ, varēja gadīties, ka faraons sacēlās pret jums it kā Augšēģiptes leopards un satrakota jūra un viņa sirds, līdzīgi Austrumu kalnu grēdai, uzsūtīja jums smilšu vētru — tik varenu, ka visai jūsu godībai vienā naktī pienāca gals un, arestēti un aizdomās turēti, jūs aiztapāt te lejā, pie mums?

— Mušas ... — šņukstēja dzērienu devējs.

— Krīta gabaliņi... — novilka galvenais maizes cepējs.

Un arī viņi, izteikdami šos vārdus, vainīgi skatījās sānis — katrs uz savu pusi. Taču namiņā trīs izvairīgiem acu pāriem bija par šauru, un skatieni, nevilšus sastapušies, strauji aizvērsās, lai tur, kur nobēga, tikpat nejauši uzdurtos citiem, — tas bija nomācoši, un, pārliecināts, ka neko citu kā «mušas» un «krīta gabaliņi» dzirdēt nedabūs, Jāzeps nolēma darīt šai spēlītei galu. Bet kungi nejāva viņam aiziet un centās viņu pārliecināt, cik nedibinātas ir aizdomas, kurās abi tiek turēti, un cik liela bezjēdzība — iedēvēt viņus par Mesedsu-Ra un Bin-em-Vesi.

-*-* Uzklausi mani, — lūdzams, kānaāniešu jaunekli un dārgais ibrim, — sacīja dzērienu devējs, — uzklausi mani un izspried pats: vai tas vispār iespējams? Un kas man, Labajam un Līksmajam Tēbās, ar visu to var būt kopīgs? Tas ir bezjēdzīgi un pretdabiski; pati lietas būtība nepārprotami liecina, ka darīšana ar apmelojumu un misēkli. Es esmu dzīvības auga pavēlnieks un nesu vīnstīgām apvītu zizli, vezdams faraonu uz svētku mielastu, kurā līst Osīrisa asinis. Es uzsaucu tostus, saucu: «Vesels! Prozitl

Sveiks lai dzīvo!» — un augstu vēzēju zizli. Mans simbols ir vainags — vainags galvā un vainags ap putojošu kausu. Paskaties uz šiem vaigiem tagad, kad tie gludi noskūti — kaut ar akmens skutni! Vai tie nespīd apaļi kā vīnogas, kurās saule gatavina svēto sulu? Es dzīvoju un neliedzu dzīvot, saukdams: «Uz veselību! Lai dzīvo!» Vai es izskatos pēc tāda, kas dievam ņem sarkofāga mēru? Vai atgādinu ēzeli Setu? Šo lopiņu vis nejūdz vienā arklā ar vērsi, audējs linam nepiejauc vilnu, vīna koks nenes vīģes — kas neder, tas neder kopā! Spried, lūdzams, pats, ņemdams palīgā veselo saprātu, kas atšķir melnu no balta, kaut ko vienu no kaut kā otra, iespējamo no neiespējamā, — spried pats, vai es varu būt līdzvainīgs tādā lietā un līdzdalīgs tur, kur līdzdalīgs neesmu!

— Es redzu it labi, — skatīdamies sānis, teica galvenais maizes cepējs, dižkungs Mersu-Ra, — ka noma viet-valža vārdi atstājuši vēlamo iespaidu uz tevi, apdāvinātais Cahī zemes jaunekli; tie pārliecinātu kuru katru, un tavs spriedums neapšaubāmi ir viņam labvēlīgs. Tāpēc arī es piesaucu tavu taisnīgumu, nešaubīdamies, ka, spriežot par mani, tu savā dzīves pazīšanā nebūsi mazāk saprātīgs. Piekrizdams, ka aizdomas, kurās mēs, augstmaņi, tiekam turēti, nav savienojamas ar galvenā dzērienu devēja amata svētumu, tu nenoliegsi, ka tās ir vienlīdz dziļā, lai neteiktu — jo dziļākā pretrunā ar mana amata svētumu, kas, iespējams, ir vēl svētāks. Tā svētums ir pats senākais, pats agrīnākais, pats godājamākais — augstāks varbūt sastopams, taču dziļāka neatrast. Tas ir galējs, tāpat kā galēja ir jebkura parādība, uz kuru attiecināms īpašības vārds, kas no tās atvasināts: tā svētums ir svēts un visusvēts! Alai tas pielīdzināms, visdziļai aizai, kurā sadzen upura cūkas un no augšas met degošas lāpas, lai neizdziest pirmuguns, kas deg tur par pasaules siltuma un auglības dzinekli. Tāpēc es faraona priekšā nesu lāpu un nevēcinu to pāri galvai, bet turu svinīgs kā priesteris, valdniekam dodoties pie galda, lai baudītu apbedītā dieva miesu, — dieva, kurš asno pretī sirpim no dzīles, kas uzklausa zvērestus.

Pateicis šos vārdus, maizes cepējs iztrūkās, un zīlītes viņa plati ieplestajās acīs strauji aizgriezās sānis — pašos acu kaktiņos, viena ārējā, otra iekšējā. Viņš bieži iztrūkās pats par saviem vārdiem un, mēģinādams atsaukt vai pārgrozīt teikto, sapinās galīgi. Jo viņa vārdi bija vērsti lejup, un pagriezt tos pretējā virzienā viņš nespēja.

— Piedod, es gribēju teikt kaut ko citu, — viņš atsāka. — Tā tas nebija domāts, un es loti ceru, ka tu, gudrais puisēn, kura dzīves pazīšanu mēs piesaucam par pierādījumu savam nevainīgumam, mani nepārproti. Es runāju, bet, dzirdot pats savus vārdus, izbīstos, vai tik tev, uzklausot mani, nerodas iespaids, it kā es, cenzdamies atspēkot pret sevi vērstās aizdomas, atsauktos uz iesvaidī-jumu, kas ir tik dižs un dziļš, ka sāk jau likties apšaubāms un tāpēc vairs neder aizdomu atspēkojumam. Es lūdzu tevi, sakopo visas prāta spējas un nekļūdies, nospriezdams: ja pierādījuma spēks par lielu, pierādījums vairs nav spēkā vai pat apliecina pretējo. Tās būtu tīrās briesmas, un tavas spriešanas spējas tiktu apdraudētas, ja tev rastos šādas domas! Uzlūko mani, kaut gan es, pārlūkodams savus pierādījumus, neuzlūkoju tevi. Es lai būtu iejaukts tādā lietā? Vai es neesmu maizes valdonis, vai nekalpoju mātei, kas, meklēdama meitu, ar lāpu rokā maldās apkārt, — rosmes nesējai, visa devējai, sasildītā-jai, zaļotājai, kas, noraidījusi apdullinošo asins dziru, priekšroku deva miltu ninnai un, dāvājusi ļaudīm kviešu un miežu sēklas, pirmā ar izliektu lemesi apvērsa velēnu, lai līdz ar maigāku barību arī tikumi kļūtu maigāki nekā tolaik, kad cilvēki grauza niedru vālītes vai aprija cits citu? Viņai es piederu un esmu svēti uzticams — dievei, kas klona vējā nošķir graudus no pelavām un nodala godājamo no negodājamā, — viņai, likumdevējai, kas iedibina tiesu un taisnību un iegrožo patvaļu. Izsver nu pats, izsver ar galvu, vai es varu ielaisties tik tumšā darījumā! Izsaki savu viedokli, ņemdams vērā šo neatbilstību, kas, patiesību sakot, neizriet no tā, ka darījums ir tumšs, jo arī tiesa un taisnība, tāpat kā maize, aizrodas tumsā un nav atraujama no lejas klēpja, kur mājo atriebes dieves, tā ka svēto likumu var dēvēt par dieves suni, vēl jo īpaši tāpēc, ka suns tik tiešām ir dieves svētais dzīvnieks, un tādā skatījumā arī mani, kalpu, kurš viņai svēts, varētu atzīt par suni. . .

Te maizes cepējs atkal stipri iztrūkās un, aizgriezis acu zīlītes pretējos kaktiņos, ņēmās apgalvot, ka ne jau to gribējis teikt vai izteicies ne tā, kā gribējis. Bet Jāzeps lūdza kungus nomierināties un nešķiest spēkus, cenšoties pierādīt savu nevainīgumu. Viņš, protams, cienot šādu uzticēšanos, teica Jāzeps, un jūtoties pagodināts, ka kungi izklāsta viņam savu lietu vai, ja arī ne lietu, tad vismaz iemeslus, kāpēc nevar būt tajā iejaukti. Lieta vai ne-

Ili la — viņš netaisoties uzmesties citiem par tiesnesi, jo < sol norīkots vienīgi par kalpu, kuram jāuzklausa pavē-Irs, ko kungi paraduši dot. Viņi, tiesa, esot arī paraduši, ka pavēles izpilda, taču tas vairumā gadījumu par nožēlu neesot viņa spēkos. Lai nu kā, kaut daļēji tādā kārtā viss lomēr esot tā, kā viņi paraduši. Un Jāzeps, grasīdamies irt prom, apjautājās, vai kungi nebūtu tik laipni un nedotu kādu rīkojumu.

Nē, abi skumīgi novilka, nekādu rīkojumu nebūšot, viņiem nekas neienākot prātā, jo viņi zinot, ka rīkojumi tik un tā palikšot neizpildīti. Jā, bet kur viņam tā jāsteidzo- ies, lai viņš labāk pasakot, cik ilgi, pēc viņa domām, vilksies izmeklēšana un cik ilgi viņiem vēl jānīkst kutūzī.

Viņš vaļsirdīgi to pateiktu, Jāzeps atbildēja, ja vien zinātu. Taču, pats par sevi saprotams, tas viņam neesot zināms, viņš varot vienīgi izteikt minējumus un, neuzņemdamies atbildību par minējumu pareizību, secināt, ka paies — pats augstākais vai pats mazākais — trīsdesmit un vēl desmit dienu, līdz augstmaņu liktenis būs izlemts.

— Ak, cik daudz! — sūrojās dzērienu devējs.

— Ak, cik maz! — iesaucās maiznieks, bet iesaucies neganti satrūkās un steigšus apliecināja, ka arī gribējis teikt: «Ak, cik daudz!» Turpretī dzērienu devējs, brīdi padomājis, piebilda, ka Jāzepa minējums un lēsums nudien liekoties pamatots: pēc trīsdesmit un septiņām un vēl trim dienām, kopš viņi atvesti šurp, faraonam taču esot dzimšanas diena, un šī svētku diena, kā labi zināms, esot arī tiesas un apžēlas diena, kurā visdrīzāk pasludinās spriedumu.

— Man tas nebija prātā, — atbildēja Jāzeps, — un savā aplēsē es pēc tā nevadījos; tā bija tikai mirkļa iedoma. Eet, ja nu, kā izrādās, tieši tad gaidāma faraona dzimšanas diena, jums laikam gan jāpiekrīt, ka mani vārdi jau sākuši piepildīties.

PAR ODZES DZĒLIENU

To pateicis, Jāzeps aizgāja, nogrozīdams galvu par saviem aprūpējamiem un viņu «lietu», par kuru jau tad zināja šo to vairāk nekā drīkstēja izrādīt. Jo abās zemēs neviens nedz drīkstēja, nedz uzdrīkstējās izpaust, ka zina kaut ko vairāk, nekā ļaudīm atļauts un atzīts par lietderīgu zināt; lai kādā alegoriju un neskaidru mājienu miglā no augšas tika ietīts bīstamais precedents, ziņojot par «mušām» un «krīta gabaliņiem» un minot sagrozītus vārdus, tādus kā «Dievriebis» un «Vesetas sārnis», nebija izdevies novērst, ka vēsts par notikušo izplatījās visā valstī un ikviens, ja arī lietoja norādītos izteicienus, tomēr drīz vien saprata, ka aiz šiem noklusējumiem un izskaistinājumiem slēpjas, proti, notikums, kuram, kaut arī drausmam, netrūka pazīstamības valdzinājuma, lai neteiktu — svētku nokrāsas, tāpēc ka tas bija sensenim iedibinātas un pierastas norises atkārtojums un atgriešanās, pareizāk, šodieniskojums.

Izsakoties bez aplinkiem, bija tīkots pēc faraona dzīvības — tīkots, par spīti tam, ka Viņa augstības dienas šķita skaitītas un pret vecīgā dieva slieksmi no jauna savienoties ar Sauli, kā jau zināms, nebija līdzējušas nedz grāmatu nama zintnieku un mācīto dziednieku receptes, nedz Ce]a Ištara, kuru Viņa augstībai piesūtīja aizgādīgais brālis un sievastēvs — Hanigalbatas jeb Mitannijas ķēniņš Tušrata. Tas apstāklis, ka Lielais Nams, Sī-Ra, Saules miesīgais dēls un Diadēmu pavēlnieks Neb-ma-Ra-Amen-hotpe, bija vecs un vārgs un tikko vilka dvašu, ne vien neliedza darīt viņam galu, bet, ja vēlaties, bija labu labais iemesls clant viņam galu, pašai iecerei, dabiski, nekļūstot tāpēc mazāk drausmai.

Kurš katrs, raugi, zināja, ka kungs pār abām zemēm, pēc tiesas, kungs un ķēniņš pār zemi un cilvēkiem, reiz bijis pats Saules dievs Ra un savas svētības spozmē un dižumā valdījis kā jaunekļa un vīra, tā vēlīnos vīra gados — tiklab agrā, kā arī dziļā vecumā. Tikai galīgi save-cējis, juzdams, ka viņa augstību apdraud mokošas, lai arī izpausmē dārgas vecumdienu kaites un indeves, dievs izlēmis atteikties no laicīgās varas un atgriezties debesu augstē. Jo kauli viņam pamazām kļuvuši par sudrabu, miesa pārvērtusies zeltā, bet mati pārtapuši tīrā lazurītā; taču arī šāds — tik skaists vecuma stīvuma paveids bijis saistīts ar ligām un sērdzībām, kuras pat dieviem nav izdevies novērst, liekot lietā tūkstoš dziedēkļu, tāpēc ka tādā vecumā pret pārvēršanos sudrabā un zeltā un pārak-meņošanos zāles nelīdz. Bet ari tad vēl vēcīgais Ra nav nolicis laicīgo varu, lai gan viņam būtu vajadzējis manīt, ka tā jau sākusi zust un visapkārt plašumā plešas necieņa, pat nekaunība.

Vismaz Isīda, dižā salas dieve Eseta, viltīgāka par miljoniem būtņu, nosprieda, ka īstais brīdis ir klāt. Viņai, 1.11).11 kā Ra, vecuma nespēka pārņemtajam valdniekam, urdz debesīs, nedz virs zemes nekas nepalika apslēpts, līkai vienu viņa nezināja, tikai pār vienu viņai savā visziņa varas nebija — pār pašu pēdējo, pašu apslēptāko, pašu galveno Ra vārdu, kuru izdibinot dievs būtu uzveikts. Jo vārdu, kas cits par citu apslēptāki, lai arī ne gluži neizzināmi, Ra bija milzums. Vienīgi vispēdējo, pašu varenāko viņš neatklāja nevienam, un tas, kuram Ra būtu ;piests šo savij vārdu nosaukt, pārspēkā pieveiktu un, pa-i< icoties šādai visaugstai zināšanai, pakļautu viņu uz mūžu mūžiem.

Tādēļ Eseta izdomāja un radīja odzi, lai tā iedzeltu Ra viņa zelta miesā un neciešamās sāpes, ko izraisītu dzēli« es, bet novērst spētu vienīgi odzi radījusī, piespiestu viņu nosaukt dižajai Esetai savu vārdu. Domāts, darīts. Sirmais Ra tika sakosts, un dzēliena sāpju spīlēs viņam ne Llika nekas cits kā nosaukt te vienu, te otru apslēptu vārdu, klusībā cerot, ka dieve galu galā samierināsies ar kādu ļoti jau apslēptu. Bet dieve neatlaidās un citu pēc cita izvilka visus, līdz, piespiedusi nosaukt pašu apslēptāko, kļuva viszinoša un pakļāva viņu pilnīgi. Pēc tam izdziedēt sadzelto viņai bija tīrais nieks; taču atlabt tas atlaba tikai pa pusei — vienīgi tiktāl, ciktāl atlabt spēj sa-vecējusi būtne, — un drīzumā labprātīgi pārcēlās vecuma maizē debesīs.

Tāda, lūk, bija senā, katram kemiešu bērnam labi zināmā teiksma, no kuras izrietēja, ka faraonam kaut kas jānodara, reiz jau viņa stāvoklis atgādina pagurušā dieva stāvokli un ir tam līdz sajaukšanai līdzīgs. Bet pavisam īpaši un personiski senā norise saviļņoja kādu faraona harēma iemītnieci, vienu no Viņa augstības blakussievām, kas mita slēgtajā un stingri apsargātajā Merimata pils piebūvē — brīnum graciozajā paviljonā, uz kuru faraons vēl arvien šad tad lika sevi aiznest, protams, tikai tādēļ, lai tai vai citai aiz atslēgas turētai mīlniecei noglāstītu vaidziņu vai pieveiktu to trīsdesmit lauciņu galdiņspēlē, neliedzot pārējo smaržīgajai virdzei tikmēr iepriecēt sevi ar dejām, dziesmām un kokles skaņām. Nereti faraons izklaidēdamies sacentās galdiņspēlē tieši ar to blakus-sievu, kuru teika par Ra un Isīdu saviļņoja personiski un aizrāva tiktāl, ka viņa sadomāja vērst to tiešamībā. Neviens stāstnieks, arī tāds, kam būtu zināmi šīs norises vis-pēdējie sīkumi, nenosauks minētās sievietes vārdu. Tas ir dzēstin izdzēsts, kaltin izkalts no ļaužu miņas un uz laiku laikiem neziņas tumsā tīts. Un tomēr tieši viņa bija faraona mīļākā blakussieva un pirms divpadsmit vai trīspadsmit gadiem, dienās, kad valdniekam šad tad vēl labpatika dzemdināt, dāvāja viņam dēlu Noferka-Ptahu — šis vārds ir saglabājies —, kurš, kā jau dieva atvase, guva izsmalcinātu audzināšanu un kura dēļ mātei, mīļotajai blakussievai, bija tiesības nest klijas galvasrotu — ne jau gluži tik krāšņu kā Tejes valdnieka Lielās laulātās draudzenes kronis, taču kā nekā zelta diadēmu. Šis apstāklis līdz ar mātišķo vājību uz Noferka-Ptahu, dieva atvasi, kļuva sievietei liktenīgs. Jo galvasrota pavedināja viņu samainīt sevi ar viltnieci Esetu, bet tik greiza priekšstata nosacītajai domu gaitai vēl piejaucās klāt akli godkāra mīlestība uz pašas dārgo pusasiņu princīti, tāpēc viņa savā aprobežotajā, taču attapīgajā un senās teiksmas apmātajā prātā sagudroja uzsūtīt faraonam odzi, tas ir, izdarīt galma apvērsumu un tāpat jau vārgulīgā Hora Āmen* hotepa — likumīgā Saules mantinieka vietā uzsēdināt abu zemju tronī sava klēpja augli Noferka-Ptahu.

Gatavošanās triecienam, kura mērķis bija gāzt valdošo dinastiju, aizsākt jaunu ēru un dieves mātes godā celt nekad vairs vārdā nenosaucamo mīļoto blakussievu, no tiesas bija tālu pavirzījusies uz priekšu. Izperināta apvērsuma iecere tika faraona sievu namā, bet ar viena otra pārmaiņu kāra harēma amatvīra un vārtu apsardzes virsnieka palīdzību izdevās rast sakarus, no vienas puses, pilī, kur palaimējās iesaistīt sazvērestībā dažu augstu stāvošu domubiedru, piemēram, valdnieka Pirmo aizjūgu vadītāju, dieva Dārzeņu noliktavu pārzini, Žandarmu komandieri, Liellopu ganāmpulku pārraugu un abu zemju pavēlnieka Mantnīcu galveno ziežu zinātāju, no otras — aiz pils sienām, pilsētā, kur ar minēto virsnieku sievu starpniecību pasākumā iekļāva favorīšu tuviniekus vīriešus, uzdodot tiem ar musinošām runām noskaņot Veses iedzīvotājus pret veco Ra, kurš viscaur jau pārvērties zeltā, sudrabā un lazurītā.

Sazvērnieku, slepenās ieceres atbalstītāju, pavisam bija septiņdesmit divi — daudzsološi predestinēts skaitlis, jo arī Usīru saziņā ar sarkano Setu sendienis ievilināja lādē septiņdesmit divi sazvērnieki un jau tiem savuties bija bijuši visnotaļ dibināti kosmiski iemesli skaitā būt tieši septiņdesmit diviem. Tieši tik daudz piecdienu nedēļu, nerēķinot liekās dienas, taču ir gadā, kurā trīs simti sešdesmit dienu; un septiņdesmit divas dienas ir gada sausajā piektā, kad ūdens līmenis upē — maizes devējā nokrītas v iszemāk un dievs nokāpj kapā. Tātad, ja kaut kur tiek nkota sazvērestība, tajā pēc tradīcijas jāiesaista septiņdesmit divi dalībnieki. Bet, ja sazvērestība neizdotos, var nešaubīties, ka, neņemot vērā šo skaitli, neveiksme būtu jo smagāka.

Šī sazvērestība neizdevās, lai gan vadījās pēc pārbaudītiem paraugiem un gatavota tika visai rūpīgi. Galvenais /iežu zinātājs pat pamanījās pievākt faraona grāmatu krātuvē buramtekstu un pēc tā norādēm izgatavoja vaska figūriņas, kuras slepus tika šur tur izmētātas: tam vajadzēja izraisīt maģisku sajukumu un apstulbumu, tādējādi veicinot pasākuma izdošanos. Paredzēts bija nozāļot faraonu ar maizi vai vīnu, vai abiem vienlaikus un radušās jukas izmantot straujam galma apvērsumam, kas kopā ar sacelšanos upes viņā krastā novestu pie jaunas ēras pasludināšanas un bastardiņa Noferka-Ptaha uzkāpšanas abu zemju valdnieka tronī. Eet sazvērestība tika atklāta. Vai nu viens no tiem septiņdesmit diviem pēdējā mirklī bija izlēmis, ka uzticība valdniekam drīzāk nāks par labu paša karjerai un kapeņu sienu gleznojumu krāšņumam, vai arī apspriedēs no sākta gala bija ielavījies kāds policijas okšķeris,— sazvērestības dalībnieku saraksts, ko lasīt nudien bija sāpīgi, tāpēc ka tajā figurēja ne viens vien īstens dieva sirdsdraugs un faraona Rīta tualetes klētnieks, — šis saraksts, visumā pareizs, lai gan ar misēkļiem un pārpratumiem, nonāca valdnieka rokās, un veiktie pretpasākumi bija klusi, ātri un pamatīgi. Sievu nama Isīdu nekavējoties nožņaudza einuhi, favorītes dēliņš tika izsūtīts uz Nū-bijas viņu malu, un, kamēr slepena komisija izmeklēja sazvērestību un katra tās dalībnieka vainu, atmaskotie ar apkaunojoši izkropļotiem vārdiem, visi kopā nosaukti par «zemes riebumu», nozuda dažādās ieslodzījuma vietās, kur sev neierastos apstākļos gaidīja tiesas lēmumu.

Tā, lūk, faraona galvenais maizes cepējs un dzērienu devējs nokļuva cietumā, kurā bija ieslodzīts Jāzeps.

JĀZEPS PALĪDZ iztulkot sapņus

Pēc tam kad viņi tur bija nosēdējuši trīsdesmit un vēl septiņas dienas, Jāzeps, ieradies, kā jau katru rītu, lai apprasītos, kā kungi gulējuši, un pavaicātu, kādi būtu rīkojumi, sastapa abus noskaņojumā, kas saucams tiklab par satrauktu, kā ari īdzīgi nomāktu. Viņi jau bija sākuši aprast ar šejienes primitīvajiem apstākļiem un pārstājuši gausties, jo cilvēkam nebūt nav katrā ziņā jādzīvo tā, kā dzīvojuši viņi — lazurīta un diorīta pilīs, kur sulaiņi

knaisa kāju pēdas; galu galā dzīvei nav nekādas vainas, ja pa labi roki var nomazgāties, bet pa kreisi — atviegloties un ja augstdzimtīgas medības ar piekūniem aizstāj pašaudīšana ar loku un ķegļu spēle. Taču torīt galma kungi nepārprotami atkal bija agrākā izlutuma varā un, ienākot Jāzepam, sāka rūgti gausties, ka šeit nekā neesot un trūkstot paša nepieciešamākā un ka viņiem, lai kā abi centušies aprast, esot gatavā suņa dzīve.

Šonakt, kungi teica, atbildēdami vienā mutē uz iejūtīgā Jāzepa vaicājienu, viņi esot sapņojuši un redzējuši katrs savu sapni; sapņi esot bijuši neparasti spilgti, neaizmirstami dzīvi, dvēseli ērmoti satraucoši, zīmīgi, tie brīdināt brīdinājuši: «Saproti mani pareizi!» — un prasīties prasoties izskaidrojami. Tēbās viņiem bijuši savi sapņu tulki, pieredzējuši speciālisti dažādu nakts māžu jautājumos, spējīgi ik vienā saskatīt pašas sīkākās īpatnības, kam, iespējams, kāda dziļāka vai pat liktenīga jēga, turklāt apgādāti ar pirmšķirīgiem babiloniešu vai pašmāju sapņu rādītājiem un katalogiem, kuros varējuši ielūkoties, ja pietrūcis padoma. Ārkārtējos, grūti izprotamos, vēl nebijušos gadījumos viņi, galma vīri, sasaukuši tempļu praviešu un rakstumācītāju konsiliju, lai tic kopīgiem spēkiem tiktu pie skaidrības. Vārdu sakot, jebkurā gadījumā apkalpošana bijusi nevainojama — ātra un augstas kārtas cilvēka cienīga. Turpretī šeit un šobrīd? Raugi, viņi redzējuši sapni, katrs savu, augstākā mērā izteiksmīgu un savdabīgi spilgtu, līdz sirds dziļumiem saviļņojošu, taču šajā sasodītajā caurumā neesot neviena, kas spētu tos iztulkot un apkalpot viņus tā, kā viņi paraduši. Šādu neērtību nesalīdzināmi grūtāk paciest nekā iztikt bez dūnu pēļiem, zoss cepeša vai medībām ar piekūniem, un tas liekot līdz asarām sāpīgi pārdzīvot pašreizējā stāvokļa neciešamo trūcību.

Jāzeps uzklausīja viņus, gumzīdams lūpas.

— Kungi, — viņš teica, — ja jūs nomierinātu doma, ka jums kāds jūt līdzi, uzskatiet, ka redzat savā acu priekšā cilvēku, kurš to dara! Bez tam neērtība, kas jūs nomāc un aizvaino, iespējams, ir novēršama. Es esmu norīkots jums par kalpu un aprūpētāju, kam, tā sakot, jādara viss, — kādēļ lai es galu galā neizskaidrotu arī jūsu sap-ims' Gluži bez zināšanām šajā jomā es neesmu un varu p.il palielīties, ka ar sapņiem esmu draugos, — neņemiet Imnā šādu teicienu, tas drīzāk ir itin trāpīgs, tāpēc ka iii. i aā dzimtā un ciltī allaž daudz un zīmīgi sapņots. Mans i' vs, ganāmpulku pavēlnieks, reiz, atrazdamies ceļā, kā-< 111viet redzēja bezgala svarīgu sapni, kurš laiku laikos pi šķīra viņam īpašu cieņu, — klausīties, kā tēvs par to .l<iria, bija ārkārtīgs baudījums. Un ari man savā agrākajā mūžā tik bieži rādījās sapņi, ka brāļi ķircinādamies pat iesauca mani vārdā, kas labsirdīgi norādīja uz šo īpatnību. Jūs jau esat apradinājušies iztikt ar mazumu — kā būtu, ja jūs iztiktu ar mani un pastāstītu man savus sapinis, bet es pamēģinātu tos izskaidrot?

— Nūja, — viņi teica, — mēģināts nav zaudēts. Tu esi laipnīgs jauneklis, un, runājot par sapņiem, tavas glītās, pat skaistās acis, vērdamās tālumā, tik izteiksmīgi aizmiglojas, ka gandrīz vai jānotic tavai spējai izlīdzēt mums. Un tomēr tas nav viens un tas pats — redzēt sapņus un izskaidrot tos.

— Nesakiet vis tā, — Jāzeps iebilda, — nesakiet vis! Sapņošana visdrīzāk ir kaut kas vesels un nedalāms, sapnis no skaidrojuma nav šķirams, un sapņa viedētājs un tulks tikai šķietami ir divas nesamaināmi dažādas personas, īstenībā tās ir samaināmas, pat tāpatīgas, tāpēc ka viena no otras nav nodalāma. Tas, kurš redz sapni, pats izskaidro redzēto, un tam, kurš vēlas izskaidrot, vispirms kaut kas jānosapņo. Jūs, maizes valdoņa kungs, un jūs, jūsu ekselence galvenais vīnlēji, mitāt nevajadzīga darba dalījuma greznībā: sapņus redzējāt jūs, bet izskaidrot likāt tos mājas pareģiem. Būtībā un pēc dabas katrs ir pats savu sapņu tulks un vienīgi aiz glaunuma izmanto otra pakalpojumus. Es atklāšu jums sapņošanas noslēpumu: vispirms ir skaidrojums, tikai pēc tam — sapnis, un sapņotais izriet no skaidrojuma. Kā gan citādi būtu iespējams, ka cilvēks itin labi noprot, ka skaidrojums bijis nepareizs, un iesaucas: «Vācies, nejēga! Es pasaukšu citu sapņu tulku, lai tas man pasaka taisnību!» Tātad pārbaudiet mani un padzeniet ar kaunu un negodu, ja izrādīsies, ka es neko nesaprotu un mans skaidrojums neatbilst tam, ko paši jau zināt!

— Es netaisos neko stāstīt, — atbildēja galvenais maizes cepējs. — Es esmu redzējis labākas dienas un arī šajā ziņā, tāpat kā jebkurā citā, drīzāk pacietīšu neērtības nekā iešu uzklausīt tevi, nemācītu sapņu skaidrotāju!

— Bet es stāstīšu! — iesaucās dzērienu devējs. — Man nudien tik loti kārojas zināt, ko izsaka mans sapnis, ka. esmu gatavs iztaujāt pirmo pretimnācēju, kur nu vēl cilvēku, kurš tik aizplīvuroti daudzsološi raugās tālē un var padižoties, ka ir draugos ar sapņiem. Sataisies, jaunekli, uzklausīt mani un izskaidrot sapni un saņemies, kā jāsaņemas arī man, lai atrastu īstos vārdus un stāstot sapnim nezustu dzīvums. Jo mans sapnis bija bezgala dzīvs un uzskatāms, un neatdarinādami savdabīgs, — vai tad diemžēl nav zināms, kā, ietērpti vārdos, bālē sapņi un pārvēršas par mūmiju, par autos ievīstītu sakārni salīdzinājumā ar to, kādi tie bija, kad, rādīdamies miegā, zēla un plauka, un nesa augļus it kā vīna koks, ko viedēju sapnī, p;r kuru tādējādi jau esmu sācis stāstīt. Jo man rādījās sapnī, es esot kopā ar faraonu viņa vīnadārzā un viņa vīnadārza lapotnes novēnī, kur atdusējās mans kungs. Un manā priekšā bija vīna koks, es vēl redzu šo koku, tas bija savāds koks, un pie tā koka bija trīs stīgas. Saproti mani, koks zaļoja, un lapas atgādināja cilvēka rokas, bet, lai arī lapotnē visapkārt jau ienācās ķekari, šis vīna koks vēl neziedēja un nenesa augļus — tas viss vēl tikai norisa manā acu priekšā, sapnī. Raugi, koks augtin auga manā acu priekšā un sāka ziedēt, un starp lapām izspraucās jauki ziedčemuri, un uz visām trim stīgām aizmetās ķekari, nogatavojās vienā mirklī, man skatoties, un purpursārtās ogas kļuva apaļas kā mani vaigi un piebrieda tā kā nevienas citas visapkārt. Tad es priecīgs ar labo roku nolasīju ogas, jo kreisajā nu turēju faraona kausu, līdz pusei pilnu atvēsināta ūdens. Kausā es rosīgs izspiedu ogas — šķiet, atcerējies, ka tu, jaunekli, dažreiz, kad prasījām vīnu, sniedzi mums ūdeni, kurā ielēji šļācīti vīnogu sulas, — un iedevu kausu faraonam rokā. Un tas bija viss, — viņš sašļucis piemetināja, vīlies savā stāstījumā.

— Tas nav maz, — atbildēja Jāzeps, atdarīdams acis, kuras bija turējis pievērtas, kamēr, pieliecis galvu, klausījās. — Tātad bija kauss un kausā bija tīrs ūdens, un tu izspiedi tajā ogas no koka ar trim stīgām un iedevi kausu abu diadēmu pavēlniekam. Tā bija tīra velte, un mušu kausā nebija. Vai man izskaidrot sapni?

— Jā, izskaidro to! — sauca dzērienu devējs. — Es degu aiz nepacietības!

— Tāds ir skaidrojums, — teica Jāzeps. — Trīs stīgas — tās ir trīs dienas. Pēc trim dienām tu baudīsi dzīvības ūdeni un faraons paaugstinās tev galvu un noņems apkaunojošo vārdu, lai tu atkal sauktos «Godājams Tē-bās», kā saucies agrāk, un tev atdos tavu mantu, lai tu liktu kausu viņam rokā, tāpat kā liki iepriekš, kad biji viņa dzērienu devējs. Un tas ir viss.

— Lieliski! — iesaucās resnulis. — Nudien patīkams, teicams, priekšzīmīgs skaidrojums, es jūtos tik gandarīts, kā nekad vēl neesmu juties, tu, mīļais jaunekli, esi novēlis man smagu slogu no dvēseles. Trīs stīgas — trīs dienas! Kā tu, gudriniek, gari neprātodams, to izzīlēji! Pa vecam paradumam — atkal «Godājams Tēbās» un no jauna faraona draugs! Paldies tev, dārgais, es pateicos tev no visas, visas sirds!

Un piesēdis viņš apraudājās aiz prieka.

Bet Jāzeps sacīja viņam:

— Abadu pavaldoni, Nefer-em-Vese! Es atklāju tev nākotni, vadīdamies pēc tava sapņa, — tas nebija grūti, un es darīju to labprāt. Man ir prieks, ka varēju iepriecināt tevi. Drīzumā attaisnoto ielenks apsveicēji; bet šeit, šaurībā, es sveicu tevi pirmais. Jūsu kalps un galmzinis, pēc komandanta rīkojuma, es biju trīsdesmit septiņas dienas un būšu vēl trīs, taujādams, kādi būtu vēlējumi, un iespēju robežās gādādams, lai jums netrūktu zināmu ērtību. Ik rītu un vakaru es iegriezos klijas namiņā, būdams jums, ja atļauts tā izteikties, par dieva eņģeli, kuram jūs izkratījāt savu sirdi un kurš jūs mierināja neierastos apstākļos. Bet par mani jūs īpaši nevaicājāt, tomēr arī es neesmu dzimis, lai vadītu dienas cietumā, un neuzturos spostā pēc brīvas gribas, jo nonācu te — pats nezinu, kā, — un kļuvu par valdnieka vergu un katordznieku vainas dēļ, kas dieva priekšā viens vienīgs pārpratums. Dvēseli jums pārāk nomāca pašu bēdas, lai jūs vēl justu otram līdzi un jautātu pēc manām bēdām. Bet piemini mani un neaizmirsti manus pakalpojumus, pavaldoni un galvenais vīnlēji, kad tev atkal labi klāsies, kā klājās pirms tam! Atceries mani faraona priekšā un dari viņam zināmu, ka es te sēžu aiz tīrā pārpratuma, un aizliec vārdu par mani, lai žēlīgi topu izlaists no soda vietas, kurā man netīkas būt. Jo zagšus, gluži zagšus jau zēna gados no dzimtās puses mani noveda Lejzemē un zagšus meta bedrē, un es esmu kā Mēness, ko savalgojis pretspriedzīgs gars, lai tas spožs neietu savu ceļu, vezdams aiz sevis dievus, savus brāļus. Vai apsoli, pavaldoni un galvenais vīnlēji, ka darīsi to manā labā un pieminēsi mani galmā?

— Jā, jā, tūkstoškārt, jā! — iesaucās resnulis. — Es apsolu tūlīt pieminēt tevi, līdzko atkal stāvēšu faraona priekšā, un atgādināšu par tevi atkal un atkal, ja manis teiktais uzreiz neieguls valdniekam prātā. Es būtu gatavais caurajzobis, ja neatgādātos un neaizliktu par tevi labu vārdu, jo man ir gluži vienalga, vai tevi nozaga vai pats esi zaglis, — pieminētam tev jātop, pieminētam un apžēlotam, manu zelta puisēn!

Un viņš apkampa Jāzepu un nobučoja uz mutes un abiem vaigiem.

— To, ka ari es noredzēju sapni, šeit, tiekas, neviens vairs neatceras, — teica garais. — Es nemaz nezināju, ibrī, ka tu esi tik izmanīgs sapņu tulks, citādi nebūtu atteicies no taviem izpalīga pakalpojumiem. Tagad arī man gribas pastāstīt savu sapni, ciktāl tas vārdiski izdarām , lai tu man to izskaidrotu. Sataisies uzklausīt sapni!

— Es klausos, — atbildēja Jāzeps.

— Sapnī man rādījās sekojošais, — sāka maiznieks, — proti, šāda aina. Es nosapņoju . . . jā, redzi nu, cik jocīgi viss bija manā sapnī, jo kā gan tas iespējams, ka es, Mentes valdonis, kurš nudien pats nebāž galvu krāsnī. — ka es it kā maiznieka māceklis iznēsāju radziņus un kliņģerus . .. Nu labi, lai tas paliek! Sapnī es iedams nesu uz galvas trīs grozus ar smalkmaizēm, trīs zemus grozus, glīti saliktus citu uz cita, pilnus ar visādiem pils ceptuves labumiem, un pašā virsējā nepiesegtas bija uzcienās faraonam — vafeles un apalīši. Te uzreiz, plidinādamī spīr-nus, lidojumā pierāvuši nagus, snaikstīdami kaklus, acis valbīdami un ķērkdami, salaidās putni. Pagalam nekaunīgi tie metās lejup un ēda no groza uz manas galvas. Es dzīros pacelt neaizņemto roku, lai pavicinātu pār groziem un aizdzītu salašņas, taču nevarēju — roka nokarājās kā nedzīva. Un putni plēstin plēsa maizītes, kuldami spārnus, un man uzvēdīja asa puvuma smaka ...

Te maiznieks pa savai iedažai satrūkās, nobāla un, nelāgi atkaroties mutes kaktiņam, izmocīja smaidu.

— Tas ir, tikai neiedomājies, ka putni un spārnu uzvēdītā puvuma smaka, tāpat kā lidoņu knābji un izvalbītās acis, radīja pārlieku pretīgu iespaidu. Tie bija putni kā jau putni, un, sacīdams, ka putni plēstin plēsa maizītes,— lāgā neatceros, vai tā sacīju, bet izslēgts tas nav, — es, liekas, izteicos drusku pārspīlēti, lai tu labāk izprastu sapni. Tie knābāja maizītes — tā man īsti vajadzēja teikt. Putniņi knābājās grozā uz manas galvas, domādami, redzams, ka vēlos tos pabarot, tāpēc ka virsējam grozam nebija vāka un nekas tam nebija pārklāts pāri, ar vienu vārdu — manā sapnī viss bija gandrīz uz mata kā dzīvē, vienīgi tas ne, ka es, Mentes valdonis, pats iznēsāju maizītes, un, tiesa kas tiesa, arī tas, ka nevarēju pavicināt roku, bet varbūt es nemaz negribēju aizdzīt atlidojušos putneļus, tāpēc ka tie mani priecēja. Un tas bija viss.

— Vai man tagad izskaidrot sapni? — jautāja Jāzeps.

— Ja vēlies, — atbildēja maiznieks.

— Trīs grozi, — teica Jāzeps, — tās ir trīs dienas. Pēc trim dienām faraons paņems tevi no šā nama un paaugstinās tev galvu, pakārdams tevi kokā vai pie uzslieta staba, un debesu putni knābās tavu miesu. Un tas diemžēl ir viss.

— Ko tu mels! — iekliedzās maiznieks, atkritis krēslā, aizklāja seju ar plaukstām, un starp gredzenotajiem pirkstiem izsprāga asaras.

— Neraudi tik gauži, gaišība, galvenais maizes cepēj, un ari tu, vīnā ja pavēlniek, neizplūsti prieka asarās! Uzņemiet abi ar cieņu, kas kuram lemts un dots un kas kuru sagaida] Vienota un vesela ir arī pasaule, arī tai ir augša un apakša — labais un ļaunais, tikai šai divatnībai nav jāpievēlš pārāk liela uzmanība, jo būtībā alga viena — vērsis vai ēzelis, abi ir savstarpēji samaināmi un viens. Asaras, ko jūs lejat, lai jums liecina, ka atšķirība starp jums, kungiem, nemaz nav tik liela. Tu, eminence un «sveiks lai dzīvo!» saucēj, necel seksti, jo labiņš tu esi tikai nosacīti un bez vainas, manuprāt, vienīgi aiz tā iemesla, ka neviens tev neuzticēja Jauno, zinot, ka tu esi pļāpu kule un paļauties uz tevi nevar, — tā tu par ļauno ir dzirdēt nedabūji. Un mani tu aizmirsīsi, nonācis savā valstībā, kaut ari solies neaizmirst, — paredzu to jau šodien. Vai pieminēsi vēlāk, kad tev to ierīvēs degunā. Tad, atgādājies mani, atceries pie reizes, kā es paredzēju, ka tu aizmirsīsi mani. Eet tu, maizniekmeistar, nekrīti izmisumā! Man rādās, tu sazvērējies ar ļauno tāpēc, ka noturēji to par godājami noliktu un labu, kā dažkārt laikam atgadās. Raugi, tu kalpoji dievam, kad tas apakšā, un tavs biedrs kalpoja dievam, kad tas augšā. Taču dievam jūs kalpojāt abi, un galvas paaugstināšana ir un paliek galvas paaugstināšana — pat pie Usīra krusta un šķērskoka, pie kura reizumis redz arī ēzeli par zīmi, ka Sets un Osīriss ir viens.

Tādus vārdus galma vīriem teica Jēkaba dēls. Bet trešajā dienā pēc sapņu izskaidrošanas viņus aizveda un abiem tika paaugstināta galva — dzērienu devējam godā, maizes cepējam negodā, jo viņu pakāra kokā. Taču dzērienu devējs aizmirsa Jāzepu, tāpēc ka viņam netikās pieminēt cietumu un tādējādi ari Jāzeps vairs nebija prātā.

Otra nodaļa AICINĀŠANA. NEB-NEF-NEZEMS

Pēc šiem notikumiem Jāzeps vēl divus gadus palika cietumā, savā otrajā bedrē, lai sasniegtu īsto vecumu un kļūtu trīsdesmit gadu vecs, iekams no tās tika izvilkts lielā, nudien elpu aiztrūcinošā steigā, tāpēc ka šoreiz pats faraons bija sapņojis. Jo pēc divi gadiem faraonam bija sapnis, pareizāk, divi sapņi; tā kā būtībā abi pauda to pašu, var teikt, ka faraonam bija sapnis, — tas neko negroza un nav svarīgi; jāizceļ kaut kas cits — galvenais: šeit pieminēts «faraons», bet šis vārds — lietots personas nozīmē — vairs neizsaka to, ko izteica tad, kad maizes cepējs un dzērienu devējs nosapņoja, kas viņus sagaida. Jo «faraons» mēs sakām vienmēr, faraons ir mūžam, taču vienlaikus nāk un iet, tāpat kā mūžam ir Saule, kaut gan aust un riet; un pa tam, tas ir, drīz pēc tam, kad Jāzepa aizraugāmajiem galma vīriem tik dažādi paaugstināja galvu, faraons atkal bija gājis un nācis, — tā sacīdami, mēs liekam noprast, ko tik Jāzeps nepalaida garām, smak-dams lejas cietuma borā, kur viņu aizsniedza vien vāja notikumu atbalss, — varas maiņu, vesela laikmeta raud-pilno norietu un jaunas ēras gaviļaino lēktu, no kuras, lai arī nule pagājušais laikmets šāssaules iespēju robežās bija bijis itin laimīgs, ļaudis gaidīja pavērsienu uz laimī-bas pusi, paļāvīgi ticēdami, ka beidzot taisnība uzveiks netaisnību un «Mēness lēks pareizi» (it kā līdz šim tas nebūtu lēcis pareizi), ka turpmāk, vārdu sakot, visi dzīvos vienos priekos un brīnumos, — iemesls kā jau iemesls, lai tauta nedēļām ilgi dzertu un lēkātu uz vienas kājas, un beigtos staigāšana maisa audumā un pelnu kaisīšana uz galvas — sēras, uz kurām vedināja ne vien lieKUļota līdzjūta, bet ari neviltotas bēdas, ka vecajam laikam pienācis gals. Jo cilvēks ir ērmots radījums ...

Tikpat gadu, cik dienu Cavī-Ra pavadīja faraona galvenais dzērienu devējs un maizes ceptuvju ģenerālinten-dants, proti, četrdesmit, tronī bija sēdējis, cēlis pilis un i mpļus un krāšņojies Amuna dēls, Tutmesa un Mitanni-jas valdnieka meitas pirmdzimtais, Neb-ma-Ra-Amenho-Irps Trešais Nimmuria, līdz nomira un savienojās ar Sauli, pirms paša gala sarūgtināts izrēķinājies ar septiņdesmit diviem sazvērniekiem, kuri dzīrās ievilināt viņu šķirstā. Nu viņš tik un tā bija nokļuvis zārkā, protams, brīnum lepnā, ar zelta naglām apsistā, — nokļuvis tajā, piesūcināts ar sālsskābes šķīdumu un asfaltu, iemūžots ar kadiķu eļļu, terpentīnu, ciedru, stiraksa un mastikas sveķiem un ievīstīts autos četrsimt olekšu garumā. Septiņdesmit dienas ilga balzamēšana, tad Osīriss bija gatavs; iecelts vēršu vilktās apzeltītās ragavās, kurās atradās airu laiva, bet tajā savuties baldahīna apjumts katafalks ar lauvu ķetnu kājiņām, priekšā — kvēpinātāju un laistītāju, aiz muguras — šķietami bēdu sagrauztas svītas pavadīts, viņš tika nogādāts labiekārtotajā daudzistabu Mūžības mājoklī kalnos, kur pie ieejas kapenē notika aizgājējam veltīts dievbijīgs rituāls, proti, mirušajam ar Horam upurēta teļa kāju «atvēra muti».

Valdnieci un galminiekus vairs neiemūrēja līdzi plašajā mājoklī, lai tie tur nomirtu bada nāvē un satrūdētu kopā ar valdnieku; sen bija pagājuši laiki, kad tādu rīcību uzskatīja par nepieciešamu vai vismaz piedienīgu, šī paraža bija aizmirsta un itin visur atmesta. Kā tad tā? Kas tur slikts, un kāpēc tā nevienam vairs negāja pie sirds? Sendienu tikumus taču turēja godā un būrās jo cītīgi, augst-dzimušas mirstīgas atliekas bāztin piebāžot ar aizģelbjicm pret ļauniem gariem un tikpat cītīgi kā agrāk darbojoties ar upurteļa kāju. Bet iemūrēt līdzi galmu — nu nē, ne uz to pusi, tas vairs nebija cieņā — ne tikai nebija cieņā, nelika vairs atzīts par skaistu, lai gan kādreiz bija licies skaists; neviens ir zināt vairs nevēlējās, ka tāda paraža reiz ievērota un šķitusi skaista, un nedz tie, kas pēc šās paražas tiktu iemūrēti, nedz tie, kuri mūrētu, ne mirkli par to vairs nedomāja. Acīmredzot paraža vairs neiederējās tās dienas gaismā, vienalga, kā šo dienu sauktu — par agru vai vēlu, un tas ir gaužām dīvaini. Daudziem, iespējams, dīvaina šķitīs pati sendienu paraža kopā ar mirušo apbedīt dzīvos. Taču vēl jo dīvaināk ir tas, ka pēc vispārējas klusas, pat domās necilātas vienošanās tā vie-nudien vairs netika ņemta vērā ...

Galminieki sēdēja, noliekuši galvu uz ceļgaliem, un tauta sēroja. Bet tad visa zeme no nēģeru robežām līdz ietekām un no tuksneša līdz tuksnesim cēlās kājās, lai uzgavilētu jaunajam laikam, kurā netaisnības vairs nebūs un Mēness lēks pareizi; tā cēlās, lai jūsmīgi sveiktu pēcteci Sauli, valdzinoši neglītu puisēnu, kam, ja laika rēķini neviļ, bija tikai piecpadsmit gadu, kālab dieva atraitne un Hora māte Teje kādu bridi vēl turēs vadības grožus savās rokās, — cēlās, lai piedalītos lielajos svētkos par godu viņa uzkāpšanai tronī un kronēšanai ar Augs-ēģiples un Lejasēģiptes valdnieka kroni, svētkos, kas ar nebeidzamām ceremonijām tika svinēti tiklab Rietumu pilī, kā arī rituālu ziņā vēl jo svinīgāk pašā kronēšanas vietā Per-Montā, uz kurieni debesu strūgā «Abu zemju zvaigzne», krastu līksmi sveikti, lepnas svītas pavadībā kādu gabalu augšup pa upi devās jaunais faraons un viņa māte augstā spalvu rotā. Atgriezies pilī, viņš tika titulēts par «Stipro cīņas vērsi, abu dieviešu mīluli, dižu savas varas pilnībā Kārnākā, zelta vanagu, kurš Per-Montā pacēlis kroņus, Augšēģiptes un Lejasēģiptes valdnieku, Nefer-heperu-Ra-Vanra, kas tulkojumā nozīmē — «Daiļš savā ārienē, Viņš, kurš Vienīgs un kuram Viņš vienīgais»; Saules dēls Amcn-hotpe; dievišķais Tēbu valdnieks, pastāvībā dižais, mūžam dzīvais, mīļš debesu valdniekam Amunam-Ra, sava vārda spēkā «Svēle, kas Atonā», apvārsnī Starojošā Augstais priesteris.»

Tā pēc kronēšanas sauca jauno faraonu, un šāds titulu kopojums, kā vienprātīgi nosprieda Jāzeps un Mai-Sahme, pauda izlīgumu, kas panākts pēc garām, neatlaidīgām sarunām un sīkstas kaulēšanās starp Atuma-Ra iecietības idejai simpatizējošo galmu un varmācīgi kareivīgo Amuna tempļa varu, kurai, lai arī tā piespiedusi galmu izdarīt dažus zemus reveransus senatnes aizstāvim, tomēr nepārprotami vajadzējis piekāpties Onas un trijstūra virsotne; pavēlnieka priekšā, nespējot novērst, ka valdošais puisēns pasludina sevi par Ra-Horahta Augstāko uzlūku un savu titulu trēnā ieauž visam seniskajam pamācīgi naidīgo vārdu «Atons» .. . «Stipro cīņas vērsi», kam ar tādu nebija ne mazākās līdzības, viņa māte, dieve atraitne, sauca vienkārši par Menī. Toties tauta, kā Jāzepam gadījās dzirdēt, apveltīja puisēnu ar citu — maigāku mīli-nāmo vārdiņu. Tā nezin kāpēc dēvēja viņu par Neb-nef-iir/emu, «Saldās dvesmas pavēlnieku». Varbūt tāpēc, ka bija zināms, ka zēns jūsmo par sava dārza ziediem, kuru Miiaržā labprāt gremdē deguntiņu.

Visi šie notikumi un ar tiem saistītais prieka skurbulis ! izepam tātad gāja secen; bedrē, viņa ieslodzījuma vietā,

1 :s viss atbalsojās vienīgi tādējādi, ka Mai-Sahmes ka-ivji trīs dienas pēc kārtas piedzērās. Jāzeps nebija klāt, v iņa, tā sakot, virs zemes nebija, kad aizsākās jaunā diena n, rītdienai kļūstot par šodienu, rītdienas visaugstais bļāva par šodienas visaugstajo. Viņš zināja vienīgi, ka tas ir noticis, un, tupēdams savā bedrē, no lejas uzmanīgs vēroja augsti... Viņš zināja, ka Neb-nef-nezcma mazgadīgā laulātā māsa — atkal reiz mitanniešu princese, kuras roku tam no ķēniņa Tušratas rakstiski jau bija izlūdzies tēvs,— tikko sasniegusi tai nolemto zemi, aizgājusi uz vakariem; ar tādām aiziešanām Menī, Stiprais cīņas vērsis, jāteic, bija apradis. Viņa rados nāves gadījumu netrūka. Miruši bija visi viņa brāļi un māsas, vieni pirms viņa piedzimšanas, citi — to vidū brālis — viņa mūža dienās, un dzīva vairs bija tikai viena vēlu dzimusi māšele, taču arī to tik stipri vilka uz vakariem, ka tā reti rādījās ļaudīs. Arī pats viņš, ja spriež pēc smilšakmens un kaļķakmens tēliem, kuros viņu atveidojuši Ptaha mācekli, neizskatījās pēc tāda, kam lemts ilgs vai pat nebeidzams mūžs. Bet, tā kā bija galēji nepieciešami, lai viņš turpinātu Saules dzimumu, iekams, kas zina, arī pats aizietu, viņu vēl Neb mara-Amenhotepa valdniecības laikā saprecināja ar kādu ēģiptiešu dižcilti, kuru sauca par Nofertitī, tm tai, savai Lielajai laulātajai draudzenei un abu zemju valdniecei, viņš piešķīra starojošo pievārdu «Nefer-nefru-Aton», proti, «Daiļāks par daiļu ir Atons».

Arī šīs kāzu svinības, kurām uzgavilēja abi krasti, Jāzeps savā bedrē bija palaidis garām, taču zināt par tām zināja un jauno visaugsto no acīm neizlaida. Viņš, piemēram, padzirdēja no Mai-Sahmes, cietuma priekšnieka, kam sakarā ar savu dienesta stāvokli šis tas nāca ausīs, ka faraons, pacēlis Per-Montā kroņus, ar mātes atļauju nekavējoties devis rīkojumu steidzami pabeigt Kārnākā Ra-Horahta-Atona nama būvi, ko bija uzsācis viņa uz vakariem aizgājušais tēvs, un vispirmām kārtām uz augstās pamatnes tempļa ārējā pagalmā licis uzsliet milzīgu akmens kvadru obelisku, kurā ietvertā Saules ideja, aizgūta Onā, trijstūra virsotnē, nepārprotami vērsās pret Amunu. Tiesa, nebija jau nu gluži tā, ka Amuns it nemaz neciestu citus dievus savā tuvumā. Ap viņa dižnamu Kārnākā savi tempļi un altāri bija arī ietītajam Ptaham, stingajam Minam, vanagam Hortu un vēl vienam otram dievam; Amuns ne tikai augstsirdīgi pacieta, ka tos pielūdza tepat netālu, bet savā konservatīvismā pat atzina ēģiptisko daudzdievību par vēlamu un vajadzīgu — ar nosacījumu, protams, ka viņš, pats bagātākais dievu vidū, valdīs pār tiem visiem un tie laiku pa laikam apliecinās dievu valdniekam savu cieņu, viņam savukārt nebūt neatsakoties piemērotā brīdī ierasties pretvizītē. Bet šajā gadījumā par cieņas apliecināšanu nevarēja būt ne runas, tāpēc ka ceļamajā dižkapelā un Saules namā nekādu tēlu nebija un slējās tikai obelisks, kurš draudēja kļūt tik iocildīgi augsts, it kā vēl arvien būtu piramīdu cēlēju laiki, kad Amuns bija mazs, bet dižs savās gaismas svētnīcās valdīja Ra, un it kā Amuns sen nebūtu uzņēmis sevī Ra un nesauktos par Amunu-Ra — kā jau valsts dievs un dievu valdnieks, kuram līdzās citu dievu vidū savuties un pa savai vīzei nav liegts pastāvēt vai, turot godā bijušo, drīzāk pat jāpastāv arī Ra-Atumam — tikai bez uzstājības, neiztēlojot sevi par jaunu dievu, proti, Atonu, un bez prātnieciskas kņadas, kāda piedien vienīgi Amunam-Ra vai, pareizāk, nepiedien nevienam, tāpēc ka prātniecība vispār nav vēlama vai arī tai jāizbeidzas ar atzinumu, ka tieši Amuns daudzo Ēģiptes dievu starpā sensenim ir valdošais dievs.

Bet galmā, sekojot modei, jau faraona Nebmara dzīves laikā daudz tika spriests un prātots uz zila gaisa, un šī indeve nupat, šķiet, pletās plašumā. Jaunais faraons bija izdevis un par piemiņu obeliska celtniecībai licis iekalt akmenī dekrētu, kas liecināja par sūri grūtu prātuļošanu, cenšoties netradicionāli, pa jaunam, turklāt tik precīzi, ka zuda domas skaidrība, izteikt Saules dievības būtību. «Dzīvs ir abu gaismas mājokļu Hors,» — tāds bija šis formulējums, — «un staro gaismas mājoklī savā vārdā 5u, kas ir Atons.» Formulējums bija neskaidrs, kaut arī skāra gaismu un tiecās pēc skaidrības. Tas bija sarežģīts, lai gan par mērķi_ sprauda vienkāršojumu un vienveidojumu. Tāpat kā visi Ēģiptes dievi, Ra-Horahts savā ārējā veidolā bija trejāds: dzīvnieks, cilvēks un debesu spīdeklis. Atveidots viņš tika līdzīgs cilvēkam ar Saules disku uz vanaga galvas. Bet trejāds viņš bija arī kā spīdeklis: nakts dzemdināts, savas vīrietības zenītā, aiziedams nāvē rietumos. Dzīve, ko dzīvoja šis dievs, ietvēra dzimšanu, mirŠAnu un atkaldzemdināšanu; tā bija dzīve, kas veda nāvē.

Taču katrs, kam bija ausis, lai dzirdētu, un acis, lai lasītu ikmens zīmju rakstu, saprata, ka faraona pamācīgā vēs-iijuma skatījumā šā dieva esamība bija ne jau nākšana un 1«ma, tapšana, izzušana un atkaltapšana, ne jau nāvei lemta un tātad faliiska dzīve, ka tā vispār nebija dzīve, t.ipēc ka visam dzīvajam jāmirst, bet gan bija tīra ira, nemainīgs, kritumiem un kāpumiem nepakļauts gaismas .ivets, kura atveidā cilvēks un putns ar laiku izzudīs un paliks vienīgi spodrais, dzīvinoši starojošais Saules disks, kam vārds ir Atons.

So domu saprata vai nesaprata, taču satraukti apsprieda kā pilsētā, tā uz laukiem gan tādi, kuriem netrūka zināšanu, lai izteiktos, gan arī tādi, kam zināšanu nebija nemaz un kas tāpat vien kulstīja mēli. Mējots tika malu malās, arī Jāzepa bedrē; mēli kulstīja pat Mai-Sahmes sardzes vīri un katordznieki akmeņlauztuvēs, kolīdz atvilka elpu, un tik daudz saprata visi, ka Amunam-Ra tas ir par negantību — tāpat kā lielais obelisks, ko slēja šim deguna galā, un visi turpmākie rīkojumi, kuros saistībā ar vārda prātnieciskajiem precizējumiem faraons patiešām gāja loti tālu. Tā, piemēram, tika gvelzts, ka rajons, kurā pacēlās jaunais Saules nams, sauksies par «Dižā Atona spozmi»; klīda pat valodas, ka pati Amuna pilsēta Tēbas, tas ir, Veseta, turpmāk sauksies par «Atona spoz-mes pilsētu», un runām par visu to nebija gala. Pat mirēji Vlai-Sahmes lazaretes slietenī, saņēmuši pēdējos spēkus, pārsprieda šo jautājumu, ir nerunājot par tiem, kas sakosti sirga vienīgi ar izsitumiem vai kam tikai sāpēja acis, tā ka komandanta metode — dziedināt, iedvešot mieru, — bija nopietni apdraudēta.

Saldās dvesmas pavēlnieks, šķiet, nevarēja vien rimties un neatlaizdamies tā steidza paveikt savu, pareizāk, sava pamācīgi mīlētā dieva uzdevumu, proti, pabeigt tempļa būvi, ka lika pie šā darba visus akmeņkaļus no D/ebas, Ziloņu salas, līdz Deltas lejienei. Un tomēr šīs visaptverošās rosības nepietika, lai uzceltu Atona namu tādu, kādam jābūt īstam Mūžības mājoklim. Aiz pārliekas steigas un nepacietības faraons nolēma iztikt bez lielajiem, rūpīgi aptēšamajiem un tikai ar grūtībām pārvietojamiem akmens bluķiem, no kuriem slēja dievu kapenes, un deva rīkojumu būvēt nemainīgās gaismas templi no nelieliem akmeņiem, kas viegli pasviežami no rokas rokā, tā ka pēc tam vajadzēja milzum daudz mūra un apmetuma javas, lai nogludinātu sienas, kuras bija jārotā iegrebtiem, koši izkrāsotiem ciļņiem. Kā dzirdams, Amuns par to smējās.

NoLiekošā atskaņas tādējādi aizsniedza klāt neesošo Jēkaba dēlu ari tai ziņā, ka faraona sasteigtā celtniecība stipri noslogoja Mai-Sahmes katorgas akmeņlauztuves un Jāzepam daudz laika bija jāpavada karjeros, cilājot darbu vadītāja zizli un raugoties, lai kapļi un ķīļi ne mirkli nestāvētu dīkā, bet viņa priekšnieks nesaņemtu netīkami daiļrunīgi aizplīvurotas vēstules. Jebkurā citā ziņā Jāzepa cietumnieka dzīve Cavī-Ra cietoksnī līdzās mierīgajam komandantam bija itin ciešama — tikpat monotona kā Mai-Sahmes runas veids, taču gaidu spārnota. Jo gaidāms bija daudz kas — gan tuvāks, gan tālāks, vispirms, protams, tuvākais. Laiks pagāja viņam tā, kā tas mums jau zināmajā veidā mēdz paiet, — nav nosakāms, vai ātri, vai lēni; laiks velkas gausi — it īpaši dzīvojot gaidās, taču atskatā šķiet, ka tas pagājis ātri. Viņš palika cietumā, līdz — nepievērsdams tam, starp citu, īpašu uzmanību — kļuva trīsdesmit gadu vecs. Tad pienāca elpas aizrāvuma un spārnotā ziņneša diena, kura droši vien liktu Mai-Sahmem iztrūkties, ja viņš no pirmās dienas nebūtu noskārtis, ka Jāzepu gaida neparasts liktenis.

STEIGLIS

Šurp atbrauca strūga ar augsti izliektu lotosveida vadni, purpursārtu buru un valdošā nama zīmi uz sāniem — atlidoja viegla kā pūciņa, piecu airu pāru dzīta, — ātrlaiva, paša faraona flotilei piederīga. Iznesīga tā piestāja Cavī-Ra pieturā, un krastā izlēca vīrietis — jauns vēl, viegls arī viņš, snaigs kā strūga, kas viņu atvedusi, kalsens no vaiga, garām, dzīslotām kājām. Krūtis zem linaudekla cilāties cilājās, viņš bija aizelsies vai šķita tāds esam, tas ir, izlikās, ka cīnās pēc elpas. Jo elpas trūkumam iemesla nebija, viņš taču tika braucis, nevis skrējis, — tā bija tēlota, tīšām, aiz pienākuma izrādīta aizdusa. Tiesa, izkāpis svešais tik strauji pusskriešus, puslidu šķērsoja Cavī-Ra vārtus un pagalmus, pašķirdams sev ceļu ar aprautiem, paskaļiem iesaucieniem, ka apstulbušie sargi ne sarosīties nepaguva, un neaizturēts tūdaļ pat pavēlošā balsī prasīja pēc komandanta, — tātad tik strauji pusskriešus, puslidu aizsniedza citadeli, uz kuras pusi norādīja sargi, ka tēlotais elpas trūkums, par spīti kalsnumam, iespējams, kļuva i iltots. Jo lapiņu zelta spārniņi pie viņa sandaļu papē-

:n un cepures, protams, soli pielikt nepalīdzēja; tie bija

>i viņa steiglības ārējie simboli.

Jāzeps, aizņemts darbvedībā, sadzirdēja gluži labi, ka k i ;tā piestāj laiva, sarosās sargi, dip soļi, taču nelikās :> ir to zinis — neveltīja visam tam uzmanību pat tad, kad viņam uz to tika norādīts. Viņš turpināja pārskatīt dokumentus kopā ar kancelejas pārzini, līdz — savuties bez et-pas — atjoza algotnis ar komandanta rīkojumu mest visu pie malas, lai cik tas svarīgs, un nekavējoties ierasties ('Jādelē.

— Es jau eju, — viņš atbildēja, taču vispirms kopā ar kancelejistu izskatīja līdz galam papirusu, ko pašreiz turēja rokā, un tikai tad, dabiski, ne jau nu nesteidzīgi, bet iri bez īpašas steigas — varbūt nojauzdams, ka straujas un atraisītas kustības viņam drīzumā vairs nepiederēsies, — devās uz komandanta torni.

Degungals Mai-Sahmem bija viegli nobālis, kad Jāzeps ienāca aptiekas telpā, biezās uzacis uzrauktas augstāk nekā parasti, pilnīgās lūpas — pavērtas.

— Klāt tu esi, — viņš noteica aiztrūkušā balsī. — Tu liki mums ilgi gaidīt. Uzklausi pavēli!

Un Mai-Sahme norādīja uz spārnnesi, kurš stāvēja turpat blakus, patiesību sakot, nestāvēja, tas ir, nestāvēja mierīgi, jo vienā laidā dirbināja rokas un kājas, drebināja galvu un plecus, it kā skrietu uz vietas un censtos nepalikt, pareizāk, palikt bez elpas. Mirkļiem svešais pat pa-slējās pirkstgalos, it kā grasītos celties spārnos.

— Vai tu esi Usarsifs? — viņš klusi un aprauti jautāja, pievērsdams Jāzepam cieši satuvinātās šaudīgās acis. — Komandanta palīgs, kurš pārrauga visu, — tas pats, kuram pirms diviem gadiem bija uzdots rūpēties par zināmiem klijas namiņa iemītniekiem?

— Tas pats, — atteica Jāzeps.

, — Tad tev uz karstām pēdām jābrauc man līdzi, — bilda otrs, vēl ašāk zvidzinādams rokas un kājas. — Es esmu faraona Pirmais steiglis, viņa ziņnesis, un ieradies esmu ātrlaivā. Tev bez kavēšanās kopā ar mani jādodas ceļā, lai nogādāju tevi galmā, un jāstājas faraona priekšā!

— Man? — jautāja Jāzeps. — Kā tas iespējams! Tam es esmu par niecīgu.

— Par niecīgu vai ne — tāda nu reiz ir valdnieka daiļā griba un pavēle. Elpu neatvilcis, es nodevu pavēli tavam priekšniekam, un tev, elpu neatvelkot, jāpaklausa rīkojumam.

— Cietumā, — atbildēja Jāzeps, — tiesa kas tiesa, mani iemitināja aiz pārpratuma, mani, tā sakot, zagšus noveda šurp. Bet tagad es esmu ieslodzīts vergs un, kaut arī neredzamas, man uz rokām ir važas. Kā lai man būtu atļauts, dodoties tev līdzi, atstāt šos mūrus un vārtus un kāpt tavā žiglajā laivā?

— Tas viss nav nekas pret daiļo pavēli, — aizelsies izgrūda steiglis. — Tā visu vērš nebijušu un vienā mirklī sarauj jebkuras važas. Faraona brīnišķās gribas priekšā nekas nespēj pastāvēt, bet vari neuztraukties — nekādi nav ticams, ka tu viņa priekšā pastāvēsi, toties jo ticams, ka tevi aši vien nogadās atpakaļ tavā katorgas vietā. Tu jau nu nebūsi gudrāks par faraona grāmatu nama dižajiem rakstumācītājiein un zintniekiem, un neba tu liksi kaunā Ra-Horahta nama zvaigžņu pētniekus, pareģus un zīmju tulkus, Saules gada atklājējus!

— Tas ir dieva ziņā, vai Viņš būs vai nebūs ar mani,— atbildēja Jāzeps. — Vai faraons noredzējis sapni?

— Tavs uzdevums ir atbildēt, nevis jautāt, — atcirta steiglis, — un vai tev, ja tu to nespēsi! Tad tu kritīsi zemu — zemāk, domājams, nekā šajā cietumā vien.

— Kāpēc mani pakļauj tik bargai pārbaudei? — jautāja Jāzeps. — Un kā faraons uzzinājis par mani, ka sūta man te lejā savu daiļo pavēli?

— Tu tiki nosaukts, tevi pieminēja, un uz tevi norādīja apjukuma brīdī, — skaidroja steiglis. — Sīkākas ziņas tu saņemsi, ātrākais, ceļā. Patlaban tev, elpu neatvelkot, jādodas man līdzi, lai nekavējoties stātos faraona priekšā.

— Veseta ir tālu, — teica Jāzeps, — un tālu ir Meri-mata, valdnieka pils. Lai cik aša, ātrgaiti, tava laiva, faraonam būs ilgi jāgaida, līdz piepildīsies viņa griba un es stāšu viņa priekšā, ka tiktu pārbaudīts; mums ierodoties, viņš, iespējams, jau būs aizmirsis savu daiļo pavēli un tā viņam nemaz vairs neliksies daiļa.

— Faraons ir tuvu, — iebilda steiglis. — Spožajai pasaules Saulei labpatīk starot Onā, trijstūra virsotnē; tā ieradusies tur strūgā «Abu zemju zvaigzne». Manā laivā, kas lido kā bulta, mēs dažās stundās būsim tur. Brauksim, pietiek pļāpāts!

— Bet man vispirms jāapcērp mati un jāapvelk labākas drānas, ja jau jāstājas un jāpastāv faraona priekšā, — l< ica Jāzeps.

Cietumā viņš, proti, bija ataudzējis garus matus un tērpās gaužām pieticīgā parupja linauduma ģērbā. Taču ziņnesis atbildēja:

— To tu pagūsi ceļā, laivai lidojot kā bultai. Par visu ir gādāts. Ja tev šķiet, ka viena steidzama darba dēj otru var atlikt un, ietaupot laiku, abi nav jāveic reizē, tu nezini, ko nozīmē vienā elpas vilcienā izpildīt faraona daiļās pavēles.

Tad aicinātais griezās pie sardzes priekšnieka, atvadoties uzrunādams otru «mans draugs»:

— Tu redzi, mans draugs, — viņš sacīja, — kādas tās lietas un kas pēc trīs gadiem mani sagaida. Steigšus mani izlaiž no bedres un pēc veca parauga izvelk no akas. Šis steiglis domā, ka man būs jākrīt atpakaļ bedrē, bet es tam neticu, un, reiz es tam neticu, tas tā nebūs. Tāpēc dzīvo vesels, un paldies tev par tavu labo sirdi un mieru, kas man atviegloja šo mūža dīkstāves un drūmās neziņas posmu, par to, ka man bija ļauts būt tavam brālim gaidās. Jo tu gaidīji, ka trešo reizi parādīsies Nehbeta, bet es gaidīju likteni, kas man lemts. Ardievu — tikai, domājams, ne uz mūžu! Kāds aizmāršīgais tomēr atcerējies mani, kad viņam tas tika ierīvēts degunā. Bet es atgādāšos un neaizmirsīšu tevi, ja mana tēva dievs būs ar mani — par ko es nešaubos, lai neaizvainotu Viņu, — un arī tevi izvilkšu no šīs garlaicības bedres. Trīs jaukas ieceres, trīs vaddomas lolo tavs sposta kalps, un saucas tās «aizvešana», «paaugstināšana» un «aicināšana pie sevis». Ja dievs paaugstinās mani — un man būtu jābaidās aizvainot Viņu, šauboties, vai tas piepildīsies, — es apsolu aicināt tevi pie sevis, lai arī tu tiktu rosinošākos apstākļos, kur tavs mierīgums neizvirstu miegainumā un tavas izredzes uz trešo parādīšanos kļūtu lielākas. Vai tāda lai ir noruna starp tevi un mani?

— Esi tencināts katram gadījumam! — atbildēja Mai-Sahme, apkampdams Jāzepu, ko līdz šim ne reizi nebija atļāvies un, kā pats nojauta, arī turpmāk — tikai aiz pretēja iemesla — nekad vairs neatļausies. Vienīgi pašreiz, brīdī, kad Jāzepu aizveda, tas viņam bija ļauts.

— Vienu mirkli man šķita, ka iztrūkstos, kad atsteidzās ziņnesis, — viņš sacīja. — Bet es neiztrūkos, un sirds man sit mierīgi, — vai tad cilvēku nesagatavotu pārsteidz tas, kam viņš gatavojas? Mierīgums nav nekas cits kā gata-vlba visam, un, sagaidījis gaidīto, cilvēks neizbīstas. Saviļņojums ir kaut kas gluži cits, tas pārņem pat savaldīgo, un es esmu dziļi saviļņots, ka tu taisies pieminēt mani, nonācis savā valstībā. Lai Iiniunas pavēlnieka viedums pavada tevi! Dzīvo vesels!

Līdzko komandants bija izteicis pēdējo vārdu, stciglis, visu laiku dīšļā jies, satvēra Jāzepu aiz rokas un, tēlodams elpas trūkumu, pa Cavi-Ra ejām un pagalmiem kopā ar viņu metās lejā — uz ātriaivu, kas, tiklīdz abi tajā ielēca, šautras ātrumā trauca uz priekšu, un šajā trauksmē Jāzeps mazās pavjljonveida kajītes nojumē strūgas pakaļgalā ne vien tika apcirpts, ieziests un ietērpts labās drānās, bet arī uzzināja no spārnneša, kas nolicis Saules pilsētā Gnā un kāpēc viņu ved uz turieni: faraons patiešām noredzējis sapni, turklāt visai zīmīgu, taču ataicinātie sapņu skaidrotāji atstājuši valdnieku pilnīgā neziņā, tādējādi izraisīdami jo lielu apjukumu un paši krizdami nežēlastībā, tā ka Nefer-ein-Vese, Dzērienu galda dižais pārzinis, galu galā runājis faraona priekšā un pieminējis viņu, Jāzepu, bilzdams, ka šajā neziņā vienīgi viņš varbūt spētu līdzēt, bez tam mēģināts neesot zaudēts. Ko īsti faraons viedējis sapnī, ziņnesis atstāstīja tajā acīm redzami sagrozītajā un smieklīgajā izveidā, kādā tas no padomes zāles, kur mācītie vīri tika cietuši sakāvi, bija nācis ausīs saimei: Viņa augstība dievs vienreiz esot nosapņojis, ka septiņas govis aprij septiņas vārpas, bet otrreiz — ka septiņas vārpas aprij septiņas govis, — vārdu sakot, kaut ko pagalam aplamu, kas cilvēkam pat sapņos nevar rādīties, taču domas ievirzei cik necik noderēt varēja, un Jāzepa domas sarosījās ap iztikas, bada posta un aizgādības jēdzieniem.

PAR GAISMU UN MELNOTNI

Bet noticis un novedis pie Jāzepa aicināšanas īstenībā bija sekojošais.

Pirms gada, apritot Jāzepa cietumniecības otrajam gadam un Amenbotepam, šā vārda ceturtajam nesējam, kļūstot pilngadīgam, proti, sešpadsmit gadu vecam, bija beidzies Tejes, viņa mātes, aizbildnības laiks un vara pār abām zemēm, dabiski, nonākusi visvarenā Nebmara pēcteča rokās. Tādējādi izbeidzies bija stāvoklis, ko tauta un visi līdzdaiīgie tika skatījuši agrās rīta Saules, proti —

jaunāsr nakts izauklētās dienas gaismā, kad spulgais dēls vēl ir vairāk dēls nekā vīrs,, vēl ir piederīgs mātei un iiiit zem tās spārna, iekams pakāpjas savas vīrietības pilnbrieda zenītā. Tad Eseta, māte, atkāpjas un atsakās no va-i s, nezaudēdama, tiesa, dzemdējušās un pirmnieces, dzī-» vibas un varas devējas augsto godu, bet vīrietis augu mūžu I' ‘liek arī dēls. Viņam, savam dēlam, tā nodod varu, bet \.1 valda mātes labā, tāpat kā māte valdīja viņa labā.

Teje, dieve-māte, abu zemju pavaldone un pār raudze jau tolaik, kad laulāto draugu pārņēma Ra vecuma nenāks, tagad; noraisīja pīto Usīra zoda bārdu, ko bija valkājusi līdzīgi Hatšepsutai, faraonam ar sievietes krūtīm, un nodeva to jauneklīgajam Saules dēlam, kurš, valkādams to- īpaši svinīgos’gadījumos, ērmotibā daudz neatpalika no mātes, proti, gadījumos, kad viņa pienākums, bija parādīties atklātībā arī astainam, tas ir, mugurpusē pie gurnu apsēja piestiprināt dzīvnieka atribūtu — šakāļa oti, aiz nezināmiem, aizmirstības tumsā pagaisušiem, vēti aizseniem iemesliem vēl arvien piederīgu bargas tradīcijas nosacītajam valdnieka ornātam; tajā, kā zināja galms, jaunais faraons ietērpās nelabprāt, tāpēc ka aizvēsturiskās astes nēsāšana nelabvēlīgi atsaucās uz viņa kuņģa darbību un Viņa augstībai, apsienot to, uznāca nelabumi, vērsdami viņu pagalam bālu, pat zaļu vaigā, kam, jāteic gan. bija sakars ar lēkmēm, kuras piemeklēja viņu arī bez visas aizlaiku astes ...

Gaužām maldīgs būtu priekšstats, ka, mātei nododot valsts varu dēlam, nevienam neradās bažas, vai šo soli nederēja atlikt vai pat nespert nemaz un atstāt uz visiem laikiem jauno Sauli zem dzīvību devušās spārna. Šādas bažas māca pat dieva māti, māca arī viņas augstākos padomniekus, un pastiprināt tās centās kāds jau iepazīts varenais — bardzīgais Beknehonss, Amuna Augstais priesteris un Pirmais svētnieks. Viņš, protams, nebija tiešs kroņa kalps — Augstais priesteris un vienlaikus, teiksim, zemju pārvaldes galva un vezīrs kā savulaik vairāki viņa priekšgājēji. Jau faraons Nebmara, Amenhoteps Trešais, bija atzinis par vēlamu nošķirt laicīgo varu no garīgās un par Dienvidu un Ziemeļu vezīriem iecēlis laicīgās varas pārstāvjus. Bet kā valsts dieva mutei Beknebon-sam bija tiesības izteikt savu viedokli, un reģente uzklausīja viņu ar pienācīgo goddevību, lai gan skaidri apzinājās, ka dzird politiska sāncenša balsi. Savā laikā viņa enerģiski bija atbalstījusi laulātā drauga lēmumu nošķirt to, kas tik draudīgi apvienots, jo atzina par nepieciešamu ierobežot Kārnākās bagātās garīgās kolēģijas varu, lai nepieļautu, ka tā gūtu virsroku, un novērstu draudus, kurus atvairīt izsenis bi ja kara [nama pienākums. Tas, ka Tutmess, Menī vecaistēvs, aizmidzis sfinksas pakājē, no-viedēja apsolījuma sapni un atbrīvoja tēlu no smiltīm godādams aizvēsturiskā monstra pavēlnieku Harmahisu-Hepera-Atumu-Ra par savu tēvu, kuram viņš pateicību parādā par valdnieka kroni, nebija nekas cits — to atskārta visi un saprata ari Jāzeps — kā vien hieroglifiska minētās preteīņas alegorija, politiska pašapliecinājuma reliģisks pamatojums. Nevienam nepalika apslēpts, ka jaunā gaismas dieva Atona iedibināšanai, kas aizsākta jau Tut-mesa dēla galmā un mazdēla degsmīgi turpināta, bija īpašs mērķis: izjaukt Amuna-Ra varmācīgo savienību ar Sauli — savienību, kas tam piešķīrusi universālu raksturu, — un pazemināt tik vareno dievu par vietēja rakstura pilsētdievu, kāds tas līdz savam politiskajam šaha gājienam bijis.

Ļaudis, kuri uzskata, ka reliģija un politika ir pilnīgi atšķirīgas parādības, kam nav un nevar būt nekā kopīga, un ka viena zaudē vērtību un kļūst melīga, ja tai piejaukta otra, nesaprot, ka pasaule ir vienots veselais. Patiesībā tās tikai apmainās drānām, tāpat kā Ištara un Tam-muss pārmaiņus valkā plīvura tērpu, un, vienai runājot otras valodu, mūs uzrunā pasaules veselums. Tas runā uz mums arī citās mēlēs, piemēram, ar Ptaha darinātajiem tēliem, pasauli dailinošiem gaumes un meistarības paveikumiem, un būtu vienlīdz muļķīgi tos uzskatīt par kaut ko gluži īpašu, pasaules veselumam nepiederīgu, kam ar reliģiju un politiku nav ne mazākā sakara. Jāzeps labi zināja, ka jaunais faraons arī pats uz savu roku — bez mātes kundzes padoma un palīdzības — cītīgi, pat aizrautīgi pievērsies pasaules izrotāšanai ar tēliem, turklāt tiešā atbilstībā pūliņiem, kurus mīļuprāt uzņēmies, cenzdamies tīru un patiesu savās domās izrosīt Atonu, un šajā jomā iecerējis pārmaiņas, kam — pēc mīļotā dieva vēlmēm un būtības — vienā rāvienā jālauž iesīkstējušās tradīcijas. Tā faraonam nepārprotami bija sirdslieta, kurai viņš nodevās bez blakus nolūkiem, balstīdamies uz paša pārliecību par to, kas tēlu pasaulē ielīksminoši patiess.

Bet vai tāpēc šai pasaulei nebūtu sakara ar reliģiju un politiku? Kopš neatminamiem laikiem vai gadu miljoniem, kā teiktu Kemes bērni, tēlu pasaule pakļauta svēti

nepārkāpjamiem un, ja vēlaties, krietni novecojušiem likumiem, kuru sargs un aizstāvis bija Amuns-Ra savā kapelā.— vai šā dieva vārdā — viņa mantīgā garīdzniecība. Atraisīt vai pat saraut važas, kurās iekalti tēli, nomest tās jaunas, ielīksmojošas patiesības vārdā, ko dievs Atons atklājis faraonam, būtu smags trieciens Amunam-Ra — tādas reliģijas un politikas noteicējam, kura nesaraujami saistīta ar stingriem, par svētiem atzītiem tēlainības kanoniem. Faraona liberāli pamācīgajos spriedumos, kā atveidojama īstenība, pasaules veselums runāja daiļās gaumes valodu — vienu no daudzajām, kurās tas izsaka sevi. Jo ar pasauli tās veselumā un vienotībā — vienalga, zinot vai nezinot, — cilvēks saduras vienmēr un visur.

Kas attiecas uz Amenhotepu, iespējams, zinošu valdošo zēnu, tad pasaule tās veselumā viņam nepārprotami šķita maķenīt par lielu — tādai nastai viņa spēki bija par vāju, tā smagi nospieda viņu. Itin bieži viņš metās zaļš un pelēks vaigā, turklāt ne vien tad, kad viņam uzspieda šakāļa asti, un nokāvās ar tik stiprām galvas sāpēm, ka nespēja atdarīt acis un vairākiem lāgiem vēma. Tad viņam dienām ilgi vajadzēja gulēt tumsā — viņam, kurš vairāk par visu mīlēja gaismu un sava tēva Atona glāstīgi dzīvinošās staru rokas, zelta saiti, kas vienoja debesis un zemi! Patiešām, kā lai nerastos bažas, redzot, ka šāda sērdzība ik uz so]a liedz faraonam ne tikai piedalīties reprezentācijas rakstura pasākumos, piemēram, upurēšanas un iesvētīšanas ceremonijās, bet arī pieņemt augstas amatpersonas un uzklausīt padomnieku ziņojumus. Taču ari tas diemžēl nebija viss. Nekādi nebija nosakāms, kas, veicot valdnieka pienākumus, lēksies ar Viņa augstību galma lielmaņu un padomnieku vai pat sapulcētās tautas acu* priekšā. Itin viegli, proti, varēja gadīties, ka faraons, sažņaudzis īkšķus dūrēs un pārgriezis acis aiz puspievērtiem plakstiem, krīt nelāgā nemaņā, kura, tiesa gan, ilgi neturpinājās, toties ikreiz gaužām netīkami izjauca sākušos norisi vai apspriedi. Viņš pats izskaidroja šīs lēkmes ar negaidītu dieva, sava tēva, parādīšanos un, tuvojoties tām, drīzāk izjuta prieku nekā bailes. Jo, atgriezies īstenībā, viņš bija kļuvis bagātāks ar autentiskām pamācībām un atklāsmēm par Atona daiļo un patieso dabu.

Kas tur tātad ko brīnīties vai apšaubīt, ka tika apsvērts, vai ari pēc pilngadības sasniegšanas jaunā Saule nebūtu atstājama rītausas stāvoklī, proti, nakts spārna novēnī. Tāds lēmums tomēr netika pieņemts; par spīti Amuna iebildēm, priekšlikumu galu galā noraidīja. Тая, tiesa, likās pamatots, taču netrūka arī svarīgu pretargumentu. Nebija vēlams atklāti atzīt, ka faraons ir tik slimīgs vai slims, ka nespēj pārvaldīt valsti; tas neatbilstu no paaudzes paaudzē valdošās Saules dinastijas interesēm un tiklab valstī, kā ari pakļautajos novados varētu izraisīt, bīstamus pārpratumus. Turklāt faraona nevesehimam piemita īpašs raksturs, tā ka tas nederēja par mūža aizbildnības ieganstu, — svēts raksturs, kas drīzāk veicina]a viņa popularitāti nekā kaitēja tai un ko tātad izdevīgāk bija izmantot ne jau valdnieka netiesīguma pierādīšanai, bet cīņai pret Amunti, kurš klusībā to vien gaidīja, ka izdosies savai spalvu galvasrotai pievienot abu zemju kroņus un iedibināt pašam savu dinastiju.

Tāpēc, lūk, māte — nakts — piešķīra dēlam visu viņa dienasvidus vīrietības valdnieka varas pilnību. Vērīgām acīm, tiesa, nepalika apslēpts, ka viņš pats, Amenhoteps, šo lēmumu uzklausīja ar dalītām jūtām, proti, jutās ne vien lepns un iepriecināts, bet arī nomākts un visā visumā laikam gan labprāt būtu palicis zem mātes spārna. Vienā ziņā gaidāmā pilngadība viņu pat šausmināja: pēc tradīcijas faraons, kā jau augstākais karavadonis, savu valdniecību sāka ar sirojumu un izlaupīja kādu aziātu vai nēģeru valstiņu, lai pēc tam, uzvaras vainagots un uz robežas svinīgi sveikts, atgriezies galvaspilsētā, ne tikai ziedotu prāvu tiesu laupījuma stiprajam Amunam-Ra, tāpēc ka ar viņa — valdnieka elkoni satriecis Čalu un Kušas zemju ķēniņus, bet arī, godinot dievu, pašrocīgi nokautu pusduci iespējami augstdzimtīgu vai — ļaunākajā gadījumā — par tādiem iztēlojamu gūstekņu.

Veikt šādu procedūru «Saldās dvesmas pavēlnieks», kā pats apzinājās, neparko nespētu, un pietika kādam par to ieminēties vai iedomāt viņam pašam, lai viņš uzreiz mestos pelēkzaļš vaigā un pārvērstos sejā. Jaunajam faraonam rieba karš; tas piederējās Amunam, bet it nemaz nepiederējās «manam tēvam Atonam», kurš vienā no svēli nelāgajām dēla nemaņas reizēm nepārprotami bija darījis tam zināmu, ka ir «miera valdnieks». Menī nespētu nedz kararatos traukt cīņā, nedz sirot, nedz apveltīt Amunu ar salaupīto, nedz dievam par slavu nokaut augstdzimušus vai par augstdzimušiem iztēlotus gūstekņus. Viņš nedz spēja, nedz arī vēlējās darīt visu to kaut vai nosacīti un šķietami un aizliedza atainot sevi uz tempļu un pilonu sienām augstā aizjūgā raidām bultas pārbiedētu icnaid-

nieku jūklī, ar vienu roku turot sagrābtu aiz čupra veselu ķīpu nedraugu, bet otrā vēzējot smagnēju kaujas vāli. Tas viss viņam — proti, viņa dievam, tātad arī viņam — šķita neciešami un pilnīgi neiedomājami. Galms un valsts v-arneši acīmredzot saprata gluži labi, ka laupīšanas karagājiena sakarā ar valdnieka uzkāpšanu tronī nekādā gadījumā nebūs, — un, aizbildinoties ar ticamu ieganstu, to galu galā varēja arī nerīkot. Varēja, piemēram, pavēstīt, ka apkārtējā zemes apļa tautas ari bez karagājiena padevībā liec muguru faraona priekšā un nodevas saņemtas ar uzviju un tik savlaicīgi, ka jebkurš sirojums būtu lieks,, bet faraons, nācis pie varas, vēlas iemantot slavu tieši tādējādi, ka neko tamlīdzīgu nedara. Un tā tad arī notika.

Mem atviegloti nopūtās, tomēr viņa izjūtas, sākoties mūža pusdienas posmam, bija un palika dalītas. Viņš noprata, ka, kļuvis par patvaldnieku, saskaras ar pasaules veselumu visā tā apjomā un valodu un izlokšņu daudzveidībā, pēc tam kad viņam ilgstoši bijis ļauts raudzīties uz to tikai no viena noteikta, pašam īpaši tuva, proti, reliģijas viedokļa. Nebūdams aizņemts ar pasaulīgām lietām, \ iņš sava dārza puķu un svešzemju koku vidū netraucēts bija varējis sapņot par paša mīlas pilno dievu, izrosīt to garā un apdomāt, kā labāk izsakāma un iztēlojama tā būtība. Tas uzlika lielu atbildību un bija ļoti nogurdinoši, taču patika viņam, un viņš mīļuprāt pacieta galvas sāpes, ko šī piepūle radīja. Turpretī tagad bija jāapdomā un jādara lādas lietas, no kurām pavisam nevēlami un neciešami sāpēja galva. Rīta agrumā, kad galvā un visā augumā vēl jautās miega gurdums, ieradās Dienvidu vezīrs, garš virs ar ķīļbārdiņu un dubultu zelta kaipli ap kaklu, Ra-mess vārdā, sveica viņu, noskaitīdams negrozāmu, bezgala samākslotu, izplūdušu uzrunu — tādus kā pātarus, un pēc tam, bruņojies ar apbrīnojami kaligrāfiskiem rakstu rituļiem, vairākas stundas viņu vārdzināja, ziņodams par kārtējiem pārvaldes darījumiem: tiesas spriedumiem, nodokļu ievākumiem, jaunu kanālu rakšanas plāniem, pamat likšanām, būvkoku piegādēm, akmeņlauztuvju un raktuvju iekārtošanu tuksnesī un tā tālāk, un tā joprojām, — pie reizes darīdams ari zināmu, kāda visos šajos jautājumos ir faraona daiļā griba, un paceltām rokām apbrīnodams šo gribu. Tā bija faraona daiļā griba — apsekot to vai citu ceļa posmu tuksnesī, lai norādītu akām un apmetnēm piemērotas vietas, kuras jau noteikuši citi, kam šādos jautājumos vairāk saprašanas. Tā bija valdnieka apbrīnas cienīgā daiļā griba — aicināt sava vaiga priekšā un nostrostēt Kabas pilsētas galvu par to, ka tas nekārtīgi un pat nepilnā apmērā piegādā sava amata nodevas valsts mantnīcām Tēbās — zeltu, sudrabu, liellopus un lin-audeklus. Viņa cildenā griba bija arī jau parīt doties ceļā uz nožēlojamo Nūbiju, lai tur svinīgi liktu pamatakmeni kādam dievnamam vai atklātu templi, kurš parasti tika veltīts Amunam-Ra un, viņaprāt, tātad it nemaz nebija to pūliņu un galvas sāpju vērts, ko sagādāja ceļojuma neērtības.

Lielu dienas daļu aizņēma obligātā piedalīšanās tempļa rituālos, smagnējais valsts dieva ceremoniāls, kas ļoti nogurdināja faraonu. Arēji tā bija viņa daiļā griba, turpretī iekšēji tā tāda vis nebija, tāpēc ka liedza domāt par Atomi un uzspieda tautiski bardzīgā Amuna kalpa Beknehonsa sabiedrību, kuru Menī necieta ne acu galā. Veltīgi viņš centās piešķirt galvaspilsētai «Atona spozmes pilsētas» vārdu; tautā vārds nekļuva populārs, garīdzniecība neļāva tam ieviesties, un Veseta kā bija, tā palika Novet-Amuna — godinot dižo dievu, kurš ar savu valdošo dēlu elkoni satriecis svešzemes un padarījis Ēģipti bagātu. Jau toreiz faraonam klusībā radās doma pārcelt valdnieka rezidenci no Tēbām uz citu vietu, kur viņam nedurtos acīs Amuna-Ra attēli, kas galvaspilsētā malu malās rotāja sienas, pi-lonus un obeliskus. Tiesa, vēl viņš nebija iecerējis jaunas, pašam savas, vienvienīgi Atonam veltītas pilsētas dibināšanu un taisījās tikai pārvietot galmu uz Onu trijstūra virsotnē, pilsētu, kur jutās nesalīdzināmi labāk. Onas Saules tempļa apkaimē viņam piederēja mājīga pils, tiesa, ne tik spoža kā Merimata Tēbu rietumkrastā, taču ar visām tām ērtībām, kādas viņa pārsmalcinātībai bija nepieciešamas; galma hronistiem itin bieži gadījās atzīmēt, ka Labais dievs kuģī vai karietē devies lejup uz Onu. Tā, tiesa gan, bija Ziemeļu vezīra rezidence, kurš pārzināja izpildu un tiesas varu visos nomos no Siutas līdz ietekām un savuties pasteidzās sasāpināt viņam galvu. Toties no vīraka kvēpināšanas Amunam — turklāt Beknehonsa uzraudzībā — Menī tur bija atpestīts un pēc sirds patikas varēja apspriesties ar Atuma-Ra-Horahta nama mācītajiem plikgalvjiem par šā lieliskā dieva, sava tēva, dabu un satversmi, kas, par spīti lielajam vecumam, vēl arvien bija tik jauneklīgi versmīga, ka spēja pārsteidzoši mainīties, pilnveidoties un attīstīties, jo sirmā dieva vaigā, pateicoties cilvēka domas darbībai, ja atļauts tā izteikties, arvien skaidrāk un skaidrāk iezīmējās jauna, neizsakāmi skaista dieva — proti, brīnišķā, visai pasaulei vēlīgi spīdošā Atona vaibsti.

Ak, ja varētu pilnīgi nodoties viņam, būt vienīgi viņa dēls, radību piepalīgs, pavēstītājs un apliecinātājs, nevis vēl arī Ēģiptes valdnieks un to faraonu pēcnācējs, kuri tālu uz priekšu pārcēluši robežakmeņus un padarījuši Kcmi par pasaules dižvalsti! Viņiem un viņu paveikumam jāpateicas par visu, pēc viņiem un viņu veikuma jācenšas vadīties; un te nu radās aizdomas, ka Beknehonss, Amuna cīnītājs, kurš allaž uzsvēra šo apstākli, tieši tāpēc likās tik nīstams, ka šai ziņā tam bija taisnība. Izsakoties tiešāk, tādas aizdomas radās pašam jaunajam faraonam; tā bija viņa slēptā sirdsapziņa, kas tā sprieda. Viņš apjauta, ka nodibināt dižvalsti un palīdzēt vispasaules dievam piedzimt ir ne tjkai divas dažādas lietas, bet ka otrie pūliņi, iespējams, vispār nav savienojami ar valdnieka pienākumu aizstāvēt mantotu veikumu. Un arī galvas sāpēm. kas spieda turēt acis ciet, kad Dienvidu un Ziemeļu vezīii klāstīja valstslietas, bija kāds sakars ar tām pašām aizdomām vai, ja ne gluži ar tām, tad vismaz ar nojausmu, ka tās, proti, galvas sāpes, pirmām kārtām rada ne jau sagurums un garlaicība, bet gan neskaidrā, taču satraucošā atziņa, ka atdevīga nodošanās mīļotajai Atona teoloģijai nav savienojama ar Ēģiptes valdnieka pienākumiem. Vārdu sakot, tās bija sirdsapziņas pretrunu izraisītas galvas sāpes, un cēloņa atskārtums tās vis nedarīja vieglākas, bet gan pastiprināja un vēl smeldzīgākas vērta ilgas pēc mūža rīta paglābtības zem mātišķās nakts spārna.

Bez šaubām, valdot mātei, ne vien viņam, bet arī valstij klātos labāk. Jo laicīgai valstij un tās plauksmei vienmēr nāk par labu, ja valda māte, lai ari aizlaicīgais labāk attīstās dēla domās. Tāda klusībā bija Amenhotepa pārliecība, un šo pārliecību viņam laikam gan iedvesa pats Ēģiptes gars, pati Melnās zemes pieķērība Isīdai. Domās viņš nošķīra pasaules vielisko, laicīgo, dabisko labklājību no nevieliski garīgās plauksmes — tiesa, juzdams neskaidras bažas, ka tās abas ne tikai nav savienojamas, bet pašos pamatos izslēdz viena otru un tieši tāpēc tik stipras galvas sāpes rada atbildība par abām reizē — valdnieka un priestera loma vienlaikus. Par vieliski dabisko labklājību un plauksmi atbildība jāuzņemas un jāgādā valdniekam vai — vēl jo labāk — valdniecei mātei, Lie lajai govij, lai priesteris — dēls, nebūdams atbildīgs par melnotnes valstību, netraucēts koptu gara druvu un nodotos Saules apcerei. Atbildība par vielisko pasauli nomāca jauno faraonu. Pēc viņa priekšstata, karaļvalsts bija Ēģiptes melnās aramzemes josla starp diviem tuksnešiem — melna un dzīvinoša valgmes apaugļota. Bet viņš jūsmoja par tīro gaismu, par augstas zelta .Saules jau nekli, taču jūsmojot viņa sirdsapziņa nebija tīra. Ik rīti? Dienvidu vezīrs, kam par visu tika ziņots — pat par Suņi zvaigznes agro lēktu, zīmi, ka sākas pali, — ik rītu šis Ramess informēja viņu par ūdens līmeni upē, par applū-duma, auglības, ražas izredzēm, un Menī, lai arī uzmanīgi, pat redzīgi uzklausīja vezlru, sprieda, ka būtu labāk, ja augstmanis šajos jautājumos, tāpat kā agrāk, grieztos pie mātes, pie pavēlnieces Isīdas, kurai tie bija tuvāki un kuras pārraudzībā tie labāk tiktu kārtoti. Un tomēr ari viņam, tāpat kā visai zemei, bija bezgala svarīgi, Fai melnajā auglības jomā valdītu svētība, viss būtu kārtībā un neatgadītos neveiksmes vai neraža, — ja kaut kas tāds notiktu, vainu uzveltu viņam. Ne jau bez iemesla tauta turēja sev valdnieku, kurš — kā jau dieva dēls — tai solīja zināmu drošību, ka svēti vitālās norises, ko neviens cits ietekmēt nespēja, netiks kavētas. Kļūmes vai neveiksmes melnotnes jomā neizbēgami liktu tautai vilties viņā, būtnē, kuras esamībai vien no visa tā jāpasargā, un grautu viņa valdnieka autoritāti, kas viņam nepieciešama, lai palīdzētu izcīnīt uzvaru daiļajai mācībai par Atonu un tā debesu gaismas iedabu.

Tās bija gatavās sprukas. Lejas melnotni viņš necieta; viņš mīlēja vienīgi augstes gaismu. Bet, kolīdz barotājas melnzemes jomā kaut kas aizķertos un neietu gludi, viņa gaismas skolotāja autoritāte būtu pagalam. Tāpēc, raugi, tik divatnas bija jaunā faraona izjūtas, kad mātišķā nakts vairs neņēma viņu zem sava spārna un viņa pārziņā nodeva valsti.

FARAONA SAPŅI

Tā faraons aiz neatvairāmas vēlēšanās izrauties no Amuna ietekmes loka un apspriesties ar Saules nama plikgalvjiem par Harmahisu-Hepera-Atumu-Ra jeb Atonu atkal reiz bija devies uz pamācīgo Onu. Uzmetuši kūkumu,

pielūgsmlgi siekalodamies, galma hronisti bija aprakstījuši, kā Viņa augstība, izteicis šo dai|o vēlmi, kopā ar Nofertitī, abu zemju valdnieci Nefernefruatonu, kuras klēpis bija auglīgs un kura aplika viņam roku, sēdās lielajā elektrona karietē un spožs trauca ceļā, citās karietēs sekojot Tejei, valdošā dieva mātei, Nezemmūtai, valdnieces māsai, Eaketatonai, paša valdnieka māsai, kā ar! daudziem kambarkungiem un sievu nama dāmām ar strausa spalvu vēdekļiem aiz muguras. Daži ceļa posmi tika veikti strūgā «Abu zemju zvaigzne», un hronisti atzīmēja, ka faraons, sēdēdams zem baldahīna, nobaudījis ceptu balodi, ari valdniecei sniedzis kauliņu, kuru tā paskrubinājusi, un pašrocīgi ielicis tai mutē cukurotu augli, ko vispirms iemērcis vīnā.

Onā Amenhoteps bija apmeties savā pilī tempļa tuvumā un, noguris no ceļojuma, pirmo nakti gulējis ciešā miegā. Nākamā diena bija sākusies ar maizes, alus, vīna un putnu upurēšanu un vīraka kvēpināšanu Ra-Horah-tam; pēc tam valdnieks bija uzklausījis Ziemeļu vezīra garo ziņojumu un tad, nelikdamies zinis par galvas sāpēm, ko radīja ziņojums, visu atlikušo dienu veltījis kārotajām pārrunām ar dieva kalpiem. Galvenā sarunas tēma, kas tieši tolaik stipri nodarbināja Amenhotepu, bija putns bennu, dēvēts arī par «Uguns dzietu», jo pastāvēja uzskats, ka mātes tam nav un tas, īsti sakot, pats ir savs tēvs, tāpēc ka miršana tam neesot šķirama no dzimšanas un, sadedzinājis sevi mirru ligzdā, tas no pelniem atdzimstot par jaunu bennu. Kā liecināja daži rakstumācltāji, tāda parādība esot vērojama reizi piecsimt gados, un notikuma vieta esot Onas Saules templis, uz kurieni minētais putns, pēc ārienes pa pusei gārnis, pa pusei ērglis ar zeltaini purpursārtām spalvām, šādā sakarā atlidojot no Austrumiem — Arābijas vai Indijas. Citi turpretī teicās zinām, ka putns atnesot līdzi no mirrēm izveidotu olu — tik lielu, cik vien lielu spējot pacelt, — bet olā esot noglabājis mirušo tēvu, tātad būtībā sevi, un šo olu novietojot uz Saules altāra. Abi viedokļi, iespējams, neizslēdza viens otru: pasaulē daudz kas pastāv blakus un visai dažādas parādības var būt vienlīdz patiesas, atšķirīgi pauzdamas vienu un to pašu patiesību. Faraons, pirmkārt, vēlējās uzzināt vai vismaz apspriest, cik tālu pavirzījušie^ uz priekšu piecsimtgade starp Uguns dzieta dzimšanu un olas atnešanu, tas ir, kad īsti putns atlidojis pēdējo reizi un kad tas atkal gaidāms, vārdu sakot, kāds pašreiz Fēniksa gada moments. Vairums priesteru sliecās domāt, ka pagājusi aptuveni puse minētā starplaika, jo, ja Bennu gads tikko būtu sācies, vēl būtu saglabājušās atmiņas par putna pēdējo parādīšanos, taču tās esot pagaisušas. Ja turpretī tuvu būtu perioda beigas vai atsākums, varētu cerēt, ka drīzā nākotnē vai pat pavisam drīz Laika putns atgriezīsies. Neviens tomēr neticot, ka tas notiks viņa mūžā, un tā nu pats no sevis rodoties slēdziens par atrašanos perioda vidū. Viens otrs, jāteic, pat gāja tālāk, izteikdams pieņēmumu, ka vidus pozīcija palikšot nemainīga un tur jau esot tas noslēpums, ka laika posmi no fēniksa pēdējās atgriešanās līdz nākamajai ierašanās reizei ir vienādi un veido veselā divas vienlīdzīgas daļas. Taču ne jau šis jautājums faraonam bija galvenais, kas neatliekami jāatrisina. Galvenā problēma, kuras dēļ viņš bija ieradies un kuru tad arī apsprieda pusi dienas ar plikgalvjiem, bija pieņēmums, ka ugunsputna mirru ola, putnam noglabājot tajā tēva ķermeni, nekļūst smagāka. Jo, reiz bennu ola esot tik liela un smaga, cik vien lielu un smagu tas spējot pacelt, un reiz putns paceļot olu arī tad, kad noglabājis tajā tēvu, varot nešaubīties, ka tēva ķermenis nepadara olu smagāku.

Pēc jaunā faraona domām, tas bija ielīksmojošs, apbrīnas cienīgs un pasaulnozīmīgs fakts, kurš pelnījis, ka to rūpīgi iztirzā. Ja, pievienojot vienam ķermenim otru, pirmais nekļūst smagāks, atliek secināt, ka pastāv nevieliski ķermeņi, izsakoties citādi un precīzāk, neķermeniskas realitātes, tikpat imateriālas kā saules gaisma, vai — vēl citiem vārdiem, vēl precīzāk — garīgums, un šī substance ir ēteriski iedzīvināta bennu-tēvā, kuru uzņem sevī mirru ola, tādējādi visai satraucošā un nozīmīgā kārtā mainīdama savu olas iedabu. Ola neapstrīdami ir specifiski sievišķs darinājums, vienīgi mātītes dēj olas, un nav nekā mātišķi sievišķāka par Lielo olu, no kuras reiz izšķīlusies pasaule. Turpretī bennu, saulesputns, būdams bez mātes un pats savs tēvs, pats rada savu olu — vīrišķu, tēvišķu antipasaules olu — un kā paternitātes, gara un gaismas vielisko juma pierādījumu novieto to uz Saules dievības alabastra upurgalda.

Faraons nebija vien varējis beigt šo apstākli iztirzāt un apspriest tā nozīmi Atona dabas izpētē ar Ra tempļa Saules kalendāra lietprašiem. Viņš turpināja pārrunu līdz vēlai nakts stundai, līdz galējam spēku izsīkumam, jūsmīgi spriedelēja par brīnumainu bezvieliskumu un tēvības garu un ari tad vēl nespēja rimties, kad dieva kalpi pavisam sagura un spīdīgās galvas tiem noslīga uz krūtīm, un neatlaida tos, it kā baidītos palikt viens. Galu galā tomēr atvadījies no priesteriem, kuri, vai krizdami uz deguna, grīļodamies aizgāja, viņš devās uz savu guļamistabu; tur spulgas gaismā jau sen gaidīja ģērbējs, vecīgs vergs, kurš, kopš mazotnes nolikts viņam par kalpu, sauca savu pavēlnieku par Menī, lai gan jebkurā citā ziņā neskopojās ar formāliem godbijības apliecinājumiem. Tas aši un izveicīgi palīdzēja valdniekam sagatavoties dusai un, vispirms nometies uz vaiga, aizgāja, lai pārgulētu durvju priekšā. Bet faraons, atlaidies spilvenos savā uz paaugstinājuma novietotajā, daiļamatnieku darinātajā gultā, kurai galvgaļu rotāja filigrānas ziloņkaula inkrustācijas — šakāļu, mežāžu un Besa figūriņas, — pārguris gandrīz topašubrīd iegrima cietā miegā — tiesa, ne uz ilgu laiku. Jo, nogulējis pāris stundu dziļā nemaņā, viņš sāka sapņot un redzēja savādu, biedējošu, savā spilgtumā tik absurdu sapni, kādi viņam bija rādījušies vienīgi bērna dienu drudža murgos, sāpot kaklam. Taču rādījās viņam ne jau bezsvara bennu-tēvs vai nevielisks saulstars, bet kaut kas pavisam cits.

Sapnī viņš stāvēja Hapī — maizes devēja krastā nomaļā vietā; tur visapkārt pletās dūksnains līdums. Galvā viņam bija sarkanais Lejasēģiptes valdnieka cepurveida kronis, viņš bija aplicis zoda bārdu, un pie gurnu apsēja karājās šakāļa aste. Viņš stāvēja pavisam viens, smagu sirdi un rokā turēja līko zizli. Pēkšņi netālu nošļakstēja ūdens un septiņkārt pašķīrās dzīle: septiņas govis izkāpa krastā — pa tauru mātīšu paradumam tās laikam bija gulējušas upē —, izkāpa rindā cita aiz citas — vienas, bez taura; buļļa nebija, bija tikai govis, brīnum labas govis, viena balta, viena melna, viena ar gaišāku muguru, vēl viena palsa, ar baltu pavēderi, dažas arī raibas, plankumotas — nudien skaistas, gludas, treknas govis pierietušiem tesmeņiem, skropstu aizēnotām Hathoras acīm un augsti izliektiem lirveida ragiem — un sāka rāmi ganīties grīslājā. Faraons nekur visā zemē tādas nebija redzējis, tik skaistas tās bija; tīrais prieks bija aplūkot govju apaļās, spīdīgās muguras, un Menī, vērojot tās, sirds sāka silt, taču neiesila un palika smaga un grūta, bet jau nākamajā mirklī aiz bīlēm un šermām vai aizkrita. Jo ar tām septiņām rinda vēl nebeidzās. Atkal un atkal no ūdens iznira govis, nāca un nāca cita aiz citas: vēl septiņas izkāpa krastā, arī vienas, bez buļļa — un kuram gan bullim tādas būtu pa prātam? Faraons nodrebēja, ieraudzījis šīs govis, — tās bija pašas neglītākās, pašas kārnākās, pašas badainākās, kādas viņš jebkad redzējis: āda krunkaina, ribas izspiedušās, tukšie tesmeņi ļengani nokarājās kā ādas maisi, bet pupi bija tievi kā diegi; atbaidošs, pārlieku jau nomācošs izskats bija šīm sprāgoņām; tās, liktos, tik tikko turējās uz kājām, taču negaidīti parādīja tik bezkaunīgu, tik slepkavīgu uzmākas dabu, ka, redzot., cik tās nomērējušas, pat noticēt bija grūti, lai gan, no otras puses, tas pilnībā atbilda šādai ārienei, jo tieši tādus briesmu darbus pastrādā badā. Faraons redz: nomērējušais ganāmpulks uzklūp brangajam, pretekles aplec glītules, kā dažkārt dara govis, tēlodamas bulli, un sprāgoņas rītin aprij brangules, ka ne kauliņa nepaliek pāri, bet pašas ir tikpat izmūrējušas kā iepriekš, un nav manāms, ka maltīte tām būtu gājusi labumā.

Te sapnis aprāvās, un faraons iztrūcies, viss vienos sviedros pamodās. Viņš paslējās sēdus, sirdij smagi dauzoties, un, pārlaidis skatienu maigi apgaismotajai guļamistabai, saprata, ka redzējis sapni, taču tik spilgtu, tik satraucošu, ka, neatpalikdams uzmācībā no badīgajām govīm, tas viņam vēl arvien lika šausmās sastingt. Nespēdams aizmigt viņš piecēlās no gultas, uzvilka balto vilnas naktssvurku un, staigādams šurpu turpu, apdomāja uzmācīgo un, tiesa, bezjēdzīgo, tomēr gandrīz vai taustāmi dzīvo sapni. Labprāt viņš pamodinātu gultzini vergu, lai izstāstītu tam, ko sapņojis, pareizāk sakot, pārbaudītu, vai redzētais vispār ir ietērpjams vārdos. Bet smalkjūtība liedza viņam traucēt veco vīru, kuram pats līdz vēlai naktij licis gaidīt, un, apsēdies blakus gultai atzveltnes krēslā ar govs nagu formas kājiņām un ciešāk ievīstījies mēnessblāvajā naktssvārkā, viņš no jauna nemanot aizsnaudās, atslīdzis zviļņa stūrī, atbalstījis kājas pret zemu soliņu.

Bet, tikko iemidzis, viņš atkal redzēja sapni, tur nelīdzēja nekas: viņš atkal vai vēl vienmēr stāvēja upes krastā, apsējies asti, kroni galvā, bet turpat uzarts melnoja tīrums. Un viņš redz: auglīgā zeme sadrūmst, viegli sacilst, un no tās izstīdz stiebrs, uz kura aizrodas septiņas vārpas — izaug cita pēc citas visas uz viena stiebra brangas un skaistas, zeltainas, nolīkušas aiz graudu smaguma. Un jau līksmi iesilst faraonam sirds, bet sasilt nepagūst, jo stiebram rodas vēl septiņas vārpas — uzrodas cita pēc citas nožēlojamas,' tukšas, plānas un nedzīvas, austriņa kaltētas, melnplaukas un rūsas maitātas, un, kolīdz zem brangajām parādās pluskatainās, brangās izzūd, iestrigst plānajās, tā ka rodas iespaids, ka nožēlojamās vārpas aprij skaistās, tāpat kā pirmīt panīkušās govis aprija spīdīgās, un arī plānās vārpas, notiesājušas pilnās, brangākas netop. To faraons redz taustāmi dzīvi pats ar āvām acīm, bet, uztrūcies sēdeklī, saprot, ka atkal sapņojis.

Redzēts vēl viens smieklīgi ērmots, klusa neprāta pārpilns sapnis, tiesa, tāds, kurš brīdinādams un pamācīdams tik neatlaidīgi satraucis un saviļņojis dvēseli, ka faraons līdz pašam rītam, kas, par laimi, jau bija tuvu, vairs nespēja un ari nevēlējās aizmigt un visu laiku, te atl ozdamies gultā, te apsēzdamies krēslā, lauzīja galvu par abiem neizskaidrojami skaidrajiem viena stiebra sapņiem, jau tagad cieši apņēmies nekādā gadījumā nenoklusēt, nepaturēt pie sevis redzēto, bet gan veltīt tam īpašu uzmanību un celt trauksmi. Kronis, zizlis un aste liecināja, ka neapšaubāmi redzēti valdnieka cienīgi, ārkārtīgi spilgti, raiž-pilni un valstiski nozīmīgi sapņi, tos noteikti jākar pie lielā zvana un jādara viss iespējamais, lai gūtu skaidrību un līdz galam izprastu viedētā acīm redzami draudīgo jogu. Menī gluži vai apskaitās, ka nosapņojis tādus sapņus, un ienīda tos jo stiprāk, jo ilgāk par tiem lauzīja galvu. Valdnieki necieš tamlīdzīgus sapņus, lai gan, no otras puses, tādi rādās vienīgi viņiem. Nebija pieļaujams, ka, valdot viņam, Nefer-heperu-Ra-Vanra-Amenhotepam, sazin kādas tur nejaucenes aprij tik skaistas, treknas govis un nīkulīgas, rūsas maitātas vārpas notiesā zeltaini pilnas; nedrīkst notikt nekas tāds, kas īstenības norišu jomā atbilstu šīm atbaidošajām ainām. Vainu par to uzveltu viņam, viņa autoritāte būtu iedragāta, ausis un sirdis ļaudīm kļūtu kurlas pret Atona pasludinājumu, un Amuns būtu vīrā. Gaismai draudēja briesmas no. melnot-nes puses, bezvielas garīgumu apdraudēja vieliskais — par to varēja nešaubīties. Faraona satraukums augtin auga; tas pārvērtās dusmās, un dusmas atkal un atkal pamudināja viņu nospriest, ka šis briesmas jāizdibina un izdibinātas jāatvaira.

Pirmais, kam faraons izstāstīja savus sapņus, ciktāl tie izstāstāmi, bija vecais kalps, kurš, pavadījis nakti aiz durvīm, no rīta apģērba viņu, sakārtoja viņam matus un aplika pieres apsēju. Večuks, uzklausījis stāstījumu, tikai nogrozīja galvu, piebilzdams — lūk, pie kā novedot vēla došanās pie miera. Turklāt Labais dievs pirms tam pārāk iekaisis, nebeidzami «punktierēdams», — kā viņš paglupi neliterāri izteicās. Viņa uztverē raižpilnie sapņi, redzams, bija sava veida sods par to, ka Menī tik ilgi licis vecajam kalpam nomodā gaidīt. — Ak tu dumiķīti! — īgni nosmie-damies, attrauca faraons un, vieglītēm papliķējis vergam pieri, devās pie valdnieces, taču tā, grūtnieces nelabumu mocīta, nekāda uzmanīgā klausītāja nebija. Iegājis pie Te-jes, viņš sastapa dievi-māti pie tualetes galdiņa, kambar-jumpravu aprosītu. Izstāstījis arī viņai savus sapņus, faraons pārliecinājās, ka darīt to kļūst arvien grūtāk, nevis vieglāk, turklāt arī šeit neguva nedz īstu mierinājumu, nedz atbalstu ... Teje allaž izturējās mazdrusku zobgalīgi, ja dēls viņai klāstīja savas valdnieka rūpes, — ka tieši par tādām arī šoreiz ir runa, viņš nešaubījās ne mirkli, pateica to arī uzreiz, vēl nesācis stāstīt, un mātes sejā tūdaļ pavīdēja ierastā vīpsna. Lai gan faraona Neb-mara atraitne, pienācīgi pārlikusi, kas pašai darāms, labprātīgi bija atteikusies no pavaldonības un nodevusi Menī visu tā dienasvidus valdnieka varas pilnību, viņa nespēja apslēpt, ka jūt it kā greizsirdību uz dēla valdniecību, bet dēlam, kuram piemita mokošā īpašība nomanīt otra izjūtas, savukārt nepalika apslēpts rūgtums, ko viņš izraisa mātē tieši tāpēc, ka cenšas šo rūgtumu mazināt, bērnišķi lūgdams viņai palīdzību un padomu. «Ko tava augstība griežas pie manis, malā nogājušās?» tādās reizēs mēdza atbildēt Teje. «Esi faraons, reiz tu tas esi, un stāvi pats uz savām kājām, nevis uz manām. Pratini savus padotos, Dienvidu un Ziemeļu vezīrus, ja gudrs netiec, — lai tie tev pavēsta tavu gribu, ja tu to nezini, bet netincini mani, vecu sievu, kas savu laiku nokalpojusi.»

Apmēram tāpat māte arī šoreiz izturējās pret dēla sapņiem.

— Es esmu pārāk atradusi no varas un atbildības, mans draugs, — viņa smaidīdama teica, — lai spriestu, vai tu pamatoti piešķir tik lielu nozīmi šiem viediem. «Tumsa paslēpjas, ja gaismas papilnam,» teikts rakstos. Neliedz paslēpties arī mātei. Neliedz man slēpt savu viedokli, vai šie sapņi ir tevis un tava stāvokļa cienīgi. Aprija? Notiesāja cita citu? Vienas govis — otras? Tukšās vārpas — pilnās? Tās nav nekādas regas, tāpēc ka nav redzamas un iztēlojamas — nedz nomodā, nedz, manuprāt, arī sapnī. Droši vien tava augstība nosapņoja kaut ko pavisam citu, ko tu esi paguvis aizmirst un tagad aizstāj ar pretīgām neiedomājamas rijības ainām.

Veltīgi Menī apzvērēja, ka ar sapņa acīm skaidri redzējis tieši tādas, nevis citādas ainas un šajā skaidrībā jautusies dziļa jēga, kura prasīties prasoties pēc skaidrojuma. Veltīgi viņš ieminējās mātei par savām dziļajām bažām, ka «mācība», tas ir, Atons, smagi cietīs, ja sapņi netraucēti izskaidros paši sevi, citiem vārdiem, piepildīsies un vērtīsies tiešamībā, ko tie pravietojuma ietērpā sludinājuši Menī pārliecinājās lieku reizi, ka būtībā viņa dievs mātei ir vienaldzīgs un tā atbalsta viņu vienīgi aiz prāta apsvērumiem, proti, politiskiem un dinamiskiem motīviem. Māte nekad nevērsās pret maigajām jutām un reliģiozo jūsmu, ko viņš veltīja Atonam; taču šodien viņš nomanīja atkal, kā jau sen bija nomanījis, kā savā jūtīgumā diemžēl nomanīja itin visu, ka darīts tas tika aiz salta aprēķina un ka māte izmanto viņa sirdi kā sieviete, kas raugās uz dzīvi no valsts, nevis — līdzīgi viņam — reliģijas interešu viedokļa. Tas aizskāra un sāpināja Menī. Viņš aizgāja, saņēmis ieteikumu rīta audiences laikā griezties pie Ptahemheba, Ziemeļu vezīra, ja uzskata, ka viedējums par govīm un vārpām tiešām ir valstiski nozīmīgs. Sapņu tulku, starp citu, šeit netrūkstot.

Pēc mācītiem sapņu skaidrotājiem viņš jau bija aizsūtījis un nepacietīgi gaidīja tos. Bet vispirms bija jāpieņem Lielais ierēdnis, kurš ieradās sniegt ziņojumu par «Sarkanā nama» — Lejasēģiptes valsts mantnīcas darbību, taču tika pārtraukts, tikko pabeidza himnisko sveikumu, lai vispirms uzklausītu aiz satraukuma drebošā balsī stomīgi atstāstītus sapņus, bet pēc tam, paklausot uzaicinājumam, atbildētu uz diviem jautājumiem: pirmkārt, vai vezīrs, tāpat kā viņa pavēlnieks, uzskata šos viedus par valstiski svarīgiem un, otrkārt — apstiprinošas atbildes gadījumā, — kādā ziņā un sakarā atzīst tos par tādiem. Augstmanis nebija zinājis, ko lai saka, vai, pareizāk, visai daiļrunīgi un gari, un plaši bija apliecinājis, ka nezina, ko lai saka, jo no sapņiem neko nejēdz, un tad no jauna mēģinājis pievērsties mantnīcas darbībai. Bet Amenhoteps vēlreiz bija viņu pārtraucis, acīmredzot negribēdams vai nespēdams nedz runāt par kaut ko citu, nedz uzklausīt citas valodas, un sācis skaidrot, cik pārliecinoši spilgti vai spilgti pārliecinoši viņam šķituši sapņi, līdz tika pieteikti mācītie vīri un zīlnieki.

Naktī noviedētā pārņemtais, pat apsēstais valdnieks pārvērta sevišķi svinīgā ceremonijā pieņemšanu, kurai pēc būtības bija lemtas tik neveiksmīgas beigas. Ne tikai Ptahemhebain vajadzēja palikt un piedalīties audiencē, — faraons izrīkoja, ka sapņu skaidrošanā jā būt klāt visiem galma amatvīriem, kas kopā ar viņu ieradušies Onā. Sanāca gandrīz ducis augstu stāvošu personu: Lielais nam* zinis, Valdnieka tērpu pārzinis, Galvenais pils veļas mazgātājs un balinātājs, par Valdnieka sandaļu nesēju titulēts augstmanis — visai ietekmīgs galminieks, Valdošā dieva parūku glabātājs, viņš arī abu «brīnumus darošo», tas ir, kroņu, un Viņa augstības dārglietu slepenpadom-nieks, Faraona galvenais zirgkopis, jaunieceltais Galvenais maizes cepējs un «Menfes valdonis» Amenemopets, Augstākais faraona dzērienu galda rakstvežu pārraugs Nefer-em-Vese, kādu laiku saukts par Bin-em-Vesi, un vairāki Vēdekļa nesēji pie valdnieka labās rokas. Paklausot rīkojumam, sapulcējušies Padomes un Prašināšanas zālē, augstmaņi nostājās divās vienādi lielās grupās abpus faraona daiļajam tronim, novietotam uz pakāpiena zem baldahīna, ko balstīja četri slaidi, lentēm rotāti pīlāri. Troņa priekšā atveda zīlniekus un sapņu speciālistus, skaitā sešus; visi seši vairāk vai mazāk cieši bija saistīti ar Apvārsnī mītošā templi, daži bija piedalījušies vakardienas apspriedē par fēniksu. Tādi ļaudis kā viņi vairs nemetās troņa priekšā uz vēdera, lai pēc sendienu paražas skūpstītu zemi pie valdnieka kājām. Tronis, tiesa, bija tas pats vecais — piramīdu celtnieku un vēl senāku laiku kastes veida sēdeklis ar spilveniem zemā atbalsta priekšā; vienīgi kokgriezumu pavairāk nekā pirmotnē. Bet, lai gan tronis biia kļuvis greznāks un faraons — varenāks, neviens vairs neskūpstīja zemi abu priekšā, ar to bija cauri. Tas netika darīts, tāpat kā galmu vairs neapbedīja dzīvu kopā ar mirušo valdnieku — tas neatbilda labajam tonim. Magi tikai pacēla rokas pielūgsmē un diezgan juceklīgi cits caur citu nomurmulēja garu bijīga apsveikuma formulu, kurā apliecināja valdniekam, ka izskatā tas esot līdzīgs Ra, savam tēvam, un savā dailē apspīdot abas valstis. Jo viņa gaišības starojums iesniedzoties pat pazemē un it nekas nepaliekot apslēpts nedz viņa visredzīgajām acīm, nedz miljonam viņa visdzirdīgo ausu — viņš redzot un dzirdot visu, un ik vārds no viņa mutes atbilstot tam, ko teic Hors savā apvārsnī, jo viņa mēle esot pasaules svari, bet lūpas — nemaldīgākas par nekļūdīgo Tota svaru mēlīti. Viņš esot Ra visos savos locekļos, — atsauktie ju-coklīgf, cits skaļāk, cils klusāk berbelēja, — Hepra savā patiesajā veidolā, sava tēva, Lejasēģiptes Onas Ataria, dzīva līdzība — «o, Nefcr-heperu-Ra-Vanra, tu, dailes pavēlniek, kura dvaša mums dota!».

Dažs beidza ātrāk, dažs vēlāk. Tad viņi pieklusa im gaidīja, ko sacīs valdnieks. Amenhoteps pateicās viņiem, papriekš paskaidroja, kādēļ viņus ataicinājis» un tad visiem sapulcētajiem — personām divdesmit, daļēji augstma-s m, daļēji zinību vīriem — sāka stāstīt savus ačgārnos sepņus — nu jau ceturto reizi. Tas bija mokoši grūti — stāstīdams viņš sarka un stomījās. Darīt tos zināmus atklātībai viņu. bija pamudinājusi uzmācīgā nojauta, ka no sarmotais ir drarretrgi nozīmīgs. Tagad' viņš nožēloja savu rīcība, klusībā atzīdams, ka tas, kas viņam bija šķitis un ;ds dzijumos vēl arvien šķita dziļi nozīmīgs, ietērpts ārdos, izklausās muļķīgi. Patiešām, kā lai tas būtu iespējams, ka tik skaistas un spēcīgas govis ļāva sevi aprīt tik vārgām un panīkušām? Un kā un ar ko gan vienas vārpas lai aprītu otras? Bet tieši tas viņam bija rādījies sapnī — tas un nekas cits! Naktī sapņi bija likušies dzīvi, dabiski n izteiksmīgi; dienā atstāstīti, tie atgādināja slikti preparētas mūmijas ar savergušām sejām; tādi sapņi nevienam godu nedarītu. Viņš kaunējās un ar pūlēm pabeidza savu stāstu. Tad atbildes gaidās bikli uzlūkoja mācītos sapņu tulkus.

Viņi dziļdomīgi bija mājuši, taču pamazām cits pēc cita sāka izbrīnīti grozīt galvu. Tie esot neparasti, visdrīzāk gluži nedzirdēti sapņi, — viņi lika pateikt savam vecākajam; izskaidrot tos esot grūti. Nē, viņi neatsakoties tos iztulkot, tādu sapņu neesot, ko viņi nemācētu izskaidrot. Tomēr viņiem jaizlūdzoties apdomas laiks un atļauja nošķirties, lai apspriestos. Jāliekot arī atnest rokasgrāmatas. Neviens cilvēks, lai cik zinošs, nevarot paturēt prātā visu sapņu daudzveidību. Būt zinošam, viņi atļaujoties paskaidrot, nenozīmējot glabāt galvā it visas zināšanas — tām tur vietas nepietiktu; tas nozīmējot, ka cilvēka rīcībā jābūt visām grāmatām, kurās zināšanas ierakstītas. Un tādas viņiem esot.

Amenhoteps atļāva viņiem aiziet, lai apspriestos. Galmam tika dota pavēle būt gatavībā. Veselas divas stundas — kamēr magi apspriedās — valdnieks pavadīja lielā uzbudinājumā. Tad sanāksme atsāka darbu.

«Miljoniem gadu lai dzīvo faraons, mīlēdams Maātu, Patiesības pavēlnieci, kura neierauga melus, un pats ir viņas mīlēts!» Dieve atbalstot viņus, ekspertus, ieradušos, lai pavēstītu faraonam, patiesības aizstāvim, savu lēmumu un skaidrojumu. Pirmām kārtām: tās septiņas skaistās govis esot septiņas princeses, kuras citu pēc cilas dzemdēšot Nefernefruatona — Nofertitī, zemju valdniece. Bet tas, ka ribainās govis aprijušas treknās, liecinot, ka visas septiņas meitas nomiršot vēl faraona dzīves laikā. Faraonam gluži vienkārši esot lemts tik garš mūžs, ka viņš pār-dzīvošot visus savus bērnus, lai cik veci tie kļūtu.

Amenhoteps uzlūkoja viņus, muti iepletis. Ko šie melšot, viņš jautāja aizkritušā balsī. Magi atbildēja — viņiem esot bijis ļauts izskaidrot pirmo sapni... Bet šādam skaidrojumam, faraons attrauca vēl arvien aizkritušā balsī, ar viņa sapni neesot ne mazākā sakara, tas vispār esot viens vienīgs pārpratums. Viņš neesot šiem jautājis, vai valdniece dzemdēšot viņam dēlu vai meitu — kur nu vēl vairākas meitas. Viņš esot jautājis, ko izsaka glītās un neglītās govis . .. Meitas, atteica magi, esot skaidrojums. Nevarot taču gaidīt, ka, tulkojot sapni par govīm, runa būs par govīm. Skaidrojumā govis esot valdnieka meitas.

Faraonam mute vairs nebija ieplesta; viņš, gluži otrādi, saknieba lūpas un pavēra tās vienīgi tādēļ, lai palūgtu izskaidrot otru sapni.

Tūlīt, viņi teica. Septiņas pilnās vārpas esot septiņas ziedošas pilsētas, ko uzcelšot faraons, bet septiņas plānās, pluskatainās — šo pilsētu drupas. Kā labi zināms, viņi pasteidzās piebilst, visas pilsētas ar laiku pārvēršoties drupās. Faraons, raugi, esot tik nezūdīgs, ka redzēs pats savām acīm, kā sagrūst viņa celtās pilsētas.

Te Menī pacietība bija galā. Viņš nebija izgulējies, atkal un atkal gaismā celt sapņu mūmijas bija bijis mokoši, un tās divas stundas, gaidot mācīto vīru spriedumu, bija novārdzinājušas viņu pavisam. Dziļi pārliecināts, ka abi skaidrojumi ir blēņas un it nemaz neatsedz viedētā patieso jēgu, viņš ļāva vaļu dusmām. Viņš gan pajautāja vēl, vai tas, ko teikuši gudrie, atrodams viņu grāmatās. Bet, kad zīlnieki atbildēja, ka, atvedinādami pamatotus slēdzienus, vadījušies tiklab pēc rakstiem, kā arī pašu atjautas un iztēles spējām, faraons pielēca no sēdekļa — tik nedzirdēti pārkāpdams audienču etiķeti, ka galma kungi ierāva galvu plecos un ar roku aizklāja muti, — un, rīdams asaras, nosauca pārbiedētos magus par neprašām un neziņiem.

— Nost! — viņš kliedza, gandrīz vai šņukstēdams — Slavas zelta vietā, ar kuru mana augstība, izdzirdusi no jūsu mutes patiesību, bagātīgi jūs apveltītu, saņemiet faraona nežēlastību! Jūsu skaidrojumi ir meli un māņi, faraons to zina, tāpēc ka pats redzēja sapni, un, ja faraonam nav zināms, kā tas saprotams, viņš tomēr atšķir pareizu skaidrojumu no nekam nederīga. Nost no manām acīm!

Divi sardzes virsnieki izvadīja nobālušos zinību vīrus. Taču Menī, tā arī neapsēdies, pavēstīja galmam, ka neveiksme nepiespiedīs viņu atmest sapņiem ar roku. Kungi diemžēl bijuši apkaunojošas nespējas liecinieki, bet — pie valdnieka sceptera! — rīt pat viņš ataicinās citus sapņu tulkus, šoreiz no Džehutī, deviņkārt dižā rakstveža Tota — Hmūnas pavēlnieka nama. Baltā paviāna priesteri, domājams, atradīšot cienījami ticamāku izskaidrojumu sapnim, par kuru kāda iekšēja balss viņam sakot, ka tas katrā ziņā jāizprot.

Jaunā aptauja notika nākamajā dienā tādos pašos apstākļos. Tā beidzās vēl nožēlojamāk nekā vakarējā. Iekšēji tikpat sasprindzis, tāpat pinoties mēlei, faraons atkal bija rādījis atklātībā savu sapņu mūmijas, un arī šoreiz mācītie vīri klausīdamies bija mājuši un grozījuši galvu. Nevis divas — veselas trīs garas stundas valdniekam un galmam bija vajadzējis gaidīt, kā beigsies slepenā apspriede, ko noturēt izlūdzās atļauju arī Tota dēli, un visbeidzot izrādījās, ka šie speciālisti pat nav vienojušies savā starpā un par sapņiem ir dažādos ieskatos. Katram sapnim, darīja zināmu viņu vecākais, iespējami divi skaidrojumi, kas, tiesa gan, esot vienīgie vērā ņemamie; nekādi citi neesot iedomājami. Pēc vienas teorijas, septiņas treknās govis esot septiņi valdošā nama sēklas faraoni, septiņas liesās turpretī — septiņu posta zemju ķēniņi, kas pret viņiem sacelšoties. Taču tas notikšot tālā nākotnē. Pēc otras — skaistās govis, iespējams, esot septiņas valdnieces, kuras vai nu pats faraons, vai kāds tālīns viņa pēcnācējs uzņems savā sievu namā un kuras (uz to norādot tikpat daudzās izsmērējušās govis) nelaimīgā kārtā cita pēc citas nomiršot.

Bet vārpas?

Septiņas zeltainās vārpas, pēc vienu pārliecības, esot septiņi Ēģiptes varoņi, kas reiz kritīšot no septiņu naidīgu un, kā liecinot sameklējušās vārpas, daudz nespēcīgāku karotāju rokas. Otri turpretī nepiekāpīgi apgalvojot, ka

septiņas pilnās un septiņas tukšās vārpas pielīdzināmas četrpadsmit bērniem, ko faraonam dzemdēšot minētās svešzemju princeses. Bet bērni ķildošoties savā starpā, un septiņi nespēcīgākie, viltībā tomēr būdami pārāki, nomaitāšot septiņus spēcīgākos »,.

Šoreiz Amenhoteps pat nepielēca no sava sēdekļa audienču zālē. Sagumis viņš palika sēžam, paslēpis seju rokās, un galma kungi pa labi un kreisi no baldahīna, piešķiebuši galvu uz valdnieka pusi, ausījās, cenzdamies saklausīt, ko viņš murmina. «Dulburi, pēdējie dulburi!» viņš izdvesa vairākiem lāgiem un tad pamāja Ziemeļu vezī-ram, kurš stāvēja vistuvāk tronim, aicinādams to pieliekties, lai uzklausītu čukstus izteikto pavēli. Izpildīdams valdnieka rīkojumu, Ptahemhebs skaļi pavēstīja ekspertiem: faraons vēloties zināt, vai šiem neesot kauna.

Viņi esot darījuši, ko varējuši, atbildēja priesteri.

Tad vezīram vajadzēja vēlreiz pieliekties, un šoreiz, kā izrādījās, viņam bija uzdots darīt zināmu magiem, ka tiem jāatstāj zāle. Pagalam apjukuši, saskatīdamies, it kā jautātu cits citam, vai kādam no viņiem kaut kas tāds jebkad atgadījies, zinību vīri aizgāja. Palikušais galms mulss un baiļu mākts klusēja, jo faraons vēl arvien sēdēja sa-gubis, acis ar plaukstu piesedzis. Kad Amenhoteps beidzot nolaida roku un izslējās, viņa sejā atspoguļojās bēdas un zods viņam trīcēja. Viņš labprāt pažēlotu tos, valdnieks teica galminiekiem, un negribētu nevienu skumdināt un sāpināt, taču nevarot noklusēt patiesību, ka abu zemju kungs un pavēlnieks ir dziļi nelaimīgs. Viņa sapņiem nepārprotami bijis valstiski svarīgs raksturs, un izskaidrot tos esot dzīvības un nāves jautājums. Taču sniegtie skaidrojumi neesot nekam derīgi; tie it nemaz neatbilstot viņa sapņiem un ar tiem nesaderoties, kā savstarpēji jāsaderas sapnim un sapņa skaidrojumam. Pēc neveiksmes, ko cietuši tik vērienīgi mēģinājumi rast atbildi, viņš šauboties, vai izdosies gūt īsti atbilstošu skaidrojumu, kurš uzreiz būtu atzīstams par nekļūdīgu. Tas nozīmējot, ka jāatstāj pašu sapņu ziņā, kā tie izskaidros sevi un, neuzdūrušies pretsoļiem, piepildīsies, — iespējams, par postu zemēm un ticībai. Valsts esot briesmās, bet viņš, faraons, kam tas kļuvis zināms, atstāts uz troņa viens — bez padoma un atbalsta.

Tikai mirkli vēl ilga mulsā klusēšana. Tad, brīdi svārstījies, no pārējiem nošķīrās Nefer-em-Vese, galvenais dzērienu devējs, un izlūdzās atļauju runāt faraona priekšā.

«Šodien man jāpiemin mans grēks,» ar šādiem vārdiem, kā vēsta raksti, viņš iesāka savu runu; izteikums nav pagaisis, tas sadzirdams vēl arvien. Bet, runājot tā, galvenajam vīnlējim nebija padomā grēks, kurā viņš nebija vainojams, jo cietumā viņš bija nokļuvis nepelnīti un nebija līdzdalīgs iecerē, pēc kuras savecējušais Ra bija jāsadzeļ Esetas odzei. Padomā viņam bija cits grēks — proti, tas, ka, apsolījis kādu pieminēt, nebija turējis vārdu, tāpēc ka aizmirsis solījumu. Tagad viņš atcerējās šo cil vēku un pieminēja to baldahīna priekšā. Viņš atgādināja faraonam (tam notikušais bija puslīdz pagaisis no atmiņas) minēto «ennui» — tā viņš izteicās, iepīdams mīkstinošu aizguvumu, — tas ir, «sarūgtinājumu», ko viņš, dzērienu devējs, piedzīvojis pirms diviem gadiem, vēl faraona Nebmara valdīšanas laikā nokļūdams Cavī-Ra, cietoksnī upes vidū, kopā ar otru, kā vārdu labāk neminēt, — ar kādu dievam nīstamo, kam dvēsele nomaitāta līdz ar miesu. Tur viņiem par kalpu bijis gados jauns aziāts, ha-bīrs, sardzes priekšnieka palīgs, saukts ērmotā vārdā, proti, par Osarsifu, Austrumu ganāmpulku pavēlnieka un dieva drauga dēls, kuru tam dzemdējusi kāda piemīlīgā, par ko tad arī itin nepārprotami liecinājusi jaunekļa āriene. Šis puisis esot pats apdāvinātākais sapņu tulks, kādu viņam, «Teicamajam Tēbās», jebkad gadījies sastapt. Jo viņi — viņa vainīgais ieslodzījuma biedrs un viņš, nevainīgais, — abi reizē sapņojuši un redzējuši katrs savu visai sarežģītu, zīmīgu sapni un nav tikuši gudri, kā tas pareizi jāizprot. Tad šis Usarsifs, kurš pirms tam ne reizi nav lielījies ar savām spējām, no laba prāta un bez pūlēm izskaidrojis viņu sapņus un pasacījis maizes cepējam, ka tas tiks pakārts, bet viņam, Nefer-em-Vesem, atklājis, ka, pateicoties savam skaidri saskatāmajam nevainīgumam, iemantošot žēlastību un tikšot iecelts agrākajā amatā. Uz mata tā arī noticis, un šodien viņš, Nefers, pieminot savu grēku — ka jau agrāk nav pievērsis valdnieka uzmanību šim neatklātajam talantam un nav norādījis uz to ar pirkstu. Viņš izsakot nešaubīgu pārliecību: ja vien kāds spējot izskaidrot faraona valstiski svarīgos sapņus, tas esot šis, domājams, vēl arvien Cavī-Ra nīkstošais jauneklis.

Sarosīšanās valdnieka draugu vidū, rosīgs uzbudinājums arī faraona vaibstos un pozā. Vēl pāris jautājumu un atbilžu, steigšus pārmītu vārdu valdnieka un resnā vīnlēja starpā, un jau tika dota daiļā pavēlē, ka Pirmajam steiglim, spārnotajam ziņnesim, nekavējoties jādodas ātrlaivā uz Cavī-Ra un iespējami drīz jāatgādā Onā un faraona vaiga priekšā svešzemes zīlnieks.

Trešā nodaļa KRĒTIEŠU LAPENE IEVEŠANA

Jāzepam ierodoties acu miegšanas pilsētā, tūkstošgadīgajā Onā, atkal klāt bija sējas un dieva apbedīšanas laiks — tāpat kā dienās, kad viņš otrreiz nokļuva bedrē, kur pavadīja trīs lielas dienas gluži ciešamos apstākļos, nesatraucamā sardzes virsnieka Mai-Sahmes dienestā. Viss bija tā, kā tam jābūt: pagājuši tieši trīs gadi, viņš atkal nonācis tai pašā aprites punktā, un Ēģiptes bērni tikko nosvinējuši augsnes uzirdināšanas un staba — dievišķā mugurkaula uzsliešanas svētkus, svinējuši tos veselu nedēļu — no divdesmit otrās līdz pēdējai hoiaka mēneša dienai.

Jāzeps priecājās, no jauna ieraudzījis zelta Onu, kurā sen — pirms trim un vēl septiņiem gadiem, iedami savu ceļu, taču vezdami viņu, — iegriezās ismaēlieši un kurā viņš kopā ar tiem uzklausīja Saules priesteru mācības par daiļo figūru — trijstūri un Ra-Horahta, plašā apvāršņa pavēlnieka, lēnīgo dabu. Cauri trijstūrveidā izvietotajai pamācīgajai pilsētai ar daudzajām saulē mirdzošajām smailēm iedams blakus steiglim, viņš atkal devās uz tās virsotni, vareno obelisku trijstūra gala un malu krustpunktā — akmens stabu, kura četrskaldņu zelta kapuce, zibsnīdama augstu pāri namu jumtiem, sveica viņus jau iztālēm.

Jēkaba dēlam, tik ilgi neredzējušam neko citu kā cietuma sienas, nebija vaļas pamielot acis un papriecāties par rosīgās pilsētas ainām — jau ārēji vien to liedza ceļvedis, spārnotais steiglis, kurš centās nezaudēt no minūti un ne mirkli neļāva atvilkt elpu, turklāt arī iekšēji, izjūtu ziņā Jāzeps nebija noskaņots dīki vērties apkārt. Jo galā bija vēl kāda aprite un vēl kaut kam bija lemts atkārtoties: viņam, Jāzepam, atkal bija jāstājas visaugstākā priekšā. Reiz tas bija bijis Petepra, kura priekšā

paveicās runāt palmu dārzā, — pats augstākais šaurākā aplocē, un turēties bija vajadzējis godam. Tagad tas bija faraons, pats augstākais šeit, Lejzemē, kura priekšā būs jārunā, un šoreiz jāsakopo visi spēki. Bet godam jāturas tāpēc, ka jāpalīdz tam kungam īstenot dižas ieceres, nevis aiz lempības jāizjauc tās, — tā būtu pēdējā ģeķība un nākotnes noniecināšana ticības trūkuma dēļ. Tikai nenoticot līdz galam, ka dievs iecerējis viņu varen paaugsti nāt, varēja rīkoties neizveicīgi un nesaskatīt radušos izdevību; tāpēc Jāzeps satraukts apsvēra, kas viņu gaida, un pilsētas kņadai un steigai uzmanību nepievērsa, taču gaidās paļāvību nezaudēja un bailes nejuta, jo ne mirkli nešaubījās par paša ticību, jebkuras svētas izmaņas pamatu, — ticību tam, ka dievs, mīlēdams viņu, lēmis viņam līksmu un dižu lomu.

Mēs, ne mazāk satraukti, dodamies abiem līdzi, kaut labi zinām, kas notika tālāk, un nepārmetam viņam šo paļāvību — mēs, gluži otrādi, nenoturam viņu par citādu, kāds viņš bija un kādu jau sen viņu pazīstam. Sastopami izredzētie, kas, aiz pazemības apšaubīdami un noniecinādami savas spējas, nekādi nav pārliecināmi par savu izre-dzētību un, neticēdami savām acīm, sašutuši nikni noraida šādu varbūtību, jā gan, pat jūtas tā kā aizvainoti savā neticībā, redzēdami, ka galu galā tomēr top paaugstināti. Eet sastopami arī tādi, kam izredzētība liekas pati par sevi saprotama, — apzināti dievu mīluļi, kas it nemaz nejūtas pārsteigti, lai kādus paaugstinājumus un panākumus tiem lemtu liktenis. Lai kura Veida izredzētajiem mēs dotu priekšroku — neticīgi piemeklētajiem vai pašpārliecinātajiem —, Jāzeps piederēja pie otrajiem, un atliek vien nopriecāties, ka viņš nepiederēja pie trešajiem, kādus arī gadās sastapt, proti, pie liekuļiem dieva un cilvēku priekšā, kuri pat paši savā priekšā tēlo necienīgos un kuru mutē vārdiņā «žēlastība» tomēr vairāk iecildības nekā it visā pašpārliecināto svētības paļāvībā ...

Pils, faraona pastāvīgā apmešanās vieta Onā, atradās Saules tempļa austrumpusē, sfinksu un sikomoru gatves galā, — šo procesiju ceļu izmantoja valdošais dievs, kad devās kvēpināt vīraku savam Tēvam. Dzīvības nams bija viegli, rotaļīgi celts, it kā pēc burvju mājiena radies — bez neviena akmens, kas piederīgi vienīgi Mūžības mājokļiem, — tikai no koka un ķieģeļiem sliets, kā jau visi dzīvo nami, taču, protams, tik pievilcīgi greznīgs, kādu vien iztēloties spējusi Kemes augsti attīstītā, izsmalcinātā kultūra, un tāds tas pacēlās dārzu vidū aiz žilbinoši balta apgāju mūra, kura augstā dvara priekšā viegls vējiņš plivināja košas vimpeju lentes zeltītos karogkātos.

Dienas vidus bija pāri, pusdienu laiks jau garām. Lai gan ātrlaiva bija braukusi cauru nakti, pagāja arī priekšpusdiena, iekams tā sasniedza Onu. Laukumā pils vārtu priekšā gūzmējās tauta, aumakām atplūdusi no pilsētas, lai nosistu laiku, gaidot, vai neatgadīsies kaut kas ievērības cienīgs, bet ceļu tai aizšķērsoja neskaitāmi sardzes vīri, vārtnieki un kučieri, kas, kulstīdami mēli, stāvēja pie aizjūgiem, zirgiem tikmēr trašājoties, kārpot zemi, sprauslājot un reizumis skaļi iezviedzoties; turpat rosījās arī dažnedažādi suselnieki un ēdmaņas iznēsātāji, piedāvādami krāsainus saldumus, taukos ceptus raušus, piemiņas skarabejus un sprīdi garas valdnieka un valdnieces statuetes. Steiglis un viņa vedamais tikai ar grūtībām lauza sev ceļu. — Pavēle! Pavēle! Uz pieņemšanu, mūs gaida! — brīdi pa brīdim sauca spārnotais, cenzdamies iedvest ļaudīm bijību, izrādot profesionālu elpas trūkumu, kuru upes ceļā, tiesa, bija atmetis. Uzsaucis to pašu kalpiem, kas iekšējā pagalmā izskrēja pretī, tā ka tie, uzraukuši uzacis, pierima, steiglis pavadīja Jāzepu līdz parādes trepēm, no kuru augšējā pakāpiena, dirnēdams pie ieejas uz augsta uzbēruma celtajā izpriecu pilī, kāds amatvīrs, tāds kā zemāka ranga ceremonijmeistars, pārlaida atnācējiem gurdi garlaikotu skatienu. Viņš atvedis no Cavī-Ra zīlnieku, — augšā stāvošajam aizelsies pavēstīja ziņnesis, — kādu gaišreģi, kuru pavēlēts lielā steigā atgādāt šurp; šos vārdus izdzirdis, galminieks nopētīja atvesto no galvas līdz kājām, uzmezdams tam tikpat gurdi garlaikotu mirkli, it kā pēc šāda ziņojuma vēl būtu viņa varā — ielaist vai neielaist, — un tad piekrītoši pamāja — atkal ar tādu sejas izteiksmi, it kā pats to izlemtu un varētu ari aizraidīt otru. Steiglis vēl aši pamācīja Jāzepu, lai tas, stājies faraona vaiga priekšā, cīnās pēc elpas, tādējādi rādīdams daiļo iespaidu, ka visu ceļu skrietin skrējis, taču Jāzeps šos vārdus neuztvēra nopietni. Pateicies garkājim par pavadību un vedumu, Jāzeps uzkāpa pie amatvīra, kurš, atņemdams sveicienu, tikai nogrozīja galvu, taču lika viņam sekot.

Atstājuši aiz muguras košiem sienas gleznojumiem rotāto, četru lentēm apvītu greznuma pīlāru balstīto lieveni, viņi nonāca fontāna zālē, kur tāpat pretī viznīja apaļas pulēta cēlkoka kolonnas, bet postenī stāvēja bruņoti sargi un priekšā un abās pusēs vērās platas balstu arkas. Nenogriezdamies ne pa labi, ne pa kreisi, galminieks ar Jāzepu devās cauri starptelpai ar trīs blakus durvīm dziļās ielo-dzēs un atdarīja vidējās. Viņi iegāja visai plašā zālē ar savām divpadsmit kolonnām un debesziliem griestiem, apgleznotiem ar lidojošiem putniem. Zāles vidū bija vaļējs sarkanzeltots namiņš, tāds kā belveders ar galdu, ap kuru novietoti raibiem spilveniem apkrauti zviļņi. Sānau-tos tērpti kalpotāji slacināja un mēza grīdu, nesa projām augļu šķīvjus, pildīja kvēpināmos traukus un spulgas uz trijkājiem, kas bija izvietoti pamīšus ar platosainām alabastra vāzēm, kārtoja zelta biķerus dzērienu galdiņa plauktos un uzbužināja spilvenus. Nepārprotami faraons šeit ieturējis maltīti un tagad devies atpūsties — varbūt dārzā, varbūt pils dibentelpās. Jāzepam tas viss nebūt nelikās tik neparasts un neredzēts, kā, iespējams, nodomāja vedējs, laiku pa laikam iesānis uzmezdams viņam pētošu skatienu.

— Vai tu pratīsi iznesties? — tas pavaicāja, kad abi, nogriezušies pa labi, no zāles nonāca atrijā, kur ziedēja puķes un klonā bija iemūrēti četri baseini.

— Puslīdz, ja rastos vajadzība, — smaidīdams atbildēja Jāzeps.

— Tā, liekas, ir radusies, — teica pavadonis. — Vismaz sveicināt dievu tu tātad mācēsi?

— Es priecātos, ja nemācētu, — attrauca Jāzeps. — Apgūt šo māku tavā vadībā, domājams, būtu bauda.

Amatvīrs, nopietni uzklausījis atbildi, pēkšņi iesmējās, kas likās gluži neticami, taču smaidā izplūdusī seja, tiesa gan, tūdaļ atguva bardzīgu izteiksmi.

— Tu, man rādās, esi jokmīlis un mēlgalis, — viņš teica, — tāds kā šķelmīgs gramslis, kura stiķi smīdina ļaudis. Tā tava zīlēšana un sapņu tulkošana laikam arī būs viena vienīga māneklība un velna dzīšana?

— Kas nu es par zīlnieku vai sapņu tulku! — atmeta Jāzeps. — Tas nav nedz manā ziņā, nedz ir no manis atkarīgs un gadās pats Ho sevis. Līdz šim es to īpaši galvā neņēmu. Tiesa, kopš faraons steidzami izsaucis mani, es par šo spēju esmu augstākās domās.

— Tas laikam teikts man par pamācīšanu? — pajautāja galminieks. — Faraons ir jauns un i<'žēlīgs. Ja kādam atspīd Saule, tas vēl nenozīmē, ka viņš nav blēdis.

— Tā ne tikai atspīd, tā liek arī spīdēt, — iedams atbildēja Jāzeps, — un spīdam mēs dažādi. Lai dievs dod, ka tu, tās apspīdēts, pats sev patiktu!

Amatvīrs iesānis paskatījās uz Jāzepu, turklāt ne vienu reizi vien. Pastarpām viņš raudzījās taisni, bet tad, it kā būtu aizmirsis kaut ko pavērot un vēlētos aši pārliecināties, vai vērojums bijis pareizs, atkal pagrieza galvu uz vedamā pusi, līdz tas galu galā bija spiests atsaukties viņa skatienam ar vieglu smaidu un galvas pamājienu, kas šķietami pauda: «Jā, jā, tā nu tas ir, nebrīnies, tu neesi maldījies!» Strauji, it ka iztrūkdamies galminieks aizvērsās un atkal lūkojās taisni.

No puķotā atrija viņi nokļuva gaitenī, kur gaisma krita no augšas; vienu gaiteņa sienu klāja ražas novākšanas un upura nešanas ainu gleznojumi, otrā pusē aiz pilastru ailēm pavērās dažādas telpas — arī Padomes un Prašinā-šanas zāle ar troņa baldahīnu, un pavadonis, garām ejot, pastāstīja Jāzepam par tās izmantojumu. Galminieks bija kļuvis runīgāks. Viņš pat atklāja Jāzepam, kur tas sastaps faraonu.

— Pēc lenča Viņa augstība devās uz krētiešu oranžēriju, — viņš teica, — krētiešu tāpēc, ka to izdaiļojis kāds šīs jūras salas mākslinieks. Viņa augstības norādījumus pašreiz uzklausa galma tēlnieki Beks un Auta. Lielā māte ari ir tur. Priekštelpā es nodošu tevi dežurējošam kambarkungam, un tas pieteiks tevi valdniekam.

— Labi, darīsim tā, — piekrita Jāzeps, bet nekādu slēptu blakusdomu sacītais nepauda.

Taču galminieks, soļodams līdzās, lieku reizi nogrozīja galvu un pēkšņi palaida aizturētu smieklu; nespēdams vairs ne rimties, viņš ķiķināja tik nevaldāmi, gandrīz vai krampjaini, ka pavēdere viņam lecenēt lecenēja, un, šķiet, nespēja valdīties arī tad vēl, kad abi sasniedza priekštelpu gaiteņa galā, kur, atrāvies no zelta bitēm izšūta aizkara, pie kura, pacirtis vēdekli padusē, bija ausījies, viņiem pretī panācās augumā pasīks galma kungs brīnum krāšņā gurnu apsējā. No apslāpētiem smiekliem vēl arvien ērmoti žēlabaini raustīgā balsī ceremonijmeistars darīja zināmu izdabīgi tipinošajam galminiekam, ka atvedis gaišreģi.

— A, aicinātais, nepacietīgi gaidītais visgudris, kurš viedāks par grāmatu nama zintniekiem! — smalki svepstēja sīkais. — Lieliski, lieliski, ko-lo-sā-li! — viņš svip-stināja, neatliecis muguru, iespējams, tāpēc, ka kumps bija piedzimis un nespēja iztaisnoties, bet varbūt ari galmā saradis ar šādu pozu. — Es pieteikšu tevi, pieteikšu nekavējoties — kā nu citādi! Viss galms jau gaida. Faraons, tiesa, pašreiz ir aizņemts, bet es pieteikšu tevi bez vilcināšanās. Es pārtraukšu faraonu pusvārdā, pārtraukšu tevis dēļ, aizkavēdams dot norādījumus māksliniekiem, un pavēstīšu, ka tu esi klāt. Cerams, tas mazdrusciņ mulsina tevi. Pieraugi, ka mulsdams neapjūc un nesa gvelz muļķības, lai gan tam tev apjukums droši vien lieks. Es brīdinu tevi aizlaikus: faraons necieš ne acu galā, ka, skaidrojot viņa sapņus, kladzina blēņas. Esi sumināts! Kā tad tevi sauc?

— Mani sauca par Osarsifu, — atbildēja Jāzeps.

— Tā sauc tevi, tu gribēji teikt — tā sauc tevi! Diezgan dīvains vārds, ja tā tevi saukuši vienmēr. Es iešu un pieteikšu tevi, minot tavu vārdu. Mersī, mans draugs, — viņš, paraustījis plecus, bilda aizejošajam namzinirn un, uzmetis kūkumu, izšāvās cauri aizkaram.

Tur iekšā neskaidri dzirdēja runājam — skaļāka par citām bija kāda maiga, zēniski lūstoša balss, kura spēji apklusa. Kumpais, domājams, izdabīgi svepstēja kaut ko faraonam pie auss. Viņš atgriezās, augstu uzraucis uzacis, un izdvesa čukstus:

— Faraons aicina tevi!

Jāzeps devās iekšā.

Viņš nokļuva lodžijā — ne gluži tik plašā, lai tā sauktos par oranžēriju, kā tika dēvēta, toties neparasti skaistā. To balstīja divas kolonnas, kuras rotāja krāsaina stikla un vidzošu akmentiņu raksts un apvija tik dabiski uzgleznotas vīnstīgas, ka tās likās īstas, grīda bija izlikta kvadrātveida flīzēm, kas atainoja te bērnus jāšus uz delfīna, te tintes zivis, turklāt šī telpa ar trīs augstiem vaļējiem logiem bija vērsta uz dārziem, un ārskats darīja to vēl jo pievilcīgāku. Aiz logiem redzēja saules gaismas pielijušas tulpju dobes, brīnumaini saplaukušus svešzemju krūmus, zelta smiltīm nokaisītus celiņus, kas veda uz lotosu dīķiem. Skatienam atklājās saliņu, tiltiņu un kiosku ainava, un tālē zibsnīja vasaras namiņa vāpētie ķieģeļi. Pati veranda zaigoja varavīksnes krāsās. Sānu sienas klāja gleznojumi, kas pilnīgi atšķīrās no visa šajā zemē redzētā. Notēloti tajos bija svešas puses — acīmredzot jūras salu ļaudis un viņu tikumi. Tur sēdēja vai pastaigājās sievietes greznos, raibumotos, iestīvinātos svārkos, cieši pieguļošos ņieburos, kas krūtis atstāja kailas, un virs pieres sprādzes sacirtotie mati viņām garās pīnēs nokarājās līdz pleciem.

Pāži neredzētos, izsmalcinātos tērpos, turēdami rokās smailkaklu krūkas, pakalpoja dāmām. Kāds princēns ar lapsenes vidukli, apvilcies divkrāsainas bikses, apāvis jērādas zābakus, uzlicis sprogainajā galvā krāšņu kroni ar košām, viļņojošām spalvām, pašapmierināts klimta starp fantastiski sakuplojušiem augiem un raidīja bultas uz bēgošiem meža zvēriem, kuru skrējienu mākslinieks bija atveidojis tādējādi, ka paceltās kājas lidinājās gaisā, nevis skāra zemi. Citviet akrobāti meta kūleņus pār satrakotu vēršu mugurām, izklaidēdami dāmas un kungus, kas vēroja lēcējus no pilastru logiem un balkoniem.

Tās pašas svešatnās gaumes apzīmogoti bija daiļamat-nieku darinājumi, kas, priecēdami acis, rotāja atpūtas telpu: vizmaini izkrāsotas māla vāzes, ar zeltu inkrustēti ziloņkaula bareljefi, bagātīgi ciļņoti kausi, melna akmens vērša galva ar zelta ragiem un kalnu kristāla acīm. Pacēlis sveicienam rokas, ienācējs pārlaida atturīgi saspringtu skatienu visai šai ainai un personām, par kuru klātesmi bija brīdināts.

Amenhotepa Nebmara atraitne sēdēja svinīgi kā uz troņa viņam iepretim augstā zvilnī, kājas uz pamesla, ar muguru pret gaismu tieši priekšā vidējai arkveida log-ailai, kas sniedzās gandrīz līdz grīdai, tā ka viņas bron-zainā seja, kuras tumsnējumu tāpat jau izcēla tērps, šķita vēl jo tumšāka. Jāzeps tomēr saskatīja dieves savdabīgos vaibstus, jau iepazītus, vērojot vienu otru valdošās ģimenes izbraukumu: glezni izliekto deguntiņu, biezās lūpas, gar kurām rūgta dzīves pieredze ievilkusi dziļas grumbas, ar otiņu pagarinātos uzacu lokus virs mazajām, spoži melnajām, salti vērīgajām acīm. Mātei nebija galvā zelta klijas diadēmas, kurā Jēkaba dēls tika viņu redzējis publisku sarīkojumu dienās. Droši vien jau sirmos matus — viņa neapšaubāmi bija tuvu sešdesmitiem —, atstājot nepiesegtu pieres un deniņu pušķojuma zelta sloksnīti, apņēma sudrabots tīkliņš, pie kura, saslējušies uz pieres, no galvvidus lejup izvijās divi zelta ūreji — veseli divi, it kā viņa būtu mantojusi arī sava ar dievu saplūdušā laulātā drauga karaļvaras simbolu. Ausis rotāja apļveida plāksnītes no tiem pašiem dārgakmeņiem, kas apkaklē. Augumā pasīkā, enerģiskā sieviete sēdēja, taisni izslējusies, visai iznesīga un cieņpilna, tā sakot, senā hierātiskā stila pozā, atbalstījusi rokas pret pazvilām, kājas uz augstā pamesla cieši kopā sakļāvusi. Gudro acu skatiens krustojās ar ienākot pielūgsmīgi sveicinājušā skatienu, taču tūdaļ, ātri pārslīdējis tā stāvam, saprotamā, situācijas nosacītā vienaldzībā atkal pievērsās dēlam, rūgtas pieredzes grumbām gar izcilnās mutes kaktiņiem savelkoties zobgalīgā smaidā par puiciski neapvaldīto ziņkāri, ar kādu zēns vērās pretī ieteiktajam un beidzot sagaidītajam zīlniekam.

Jaunais Ēģiptes valdnieks sēdēja pa kreisi — apgleznotās sienas priekšā mīkstā, spilveniem bagātīgi nokrautā pazvilu sēdekli ar ķetnu kājiņām un ieslīpu atzveltni, no kuras, paliecies uz priekšu, atrāva muguru, pabāzis kājas zem krēsla, apķēris pazvilas slaidiem, skarabejiem rotātiem pirkstiem. Jāpiebilst, ka vērīgi saspringtā poza, kas atgādināja stāju pirms lēciena, Amenhotepam pavēršoties pa labi un plati jo plati ieplestām pelēkām, blāvi aizplīvurotām acīm nopētot ienākušo viņa sapņu tulku, neradās uzreiz, bet veidojās pakāpeniski, grūdienveidīgi, apritot vai veselai minūtei, — lūk, cik ilgi tas vilkās, — līdz galu galā kļuva tik spriega, ka faraons patiešām mazliet pieslējās, viss auguma smagums sagūla rokās, un, tām aptverot pazvilas un izspiežoties pirkstu kauliņiem, skaidri redzams kļuva valdnieka saspringums. To pašu mirkli kāds priekšmets, īpatnējs stīgu instruments, ko faraons bija turējis klēpī, dobji un klusi ietrinkšēdamies, noslīdēja zemē, taču aši tika pacelts un pasniegts valdniekam — pacēla to viens no abiem tēlniekiem, kuri, uzklausīdami norādījumus, stāvēja viņa priekšā. Bet pacēlušajam vajadzēja brīdi turēt instrumentu izstieptajā rokā, iekams faraons, pievēris acis, paņēma to pretī un atslīga spilvenos tai pašā pozā, kādā, redzams, pirms tam bija apspriedies ar māksliniekiem, — galēji nevērīgā, atslābinātā, aplam ērtā pozā, jo sēdeklim vidū bija iedobe spilvenam, tik mīkstam, ka valdnieks grimtin iegrima tajā, un tā nu viņš sēdēja — ne vien tālu atgāzies, bet arī zemu ieslīdzis zvilnī, vienu roku ļengani nokāris pāri pazvilai, ar otras īkšķi klusītēm strinkšķinādams ērmoto, dobo kitāriņu, — pie tam pārlika celī saceltās, linauduma cieši apkļautās kājas vienu pār otru un itin paaugstu šūpoja kreiso līdzi taktī. Sandales zelta saitiņa bija izvērta starp kājas īkšķi un otro pirkstu.

ALAS BĒRNS

Nefer-heperu-Ra-Amenhotepam tolaik bija tikpat gadu, cik nule trīsdesmit gadu vecajam Jāzepam bija bijis dienās, kad tas «ganīja lopus kopā ar saviem brāļiem» un izvīla tēvam raibos svārkus, — proti, septiņpadsmit. Bet viņš izskatījās vecāks — ne tikai tāpēc, ka tajā pusē ļaudis ātrāk nobriest, ne ari vājās veselības dēļ vien, bet aiz agras nepieciešamības iepazīt pasauli tās vienotībā un veselumā, aiz daudzveidīgajiem iespaidiem, kas, no visām debess pusēm nākdami, atstāja pēdas viņa dvēselē, un aiz jūsmīgi aizrautīgas vēlēšanās izzināt dievību. Raksturojot viņa seju zem apaļās, ar ķēniņčūsku rotātās zilās parūkas, todien uzliktas virs linaudekla kapucītes, nekādi gadu tūkstoši nedrīkstētu mūs atturēt no trāpīga salīdzinājuma: šī seja atgādināja jauna angļa — deģenerējušās aristokrātu dzimtas pārstāvja vaibstus; tā bija iegarena, gurdi augstprātīga, izstieptu, tātad nebūt ne mazu, tomēr vārgu zodu, plānu, nedaudz ieliektu virsdeguni, pret kuru jo platākas šķita jutīgās nāsis, zem smagajiem acu vākiem vienmēr tikai puspavērtām, sapņaini aizmiglotām, blāvām acīm, kas pārsteidzoši kontrastēja ar ļoti pilnīgām, ne jau krāsotām, bet no dabas slimīgi koši sārtām lūpām. Tādējādi šai sejai piemita jaukta mokoši juceklīga garīguma un juteklīguma izteiksme ar puiciskuma un droši vien arī pārgalvības un izlaistības piekrāsu. Skaista un izskatīga tā nebija it nemaz, tomēr likās satraucoši pievilcīga; nav nekāds brīnums, ka Ēģiptes tauta izturējās pret valdnieku ar maigumu un sauca viņu puķotos vārdos.

Ne jau nu skaists, drīzāk jau savāds un dažā ziņā nesamērīgs šķita ari faraona tik tikko vidēji lielais augums — tāds, kāds tas, skaidri iezīmēdamies zem vieglā, lai arī izsmalcinātā un dārgā tērpa, zvilnēja spilvenos nevērībā, kas pauda opozicionāru dzīves stilu, nevis neaudzinātību: izstīdzējušais kakls, brīnišķīgas dārgakmeņu ziedu apkakles piesegtās šaurās, tuklās krūtis, tievie, zeltkaluma stīpu ieskautie delmi, kopš bērna dienām pabrangais vēderiņš, ko atklāja priekšā krietni zem nabas sasietais, muguru toties augstu apņēmušais gurnu apsējs ar krāšņu, bārkstīm un ūrejiem rotātu pārkari priekšpusē. Kājas turklāt bija ne vien nesamērīgi īsas, bet ari citā ziņā neproporcionālas — ciskās noteikti par resnu, stilbos turpretī kārnas kā vistai. Amenhoteps uzstāja, ka tēlniekiem šīs īpatnības nav jāpaskaistina, bet lielāka patiesīguma labad — gluži otrādi — pat jāizceļ. Ļoti skaistas toties bija dižciltīgi veidotās rokas un kāju pēdas — it īpaši elegantās, jutīgās rokas ar slaidajiem pirkstiem un svaidāmās eļļas paliekām uz nagu mēnestiņiem. Likās neiedomājami, ka šis izlutušais zēns, kam sava augstā izcilme acīmredzot likās pati par sevi saprotama, aizrautīgi cenšas izzināt dieva, un Ābrahāma mazdēls, vērodams apstājies atstatu, pabrīnījās, cik dažādos, cits citam tālos un svešatnos cilvēkos virs zemes iemājo rūpē par dievu.

Steigdamies pabeigt sarunu, Amcnhoteps tātad no jauna pievērsās abiem māksliniekiem — vienkāršiem, spēcīgiem vīriem; viens no tiem pašreiz ievīstīja mitrā drānā uz postamenta novietotu nepabeigtu statueti, kuru nupat bija rādījis pasūtītājam.

— Izdari, labais Auta, — teica tā pati maigā un lūzenā, drusku paaugstinātā, lāgiem stiepti un svinīgi, lāgiem aiz-gūtnīgi plūstošā balss, kurā Jāzeps bija ieklausījies, stāvēdams priekštelpā, — izdari visu tā, kā tevi pamācīja faraons, lai tēls būtu tīkams, dzīvs un skaists pēc mana debesu tēva gaumes! Tavam darbam vēl ir trūkumi — ne jau amata mākas ziņā, tu esi gaužām prasmīgs —, runa ir par ieceres nepilnībām. Mana augstība jau norādīja uz tām, un tu tās novērsīsi. Manu māsu, Saldo princesi Baket-atonu, tu pagaidām esi atveidojis vecajā, pārlieku nedzīvajā manierē — pretēji Tēva gribai, kura man zināma. Atveido viņu pievilcīgu un atraisītu, vadīdamies pēc patiesības, kura ir gaisma un kurā mīt faraons, tāpēc ka dziļi to izpratis! Izdari tā, lai viņa ceļ pie mutes roku ar dārza augli, piemēram, granātābolu, bet otru lai tur nolaistu, nevis taisni gar sāniem izstieptu, bet plaukstā atpakaļ atliektu, — tā vēlas dievs, kuru es nesu sirdī un pazīstu labāk nekā jebkurš cits, tāpēc ka esmu viņa radīts.

— Sis kalps, — atbildēja Auta, ar vienu roku vīstīdams glīzdaino tēlu, bet otru pacēlis pret valdnieku, — paveiks visu tieši tā, kā pavēlēts un kā, man par laimi, mani pamāca faraons, Ra vienīgais dēls, Atona daiļais dziets.

— Paldies, Auta, pateicos tev no sirds. Saproti, tas ir ļoti svarīgi! Jo, tāpat kā tēvs ir manī un es esmu viņā, visiem jātop vienotiem viņā un manī — tāds ir mērķis. Un tavs darbs, paveikts īstajā garā, varbūt tuvinās brīdi, kad visi taps vienoti viņā un manī... Bet tu, krietnais Bek . ..

— Liec vērā, Auta, — tobrīd no augstā krēsla atskanēja gandrīz vīrišķi zemā dieves-atraitnes balss, — un paturi prātā, ka faraonam grūti izteikties tā, lai viņu saprastu pareizi, un reizēm viņš pasaka vairāk, nekā gribējis, lai mēs uztvertu viņa domu. Viņš nevēlas, lai tu parādi, ka Saldā princese Baketatona ēzdama kož auglī; tev tikai jāatveido roka ar ābolu viegli pacelta, lai rastos iespaids,

ka viņa grasās likt augli pie mutes, — arī tas būs pietiekami neparasti, un tieši uz to tevi vedina faraons, teikdams, ka jāparāda, kā princese nobauda augli. Tāpat nedaudz jāmīkstina tas, ko viņa augstība teica par nolaisto roku — ka plauksta jāatveido tālu atpakaļ atliekta. Atliec to tikai mazlietiņ, tikai pa pusei — tā tas bija domāts, un paj to pašu tu diezgan tiksi slavēts un pelts. To es tev pasaku skaidrības labad.

Viņas dēls brīdi klusēja.

— Vai saprati? — viņš jautāja.

— Es sapratu, — atbildēja Auta.

— Tad tu, domājams, būsi arī sapratis, — teica Āmen-hoteps, nolūkodamies uz lirveida instrumentu klēpī, — ka Lielā māte, cenzdamās mīkstināt manis teikto, pateica drusku mazāk, nekā gribēja. Roku ar augli tu vari pacelt itin tuvu mutei, un attiecībā uz otru — neaizņemto roku plauksta, vienalga, būs tikai puspavērsta, ja tu parādīsi to atliektu, jo pavisam uz āru pavērstu neviens tik un tā plaukstu netur un, atveidodams to šādi, tu sagrēkotu pret gaismas patiesību. Re nu, cik lietpratīgi Māte mīkstinājusi manu izteikumu.

Viltīgi smaidīdams, faraons pacēla acis no mūzikas instrumenta; paveroties pilnīgajām lūpām, kļuva redzami nespodri, pārāk plāni zobiņi, un viņš uzmeta skatienu Jāzepam, kurš atsmaidīja pretī. Smaidīja, starp citu, arī valdniece un abi tēlnieki.

— Bet tu, krietnais Bek, — turpināja valdnieks, — dari, ko tev liku! Dodies uz Jebu Ziloņu novadā un atved no turienes labi daudz sarkanīgā granīta, turklāt paša labākā, graudainā, tumši vizmotā — tu zini, kurš man pie sirds. Raugi, faraons nolēmis izgreznot sava Tēva namu Kārnākā, lai vismaz akmeņu skaistuma, ja ne izmēru ziņā tas pārspētu Amuna namu un nosaukums «Dižā Atona spozme» tiktu attiecināts uz visu tempļa apkaimi, līdz kādu dienu pati Vese tautas valodā varbūt kļūs par «Atona spozmes pilsētu». Mani nolūki tev ir zināmi, un es paļaujos uz to, ka arī tev tie ir dārgi. Brauc, mīļais, tūlīt pat dodies prom! Faraons zvilnēs šepat savos spilvenos, bet tu peldēsi tālu augšup pa upi un uzveiksi visas grūtības, ar kurām saistīta rožainā granīta iekraušana un nogāde Tēbās. Tā nu tas ir, un tur nekas nav grozāms. Kad tu posīsies ceļā?

— Rīt no rīta, — atbildēja Beks, — tiklīdz būšu parūpējies par sievu un saimniecību. Un mīlestība uz mūsu  Saldo pavēlnieku, daiļo Atona dzietu, padarīs man ceļa pūliņus tik vieglus, it kā es dusētu dūnu spilvenos.

— Labi, labi! Bet tagad ejiet, vīri, savāciet visu, kas jums bija līdzi, un dodieties katrs pie sava darba. Faraonam ir neatliekamas darīšanas; tikai ārēji viņš laiskojas spilvenos, iekšēji viņš ir augstākā mērā saspringts, aizņemts un noraizējies. Jūsu rūpes ir skaistas, taču sīkas salīdzinājumā ar valdnieka zūdībām. Ejiet!

Nogaidīdams, līdz abi meistari, goddevīgi atvadījušies, aiziet, viņš vēroja Jāzepu.

— Nāc tuvāk, draugs! — viņš teica, kad aiz tēlniekiem sakļāvās bitēm nošūtais aizkars. — Nāc, lūdzams, tuvāk, dārgais habīr no Retenes, nebīsties spert soli un neiztrūksties, panācies vien labi tuvu! Šī ir Teje, dieva māte, kura dzīvo miljoniem gadu. Un es esmu faraons. Bet nedomā par to vairs, lai nebaiļotos. Faraons ir gan dievs, gan cilvēks; būt tiklab vienam, kā arī otram viņam ir vienlīdz svarīgi un aiz dusmu spīta dažbrīd tīkas uzsvērti izrādīt, ka savā ziņā viņš ir tāds pats kā visi; viņam dara prieku pasist knipi zem deguna rūgumpodiem, kas to vien gribētu, lai viņš vienmēr un visur būtu dievs.

Un, pacēlis roku, viņš ar slaidajiem pirkstiem tik tiešām pasita gaisā knipi.

— Es redzu, tu nebaidies, — viņš turpināja, — un neizbīsties pats savu soļu, mierīgi un iznesīgi panākdamies tuvāk. Tas man patīk, daudziem, stājoties valdnieka priekšā, dūša saskrien papēžos, zūd drosme, ļodzās ceļi, un tie neatšķir dzīvu no miruša. Vai raibs gar acīm tev nemetas?

Jāzeps smaidīdams papurināja galvu.

— Tam var būt trīs iemesli, — teica valdošais zēns. — Vai nu tu esi dzimis dižciltis, vai faraonā saskati cilvēku, kā tas viņam pa prātam, ja netiek aizmirsts viņa dievišķums, vai arī jūti, ka tu pats atspulgo dievību, būdams brīnum iznesīgs un skaists kā bilde, — mana augstība ievēroja to uzreiz, līdzko tu ienāci, un, kaut gan tas mani nepārsteidza, tāpēc ka man tika teikts — tu esot kādas piemīlīgās dēls, es tomēr pievērsu tam uzmanību. Jo tava āriene pierāda, ka tevi mīl Tas, kurš — pateicoties Savai dailei un par godu tai — piešķir augumam glītumu un acis dara dzīvas un redzīgas. Skaists cilvēks būtu saucams par gaismas mīluli.

Piešķiebis galvu, viņš ar patiku vēroja Jāzepu.

' — Vai viņš nav brīnum glīts un daiļš kā pats gaismas dievs, mammucīt? — faraons jautāja Tejei, kura sēdēja, atspiedusi vaigu pret mazās, melnīgsnējās, dārgakmeņos mirdzošās rokas trīs pirkstiem.

— Tu ataicināji viņu savā priekšā viņam piedēvēto prāta un zīlnieka spēju dēļ, — viņa atbildēja, neuzlūkodama dēlu.

— Viens saistīts ar otru, — aši un dedzīgi atņēma Amenhoteps. — Faraons par to daudz prātojis un dzirdējis, aprunādamies ar vēstnešiem no tālām un svešām zemēm — magiem, priesteriem un iesvētītajiem, kuri, ieradušies no austrumiem un rietumiem, darījuši viņam zināmas turienes ļaužu domas. Kas tik valdniekam nav jāuzklausa un jāizdibina, lai pēc sava debesu tēva gribas pārbaudot izraudzītu un mācības vainagojumam un patiesības tēlainam atveidam izmantotu visu izmantojamo! Skaistumam, mammucīt un tu, mīļais amū, ir sakars ar viedumu, un vidutāja starp tiem abiem ir gaisma. Jo gaisma ir vidutāja un ir vidus, no kura izstaro radniecība, vienodama šo trijotni — daili, mīlestību un patiesā atziņu. Gaismā šīs trīs top par vienu, un gaisma ir to trīsvienība. Svešzemnieki atklāja man mācību par pirmsākot-nēju, liesmā dzimušu valdītāju — daiļu gaismas un mīlestības dievu, kura vārds bijis «Pirmdzimusī spozme». Tas ir lielisks, gaužām noderīgs papildinājums, kas apstiprina mīlestības un gaismas tāpatību. Bet gaisma ir tiklab skaistums, kā arī patiesība un zināšana, un uz patiesību, ja vēlaties zināt, ved mīlestība ... Stāsta, ka, uzklausījis sapni, tu spējot to izskaidrot? — viņš nosarcis jautāja Jāzepam, tāpēc ka mulsa un kaunējās par savu jūsmību.

— Viens, ak, pavēlniek, es nespēju nenieka! — atbildēja Jāzeps. — Ne jau es izskaidroju sapņus. To iespēj vienīgi dievs, un reizēm viņš runā ar manu muti. Visam ir savs laiks — savs sapņiem, savs skaidrojumam. Zēna gados man rādījās sapņi, un naidīgi brāļi norāja mani par sapņotāju. Tagad, vīra gados, pienācis izskaidrojuma laiks. Piepildīdamies mani sapņi izskaidro sevi paši, un, dieva iedvesmots, es reizumis izskaidroju svešus sapņus.

— Tu tātad esi pravietisks jauneklis, tā saucams iedvesmīgs jērs? — apvaicājās Amenhoteps. — Liekas, tu esi šai kategorijai piederīgs. Vai, beidzis pravietot, tu pakritīsi bez dzīvības, pēc tam kad ekstāzē būsi atklājis valdniekam nākotni, lai viņš svinīgi apbedī tevi un liek pierakstīt tavus pareģojumus par liecību nākamām audzēm?

— Atbildēt uz Lielā Nama jautājumu nav viegli, — sacīja Jāzeps, — atbildēt nevar nedz apstiprinoši, nedz noliedzoši, atbildēt var, augstākais, ir apstiprinoši, ir noliedzoši vienlaikus. Tavu kalpu pārsteidz un aizkustina līdz sirds dzijumiem, ka tev labpatīk saskatīt viņā jēru, proti, iedvesmīgu jēru. Šis vārds man ir pierasts kopš mazotnes, jo par «jēru» mani sauca tēvs, tā iedēvējis mani tāpēc, ka manu piemīlīgo māti, kuras dēļ viņš kalpoja Sineārā aiz ačgārni plūstošās upes, zvaigžņu jaunavu, kura dzemdēja mani Jaunavas zīmē, sauca par Rāheli, tas ir, jēri. Taču tas nedod man tiesības nešaubīgi atzīt par pareizu tavu pieņēmumu, dižais pavēlniek, un teikt: «Tas es esmu!» Es gan esmu, gan neesmu tas, tāpēc ka esmu, citiem vārdiem, aiz tā iemesla, ka vispārpieņemtā forma, īstenota atsevišķajā, pārmainās tiktāl, ka zināmais kļūst nezināms un vairs nav atpazīstams. Negaidi, ka, izteicis pēdējo vārdu, es pakritīšu bez dzīvības tālab, ka tā pieņemts. Šis tavs kalps, kuru tu atsaukdams izvilki no bedres, nedomā, ka tā notiks, jo tavs pieņēmums skar tikai formu, nevis mani, kurā tā pārveidojas. Es nekritīšu arī ekstāzē un nesludināšu ar putām uz lūpām pēc pravietiskā jaunekļa parauga, ja dievs man lems pavēstīt nākotni. Zēna gados es, tiesa, mēdzu krist transā un biedēju tēvu, pārgriezdams acis pa ragotu plikaiņu — amoka aulaku un orākula lalinātāju iedažai. Paaudzies dēls no tā atradinājās un tagad, arī sapņus skaidrodams, paļaujas tikai uz dievu un saprātu. Skaidrošanā tāpat jau jūsmības gana; jebkura apsēstība te lieka. Skaidrs un saprotams lai ir sapņa skaidrojums, nevis sazin kāda tur aulasaukau-lala.

Runādams viņš nebija skatījies uz māti, taču ar vienu aci redzēja, ka dieve savā troņa krēslā piekrītoši māj ar galvu. Viņa pat ierunājās, trauslajam augumam pārāk zemajā, vīrišķi apņēmīgajā balsī bilzdama:

— Ievērības cienīgus un vērā liekamus vārdus svešais saka valdniekam.

Jāzepam neatlika nekas cits kā turpināt, jo faraons nokārtu galvu klusēja kā iepīcis puišelis, kurš lēnīgi norāts.

— Bet savaldībai, skaidrojot sapņus un pareģojot nākotni, — piemetināja uzslavētais, — pēc šā viszemā kalpa domām, ir sakars ar to, ka vispārpieņemto formu īsteno «es», proti, vienreizīgi atsevišķais, — manuprāt, tas uzspiež tai dievišķa saprāta zīmogu. Jo tradīcijas nosacīts paraugs nāk no dzīles, kas atrodas lejā, un mums ir sais-

tošs. Turpretī «es» nāk no dieva un pieder garam, kurš ir brīvs. Lai dzīve būtu civilizēta, saistošo dzīles paraugu jāaizpilda «es» dievišķajai brīvībai — nav civilizācijas bez viena un otra.

Augstu uzraucis uzacis, Amenhoteps raidīja mātei zīmīgu skatienu un aplaudēja, pasliedams elkonī roku un ar otras divi pirkstiem viegli sitinādams pa pavērto plaukstu.

— Vai dzirdēji, mammucīt? — viņš jautāja. — Tas ir visai sapratnīgs, izcili apdāvināts jauneklis, kuru ataicinājusi mana augstība. Neaizmirsti, lūdzu, kurš pēc savas gribas lika tam ierasties galmā! Arī faraons ir izcili apdāvināts un attīstīts saviem gadiem, tomēr jāšaubās, vai viņš tik sakarīgi spētu izklāstīt domu par dzīles saistošo paraugu un cieņu, kas nāk no augstes .. . Apsēstā jēra paraugs tev tātad nav saistošs, — viņš vaicāja, — un tu nesāpināsi faraonu, pēc tradīcijas vēstīdams par gaidāmu briesmīgu postu un svešu tautu iebrukumu, kas apgriezīs visu otrādi?

Amenhoteps noskurinājās.

— Tas nav nekas nedzirdēts, — viņš teica, lūpām kļūstot bālām. — Bet mana augstība spiesta saudzēt sevi un, slikti panesdama mežonību, alkst mīlas un maiguma ... Nemieru plosīta, valsts gājusi bojā, siro beduīni, bagātais kļuvis nabags, nabagais — bagāts, likumu vairs nav, dēls nokauj tēvu, brālis — brāli, no ūdens teknēm dzer tuksneša zvēri, ļaudis smej nāves smieklus, Ra ir novērsies, neviens vairs nezina, kad dienas vidus, jo saules stunde-nis nemet ēnu, upurveltes notiesā ubagi, valdnieks, kritis gūstā, tiek aizvests, un atliek vienīgi cerība, ka reiz uzradīsies glābējs un pienāks labākas dienas. Šo dziesmu valdniekam tātad nevajadzēs noklausīties? Vai viņam ļauts cerēt, ka atsevišķais, piešķirdams veidu tradicionālajam, nesludinās tamlīdzīgas šausmības?

Jāzeps smaidīja. Tieši te viņš pateica rakstu saglabātos vārdus, par kuru atjautu un pieklājību daudzreiz cildināts.

— Dievs taču nepareģos faraonam ļaunu.

— Tu saki «dievs» un jau vairākkārt mini šo vārdu. Kuru dievu tu domā? — tincināja viņu Amenhoteps. — Tava dzimtā puse ir Amū un Cahī, tāpēc es secinu, ka tev padomā druvu vērsis, kuru Austrumos godā par Baālu, to kungu.

Jāzepa smaids kļuva atturīgs. Viņš pakratīja galvu.

— Mani tēvi, dieva sapņotāji, — viņš teica, — slēdza derību ar citu kungu.

— Tad tas būs Adonajs, — pasteidzās izmest valdnieks, — līgavainis, kuru gravās apgauž flauta, augšāmcelšanās dievs. Faraons, kā redzi, labi zina, kādi kurā pusē dievi. Viss viņam jāiepazīst un jāpārbauda un it kā zeltracim jāatsijā patiesības graudi no aplamā, lai pilnveidotu mācību par savu Tēvu. Faraonam klājas grūti, bet reizē arī labi, pat ļoti labi, un tas ir valdnieka cienīgi. Saprast to man palīdzējusi mana apdāvinātība. Kam grūti, tam jābūt arī labi — turklāt vienīgi tam. Jo viens vienīgs labums šķebina; taču vieni sūrumi ari neder. Tāpat kā lielajos meslu nomaksas svētkos mana augstība sēž blakus savai Saldajai laulātajai draudzenei skaistajā Parādīšanās kioskā un tautu sūtņi — mori, lībieši un aziāti — nebeidzamā gājienā garām ved visas pasaules nodevas, zeltu mārkās un apaļos lieteņos, ziloņkaulu, sudrabu, kas pār-kausēts vāzēs, strausu spalvas, bisonu, liellopus, gepardus un ziloņus, — tieši tāpat Kroņu pavēlnieks sēž savā skaistajā pilī pasaules vidū un pienācīgā ērtībā pieņem it visas apdzīvotās pasaules domu atbaras. Jo, kā man jau labpatika ieminēties, cits pēc cita manā galmā viesojas svešu dievu dziesminieki un pravieši no zemju zemēm — no Persijas, kuras dārzus daudzināt daudzina un kur valda ticība, ka pasaule reiz būs gluda un līdzena un visām tautām būs vienas paražas, tiesības un valoda; no Indijas, vīraka dzimtenes, no zvaigžņu pazinējas Bābeles un tāljūras salām. Tie visi apciemo mani un stājas mana krēsla priekšā, un mana augstība runā ar tiem, tāpat kā šobrīd sarunājas ar tevi, īpašo jēru. Tie vēstī man par agrām un vēlām, senām un nesenām norisēm. Reizēm tie atstāj man piemiņai dīvainas veltes un dievišķas liecības. Vai tu redzi šo mantiņu?

Un viņš pacēla izliekto stīgu instrumentu, ko turēja klēpī, un rādīja to Jāzepam.

— Lira, — ataicinātais noteica. — Patiesi faraonam piederas šis grācijas un labestības simbols.

Bet tā Jāzeps teica tāpēc, ka rakstībā ēģiptiešu vārdiņu «nofert», kas izsaka arī piemīlības un labestības jēdzienus, atveido liras zīme.

— Es redzu, — bilda valdnieks, — ka tev ir nojēga par Tota mākslām un ka tu esi rakstvedis. Manuprāt, tam ir sakars ar «es» cieņu, kurā iemiesots saistošais dzīles paraugs. Bet šī mantiņa simbolizē arī kaut ko citu, ne tikai grāciju un labestību vien, proti, viltu, kas raksturīgs svešajam dievam, kurš, iespējams, ir ibisgalvja brālis jeb

līdzinieks un bērnībā, sastapis kādu dzīvnieku, izgudroja šo spēlīti. Vai tu zini, kas tas par vāku?

— Tas ir bruņurupuča vairogs.

— Tev taisnība, — piekrita Amenhoteps. — Šo viedo dzīvnieku sastapa klintskalna alā dzimušais mazulis, un tas krita par upuri nešpetņa atjautībai. Jo, pārdroši piesavinājies dobo vairogu, viņš uzvilka uz tā stīgas un, kā redzi, pierīkoja tam ragu pāri — tā radās lira. Es nedomāju, ka šis ir tas pats instruments, ko izgatavoja nerātnis dievs. To neapgalvoja arī svešais, kurš atnesa un uzdāvināja man kitāru, — kāds krētiešu jūrnieks. Šī te izgatavota tāpat vien, uzjautrinoši bijīgai piemiņai pēc pirm-dotās parauga, tā bija tikai piedeva joku stāstiem, kurus krētietis pastāstīja faraonam par alas vīsteni. Jo arvien no jauna zīdainis iztīstījās no autiņiem un atstāja alu, lai taisītu dažādus pekstiņus. Tas liekas neticami, un tomēr viņš slepus aizdzina Saules dieva — sava vecākā brāļa ganāmpulku no pakalna, kur tas ganījās, kad dievs laidās rietā. Veselus piecdesmit liellopus viņš nozadzis dzina līkločiem, lai sajauktu pēdas, bet pats apāva varen lielas zaru pinuma sandales un tādējādi atstāja īstas milža pēdas, patiesību sakot, neatstāja nekādas, un tas, redzams, ir likumsakarīgi, jo viņš gan bija bērns, taču reizē arī dievs — tādam itin labi atbilst milzum lieli pēdu nospiedumi. Aizdzinis lopus, viņš noslēpa tos alā — citā, ne tajā, kurā bija dzimis, — alu tai pusē daudz, — bet pa ceļam upes malā nokāva divas govis un, sakūris varenu ugunskuru, izcepa abas. Tās viņš, vīstenis, apēda — zīdaiņa milzu apetīte pilnum atbilda pēdām, ko viņš atstāja.

Paveicis to visu, — turpināja Amenhoteps, zvilnēdams tai pašā pārmēr nevērīgajā pozā, — zaglēns atgriezās dzimtajā alā un ietīstījās autiņos. Uzlēcis un nekur neatradis ganāmpulku, Saules dievs ņēmās pats sev zīlēt, jo viņš bija zīlniecisks dievs, un izdibināja, ka pastrādāt to varējis vienīgi viņa jaundzimušais brālis. Aizsvilies dusmās, viņš ieradās alā. Bet laupītājs, padzirdis soļus, ierotinājās savos dievišķi smaržojošajos autiņos un izlikās, ka dus nevainīga mazuļa miegā, aptvēris ar roku paša izgudrojumu — kitāru. Un cik ticami, izmelojās valšķis, kad Saules dievs, lielais brālis, neuzķēries uz makšķeres, draudīgi pārmeta viņam zādzību! «Man ir gluži citas rūpes,» dudināja mazais, «nekā tu iedomājies: salds miegs un mātes piens, autiņi, kuros ietīties, un siltas vanniņas.» Un, ja var ticēt jūrasbraucējam, nozvērējās, ka par govīm neko nezina... Vai es garlaikoju tevi, mam-mucīt? — faraons pēkšņi ievaicājās, pagriezies pret dievi augstajā krēslā.

— Kopš mani nemāc rūpes par zemju pārvaldi, — viņa atbildēja, — man laika atlicin likām. Tikpat labi es varu to nosist, klausīdamās svešzemju dievu stāstus, kā darīdama kaut ko citu. Viens gan — visa pasaule man liekas apgriezta ar kājām gaisā: stāsta parasti citi un valdnieki klausās. Tava augstība turpretī stāsta pats.

— Kādēļ valdnieks lai nestāstītu? — attrauca Amenho-teps. — Faraonam ir pienākums mācīt. Turklāt viņam neciešas pamācīt citus, ja pats kaut ko apguvis. Māmiņai, protams, nepatīk, — viņš turpināja, pacēlis divus pirkstus tā, it kā izskaidrotu viņai pašas sacīto, — ka faraons nesteidzas pastāstīt savus sapņus šim sapratnīgi iedvesmīgajam jēram, lai beidzot uzzinātu patiesību. Jo par to, ka jēra skaidrojums būs patiess, mani jau puslīdz pārliecinājusi viņa nomierinošā āriene un valoda. Bez tam viņa paredzējumi mani nebiedē, viņš taču solās nepravietot pēc apsēsto jaunekļu parauga un nešausmināt mani, pavēstīdams, teiksim, ka ubagi apēdīs upurveltes. Vai tad tu nezini un pati neesi iepazinusi tās brīnumainās izjūtas, kādas pārņem cilvēku, tuvojoties brīdim, kad jāpiepildās visdedzīgāk alktajam un gribas ilgi gaidīto brīdi no brīva prāta vēl drusku novilcināt? «Nu tas, vienalga, ir klāt,» viņš, iespējams, saka sev, «un tikai no manis ir atkarīgs, vai tas piepildīsies; tagad es tikpat labi varu palaicināties, jo paša alkas un gaidas man savā ziņā kļuvušas dārgas un zināmā mērā man būtu žēl tās zaudēt.» Tas ir cilvēka dabā, un. tā kā faraons ļoti vēlas būt cilvēks, viņš rīkojas uz mata kā visi.

Teje pasmaidīja.

— Lai kā tava augstība rīkotos, — viņa teica, — mēs atzīsim, ka tu rīkojies pareizi. Šim gaišreģim nav atjauts jautāt, tāpēc jautāšu es: vai mazais nešpetnis, devis viltus zvērestu, tika cauri sveikā, bet, ja netika, ar ko viss beidzās?

— Netika, — atbildēja Amenhoteps, — netika cauri, ja vien taisnība tam, kurš man to stāstīja. Saules dievs, mazuļa brālis, nogādāja zagli sasietu abu tēva — dievu valdnieka krēsla priekšā, lai viņš atzītos un saņemtu sodu. Bet šķelmis arī tur ar lielu izmaņu noliedza savu vainu un liekuļoja svētbiju. «Augstu es godāju Sauli un visus citus dievus,» viņš čiepstēja, «un mīlu un bijāju tevi, savu

brāli... Bet tuf lūdzams, aizstāvi jaunāko un palīdzi mazajam!» Tā viņš mānījās un blēdīgs atsaucās uz savu daiļo mazulību, taču vienlaikus meta tēvam ar acīm, tā ka tas galu galā nenocieties skali iesmējās un lika negantniekam tikai uzrādīt un atdot zagumu, ko šis tad arī izdarīja. Tiesa, atklājis, ka divas govis nokautas, vecākais no jauna iedegās dusmās. Bet, kamēr viņš draudēja un bārās, mazais strinkšķināja savu spēlīti — lūk, šito te! — un dziedāja tik piemīlīgi, ka bāršanās pierima un Saules dievam tikai viens vairs bija prātā: kā iegūt kitāru. Un to viņš dabūja, jo abi izlīga: laupītājam palika lopi, bet stīgu instruments tika brālim, un tas ir viņa uz laiku laikiem.

Apklusis faraons smaidīdams nolūkojās uz piemiņas velti savā klēpi.

— Itin pamācīgā veidā valdnieks brīdi novilcināja savas visdedzīgākās vēlēšanās piepildīšanos, — teica māte.

— Pamācīgs, — atbildēja Amenhoteps, — nostāsts ir vienīgi tai ziņā, ka dievu bērni tikai izliekas par bērniem — un dara to aiz šķelmības. Alas bērns, kolīdz sadomāja, kļuva par līksmi izmanīgu jaunekli, zinīgu un attapīgu dievu un cilvēku palīgu. Ko tik visu, pēc turienes ļaužu pārliecības, viņš nav izgudrojis: gan rakstu zīmes un ciparu rēķinus, gan eļļas spaidu un atjautīgi pārliecinošu valodu, kas nevairās arī māna, taču mānās ar grāciju. Mans paziņa, jūrasbraucējs, godāja viņu par savu patronu. Jo viņš, pēc krētieša vārdiem, esot vēlīgas nejaušības un laimīga atraduma dievs, svētības un labklājības viesējs — iegūstamas godīgā vai arī ne gluži godīgā ceļā, kā nu kuro reizi pašķiras, izkārtotājs un ceļvedis, kurš vedot ļaudis pa pasaules līkloču ceļiem, paceltu zizli atskatīdamies ar smaidu vaigā. Pat mirušos, teica svešais, viņš novedot Mēness valstībā un vadot pat sapņu rēgus, būdams turklāt miega pavēlnieks, kurš ar to pašu ceļveža zizli aizdarot ļaudīm acis, — labestīgs burvis, kaut arī viltnieks pēc būtības.

Nevilšus faraons uzmeta skatienu Jāzepam — tas stāvēja viņa priekšā, atriezis un mazliet pieliecis pret plecu glīto un iznesīgo galvu, un raudzījās ieslīpi augšup uz apgleznoto sienu, nepiespiesti un izklaidīgi smaidīdams, un šis smaids it kā pauda, ka uzklausīt visu to viņam, Jāzepam, īpašas vajadzības nav.

— Vai nostāsti par šķelmīgo dievu tev, zīlniek, jau bija zināmi? — jautāja Amenhoteps.

Vaicātais steigšus grozīja savu izturēšanos. Izņēmuma kārtā viņš nebija uzvedies kā galminieks un lika noprast, ka pats to apzinās. Darīts tas tika nedaudz pārspīlēti, un faraonam, kuram nekad nekas nepalika nepamanīts, radās iespaids, ka otra spējā atgūšanās ne vien ir tēlota, bet arī cenšas atstāt iespaidu, ka ir tēlota. Iepletis, cik plati spēdams, blāvās, aizmiglotās acis, valdnieks atbildes gaidās cieši uzlūkoja Jāzepu.

— Zināmi, visaugstais pavēlniek? — Jāzeps atvaicāja.

— Gan zināmi, gan nezināmi, — neliedz savam kalpam divādu atbildi!

— Tu nelūdz pirmo reizi, lai tev to atļauj, pareizāk sakot, atļaujies to pats, — atzīmēja faraons. — Viss, ko tu saki, liktos, pauž piekrišanu, bet tai pašā laikā ir noliegums. Varbūt tu izdabā man? Te tu esi Apsēstais jauneklis, te tu tas neesi, tāpēc ka tu tas esi. Kumēdiņu dievs tev ir zināms, taču reizē nav zināms, tāpēc ka ... nu, kāpēc? Vai viņš tev bija vai nebija zināms?

— Arī tev, Kroņu pavēlniek, — atbildēja Jāzeps,

— viņš savā ziņā vienmēr bijis zināms, reiz tu dēvē viņu par ibisgalvja, proti, Džehutī — dieviem draudzīgā rakstveža attālu līdzinieku, pat otru «es». Kā nu ir — vai viņš tev bija vai nebija zināms? Tu pazini viņu. Pazīt ir vairāk nekā zināt, un pazīšanā tad ari viens otru atceļ mans «jā» un «nē» un izsaka vienu un to pašu. Nē, alas bērns, kumēdiņu dievs, man nebija zināms. Ne reizi viedais Ēliēzers, mana tēva Vecākais kalps un mans skolotājs, kurš, stāstīdams par sevi, pamatoti mēdza teikt, ka, dodoties lūkot līgavu atraidītajam upurim, mana tēva tēvam, zeme pali lidojusi viņam pretī... Piedod! Tas ir garš stāsts, tavs kalps nevar vienā elpas vilcienā izstāstīt visu. Un tomēr viņam palicis atmiņā un vēl ausīs skan cildenās mātes izteikums, ka pēc valdošās paražas faraonam jāklausās, ko runā citi, nevis jārunā pašam. Es varētu pastāstīt vienu otru jocīgu atgadījumu, kurš pārliecinātu tevi — tiklab tevi, kā arī Lielo pavēlnieci —, ka dievišķas šķelmības gars manā dzimtā valdījis vienmēr un man ir pazīstams.

Atskatījies uz māti, Amenhoteps pasmējīgi nogrozīja galvu, it kā bilstu: «Ko tu neteiksi!»

— Dieve atļauj tev pastāstīt mums vienu vai pāris jocīgu atgadījumu, ja tu domā, ka tie izklaidēs mūs, pirms pievēršamies sapņu izskaidrošanai, — viņš sacīja.

— Dvašu, ko tu mums iedves, — paklanīdamies atbildēja Jāzeps, — es izlietošu, lai tevi uzjautrinātu.

Sakrustojis rokas uz krūtīm, viņš sāka stāstīt, taču brīžiem pagrozīja plaukstu, lai paspilgtinātu vēstījumu:

— Spalvains bija Ezavs, mans tēvocis, kalnu āzis, mana tēva dvīņubrālis, kurš, abiem piedzimstot, piespieda palaist sevi pirmo, — sarkanpinkots viņš bija, tāpslis, bet otrs bija gluds un smalks, klusas dabas un mātes dēls. teltīs mitējs un gudrs dievbijā — gans pretēji Ezavam, kurš medīja. No sākta gala Jēkabs bija bijis svētītais, jau ilgi pirms stundas, kurā mans sencis, to divu tēvs, izlēma nodot tālāk mantoto svētību, juzdams, ka spēki izsīkst. Sirmgalvim pamazītiņām zuda redze, viņa acis kļuva tumšas, tās nerādīja vairs, un tikai ar rokām viņš redzēja — taustīdams, nevis skatīdams. Viņš atsauca savā priekšā Sarkano, vecāko dēlu, kuru mīlēt piespieda sevi. «Ej un nomedī man medījumu ar savu loku, krietnais mans pinkaini, mans pirmdzimtais,» viņš teica, «un nomedījis pagatavo man vircotu azaidu, ka es, varen stiprinājies, svētīju tevi...» Un Ezavs izgāja laukā, lai medītu. Tikmēr māte aptina jaunākajam dēlam ap gludajiem locekļiem kazlēnu ādas un ielika viņa rokās azaidu, gardi vircotu, no kazlēnu gaļas pagatavotu; ar to viņš ieradās sava kunga teltī un sacīja: «Mans tēvs, te es esmu, Ezavs, tavs pinkainis, kurš nomedījis un sataisījis tev maltīti; ēd un paēdis svētī pirmdzimto!» — «Nāc tuvāk, lai aptaustu tevi ar redzošām rokām,» sacīja aklais, «un redzu, vai tu no tiesas esi Ezavs, mans pinkainis, jo uzdoties par viņu var kurš katrs!» Un viņš apčamdīja dēlu un sataustīja ādas; visur, kur apģērba nebija, augums bija spalvains kā Ezavam, lai arī ne sarkani pinkots, — taču to rokas nesaskatīja un arī acis saskatīt nevēlējās. «Jā, šaubu nav, tas esi tu,» teica sirmgalvis, «es sajūtu tavas spalvas. Spalvains vai gluds — tas ir galvenais, un labi gan, ka acis nemaz nav vajadzīgas, lai to redzētu, — pietiek ar rokām. Jā tu esi Ezavs, pamielo mani, ka dodu tev svētību!» Un paostījis viņš ēda un atdeva neīstajam, kurš bija īstais, it visu neatsaucamās svētības pilnību. Tā Jēkabs kļuva par svētības nesēju. Tad no medībām pārnāca Ezavs — varen piepūties, plātīdamies ar savu lielo dienu. Saimes acu priekšā viņš pagatavoja vircotu maltīti un ienesa tēvam medījumu, taču tur, teltī, viņam, pieviltajam, neīstajam īstajam, izgāja greizi, jo viņš tika nolamāts par krāpnieku, tāpēc ka īstais, kaut neīstais, pateicoties mātes viltībai, bija aizsteidzies viņam priekšā. Ēzavam atlika vienīgi tuksneša dzīves lāsts, reiz no svētības nekas nebija palicis pāri. Tie tik bija joki un smiekli, kad viņš, izkāris mēli, kaukdams notupās zemē un lēja smiltīs baltas asaras — viņš. ap stūri apvestais lempis, kuru piemuļķojis apsviedīgas izveiksmes gars.

Dēls un māte smējās — viņa skanīgā altā, viņš — spiedzīgi, gandrīz falsetā. Smiedamies abi kratīja galvu.

— Tas tik ir grotesks nostāsts! — iesaucās Amenho-teps. — Nudien barbarisks joku gabals — nevainojams savā ziņā, lai arī drusku nomācošs, tā ka klausītājs ne gudrs netiek, kā uz to jāraugās, un svārstās starp smiekliem un līdzjūtību. Neīstais īstais, tu saki, un neīstais, kurš tomēr bija īstais? Tas patiešām nav slikti, tas ir asprātīgi un āķīgi. Pasargi, dievs augstais, kuru katru no tāda likteņa — būt īstajam un tomēr tik neīstam, ka galu galā jākauc balsī un jālej baltas asaras! Ko tu, mammucīt, par to saki? Kazlēnu ādas uz gludas miesas — tā šī māte izlīdzēja sirmgalvim un sirmgalvja redzošajām rokām, lai viņš svētītu īsto, proti, neīsto! Saki pati — vai šis nav īpatnējs jērs, ko esmu atsaucis? ... Vēl vienu joku stāstu tev, habīr, neliedz mana augstība, lai pārliecinātos, vai pirmais vienīgi gadījuma pēc nav bijis labs un vai ap-sviedības gars tev tiešām ir pazīstams, ne tikai zināms. Stāsti!

— Viens vārds no faraona mutes, — teica Jāzeps, — un es paklausu. Svētību guvušajam bija jābēg no piemuļķotā dusmām, jāpošas ceļā, un viņš devās uz Naharajī-mas pusi, kur dzīvoja mātes radi — zemes pīslis Lābans, drūmīgs darījumu cilvēks, ar divi meitām: vienu apsār-tušām acīm, otru — piemīlīgāku par zvaigzni; tā bēglim kļuva dārgāka par visu, atskaitot dievu. Bet neiejūtīgais tēvocis lika māsasdēlam kalpot septiņus gadus par zvaigžņu jaunavu; tie gadi pagāja viņam kā dienas, bet, kad kalpības laiks bija apkārt, tēvocis tumsā vispirms guldīja viņam blakus otru, kuru viņš negribēja, un pēc tam, tiesa, arī īsto, Rāheli, jēri, kas dzemdēja mani pārdabiskās sāpēs, un vecāki nosauca mani par Dumuzī, īsteno dēlu. To es saku starp citu. Kad zvaigžņu jaunava, laidusi pasaulē dēlu, atlaba, tēvs taisījās aiziet kopā ar mani un tiem desmit, ko viņam bija dzemdējušas neīstā un abas sievu kalpones, vai izlikās tēvoča priekšā, ka gatavojas aiziet, bet tēvocim tas nebija pa prātam, tāpēc ka šim lieti noderēja Jēkaba svētība. «Dod man visu, kas ganāmpulkā atnesī sies lāsains!» tēvs teica tēvocim. «Tas lai ir mans, bet tavs lai ir viss, kas vienkrāsains, — tāds ir mans pieticīgais noteikums!» Tā tad abi arī vienojās. Taču ko darīja Jēkabs? Ņēmis koku un krūmu dzinumus, viņš izdrāza mizā baltas svītras un padarīja tos raibus. Tās rīkstis viņš salika dzirdāmās teknēs, pie kurām sīklopi nāca dzert un padzērušies apgājās. Arvien viņš lika tiem apieties pār nomizotām rīkstīm, un — redzējušiem raibu — tiem atnesās lāsaini jēri un kazlēni, tos viņš pievienoja saviem lopiem. Tā viņš celtin cēlās mantā, bet Lābans, viltīgā dieva garā iznests cauri, palika ar garu degunu.

Māte un dēls, galvu kratīdami, atkal gardi smējās. Smejoties valdniekam uz pieres slimīgi izspiedās dzīsla, viņa pievērtajās acīs pavizēja asaras.

— Mammucīt, mammucīt, — viņš teica, — mana augstība ir ļoti uzjautrināts! Raibi nomizotas rīkstis šis ņēma un lika pār tām apieties lopiem! Vai nemēdz teikt, ka, smejoties par sevišķi izdevušos joku, raibs gar acīm metas? Tā tagad jāsmejas faraonam. Vai viņš, tavs tēvs, vēl ir dzīvs? Tas tik ir viltnieks! Tu tātad esi šķelmja, ne tikai piemīlīgās dēls?

— Šķelme un garpirkste turklāt bija arī pati piemīlīgā, — piemetināja Jāzeps. — Tamlīdzīgas izdarības viņas piemīlībai nebija svešas. Vīram par patikšanu viņa pievāca drūmīgā tēva elku dieviņus un, nobāzusi tos kamieļu pakaišos, pati uzsēdās virsū, bilzdama: «Es esmu sagājusi, nian ir tāda reize, un nevaru piecelties.» Bet Lābans meklēja veltīgi, līdz pavisam aizkusa.

— Jo tālāk, jo trakāk! — iesaucās Amenhoteps, un smejoties viņam aizcirtās balss. — Nē, mammucīt, tev nudien jāatzīst, ka esmu atsaucis savā priekšā pavisam īpašu jēru, vienlīdz skaistu un uzjautrinošu ... Tagad ir īstais brīdis, — viņš pēkšņi izlēma. — Beidzot faraons ir noskaņots uzklausīt, kā šis atjautis izskaidros grūti izprotamos sapņus. Kamēr man acis vēl mitras no sirsnīgas smiešanās, es nebīstos nedz nosapņotā, nedz skaidrojuma, lai kāds šis skaidrojums būtu. Dzimis šķelmis taču nesamelsīs faraonam tādas aplamības kā grāmatu nama sausiņi un nebiedēs viņu, vēstīdams pēdīgās briesmas! Arī tad, ja patiesība, ko viņš man atklās, būs skumja, tā viņa līksmajā mutē neizskanēs tik baisi, ka asaras manās acīs uzreiz iegūtu pretēju nozīmi. Saki, pareģi, — kāds rīks vai daikts tev vajadzīgs, lai ķertos pie darba? Varbūt katls, no kura paceltos skaidrojums?

— Itin nekas man nav vajadzīgs, — atbildēja Jāzeps. — Nekas no zemes līdz debesīm man nav nepieciešams, lai veiktu savu uzdevumu. Es pareģoju brīvi, kā protu, un vados pēc prāta iedvesmas. Faraonam atliek vienīgi stāstīt.

Valdnieks nokāsējies pamulsi atskatījās uz māti, atvainodamies viņas priekšā ar vieglu galvās pieliecienu, ka vēlreiz liek uzklausīt viedēto. Tad, samirkšķinājis miklās acis, kurās pamazām nosausa smieklu asaras, sesto reizi pēc labākās sirdsapziņas izstāstīja savus novadējušos sapņus — kā vienu, tā otru.

FARAONS PAREĢO NĀKOTNI

Jāzeps klausījās bez afektācijas, pieklājīgi un uzmanīgi. Vienīgi acis viņš pievēra, liekot noprast, ka, iedziļinādamies faraona stāstītajā, apkopo visus garīgos spēkus, un pat tad vēl bridi turēja tās pievērtas, kad Amenhoteps apklusa un aizrautu elpu gaidīja atbildi. Tiesa, mazliet viņš garināja laiku, nevērdams acis apziņā, ka Amenhoteps gaidās nenolaiž no viņa skatienu. Gaužām kluss bija k]uvis krētiešu lodžijā. Tikai dieve-māte, nozvandzot piekariņiem, skāņi ieklepojās.

— Jērs, vai tu guli? — galu galā pajautāja valdnieks.

— Nē, te es esmu, — atsaucās Jāzeps, ne pārāk steidzīgi atdarīdams acis faraona priekšā. Jāteic gan, tās drīzāk raudzījās valdniekam cauri nekā uzlūkoja viņu, pareizāk, skatiens, domīgi pakavējies pie valdnieka, atrāvās un iegrima sevī, tādējādi jo izteiksmīgākas vērsdams meh nās acis — Rāheles acis.

— Nu, ko tu saki par maniem sapņiem?

— Taviem sapņiem? — atņēma Jāzeps. — Tavu sapni, tu gribēji teikt. Nosapņot vienu un to pašu divreiz nav tas pats, kas noviedēt divus sapņus. Tev bija viens sapnis. Tas, ka tu redzēji sapni divreiz, liecina vienīgi, ka redzētais noteikti piepildīsies, pie tam itin drīz. Otrais sapnis turklāt tikai papildina pirmo un aprāda tuvāk, kā tas izprotams.

— Mana augstība tā jau domāja! — iesaucās Amenhoteps. — Māt, tas, ko saka šis jērs, man uzreiz iešāvās prātā — abi sapņi būtībā pauž to pašu! Vispirms man parādījās ir veselās, ir pretīgās govis, un tad man bija tāda sajūta, it kā viens sacītu: «Vai tu saprati pareizi? Raugi, tā tas bija domāts!» Un pēc tam man parādījās vārpas — kā pilnās, tā rūsas saēstās. Tāpat arī cilvēks, kaut ko pateicis skaidrības labad, atkārto sacīto, piebilzdams: «Citiem vārdiem, raugi, tas ir tā un tā!» Sākums, manuprāt, ir veiksmīgs — pravietiskais, bet neapsēstais jauneklis ir uz pareizā ceja. Grāmatu nama nejēgas uzreiz nošāva greizi un uz ceja vairs netika. Labs ir, turpini, pareģi! Kas tā par domu, ko vēsta mans divkāršais valdnieka sapnis?

— Doma ir viena, kā vienotas ir abas zemes, un divkāršs ir sapnis kā tavs valdnieka kronis, — atbildēja Jāzeps. — Vai tieši to nupat nepauda tavi vārdi — pauda, tiesa, neapjausti, taču ne jau nejauši izteikti? To, kas tev, tā runājot, bija prātā, izsaka teiciens «valdnieka sapnis». Kroni galvā, apsējies asti, tādu tu redzēji sevi sapnī, — es saklausīju to tumsā. Tu nebiji Amenhoteps, tu biji Nefer-heperu-Ra, valdnieks. Dievs uzrunāja valdnieku viņa sapņos. Valdniekam dievs atklāja savus nodomus, lai viņš zinātu, kas nākotnē gaidāms, un spertu attiecīgus soļus.

— Tieši tā! — iesaucās Amenhoteps. — Tas man bija skaidrāks par skaidru! Māt, man no sākta gala nebija ne mazāko šaubu par to, ko saka šis jērs: ka sapņoja ne jau cilvēks, bet valdnieks, ciktāl viens no otra šķirams un ciktāl nepieciešams biju es, lai valdniekam kaut kas rādītos sapņos. Vai faraons neapzinājās un neapzvērēja to pašu rītu, ka viņa divkāršais sapnis ir valstiski nozīmīgs un tāpēc visādā ziņā jāizskaidro? Bet sūtīts tas tika valdniekam — zemju mātei, nevis tēvam, jo valdnieks ir divēja dzimuma. Dienišķās vajadzības un lejas melnotni skāra mans sapnis — par to man nav un nebija šaubu. Bet pārējo es pagaidām neizprotu, — viņš pēkšņi atguvās. — Kāpēc tas tā, kāpēc mana augstība aizmirst, ka pārējo nav izpratis un skaidrības kā nav, tā nav? Tev ir spēja, — viņš vērsās pie Jāzepa, — iedvest otram līksmo paļāvību, ka viss jau skaidrs un kārtībā, un darīt tam zināmu, kas tāpat jau skaidrāks par skaidru. Bet ko izsaka mans sapnis un vēlas man pavēstīt?

— Faraons maldās, ja domā, ka nezina, ko izsaka sapnis, — atbildēja Jāzeps. — Viss, ko šis kalps spēj valdniekam atklāt, viņam jau ir zināms. Vai tu neredzēji, kā govis izkāpj no upes — cita aiz citas, rindā, nākdamas vienā nākšanā, papriekš treknās, pēc tam liesās — bez mitas un atstarpes? Kas tā izkāpj no mūžības tversmes — cits aiz cita, ne cits citam blakus, bet zosu gājienā, tā ka nav risas starp to, kas nāk, un to, kas iet, un rinda ne reizi nepārtrūkst?

— Gadi! — iesaucās Amenhoteps, pasviezdams uz augšu roku un pasizdams gaisā knipi.

— Saprotams, — teica Jāzeps. — Katls, no kura paceļas skaidrojums, šeit ir lieks, tāpat kā liekas ir putas uz lūpām un acu pārgriešana, — govis ir gadi, septiņi un vēlreiz septiņi gadi. Bet vārpas, kuras tai pašā skaitā pēc tam auga cita pēc citas, — tās nu gan būs kaut kas gluži neiedomājams un neatminams!

— Nē! — atsaucās faraons un no jauna pasita knipi.

— Arī tās ir gadi.

— Vadoties pēc dieva saprāta, par to šaubu nav, — atbildēja Jāzeps, — un saprātam allaž jādod gods. Bet, ja otrajā sapnī govis kļuva par vārpām — septiņām pilnām un septiņām tukšām, laikam būs vajadzīgs katls, tik liels kā mēness, lai, paceļoties garaiņiem, mums ataustu gaišība, kā iztulkojams tas, ka septiņas govis, kas nāca pirmās, bija skaistas, bet septiņas, kuras sekoja, bija neglītas. Lai faraons ir tik žēlīgs un pavēl atnest katlu ar visu trijkāji!

— Liecies mierā ar savu katlu! — iesaucās valdnieks.

— Vai te vairs ir runa par katlu, un kam tas vajadzīgs? Viss taču kā uz delnas un skaidrāks par avota ūdeni! Skaistās un neglītās govis izsaka to pašu, ko vārpas, proti, ražu un neražu. — Viņš apklusa un, iepletis acis, pavērās kaut kur tālē. — Nāks septiņi pārticības gadi, — viņš teica, — un tiem sekos septiņi bada gadi.

— Pavisam droši un itin drīz, — sacīja Jāzeps, — tāpēc ka divreiz tas tika tev pavēstīts.

Faraons uzmeta viņam skatienu.

— Iztulkojis sapni, tu nepakriti bez dzīvības, — viņš noteica gandrīz vai ar apbrīnu.

— Ja tas neizklausītos nepieklājīgi un nosodāmi, būtu jāizsaka pārsteigums, ka bez dzīvības nav pakritis faraons, tāpēc ka tas bija viņš, kurš izskaidroja sapni.

— Nu, to tu tikai tā saki un iztēlo kā jau šķelmju dzimtas atvase, — neba es pareģoju nākotni un izskaidroju savus sapņus, — iebilda Amenhoteps. — Kāpēc tad es nespēju to agrāk, kad tevis te nebija, un zināju vienīgi, kas nav pareizi, taču nezināju, kas ir pareizi? Jo par to, ka šis skaidrojums pareizs, es klusībā nešaubos ne mirkli — mans vienotais sapnis tajā skaidri atpazīst sevi. Tu patiešām esi iedvesmīgs jērs, tikai pavisam īpašs. Jo tu neesi saistošā dzīles parauga vergs un pareģo vispirms svētību un tikai pēc tam lāsta gadus, nevis otrādi, papriekš lāstu un tad svētību. Tas ir oriģināli!

— Tāds esi tu, zemju pavēlniek, — atbildēja Jāzeps, — vaina ir tevi. Tu sapņoji un viedēji vispirms treknās govis un pilnās vārpas, nevis tukšās, — tā ir tava oriģinalitāte!

Izrausies no dziļā krēsla, Amenhoteps strauji piecēlās un, veicīgi cilādams vienviet ērmīgi tievās, citviet paresnās kājas, ko gurnos apņēma caurspīdīgs batists, piegāja pie sēdošās mātes.

— Māt, — viņš teica, — tas ir noticis, mani valdnie-ciskie sapņi ir iztulkoti, tagad es zinu patiesību. Atceroties mācītās blēņas, kuras manai augstībai centās iegalvot, — visas šīs meitas un pilsētas, visus šos ķēniņus un četrpadsmit bērnus, man gluži vai jāsinejas, lai gan pir-māk tās savas bezjēdzības dēļ dzina mani izmisumā. Toties tagad, pateicoties šim pravietiskajam jauneklim uzzinājis patiesību, es varu par to pasmieties. Taču patiesība, tas jāatzīst, ir nopietna. Manai augstībai darīts zināms, ka nāks septiņi gadi un liela pārticība būs visā Ēģiptes zemē, bet pēc tiem gadiem būs septiņi bada gadi, tik sūri, ka visa agrākā pārticība tiks aizmirsta, jo bads aprīs zemi, tāpat kā liesās govis aprija treknās un rūsas maitātās vārpas — zeltainās, un vienlaikus tas ir brīdinājums, ka bada gados, kas nāks pēc pārticības gadiem, ne miņas vairs nebūs no bijušās labklājības un pat atceres par to aprīs dārdzība. Lūk, ko faraonam atklāja abi sapņi, kuri bija viens sapnis un sūtīti viņam ne jau kā zemes tēvam, bet mātei. Es nudien netieku gudrs, kāpēc uzreiz to neapjēdzu. Patiesību man atklāja šis te īstais, lai arī īpašais jērs. Jo, tāpat kā es biju vajadzīgs, lai valdnieks nosapņotu to visu, vajadzīgs bija arī viņš, lai jērs pareģotu nākotni; mūsu esamība ir vienīgi neesmes un mūžīgās esmes sadu-res punkts, bet mūsu laicība — tikai mūžības atspulgs. Taču tas nav viss! Jo rodas jautājums — un es labprāt pavaicātu sava Tēva nama prātniekiem — vai mūžīgais vērtīgāku un cienījamāku vērš zūdīgi vienīgo un īpašo vai vienīgi īpašais — mūžīgo. Sis ir viens no tiem burvīgajiem jautājumiem, kuri nav atrisināmi un par kuriem var spriest no vakara līdz rītam.

Pamanījis, ka Teje krata galvu, viņš aprāvās.

— Menī, — viņa teica, — tava augstība ir nelabojams. Tu neliki mums mieru ar saviem sapņiem, uzskatīdams, ka tie ir valstiski svarīgi, kā ari vēlēdamies visādā ziņā tos izskaidrot, lai tie netraucēti neizskaidrotu paši sevi. Taču tagad, guvis skaidrību vai iedomādamies, ka tā gūta, tu izturies tā, it kā viss jau būtu darīts, aizmirsti savu pareģojumu, līdzko tas izteikts, un aizmaldies burvīgi neatrisināmos jautājumos un tukšos vispārinājumos. Vai tas ir mātišķi? Kur nu! Manuprāt, tas nav arī tēvišķi, un es nevaru vien sagaidīt., kad vergs aizies un mēs paliksim vieni, lai no mātes krēsla izteiktu tev savu neapmierinātību. Nav izslēgts, ka šis gaišreģis savu lietu prot un tas, ko viņš saka, var atgadīties. Tā nebūtu pirmā reize, ka maizes devējā upē pēc daudziem labas vai puslīdz labas ražas gadiem vairākus gadus pēc kārtas neceltos ūdens līmenis un, tīrumiem paliekot bez palu svētības, zemes ciestu badu un trūkumu; tā tik tiešām jau ir bijis — pat septiņus gadus pēc kārtas, kā liecina seno dinastiju annā-les. Tas var gadīties atkal un tādēļ rādījās tev sapnī. Bet, iespējams, tu nosapņoji to tāpēc, ka tas patiešām notiks. Ja tā tu, bērns, spried, mātei ir jābrīnās, ka, priecādamies par mīklas atminējumu, līdz kuram savā ziņā pats esi aizdomājies, tu vis tūdaļ nesasauc savus padomniekus un valsts dižajos uz kroņa apspriedi, lai kopīgi lemtu, kā novērst draudošo nelaimi, bet gan ņemies tukši spriedelēt kaut vai par to pašu neesmes un mūžīgās esmes sadures punktu.

— Mammucīt, mums taču laika diezgan! — iesaucās Amenhoteps, dedzīgi žestikulēdams. — Ja laika nebūtu, vilcināties, protams, nedrīkstētu, bet mēs varam nesteigties, jo laika mums liku likām. Veseli septiņi gadi! Tur jau tas labums, tāpēc dejot vien gribas un aiz prieka berzēt plaukstas, ka šis savdabīgais jērs vis neturas pie apnicīgās shēmas, pareģodams pirmām kārtām lāsta un tikai pēc tam svētības gadus, bet uzreiz sola svētības gadus, turklāt veselus septiņus! Tu būtu norājusi mani pamatoti, ja jau rīt sāktos sausums un pienāktu izmūrējušo govju laiks. Tādā gadījumā, protams, būtu jāmeklē izeja, nezaudējot ne mirkli, un jācenšas novērst nelaimi, lai gan mana augstība, godīgi sakot, nezina, kā iespējams atvairīt neražu. Bet mums melnotnes jomā dāvāti septiņi auglības gadi; tautas mīlestība uz faraona mātišķumu augs kā koks, zem kura sēdēdams viņš sludinās Tēva mācību, un es nesaprotu, kāpēc mums šo pašu dienu . . . Tavs skatiens, gaišreģi, kaut ko pauž, — viņš pārtrauca sevi, — tas neatlaidīgi dzeļas manī. Vai tev kaut kas piemetināms pie mūsu kopīgā skaidrojuma?

— Nē, — attrauca Jāzeps, — vienīgi jāizsaka lūgums, lai tu atlaid savu kalpu, ka viņš atgrieztos cietumā, kur vergojis, un bedrē, no kuras tu viņu izvilki savu sapņu dēļ. Jo uzdevums ir paveikts un vergam vairs neklājas kavēties dižuma mājotnē. Tur, caurumā, viņš smelsies spēku atmiņās par laimes stundu, kad stājās faraona, daiļās zemju Saules, un Lielās mātes priekšā, kuru es pieminu kā otro tikai valodas nepilnības pēc, kas pakļauta laika un secības likumam — pretēji tēlam, kurā viss vienlaicīgs. Ja uzskaitījums noris laikā, pirmais jāpiemin valdnieks, taču otrā vietā minētā nav otrā, tāpēc ka māte ir pirms dēla. Tiktāl par secību. Bet tur, kur man lemts atgriezties, es, niecīgais, domās turpināšu abu diža jo sarunu, kurā iejaukties būtu bijis nosodāmi. «Faraons,» es klusībā bildīšu sev, «laikam gan pamatoti priecājas, ka šoreiz viss notiks otrādi un pirms lāsta un neražas gadiem būs svētības laiks. Bet taisnība arī mātei, kura ir pirms dēla un brīdinādama liek tam pie sirds, ka, sākot ar sapņa izskaidrojuma un pirmo svētības dienu, jāspriež un jālemj par gaidāmo postu — ne jau lai to novērstu, tāpēc ka dieva noliktais nav novēršams, bet lai savlaicīgi visu apdomātu un, zinot, kas gaidāms, veiktu attiecīgus pasākumus. Jo uz svētības laiku, kas solīts, nav jāraugās tikai tā, ka piemeklējums atlikts un dota iespēja atvilkt elpu, iekams plecus nospiedīs grūtums, — svētības laiks ir arī aizgādības laiks, kurā jādara viss iespējamais, lai pēcāk kaut nedaudz apcirptu spārnus melnajam posta putnam un, cenšoties atvairīt nelaimi un pretoties tai, ne tikai ierobežotu tuvo piemeklējumu, bet raudzītu gūt no tā labumu.» Tā vai aptuveni tā es teikšu sev cietumā, nozinādamies, ka iejaukties dižo sarunā būtu bijis pagalam nepieklājīgi. «Cik varena un lieliska ir aizgādība,» es klusībā iesaukšos, «pat postu tā var svētībā vērst! Un cik žēlīgs bijis dievs, ļaudams valdniekam sapnī ielūkoties tik tālā nākotnē — ne vien septiņus, veselus četrpadsmit gadus uz priekšu, — tas paver iespēju un uzliek par pienākumu gādāt par rītdienu. Jo tie četrpadsmit gadi, lai arī divreiz pa septiņi skaitāmi, ir viens laika posms, un sākas tas ne jau vidū, bet sākumā, proti, šodien, un jau šodien viss ir pārredzams. Bet pārredze ir zināšana un aizgādība.»

— Savādi gan, — izmeta Amenhoteps. — Kā tad nu ir, vai tu esi vai neesi runājis? Nerunādams tu esi runājis un ļāvis mums noklausīties domas, kuras vēl tikai domāsi.

Taču vienlaikus tās jau ir izteiktas. Man liekas, tas ir kārtējais šķelmja atradums, turklāt gluži pirmreizīgs.

— Itin visam ir sava pirmā reize, — atbildēja Jāzeps.

— Nekas jauns un nebijis toties nav zinoša aizgādība un saprātīga atvēlētā laika izmantošana. Ja dievs būtu nolicis lāsta laiku pirms svētības laika un piemeklējums sāktos jau rit, nekas nebūtu darāms, nedz līdzams un postu, ko ļaudīm nestu bēralas gadi, nekāda pārticība par labu vērst nespētu. Par laimi, tos tā nav, mums ir dots laiks — ne jau tādēļ, lai mēs to izšķiestu, bet lai pārticība izlīdzinātu trūkumu un uzkrātā pietiktu posta dienām. Tāda ir norāde, kas saskatāma secībā, kādā no upes izkāpa govis — papriekš, proti, treknās un pēc tam liesās, un tas, kuram dots mājiens saprast, aicināts arī par maizes devēju postā.

— Pēc tavām domām, jāuzkrāj labība un jāsaber klētīs? — jautāja Amenhoteps.

— Visplašākos apmēros! — cieti atbildēja Jāzeps.

— Neizmērojami vairāk, nekā jebkad uzkrāts, kopš pastāv abas zemes! Pārredzēs pavēlnieks lai iegrožo pārticību. Lai nelokāms tur to grožos, kamēr tā valda, un ņem no tās tik, cik nepieciešams, lai pēcāk iegrožotu trūkumu. Faraons ir labklājības avots, tauta, mīlēdama valdnieku, pacietīs bez kurnēšanas, ka viņš bargi apvalda pārticību. Toties tad, kad viņš bada gados izdalīs maizi, tautas ticība un mīlestība kuplot sakuplos un viņš netraucēts varēs sēdēt tās ēnā un sludināt. Lai pārredzos pavēlnieks kļūst par ēnas devēju valdniekam!

To pašu brīdi Jāzepa skatiens nejauši sastapās ar Lielās mātes skatienu — maza un melnīgsnēja, taisni izslējusies, kājas sakļāvusi, viņa vēl arvien sēdēja dieves pozā savā augstajā krēslā —, sastapās ar gudro, vērīgo acu skatienu, kuras, tumši spīdēdamas tumsā, nolūkojās viņā, grumbās ap izciļņo muti iegulstot zobgalīgam smaidam. Šā smaida priekšā viņš, palikdams nopietns, lai arī uzvedīgi Kliegdamies, nodūra acis.

— Ja es saklausīju pareizi, — teica Amenhoteps, — tu uzskati un ar māti esi vienis prātis tai ziņā, ka man nevilcinoties un nelaicinoties jāsasauc uz apspriedi savi augstmaņi un padomnieki, lai izlemtu, kā trūkuma novēršanai iegrožojama pārticība?

— No apspriedēm, — atbildēja Jāzeps, — faraonam liela labuma nebija, kad vajadzēja izskaidrot divkāršo valdnieka sapni. Faraons iztulkoja to pats — un iztulkojis uzzināja patiesību. Tikai viņam tapa pavēstīts, kas gaidāms, un pavērta pārredze, viņam vienīgajam arī jāliek tā lietā un jāiegrožo pārpilnība, pēc kuras nāks trūkums. Veicami ārkārtēji, nepieredzēti plaši pasākumi, bet apspriedes parasti sliecas uz Ierasti mēreniem lēmumiem. Viens redzēja un izskaidroja sapni, vienam arī jālemj un jāīsteno lēmumi.

— Faraons neīsteno to, ko pats izlēmis, — vēsi bilda Teje, raudzīdamās kaut kur vidū starp dēlu un pareģi. — Tas ir maldīgs priekšstats. Ja arī pieņem, ka valdnieks, vadīdamies pēc nosapņotā, viens pats izlemtu, kas darāms, — vispirms pieņemot, ka, vadoties pēc šiem sapņiem, vispār kaut kas jāizlemj, — viņš lēmuma īstenošanu uzticētu valsts dižajiem, kuri iecelti, lai to darītu, — Dienvidu un Ziemeļu vezlriem, labības noliktavu un ganāmpulku pārziņiem un mantnīcu pārvaldniekiem.

— Tieši tādus vārdus, — izbrīnījies sacīja Jāzeps, — es biju nodomājis teikt, iztēlodamies savā alā turpmāko sarunas gaitu, — mats matā šos iebildumus, minot arī «mal dīgo priekšstatu», es gatavojos izteikt un sev par nopēlumu likt mutē Lielajai mātei. Es augtin augu pats savās acīs, dzirdēdams, ka viņa vārds vārdā saka to, ko es liktu viņai bilst, sēdēdams viens savā bedrē. Visu dzirdēto es ņemšu līdzi un, kavēdamies atmiņās pie šīs dižās stundas, tur lejā domās atbildēšu viņai un teikšu: «Maldīgi ir visi mani priekšstati, tikai viens ne: es neiztēlojos, ka faraons, zemju daiļā Saule, pats īsteno to, ko izlēmis, nevis atstāj lēmumu izpildi pārbaudītu kalpu ziņā, sacīdams: «Es esmu faraons! Esi man līdzīgs un saņem pilnvaru lietā, kurā es esmu tevi pārbaudījis, un topi par vidutāju starp mani un cilvēkiem, tāpat kā Mēness ir vidutājs starp Sauli un pasauli, un vērs par svētību piemeklējumu, kas uzlikts man un zemēm,» — nē, tik liela mana nezināšana nav; šo vienu es tomēr zinu un domās jo skaidri dzirdu faraonu sakām — ne vairākiem, bet vienam vienīgam. Un tad es, citiem nedzirdot, teikšu: «Vairāki šādā lietā neder; lai viņš ir viens, tāpat kā zvaigžņu vidū viens ir Mēness — vidutājs starp augšu un leju, Saules sapņos iesvaidītais. Gatavojoties ārkārtējiem pasākumiem, ārkārtējai jābūt arī tā izvēlei, kurš tos īstenos, — citādi tie būs ierasti mēreni un nepietiekami, nevis ārkārtēji. Kāpēc? Tāpēc, ka netiks veikti ticībā un zinošā aizgādībā. Izstāsti vairākiem savus sapņus — viņi gan noticēs, gan nenoticēs tiem; ikviens noticēs tikai daļēji, būs tikai daļēji aizgādīgs, bet arī visas daļas kopā nav nedz tā pilnā ticība, nedz aizgā-dībar kāda nepieciešama un piemīt vienam. Tālab faraons lai izraugās gudru un piedzīvojušu vīru, kuru pārņēmis sapņa pārredzēs un aizgādības gars, un ieceļ viņu pār Ēģiptes zemi, teikdams: «Esi līdzīgs man!» — lai par viņu varētu sacīt ar dziesmas vārdiem: «Viņš bija tas, kura skatiens sniedza līdz pašām zemes robežām, kurš, veikdams nepieredzētus pasākumus, iegrožoja pārpilnību, lai valdniekam būtu ēna trūcības dienās.»» Tādus vārdus es teikšu, sēdēdams bedrē, tāpēc ka teikt tos šeit, dieviem dzirdot, būtu neprāta pārgalvība. Vai tagad faraons atjauj savam kalpam iet un no saulgoža atgriezties pakrēslī?

Un, atskatījies uz bitēm nošūto aizklāju, Jāzeps pacēla roku, it kā jautātu, vai drīkst atstāt lodžiju. To, ka dieve-māte cieši vēro viņu un zinīgajās, skaudras pieredzes ievilktajās rievās abpus mutei iegulst zobgalīgs smaids, Jāzeps tīšuprāt nelikās redzam.

«ES NETICU TAM!»

— Paliec! — teica Amenhoteps. — Uzkavējies vēl brīdi, mans draugs! Tu nupat itin jauki spēlēji uz sava atklājuma, ka var runāt arī nerunādams vai nerunādams tomēr runāt, neliedzot otram noklausīties savas domas, un, uzvedinājis manu augstību uz valdniecisko sapņu skaidrojumu, turklāt iepriecēji mani ar šo jauninājumu, Tu taču nedomāsi, ka faraons var atlaist tevi neapbalvotu. Jautājums tikai, kā lai atlīdzina tev — par to mana augstība vēl nav skaidrībā; uzdāvāt tev, piemēram, tikai šo te bruņurupuča liru, kumēdiņu pavēlnieka izgudrojumu, pēc manām un droši vien arī tavām domām, būtu par maz. Šimbrīžam tomēr pieņem šo velti, mans draugs, — ņem to, tev tā piestāv. Žiperis atdeva kitāru gaišredzīgajam brālim, un arī tu esi gaišreģis, turklāt apsviedīgs. Bez tam, ja vēlies, es labprāt paturēšu tevi galmā un piešķiršu tev skanīgus titulus, tādus kā «Valdnieka Pirmais sapņu tulks» un vēl citus, ne mazāk spožus, kas aizsegs un nodos aizmirstībai tavu īsto vārdu. Kā tevi, starp citu, sauc? Domājams, par Ben-ez.ru vai Nekatiju, ja nekļūdos?

— Kā mani sauc, — atbildēja Jāzeps, — tā es agrāk nesaucos — nedz mana māte, zvaigžņu jaunava, nedz mans tēvs, dieva draugs, mani tā nesauca. Bet, kad naidīgie brāļi iegrūda mani bedrē un es, zagšus novests Lejzemē, tēvam biju miris, tas, par kuru kļuvu, pieņēma citu vārdu un tagad saucas par Osarsifu.

— Interesanti, — nosprieda Amenhoteps, atzvilis pārspīlēti ērtā krēsla spilvenos, Jāzepam tikmēr stāvot viņa priekšā ar jūrasbraucēja velti padusē. — Tu tātad uzskati, ka cilvēkam visu mūžu nav jāsaucas vienā un tai pašā vārdā, ka vārds, gluži otrādi, jāpiemēro apstākļiem, vadoties pēc tā, par ko esi kļuvis un kāds ir tavs stāvoklis? Mammucīt, ko tu par to saki? Manai augstībai, liekas, tas patīk, jo man pa prātam negaidīti spriedumi, kurus padzirdot visiem citiem — tiem, kam nodrāztas atziņas vien galvā, — atplešas mute; tiesa kas tiesa, tā atplešas, uzklausot arī viņus, tikai aiz žāvām. Faraons jau sen saucas vārdā, kurā saucas, bet kurš sen vairs neatbilst t n\, par ko viņš kļuvis un kā pats jūtas; klusībā viņš jau labu laiku apsver domu, ka būtu jāatsakās no vecā, maldinošā vārda un jāpieņem cits — atbilstošāks. Par šo nodomu, mammucīt, es ne reizi neesmu tev ieminējies, tāpēc ka pavēstīt to zem četrām acīm man šķita neērti. Tagad šā gaišreģa Osarsifa klātbūtnē, kurš kādreiz saucies citā vārdā, man ir izdevība darīt to zināmu. Es, saprotams, nerīkošos pārsteidzīgi — tas nenotiks rīt. Tomēr drīz tam ir jānotiek, jo vārds, kurā es saucos, diendienā top melīgāks par piedauzību manam debesu tēvam. Tas ir apkaunojoši un kļūst neizturami, ka manā vārdā figurē Amuns, troņa nolaupītājs, kurš apgalvo, ka aprijis Ra-Horahtu, Onas pavēlnieku un Ēģiptes valdnieku ciltstēvu, un uzkundzējies uzdodas par valsts dievu un Amunu-Ra. Tev jāsaprot, mammucīt, tas ir pāri manas augstības spēkiem — ilgstoši saukties pēc viņa, nevis citā — Atonam tīkamākā vārdā, jo cēlies es esmu no Atona, kurā apvienots tas, kas bija, un tas, kas būs. Raugi, Amuna varā ir tagadība, bet manam tēvam pieder pagājība un nākamība, — mēs abi esam veci un jauni reizē, aizseni un rītdienīgi. Pasaulē faraons ir viesis, viņa mājas ir senlaiki, kuros valdnieki pielūgsmē izstiepa rokas pret Ra, savu tēvu, — Hor-em-aheta, Lielās sfinksas, laiks. Bet viņa mājas ir arī dienās, kam jānāk un ko viņš sludina, dienās, kad visi pacels acis uz Sauli, vienvienīgo dievu, savu labo tēvu pēc dēla mācības, kuram zināma tēva bauslība, tāpēc ka viņš no tā cēlies un viņa dzīslās rit dieva asinis. Paskaties! — Amenhoteps uzsauca Jāzepam. — Panāc tuvāk un paskaties! — Un, pavilcis nost piedurknes batistu no kārnā apakšdelma, viņš parādīja Jēkaba dēlam zilās dzīsliņas delma iekšpusē. — Tās ir Saules asinis!

Roka manāmi trīsēja, lai gan Amenhoteps pieturēja to ar otru roku. Bet trīsēja jau ar! otra. Jāzeps bijīgi aplūkoja dzīsliņu tīklojumu un tad atkāpās soli no valdnieka krēsla.

Dieve-māte teica:

— Tu uzbudini sevi, Menī, tavas augstības veselībai tas nenāk par labu. Pēc visas šīs reģošanas un domu apmaiņas tev derētu atpūsties un izmantot daļu tev atvēlētā laika, lai rūpīgi apdomātu savus lēmumus tiklab varbūtējās nākotnes pasākumu ziņā, kā arī visai nopietnajā iecerētās vārda maiņas jautājumā, pie reizes nosakot piemērotu atlīdzību gaišreģim. Ej atlaidies!

Taču valdnieks negribēja atlaisties.

— Mammucīt, — viņš iesaucās, — mīļi lūdzu tevi, neprasi to šobrīd, kad tik daudzsološi sarosījušās domas! Tici man, mana augstība jūtas pavisam labi, un no saguruma nav ne miņas. Uzbudināts es esmu aiz labsajūtas, bet labi jūtos aiz uzbudinājuma. Tu runā tieši tāpat, kā manā bērnībā runāja aukles, līdzko man bija vis jautrāk, teikdamas: «Tu, zemju mantiniek, esi pārguris, tev jāliekas gultā.» Mani tas padarīja vai traku, aiz dusmām es varēju spārdīties kājām. Tagad es esmu liels un goddevīgi tencinu par gādību. Es skaidri jūtu, ka šī audience, liekas, vēl nesīs augļus un drīzāk nekā gultā mani lēmumi nobriedīs sarunā ar apsviedīgo gaišreģi, kuram jau par to vien esmu pateicību parādā, ka viņa klātbūtnē man radās izdevība atklāt tev savu nodomu pieņemt atbilstošāku vārdu, kas ietvertu Vienīgā vārdu, proti, nosaukt sevi par Ehnatonu, lai manam Tēvam labpatiktu mans vārds. Visam jāsaucas Viņa, nevis Amuna vārdā, un, ja zemju pavēlniece, saldā Titī, kura daiļu dara visu pili, drīzumā laimīgi pārcietīs radības, valdošā nama atvase — vienalga, princis vai princese — katrā ziņā sauksies par Meritatonu, lai viņu iemīlētu Tas, kas ir pati mīlestība, — kaut arī šaļā sakarā būtu gaidāma netīkama vizīte, kuras laikā dižais Kārnākās varasvīrs mani strostēs un apnicīgi piedraudēs man ar Amuna dusmību; nekas, to es pārcietīšu. Visu es pacietīšu mīlestībā uz savu debesu tēvu.

— Faraon, — teica māte, — tu aizmirsties, mēs neesam vieni, par šīm lietām, kas prasa prātu un apdomu, nebūtu jāizsakās, zemas kārtas pareģim dzirdot.

— Nebēdā, mammucīt! — atsaucās Amenhoteps. — Viņš savā ziņā ir augstas cilmes, kā pats mums lika noprast, — škelmja un kādas piemīlīgās dēls; šim apstāklim manās acīs ir īpaša pievilcība, turklāt tas, ka viņu jau bērnībā saukuši par jēru, liecina par zināmu izsmalcinātību. Zemāko slāņu pēcnācējus tā nemēdz saukt. Bez tam man radies iespaids, ka viņš ir itin uztvērīgs un zinošs, bet pirmām kārtām mīl mani un vēlas man palīdzēt, kā palīdzēja, izskaidrodams sapņus un pauzdams oriģinālo viedokli, ka cilvēkam jāmaina vārds, vadoties pēc pašizjūtas un apstākļiem. Viss būtu labi, tikai man īsti netīk tas, ko viņš izraudzījies ... Es nevēlos būt nepieklājīgs un sarūgtināt tevi, — viņš vērsās pie Jāzepa, — bet mani apbēdina vārds, ko tu esi pieņēmis; Osarsifs taču ir miroņa vārds,— kritušu vērsi, piemēram, godā par Osām Hapī, — tas atsauc atmiņā Mirušo valdnieku, briesmīgo Usīru savā tiesneša krēslā un ar svariem rokā, taisnu, bet nežēlīgu, no kura sprieduma bailēs dreb dvēsele. Visi šie senie ticējumi ir tukši biedi, pati senā ticība ir Osars, un mana Tēva dēls netic tam visam!

— Faraon, — atkal ierunājās māte, — man no jauna jāmudina tevi ievērot piesardzību, un es nekautrēdamās daru to svešā sapņu zintnieka klātbūtnē, ja jau tu uzskati viņu par tik ieilgušas audiences cienīgu un izteikumā, ka bērnībā svešais dēvēts par «jēru», saskati augstākas iz-cilmes liecību. Lai viņš dzird, ka es brīdinu tevi būt saprātīgam un apdomīgam. Pietiek, ka tu tīko vājināt Amuna varu un pretojies visaptverošai šā dieva kundzībai, pie izdevības soli pa solītim norobežodams viņu no Ra, tas ir, apvārsnī mītošā Atona, — jau tam vien vajadzīga visas pasaules gudrība un politiska tālredzība, un vēsa galva, pārsteidzība un karstasinība te tikai kaitēs. Bet lai piesargās tava augstība turklāt aizskart tautas ticību Usīram, Pazemes valdniekam, kuram tā pieķērusies īpaši, tāpēc ka šā dieva priekšā visi ir vienādi, un, iemantodami viņa vārdu, ļaudis cer ieiet viņā. Saudzē tautas vairuma jūtas, jo visu, ko, vājinādams Amunu, tu atdosi Atonam, tu viņam atņemsi, aizskardams Usīru!

— Ak, mammucīt, tici man, tauta tikai iedomājas, ka pieķērusies Usīram! — iesaucās Amenhoteps. — Kas tur labs, ja dvēselei ceļā uz tiesneša krēslu jāiziet septiņreiz septiņi šausmu klaidi, kur tai ik uz soļa uzplijas dēmoni, atprasīdami citu pēc cita trīssimt sešdesmit grūti iegaumējamu piesaukumu, — tos visus nabaga dvēselei jāzina no galvas un jānoskaita katrs savā vietā, citādi to cauri neizlaidīs un aprīs uzreiz, ir neaizkļuvušu līdz tiesneša krēslam, kur tai tāpat ir visas izredzes tikt aprītai — proti, ja nosverot izrādīsies, ka sirds par vieglu, to atmetīs bries-meklim Amentes sunim. Saki, lūdzama, kam tur lai pieķeras, — tas viss ir pilnīgā pretrunā ar mana debesu tēva labestību un mīlību! Usīra, Pazemes valdnieka, priekšā visi esot vienādi — kā tad, ka vienādi, tikai bailībā! Toties Viņa priekšā visi ir vienādi līksmībā. Tāpat tas ir ar Amuna un Atona visaptverošo varu. Ar Ra palīdzību arī Amuns tiecas aptvert un savā kultā apvienot pasauli. Tiktāl abi ir vienādi. Taču Amuns vēlas vienotu pasauli, kur valdītu aklas šausmas, bet tā ir drūma viltus vienība, kādu mans tēvs nevēlas, tiekdamies apvienot savus bērnus līksmē un maigumā.

— Menī, — pieklusinādama balsi, teica māte, — būtu labāk, ja tu pasaudzētu sevi un tava augstība nespriede-lētu par līksmi un maigumu. Es zinu no pieredzes, ka tādas valodas ir bīstamas, tās izsit tevi no līdzsvara.

— Mammucīt, runa ir tikai par ticību un neticību, — attrauca Amenhoteps, atkal izrausdamies no spilveniem un sliedamies kājās. — Tikai par tām ir runa, un manas gara spējas saka man, ka neticība ir gandrīz vai svarīgāka par ticību. Lai ticētu, vajadzīga krietna deva neticības, jo, ticot visvisādām blēņām, pie īstas ticības netiksi. Lai pievērstu tautu īstajai ticībai, jāizkliedē viens otrs ticējums, kuram tā pieķērusies, — varbūt tas ir cietsirdīgi, taču cietsirdīgi aiz mīlestības, un mans tēvs pie debesīm man to piedos. Jā gan, kas svarīgāk — ticēt vai neticēt, un kam jābūt vispirms? Ticēt — tā ir liela bauda dvēselei. Bet neticēt — gandrīz vai lielāka; es esmu par to pārliecinājies, mana augstība to ir iepazinis, un es neticu nedz šausmu klaidiem un dēmoniem, nedz Usīram un viņa briesmeklu vārdos sauktajiem, nedz rijīgiem Pazemes suņiem! Es neticu, neticu tam! Neticu, neticu! — viņš iedziedājās un sāka trallinot griezties, likdams dejas solī savas ērmīgās kājas, un, izpletis rokas, sita knipjus.

Aizslāpis viņš norima.

— Kāpēc tu piesavinājies tik mironīgu vārdu? — viņš jautāja tusnīdams, apstājies blakus Jāzepam. — Tu taču esi dzīvs, lai ari tavs tēvs tur tevi par mirušu.

— Man jāklusē viņa priekšā, — skaidroja Jāzeps, — pieņemdams šādu vārdu, es svaidīju sevi klusēšanai. Bet iesvaidītais un aiztaupītais ir piederīgs lejas valstībai. Viņš no tās nav nošķirams, tā ir viņa valstība — tieši tāpēc uz viņu krīt gaisma no augšienes. Upurējot jebkuru upuri nes lejas dieviem, taču noslēpuma būtība ir tāda, ka, upurējot viņiem, ziedots tiek debesu varām. Jo dievs ir nedalāms.

— Viņš ir gaisma un Saules spožais disks, — saviļņots teica Amenhoteps. — Viņa stari apvij zemes un saista tās mīlā, vārgas Viņš dara rokas aiz mīlas, — tikai ļaunajam, kura ticība vērsta lejup, rokas ir stipras. Ak, cik daudz vairāk pasaulē būtu labestības un mīlas, ja zustu ticība lejas valstībai un rijīgajai zobu šņākstinātājai! Neviens negrozīs faraona pārliecību, ka ļaudis daudz ko nedarītu un atzītu par nevēlamu, ja viņu ticēšana nebūtu vērsta lejup. Manam laicīgajam vectēvam, valdniekam Ahepe-fura, kā tev droši vien zināms, roka bija tik stipra, ka viņš uzvilka loku, ko neviens cits visā valstī uzvilkt nespēja. Un viņš uzsāka karagājienu pret Āzijas ķēniņiem, lai tos sakautu, un veselus septiņus sagūstīja dzīvus; tos Viņš lika pakārt ar galvu uz leju pie sava kuģa priekšgala — mati tiem nokarājās, un tie visi kā viens blenza pasaulē pārgrieztām, asinīm pieplūdušām acīm. Taču tas vēl bija tīrais nieks. Kādas tik mocības viņš nelietoja — pat tādas, par kurām stāstīt ne mute neveras. Un tā bija pirmā teiksma, ko aukļi vēstīja bērnam, lai krūtīs viņam ielietu valdnieka cienīgas jūtas, — bet es kliedzu miegā aiz šausmām, un grāmatu nama dziedniekiem vajadzēja ieliet man kaut ko gluži citu, proti, kādu pretindi. Kā tev liekas, vai Aheperura tā izdarītos ar saviem naidniekiem, ja neticētu šaušalu klaidiem un briesmeklīgos vārdos sauktajiem, un Amentes kucei? Cilvēks, man tev jāteic, ir bezpalīdzīgs radījums. Pats uz savu galvu tas neko nepaveiks, un it nekas tam pašam neienāk prātā. Mūždien cilvēks atdarina dievus un rīkojas atbilstoši tam, kādus tos iztēlojas. Attīri dievību, un tu attīrīsi cilvēku.

Jāzeps neatbildēja, neuzmetis skatienu mātei un neizlasījis dieves acīs, ka viņai patiktu, ja pareģis iebilstu valdniekam.

— Bezgala grūti, — viņš teica, — ir nepiekrist faraonam, jo viņa augstība ir pārlieku apdāvināts un viss, ko tas saka, liekas tik pareizs, ka atliek vien palocīt galvu un nomurmināt: «Tiesa kas tiesa!» — vai pieklust pavisam, ļaujot sarunai apsīkt, ja patiesība jau atrasta. Tomēr ir zināms, ka faraons dusmojas, ja, novedusi pie pareizas atziņas, saruna izbeidzas, un vēlas, lai to turpina, ejot tālāk par patiesību, kas atklāta, un tādējādi, iespējams, rod jaunas, neiepazītas atziņas. Jo tas, kas patiess, vēl nav patiesība. Tā ir neaizsniedzama, un gala nav arī sarunai — gājumam pretī mūžībai, kas bez atpūtas vai pēc īsas atelpas un nepacietīga — «Tiesa kas tiesa!» — ved tālāk no atziņas uz atziņu līdzīgi tam, kā Mēness mūžam iet savu guitu, nekur nerazdams mājvietu. Bet šāds apsvērums gribot negribot vietā vai galīgi nevietā uzvedina mani uz domu par mana zemes dzīves tēva vectēvu, kuru mēs dēvējām ne gluži zemes dzīvei piederīgā vārdā, proti, par Mēness ceļinieku, zinādami, starp citu, gluži labi, ka īstenībā viņu saukuši par Abirāmu, kas nozīmē «Mans tēvs ir cildens» vai, iespējams, arī «Cildenā tēvs», un ka viņš bijis ienācējs no Uras, pilsētas Haldejā, zemē, kur paceļas Tornis, bet kur viņam nebija paticis un cieties palikt, — nekur viņam necietās, tāpēc mēs dēvējām viņu tādā vārdā.

— Redzi nu, māt, — iemeta starpā valdnieks, — mans gaišreģis savā ziņā tiešām ir labdzimis! Ne tas vien, ka viņu sauca par «jēru», — viņam bijis arī vecvectēvs, kuru dēvējuši zemes dzīvei nepiederīgā vārdā. Zemas kārtas ļaudīm vai pēdējiem plukatām parasti nav ne jausmas, kas bijuši viņu priekšteči... Tavs vecvectēvs tātad bija ceļinieks, patiesības meklētājs?

— Tik rosīgs, — apliecināja Jāzeps, — ka galu galā atklāja dievu un uzcēla ar viņu derību, lai abi viens otrā kļūtu svēti. Bet rosīgs viņš bija arī citā ziņā, roka viņam nedrebēja, un, kad zemē laupīdami un dedzinādami iebruka Austrumu ķēniņi un saņēma gūstā viņa brāli Latu, Abi-rāms, gari neprātodams, dzinās tiem pakaļ ar trīs simti astoņpadsmit kalpiem un Eliēzeru, savu Vecāko kalpu, — tātad trīs simti deviņpadsmit vīriem un, sitis naidniekus, padzina tos vēl aiz Damaški un atbrīvoja Latu, savu brāli.

Māte atzinīgi pamāja, un dēls nolaida acis.

— Vai viņš devās karā, — jautāja faraons, — pirms bija atklājis dievu vai pēc tam?

— Pa vidu, — atbildēja Jāzeps, — pašā pūliņu karstumā, taču meklējumu nenovājināts. Ko lai iesāk ar sirotājiem ķēniņiem, kuri laupa un dedzina? Pārliecināt, ka jādzīvo dieva mierā, viņus nevar — tam viņi par stulbu un ļaunu turklāt. Tikai sisti viņi saprot, ka arī dieva mieram roka ir varena. Galu galā cilvēks ir atbildīgs dieva priekšā, ka virs zemes viss notiktu puslīdz pēc Viņa prāta, nevis caurcaurēm pa laupītāju un slepkavnieku iedažai.

— Es redzu gan, — juzdamies puiciski aizskarts, noteica Amenhoteps, — ka, būdams mans auklis, tu arī stāstītu bērnam par matiem, kas nokarājas, un pārgrieztām, asinīm pieplūdušām acīm.

— Vai tas ir iedomājams, — vaicāja Jāzeps, vērsdamies pats pie sevis, — ka faraons alotos un, kaut arī ārkārtēji apdāvināts un agri nobriedis, izteikta maldīgus pieņēmumus? Ticami tas nav, taču reizumis, redzams, gadās — par pierādījumu, ka arī valdnieks ir cilvēks, ne vien dievs. Jo ļaudis, kas sāpināja faraonu, daudzinādami tamlīdzīgus varoņdarbus, — viņš teica it kā sev, — slavināja karu un cīņas prieku kā tādu — pašas kara darbības un asinsizliešanas vārdā, turpretī viņa gaišreģis, vēlais Mēness ceļinieka pēcnācējs, vēstī karam par dieva mieru un, kā jau starpnieks un vidutājs starp augšas un lejas sfērām, aizbilst mieram par vīra drosmi. Aplams ir zobens, bet ari mīkstsirdis par gudru nav turams. Gudrs ir vidutājs, kurš mīkstsirdim iesaka darbīgu drosmi, bez kuras viegli krist kaunā dieva un cilvēku priekšā. Ak, ja man būtu atļauts paust savu viedokli valdniekam!

— Es dzirdēju, — teica Amenhoteps, — ko tu sacīji sev. Tas ir tavs kārtējais jociņš un atradums — balsi sarunāties pašam ar sevi, it kā otram nebūtu ausu. Padusē tu turi jūrasbraucēja velti — varbūt tāpēc tev kumēdiņi prātā un tavās valodās iemājo šķelmīgā dieva gars.

— Var gadīties, — piekrita Jāzeps. — Faraonam droši vien taisnība. Tas ir iespējams, pat ļoti iespējams, vismaz izslēgts tas nav, un faraonam jārēķinās ar to, ka mūsu vidū ir izmanīgais dievs un cenšas atgādināt par sevi, proti, liek mums pie sirds, ka tas bija viņš, alā dzimušais, kurš no lejas sūtīja viņa augstībai valdnieciskos sapņus, un ka viņš, par spīti paša jautrībai, ir Mēness draugs un mirušo ceļvedis uz pagares valstību. Lejas priekšā viņš — pakalpīgais vidutājs starp zemi un debesīm — aizliek labu vārdu par augsti, bet augstes priekšā — par leju. Jo nošķirtība viņam ir pretīga un vismaz vienu viņš zina labāk par jebkuru citu, proti, to, ka īstais var ari nebūt īstais.

— Tu atkal piemini savu tēvoci, — jautāja Amenhoteps, — neīsto īsto, kurš, visu apsmiets, lēja smiltīs baltas asaras? Liec nostāstu mierā! Jocīgs tas ir, taču nomācošs arī. Lai gan jocīgais, iespējams, vienmēr ir nomācošs un spārno un pacilā prātu tikai zelta nopietnība.

— Faraons to saka, — atbildēja Jāzeps, — un kaut viņš būtu tiesīgs tā sacīt! Nopietna un barga ir gaisma, un spēkam, kas no lejas tiecas pretī tās dzidrei, patiešām jā-būt spēkam, īstam vīra spēkam, ne tikai maigumam vien, jo citādi tas būs neīsts un nelaikā un jālej būs asaras.

Viņš neskatījās uz māti, bilzdams šos vārdus, — nepaskatījās dievei tieši acīs, taču izslepus uzmeta tai skatienu, lai pārliecinātos, vai tā māj vai nemāj ar galvu. Dieve nemāja, bet viņam likās, ka tā cieši vēro viņu, un tas, iespējams, bija labāk nekā māšana.

Amenhoteps nebija klausījies. Viņš sēdēja, atgāzies krēslā vienā no tām pārspīlēti ērtajām pozām, ar kādām panda protestu pret veclaiku stilu un Amuna stingrību; atbalstījis elkoni pret pazviln, otru roku iespriedis sagumušajā sānā, pārlicis kāju pāri kājai, kustinādams izslietās kājas pirkstus, viņš domās pārcilāja vārdus, ko pats nupat bija teicis.

— Man liekas, — viņš ieminējās, — ka mana augstība pirms brīža pasacīja kaut ko tādu, kurā derētu ieklausīties, — kaut ko visai talantīgu par jokiem un nopietnību, nomācošo un aplaimojošo. Jokaini rēgaina un pabaisa ir arī Mēness debess un zemes starpniecība. Zeltaini un bez viltus savā nopietnībā toties ir Atona stari, kas labestīgām rokām glāsta tēva radīto pasauli. Vienīgais dievs ir Saules aplis, no kura pār zemi izlejas patiesība un nevīstoša mīla.

— Faraona vārdos ieklausās visa pasaule, — atbildēja Jāzeps, — un, viņam mācot, ne skaņu nelaiž gar ausīm. Tā neieklausās, iespējams, citu, nevis faraona teiktajā, lai gan izņēmuma kārtā ieklausīties derētu. Valdnieka_viedie vārdi atsauc man atmiņā kādu mūsu nostāstu par Ādamu un Ievu, pirmajiem, kurus pārbiedēja pirmā zemes nakts. Viņi noticēja no tiesas, ka pasaulei no jauna lemts kļūt neiztaisītai un tukšai. Jo tā ir gaisma, kas nošķir visu, it visam nosaka vietu, rada izplatījumu un laiku; nakts turpretī uzsūta tumsu, vieš nekārtību un haosu. Neaprakstāmi sabijās tie divi-, redzēdami, ka diena izplēn vakara blāzmā un no malu malām klāt zogas tumsa. Abi šausmās aizklāja vaigu. Bet dievs deva cilvēkiem divus akmeņus — vienu melnum melnu, otru blāvu kā nāves ēna. tos tas kungs viņu vietā paberzēja vienu gar otru, un, raugi, izšķīlās dzirksts — zemzemes dzīļu guns, visapslēp-tās dzīles pirmuguns, jauna kā zibens un vecāka nekā Ra. un, aizdegdamās sausos žagaros, nošķīra tumsu un viesa kārtību naktī.

— Jauki, itin jauki, — nosprieda valdnieks. — Es redzu, jums nav vieni joku stāsti vien. Žēl, ka tu pie reizes nepastāstīji, cik aplaimoti bija pirmie cilvēki, kad, austot jaunai dienai, viņiem atkal atspīdēja pilns dieva vaigs un no pasaules tika padzīta bezveida tumsa, jo šis prieks, jādomā, bija neizsakāmi liels. Gaisma! Gaisma! — viņš iesaucās, pietrausies no nevērīgās pozas, kādā bija sēdējis, un metās skraidīt šurpu turpu, te pielikdams soli, te stādamies — mirkļiem paceldams stīpotās rokas pāri galvai, mirkļiem spiezdams tās pie sirds. — Aplaimojošā gaisma, kas radī jusi aci, lai kļūtu redzama, — redze un redzamais, pasaules pašapjēgsme — tās pasaules, kas iepazina sevi tikai tevī, gaisma, tu mīlošā visa nošķīrēja! Ak, mammucīt un arī tu, mīļais gaišreģi, varenāks par varenu un vienīgs visā izplatījumā ir Atons, mans tēvs, un straujāk man sit sirds aiz lepnuma un sajūsmas, ka es esmu viņa radīts un man vispirmajam dots apjaus* viņa daili un mīlu! Jo, tāpat kā nedz dižumā, nedz labestībā viņam līdzīga nav, neviens arī nemīl viņu stiprāk par mani, viņa dēlu, kuram viņš uzticējis mācību. Atonam pakāpjoties debesu plašumos un paceļoties pār dievzerni austrumos, un atspīdot dievu valdnieka spožumā, uzgavilē visa dzīvā radība, paviāni pielūgsmē slej rokas, un, slavinot viņu, skraida un lēkā meža zvēri. Jo katra jauna diena ir svētības laiks un prieces svētki pēc nakts lāsta stundām, kad viņš bija novērsies un pasaule slīga nemaņā. Cik briesmīgas tās šaušalas, ja pasaule vairs neatminas pati sevi, kaut arī, iespējams, nemiņa ir vajadzīga, lai pasaule at-svaigtu. Cilvēki, aizseguši seju, dus savos mājokļos, viņi elpo caur muti, un viena acs neredz otru. Nemanīts izvelk zaglis mantu no pagalvja, apkārt klaiņo lauvas, un dzeļ visas čūskas. Bet tad nāk viņš un aizdara ļaudīm muti, un atdara tiem plakstus pār acu zvaigznēm, un, piecēlis tos, liek tiem nomazgāties un ģērbties, un iziet pie darba. Gaiša ir zeme, vējš piepūš buras, un laivas peld augšup un lejup pa upi, un visi ceļi ir atvērti viņa gaismā. Zivis lec viņa staros, kas ielaužas jūras dzelmē. Tāls viņš ir, ak, bezgala tāls, bet viņa stari apspīd zemi un ūdeņus un savieno visu dzīvo radību mīlā. Vai tad viņš, nebūdams tik augstu un tālu, būtu pāri visam un it visā savā pasaulē, kuru pats nošķīris un izklājis tik daudzveidīgu un krāšņu — Sīrijas un Nūbijas zemes, Puntu un Ēģipti, aiz-tālas svešzemes, kur Nīla iztek no debesīm un ņolīst pār tās puses ļaudīm, viļņodama pāri kalniem kā jūra un apūdeņodama turienes pilsētnieku tīrumus, kamēr mums tā izplūst no pazemes un auglīgu dara tuksnesi, lai netrūktu maizes! Jā, daudzveidīgi, ak, kungs, ir tavi darbi! Tu esi radījis gadalaikus un Visumu, un laiku līdz ar miljoniem būtņu, lai tās, dzīvodamas tevi, vadītu sava mūza dienas, ko tu tām esi nolicis, pilsētās, ciemos un ciematos, uz zemes ceļiem un upju krastos. Tu nošķīri tautas un devi tām dažādas mēles, lai tās atšķirtos valodas un paražu ziņā, bet pats apņēmi visas. Vienas ir brūnas no vaiga, citas — sarkanas vai melnas, vēl citas — kā piens un asinis: tik dažādas plauka tās atklājas tevī, un tu atklājies tajās. Deguni tām ir līki vai plakani, vai pat tādi, ka stāvus stāv sejā; tērpjas tās raibās vai baltās vilnas vai lin-auduma drānās — kā kurai ērtāk un ierastāk; bet tas viss nav par iemeslu naidam un izsmieklam, tas gluži vienkārši ir interesanti un rosina mīlu un pielūgsmi. Visla-bais dievs, cik ielīksmojošs un vienots ir viss, kas tevis radīts un uzturēts, un kādu vai sirdi plosošu jūsmu visa tā priekšā tu iedves faraonam, savam mīļajam dēlam, kurš sludina tevi! Sēklu tu radi vīrietī un elpu dāvā puisēnam mātes klēpī. Tu mierini bērnu, lai tas neraudātu, — tu, labais aukli un iekšējais gādnieki Tu gādā barību odiem, tamlīdz blusām, tārpam un tārpa dēliņam. Daudz, gandrīz vai par daudz jau līksmības sirdī, redzot, ka lopiem ir labi tavās pļavās, ka, teikdami tevi, ar valgumu pildās augi un koki un pārklājas ziediem un pār purviem dievbijā lidelē putni. Bet, līdzko iedomāju par pelīti alā, kur, tevis dota, tai ir sakrāta barība, līdzko iedomāju, kā tā, pērļacīte, tup tur un ar abām ķepiņām slauka purniņu, man acīs saskrien laimes asaras. Un ne iedomāt es nedrīkstu par cālēnu, kas čiepst savā olā, no kuras izšķiļas, dieva līdz galam radīts, un izšķīlies iečiepstas un tekalē apkārt, ko kājeles nes. Par cālēnu nepavisam es nedrīkstu domāt, citādi man ar smalku batistu jāslauka vaigi, pār kuriem līst mīlas asaras... Es vēlos noskūpstīt valdnieci, — viņš pēkšņi iesaucās un apstājās, atmetis galvu. — Nekavējoties pasaukt Nofertitī, kura visu pili dara daiļu, zemju pavēlnieci, manu saldo laulāto draudzeni!

PĀRLIEKU JAU SVĒTLAIMĪGI

No stāvēšanas faraona priekšā Jēkaba dēls bija gandrīz tikpat paguris kā toreiz, kad abu veco klātbūtnē atpūtas namiņā tika tēlojis Mēmo kalpu. Bet tieši to jaunais faraons ir nepamanīja, kaut gan ar iejūtību pieminēja odus, cālēnu, pelīti un tārpa dēliņu, — tā bija ķēnišķīga, nedaudz nevērīga iejūtība. Valdniekam — kur nu vēl dievei-mātei augstajā krēslā — neienāca un laikam arī nevarēja ienākt prātā, ka būtu jāatļauj Jāzepam apsēsties,— pēc tā viņš izjuta lielu vajadzību, un darīt to vedināt vedināja glītās krētiešu lodžijā izvietotās taburetes. Nostāvēt kājās bija nogurdinoši, taču, zinot, ka tas ir tā vērts, var samierināties ar daudz ko un vajadzības gadījumā izstāvēt līdz galam, — reti šis teiciens bijis vai nekad vēl nav bijis vairāk vietā kā šajā tik agrīnajā reizē.

Tā bija dieve-atraitne, kura papūlējās sasist plaukstas, tiklīdz dēls izteica savu vēlēšanos. Saliecies deviņos līkumos, saldu viepstu sejā bitēm nošūto aizklāju pašķīra priekštelpas galmnieķelis un, jūsmīgi olīdams acis, pa-dzirdis Tejes uzsaucienu: — Faraons aicina Lielo laulāto draudzeni! — izgaisa. Amenhoteps stāvēja ar muguru pret zāli pie viena no augstajiem, spraišļotajiem logiem un, strauji cilājoties pleciem un krūtīm, raudzījās pāli dārziem tālē, aizkusis no slavas dziesmas Saules radītajai pasaulei. Pagriezusies pret dēlu, māte norūpējusies vēroja viņu. Pagāja tikai pāris minūtes, un jau ieradās tā, pēc kuras viņš tika prasījis, — nekur tālu, domājams, valdniece nebija bijusi. Apgleznotajā sienā pa labi atdarījās slēptas durtiņas, divas kalpones pieplaka slieksnim, un starp abām piesardzīgiem solīšiem, vāri smaidīdama, nolaidusi plakstus un tramīgā grācijā pastiepusi uz priekšu slaido kaklu, zālē ieslīdēja zemju pavēlniece, pati Saules augļa nesēja. Savas īsās uznākšanas brīdī viņa nebilda ne vārda. Galvā zilu benīti, kas, apņemdama matus, mugurpusē ieapaļi atstipusi, vērta pakausi garāku un izcēla lielās, plānās, glezni veidotās ausis, gaisīgi plūsmainā, plisētā tērpā, kuram cauri vīdēja naba un gurni, bet krūtis piesedza uzplecis un zvīļa ziedlapiņu apkakle, — viņa nedroši tuvojās zēniskajam laulātajam draugam, kurš, vēl arvien cīnīdamies ar elpas trūkumu, saviļņots pagriezās uz viņas pusi.

— Te tu esi, zelta dūdaliņa, mana saldā gultas māsa! — viņš teica drebošā balsī, apkampdams un noskūpstīdams sievu uz acīm un lūpām, un, abiem pieliecot galvu, skūp stā saskārās arī čūskas uz viņu pierēm. — Man necietās redzēt un aši apmīļot tevi — sarunas gaitā man pēkšņi tā iegribējās. Cerams, mans lūgums nav Tevi apgrūtinājis? Kā tu jūties savā svētajā stāvoklī, vai nelabumi nemoka tevi? Mana augstība laikam gan dara nepareizi, vaicādama, kā tu jūties; jautājums var tevi satraukt un, atgādinot par nelabumiem, izsaukt sliktu dūšu. Tu redzi, cik smalkjūtīgi visu izprot valdnieks. Es būtu bezgala pateicīgs Tēvam, ja šodien tev laimētos paturēt sevi mūsu iz* smalcināto brokastu. Bet lai tas paliek... Rau, tepat augstā krēslā sēž Mūžīgā māte, un tas tur ar liru padusē ir svešzemes zīlnieks un pareģis, kurš iztulkoja manus valstiski svarīgos sapņus un zina daudz joku stāstu; es laikam atstāšu viņu galmā un iecelšu kādā augstākā amatā. Viņš ir sēdējis cietumā, domājams, aiz pārpratuma, kā jau reizumis atgadās. Arī Nefer-em-Vese, mans dzērienu devējs, bez vainas nokļuva apcietinājumā, turpretī viņa biedrs, mirušais cepumu dižkungs, bija vainīgs. No diviem ieslodzītiem viens, kā rādās, vienmēr ir vainīgs un no trijiem bez vainas ir divi. To es saku kā cilvēks. Kā valdnieks un dievs es atzīstu, ka cietumiem tomēr jābūt. Kā cilvēks es vēlreiz noskūpstu tevi, svēto mīļumiņ, uz acīm, vaigiem un lūpām, un nebrīnies, lūdzu, ka daru to ne vien mātes, bet arī svešā maga klātbūtnē, — tu taču zini, faraonam tīkas uzsvērti izrādīt, ka viņš ir cilvēks. Sai ziņā es gatavojos iet vēl tālāk. To tu vēl nezini, un arī mammucītei tas pagaidām nav zināms, — es izmantoju izdevību, lai jums to pavēstītu. Es loloju kādu domu un taisos valdnieka strūgā «Abu zemju zvaigzne» doties izpriecas braucienā, ļaudīm tikmēr pa daļai aiz ziņkāres, pa daļai pēc pavēles pulcējoties upes krastos. Ceļā, neizpra-sījis Amuna pirmpriestera piekrišanu, es sēdēšu zem baldahīna kopā ar tevi, svēto dārgumiņ, un, turēdams tevi klēpī, bieži un dedzīgi skūpstīšu visas tautas acu priekšā. Kārnākās pavēlniekam tas aizdos dusmas, bet tautā izraisīs gaviles un būs tai par jauku pamācīšanu, liecinot par mūsu mīlestību un — galvenais! — mana debesu tēva gara satversmi un labestību. Es priecājos, ka beidzot esmu darījis zināmu savu gribu. Tikai nedomā, ka tāpēc atsaucu tevi. Tas man paspruka nejauši. Es lūdzu tevi atnākt aiz pēkšņas un nepārvaramas vēlēšanās izrādīt tev savu maigumu. Tas ir noticis. Ej, mana visdārgā! Faraons ir ārkārtīgi aizņemts un apspriež gaužām svarīgas valsts lietas ar mīļo, nemirstīgo mammucīti un šo jauneklīgo vīru, kurš, tavai zināšanai, ir sava veida iedvesmīgs jērs. Ej un uzmanies, ka nepaklūpi un nesatrūksties! Liec izklaidēt sevi ar dejām un lautas spēli! Bērns, ja radības labi beigsies un tu neiebildīsi, jebkurā gadījumā tiks nosaukts par Meritatonu. Es redzu, tu neiebilsti. Tu vienmēr ar visu esi mierā. Ja arī pasaule būtu vienis prātis ar faraona vārdiem un mācību, tai nudien klātos labāk. Uz redzi, manu gulbja kakliņ, rītausas mākonīti zeltmaloto, — līdz nākamai reizei!

Valdniece aizslīdēja. Aizvērās apgleznotās durvis, neatstādamas ne spraudziņu sienā. Saviļņots un apkaunējies Amenhoteps atslīga spilveniem nokrautajā krēslā.

— Laimīga tā valsts, kurai tik daiļa pavēlniece un valdnieks, ko sieva dara laimīgu! — viņš noteica. — Vai nav tiesa, mammucīt? Un tu, gaišreģi, — vai tu piekrīti man? Ja tu paliksi galmā par faraona sapņu tulku, es apprecināšu tevi — tas ir izlemts. Atbilstoši tavam postenim es pats izraudzīšu tev augstas kārtas līgavu. Tu nezini, kas tā par laimi — būt precētam vīram! Manai augstībai, kā tev liecināja izpriecas brauciena iecere, laulātā drauga stāvoklis izsaka un simbolizē valdnieka cilvēcisko satvaru, kas man ir neizsakāmi dārgs. Faraons, raugi, nav augstprātīgs — bet kuram gan citam, ja ne viņam, ir pamats tādam būt? Tevī, mans draugs, lai arī tu tīkami iznesies, es diemžēl sajaušu sava veida iecildību — sava veida, es saku, tāpēc ka nezinu, kāda tā īsti, lai gan noprast noprotu, ka tai ir kāds sakars ar to, ko tu pirmīt liki mums atskārst, dēvēdams sevi par aiztaupītu un svaidītu, proti, klusēšanai un lejas valstībai nolemtu, it kā tu būtu upuris, kam matos vainags, no auga pīts, kurš sauktos «Neaiztiec mani!», — tieši tālab man radās doma apprecināt tevi.

— Es esmu Visaugstā rokā, — atbildēja Jāzeps. — Lai ko Viņš man darītu, tas būs labi darīts. Faraons nezina, cik vajadzīgs man bija augstprāts, lai pasargātu sevi no ļaundarības. Aiztaupīts es esmu tikai dievam, savas cilts līgavainim, kura līgava mēs, cilts piederīgie, esam. Taču, ja jau par zvaigzni sacīts: «Vakarā — sieviete, no rīta — vīrietis,» — noliktā laikā ari līgavai droši vien jākļūst par līgavaini.

— Šķelmja un piemīlīgās dēlam, — augstāko aprindu cilvēka tonī izmeta valdnieks, — tāda divdabība, iespējams, piederas. Bet, — viņš piebilda, — parunāsim par galveno nopietni, bez jokiem un rotaļības! Kas tad un kāds viņš īsti ir — tas jūsu dievs? Tu vilcinies vai izvairies celt to gaismā. Tava tēva vectēvs, tu saki, atklāja viņu? Tas izklausās tā, it kā tavs sencis būtu atradis patieso un vienīgo dievu. Vai tiešām lik tālu no manis un tik ilgi pirms manis kāds jau būtu izpratis, ka patiesais un vienīgais dievs ir Saules disks — redzes un visa redzamā radītā js, mans mūžīgais debesu tēvs?

— Nē, valdniek, — smaidīdams atbildēja Jāzeps. — Pie Saules apļa mana tēva vectēvs neapstājās. Viņš bija ceļinieks, pat Saule bija tikai pietura viņa sūrajā ceļā. Nerimša viņš bija un nemiera gars, — saukdams viņu par iecildīgu, tu piešķir nopēluma vārdam godājamas nepieciešamības nokrāsu. Jo savā iecildlbā viņš nosprieda, ka cilvēkam jākalpo vienīgi pašam augstākajam. Tāpēc viņa meklējumi un centieni sniedza tālāk par Sauli.

Amenhoteps bija nobālis. Viņš sēdēja pieliecies, turklāt paslējis uz priekšu zili parūkoto galvu, un ar roku mīcīja zodu.

— Mammucīt, tagad klausies labi vērīgi! Pie visa, kas tev dārgs, klausies vērīgi! — viņš izgrūda klusi, neveltīdams mātei ne skatiena, — viņa blāvās acis nemirkšķinādamās tik neatlaidīgi urbās Jāzepā, it kā nopūlētos pāršķirt miglas plīvuru, kas tās klāja.

— Nu, kāpēc tu nerunā? —. viņš jautāja. — Pagaidi, nē, turpini! Viņš nepalika pie Saules, tu saki? Viņš gāja tālāk? Runā taču! Vai arī runāšu es, lai gan nezinu, ko teikšu.

— Viņam pietika nepieciešamās iecildības, lai neietu vieglus ceļus, — sacīja Jāzeps, — tāpēc viņš_ kļuva par svaidīto. Ne vienu reizi vien viņš uzveica kārdinājumu zemoties, jo alka pielūgt, taču ik reizi atzina, ka pielūgt piederas vienīgi pašu augstāko. Viņš juta kārdinājumu pielūgt māti Zemi, ražas devēju un dzīvības uzturētāju. Taču, pārliecinājies, ka debesis dzesē viņas slāpes, vērsa skatienu augšup. Kārdināja viņu mākoņu grūsma, aukas negantums, gāzeņa lietus, zilais zibens, ko pievelk sla-poņa, pērkona dobji dārdīgā balss. Bet par atbildi vilinājumiem viņš tikai papurināja galvu, saprazdams savā dvēselē, ka tās visas ir atkarīgas parādības. Tās, pateica priekšā dvēsele, ne par mata tiesu nav labākas, varbūt pat ir nožēlojamākas nekā viņš, lai cik varenas būdamas. Varens, viņš nosprieda, savā ziņā ir arī viņš, varbūt pat varenāks, un, ja šīs parādības ir augstākas, tad vienīgi telpā, nevis garā. Un viņš izlēma, ka, pielūgdams tas, cilvēks pielūgtu kaut ko pārāk tuvu un zemu un ka tad jau prātīgāk nepielūgt neko, jo kalpot tām būtu negantība.

— Labi! — neskanīgi izmeta Amenhoteps, mīcīdams zodu. — Labi, pag, nē, turpini! Klausies uzmanīgi, māt!

— Jā, kādas tik dižas parādības nekārdināja senci, — atsāka Jāzeps, — arī zvaigžņu pulki, gans un ganāmpulks. Tie no tiesas bija augstu un tālu un diža bija to gaita. Bet

viņš redzēja, ka tie izklīst pēc Rīta zvaigznes mājiena, — šī zvaigzne, jāteic, bija gan skaista, gan divatna, gan nostāstiem bagāta, taču tik vāja tā spīdekļa priekšā, kura lēktu vēstīja, ka pati bālēja un izzuda, līdzko tas uzlēca. Nabaga Rīta zvaigzne!

— Pietaupi savu līdzjūtību! — iesaucās Amenhoteps. — Te vietā gaviles! Kas lika tai bālēt un parādījās, kā tā bija vēstījusi? — viņš jautāja, cik vien lepni un draudīgi spēdams.

— Nu, protams, Saule, — atbildēja Jāzeps, — par lielu kārdinājumu tam, kurš alktin alkst pielūgt! Saules svētības un nežēlības priekšā visapkārt lieca muguru pasaules tautas. Cik jauki, cik nomierinoši un veldzējoši tas būtu — justies vienotam pielūgsmē ar citiem un kopīgi ar tiem liekt muguru! Taču senča piesardzība bija neizmērojama un prasīgums — nebeidzams. Ne jau par mieru un atveldzi ir runa, viņš teica sev, no svara tikai viens: kā izvairīties no pazemojuma un briesmām, ka cilvēks pārsteidzīgi un ne paša augstākā priekšā liektu muguru. «Varens patiesi tu esi,» viņš sacīja Samašam-Marudukam-Baālam, «un neaptverama ir tavas svētības un sodības vara. Tomēr manī, tārpā, ir kaut kas pārāks un brīdina mani nenoturēt liecību par to, ko tā apliecina. Jo dižāka liecība, jo smagāk es kļūdītos, ļaudamies kārdinājumam un apliecināmā vietā pielūgdams liecību. Tā ir dievišķa, taču nav dievs. Liecība esmu arī es līdz ar saviem sapņiem un centieniem, kas sniedz vēl aiz Saules un pievērsti tam, par kuru liecina varenāk nekā pati Saule, kaismē pārspēdami tās svēli.»

— Māt, — čukstēja Amenhoteps, nenolaizdams acis no Jāzepa, — ko es teicu? Nē, nē, teikt es to neteicu, es tikai zināju to, jo man tas tika pateikts. Kad mani pēdējo reizi aizsauca un man tapa atklāts, kā jāpilnveido mācība — jo tā nav pilnīga, nekad es neesmu apgalvojis, ka tā būtu pilnīga, — es izdzirdu sava Tēva balsi, un tā sa cīja: «Es esmu svēle, kas iemājo Atonā. Tās pietiktu miljoniem sauļu. Saukdams mani par Atonu, atceries, ka nosaukums vēl ir jāpilnveido, ka tas nav mans vispēdējais vārds. Mans vispēdējais vārds ir «Atona pavēlnieks».» Lūk, ko izdzirda faraons, Tēva mīļotais dēls, un guva no savas aizgrābtības. Bet viņš klusēja un klusēdams aizmirsa dzirdēto. Faraons ieņēma patiesību sirdī, jo Tēvs ir patiesība. Bet faraons atbild par mācības uzvaru, par to, lai visi atzītu mācību, un baiļojas, ka, pilnveidodams un at-sārņodams mācību, līdz tā kļūtu vistīra patiesība, nepadara to neiemācāmu. Tās ir lielas briesmas, tās nesaprast it nevienam, uz kuru negulstas tāda atbildība, un viegli ir faraonam pārmest un teikt: «Mācību, nevis patiesību, tu esi ieņēmis savā sirdī.» Un tomēr mācība ir vienīgais ceļš, kā tuvināt cilvēkus patiesībai. Tā jāpilnveido; taču, ja to pilnveidotu tiktāl, ka tā vairs nederētu patiesības izziņai,— es jautāju Tēvam un jums, — vai tieši tad dibināts nebūs pārmetums, ka, ieņemot sirdī mācību, patiesībai nodara pāri? Saprotiet mani pareizi, faraons, teiksim, rāda ļaudīm godājamā Tēva atveidu, ko darinājuši viņa mākslinieki: zelta disku, no kura lejup sniedzas stari, kam galā rokas, kuras apmīļo Tēva radīto pasauli. «Pielūdziet!» saka faraons. «Šis ir Atons, mans Tēvs, kura asinis rit manī un kurš atklājies man, bet vēlas jums visiem būt par Tēvu, lai Viņā jūs taptu daiļi un labi.» Un faraons, teiksim, piemetina: «Piedodiet, 'mīļie, ka esmu bargs pret jūsu domām! Labprāt es pasaudzētu jūsu vientiesību. Bet cila ceļa nav. Tāpēc es saku jums: «Pielūdzot jums būs godināt ne jau tēlu un, dziedot himnas, ne jau tēlu slavināt, bet to, kurš tēlā atveidots, — vai sapratāt mani pareizi? — īsteno Saules disku, manu Tēvu pie debesīm, kurš ir Atons, jo tēls nav dievs.»» Jau tā būtu barga prasība, jau tas vien radītu grūtības — no simta to saprastu desmit. Bet pamācot, sacīdams: «Vēl viena piepūle, smagāka par iepriekšējo, man patiesības labā no jums jāprasa, lai kā es justu līdzi jūsu vientiesībai, jo tas tēls ir tēla tēls un liecības liecība. Ne jau īsto Saules disku tur augšā pie debesīm jums jātur prātā, kvēpinot un skandējot slavas dziesmas tā attēlam, — nē, arī attēlu ne, bet Atona pavēlnieku, svēli, kas ir spīdeklī un vada tā gaitu,» — sacīdams tā, pamācītājs ietu par tālu, jo no simta to nesaprastu neviens. Saprot to vienīgi faraons, kurš ir ārpus visa skaita, bet kuram tas jāsludina neskaitāmiem. Tavam sentēvam, pareģoni, bija viegli, lai gan viņš nevairījās grūtuma. Viņš varēja apgrūtināt sevi pēc sirds patikšanas un meklēt patiesību savā un sava lepnuma vārdā, jo bija tikai ceļinieks. Turpretī es esmu valdnieks, man ir jāmāca un liegtas domas, ko nevar sludināt. Tāds ātri pamanās nedomāt par to, kas tālāk nav nododams.

Te māte Teje iekāsējās, nozvadzot karuļiem, un, lūkodamās stīvi uz priekšu, teica:

— Faraons pelnījis uzslavu, ja uz ticības lietām raugās vieda valstsvīra acīm un saudzē neskaitāmu pavalstnieku vientiesību. Tāpēc es bildināju viņu būt iecietīgam pret tautas pieķērību Pazemes valdniekam Usīram. Starp iecietību un zināšanu turklāt pretrunas nav, un, mācot citus, nevienam sava zināšana nav jāsašaurina. Svētnieki nekad nav mācījuši visu, ko zinājuši. Viņi atklāj pūlim vien tik, cik tas spēj uztvert, bet visu pārējo, kas tam par labu nenāktu, tur svēti apslēptu. Tā pasaulē līdzās pastāv zināšana un viedums, patiesība un iecietība. Māte ieteic atstāt šo kārtību negrozītu.

— Paldies, mammucīt, — teica Amenhoteps, rātni palocījies pret māti, — es tencinu par piebildi. Tā ir ļoti vērtīga un laiku laikos tiks turēta cieņā. Tikai mēs runājam par dažādām lietām. Mana augstība spriež par važām, kurās dieva domu iekaļ mācība. Turpretī tava — par valstisku gudrību ticības jautājumos, nodalot mācību no zināšanām. Taču faraons nevēlas būt augstprātīgs, un nav lielākas augstprātības par tādu nošķīrumu. Jā gan, visā pasaulē nav nekā iecildīgāka par dieva bērnu dalīšanu iesvaidītos un neiesvaidītos un divādu mācīšanu: ar mēru zinīgu pūlim un patiesi zinošu — šauram lokam. Mums nav jāklusē par to, ko mēs zinām, un ir jāapliecina tas, kas mums atklāts. Faraons vēlas uzlabot mācību, bet veikt šo uzdevumu viņam liedz nepieciešamība mācīt. Un tomēr man tika teikts: «Nesauc mani par Atonu, jo šāds vārds ir nepilnīgs. Sauc mani paT Atona pavēlnieku.» Bet klusēdams es to aizmirsu. Un raugi, ko mīļotā dēla labad dara Tēvs! Tas sūta vēstnesi un sapņu tulku, kurš dēlam izskaidro viņa sapņus — zemes sapņus un debesu sapņus, valstiski un dievišķi nozīmīgas regas, atsaukdams viņam atmiņā, ko viņš zina, un izskaidrodams, kas īsti viņam atklāts. Ai, kā Tēvs mīl savu bērnu, valdnieku, ja sūta lejup gaišreģi, kuram zināms aizsenās pagātnes vēlējums, ka cilvēkam jātiecas pēc visaugstākā!

— Cik man zināms, — dzedri attrauca Teje, — tavs gaišreģis ieradās no lejas, no katorgas bedres, nevis no augšas.

— E, ierašanās no lejas, pēc manām domām, ir kārtējie pekstiņi! — iesaucās Amenhoteps. — Bez tam augša' vai leja neko neizsaka Tēvam, kurš nokāpdams padara leju par augšu, tāpēc ka augša ir tur, kur spīd Viņš. Tālab jau Viņa vēstneši vienlīdz raiti skaidro augšas un lejas sapņus. Runā, gaišreģi! Vai es teicu — «Pietiek!»? Es teicu: «Turpini!» Teikdams «Pietiek!», es domāju: «Turpini!» Ceļinieks no Austrumiem — tas pats, no kura tu esi cēlies, — neapstājies pie Saules, tātad gāja tālāk, vēl aiz tās?

— Jā, domās, — smaidīdams atbildēja Jāzeps. — Miesā viņš bija tikai tārps šajā pasaulē, vārgāks nekā turpat viss ap viņu un pār viņu. Un tomēr viņš liedzās liekt muguru un pielūgt kaut vienu no šīs pasaules parādībām, jo arī tās bija radītas un liecība līdzīgi viņam. Viss esošais ir tapis, viņš teica. Bet pirmāks par visu tapušo ir gars, par kuru tapušais liecina. Kā lai es rīkotos tik aplam un kvēpinātu vīraku kaut kam tapušam, lai cik tas varens, — es, cilvēks, kurš pats esmu liecība, turklāt apzināta, turpretī viss pārējais, lai ari liecina, dara to neapzināti? Vai manī nav daļiņa tās esības esmes, par kuru liecina viss esošais un kura ir lielāka par visu un ārpus visa, ko pati radījusi? Tā pastāv ārpus visa, un, ja arī pati ir pasaules telpa, tad pasaule tomēr nav tās telpa. Tālu — domājams, trīs simti sešdesmit tūkstoši jūdžu tālumā — staro Saule, bet viņas stari silda mūs. Taču tas, kurš licis Saulei starot, ir tālāks par tālu un tomēr vienlīdz tuvs — tuvāks par tuvu. Tuvu vai tālu — kāda- tam viņa priekšā nozīme, jo viņam nav nedz telpas, nedz laika un, ja ari viņā ir pasaule, viņš ir debesīs, nevis pasaulē.

— Tu dzirdēji, māmiņ? — jautāja Amenhoteps aizslāpušu balsi, asarām acīs. — Vai dzirdēji vēsti, ko sūta mans debesu tēvs ar šo jauneklīgo vīru, kurš ienācis man uzreiz likās tāds īpašs un iztulkoja manus sapņus? Es gribu vienīgi teikt, ka nepateicu to, kas aizrautības brīdī man tika atklāts, un klusēdams aizmirsu visu. Bet, izdzirdis: «Tev nebūs mani saukt par Atomi, tev būs mani saukt par Atona pavēlnieku,» — es izdzirdēju arī: «Piesaukdams nesauc mani par savu tēvu pie debesim, jo tas ir nepareizi sacīts. Par savu tēvu debesis tev būs mani saukt!» Lūk, ko es saklausīju, bet. paturēju pie sevis, tāpēc ka bijos patiesības mācības dēļ. Taču tas, kuru es izvilku no sposta, ver arī patiesības sposta durvis, lai tā parādītos daiļa un gaiša un mācība un patiesība apskautos, kā es apskauju šo gaišreģi.

Un asarainām acīm izkūņājies no dziļā krēsla, viņš apkampa un nomutēja Jāzepu.

— Jā! — viņš iesaucās un, spiezdams rokas pie sirds, no jauna metās skraidīt pa krētiešu zāli — no bišu aizklāja līdz logiem, no logiem līdz aizklājam. — Jā, jā, debesīs, nevis pie debesīm, tālāk par tālu un tuvāk par tuvu — esības esme, kas nezina nāves un netop, un nemirst, bet pastāv laiku laikos, — nezūdiga gaisma, kas nedz aust, nedz riet, avots neizsīkstošs, kas izverd it visu dzīvību, gaismu, daili un patiesību, — tāds ir mans Tēvs, tāds Viņš atklājas faraonam, savam dēlam, kurš piekļaujas Viņam pie krūts un kuram Viņš rāda, ko radījis. Jo Viņš ir radījis visu un Viņa mīlestība strāvo pasaulē, taču pasaule Viņa nepazīst. Bet faraons ir Viņa gaismas un mīlestības liecinieks un liecinādams darīs svētlaimīgus un ticošus visus, lai arī šimbrīžam cilvēki vairāk mīl tumsu nekā gaismu, kas tumsu kliedē, un, neizprazdami gaismu, dara ļaunu. Bet dēls, no Tēva nācis, mācīs tos izprast Viņu. Gaisma ir Viņa zeltainais gars, Tēva gars, un no mātišķās dzīles augšup uz Viņu ceļu lauž spēks, lai šķīstītos Viņa liesmā un Tēvā taptu garīgots. Neviebsies ir Dievs tāpat kā Viņa radītās Saules gaisma; Viņš ir gars, un faraons māca jūs pielūgt Viņu garā un patiesībā. Jo dēls pazīst Tēvu, tāpat ka Tēvs pazīst dēlu, un' karaliski atlīdzinās visiem, kas mīlēs Viņu un ticēs Viņam, un nepārkāps Viņa bauslību, — dižus dēls darīs tos galmā un apbērs ar zeltu, tāpēc ka Tēvā tie mīlēs dēlu, kurš no Viņa nācis. Jo mani vārdi ir mana Tēva, nevis mani vārdi, un Viņš ir mani sūtījis, lai visi taptu vienoti gaismā un mīlā, tāpat kā viens esam mēs — es un Tēvs ...

Viņš pasmaidīja pārlieku jau svētlaimīgi un to pašu bridi, kļuvis bāls kā nāve, salicis rokas aiz muguras, atslējās pret apgleznoto sienu, pievēra acis un, lai gan noturējās kājās, nepārprotami vairs nebija šeit.

GUDRAIS UN PIEDZĪVOJUŠAIS VīRS

Pametusi savu krēslu, dieve-māte nokāpa no zemā paaugstinājuma un sīkiem, stingriem soļiem piegāja pie aizsauktā. Mirkli pavērojusi dēlu un pārlaidusi pirkstus pār viņa vaigu vieglā glāstā, ko viņš acīmredzot nejuta, Teje pagriezās uz Jāzepa pusi.

— Faraons paaugstinās tevi, — viņa teica, rūgti smaidīdama. Tāda nu reiz laikam bija šī izcilnā mute ar stāvajām krunkām, ka smaids vienādi iznāca rūgts.

Jāzeps satrūcies atskatījās uz Amenhotepu.

— Nebaidies, — viņa piebilda. — Viņš neko nedzird. Viņš ir svēti nevesels un tālu projām — tas nav bīstami. Es zināju, ka tā būs, viņš par daudz sprieda par līksmi un maigumu. Tas vienmēr tā beidzas, dažreiz arī svēti ļaunāk. Līdzko viņš ierunājās par pelīti un cālēnu, es nopratu, kas gaidāms, bet, kad viņš noskūpstīja tevi, man šaubu vairs nebija. Tev jāraugās uz to kā uz svēta neve-seluma izpausmi.

— Faraonam tīkas skūpstīt, — izmeta Jāzeps.

— Jā, pārlieku, — viņa atbildēja. — Man liekas, tu esi pietiekami gudrs, lai saprastu, ka tas var kļūt bīstami impērijai, kurai iekšienē ir pārvarens dievs, bet aiz robežām — slēpti ļaunvēļi, turklāt meslinieki, kam sacelšanās vien prātā. Tāpēc es atzinu par labu, ka tu pastāstīji par savu kareivīgo senci, kuru doma par dievu nepadarīja vāju.

— Es neesmu kara piekritējs, — teica Jāzeps, — un arī sencis ķērās pie ieročiem, ja vairs citādi nevarēja. Mans tēvs bija telts dzīves un dziļu pārdomu mīļotājs, un es esmu viņa un viņa īstenās dēls. Starp brāļiem, kuri pārdeva mani, dažs, tiesa, spēja pastrādāt it nekrietnus varas-darbus. Gatavie sprandlauži bija divi, kurus dēvēja par dvīņiem, lai gan viens bija gadu vecāks par otru. Un arī Gadiēls, kādas blakussievas dēls, vismaz manos zēna gados no skata bija kurmet kāvīgs.

Teje nogrozīja galvu.

— Tev ir dīvains ieradums uz katra soļa pieminēt savu dzimtu, — viņa sacīja, — kā māte es dēvētu to par izlu-tumu. Tu, rādās, visā visumā esi varen augstās domās par sevi un uzskati, ka neviens paaugstinājums tev nebūtu par augstu?

— Lai man ir atļauts, — bilda Jāzeps, — pārgrozīt Lielās kundzenes vārdus un teikt, ka neviens mani nepārsteigtu.

— Jo labāk tev pašam, — viņa atmeta. — Es jau sacīju, viņš paaugstinās tevi, turklāt droši vien pāri mēram. Vēl viņš to nezina, bet atgriezies zinās.

— Faraons paaugstināja mani, pagodinādams ar sarunu par dievu, — atbildēja Jāzeps.

— Blēņas! — viņa atcirta. — Tev tas vien bija padomā, tu uzvedināji viņu uz šo sarunu. Man tu vari netēlot bērnu vai jēru, kā tiki saukts tur, kur izluti. Es esmu slīpēta sieva, manā priekšā nav ko taisīt nevainīgas acis. «Salds miegs un mātes piens, autiņi un siltas vanniņas» — tās, tu teiksi, ir tavas rūpes? Nemels niekus! Pret izmanību man iebildumu nav, es cienu apsviedību un nepārmetu tev, ka tu nepalaidi garām izdevību. Jūsu saruna par dievu, starp citu, bija arī saruna par dieviem, un tu itin atjautīgi pastāstīji par šķelmīgo dievu, zaglīgi blēdīgo veiklinieku, šķirmes pavēlnieku.

— Piedod, Lielā māte, — atbildēja Jāzeps, — tas bija faraons, kurš stāstīja.

— Faraons, — viņa attrauca, — ir jūtīgs un viegli iespaidojams. Uz šo stāstu viņu uzvedināja tava klātbūtne. Tavā iespaidā viņš sāka runāt par dievu.

— Es nevīlu viņu, kundzene, — teica Jāzeps, — un nevilšu arī turpmāk, vienalga, lai kādu likteni viņš man lemtu. Pie faraona dzīvības, es nenodošu viņa skūpstu! Dotanā tas notika, ielejā, — tur mans brālis Jehūda skūpstīja mani, Ismaēla bērniem, maniem pircējiem, redzot, lai pierādītu, cik dārga viņam šī prece. To skūpstu nupat dzēsa tava mīļotā dēla skūpsts. No tā brīža man tikai viena vēlēšanās sirdī — kalpot un palīdzēt viņam, cik manos spēkos un cik tālu sniegs manas pilnvaras!

— Jā, kalpo un palīdzi viņam! — teica Teje, pienākusi Jāzepam tuvu klāt un sīciņa, izlēmīga uzlikusi viņam roku uz pleca. — Vai tu apsoli to mātei? Tev jāzina, es bezgala raizējos un baiļojos bērna dēļ, — starp citu, tu to zini. Tu esi mokoši gudrs, tu pat ieminējies par neīsti īsto, piedēvēdams izmaņas dievam atziņu, ka īstais var arī nebūt īstais.

— Līdz šim tas nebija zināms, — atbildēja Jāzeps.

— Tas ir jauniedibinājums, ka, iedams īsto ce]u. cilvēks var nebūt īstais ceļam, kuru iet. Tā ne reizi vēl nav bijis, bet uz priekšu būs atkal un atkal. Pret visu jauno jāizturas ar bijību. Un ar mīlestību, ja jaunais tik valdzinošs kā tavs apburošais dēls.

No tās puses, kur stāvēja faraons, atlidoja nopūta, un māte atskatījās uz dēlu. Viņš sakustējās, pamirkšķināja acis, atrāva muguru no sienas, pret. kuru bija atspiedies, un viņa vaigos un lūpās atgriezās dabiskais sārtums.

— Lēmumi, — viņš ierunājās, — šeit vajadzīgi lēmumi. Mana augstība aizrādīja tur, kur bija, ka nevar uzkavēties un spiesta doties atpakaļ, lai pieņemtu valdnieciskus lēmumus. Atvainojiet manu prombūtni, — viņš izdvesa smaidīdams un, mātes pieturēts, ticis līdz krēslam, atslīga spilvenos. — Piedod, mammucīt, un piedod arī tu, mīļais pareģoni! Faraonam, — viņš piemeta ar domīgu smaidu,

— nav jāatvainojas, viņa rīcības brīvība ir neierobežota, bez tam viņš neaizgāja, viņu aizveda. Bet viņš tomēr atvainojas — aiz laipnības. Taču nu pie darba! Mums ir laiks, taču zaudēt laiku mēs nedrīkstam. Sēdies, Mūžīgā māte, ja atjauts goddevīgi tevi lūgti Dēlam atpūšoties, mātei neklājas stāvēt kājās. Tikai jauneklis ar tejienes vārdu lai pastāv vēl brīdi faraona priekšā, apspriežot pienākumus, kurus mums uzliek mani sapņi — tie arī nāca no lejas, nāca aiz raizēm par augšu —, bet viņš, man šķin* tas, ir svētīts gan no lejas, gan no augšienes ... Tu, Osar-sif, tātad uzskati, — viņš jautāja, — ka pārpilnība iegrožojama trūcības labad, kura tai sekos, un klētīs jāsaber milzum daudz labības, ko izdalīt liesajos gados, lai augša neciestu no lejas posta?

— Tieši tā, mīļotais kungs, — atbildēja Jāzeps, un no šīs uzrunas, kuru lietodams viņš pārkāpa etiķeti, faraonam iemirdzējās aizkustinājuma asaras acīs. — Tāds ir norādījums, ko bez vārdiem devuši sapņi. Nekādu jau esošo noliktavu un klēšu nepietiks; daudz to ir valstī un tomēr par maz. Itin visur jābūvē jaunas — skaitā tik, cik zvaigžņu pie debesīm. Un malu malās jāieceļ uzraugi, kas iegrožotu pārpilnību un piedzītu nodevas — ne pēc patvaļīga mēra, kurš viegli grozāms, dodot kukuļus, bet pēc noteikta, svēti negrozāma nolikuma; un kā jūras smiltis jāsaber faraona klētīs un jāuzkrāj pilsētās labība, lai būtu ko izdalīt dārdzības gados un zemi neizpostītu bads par patikšanu Amunam, kurš nosūdzētu faraonu tautai, teikdams: «Vaina ir valdniekā, tas ir sods par jauno mācību un ticību.» Bet, sacīdams «izdalīt», es nedomāju, ka uzkrātais jāizsniedz uzreiz un visiem vienādi, — es domāju, ka mazajiem ļaudīm un nabagajiem maize jāizdala, bet lielajiem un bagātajiem jāpārdod par dzīvu naudu. Jo bēralas gadi ir dārdzības gadi: ja Nīlā līmenis krītas, cenas ceļas, un bagātajiem jāliek dārgi maksāt, tādējādi novājinot viņus un visus citus, kas valstī līdzās faraonam vēl tēlo lielus vīrus, lai tikai viņš būtu bagāts Ēģiptes zemē un kļūtu zeltots un sudrabots.

— Kas būs tas, kurš pārdos? — iztrūcies jautāja Amen-hoteps. — Pats dieva dēls, valdnieks?

Bet Jāzeps atbildēja:

— Nekādā ziņā! Tieši te man prātā tas gudrais un piedzīvojušais vīrs, kuru faraonam jāizraugās no savu kalpu vidus, — vīrs, kuru pārņēmis aizgādības gars, pārredzos pavēlnieks, kura skatienam nekās nepaliktu apslēpts līdz pašām valsts robežām un vēl aiz tām, tāpēc ka zemes robežas nav viņa robežas. Tādu vīru lai izraugās faraons im ieceļ pār visu Ēģiptes zemi, sacīdams: «Esi kā es!» — lai tas ierobežotu pārpilnību, kamēr tā valda, un paēdinātu bada gados, kas nāks. Viņš lai ir Mēness līdzinieks, vidutājs starp faraonu, mūsu daiļo Sauli, un lejatnes pasauli. Viņš lai uzceļ graudu noliktavas, vada uzraugu armiju un nosaka nodevu apjomu. Viņš lai lēš un lemj, kur maize izdalāma un kur tā pārdodama, un lai gādā, ka mazie ļaudis paēduši uzklausa faraona mācību, bet mantīgos lai aptīra par labu tronim, ka valdnieks viscaur kļūtu zeltots un sudrabots.

Dieve-māte savā krēslā iesmējās.

— Tu smejies, mammucīt, — teica Amenhoteps. — Bet manai augstībai nudien patīk tas, ko vēsta šis vēstītājs. Faraons raugās no augšas uz lejas dzīvi, toties viņu ļoti saista Mēness dīvu un māžu rotaļas. Pastāsti, gaišreģi, ja jau noturam apspriedi, sīkāk, kā, pēc tavām domām, rīkosies un rosīsies manis ieceltais vidutājs — līksmais un manīgais jauneklis!

— Es neesmu Kemes bērns un Jeora dēls, — atbildēja Jāzeps, — es nāku no tālienes. Bet manas miesas ģērbs jau krietni sen ir no ēģiptiešu auduma šūdināts, jo man bija tikai septiņpadsmit, kad devos lejup, uz šejieni, ar saviem vedējiem midiāniešiem, kurus man sūtīja dievs, un nonācu No-Amunā, tavā pilsētā. Nebūdams šejienietis, es tomēr šo to zinu par zemes vēsturi un apstākļiem, par to, kā te viss veidojies, kā no novadiem radusies valsts un senisko nomainījis jaunais, kurā, spītējot laika garam, vēl aizvien saglabājas bijušā un novecojušā palikas. Sakāvusi un padzinuši svešzemju ķēniņus, bet Melno zemi padarījuši par kroņa īpašumu, faraona tēVi, Vesetas pil-sētvaldnieki, atlīdzībai par cīniņā sniegto atbalstu bija spiesti piešķirt nomarhiem un sīkajiem ķēniņiem lielus zemes īpašumus un augstus titulus, un vēl šobaltdien viens otrs varenais dēvē sevi par valdnieku līdzās faraonam un nepiekāpīgs valda savās platībās, kuras nelaikme-tigā kārtā nepieder tavai augstībai. Iepazinušam zemes vēsturi un apstākļus — man nav grūti paredzēt, kā rīkosies un kā izmantos radušos situāciju faraona ieceltais vidutājs — pārredzēs pavēlnieks un cenu noteicējs. Septiņos bēralas gados, kad lepnajiem nomarhiem un savu laiku pārdzīvojušiem lielgruntniekiem nebūs nedz maizes, nedz sēklas labības, toties faraonam kā vienas, tā otras mantas būs papilnam, viņš tā uzcirtīs tām cenu, ka kungi izplūdīs asarās; tie maksās ragā, līdz visa zeme, kā tam arī jābūt, piederēs kronim un nepakļāvīgie valdnie-ciņi kļūs par paklausīgiem gruntsnomniekiem.

— Labi! — zemā balsī sparīgi noteica dieve-māte.

Faraons uzjautrināts smējās.

— Kāds šķelmis tavs vidutājs un jauneklīgais mēness-burvis! — viņš iesaucās. — Manai augstībai tas nebūtu ienācis prātā, taču jāatzīst, ka doma ir teicama. Bet neminēti palika tempļi, kas valstī kļuvuši pārlieku bagāti un mantīgi, — varbūt tu pateiksi, ko darīs mans vietnieks, lai aptīrītu arī tos, kā nākas, un pa šķelmja vīzei izģērbtu līdz kreklam? Man patiktu, ja vispirmām kārtām ciestu bagātais Amuns, kurš nekad nav maksājis meslus, un mans pilnvarnieks apliktu viņu ar nodevām, vadīdamies pēc negrozāmā nolikuma!

— Ja šis vīrs būs ļoti gudrs, un es paredzu, ka tā tas būs, — atbildēja Jāzeps, — viņš saudzēs tempļus un pārticības gados nepiedzīs meslus no Ēģiptes dieviem, tāpēc ka pēc senas paražas tempļu īpašumi ar nodokli nav apliekami. Galvenais, aizgādības pasākumi nedrīkst saniknot Amunu, lai tas nekūdītu pret labības uzkrāšanu un necenstos pārliecināt tautu, ka faraons vēršas pret dieviem. Kad pienāks lāsta gadi, arī tempļiem vajadzēs maksāt cenu noteicēja nolikto cenu — ar to pietiks, kroņa darījumu svētība dieviem ies secen, un, ja vien vidutājs nebūs nepraša, faraons kļūs bagātāks un mantīgāks nekā visi citi.

— Gudri! — pamājusi teica Teje.

— Bet, ja es nealojos, spriezdams par šo vīru, — un kā lai es alotos, ja viņu izraudzīs pats faraons, — viņš raidīs skatienu arī pāri zemes robežām, tīkodams savaldīt neuzticamos un piesaistīt valdnieka tronim svārstīgos. Dienās, kad Ābrams, mans sentēvs, devās lejup uz Ēģipti ar savu sievu Sāraju (šis vārds, proti, nozīmē «varone», «valdniece») un abi nogāja uz šejieni, viņu dzimtajā pusē bija bads_ un Retenē, Amorrā un Cahī valdīja dārdzība. Turpretī Ēģiptē netrūka nenieka. Kādēļ šoreiz lai būtu savādāk? Kad mums pienāks lieso govju gadi — kurš ies galvot, ka tolaik arī tai pusē negrauzīs bērulainu maizi? Faraona sapņi bija tik spilgti, ka brīdinājums, iespējams, attiecas uz visu zemes apvēri, un tas būtu tāpat, it kā sāktos jauni ūdensplūdi. Tad tautas dosies uz Ēģipti, lai iepirktu maizi un sēklu, ko uzkrājis faraons. Nāks ļaudis no visurienes un sazin no kurienes — pat tādi, kādus teit neviens ne acīs nav redzējis, nāks, bada dzīti, un stāsies pārredzēs pavēlnieka — tava pilnvarotā priekšā, un sacīs: «Pārdod mums labību, citādi mēs esam beigti un pagalam, jo mēs un mūsu bērni — mēs visi mirstam badā un nezinām, kā lai dzīvojam, ja tu neatdarīsi mums savas klētis.» Tad nu pārdevējs rīkosies un atbildēs lūdzējiem atkarā no tā, ar ko būs darīšana. To, kā viņš izrīkosies ar dažu labu Sīrijas un fenehiešu zemes pilsētķēniņu, es nudien ņemos paredzēt. Jo es zinu, ka viens otrs no viņiem neciena un nemīl faraonu, savu kungu, kā vajadzētu, un ir tik svārstīgs savā uzticībā valdniekam, ka izturas divkosīgi, liekuļodams padevību, bet tai pašā laikā sava labuma pēc samirkšķinādamies un pīdamies ar hetiešiem. Tādus tas vīrs darījumu ceļā pataisīs mīkstus, ja notiks, kā es paredzu. Jo atlīdzībai par maizi un sēklu viņš pieprasīs ne jau kokus un sudrabu vien — samaksai vai ķīlai viņš liks tiem nosūtīt uz Lej zemi savus dēlus un savas meitas, ja tie negribēs mirt bada nāvē, un tik cieši piesaistīs faraona tronim neuzticamos un svārstīgos, ka turpmāk uz tiem varēs paļauties.

Aiz sajūsmas Amenhoteps palēcās krēslā kā puika.

Mammucīt! — viņš iesaucās. — Vai arī tev prātā Milkilī, Ašdodas ķēniņš, kurš svārstīgāks par svārstīgu un tik nejauks pēc iedabas, ka no sirds nemīl faraonu un, kā man ziņots, par nodevību un atkrišanu vien gudro? Tas man ne mirkli neiziet no prāta. Visi kā viens prasa, lai nosutu pret viņu kara saimi un mērcu zobenu asinīs,— Hor-em-hebs, mans augstākais karakungs, prasa to divreiz dienā. Bet es atsakos, tāpēc ka Atona pavēlniekam asinsizliešana netīk. Vai tu dzirdēji, ko sola šis šķelmja dēls? Viņš paredz, ka tādus nejaukus ķēniņus drīzumā varbūt izdosies padarīt uzticamus un cieši piesaistīt faraona tronim, nemaz neizlejot asinis, proti, darījumu ceļā! Vareni, nudien vareni! — iesaucās valdnieks, vairākkārt uzsizdams ar plaukstu pa elkoņa balstu. Pēkšņi, kļuvis nopietns, viņš svinīgi piecēlās, taču to pašu brīdi, šaubu mākts, atkal apsēdās.

— Es tik tiešām esmu neziņā, mammucīt, — viņš nīgri teica, — kādu amatu un titulu lai piešķiru savam draugam vidutājam, aizgādības un sadales -pārraugam? Kur ņemt viņam vietu? Štati diemžēl ir pilni un visi labākie posteņi — aizņemti. Mums jau ir divi vezīri, mums ir noliktavu un ganāmpulku pārziņi, mums ir arī valsts mantnīcu Lielais rakstvedis un vēl visādi varneši. Kur lai izrauju posteni savam draugam un titulu, kāds viņam piederētos?

— Tas ir mazākais, — rāmi atbildēja māte un vienaldzīgi aizvērsa seju. — Kā tālā, tā netālā pagātnē bija pieņemts — un šo paražu, ja tava augstība vēlas, kuru katru mirkli var atkal ieviest —, ka starp faraonu un valsts dižajiem bija vēl kāds amatvīrs jeb Augstākā mute — visu galvu galva un pārziņu pārzinis, valdoša dieva vietnieks, kurš nodeva tālāk dieva pavēles, — Augstākā mute nav nokas neparasts. Nav jāsaskata grūtības tur, kur grūtību nav, — viņa piemetināja, aizvērsdamās pavisam.

— Kas tiesa, tas tiesa! — iesaucās Amenhoteps. — Es zināju to, tikai piemirsu, tāpēc ka jau labi sen nav bijis Augstākās mutes, mēnessvidutāja starp debesīm un zemi, in pašas augstākās amatpersonas valstī bija Dienvidu un Ziemeļu vezīri. Paldies tev, mammucīt, es pateicos tev no visas sirds!

Un, no jauna pieslējies kājās, viņš sataisīja gaužām svinīgu seju.

— Panāc tuvāk, Usarsif, tu, draugs un vēstnesi! — viņš sacīja. — Panācies labi tuvu manā priekšā un klausies, kas man tev sakāms! Labajam faraonam bail, ka viņš ne-nobiedē tevi. Tāpēc, lūdzu, saņem sevi rokās, iekams noklausies, ko valdnieks teiks. Saņemies laikus, vēl neuzklausījis manus vārdus, ka izdzirdis nekrīti nemaņā, juzdamies tā, it kā spārnots vērsis uznestu tevi debesīs! Vai esi saņēmies? Tad dzirdi: tas virs esi tu! Tu pats tas esi, nevis kāds cits, un tevi es izraugu un paaugstinu pie savas labās par pārredzēs pavēlnieku un tavās rokās nododu augstākās pilnvaras, lai tu iegrožotu pārpilnību un bada gados paēdinātu zemes. Vai tas pārsteidz tevi, un vai mans lēmums tev ir galīgi negaidīts? Tu izskaidroji manus lejas sapņus, neielūkojies ne rokasgrāmatās, ne katlā, un iztulkoji tos tieši tā, kā, pēc manas izjūtas, tos bija jāiztulko, bet iztulkojis neapkriti bez dzīvības, kā apkrist mēdz iedvesmīgi jēri, — tā man ir zīme, ka tu esi aiztaupīts, lai veiktu pasākumus, kas, tevis skaidri saskatīti, izriet no pravietojuma. Tu iztulkoji arī manus debesu sapņus pilnīgā atbilstībā patiesībai, ko noskārta mana sirds, un izskaidroji man, kādēļ mans Tēvs vēlas, lai godāju viņu par Atona pavēlnieku, nevis Atonu, un atklāji manai dvēselei mācības atšķirību starp Tēvu pie debesīm un Tēvu debesīs. Turklāt tu esi šķelmis, ne gudrais vien un norādīji, kā, izmantojot dārdzības gadus, var izģērbt līdz kreklam nomarhus, kuri neiederas tagadnes ainā, un piesaistīt faraona tronim svārstīgos Sīrijas pilsētķēniņus. Kad nu dievs tev darījis zināmas visas šīs lietas, tad nav gudrāka un vairāk piedzīvojuša vīra par tevi un nav jēgas tuvu un tālu meklēt kādu citu. Tu būsi pārvaldnieks manā namā, un taviem vārdiem visai manai tautai būs pakļauties. Vai tu ļoti izbijies?

— Ilgi es mitu blakus vīram, kurš neprata iztrūkties, tāpēc ka viņš bija iemiesots miers, un šis vīrs bija mans cietuma priekšnieks, — atbildēja Jāzeps. — Viņš ari pamācīja mani, ka mierīgums nav nekas cits kā gatavība visam. Tāpēc es pārāk neizbijos. Es esmu faraona rokā.

— Un tavā rokā lai ir zemes, un ļaužu priekšā tu būsi kā es! — saviļņots teica Amenhoteps. — Ņem pagaidām šo te! — viņš piebilda un, nervozi grozīdams un raustīdams, nomauca pāri pirksta locītavai gredzenu un uzsprauda Jāzepam rokā. Biezajā gredzenā bija iestrādāts neparasti skaists lazurīta ovāls, dzidrs kā debess jums saulainā dienā, un ovālā bija iegrebta valdošās dinastijas kartuša ar Atona vārdu vidū. — Lai šis gredzens ir tavu pilnvaru un tavas vietniecības simbols, — no jauna nobālis, dedzīgi turpināja Menī, — un ikviens, ieraudzījis to, lai nodreb un zina, ka ikkatrs vārds, ko tu bildīsi jebkuram manam kalpam, vienalga, augstam vai zemam, būs manis bilsts. Ikviens, kam faraonam kaut kas lūdzams, vispirms lai stājas tavā priekšā un runā ar tevi, jo tu būsi mana Augstākā mute, un katrs tavs vārds lai top uzklausīts un izpildīts, tāpēc ka tev klāt stāv saprāts un vie-dums. Es esmu faraons! Es ieceļu tevi pār visu Ēģiptes zemi, un bez tavas ziņas turpmāk abās zemēs neviens lai nepaceļ nedz savu roku, nedz kāju. Tikai par troņa tiesu es būšu augstāks par tevi, piešķirdams tev sava troņa dižuma un krāšņuma daļu. Tu brauksi otros pēc goda ratos, un tev blakus es likšu skriet un saukt tavā priešā: «Piesargies! Sargies un neiztrūksties, šis ir zemes tēvs!» Mana krēsla priekšā tu stāvēsi, un tavā rokā būs vara un at slēgas ... Es redzu, tu krati galvu, mammucīt, un aizvēr sies, murminādama — es pārspīlējot. Bet pārspīlēšana reizēm varen ielīksmo sirdi, un faraonam, ko tur lai dara. šoreiz gribas pārspīlēt. Tev, dieva jēram, tiks piešķirti tituli, kādi ne dzirdēti nav Ēģiptes zemē, — tik koši, ka pavisam aizsegs tavu mirušā vārdu. Jo mums gan ir divi vezīri, bet es piešķiru tev ne reizi vēl nepiešķirto «liel-vezīra» titulu. Taču tas ne tuvu nav viss, tu sauksies arī par «Dieva ražas draugu» un «Ēģiptes pārtiku», un «Ēnas devēju valdniekam», bez tam par «Faraona tēvu» un vēl citos vārdos, kādus vien sadomāšu, tikai šobrīd man aiz līksmas pacilātības nekas vairs neienāk prātā ... Nekrati galvu, maihmucīt, un neliedz man kaut reizi to prieku, jo apzināti un tīšuprāt es pārspīlēju bez mēra! Vai tas nav brīnumjauki, ka visam lemts notikt kā svešzemes dziesmā, kurā sacīts: «Tēvs Inlils ir nosaucis savu «Zemju pavēlnieka» vārdu, lai viņš saņem visas manas pilnvaras, lai veic visus manus pienākumus, viņa zeme lai zeļ, viņam pašam lai labi klājas — likums ir viņa vārds, negrozāma viņa pavēle, vārdu no viņa lūpām negrozīs neviens dievs!» Tā, kā teikts dziesmā, šajā svešzemes himnā, notikt būs visam — tas dara man neizsakāmu prieku! «Iekšlietu val-donis» un «Dieva vietnieks» lai ir tavi tituli, ievadot tevi amatā! . .. Apzeltīt šeit tevi nekādi nav iespējams. Onā nav ne kārtīgas mantnīcas un nav kur ņemt nedz slavas zeltu, nedz važiņas un apkakles. Mums steigšus jāatgriežas Vesetā, tikai tur tas paveicams — Merimatā, pilī, balkona pagalmā. Un arī sievu man vajag tev sameklēt, turklāt augstas cilmes, tas ir, daudz sievu, taču vispapriekš vienu — pirmo un īsteno. Jo mans lēmums apprecināt tevi paliek spēkā. Tu vēl redzēsi, cik tas patīkami!

Aizgūtnēm, aizrautīgi kā puika viņš paplaukšķināja.

— Eje, — aprauti elpodams, viņš uzsauca galminiekam, kurš, uzmetis kūkumu, pavēra durvju aizklāju, — mēs braucam! Šodien pat faraons līdz ar galmu atgriežas No-vet-Amunā. Mudīgi, tā ir mana daiļā pavēle! Lai strūga «Abu zemju zvaigzne» gatavojas ceļam, kurā es došos kopā ar Mūžīgo māti, Saldo laulāto draudzeni un_ šo te izredzēto, sava nama Adoņu, kas turpmāk būs Ēģiptes zemē tāds pats kā es. Paziņo to pārējiem! Būs liela apzel-tīšana.

Klanīgais, tiesa, bija klausījies, pieplacis aizklājam, taču nebija ticējis savām ausīm. Tagad jātic vien bija, un viegli iedomāties, ka viņš gluži vai izkusa un luncinājās kā kaķēns, un tēlotā sajūsmā noskūpstīja sev visus desmit pirkstgalus.

Ceturtā nodaļa ATVEĻU LAIKS SEPTIŅI VAI PIECI

Labi gan, ka faraona un Jāzepa saruna, kas beidzās ar mirušā paaugstināšanu un darīja viņu dižu Rietumos, — ka šī slavenā, tomēr gandrīz nezināmā saruna, kurā Lielā

māte itin dibināti saklausīja pārrunas par dievu un dieviem, beidzot atjaunota visā pilnībā ar visiem pavērsieniem, izteikumiem un iestarpinājumiem un reizi par visām reizēm izklāstīta tik pamatīgi, ka tagad ikviens var izsekot tās kādreizējam patiesajam risējumam un, ielūkojies attiecīgajā lappusē, atsaukt atmiņā kaut ko, iespējams, aizmirstu. Līdz šim vienīgais sarunas atstāsts ir tik lakonisks, ka var likties godājami neticams. Apgalvojums, ka pēc sapņa izskaidrošanas un padoma — valdniekam esot jāatrod gudrs un piedzīvojis vīrs — faraons uzreiz atbildējis Jāzepam: «Nav cita gudrāka un vairāk piedzīvojuša par tevi; es ieceļu tevi pār visu Ēģiptes zemi!» — kā arī pagalam jau jūsmīgā, mēs pat teiktu, pārmēra pacilātībā apbēris viņu ar pagodinājumiem un augstiem tituliem, — tāds notikušā atstāsts mums vienmēr šķitis par īsu, par skopu un sarucinātu un atgādinājis izķidātas, iesālītas un ievīstītas patiesības mūmiju, nevis dzīvu patiesību; tam, mūsuprāt, pārlieku pietrūkst motivācijas faraona sajūsmai un neapvaldītajai žēlastībai, un jau tolaik, kad mēs, pārvarējuši miesas bailību, sadūšojāmies nokāpt pazemē, nolaisties gadu tūkstošu aizā līdz pat Jāzepa esības akas pļavai, mūsu vispirmais nolūks bija nepamanītiem noklausīties šo sarunu un visā tās pilnībā izcelt no pagājības dzīles tādu, kāda tā patiešām toreiz norisa Onā, Lejasēģiptē.

Mēs, protams, neesam pret īsinājumiem. Tie ir lietderīgi un nepieciešami, jo nav iespējams ilgstoši un plaši vēstīt par dzīvi, atstāstot notikušo tā, kā tas reiz izstāstījis sevi. Ar ko tas beigtos? Ar to, ka iecere pārsniegtu cilvēka spēkus. Stāstnieks, spraudis sev šādu uzdevumu, nemūžam to neveiktu, turklāt, precizitātes neprāta apsēsts, iestigtu sīkumos un tālāk par sākumu netiktu. Vēstījuma un bijušā atmodina juma krāšņajos svētkos īsināšanai ir svarīga un neaizstājama loma. Arī mēs ar gudru ziņu uz katra soļa izmantojam šo paņēmienu, saprātīgi vēlēdamies novest galā aizsākto — jau tā attāli līdzīgu mēģinājumam iztukšot jūru, taču ne gluži tik neprātīgu, ka mēs no tiesas censtos izsmelt līdz dibenam sīku norišu gurumu.

Vai tālu mēs būtu tikuši, ja neko neizlaistu, vēstot par dienām, kad Jēkabs kalpoja Lābanam, jodam, — par tiem septiņiem un trīspadsmit, un pieciem, īsāk, divdesmit pieciem gadiem, kuros ikkatru, arī pašu sīkāko laika vienību aizpildīja detalizēta, būtībā pārstāsta cienīga dzīve? Un kādu galu, nevadīdamies ne pēc kāda saprātīga principa, mēs ņemtu pašreiz, brīdī, kad mūsu kuģītis, rāmi plūstošā vēstījuma nests, atkal sazvērojas — šobrīd uz septiņu un vēlreiz septiņu gadu kritņa kraujas? Starp mums runājot un aizsteidzoties priekšā — nedz gluži tik ļauni, nedz saskanīgi, kā solīja pareģojums, ja runa ir par skaitļiem, viss nebija. Piepildīties pareģojums piepildījās — šai ziņā, tiesa, šaņbu nav, taču piepildījās aptuveni, ka jau dzīvē, nevis burts burtā. īstenība allaž saglabā zināmu neatkarību, dažkārt tik lielu, ka pareģotais tik tikko vai vienīgi ar pūlēm saskatāms. Dzīve, protams, ir pakļauta pareģojumam, taču šīs pakļautības ietvaros patur tik lielu novirzes brīvību, ka izlemt, vai paredzētais patiešām piepildījies, „gandrīz vienmēr ir labas gribas ziņā. Mums, jāatzīst, šeit darīšana ar laiku un cilvēkiem, kam labas gribas netrūka, ja vajadzēja atzīt, ka pareģojums kaut aptuveni piepildījies, un piepildījuma labad piekrist, ka divreiz divi ir pieci — ciktāl tāds teiciens vietā, ja ar «pieci» nebija līdzēts un arī šo skaitli vajadzēja aizstāt ar citu — nedaudz lielāku, proti, ar «septiņi», — tas grūtības neradīja, tāpēc ka skaitlis «pieci» ir vismaz tikpat cienījams kā «septiņi», un nevienam prātīgam cilvēkam ne galvā neienāca saskatīt kaut vai neprecizitāti «septiņi» aizstājumā ar «pieci».

Pareģotais «septiņi» patiesībā tik tiešām drīzāk izskatījās pēc «pieci». Bet mainīgā īstenība nedz vienam, nedz otram skaitlim neatbilda pilnībā, tāpēc ka treknie un liesie gadi nebūt neizrisa no mūžības dzīles tik akurāti un nepārprotami viennozīmīgi pretišķīgi, kā faraona sapnī no upes izkāpa treknās un liesās govis. Treknie un liesie gadi — pienākuši, kā jau dzīvē parasts, — nebija visi vienādi trekni un liesi. Trekno vidū viens otrs, lai arī, protams, gluži liess nelikās, cik necik kritiski novērtēts, tomēr bija jāatzīst par tikai vidēji treknu. Liesie — noteikti pieci, ja ne septiņi, — tiesa kas tiesa, visi bija pietiekami liesi, taču pa vidu gadījās arī daži puslīdz pārticīgi, ne gluži nožēlojami, kurus, ja pareģojuma nebūtu, iespējams, nemaz nenoturētu par lāsta un bēralas gadiem. Tikai aiz labas gribas tos pieskaitīja liesajiem.

Vai no sacītā izriet, ka pareģojums nepiepildījās? Nē, neizriet. Paredzējuma piepildīšanās nav apstrīdama, to apliecina fakti — mūsu likteņstāsta dotumi, kuri to nosaka un bez kuriem stāsta vispār nebūtu un aizvešanai nesekotu paaugstināšana un pie sevis saukšana. Ēģiptē un tās apkaimē patiešām iegadījās itin trekni un liesi gadi — posmiem trekni, posmiem vairāk vai mazāk liesi — un

Jāzepam bija visas iespējas iegrožot pārpilnību un atvieglot brēcošo trūcību, tēlojot Utnapištimu-Atrahāsiju, visgudri Nou, tālredzīgu un aizgādīgu vīru, kura šķirsts ne-nogremdējams šūpojās plūdu viļņos. Paveica to Jāzeps kalpa uzticībā visaugstākajam — kā viņa ministrs — un, kārtodams darījumus, vai apbēra faraonu ar zeltu.

SLAVAS ZELTS

Bet šimbrīžam un vispirmām kārtām ar zeltu apbēra* viņu, — teiciens «kļūt apzeltītam» Ēģiptes bērnu mutē pauda tieši to, kas notika ar Jāzepu, kad viņš, paklausīdams faraona daiļajai pavēlei, līdz ar šo dievu, Lielo māti, Saldo laulāto draudzeni un princesēm Nezemmūtu un Ba-ketatonu ķēnišķajā strūgā «Abu zemju zvaigzne» devās augšup pa upi, gavilējot abiem krastiem, nonāca Vesetā, valsts galvaspilsētā, un tur kopā ar Saules ģimeni apmetās Merimatā — Rietumu pilī, kas ar saviem dārziem un savu dārzu ezeru bija izvietota krāsās košo tuksneša kalnu pakājē. Pilī viņam ierādīja telpas, atsūtīja kalpotājus, tērpus, visu, pēc kā tīko sirds, un jau nākamajā dienā notika daiļā investitūras un «apzeltīšanas» ceremonija, ko ievadīja svinīgs galma izbraukums, kurā viņš, verdzībā pārdotais, tik tiešām sēdēja otros ratos tūlīt aiz faraona — valdošā dieva, sīriešu un nūbiešu miesassardzes un vēdekļa nesēju vienlīdz ielenkts, no pirmā braucamā tikai skrieļu nošķirts, kuri sauca: «Abrek!» — «Sargies!» — «Lielvezīrs!» — vai: «Skatiet Zemes tēvu!» — lai ļaudis ielās zinātu, kas notiek un kāds vīrs sēž otrajos ratos tūlīt aiz faraona. Ļaudis redzēja un saprata, ka valdnieks varen paaugstinājis svešo — laikam jau ne bez iemesla, lai gan iemeslam pietiktu vienas viņa daiļas vēlmes un iegribas. Un, tā kā ar tamlīdzīgām paaugstināšanām un godā celšanām allaž saistījās neskaidri priekšstati par jauna laika sākumu un labāku nākotni, vesetieši uzgavilēja no namu jumtiem procesijai un avēniju malā lēkāja uz vienas kājas. Atskanēja saucieni: «Faraon! Faraon!» — «Neb-nef-nezem!» — «Liels ir Atons!» — un, ja labi ieklausījās, varēja sadzirdēt, ka saukts tika arī: «Adon! Adon!» — ar balsīgu līdzskani vidū, un šis sauciens neapšaubāmi bija veltīts Jāzepam. Laikam gan bija kļuvis zināms, ka pēc izcilmes viņš ir aziāts, tāpēc vienam otram — it īpaši sie-

vietēm — likās vietā sveikt viņu sīriešu kunga un līgavaiņa vārdā, un te sava nozīme bija arī paaugstinātā jauneklīgajam skaistumam. Piebildīsim uzreiz, ka šim titulam bija lemts kļūt sevišķi populāram un ka Jāzepu augu mūžu visā Ēģiptē — tiklab runājot par viņu, kā ari uzrunājot viņu — dēvēja par «Adoņu».

Pēc daiļā izbraukuma, strūgās pārcēlusies pāri upei, procesija atgriezās rietumkrasta pilī, kur tad arī notika nemainīgi brīnumskaistā un arī šoreiz acis un sirdi neatvairāmi ielīksminošā «apzeltīšanas» ceremonija. Tās norise bija šāda: faraons, kā arī tā, kura pildīja pili ar mīlu, Nefernefruatona, valdniece, nostājās tā sauktajā «Parādīšanās logā», pareizāk, iznāca uz tāda kā balkona lielās audienču zāles priekšā pils iekšējā pagalma pusē — īpaši vērienīgi ar lazurītu un malahītu apdarināta un bronzas ūrejiem rotāta, vaļējai verandai līdzīga portika ar graciozu, vimpeļiem apvītu lotosveida pīlāru balstītu palieveni un raibiem spilveniem klātām margām. Pret šo apmalojumu atspiedušās, abas augstības meta tribīnes pie-kājē stāvošajam izredzētajam, šajā reizē tātad Jēkaba dēlam, dažādas formas vērtslietas, ko viņām sniedza dārglietu glabātavas ierēdņi. Tas bija skats, kas palika atmiņā katram, kurš kaut reizi tika to redzējis. Viss slīga košā krāsainībā, visžēlīgā devībā un bijīgā jūsmībā. Arhitektūras ažūrais diženums, zem saulainajām debesīm vieglā vējā plīvojošie vimpeļi pie vijīgajiem, zeltītajiem un spilgti izkrāsotajiem koka pīlāriem, zilie un sarkanie vēdekļi, kurus izdabādami, sveikdami, apjūsmodami, pielūgsmē vai kusdami, cilāja pagalmā saplūdušie labieši di-žīgi atstipušos greznuma priekšsējos; sievietes, tamburīna sitējas, zēni ar bērna cirtu, norīkoti, nemitīgi lēkājot, izrādīt prieku; pulciņš rakstvežu, kuri ierasti pakalpīgā pozā ar meldru pierakstīja visu notiekošo; cauri trejiem atdarītiem vārtiem saskatāmais ārējais pagalms, pilns aizjūgiem un zirgiem, kas dīžādamies purināja galvas ar augstiem raibu spalvu pušķiem, un aizjūgu vadītājiem diben-plānā, kuri, liekdami muguru, godbijā pacēluši rokas, vēroja iekšējā pagalma svinīgās norises; bet pāri visam dzeltenrūsganie Tēbu klintskalni ar mēļi tumšzilām ēnām nokarēs un aiz lepnās svētku balustrādes, kā jau minēts, trauslais, gurdā cienībā smaidošais dievu pāris augstiem cepurveida kroņiem ar austiem pakauša aizsegiem galvā, smeldams pilnām riekšām un redzamā labpatikā likdams nolīt pār izredzēto dārglietu svētības lietum: zelta pērlīšu vītnēm, zelta lauvu statuetēm, zelta rokassprādzēm un dunčiem, pieres greznuma sloksnēm, apkaklēm, augstas raudzes zelta scepteriem, vāzēm un cirvjiem, — dāvanu saņēmējs viens, protams, visu uzlasīt nespēja, viņam palīdzēja divi vergi, kas, skanot pūļa apbrīnas saucieniem, apbalvotā priekšā krāva kaudzē saulē zibsnījošās zeltlietas, — aina patiešām bija tik skaista, ka skaistāku ne iedomāties nevar, un, nebijis nepielūdzamā izlaiduma likuma, mēs aprakstītu to daudz plašāk.

Sendienis Jēkabs bija iedzīvojies mantā Lābana, joda, Mūžīgās neatgriešanās valstībā, un šodien to pašu darīja viņa mīlulis līksmajā Mirušo zemē, uz kurieni bija pārdots un devies nāvē. Jo tik daudz zelta, protams, ir tikai pagarē, un, pateicoties slavas zeltam vien, Jāzeps ar reizi kļuva par turīgu vīru. Svešie ķēniņi, kas, kārtodami maiņas darījumus, diedelēja faraonam zeltu, teicās zinām, ka šis metāls Ēģiptes zemē esot lielceļa putekļu vērtē. Taču tā ir ekonomiska alošanās — domāt, ka, jo vairāk zelta, jo zemāka tam cena.

Jā, zagšus aizvestajam un no savējiem nošķirtajam šī bija sevišķi skaista, pasaulīgas svētības pārpilna diena, un atliktu vien vēlēties, lai Jēkabs, viņa vecīgais tēvs, kaut vai ar dalītām jūtām, bažām jaucoties ar lepnumu, taču lepnumam tomēr ņemot virsroku, vērotu šo ainu. Tāda vēlēšanās bija arī Jāzepam; vai citādi viņš pēcāk būtu teicis: «Pastāstiet manam tēvam par manu godību!» Vēl viņam pasniedza faraona grāmatu, dabiski, ne jau pašrocīgi, tomēr pēc valdnieka norādījuma īstenā rakstveža — Viņa augstības Slepenā sekretāra rakstību, — grāmatu, kas, lai arī izteiksmē pastīva, kaligrāfiskās meistarības ziņā toties bija apburoša un pēc satura — augstākā mērā vēlīga. Teksts skanēja šādi:

«Valdnieka pavēle. Osarsifam, priekšniekam pār visu, ko dod debesis, rada zeme un dāvā Nīla, — it visa Pārvaldītājam visā zemē, uzdevumu īstenajam pārraugam! Mana augstība ar patiesu gandarījumu uzklausīja domas, ko tu pirms dažām dienām izteici sarunā par zemes un debesu lietām, kuras Manai augstībai labpatika apspriest ar tevi Onā, Lejasēģiptē. Tai jaukajā dienā tu no tiesas ielīksmoji Nefer-heperu-Ra sirdi, teikdams to, ko Viņš no tiesas mīl. Mana augstība ļoti labvēlīgi uzklausīja tavus vārdus, jo, saistījis laicīgo ar dievišķo, tu, rūpēdamies par pirmo, apliecināji jo lielākas rūpes par otro un palīdzēji arī uzlabot mācību par manu tēvu debesīs. Patiesi, tu zini teikt vārdus, kas bezgala patīk Manai augstībai, un tas, ko tu saki, iepriecē Man sirdi. Mana augstība zina, ka tu runā to, kas Manai augstībai tīkami. O, Usarsif, Es ik brīdi saku tev: tu, sava kunga mīļotais kalps! Sava kunga apbalvotais! Sava kunga iemīlētais un domubiedrs! Patiesi, Atona pavēlnieks mīl Mani, tāpēc ka devis Man tevi. Tik tiešām, kā mūžam dzīvs Nefer-heperu-Ra, lai kādu vēlēšanos — rakstiski vai mutiski — tu izteiktu Manai augstībai, tā nekavējoties taps izpildīta.»

Un, aizsteidzoties priekšā varbūtējai vēlmei, pašai neatliekamākajai pēc šejienes priekšstatiem, raksts beidzās ar paziņojumu, ka faraons jau devis rīkojumu nevilcinoties ķerties pie Jāzepa Mūžības mājokļa, tas ir — kapvie-tas izciršanas un arhitektoniskās un gleznieciskās izveides Rietumu kalnājā.

Kad paaugstinātais bija izlasījis vēstījumu, lielajā kolonnu zālē aiz Parādīšanās loga sapulcētā galma klātbūtnē notika svinīgā amatā ievadīšanas ceremonija, kuras laikā faraons papildus jau agrāk piešķirtajam pilnvarojuma gredzenam un zeltam, ko nupat tika sadāvinājis, aplika savam favorītam īpaši smagu zelta žēlastības ķēdi virs koši baltā galminieka tērpa, šūdināta, protams, ne jau no zīda, kā aiz nezināšanas apgalvots, bet no vissmalka ķēnišķa linaudekla, un bez tam lika Dienvidu vezīram nolasīt neskaitāmos titulus, ar kuriem bija apveltījis Jāzepu un kuriem turpmāk jāpiesedz viņa pagarīgais vārds. Šie labvēlības apliecinājumi mums lielākoties jau zināmi pēc pirmākiem solījumiem un pavēstijumiem, kā arī pagodinājuma grāmatas oficiālajām uzrunām, tādām kā «Priekšnieks visam, ko dod debesis» un tai līdzīgām. Starp pārējiem tituliem paši spilgtākie laikam gan bija «Ēnas devējs valdniekam», «Dieva ražas draugs» un «Ēģiptes pārtika» («Ka-ne-Keme» turienes valodā). «Lielvezīrs», lai arī gluži nedzirdēts, un «Vienvienlgais valdnieka draugs» (atšķirībā no «Vienīgajiem») šo titulu priekšā nobāla. Taču arī tas vēl nebija viss, jo faraonam, kā zināms, kārojās pārspīlēt. Jāzepu titulēja par «Valdošā nama Adoņu» un «Adoņu pār visu Ēģiptes zemi».* Viņa tituli bija «Augstākā mute», «Starpniecības valdnieks», «Mācības vairotājs», «Tautas labais gans», «Faraona dubultnieks» un «Hora vietnieks». Nekas tamlīdzīgs ne dzirdēts nebija un neatkārtojās arī nākotnē; iespējams tas laikam gan bija vienīgi tik impulsīva un uz jūsmīgiem lēmumiem aša, jauneklīga faraona valdniecības laikā. Klāt nāca vēl viens tituls, drīzāk jau īpašvārds, kam vajadzēja aizstāt, nevis piesegt Jāzepa pēcnāves vārdu. Nākamās paaudzes interpretējušas to dažādi, un arī tas skaidrojums, ko sniedz pats godājamākais avots, ir nepietiekams, pat pārprotams. Rakstos teikts — faraons esot nosaucis Jāzepu par «Slepeno padomnieku»[2]. Tas ir nekompetents pārcēlums. Mūsu rakstībā tituls atveidojams aptuveni šādi: «Dje-p-nute-ef-onh» — kas Ēģiptes bērnu ātrrunā izklausījās pēc «Djep-nuteefoneh» ar nebalsīgu «h» izskaņā. Pati nozīmīgākā ir galotne «onh» jeb «oneh» — vārds, ko hieroglifu rakstībā apzīmē cilpkrusts (dzīvības simbols), kuru dievi cēla pie deguna cilvēkiem, pirmām kārtām valdniekiem, saviem dēliem, lai paildzinātu tiem dvašu. Vārds, ko Jāzeps ieguva piedevām, tātad bija dzīvības vārds. Tas nozīmēja: «Runā dievs (tas ir, Atons, — saukt dievu vārdā nebija nepieciešams): «Lai ar tevi ir dzīvība!»» Bet tā nebija visa vārda nozīme. Katram, kas izdzirda šo vārdu tos laikus, tas pauda ne vien «dzīvo pats», bet arī «esi dzīvības vie-sējs, vairo dzīvību, dod dzīvības maizi daudziem». īsāk, tam bija sakars ar mielošanu, jo galvenām kārtām par maizes devēju tika paaugstināts Jāzeps. Visiem viņa tituliem un vārdiem, ciktāl tie neskāra personiskās attiecības ar faraonu, bija sakars ar dzīvības uzturēšanu, zemju paēdināšanu, un tos visus līdz ar šo galveno, tik atšķirīgi skaidroto, varēja apvienot vienā, proti, «Maizes devēja» vārdā.

NOGRIMUSĪ BAGĀTĪBA

Kad nu Jēkaba dēls bija saņēmis šo titulu ornātu, viņu, dabiski, apstāja galma dienderi, un jūs paši varat iztēloties, cik lipani saldi bija glaimnieku apbrīnas apliecinājumi un laimes vēlējumi. Cilvēka spēja apjūsmot un ap-cildot patvaras gražus un iegribas, neizprotamo kāda iz-redzējumu, kategorisko un nepārsūdzamo: «Es dodu, kam es dodu!» — ir tik liela, ka liek aizmirst skaudību un lišķēšanos vērš gluži vai neliekuļotu. Neviens netika gudrs, kāpēc faraons tik neiedomājami paaugstinājis un tik dižā amatā iecēlis gados vēl jauno svešzemnieku, un neviens ari necentās tikt gudrs. Māka pareģot nākotni, tiesa, bija lielā cieņā, un šo to, iespējams, izskaidroja fakts, ka Jāzepam paveicies izcelties šajā jomā un sist pušu vietējos. Zināma bija ari faraona vājība uz ļaudīm, kas «uzklausīja viņa vārdus», tas ir, pamanījās atzīt viņa teoloģiskās idejas un apliecināja «mācības» izpratni, — nevienam nebija noslēpums, ka tāda nostāja, vienalga, neviltota vai liekuļota, visžēlīgi tika atalgota. Arī šai ziņā ziķerim, redzams, paveicies, un veiksmi, iespējams, nodrošināja iedzimta gudrība un šāda tāda pieredze. Spriest varēja visādi, taču skaidrs šķita viens: aptīdams valdnieku ap pirkstu un pakāpdamies uz līdzenas vietas pāri visiem, viņš pierādījis, ka ir rūdīts zellis; panākumiem vainagotās viltības, tāpat kā neierobežotās patvaras priekšā galms zemojās, pieglaimojās, lišķēja, luncinājās, līda vai uz vēdera un tā aplidoja un aplakstīja veiklinieku, ka tik turies. Viens no faraona draugiem, dzejdaris, pat sacerēja Jāzepam par godu himnu, ko pats izpildīja, pavadīdams priekšnesumu klusinātiem arfas strinkšķiem, un vārdi himnai bija šādi:

Tu esi dzīvs, tu esi sveiks un vesels.

Tu neesi nabags, tu neesi nožēlojams.

Tu esi mūžīgs kā stundu ritējums.

Tava griba pastāv, tavs mūžs ir garš.

Izsmalcināta ir tava runa.

Tavas acis skata to, kas labs.

Tu dzirdi to, kas ausīm tīkams.

Tu redzi labu, tu dzirdi tīkamu.

Tevi uzteic padomnieku vidū.

Tu slāvi, un tavs naidnieks krīt.

Tā, kurš runāja pret tevi, vairs nav.

Mums tas liekas viduvēji. Bet galminieki atzina, ka priekš viena no viņiem himna ir gluži ciešama.

Jāzeps uzņēma visu to kā jau cilvēks, kuru nekādi paaugstinājumi nevar pārsteigt, — vēlīgā nopietnībā, ko izklaidība vērta mazliet skumīgu. Jo domās viņš nebija šeit, faraona audienču zālē. Domās viņš kavējās astru namā tālās augstienēs — tā kunga birzī turpat netālu kopā ar savu labās rokas brālīti, kam mati klāja galvu kā bruņucepure un kam tika stāstījis sapņus — mirkļiem ari druvā, pļaujas laika sauljumā, biedru vidū, kuriem tāpat bija darījis zināmu, ko nosapņojis, mirkļiem Dotanas ielejā pie akas, kurā ne visai maigi tapa guldīts. Aizmirsies Jāzeps gandrīz atstāja bez ievērības, ka viens no apkārt stāvošajiem mirkšķina un met viņam ar acīm, — neatsaucies šim mājienam, viņš ne pa jokam būtu satraucis sveicēju.

Laimes vēlētāju pulkā, proti, bija arī Nefer-em-Vese, reiz gluži pretējā vārdā sauktais vainaga pavēlnieks. Iejūtoties viņa ādā, nav grūti saprast, cik apmulsis un satriekts par šādu likteņa rotaļu bija resnītis, sveikdams savu ļauno dienu uzlūku tik negaidītā,, tik neticamā apstākļu pārgrozībā. Viņš uzdrošinājās cerēt, ka jaunais favorīts būs viņam labvēlīgs un «nerunās pret viņu», tāpēc ka par faraona aicinājumu un sava mūža lielo izdevību pateicību ir parādā viņam, Neferam. Bet šo paļāvību nedaudz aptumšoja apziņa, ka viņš, Nefers, visai vēlu norādījis ar pirkstu uz zintnieku un tieši tā, kā otrs paredzējis, — tikai tad atgādājies to, kad bijušo viņam ierīvēja degunā. Turklāt viņš baiļojās, ka cietūmniecības pieminējums otram var likties tikpat nepatīkams kā viņam, vīn-lējim; tālab, vēlēdams laimes, viņš aprobežojās ar familiāru pamirkšķināšanu, ko varēja iztulkot, kā tīkas, un nomierinājās, redzēdams, ka arī Adons met viņam ar acīm.

Šeit, pieminot tikšanos, kura varbūt liks iedomāt citu — vienlīdz iedomājamu, taču nesalīdzināmi pikantāku, mums jāapstiprina un jāatzīst par likumsakarīgu klusēšana, ko ne visas Jāzepa likteņstāsta apdares un versijas pratušas saglabāt. Runa ir par Potifaru jeb Putiferu, pareizāk, Pe-tepra, dižo kastrātu, Jāzepa pircēju, pavēlnieku un soģi, kurš, vēlēdams viņam labu, ieslodzīja viņu cietumā. Vai augstmanis piedalījās «apzeltīšanas» ceremonijā un bija sveicēju vidū, izteikdams, iespējams, otram tāda cilvēka atzinību, kurš, pats nebūdams uz kaut ko spējīgs, visai augsti vērtē to, ka otrs, kam šādu spēju papilnam, tomēr atturējies? Iztēloties šādu tikšanos būtu vilinoši, tikai nekā iztēlojama nav, jo nekas tamlīdzīgs nenotika. Smeldzīgi skaistajam atkalredzēšanās motīvam mūsu vēstījumā ir izcila loma — šai ziņā vēl priekšā daudz brīnumaina, ko mēs ne sagaidīt nevaram. Taču te motīvs neieskanas un tas, ka Rietumos par noteicošo kļuvusī versija šajā vēstījuma daļā klusē ne vien par Saules kambarkungu, bet, galvenais, arī par viņa nominālo laulāto draudzeni, iežē-las cienīgo Mūt-em-enetu, nekādā gadījumā nav izlaidums vai ar! ir izlaidums tikai tai ziņā, ka izlaista negācija, tas ir, skaidri un gaiši netieķ pateikts, ka kaut kas nav noticis, proti, p?dzīts no galma vīra nama, Jāzeps vairs nesatika nedz savu kādreizējo kungu, nedz kundzi.

T la un tai par patikšanu dzejnieki, šie nevaldāmie izdobj i, visvisādi paskaistinājuši stāstu par Jāzepu un Po-tifara sievu — tiesa, nozīmīgu, taču epizodisku norisi Jēkaba dēla mūžā — un piedomājuši notikumam, kuram katastrofa pielika treknu punktu, aizkustinošus turpinājumus, kā arī ierādījuši tam vēstījumā nesamērīgi lielu vietu, pataisīdami leģendu par salkanu romānu ar laimīgām beigām. Ja viss notikušais atbilstu šiem piedomāju-miem, pavedinātāja, parasti saukta par «Suleiku», — par ko vien jau atliek paraustīt plecus, — novedusi Jāzepu cietumā, nožēlas mākta, ieslēgtos «būdā» un atlikušo mūžu veltītu grēku izpirkšanai, turklāt pēc vīra nāves kļūtu par atraitni. Bet «Jusus» (tas ir, Jāzeps), atbrīvots no ieslodzījuma, atteiktos «nolikt savas važas», iekams visas Kemes dižciltes neapliecinātu viņa nevainību. Pēc šīs versijas, faraona troņa priekšā tik tiešām pulcētos visa ēģiptiešu aristokrātijas sievišķā puse un no savas grēku nožēlnie-ces būdas ierastos arī «Suleika». Dāmu puķu dārzs vienā balsī pasludinātu Jāzepu par iemiesotu nevainību un šķīstības rotu. Pēc tam vārdu lūgtu «Suleika» un, dziļi zemodamās, publiski atzītu, ka pati ir grēciniece, bet Jāzeps — eņģelis. Nekrietni viņa esot noziegusies — nelaimīgā, neko neslēpdama, pastāstītu, taču tagad esot šķīstījusies un lēnprātīgi ciešot kaunu un negodu. Šķīstīties viņa turpinātu savā «būdā» vēl gadiem ilgi ari pēc Jāzepa paaugstināšanas — līdz kļūtu veca un sirma. Un tikai tajā Svētku dienā, kad tētiņš Jēkabs, kā apgalvo, it kā ar pompu ieradās Ēģiptē, tātad laikā, kad Jāzepam patiesībā jau bija divi dēli, pārītis satiktos atkal; Jāzeps piedotu vecajai sievai, izlīdzinājuma labad debesu varas atjaunotu viņas kairo daili, un Jāzeps, aiz svētlaimes vai kusdams, apprecētu viņu, tā ka, piepildot senu vēlmi, abi galu galā tomēr «savienotu galvas un kājas».

Tas ir mošus un persiešu rožūdens. Ar faktiem tam nav nekā kopīga. Pirmkārt, Potifars tik drīz nenomira. Kāpēc lai pāragri nomirtu cilvēks, kuru paša īpašā satversme pasargāja no spēku pārtēriņa un kurš, noslēdzies sevī, dzīvoja tikai savām interesēm, turklāt bieži atspirdzinājās, medīdams putnus? Ja kopš mājas tiesas dienas vēstīm jums par viņu klusē, tas, protams, liecina, ka savā ziņā viņš nogāja no skatuves, taču neliecina, ka viņš būtu miris. Nav jāaizmirst, ka Jāzepa cietumniecības gados troni uzkāpa cits valdnieks, un ar valdnieka maiņu parasti saistīta pilnīga vai vismaz daļēja galma sastāva nomaiņa. Pe-tepra, nominālais pilssardzes priekšnieks, kuram faktiskas varas nebija un kuru šāds stāvoklis, kā mums zināms, nereti sarūgtināja, pēc Nebmara Lieliskā apbedīšanas atstājis dienestu Vienīgā drauga rangā, kļuva par privātpersonu. Galmā viņš vairs nerādījās, vismaz varēja nerādīties un aiz viņam tik raksturīgās takta sajūtas acīmredzot izvairījās ari piedalīties Jāzepa paaugstināšanas ceremonijā. Tas, ka abi nesatikās turpmāk, daļēji, kā mēs vēl redzēsim, izskaidrojams tā, ka Jāzeps, kļuvis par aizgādības un apgādes pavēlnieku, apmetās uz dzīvi Memfisā, nevis Tēbās, bez tam sava nozīme bija jau pieminētajai smalkjūtībai un izvairībai. Bet, gadiem ejot, iespējams, satikušies kādā svinību reizē, abi, bez šaubām, ne aci nepamirkšķināja un ne ar pušplēstu vārdu nepieminēja bijušo: šādu nostāju tad ari atspoguļo paša autoritatīvākā avota klusēšana.

Tā vienlīdz attiecas uz Mūt-em-enetu — turklāt aiz tikpat pārliecinošiem iemesliem. Droši var apgalvot, ka Jāzeps viņu nekad vairs nesastapa, taču tikpat neapšaubāmi nekādā grēku nožēlnieces «būdā» viņa neieslēdzās un negodā publiski sevi neapsūdzēja — kas pie tam būtu meli. Pēc tikpat izmisīgā, cik neveiksmīgā mēģinājuma izlauzties cilvēciski pilnasinīgā dzīvē šī lielā dāma, Jāzepa pār baudījuma rīks — pārbaudījuma, ko viņš izturēja, lai ari ar dievu uz pusēm, — piespiedu kārtā atsāka agrāko dzīvi, kas līdz piemeklējuma dienām viņai bija likusies dabiska, tāpēc ka citas viņa nezināja; jā gan, atgriezusies tajā, viņa kļuva jo nelokanāka un lepnāka. Pateicoties apbrīnas cienīgajai gudrībai, kādu Potifars bija parādījis katastrofas brīdī, viņas attiecības ar laulāto draugu drīzāk uzlabojās nekā pasliktinājās. Pateicīga vīram, kurš, spriezdams tiesu, netika ļāvis vaļu jūtām, viņa turpmāk bija tam nevainojami uzticama goda sieva. Viņa nenolādēja mīļoto par mokām, ko tas licis viņai izciest vai ko mīlēdama pati uzņēmusies, jo mīlas mokas ir īpašas mokas, tās neviens vēl nav nožēlojis. «Tu esi padarījis bagātu manu dzīvi — tā zied!» bija skaitījusi Enī savās sirdssāpēs, un no tā redzams, kas par īpašām, pat uz pateicības lūgsnām pavedinošām ciešanām ir mīlas mokas. Lai nu kā, viņa bija dzīvojusi un mīlējusi — mīlējusi, tiesa, nelaimīgi, bet vai tam kāda nozīme, un vai jebkura līdzcietība mīlētājam neliekas muļķīga uzbāzība? Enī nevēlējās, ka viņu žēlo, un bija par lepnu, lai žēlotu sevi. Viņas mūža ziedu laiks bija apkārt — negrozāmi un neatsaucami. Augums, uz īsu brīdi kļuvis par mīlas apsēstas raganas augumu, drīz atguva agrākās formas — ne jau gulbja daili, piederīgu jaunībai, bet mūķenes aprises. Jā gan, Mūt-em-eneta atkal bija salta Mēness mūķene ar tikli noplukušām krūtīm, nepieejami eleganta un, jāpiemetina, neciešami svētulīga. Mums vēl atmiņā, kā sendienis, mūža mokošā pilnzieda dienās, viņa kopā ar mīļoto kvēpināja smaržzāles visai pasaulei un visam svešnieciskajam labvēlīgi noskaņotajam Onas Atumam-Ra, plašā apvāršņa pavēlniekam, uz kura atbalstu savā apmātībā cerēja. Tas bija pagājis. Neiecietīgi šaurs, tautiski aprobežots atkal bija viņas apvārsnis; atdevīgāk nekā jebkad viņa pieķērās liellopiem svētītajam Epet-Esovetas pavēlniekam un tā konservatīvajai Saules idejai, tikai šā dieva augstākā plikgalvja — dižā Beknehonsa, visa jaunā nīdēja, jebkuras prātniecības pēlēja padomam bija atvērta viņas dvēsele, un jau tas vien atsvešināja viņu no Amenhotepa Ceturtā galma, kur arvien vairāk par labo toni kļuva maigi visaptveroša reliģioza jūsmība, kam viņas acīs nebija nekā kopīga ar patiesu dievbijību. Svētu nemainību, svaru mūžīgo līdzsvara stāvokli, pārakmeņotas mūžības nekustīgo skatienu viņa sumināja, dejas solī Amuna priekšā ritmiski sizdama baubeni, tērpusies cieši pieguļošā Hathoras tērpā, un, cilājoties plakanajām krūtīm, arvien vēl iecienītā balsī aizsākdama dziesmu dieva dižciltīgo blakussievu pulkā. Un tomēr dziļi dvēselē viņa glabāja bagātību, uz kuru klusībā bija lepnāka nekā uz visu garīgo un laicīgo godu un kuru, vienalga, vai pati sev atzinās vai neatzinās, neatdotu ne par kādiem pasaules labumiem. No dzīles, kurā nogrimusi, šī bagātība mūždien apmirdzēja viņas atsacīšanās sērīgo tagadību un, lai arī sakāves apēnota, neaizstājami papildināja viņas garīgo un pasaulīgo lepnību ar cilvēka — ar dzīvi dzīvojušā lepnumu. Sī bagātība bija viņas atmiņas — ne gluži par mīļoto vien, kurš, kā viņai tika zināms, kļuvis par kungu pār visu Ēģipti. Viņš bija tikai rīks, tāpat kā rīks bija bijusi viņa, Mūt-em-eneta. Drīzāk — gandrīz neatkarīgi no viņa — tā bija pašas mūža attaisnojuma apziņa — apziņa, ka arī viņa ziedējusi un degusi, mīlējusi un cietusi.

KUNGS PĀR VISU ĒĢIPTI

Kungs pār Ēģiptes zemi — mēs lietojam šo teicienu vispārpieņemtajā neapvaldītas apoteozes un tā daiļā pārspīlējuma garā, kādu atļāvās faraons, paaugstinādams savu sapņu tulku. Taču, lietodami to, mēs rīkojamies pārdomāti, nevis aizraujamies ar tukšu daiļrunību, un ievērojam saprātīgu atturību, ko mums par pienākumu uzliek uzticība īstenībai. Jo mums nav jāpārspīlē, mums ir jāstāsta, un tas, lai kam dotu priekšroku, nav viens un tas pats. Pirmajā mirklī efektīgāki vienmēr liksies pārspīlējumi; patiesu labumu klausītājiem toties sola tikai pārdomāti analītisks stāstījums.

Jāzeps kļuva par lielu vīru tiklab galmā, kā ari visā zemē — tas nav apšaubāms, un monarha personiskā uzticība, iegūta sarunā krētiešu dārza zālē, tas ir, favorīta stāvoklis, piešķīra viņa varai un pilnvarām nedaudz izplūdušu raksturu. Taču «kungs pār Ēģiptes zemi» vai «zemju pārvaldnieks», kā dažviet vēsta dziesma un leģenda, viņš nekad nav bijis. Neraugoties uz gluži pasakaino paaugstinājumu un skanīgajiem tituliem, viņa svešniecības zemes pārvaldes galvenie atzari tik un tā palika ierēdņu rokās, kuriem tie lielākoties bija uzticēti jau valdnieka Neb-mara laikā, un tukša fantāzija būtu pieņēmums, ka Jēkaba dēlam bijušas padotas kaut vai tieslietas, izsenis pakļautas Augstākajam tiesnesim un vezīram, bet tolaik — abiem vezīriem, vai ārlietas — sfēra, kurā, ja to pārzinātu Jāzeps, laikam gan būtu gūti lielāki panākumi par tiem, kas zināmi vēsturniekiem. Nedrīkst aizmirst, ka viņam, ārēji, tiesa, kļuvušam par civilizētu ēģiptieti, impērijas dižums būtībā nerūpēja un ka viņš, lai arī enerģiski gādāja par turienes ļaužu labklājību un tālredzīgi kalpoja vispārības interesēm, klusībā tomēr ne mirkli neizlaida no acīm reliģiozi personiskus apsvērumus, cenzdamies īstenot nodomus un plānus, kam ar Misraimas labklājību vai postu tikpat kā nebija sakara. Var nešaubīties, ka faraona sapņus un to, ko tie vēstīja, viņš nekavējoties saistīja ar šiem plāniem un nodomiem, ar gaidīšanas un ceļa sagatavošanas ideju, — jā gan, zināma mērķtiecība, kas nenoliedzami saskatāma viņa runas veidā faraona troņa priekšā, var iedarboties atvēsinoši un mazināt simpātijas, kuras arī mēs vēlamies saglabāt pret Rāheles dēlu, ja klausītājs neņemtu vērā, ka Jāzeps uzskatīja par savu pienākumu atbalstīt tā kunga centienus un visiem spēkiem palīdzēt dievam izpildīt savus nodomus.

Vienalga, lai ko pauda Jāzepa tituli, viņš bija iecelts par pārtikas sagādes un zemkopības ministru un šajā postenī realizēja svarīgas reformas, no kurām īpaši ļaužu atmiņā saglabājies viņa zemes rentes likums. Amata pilnvaru novilkto robežu viņš nepārkāpa ne reizi; pat ņemot vērā, ka valsts kases darbība un labības noliktavu pārvalde bija pārāk cieši saistītas ar viņa pilnvaru jomu, lai nejustu viņa, faraona pilnvarotā, autoritāti, tādi apzīmējumi kā «kungs pār visu Ēģipti» un «zemju pārvaldnieks» ir un paliek sadomāti patiesā stāvokļa paskaistinājumi. Tiesa, jāievēro arī kaut kas cits. Situācijā, kāda pastāvēja pirmajos — izšķirošajos desmit vai četrpadsmit viņa varas gados, apstākļos, kurus paredzot viņš arī bija iecelts, tieši viņa postenim neizbēgami vajadzēja iegūt ārkārtēju nozīmību un aizēnot jebkuru citu. Bads, kas piecus vai septiņus — drīzāk jau piecus gadus pēc Jāzepa paaugstināšanas izcēlās vienlaikus Ēģiptē un kaimiņzemēs, praktiski padarīja par galveno personu valstī cilvēku, kurš to bija paredzējis un veicis nepieciešamos pasākumus, lai ļaudis izdzīvotu, bet šā cilvēka rīkojumiem piešķīra īpašu svaru. Atceroties turklāt, ka jebkura kritika, ja vien tā ir pietiekami argumentēta, galu galā tikai apstiprina tautas spriedumu, mēs neapstrīdēsim izteikumu, ka pēc sava stāvokļa Jāzeps ne vienu vien gadu patiešām bija «kungs pār visu Ēģipti» un bez viņa ziņas neviens, iespējams, «nepacēla nedz savu roku, nedz kāju abās zemēs».

Pirmajā laikā, tikko stājies amatā, viņš līdz ar paprāvu rakstvežu štābu, kuru pats tika izraudzījies un kurā ietilpa gandrīz vienīgi gados jauni, dienesta rutīnā neie-sīkstējuši cilvēki, gan upes, gan zemes ceļā devās inspekcijas braucienā pa visu Ēģipti, lai uz vietas iepazītu Melnās zemes apstākļus un, iekams pieņemtu lēmumus, no tiesas kļūtu par pārredzēs pavēlnieku. īpašuma attiecības tur, lejā, bija ērmoti nenoteiktas un juceklīgas. Pēc idejas, zeme, tāpat kā viss cits, piederēja faraonam. Visas teritorijas — arī iekarotie vai vismaz meslu kundzībai pakļautie apvidi no «nožēlojamās zemes Nūbijas» līdz Mi-tannijas robežām — būtībā bija valdnieka privātīpašums. Bet tai pašā laikā tiešs kroņa īpašums bija valsts domēnos, «faraona platības» — atšķirībā no latifundijām, ar kurām agrākie valdnieki apveltījuši savus lielmaņus, kā arī nelielajām muižām un zemnieku sētām, kas tika uzskatītas par apsaimniekotāju personīgo īpašumu, kaut gan, taisnību sakot, runa bija vienīgi par, tiesa, mantojamām lēņu un nomas platībām. Brīvas no klaušām un nodevām bija tikai tempļu zemes, pirmām kārtām Anilīnam piederošās, kā arī kādas senākas īpašu privilēģiju sistēmas paliekas — atsevišķas vēl arvien varenu vai vismaz 1 iraonu varai spītējošu nomarhu dzimtmuižas, pa visu valsti izmētātas sen novecojuša feodālisma saliņas, līdzīgi tempļu zemēm iztēlotas par savu kungu neierobežotu īpašumu. Taču, principiāli atstādama mierā tempļus, Jāzepa vadītā pārvalde, daudz neceremonēdamās, no sākta gala visai bargi vērsās pret iecirtīgajiem baroniem, iekļāva viņu īpašumus savā klaušu un nodevu sistēmā un ar laiku gluži vienkārši atsavināja par labu kronim. Nebūs pareizi teikt, ka tā sauktās Jaunās valsts savdabīgās agrārās attiecības, proti, tā citām tautām neparastā parādība, ka Nīlas lejtecē visa zeme, atskaitot tempļu platības, piederēja valdniekam, būtu Jēkaba dēla veikto pasākumu rezultāts. Patiesībā viņš tikai paātrināja attīstību, kas jau bija tālu pavirzījusies uz priekšu, — paātrināja, nostiprinādams, pamatodams tiesiski un noskaidrodams līdz galam agrāk aizradušās attiecības.

Lai gan viņš nepabija nedz nēģeru zemēs, nedz sīriešu-kenaniešu novados un uz turieni nosūtīja vienīgi pilnvarotos, inspekcijas brauciens tomēr aizņēma divreiz vai pat trīsreiz septiņpadsmit dienu, jo daudz kas bija jāiepazīst un jāpakļauj vispārējai pārredzei. Atgriezies galvaspilsētā un apmeties ar saviem ierēdņiem valsts ēkā «Dēla ielā», viņš paguva laikus — vēl pirms jaunās ražas — faraona vārdā izdot slaveno, nekavējoties visā zemē skaļi izsludināto zemes likumu, pēc kura visiem bez personu izšķirības un neatkarīgi no ievākuma stingri noteiktā laikā un bez atgādinājuma — pretējā gadījumā pēc jo barga atgādinājuma — piektā daļa ražas nododama valdnieka klētīm. Tai pašā laikā Ēģiptes bērni varēja vērot, ka visā zemē — tiklab pilsētās, lielās un mazās, kā arī pilsētu apkaimē —, iesaistot daudzas darbarokas, nepieredzētos apmēros tika paplašinātas vecās un celtas jaunas magazīnas — bez īstas vajadzības, kā varētu likties, jo pirmajā laikā daudzas, dabiski, stāvēja tukšas. Celtas tomēr tika arvien jaunas un jaunas, gandrīz vai neskaitāmas, rēķinoties ar gaidāmo labības pārpalikumu, ko, tā dzirdēja runājam, izzīlējis jauneklīgais Saberes Adons un Dieva ražas draugs. Lai kur spertu soli, visur acīs dūrās konveida klētis gan ciešās rindās, gan plašā četrstūri ap tādiem kā iekšējiem pagalmiem, aprīkotas ar lūkām graudu iebēršanai augšā un noslēdzamām izkraušanas atverēm apakšā; celtas tās bija pamatīgi: uz terasveida blietēta māla platformām, kuras pasargāja labību no mitruma un grauzējiem. Daudzviet vēl klāt nāca bedrveida krātuves, labi nostiprinātas, ar rūpīgi nomaskētām, turklāt policejiskas apsardzes stingri uzraudzītām pieejām.

Patīkami atzīmēt, ka abi pasākumi — kā nodevu likums, tā paātrinātā noliktavu celtniecība — neapstrīdami iemantoja popularitāti. Nodevas, pie tam visai dažādas, bija maksātas vienmēr. Ne velti vecais Jēkabs, tiesa, ne reizi nebijis Lejzemē, taču vadīdamies pēc visai patētiskiem priekšstatiem, mēdza runāt par Ēģiptes «klausības namu», kuru peldams pietiekami neņēma vērā tās puses īpašos apstākļus. Viss Kemes bērnu darbaspēks piederēja valdniekam, tas bija pamatu pamats, un šis darbaspēks tika izmantots milzu kapeņu un neiedomājami varenu tempļu celšanai — tiesa kas tiesa, arī šādiem nolūkiem. Taču vispirmām kārtām darbaspēks bija vajadzīgs zemes darbiem, arhisavdabīgās oāžu valsts plauksmei — ūdensceļu uzturēšanai kārtībā, grāvju un kanālu rakšanai, dambju nostiprināšanai, slūžu apkalpošanai — darbiem, kuru veikšanu, ja no tiem atkarīga vispārējā labklājība, nevarēja atstāt atsevišķu, ne vienmēr pietiekami apzinīgu un vienlīdz čaklu pavalstnieku ziņā. Tāpēc valsts nostrādi-nāja un izkalpināja savus bērnus. Bet izkalpinājusi aplika ar nodokļiem. Viņiem bija jāmaksā nodevas par kanāliem, ezeriem, apūdeņošanas grāvjiem, kurus lietoja, par smeļamām iekārtām un teknēm, ko darbināja, pat par siko-morām, kuras auga pašu apūdeņotajās platībās. Viņi maksāja nodevas par sētu un saimniecību un visu, ko sētā un saimniecībā saražoja. Viņi nodeva ādas un varu, kokus, virves, papirusu, linaudeklus — un kopš sendienām, protams, arī labību. Bet šīs nodevas pēc sava ieskata un diezgan patvaļīgi piedzina nomu pārvaldnieki un ciemu vecākie atkarībā no barotājas, proti, Hapī, tas ir, Nīlas līmeņa, — saprātīgā kārtā arī pēc tā, tas tiesa; nereti nodevas tomēr tika uzliktas netaisni, skatoties caur pirkstiem uz vieniem un nežēlīgi velkot ādu pār acīm citiem, un zēla kukuļniecība un onkuļu būšana. Te nu jāteic, ka Jāzepa pārvalde no pirmās dienas gan pievilka grožus ciešāk, gan palaida tos vaļīgāk, stingri piedzīdama labības nodevas, bet visai iecietīgi raudzīdamās uz citu parādu segšanu. Ļaudis pat varēja paturēt savus pirmā un otrā vai trešā labuma linus, savu eļļu, varu un papirusu, ja vien kārtīgi nodeva labību — ievāktās graudaugu ražas piekto daļu. Šāda likme, nomierinoši nepārprotama, turklāt visiem vienāda, nelikās pārlieku nospiedoša zemē, kur vidēji ievāca trīsdesmitkārtīgu ražu. Noteiktajai kvotai bez tam piemita sava veida garīga pievilcība un mītiskas atgādas nokrāsa, tāpēc ka tīšuprāt daudznozīmīgi bija atvasināta no svētā epagomenu skaitļa — trīssimt sešdesmit dienu kalendāra gada lieko dienu skaita. Visbeidzot tautai bija pa prātam, ka Jāzeps nesvārstīdamies piedzina nodevas arī no nomu baroniem, kas vēl arvien tēloja neatkarīgus valdnieciņus, turklāt valsts interešu vārdā piespieda tos ieviest savos īpašumos laika prasībām atbilstošus uzlabojumus. Jo šur tur valdošais dumpīgas atpalicības gars izpaudās arī tādējādi, ka ne tikai aiz nevīžības, bet arī tendenciozi, principa pēc lauki tika apūdeņoti nepietiekami, pa veclaiku vīzei un nedeva ražu, ko varēja dot. Šiem kungiem Jāzeps uzlika par pienākumu papildināt kanālu un ūdenskrātuvju tīklu, klusībā turēdams prātā vienu no Ēbera mazdēliem — Šelefu, par kuru JEliēzers tika stāstījis, ka tas pirmais «novadījis ūdensstrautus uz savu lauku», šādi kļūdams par irigācijas izgudrotāju.

Bet, runājot par uzkrāšanas priekšdarbiem, proti, noliktavu celtniecību, mums lieku reizi jānorāda uz ēģiptiešiem tuvo piesardzības un raizīgas aizgādības domu, lai kļūtu saprotams, ka arī šis Jāzepa rīkojums Kemes bērniem patika. Viņa garīgais mantojums — nostāsts par ūdensplūdiem un tālredzīgo šķirsta būvi, kas no pilnīgas iznīcības paglāba cilvēku dzimumu un visu dzīvo radību, — šajā ziņā atbilda senas, viegli ievainojamas, sarežģītos apstākļos lielu vecumu sasniegušas civilizācijas pašaizsardzības instinktam. Jāzepa noliktavām tās bērni mīļuprāt piedēvēja burvesta raksturu; pret dēmonu ļaunprātību, kas uzglūnēja uz katra soļa, viņi bija paraduši vērsties ar iespējami ciešiem maģisku zīmju un buram vārdu salikumiem, tāpēc piesardzības un buršanās idejas viņu izpratnē bija tāpatīgas un arī tik lietišķs pasākums kā noliktavu celtniecība tika vērtēts zavēšanas gaismā

Vārdu sakot, pārsvaru ņēma viedoklis, ka faraonam, lai arī jaunam gados, ir ķēriens, ja par Maizestēvu un Ēnas devēju iecelts šis jauneklis. Gadiem ejot, Jāzepam bija lemts nostiprināt savu autoritāti, taču jau sākumā viņam nāca par labu, ka togad palu ūdeņu bija pieticis un jaunās administrācijas vadībā raža — it īpaši kviešu, plēkšņu kviešu un miežu tīrumos — bija krietni augstāka par vidēji labu un arī no durras slotiņām tika izsukāts daudz graudu. Mums ir šaubas, vai gads, kurā, Jāzepam stājoties faraona priekšā, jau bija nodrošināta bagāta raža, uzskatāms par vienu no pareģotajiem un pieskaitāms trekno govju gadiem. Taču vēlāk tas tika darīts — droši vien aiz vēlēšanās sazīmēt septiņus svētības gadus, lai gan arī šādi gluži septiņus saskaitīt lāgā neizdevās. Kā nekā Jāzepam paveicās, stājoties amatā brīdī, kad visā zemē valdīja apmierinātība un pārticība. Tautas domu gaita mūždien bijusi godājami neloģiska un tāda arī palikusi. Ļautiņi tik vien ir spējīgi secināt, ka lauksaimniecības ministrs, kurš iecelts ražīgā gadā, ir labs ministrs.

Tālab, Jāzepam braucot pa Vesetas ielām, pūlis, pacēlis rokas, sveica viņu, saukdams: «Adon! Adon!» — «Ka-ne-Keme!» — «Saules mūžu tev, Dieva ražas draugs!» Dažs pat sauca: «Hapī! Hapī!» — likdams pie mutes saliektu labās rokas īkšķi un rādītājpirkstu, taču tas nu bija par traku un galvenokārt izskaidrojams ar bērnišķīgu sajūsmu par viņa skaistumu.

Bet viņš, būdams gaužām aizņemts, reti rādījās ielās.

URIMS UN TUMIMS

Mūsu soļus un lēmumus nosaka slieksmes, simpātijas, noteiktas dvēseles ievirzes un pieredze, kas piešķir īpašu nokrāsu visai mūsu esībai un ietekmē jebkuru mūsu rīcību, izskaidrojamu nesalīdzināmi patiesāk ar tām nekā ar prāta slēdzieniem, uz kuriem mēs mēdzam atsaukties ne tikai citu, bet arī savā priekšā. Ja Jāzeps, stājies amatā, visai drīz un pret faraona gribu, kurš labprāt diendienā tiktos ar viņu, lai diskutētu par savu debesu tēvu un tādējādi uzlabotu mācību, — ja Jāzeps, valdnieka Augstākā mute un Krājumu pārzinis, drīzumā tātad par dzīves vietu izraudzījās Menfi, Ietītā namu ziemeļos, un no Novet-,Amunas, valsts galvaspilsētas, turp pārcēla savu darbvedību, tas, protams, tika darīts aiz godīgās un viegli pamatojamās pārliecības, ka biezo mūru pilsēta Menfe — «zemju svari», valsts viduspunkts, Ēģiptes stabilā līdzsvara simbols — likās kā radīta pārredzei un bija pati ērtākā un piemērotākā uzturēšanās vieta šīs pārredzēs pavēlniekam. Ciktāl ir runa par «zemju svariem» un smaguma centru, jāteic — tā lieta gluži tīra tomēr nebija, tāpēc ka Mempī atradās diezgan patālu ziemeļos, tuvu Onai, acu miegšanas metropolei, un_ septiņu ieteku pilsētām, — pat uzskatot, ka dienvidos Ēģipte sniedzās tikai līdz Ziloņu salai un Pilakas salai, nēģeru zemi vispār neņemot vērā, ķēniņa Mira pilsēta, kur apbedīta viņa daile, nebūt nebija «zemju svari», jo atradās par tālu ziemeļos, tāpat kā Tēbas — par tālu dienvidos. Taču tāds nu reiz bija uzskats, ka sirmā Menfe saglabā Ēģiptes līdzsvaru un ir tās viduspunkts, un uz aksiomu, ka no šejienes vislabāk pārredzamas abas puses — augštece un lejtece —, pieņemdams savu lēmumu, balstījās ēģiptietis Jāzeps; arī faraons nevarēja noliegt, ka, uzturoties Menfē, nevis Per-Amunā, ērtāk kārtot tirdzniecības darījumus ar sīriešu piejūras pilsētām, kas sūtīja kuģus pēc labības uz «Maizes klēti», kā tai pusē dēvēja Melnotnes zemi.

Tas viss bija caurcaurēm pareizi, tomēr tie bija vienīgi prāta slēdzieni, pēc kuriem vadījās Jāzeps, lūgdams faraonam atļauju apmesties uz dzīvi Menfē. Patiesie argumenti, kuri noteica šādu lēmumu, slēpās dziļāk — tik dziļi dvēselē, ka skāra Jāzepa attieksmi pret dzīvību un nāvi. Var teikt tā: tie bija gaišas simpātijas argumenti uz tumša fona.

Sen tas bija, taču mēs visi vēl atceramies, kā zēna gadu Jāzeps, nomākts par nesaprašanos ar brāļiem, no pakalna Kirjat-Arbas apkaimē vienatnē nolūkojās uz mēness apspīdēto, balto pilsētu ielejā un Mak-pelas dubulto alu, klints kapenēm, ko tika nopircis Abrāms un kur dusēja senču mirstīgās atliekas. Mēs atceramies pavisam skaidri, kādas ērmoti divatnas jūtas toreiz modās zēna dvēselē, vērojot kapvietu un jau miegā slīgušo biezi apdzīvoto pilsētu, — svētsvinīgas jūtas, bijība nāves un pagājības priekšā līdz ar mazliet zobgalīgu, tomēr neviltoti draudzīgu pieķērību «pilsētai», visai šai kūsājošai rosmei, ļaudīm, kuru klaigas un dvakas augu dienu piepildīja Hebro-nas līkumotās ieliņas, bet kuri tagad, naktī, saritinājušies kamolā, krāca savos kambaros. Pārdrošs un patvarīgs var likties mēģinājums ne vien saistīt izjūtas, ilgušas tikai pāris apcerīgu mirkļu, ar Jāzepa pašreizējo rīcību, bet arī nepastarpināti atvasināt pēdējo no pirmajām. Un tomēr mūsu rokās ir pierādījums, kas apstiprina šāda atvasinājuma pareizību, proti, vārdi, kurus viņš kādu dienu — starp to laiku un šodienu — pateica vecajam vīram, kurš viņu tika nopircis, abiem uzturoties Menfē, kapa lielpilsētā. Tas, ko viņš toreiz tāpat vien izmeta, teiciens, ka viņam patīk pilsēta, kuras mirušajiem nav jācejas pāri ūdeņiem, tāpēc ka pati atrodas rietumu krastā, un ka Ēģiptes pilsētu vidū šī te, rādās, būtu viņam īsti piemērota, — tas neapzināti bija ārkārtīgi zīmīgi Rāheles vecākajam, un viņa prieks, ka turienes ļautiņi, savas pūļa vienveidības apziņas zobgalīgi noskaņoti, aizsenās kapeņu pilsētas pilno nosaukumu «Men-nefru-Mira» draiskā omulībā saīsinājuši par «Menti», — šis prieks bija gandrīz vai viņa otrā daba un, pavērdams ieskatu viņa dvēseles dziļumos, katrā ziņā un tik tiešām atsedza kaut ko visai dziļu, kaut arī tikai acīm redzami līksmā vārdā par «simpātiju» saucamu. Jo simpātija ir dzīvības un nāves satika: īsta simpātija rodas vienīgi tad, ja dzīvības un nāves izjūtas ir līdzsvarā. Nāves izjūta viena par sevi noved pie sastinguma un drūmības; dzīvības izjūta vien — pie sekla ikdienišķuma, kam turklāt vēl trūkst atjautas. Atjauta un simpātija rodas vienīgi tur, kur bijību pret nāvi dzirdina un sasilda dzīvesprieks, bet dzīvesprieku savukārt padziļina un cildeno bijība nāves priekšā. Jāzepa gadījumā tas tā bija, tieši tāda bija viņa atjauta un dzīves mīlestība. Sī tad arī ir tā divkāršā svētība, ar kuru viņš bija svaidīts, — debesu svētība no augšienes un svētība no zemes dziļumiem, par kuru Jēkabs, viņa tēvs, pat gulēdams uz nāves gultas, runāja tā, it kā taisītos to piešķirt un dot, lai gan patiesībā tikai apliecināja faktu. Pētot morālo pasauli — un tā ir visai sarežģīta parādība, — bez pamatīgas mācīt.ības iztikt nevar. Par Jēkabu mūždien bijis zināms — viņš esot «tum», tas ir, «taisns», un mājojot teltīs. Taču «tum» ir neparasti daudznozīmīgs jēdziens — vārdiņš «taisns» tā saturu izsaka gaužām nepilnīgi,[3] tāpēc ka «tum» ietvertas abas sākotnes — pozitīvais un negatīvais, apliecinājums un noliegums, gaisma un tumsa, dzīvība un nāve. Tas iekļauts savdabīgajā formulā «urīms un tumīms», kurā — pretstatā gaišajam, apliecinošajam «urīm» — «tumīm» acīmredzot pārstāv tumšo, nāves apēnoto Visuma aspektu. «Tum» jeb «tumīm» ir gaisma un tumsa, virszemējais un pazemējais pamīšus un reizē, turpretī «urīm» — tā sakot, iolīksmīgais tīrkultūrā. Būtībā tātad «urīms un tumīms» nav vis pretmeti, bet gan paver ieskatu noslēpumainā faktā: ja no morālās pasaules veseluma nošķir dajiņu, šai daļiņai tik un tā pretī stāv viss veselums. Nebūt nav viegli tikt skaidrībā par morālo pasauli — kaut vai tāpēc vien, ka saulainais tajā visai bieži pārstāv aizsaulīgo. Ezavs, par piemēru, Sarkanais, mednieks un stepes iemītnieks, neapstrīdami bija kā Saules, tā pagares cilvēks. Bet, lai gan Jēkabs, Ezava jaunākais dvīnis, kā jau gans un Mēness cilvēks, atšķirībā no brāļa bija lēnīgas dabas, nav jāaizmirst, ka mūža lielo pusi viņš pavadīja pagarē, proti, pie Lābana, un veidu, kādā viņš tur iedzīvojās zeltā un sudrabā, vārdiņš «taisns» izsaka vairāk nekā neprecīzi. «Urīm» viņš nebija nekādā ziņā, viņš, gluži otrādi, bija «tum», proti, bēdu un priecas cilvēks — tāpat kā Gilgamešs. Un tas bija arī_Jāzeps, kura spēja ātri pielāgoties saulainajai pagarei, Ēģiptei, savu-ties neliecina par tīru «urīm» iedabu. «Urīms un tumīms» visdrīzāk izsaka «jā-jā, nē», tātad «jā-nē», kam par koeficientu vēl otrs «jā». Aritmētiskā skatījumā vienu «jā» un vienu «nē» var svītrot un pāri paliek summārs «jā»; bet aritmētika ir pelēka un krāsas nepazīst, tā atstāj bez ievērības kopsummas «jā» tumšo nokrāsu, ko tai nepārprotami piešķīris tīri aritmētiskā ceļā likvidētais «nē» ... Tas viss, kā jau teikts, ir sarežģīti. Pats prātīgākais laikam būs atkārtot, ka Jāzepa personā nule minētajā dzīvības un nāves satikā aizradās simpātija, kas būtībā pamudināja viņu lūgt faraonam atļauju apmesties uz dzīvi Menfē, atjautas apgarotajā kapa lielpilsētā.

Pirmām kārtām parūpējies par Mūža māju «Vienvienī-gajam draugam» (tā jau tika celta), valdnieks uzdāvināja Jāzepam lepnu dzīvojamo namu Menfes bagātnieku rajonā — māju ar dārzu, audienču zāli, strūklaku pagalmā un visu iedomājamo komfortu, kādu vien pazina šis vēlīni agrīnais laikmets, nemaz nerunājot par neskaitāmiem kalpotājiem virtuvei, priekšnamam, stallim un zālei, nū-biešiem un ēģiptiešiem, kuri mēza un mazgāja, posa un rotāja telpas ar ziediem un kurus pārraudzīja . . . Jā, kas tad bija namzinis? To laikam uzreiz aptvers pats neapķērīgākais un kūtrākais mūsu klausītāju vidū. Jo Jāzeps turēja vārdu stingrāk un godīgāk nekā Nefer-em-Vese, dzērienu devējs; steigšus viņš izpildīja atvadoties kādam solīto — izpildīja solījumu, ka atsauks otru pie sevis un paturēs savā namā, ja tiks paaugstināts, un jau no Tēbām, atgriezies galvaspilsētā no inspekcijas brauciena, ar faraona piekrišanu aizrakstīja Mai-Sahmem, Cavī-Ra cietokšņa komandantam, aicinādams to par namturi un nama pārvaldnieku, kam jāuzņemas visas rūpes, kuras tāds vīrs kā Jāzeps uzņemties vairs nespēja. Jā gan, tam, kurš kļuvis par namziņa pēcnieku, tika pārraudzījis Petepra namu un kuram nule bija uzticēta nesalīdzināmi plašāka pārraudzība, tagad pašam bija savs pārredzēs pavēlnieks pār visu, kas tam piederēja, — pār ratiem un zirgiem, pieliekamajiem un virtuvi, vergiem un kalpiem, — un par šo pārredzēs pavēlnieku kļuva Mai-Sahme, miera cilvēks, kurš, saņēmis bijušā katordznieka vēstuli, neiztrūkās gluži vienkārši tāpēc, ka neprata iztrūkties, taču, ir nenogaidījis, līdz ieradīsies jaunieceltais komandants, ik dienas veica prāvu ceļa posmu, steidzīgi dodamies uz Menfi, šo mazliet iesūnojušo un no Augšēģiptes Tēbām atpalikušo, tomēr salīdzinājumā ar Cavī-Ra arvien gaužām rosinošo pilsētu, kur sendienis darbojies tik daudzpusīgi viedais Imhoteps un kur tā cienītāju gaidīja laba vieta. Nonācis galā, Mai-Sahme tūdaļ stājās Jāzepa nama priekšgalā, pulcēja kalpotājus, iepirka visu vajadzīgo un izdaiļoja telpas, un, kad no Vesetas ieradās Jāzeps un villas skaistā portāla priekšā viņu sagaidīja pārvaldnieks, jaunā rezidence jau bija labiekārtota, turklāt tieši tā, kā jābūt labiekārtotam namam, kurā savas dzīves laikā mājo liels augstmanis. Pat lazaretes netrūka gadījumam, ja kāds vārtītos un valstītos sāpēs, un farmaceita kambarīša, kur namzinim berzt piestā un jaukt savas zelves un zeļģes.

Abu atkalredze bija ļoti sirsnīga, lai gan saimes acu priekšā, kas bija sastājusies sveikt pavēlnieku, apkampieni, dabiski, izpalika. Apskāvušies vienu par visām reizēm viņi bija šķiroties — vienīgajā šādai jūtu izpausmei piemērotajā brīdī, kad Jāzeps vairs nebija Mai-Sahmes padotais, bet Mai-Sahme vēl nebija Jāzepa kalps.

Pārvaldnieks teica:

— Esi sveikts, Adon, raugi — tavs nams! Faraona dotu, tas, kuru tu iekārtoji darbā, iekārtojis to līdz pēdējam sīkumam. Tev atliek tikai nopeldēties, likt, lai tevi iesvaida, un sēsties pie galda. Bet es pateicos no sirds, ka tu atcerējies mani un paglābi no garlaicības, kad pienāca tava godība un viss bija noticis tā, kā tavs kalps allaž tika gaidījis, — paldies tev, ka pagādāji man šos dzīvinošos apstākļus, kurus no dienas dienā izpelnīties es centīšos pēc labākās sirdsapziņas.

Un Jāzeps atbildēja viņam:

— Paldies arī tev, krietnais draugs, ka tu atsaucies manam aicinājumam un neatteicies kļūt par manu nam-zini jaunajā dzīvē! Viss ir noticis tā, kā noticis, tāpēc ka es neaizvainoju sava tēva dievu, šaubīdamies kaut mirkli, vai viņš būs ar mani. Tikai nesauc sevi par manu kalpu, jo mēs paliksim draugi, tāpat kā draugi bijām tad, kad es kalpoju tev, un turēsimies kopā kā labās un rāmās, tā Jaunās un satraucošās dienās — it īpaši satraucošajās, kuru, domājams, netrūks, tu būsi man ļoti vajadzīgs. Par tavu uzticamo kalpošanu es pateicos tev jau iepriekš. Taču tā nedrīkst aizņemt visu tavu laiku, lai tev pa paradumam pietiktu vaļasbrīžu meldra vingrinājumiem savā istabā un mēģinājumiem rast vēlamo formu stāstam par trejām mīlestībām. Diža ir rakstu māksla! Vēl jo dižāka, tiesa, ir dzīve, kuru mēs dzīvojam, ja tā kļūst par stāstu, bet par to, ka mēs esam stāstā, turklāt teicamā, es pārliecinos jo dienas jo vairāk. Arī tu tur esi iekšā, tāpēc ka es iesaistīju tevi sava mūža stāstā, un, ja ļaudis turpmāk dzirdēs vai lasīs par mana nama pārraugu, kurš bijis ar mani un gājis man talkā mana mūža satraucošajās dienās, tiem būs zināt, ka šis nama pārraugs bija Mai-Sahme, miera cilvēks.

MEITENE

Reiz iesākumā dievs lika cietam miegam nākt pār cilvēku, kuru pats bija ielicis dārzā tālu austrumos, un, kad cilvēks aizmiga, izņēma tam vienu sānkaulu un aizpildīja to vietu ar miesu, bet sānkaulu izveidoja par sievieti, nospriedis, ka nav labi cilvēkam būt vienam, un noveda sievieti pie cilvēka, lai tā būtu ap viņu par izklaidētāju un palīdzi. Un domāts tas bija labi.

Pašu novešanu skolotāji attēlojuši jo iespaidīgi — tā . un tā tas esot noticis, tie pamāca mūs, izlikdamies, ka zina, kā tas noticis, — lai gan, tieci nu gudrs, varbūt zinājuši arī. Dievs nomazgājis sievieti, — tie apgalvo, — nomazgājis tīru (kā jau bijusī riba, viņa, jādomā, tik tiešām vēl bija mazliet lipīga), iesvaidījis viņu, uzsārtinājis viņai seju, sasprogojis matus un, paklausīdams sievietes neatlaidīgajiem lūgumiem, izrotājis viņai pieri, kaklu un rokas ar pērlēm un dārgakmeņiem — ahātiem, topāziem, dimantiem, jaspisu, tirkīziem, ametistiem, smaragdiem un oniksu. Šādi izdailinātu, eņģeļu tūkstošiem teicot to kungu

un skandinot arpas, dievs novedis viņu pie Ādama, lai uzticētu vīrietim. Tad rīkoti svētki un mielasts, īsteni — svētku mielasts, kurā, cik noprotams, visžēlīgi piedalījies arī dievs, un planētas griezušās dejā, kurai pašas spēlējušas pavadījumu.

Tās ir pirmās kāzu svinības, taču nekur nav teikts, ka tās būtu bijušas kāzas. Par palīdzi Ādamam dievs bija radījis sievieti — tikai tādēļ, lai tā būtu ap viņu; nekādu blakus domu dievam, redzams, nebija bijis. Sāpēs dzemdēt bērnus dievs nolādēja sievieti tikai pēc tam, kad viņa kopā ar Ādamu bija ēdusi no koka un viņu acis bija atvērušās. Starp abiem svētkiem — sievietes novešanu pie cilvēka un dienu, kad Ādams atzina sievu, kas viņam dzemdēja dēlus — zemkopi un avju ganu, kuru pēdās gāja Ezavs un Jēkabs, — starp abiem šiem stāstiem vēl ir stāsts par koku un augli, un čūsku, un laba un ļauna atzīšanu, un arī Jāzepam šis stāsts bija bijis pirmais. Ari viņš atzina sievu, tikai uzzinājis, kas labs un kas ļauns, — uzzinājis no čūskas, kura bezgala labprāt būtu pamācījusi viņu, kas labs, ļoti labs, lai arī ļauns. Taču viņš nepadevās un pamanījās nogaidīt, līdz labais vairs nebija ļauns. Neviena spēkos nebūtu piemirst nabaga čūsku brīdī, kad saules pulkstenis rādīja Jāzepa kāzu stundu, ko viņš pavadīja ar citu — un ar to, nevis ar viņu savienoja galvu un kājas. Tīšām, cenzdamies laikus novērst to, ka mūs pārņemtu plaši izplatīta līdzjūta, mēs piemērotā vietā jau pieminējām čūsku un darījām zināmu, ka čūska atkal bija kļuvusi par Mēness mūķeni, kurai par visu to vairs nebija daļas. Lepnīgā svētulība, kas atraidīto atkal tika apsēdusi, lai kliedē mūsu skumjas par viņas bēdīgo likteni. Mūtas dvēseles mieram par labu nāca arī apstāklis, ka šīs kāzas notika Jāzepa namā tālajā Mentē, nevis Tēbās, tepat blakus; pats faraons, uzreiz tik dedzīgi ķēries pie precināšanas, devās lejup un ieradās Mentē, lai personiski piedalītos svētku mielastā un debesu planētu dejā. Visā notiekošajā viņam tik tiešām bija tāda kā dieva loma, sākot kaut vai ar apsvērumu, ka cilvēkam nav labi būt vienam, ja jau pirmajā sarunā bija darījis Jāzepam zināmu, cik jauki būt precētam vīram, — tiesa gan, pretēji dievam vadīdamies pēc paša pieredzes, jo viņam taču bija Nofertitī, zeltmalotais saullēkta mākonītis. Dievs turpretī vienmēr bija bijis viens un rūpējās tikai par cilvēku. Par Jāzepu faraons toties rūpējās mats matā kā dievs un, tikko paaugstinājis viņu, jau apraudzījās pēc

valstsvīra cienīgas — tas ir, nevainojami dižciltīgas un politiski izdevīgas, taču vienlaikus sirdi ielīksminošas partijas, kādu atrast, protams, nav nieka lieta. Tāpat kā dievs bija gādājis par Ādamu, arī viņš pagādāja paša radītajam līgavu, skanot arpām un cimbālēm, noveda to pie viņa un pats piedalījās kāzu svinībās.

Kas tad bija līgava, Jāzepa saderētā, un kā viņu sauca? Tas visiem ir zināms, taču šis apstāklis ne par naga melnumu nemazina baudu, ar kādu mēs izrunājam saderētās vārdu, un ne mirkli neliek mums bažīties, vai klausītāji priecāsies, padzirduši to lieku reizi. Viens otrs turklāt, iespējams, aizmirsis, kā sauca līgavu, un, nezinādams vairs, ka zina viņas vārdu, uz mūsu jautājumu nemācēs atbildēt. Tā bija Asnāte, meitene, Onas Saules priestera meita.

Re, kur augstu ķēra faraons, izraudzīdamies Jāzepam sievu, — augstāk viņš nudien nebūtu varējis ķert! Apprecēt Ra-Horahta Pirmā svētnieka meitu — to uzskatīja par kaut ko gandrīz neiedomājamu, gandrīz vai par zaimošanu, lai ari, no otras puses, meitenei, dabiski, bija jākjūst par sievu un māti un neviens, saprotams, negribēja, ka viņa paliktu neprecēta un aizslēgta. Un tomēr vīrietis, kuram tika šī meitene, kaut kādā, tiesa, vēlamā, pat nepieciešamā, taču vienlaikus noslēpumainā, ļaundarībai pielīdzināmā veidā kļuva par laupītāju. Meiteni neatdeva, viņu nozaga — tā šajā gadījumā sprieda ļaudis, un tāds uzskats valdīja arī tad, ja meiteni izprecināja likumīgi, pēc abpusējas vienošanās; visā pasaulē nebija citu vecāku, kas, izdodami meitu pie vira, saceltu skaļāku brēku, īpaši izmisusi un satriekta bija vai izlikās māte: neapnikusi viņa skandināja, ka noticis kaut kas gluži neaptverams, lauzīja rokas ar tādu sejas izteiksmi, it kā pati jau būtu vai teju, teju tiks izvarota, un zvērēja, ka atriebs negodu, vadīdamās, tiesa, pēc rituāla paražas, ne jau domādama to nopietni.

Bet spriests un darīts tā tika tāpēc, ka it kā vairogs un bruņas Saules priestera meitas jaunavību aizsargāja īpašs svētuma un neaizskaramības oreols — neaizskaramības, kas būtībā, jāteic, to vien gaidīja, ka tiks aizskarta. Sargādama savu jaunavību vairāk nekā jebkura cita, viņa bija visu jaunavu jaunava, meitene pirmām kārtām, pati meitenība. Sugas vārds, attiecināts uz viņu, kļuva vai par īpašvārdu: par «meiteni» viņu sauca un godāja augu mūžu, — un meitenes nolaupītājs un laulātais draugs, laupīdams viņai jaunavību, pēc valdošā ieskata, kļuva par dievnoziedznieku, — salikteņa otrās sastāvdaļas nozīmi mīkstinot cildenoja, zināmā mērā pat neitralizēja apzīmē* tājvārds. Znota attiecības ar meitenes vecākiem, sevišķi ar rokas lauzītāju māti, lai cik draudzīgas būtu privātajā dzīvē, pasaules priekšā arvien palika saspīlētas; savā ziņā māte nekad neatzina znota tiesības uz meitu, un laulību līgumā tika ietverts noteikums, ka zināmu, turklāt ne jau īsu laika posmu bērnam — kļūstot atkal par jaunavu — katru gadu jāuzturas pie saviem Saules vecākiem un ne jau viss mūžs jāaizvada pie tumšā laupītāja sāniem, — noteikums, kuru ļaudava, kā jau vispār pieņemts, paciemodamās vecāku mājās, parasti izpildīja simboliski, nevis burtiski.

Ja svētnieciskajam pārim bija vairākas meitas, teiktais galvenokārt attiecās uz vecāko meitu un jaunākās meitas īpaši neskāra. Bet sešpadsmit gadus vecā Asnāte vecākiem bija vienīgais bērns, — viegli iedomāties, kāda dievišķa noziedzība un negantība noprecēt tādu! Meitenes tēvs, Horahta Augstais priesteris, protams, nebija tas lēnīgais sirmgalvis, kurš, Jāzepam kopā ar ismaēliešiem pirmoreiz uzturoties Onā, tika sēdējis spārnotā Saules diska krēslā augstā obeliska pakājē. Viņš bija sirmgalvja izredzēts pēcnieks un tikpat lēnīgi vēlīgs un smaidīgs — būt tādam bija katra Atuma-Ra kalpa amata pienākums; ja kāds no dabas tāds nebija, viņš liekuļoja tik ilgi, līdz tāds kļuva. Tā bija tīrā nejaušība, ka viņu, kā mums zināms, sauca tai pašā vārdā kā gaismas galminieku, kurš tika nopircis Jāzepu, proti, par Potiferu jeb Petepra, un kā gan lai sauktos cilvēks viņa postenī, ja ne šādi — «Saule viņu dāvājusi»? Vārds liecina, ka svētnieks jau no dzimšanas bija izraudzīts augstajam amatam. Sirmgalvis ar zelta benīti galvā, domājams, bija svētnieka tēvs, tātad Asnātes vectēvs. Kas attiecas uz meitenes vārdu, ko viņa rakstīja sekojoši: «Ns-nt» — tas bija saistīts ar Deltas dievieti Neitu un nozīmēja «Neitai piederīgā»; Asnāte tātad nepārprotami bija šīs kareivīgās dieves aizbildnībā, kuras fetišu veidoja vairogs ar divām krustiski pienaglotām bultām un kura arī cilvēka izskatā uz galvas nesa bultu saišķi.

To pašu darīja Asnāte. Matus vai mākslinieciski stilizēto parūku — tai pusē allaž kaut ko vidēju starp galvas lakatu un frizūru — mūždien rotāja iespraustas vai pa-augstāk pakausī piestiprinātas bultas, bet vairogs ar sakrustotajām bultām, šis tik trāpīgais ārkārtējas jaunavības simbols, daudzviet greznoja dārglietas, ko viņa nēsāja pie jostas, ap kaklu un roku delmiem.

Par spīti šim bruņojumam un uzsvērtai gatavībai izrādīt pretsparu Asnāte bija ne vien gaužām piemīlīgs, bet arī labi audzināts, maigs un paklausīgs, vispirms godājamo vecāku un faraona, pēc tam laulātā drauga gribai līdz gribas trūkumam pakļāvīgs bērns, un tieši šāds svēti durstīgas nepielaidības apvienojums ar spilgti izteiktu rakstura vājumu un padevību savam cietējas sievietes liktenim bija galvenā Asnātes rakstura iezīme. Viņai bija tipiska ēģiptietes seja ar pacilniem vaigu kauliem un nedaudz izvirzītu zodu, kurai tomēr netrūka savdabības. Vaigi vēl bija bērnišķi apaļi, lūpas virs vieglā ieliekuma starp muti un zodu — pilnīgas, piere — skaidra, degun-tiņš, tiesa, drusciņ par strupu, toties lielajām, skaisti iekrāsotajām acīm piemita īpatnēji nekustīga un vērīga izteiksme, visai līdzīga tai, kāda reizēm ir nedzirdīgajiem, lai gan viņa dzirdēja lieliski, — acu izteiksme pauda vienīgi iekšēju saspringumu, ausīšanos, vai šo pašu brīdi neatskanēs pavēle, neapzināti vērīgu gatavību uzklausīt likteņa aicinājumu. Pretstatā acu izteiksmei — it kā par izlīdzinājumu tai — vienā vaigā, viņai runājot, allaž iegūla bedrīte; vispār sejiņa bija vienreizēji pievilcīga.

Pievilcīgs un savā ziņā vienreizējs bija arī caur gaisīgo audumu saskatāmais augums, izceldamies ar dabas dotu neparasti vijīgu, gandrīz vai lapsenes vidukli un samērīgi platu, pagaru iegurni, tas ir, klēpi, kā radītu, lai iznēsātu bērnus. Kuplas, vingras krūtis un vienmērīgi slaidas rokas ar lielām plaukstām, kuras viņa mēdza turēt taisni nolaistas, pilnīgoja šo dzintarainas jaunavības tēlu.

Puķu vidū līdzīgi puķei plauka meitene Asnāte, līdz tika nolaupīta. Viņas iemīļotā uzturēšanās vieta bija svēt ezera krasti tēva tempļa dārzā, viļņotās pļavas, līdzīgi pu-ķotam paklājam, nosētas ziedošām narcisēm un anemonēm, un vairāk par visu viņai tikās draudzeņu — Onas priesteru un augstmaņu meitu pulciņā klaiņot zālienā spožā ezera malā, pasēdēt maurā, pinot vainagus, un vērīgu gaidu izteiksmi zem paceltām uzacīm tālē vērstajā skatienā, vaigā iegulstot bedrītei, gaidīt, vai neatskanēs pavēle. Un pavēle atskanēja: viendien ieradās faraona sūtņi, lai izlūgtos tētiņam Potiferam, kurš tikai grūtsirdīgi māja ar galvu, un mātei, kura neizpratnē lauzīja rokas, vairoga jaunavu par sievu Djepnu-teefoneham, Hora vietniekam,

Ēnas devējam valdniekam. Padevībā savas esības dziļākajai jēgai pati Asnāte, piesaucot debesis, pasvieda augšup rokas, it kā nolaupītājs jau satvertu viņu ap tievo vidukli un raušus ierautu ratos.

Tas viss bija teātris, vienīgi paražas nosacīts žests, jo faraona vēlme un precināšana bija pielīdzināma pavēlei, turklāt laulības ar valdnieka favorītu, viņa Augstāko muti, likās tikpat pagodinošas, cik izdevīgas; abi vecāki, izraugoties savam bērnam vīru, nevarētu ķert augstāk, kā bija ķēris faraons, nolūkodams Jāzepam Asnāti, un nebija ne mazākā iemesla izmisumam, pat ne skumjām, lielākām par tām, kādas, dabiski, jūt vecāki, izprecinādami vienīgo meitu. Taču tā tas piederējās — sacelt iespējami lielāku brēku par meitas jaunavības nolaupīšanu un iespējami nelabvēlīgā gaismā parādīt līgavaini, lai gan patiesībā vecāki varēja tikai priecāties un patiešām arī priecājās par sagadīšanos, uz kuru faraons bija licis nepārprotami norādīt, — proti, sakritību, ka jaunavība šeit tiekas ar jaunavību, ka arī saderētais savā ziņa ir jaunava, nenovīdētais un aiztaupītais, sava veida līgava, no kuras izkūņojies līgavainis. Par šo pārvērtību viņam jāvienojas ar sava tēva dievu, cilts saderēto, kura greizsirdību tik ilgi saudzējis, taču pašreiz pārstājis saudzēt vai saudzē vienīgi tai ziņā, ka stājas īpašā, priekšzīmīgi jaunavīgā laulībā — ja vien tas kaut ko groza. Jāšaubās, vai mums ir pamats bažām par Jāzepa soli, neraugoties uz sarežģījumiem, kurus tas varēja izraisīt; viņš taču stājās laulībā ar ēģiptieti, laulībā ar Šeolu, ismaēliskā laulībā, kurai tātad bija paraugs, lai arī problemātisks, tas ir, tāds, kas prasīja iecietību, par kuru līgavainis, liekas, tomēr bija drošs. Skolotāji un skaidrotāji palaikam centušies noklusēt šo faktu, uzskatīdami, ka Jāzeps rīkojies nepiedienīgi, un pēcnācēju asins tīrības labad nostādījuši jautājumu tā, ka Asnāte bijusi atradene, n^vis Potifera īstā meita, proti, šķirstiņā izliktais reiz atstumtās Jēkaba meitas Dinas bērns, ko straume izskalojusi krastā, un ka tādējādi Jāzeps apprecējis savu māsīcu, — taču ko tas viss līdz, ja šī māsīca pa pusei būtu dīdelīgā Sihema, baālticīgā kānaānieša, miesa un asinis. Bijība pret rakstu skaidrotājiem nedrīkst mūs atturēt no secinājuma, ka stāsts par Dinas niedola bērnu nav nekas cits kā interpolācija un dievbijīgi āķīga pasaciņa. Meitene Asnāte bija Potifera un Potifera sievas īstā meita, tīrasinīga ēģiptiete, un dēli, ko viņai bija lemts dāvāt Jāzepam, — ciltstēvi Efraims un Manase — grozi, kā gribi, no mātes puses bija ēģiptieši, vienalga, ko par to teiktu. Bet ari tas vēl nebija viss Apprecējis Saules priestera meitu, Jāzeps nonāca saskarē ar Atuma-Ra templi — svētnieciskā saskarē, arīdzan faraona iecerētā, kārtojot precību lietu. Liktos gluži neiedomājami, ka cilvēks, būdams tik augstā amatā, neveiktu arī augstāka svētnieka pienākumus un nesaņemtu tempļa ienākumu daļu, un Jāzeps, kļuvis par Asnātes vīru, veica vienus un saņēma otrus, vienkārši izsakoties, dziedi vai raudi, kļuva par elkdievības dividenžu iekasētāju. Viņa amattērpu papildināja leoparda āda, un, kā jau oficiālai personai, viņam dažkārt vajadzēja kvēpināt vīraku elku-tēlam — vanagam Horahtam, kam uz galvas Saules disks.

Taču Jāzepam, redzams, bija pienācis atvēļu laiks, un mēs varam nešaubīties, ka viņš prata salabināt to, kurš tika nošķīris viņu no piederīgajiem, pārcēlis uz Ēģipti un tur paaugstinājis. Viņš, iespējams, uzskatīja, ka ieceru pavēlniekam nav iebildumu pret trijstūra filozofiju un, noliekot ziedu uz samiernieciskā Horahta alabastra upur-galda, nevienai citai dievībai pāri darīts netika. Galu galā tas bija plašā apvāršņa pavēlnieka, nevis šāda tāda pa-dieva templis, un Jāzeps varēja nospriest, ka piedēvēt savu tēvu dievam šaurāku apvārsni nekā Atumam-Ra būtu aplamība un ģeķība, tas ir, grēks. Visbeidzot nav arī jāaizmirst, ka no šā dieva nesen bija izcēlies Atons, kuru kā Jāzeps tika vienojies ar faraonu, vienīgi tad pielūdza pareizi, ja uzrunāja par Atona pavēlnieku, nevis Atonu, par «mūsu tēvu debesīs», nevis «mūsu tēvu pie debesīm». Uz šādiem apsvērumiem, iespējams, atsaucās no mājām atrautais un svešatnē augstu kāpušais, reizēm — starp citu, ne jau bieži — kvēpinādams vīraku un aplikdams leoparda ādu.

Savāds bija Rāheles pirmdzimtā, atsvešinātā Jēkaba mī-tuļa liktenis. Atlaide, kas viņam tika dota, bija piekāpšanās pasaulīgumam, kas savuties aizkavēja «Jāzepa cilts» rašanos, lai gan radās pat Isašāra, Dana un Gada ciltis. Pēc iecerēm, kā mēs vēl pārliecināsimies, viņam bija nolemta lielajā pasaulē pārvietota dzimtas saglabātāja, paēdinātā ja un glābēja loma un misija, un itin viss liecina, ka viņš, apzinādamies, vismaz noskārzdams savu sūtību, atsvešināti pasaulīgā dzīves formā saskatīja ne jau izstum-tību, bet mērķtiecīgu nošķīrumu un tieši tāpēc paļāvās uz ieceru pavēlnieka pretimnākšanu.

Asnāte, meitene, ar divdesmit četrām atlasītām verdzenēm tātad tika nosūtīta augšup pa upi uz jaunavības kāzām Mentē, Jāzepa namā, un no lejteces Onas turp devās arī viņu eminences, vecāki, bezgala sagrauzti par tik neiedomājamu laupīšanu, tāpat kā no No-Amunas lejup devās faraons, lai, piedalīdamies laulību ceremonijas mistērijās, pats personiski nodotu savam favorītam neikdienišķo līgavu un, kā jau pieredzējis laulenis, lieku reizi apliecinātu, cik patīkami būt precētam vīram. Jāpiemetina, ka divpadsmit no tām divdesmit četrām jauniņajām un iznesīgajām kalponēm, kuras pavadīja Asnāti un līdz ar kundzi kļuva par Tumšā līgavaiņa īpašumu, nevilšus atgādinot svītu, ko sendienis apraka dzīvu kopā ar mirušo valdnieku, — ka šīm divpadsmit tātad bija jāgavilē, jākaisa ziedi un jāmuzicē, toties otrām divpadsmit — skaļi jāvaimanā un jāsit sev pie krūtīm; jo kāzu ceremonija Jāzepa slavas namā, it īpaši lāpu apgaismotajā četrstūrainajā akas pagalmā, ap kuru grupējās dzīvojamās telpas, — visa šī ieražu nosacītā norise stipri vien atgādināja bēres, un mēs neaprakstīsim to sīkāk vienīgi aiz sava veida smalkjūtības, atcerējušies veco Jēkabu, kurš tur, mājās, vēl arvien maldīgi ticēja, ka viņa mīlulis, mūžam septiņpadsmit gadu vecs, ir droši saglabāts nāvē, un par daudz ko šeit edzamu aiz brīnumiem sasistu rokas. Redzētais tikai ap-liprinātu viņa cienījamos aizspriedumus pret Dūņu zemi Misraimu, un tieši tos mēs cenšamies saudzēt, neaprakstīdami pārāk sīki kāzu ieražas, lai nevienam nerastos iespaids, ka uzskatām tās par labām.

Aiz vecā vīra muguras varam atzīt, ka starp kāzām un nāvi, līgavas kambari un kapu, jaunavības nolaupīšanu un slepkavību ir zināma radniecība, — tieši tāpēc katrā līgavas nolaupītājā saskatāmi upuri nolaupījuša nāves dieva vaibsti. Brīdī, kad meitene, aizplīvurotais upuris, no jaunavas kļūst par sievieti, pārkāpdama dziļi nozīmīgu mūža robežlīniju, viņas liktenim nenoliedzami ir līdzība ar grauda likteni: sēklas grauds, guldīts zemes klēpī, satrūd, lai satrūdējis tikpat jaunavīgs kā pirmāk atdzimtu saulei; un sirpja nopļauta vārpa ir sāpīga līdzība meitas varmācīgajai atrautībai no mātes, kas, starp citu, pati reiz bijusi jaunava — upuris, sirpja skubīta vārpa un, juzdama līdzi meitas liktenim, no jauna pārdzīvo savu likteni. Tālab svinību telpu, it īpaši kolonādes iekļautā akas pagalma rotājumā, par kuru gādāja Mai-Sahme, namzinis, sirpja motīvam bija ievērojama, dziji nozīmīga loma; tāda bija ari graudam, labībai, sēklai visos priekšnesumos, ar kuriem pirms un pēc mielasta tika izklaidēti kāzu viesi: vīrieši bārstīja graudus uz grīdas flīzēm un aplaistīja tos no kannām, skandēdami piemērotus piesaukumus; sievietes nesa uz galvas krinkas, kam vienu nodalījumu pildīja graudi, bet otrā dega spulga. Jo svinības notika vakarā, un raibiem audumiem izklātās un it visur miršu zaļumiem pušķotās istabas, pats par sevi saprotams, apgaismoja lāpas. Taču uguņu, ar kurām gandrīz vai neizbēgami saistījās priekšstats, ka tām jāvieš gaisma vietās, kur nekad neiespīd saule, šeit bija vairāk, nekā vajadzīgs, — tik daudz, ka apgaismojums neatbilda praktiskajai vajadzībai un nepārprotami norādīja uz minēto priekšstatu. Līgavas māte, Potifera sieva, — ja, neradot pārpratumu, atļauts viņu tā saukt, — tinusies no galvas līdz kājām tumši mēļā tērpā, savilkusi traģisku seju, laiku pa laikam paņēma katrā rokā pa degošai lāpai vai vienā — divas, un lāpas nesa arī viesi, kā vīrieši, tā sievietes, kas, piedalīdamies lielajā procesijā — centrālajā svinību aktā, cauri visam namam izgāja akas pagalmā, kur, kā jau galvenais viesis, vidū starp Jāzepu un līdzīgi mātei mēļā plīvurā tīto Asnāti uzsvērti nevērīgā pozā sēdēja faraons, un tur gājiens izviļās, pareizāk, savijās tik tiešām meistariskā un apbrīnas cienīgā figūrā, jo, griezdamās virzienā pa kreisi un mezdama deviņus lokus, dūmojošo liesmu vija satinās spirālē ap aku pagalma vidū, un, lai gan lāktis dejotāju rokās, atkārtodamas katru rotējošā labirinta kustību, saplūda ugunīgi līkumotā lentē, viņi, vainagojot priekšnesumu ar fantastiski izveicīgas lāpu rotaļas feeriju, paguva piesviest tās cits citam no spirāles centra uz malām un atpakaļ, ne reizi nekļūdoties un nevienai uguns šautrai nenokrītot zemē.

Tas jāredz pašam ar savām acīm, lai saprastu, cik liels ir kārdinājums pastāstīt par šīm kāzām sīkāk, nekā apņēmāmies aiz cieņpilnas saudzības pret kādu sirmgalvi, kuru, ja viņš atrastos šeit, daudz kas būtu šausminājis. Taču viņš, paldies dievam, bija tālu — patvēries pārliecībā, ka Jāzeps ir mūžam septiņpadsmit gadu vecs. Tiesa, izveicīgās lāpu rotaļas aina, neiedziļinoties tās saturā, droši vien priecētu arī viņu, kaut skumdinātu viss pārējais. Viņš bija jēvišķas mentalitātes cilvēks un, maigi runājot, neatzītu par labu, ka dēla kāzu ceremonijā tik liela loma ierādīta mātišķajam — nosacīti aplaupītajai un meitas personā vienlīdz nolaupītajai, saniknotajai un draudīgajai meitenes Asnātes mātei. Tas izpaudās, starp citu, arī spirāles dejā un lielajā kāzu procesijā: tās dalībnieki, vīrieši un jaunekļi, lielākoties bija ģērbušies kā sievietes, precīzāk, kā līgavas māte — kas dievbijīgā Jēkaba acīs, protams, būtu baālu negantība. Viņi tēloja māti, iejutās mātes lomā: tērpušies tādā pašā mēļā, plati viļņojošā plīvura ģērbā, kāds bija mugurā saniknotajai, viņi tāpat niknojās, brīdi pa brīdim paķerdami lāpu kreisajā rokā, un, pacēluši labo, kratīja dūri; jo baisāk tas likās tāpēc, ka visi bija maskās, kas, tiesa gan, neatgādināja Potifera laulātās draudzenes cienīgos matronas vaibstus, toties ķēmīgi pauda vai lo-cekļus stindzinošas dusmas un bēdas, — un tad vēl dūru ikratīšana! Zem sēru tērpa viens otrs turklāt bija aplicies tik prāvu lieko vēderu, it kā būtu uz pagāznēm, tātad tēloja vai nu māti, kas vēl arvien vai jau atkal nēsā mei-teni-upuri zem sirds, vai meitu ar klēpī nestu jaunu mei-teni-upuri, vai, visdrīzāk, pats nezināja, kuru galu galā tēlo.

Vīri un jaunekļi, apsējušies liekos vēderus, — tāda aina nudien nepriecētu Jēkabu ben Jichaku, un arī mums netiktos, ka plašāks ainas apraksts atstātu iespaidu, ka mēs atzīstam tamlīdzīgas izdarības. Taču nošķirtajam, pasaulīgumā aizraidītajam Jāzepam bija sācies atvēlu laiks; pašas kāzas bija viena, turklāt liela atvēlē, un tobrīd valdošās visatļautības un iecietības garā mēs tad arī vēstām par šīm norisēm.

Tām, kā jau teikts, bija gan izlaidīgas līksmes, gan ap-bērēšanas raksturs, tāpat kā mirte, kas rotāja ne vien kāzu nama telpas, bet arī kāziniekus (viens otrs nesa roka veselu miršu pušķi), ir gan mīlas dievu, gan mirušo augs. To laulībnieku, kas, skanot rokas bungām un cimbālēm, trokšņaini izrādīja prieku, lielajā procesijā bija tikpat, cik apraudātāju, kuri tā vaimanāja un gaudās, it kā no tiesas izvadītu nelaiķi. Jāsaka tomēr, ka ne jau visas viesu grupas vienlīdz skaļi pauda prieku vai bēdas. Dažas, ja runa ir par gaudējiem, aprobežojās ar nerimās un apkārt klimšanas marķēšanu: ceļakuli plecā, ceļavīra bozi rokā tās, šķietami duzodamas, klumzāja gar valdnieka krēslu,, jauno pāri un svētnieciskajiem vecākiem, taču balsī nevaimanāja un necentās izspiest asaras. Savs gradāciju diapazons bija arī tēlotajai jautrībai. Dažbrīd tā ieguva godājami zīmīgas formas; patīkami, piemēram, bija ne vienu vien reizi vērot, kā viesi, novietojuši goda sēdekļu priekšā gleznas māla krūkas, svinīgi pasvēra tās gan uz austru-miem, gan rietumiem, saukdami korī — vieni: «Izlējies!» — otri: «Saņem svētību!» Tiktāl viss bija godam. Taču nereti — turklāt uz beigām arvien biežāk — jautrībā un smieklos iezagās un mazpamazām arvien klajāk un piedauzīgāk izlauzās jebkuru kāzu svinību slēptākā doma par dabiski gaidāmo, citiem vārdiem, nelietīgās nolaupīšanas un slepkavības ideja saplūda ar auglības ideju neķītrības aspektā: visur melsa divdomības, samirkšķinājās, runāja pusvārdiem, rēca par klusi izteiktām jēlībām. Kāzu gājienā tika vadāti dzīvnieki — gulbis un zirgs, ku rus ieraudzījusi līgavas māte ciešāk ietinās savā purpura plīvurā. Bet ko lai saka par to, ka dzīvās radības vidū bija grūsna, apseglota cūka un uz tās turklāt jāja resna, pusplika piedauzīga izskata vecene, kas bez mitas gvelza prastības? Vecajai negožai — cūkas jādelētājai — bija kāzās ierasta, populāra un svarīga loma, kuru viņa tika tēlojusi jau ceļā, pavadīdama Asnātes māti no pašas Onas un, lai uzjautrinātu sagrauzto matronu, piepūzdama tai pilnas ausis ar piparotiem jokiem. Tāds bija viņas amats un uzdevums. Sauca viņu par «mierinātāju», un, vadoties pēc paražas, ik uz soļa šajā vārdā sveikta, viņa atsaucās ar rupjiem žestiem. Augu vakaru vecā tikpat kā neatstājās no principiāli nenomierināmās, līzdama vai no ādas laukā, lai to nomierinātu, tas ir, sasmīdinātu grūtsirdi, čukstot tai pie auss bezkaunības, kuru viņai bija neizsmeļams krājums. Un reizēm tas vecajai arī izdevās, tāpēc ka tam bija jāizdodas: apvainotā, saniknotā un izmisusī māte, uzklausīdama čukstus, laiku pa laikam patiešām iesmējās, paslēpusi seju sēru tērpa krokās, un, iesmeļoties mātei, ik reizi līdzi smējās viss godībnieku pulks un skaļi sumināja «mierinātāju». Taisnība, zinot, ka mātes bēdas un dusmas visā visumā bija tradicionāli neīstas un tēlotas, jāpieņem, ka arī ķiķināšana bija piekāpšanās paražas priekšā un patiesībā «mierinātājas» čuksti viņai derdzās. Neliekuļota viņas jautrība varbūt bija vienīgi tiktāl, ciktāl neviltotas, nevis mītiski pārspīlētas ir jebkuras mātes skumjas, izdodot meitu pie vīra.

Pēc visa teiktā katrā gadījumā būs saprotama mūsu apņēmība plašāk neatainot Jāzepa kāzu svinības. Tas, ka apņēmības mums dažviet pietrūka, nebūt nenozīmē, ka mēs atzītu šādas izdarības. Arī jaunais pāris, kas, sadevies rokās, sēdēja blakus faraonam, tikpat kā nepievērsa uzmanību izrādei; Jāzeps un Asnāte bija pārāk aizņemti viens ar otru, lai liktos zinis par obligāto svinību rituālu. Viņi patika viens otram no pirmā acu uzmetiena. Zināms, aprēķina laulībās, kuras izlēmuši citi, mīlestības sākumā nav; tai jārodas un tā arī rodas vēlāk, ja labas gribas pietiek. Ceļu tai līdzina kaut vai saderības sajūta, taču šajā gadījumā netrūka arī īpašu apstākļu, kas palīdzēja tai rasties. Ne jau aiz iedzimtas cietējas atdevības vien Asnāte, meitene, samierinājās ar savu likteni, tas ir, nepretojās savas jaunavības nolaupītājam un galētājam, kurš, apņēmis viņu ap šim nolūkam radīto tievo vidukli, aizveda no tēva mājām. Tumsnējais skaistulis, gudrais un laipnais faraona favorīts, iedvesa viņai maigumu, par tā spēju pārtapt dziļākās jūtās viņa nešaubījās, un doma, ka viņam lemts kļūt par viņas bērnu tēvu, bija rada gliemežnīcai, kurā izaug mīlas pērle. Apmēram tāpat juta Jāzeps, nošķirtais, savā ārkārtējas atvēlētības stāvoklī. Viņš apbrīnoja dievu par atvēlēs vērienīgi pasaulīgo neaizsprie-dumainību — it kā mūžviedais šajā gadījumā gluži vienkārši nebūtu ņēmis vērā viņa pasaulīgumu — un atstāja tā kunga ziņā no šīs atvēlēs izrietošo kutelīgo jautājumu par gaidāmo Seola bērnu attiecībām ar izredzēto cilti. Līgavainim, kurš nupat izkūņojies no līgavas, nevar pārmest, ka viņa prātus nodarbina ne jau varbūtējie bērni — šis dieva un pasaules sajaukums —, bet līdz šim liegtais un neiepazītais, kam viņa atvasēm, tiesa kas tiesa, būs jāpateicas par nākšanu pasaulē. Labam lemts kļūt tam, kas agrāk bija ļauns un netika atļauts. Bet, paskatījies^ uz būtni, kurā ļaunais top labs, paskatījies turklāt uz tādu, kurai tik gaidpilnas acis un piemīlīgi dzintarains stāvs kā Asnātei, meitenei, tu jūti, ka mīlēsi, jā gan, jau mīli.

Faraons soļoja starp jaunlaulātajiem, kad lāpu gājiens, kam tagad piebiedrojās pārējie kāzu viesi, gavilējot, gau-žoties, kaisot mirtes un kratot dūres maskotajiem, svinību nobeigumā devās uz kāzu nakts kambari, kur jauno pāri gaidīja ziediem izrotāta un smalkiem palagiem klāta gulta. Kad vecāki, noskaitījuši rituālos piesaukumus, uz sliekšņa atvadījās no Asnātes — meitenes, iesānis aiz Saules priestera laidenes nostājās cūkas jādelētajā un pačukstēja izmisušajai un saniknotajai mātei pāri plecam kaut ko tik sālītu, ka viņa nenoturējās nepasmējusies caur asarām. IJn vai tiešām nav jāraud un jāsmejas, iedomājot, ko pec ierastas shēmas cilvēkam lēmusi viņa miesas esība, lai taptu apliecināta vai — aprēķina laulību gadījumā — aiz-

rastos mīla? Spulgu šaudīgajā gaismēnā arī šajā kāzu naktī saplūda vienkop smieklīgais un cildenais, jaunavībai tiekoties ar jaunavību, un saplēsts izira vainags un plīvurs — izira, tiesa, mokās. Jo vairoga jaunava, par «meiteni») sauktā, ko apskāva tumsnējās rokas, bija stipra savā jaunavībā, un sāpēs un asinīs dzemdināts tika Jāzepa pirmdzimtais, Manase, kura vārds nozīmē- «Dievs licis man aizmirst visas savas saites un tēva mājas».

SKUMDES

Tas bija pirmais trekno govju un pilno vārpu gads — vispār gadus sāka skaitīt ar jauna dieva uzkāpšanu tronī, taču toreiz līdztekus ieviesās arī šāds laika rēķins. Piepildījums bija apsteidzis pareģojumu, bet pārliecinošu apstiprinājumu guva nākamajā gadā, kas svētības ziņā tālu pārspēja iepriekšējo, tikai mazlietiņ labāku par vidēji labu, un kļuva par īstu pārpilnības gaviļu brīnumgadu — izšķērdīgi dāsnu un raženu; Nīla bija bijusi sevišķi daiļa un ūdeņiem bagāta — ne tik bagāta un nevaldāma, ka izskalotu zemkopja tīrumus, tomēr līmeņa ziņā arī ne par iedaļu zemāka, nekā būtu vēlams, un pārplūdusi rāma klāja laukus, atstādama tik biezu dūņu kārtu, ka priekiem ne gala nebija, redzot, kā sakuplo druvas sējas gadalaika beigās un kāda raža ienākas tā trešajā trešdaļā. Sekoja ne gluži tik audzelīgs gads, raža bija tuva vidējai, tā bija apmierinoša, pat laba, taču ne jau nu pārsteidzoši bagāta. Bet, tā kā aiznākamais neko daudz neatpalika no otrā, vismaz nebija sliktāks par pirmo un arī ceturtais bija saucams par teicamu, ja ne vēl cildinošākā vārdā, nav grūti iedomāties, kā tautas acīs nostiprinājās Jāzepa — visu debesu dāvanu pārvaldnieka cieņa un autoritāte un cik godprātīgi un cītīgi, pildīdami viņa zemes rentes likumu, ne tikai uzraugi ņēma, bet arī nodevu maksātāji deva ievākuma piekto daļu. «To labību, kas bija pilsētu apkārtējos laukos,» teikts rakstos, «viņš novietoja pilsētās,» — tas ir, no gada gadā visas zemes labības nodevas saplūda maģiskās aizgādības konveida klētīs, kuras Adons bija licis uzcelt pilsētās un pilsētu tuvumā — nebūt ne pārāk lielā skaitā, kā izrādījās; tās tika pilnas, un atkal un atkal vajadzēja celt jaunas — jo bagātīgi plūda nodevas un labvēlīgs savai zemei toreiz bija Hapī, maizes devējs. Labība patiešām tika sabērta kā jūras smiltis — izsakoties šādi, dziesma un teiksma nekļūdās. Toties piebilde, ka labību vairs nevarēja izmērīt, tāpēc ka tās bija neizmērojami daudz, ir jūsmīgs pārspīlējums. Tas, ka Ēģiptes bērni mitētos mērīt, skaitīt un iegrāmatot, nekādi nav iespējams — tas nebija viņu dabā. Ja, pateicoties aizgādībai, labību sabēra klētīs kā jūras smiltis, šiem baltā paviāna pielūdzējiem pavērās lieliska iespēja atvel-* dzēt sirdi, noklājot papirusu ar neskaitāmiem saskaitāmajiem, un rūpīgās atskaites, kādas Jāzeps pieprasīja no saviem nodevu piedzinējiem, protams, tika saņemtas.

Pavisam bija pieci pārpilnības gadi; pēc dažu, pat daudzu domām, to bijis septiņi. Jebkādi strīdi par šo jautājumu, kurā vienprātības nav, būtu neauglīgi. Novērotāju daļas atzinums, ka pārpilnība ilgusi piecus gadus, iespējams, izskaidrojams ar šā skaitļa atbilstību svētajam gada lieko dienu skaitam un tam pieskaņoto Jāzepa noteikto nodevu likmi. No otras puses, pieci ražas gadi pēc kārtas var likties tik apbrīnas cienīga parādība, ka tā vien gri bas, gari neprātojot, paskaistināt šo skaitli, pataisot «pieci» par «septiņi». Tāpat nav izslēgts, ka septiņus gadus pielīdzināja pieciem gadiem, taču gandrīz vai ticamāk šķiet, ka «pieci» aizstāja ar «septiņi», — stāstītājs atzīstas godīgi, ka šajā jautājumā īsti drošs nejūtas; viņa dabā nav izlikties zinošam, ja kaut ko labi nezina. No 4 teiktā diemžēl izriet, ka nav skaidri nosakāms, cik gadu — trīsdesmit septiņi vai jau trīsdesmit deviņi — Jāzepam bija kādā svarīgā sekojošo bada gadu momentā. Šaubas nerada vienīgi tas, ka, stājoties faraona priekšā, viņam bija trīsdesmit, — nerada nedz pēc mūsu ieskatiem, nedz pēc būtības; jāšaubās, vai gadu skaits viņam pašam bija precīzi zināms; par to, vai tajā vēlākajā, tik saviļņojošajā brīdī viņam tātad bija krietni pāri trīsdesmit vai jau četrdesmit, Jāzeps, kā jau tās puses dēls, galvu daudz nelauzīja vai neprātoja nemaz — šis apstāklis lai samierina mūs ar neziņu, kādā mums jāpaliek.

Vīra gados viņš toreiz bija katrā gadījumā un, zēna gados zagšus novests nevis Ēģiptē, bet Babilonijā, jau sen būtu ataudzējis melnu, kupli cirtotu, ar eļļu svaidāmu bārdu, kas viņam lieti noderētu vēlāk, spēlējot labi zināmas paslēpes. Mums, tiesa, vairāk pa prātam ēģiptiešu tikumi, kas viņa Rāheles vaigu atstāja tīru. Tas, ka zināmā spēle tomēr varēja ievilkties, liecina, cik lielā mērā laika veidnieciskā iedarbība, iekšējas pārvērtības, svešatnes saule bija izmainījušas viņa nemainīgo ārieni.

Līdz izvilkšanai no otrās bedres un sarunai ar faraonu

Jāzeps pēc izskata bija vairāk vai mazāk jauneklīgs. Toties tagad, pēc apprecēšanās, treknajos gados, kad dievs darīja viņu auglīgu Asnātē, meitenē, kura nama sievu galā Mentē vispirms dāvāja viņam Manasi un pēc tam Ēfraimu, Jāzeps kļuva smagnējāks, pareizāk sakot, mazliet papletās, nekādā gadījumā tomēr nekļūdams aptūcis: viņš bija pietiekami garš, lai neliels svara pieaugums auguma samērībai nekaitētu, un arī valdonīgā stāja, ko mīkstināja līksmi viltīgā acu izteiksme, tīkami rimtais Lā-bana meitas smaids, kādā sakļāvās lūpas, vēl arvien, ieraugot viņu, vedināja teikt: «Neparasti izskatīgs vīrietis! Varbūt mazdrusciņ par pilnīgu, taču katrā ziņā skaistulis!»

Viņa pilnīgums turklāt atbilda laikam — garajiem pārpilnības gadiem, kuros pārsteidzoša vitalitāte izpaudās it visā. Sevišķi jūtama tā bija lopkopībā, kur tik varen pieauga vaislība, ka zinošajam atsauca atmiņā senās teiksmas vārdus: «Tavām kazām un aitām lai atnesas dvīņi!» Un arī ēģiptiešu sievas tiklab pilsētās, kā arī laukos dzemdēja biežāk nekā senāk — laikam jau vienkārši tāpēc, ka uzlabojies bija uzturs. Tiesa, pārapdzīvotība tika novērsta: izmantodama pārslogoto māšu nepiesardzību, kā arī uzsūtīdama zīdaiņiem jaunas slimības, daba paaugstināja bērnu mirstību. Tā nu vienīgi rosība bija lielāka.

Par tēvu kļuva arī faraons — jau sapņu izskaidrošanas dienā zemju pavēlniece bija bijusi cerībās; taču tagad valdīja uzskats, ka laimīgās radības saistāmas ar pareģojuma piepildīšanos. Tā bija mīļotā princese Meritatona, kas toreiz nāca pasaulē, — ārsti gandrīz vai pārcentās, aiz skaistuma apsvērumiem pagarinādami jaunpiedzimu-šajai vēl mīkstā paurīša mugurējo daļu, un gaviles pilī un visā zemē bija jo skaļas, slēpjot vilšanos, ka nav uzradies troņmantnieks. Šādā ceļā tas nekad arī neuzradās; faraonam augu mūžu bija vienīgi meitas, pavisam sešas. Ej nu sazini, kādas likumības nosaka topošas būtnes dzimumu, vai dzimums uzreiz iemājo dīglī, vai svari vēl kādu brīdi svārstās, iekams galīgi nosveras uz vienu vai otru pusi, — par to mums nekas prātīgs nav sakāms, un vai tas kāds brīnums, ja pat Bābeles un Onas viedajiem šajā jautājumā nekādu, kaut vai slepenu zināšanu nebija. Tomēr grūti atkratīties no domām, ka Amenhotepa, tā sakot, caurimcaur sievišķā vīrietība, nebūdama gluži nejauša, kaut kādā ziņā bija īpaši raksturīga šim pievilcīgajam valdniekam.

Tā nevarēja kaut nedaudz, kaut klaji neatzītā kārtā neaptumšot viņa laulības laimi, lai ari abu laulāto draugu starpā, protams, pastāvēja vislielākā smalkjūtība un savstarpējā saudzība, — viņi tik tiešām būtu varējuši teikt viens otram to pašu, ko Jēkabs reiz teica nepacietīgajai Rāhe-lei: «Vai es esmu dievs, vai, un liedzu tev, ko tu vēlies?» . . . Vienu no Saldajām princesēm, ceturto, aiz smalkjūtības pat nosauca abu zemju pavēlnieces pievārdā par Ne-fernefruatonu. Toties tas, ka piektajai tika dots visai līdzīgs, proti, Nefernefruras vārds, vēsta par zināmu apnikumu un atjautas apsīkumu. Arī pārējo princešņ vārdus, pa daļai ar lielu mīlestību izraudzītus, mēs zinām kā savus piecus pirkstus un varam noskaitīt, taču, līdz ar vecākiem juzdami vieglu nepatiku par sievišķo vienmuļību, kādā tie virknējas, nevēlamies virināt muti.

Ja apdomā, ka Saules nama priekšgalā vēl arvien bija Teje, Lielā māte, ka valdniecei Nofertitī bija māsa Ne-zemmūta, ka dzīva bija arī viena valdnieka māsa, Saldā princese Baketatona, un ka viņām ar laiku pievienojās sešas valdnieka meitas, rodas priekšstats par visīstāko sieviešu valstību, kurā vienīgais vīrietis bija slimīgais Menī un kura it nemaz neatbilda viņa «fēniksa» sapņiem par gaismas nevieliski tēvišķo garu. Kā lai tur neatceras Jāzepa vārdus, vienu no viņa nozīmīgākajiem izteikumiem Lielās sarunas laikā, domu, ka lejas spēkam, kurš tiecas pretī dzidrei, patiešām jābūt spēkam, īstam vīra spēkam, ne tikai maigumam vien.

Amenhotepa un viņa «zelta dūdaliņas» — Saldās abu zemju pavēlnieces valdniecības laimi tātad aptumšoja vienīgi dēla trūkums. Laimīga bija arī Jāzepa laulība ar Asnāti, nolaupīto meiteni, — visnotaļ saskanīga un laimīga, taču ar vienu ierobežojumu. Viņiem dzima tikai dēli: viens, divi, pēc tam vēl vairāki — kurus mūsu likteņstāsts gaismā nav cēlis, — dēli, dēli vien, par ko nolaupītā bija sarūgtināta un vīlusies; kā lai tur sarūgtināts un vīlies nebūtu arī laulātais draugs, kurš mīļuprāt pagādātu viņai meitu, vismaz vienu, ja spēkā nebūtu negrozāmais likums, ka cilvēks tikai dzemdina, nevis rada. Asnāte kā uzburta vēlējās meitu — turklāt ne vienu vien; vislabprātāk viņa citu pēc citas laistu pasaulē meitas. Jo viņa alktin alka atdzīvināt vairoga jaunavu, kāda bija bijusi pati; neko viņa nevēlējās dedzīgāk par meitenes augšāmcelšanos no jaunavības nāves, un, tā kā viņas vēlmi nemitīgi uzkurināja aplaupītā un saniknotā māte, — kā lai tad laulāto draugu vidū nerastos vieglas, toties pastāvīgas — kaut arī, protams, savstarpējas iecietības un simpātijas iegrožotas — nesaskaņas?

Visjūtamāk tās, liekas, izpaudās pirmajā laikā — pēc Jāzepa vecākā dēla piedzimšanas; vilšanās bija neaprakstāma, ar pilnām tiesībām var teikt — tā bija pārspīlēta, un rodas iespaids, ka sava tiesa rūgtuma par pārmetumiem, kas Jāzepam bija jāuzklausa, izskan vārdā, kādā viņš nosauca zēnu. «Es esmu aizmirsis visu, kas bijis pagātnē, pat tēva mājas,» — tas it kā pauda. «Taču tu un tava aizvainotā māte — jūs abas izturaties tā, it kā tev ne vien nebūtu paveicies, bet es vēl būtu vainojams tavā neveiksmē!» Aptuveni ko tādu, iespējams, izsaka neparastais vārds «Manase»; tomēr vietā, liekas, būs piebilde, ka nedz pats vārds, nedz tas, ko tas izsaka, nebija gluži nopietni domāts. Kāpēc gan Jāzeps, kuram dievs lika aizmirst visas saites ar pagātni un tēva mājām, sadomāja nosaukt ebreju vārdos Ēģiptē dzimušos dēlus? Aiz paļāvības, ka ģeķīgajā mazdēlu zemē tas liksies izsmalcināti? Nē! Tāpēc — gluži otrādi —, ka Jēkaba dēls, lai arī ārēji sen visnotaļ kļuvis par ēģiptieti, ne tikai neko nebija aizmirsis, bet to vien turēja prātā, ko teicās esam aizmirsis. Vārds «Manase» nebija nekas cits kā pieklājības žests, nepauda neko citu kā to ģeķībai pretstatāmo piesardzību saskarē ar dievu, kādu Jāzeps ne bez panākumiem izrādīja augu mūžu. Tas bija nepārprotams piekrišanas apliecinājums aizvešanai, pārstati jumam, nošķīru-mam pasaulīgajā, ko dievs viņam lēmis aiz diviem iemesliem. Viens iemesls bija greizsirdība, otrs — glābšanas iecere. Otro Jāzeps varēja vienīgi noģist; pirmais, pateicoties prāta atjautai, viņam bija skaidrāks par skaidru, — šīs atjautas pat pietika, lai redzētu cauri, ka pirmais patiešām ir pirmais, bet otrais — tikai pavērusies iespēja apvienot kaismi ar viedumu. Teiciens «redzēt cauri» var likties nepiedienīgs — ņemot vērā objektu. Bet vai reliģiozāka darbošanās par dieva dvēseles dzīves analīzi maz iedomājama? Lai izdzīvotu, laicīgie aprēķini neizbēgami jāsaskaņo ar augstāku varu aprēķiniem. Klusējis visus šos gadus Jēkaba priekšā it kā mirušais — nē, kā mirušais —, Jāzeps bija apdomāti, ar aprēķinu, vadīdamies pēc sava dziļā ieskata minētajā dvēseles dzīvē; tieši tāpat viņš izraudzījās vārdu pirmdzimtajam. «Ja man jāaizmirst,» šķietami pauda šis vārds, «raugi, es esmu aizmirsis!» Bet viņš nebija aizmirsis.

Trešajā pārpilnības gadā pasaulē nāca Ēfraims ... Māte, tas ir, meitene, pirmajā brīdi ne acis nevēlējās uzmest dēlam, un sievasmāte bija vairāk nekā neapmierināta. Bet Jāzeps vienā mierā deva dēlam vārdu, kurš nozīmēja: «Dievs neliedza man augt manas trimdniecības zemē.» — Uz to viņam bija pilnas tiesības. Vieglā aizjūgā, skrieļu pavadīts, menfiešu jūsmīgi sveikts un par Adoņu godāts, viņš braukāja no lepnā dārza nama, ko pārvaldīja Mai-Sahme, uz savu rezidenci pilsētas centrā, kur nodarbināja trīssimt rakstvežus, un atpakaļ, uzkrādams labību klētīs tādā-vairumā, kas bija gandrīz neizmērījams. Liels kungs viņš bija un liela valdnieka Vienvienīgais draugs. Amen-hoteps Ceturtais, par negantu aizkaitu Kārnākās templim toreiz jau atmetis Amuna vārdu, lai turpmāk sauktos par Eh-n-Atonu («Tas ir Atonam tīkami»), aizņemts, starp citu, jau arī ar domu pavisam atstāt Tēbas un pašam uz savu roku dibināt jaunu, vienīgi Atonam veltītu pilsētu un valdnieka rezidenci, — faraons tātad alka pēc iespējas biežāk tikties ar Ēnas devēju mācībai, lai kopīgi apspriestu debesu un zemes lietas; un, tāpat kā Jāzepam, dižajam ierēdnim, vairākreiz gadā ūdens vai zemes ceļā bija jāierodas Novet-Amunā un jāatskaitās Horam viņā pilī, kur abi pēc tam stundām ilgi sirsnīgi tērzēja, tāpat arī Ilors, dodamies uz zelta Omi vai izlūkodams piemērotu vietu jaunajai galvaspilsētai, ikreiz iegriezās Menfē un apciemoja Jāzepu, sagādādams liekas raizes Mai-Sahmem, taču nespēdams satricināt namziņa mieru.

Piramīdu cēlēju maigā pēcteča un Jēkaba dēla draudzība, kurai pamats tika likts krētiešu zālē, ar gadiem nostiprinājās un kļuva tik familiāri sirsnīga, ka jaunais faraons, abiem apkampjoties, uzsita Jāzepam pa muguru un sauca viņu par «tēvocīti». Sis dievs nu reiz cienīja vaļību, un tas bija Jāzeps, kurš aiz iedzimtas atturības centās ievērot distanci, izturēdamies cieņpdni pastīvi, jā gan, nereti pat sasmīdināja valdnieku, ceremonēdamies vissiltākās tuvības brīžos. Abi pārrunāja arī savas tēva neveiksmes — to, ka vienam dzima tikai meitas, otram — dēli. Vairoga jaunavas un viņas aizkaitinātās mātes sašutums tomēr nespēja apēnot Jāzepa prieku par Jēkaba mazdēliem, kas auga pasaulīgajā svešatnē, un arī faraona gaišo omu tolaik vēl tikai retumis aptumšoja doma par troņmantnieka trūkumu. Mātišķajā melnotnes sfērā Jāzepam turpretī veicās tik brangi, ka celtin cēlās valdnieka gaismas skolotāja autoritāte un viņš netraucēts varēja sēdēt plauksmes novēru, sludinot dievu, kuram bija pieķēries ar sirdi un dvēseli un kuru tiklab sarunā, kā ari vienatnē arvien pilnīgāku izdomāt bija viņa karstākā vēlēšanās Kad viņš precizēdams un salīdzinādams kopā ar Jāzepu apcerēja sava tēva Atona cildenās īpašības, šī tērzēšana, iespējams, atgādināja tās teoloģiski diplomātiskās sarunas, kuras Ābrahāms reiz Salemā risināja ar Melhisedeku, El-ēljona — Visaugstā jeb Vienīgā dieva priesteri, abiem vienojoties, ka Els un Ābrahāma dievs ir viena un tā pati vai tikpat kā viena un tā pati dievība. Tomēr bija vērojams, ka ik reizi, kad tērzējot brieda līdzīga atziņa, visklajāk un visuzskatāmāk izpaudās galminieciskais stīvums, ko Jāzeps saskarē ar augsto draugu nekad pilnīgi neatmeta.

Piektā nodaļa TAMĀRA. CETURTAIS

Kāda sieviete sēdēja pie Jēkaba — likteņstāstiem bagātā sirmgalvja kājām Mamres ozolainē, kas atrodas dižajā pilsētā Hebronā vai tās pievārtē Kānaāna zemē. Bieži viņi sēdēja tai vietā — lai tas būtu astru namā, tuvu ieejai, turpat, kur tēvs reiz tika sēdējis ar savu mīluli un labulītis viņam izvīla raibos svārkus, vai zem Pamācīšanas koka, vai netālās akas malā — tās pašas, pie kuras, spīdot mēnesim, mēs pirmoreiz satikām šķelmīgo zēnu un noskatījāmies, kā tēvs, atspiedies uz zižļa, raizīgs ar acīm meklē dēlu. Kāpēc te šur, te tur, pacēlusi pret veco vīru vaigu, tagad sēž sieviete un klausās viņa vārdos? Kur radusies sieviete, jauna un nopietna, tik bieži redzama pie Jēkaba kājām, un kas viņa tāda?

Viņas vārds bija Tamāra.. . Mēs pārlaižam skatienu klausītājiem un pārliecināmies, ka tikai dažās, pavisam nedaudzās sejās pavīd zinīga izteiksme. Acīmredzot lie-lum lielajam vairumam, sanākušam, lai sīkāk iepazītu šo stāstu, pat tā galvenie fakti nav zināmi vai ir aizmirsušies. Mums par to būtu jānopūšas — ja vien plašāku aprindu neziņa, no otras puses, vēstītājam nebūtu izdevīga un gluži pa prātam, tāpēc ka padara viņa lomu svarīgāku. Jūs tātad tiešām vairs nezināt, jūsuprāt, nekad arī neesat zinājuši, kas bija Tamāra? Iezemiete, kānaāniete sākumā, nekas vairāk; vēlāk Jehūdas — Jēkaba ceturtā dēla dē-lene, tas ir, vedekla — svētītā mazvedene, tā teikt, bet vispirmām kārtām Jēkaba dievinātāja un skolniece, kas. sirmgalvja vadībā mācīdamās pazīt dievu un pasauli, kāri tvēra katru vica vārdu un tik bijīga vērās vecā, bārā vīra svinīgajos vaibstos, ka sirds viņam atvilga un viņš pat mazdrusciņ iemīlējās savā pielūdzējā.

Jo stingrība un garīga degsme (kurai vēl būs jārod spēcīgāks apzīmējums) Tamāras personā pašai par apgrūtinājumu bija apvienota ar astartiskas pievilcības dvēseliski miesisko noslēpumu, — un labi zināms, kā šāda pievilcība līdz sirmam vecumam spēj saviļņot būtnes, kas maigi cicņpilnas nododas savām jūtām.

Kopš Jāzepa nāves, pareizāk, sakarā ar šo sirdi plosošo un pirmajā brīdī, liktos, pilnīgi nepieņemamo pārdzīvojumu Jēkabs ārēji bija kļuvis vēl majestātiskāks. Kolīdz viņš aprada ar savām bēdām, kolīdz mitējās iet tiesā ar to kungu un samierinājās ar dieva cietsirdīgo lēmumu, kuru sākumā krampjaini liedzās atzīt dvēsele, notikušais kļuva par viņa mūža bagātinājumu, par jaunu likteņstāstu, kas «pārdomas», ja viņš gremdējās apcerē, vērta vēl izteiksmīgākas un pitoreski iespaidīgākas, nekā tās vienmēr bija bijušas, — tik iespaidīgas, ka vērotājus sagrāba svētas baismas un tie čukstus teica cits citam: «Skat, īsraēls apcer savus likteņstāstus!» Afekts rada efektu — tā nu tas ir. Abas parādības allaž bijušas saistītas, un pirmā laikam gan allaž dzīrusies izraisīt otru, kas nebūt nav smieklīgi, ja vien darīšana ar likteņstāstiem bagātu mūžu un izteiksmīgumu nosaka patiesi pārdzīvotais, nevis tukša afektācija. Tādā gadījumā vietā, augstākais, godbijīgs smaids.

Tamārai, iezemietei, pat smaids bija svešs. Uz viņu dziļu iespaidu atstāja Jēkaba majestātiskums, iepazīstot dzimtas galvu pirmo — agrāk nekā Jūdu, Leas ceturto dēlu, un divus Jūdas dēlus, kas viens pēc otra viņu apprecēja. Tas ir zināms, tāpat kā zināmas ir šo precību baisās, pa pusei noslēpumainās sekas — abu Jūdas dēlu nāve. Nezināma toties palikusi, tāpēc ka hronika to noklusē, Tamāras attieksme pret Jēkabu, lai gan šī attieksme ir nepieciešams priekšnosacījums tai dīvainajai likteņstāsta blakus epizodei un norisei, kura, šeit iesprausta vēstījumā, mums lieku reizi atgādina, ka pats likteņstāsts — ko laikam gan var saukt par pavedinošu, ja tas pavedina uz tik sīku izklāstu, proti, stāsts par Jāzepu un viņa brāļiem, — savuties ir pievilcīgs iespraudums citā, nesalīdzināmi plašākā epā.

Vai Tamāra, iezemiete, necilu zemkopju — Buāla pielūdzēju meita, apzinājās savu līdzdalību epizodes epizodē? Atbildam: jā, apzinājās. To apstiprina viņas piedauzīgā un dižā, dziļas nopietnības apdvestā rīcība. Ne jau nejauši, zināmā mērā pat uzjnācīgi mums paspruka vārdi «iesprausts», «iespraudums». Tāds ir šās ņorises sauklis. Tāda bija Tamāras parole un devīze. Pati sevi viņa centās «iespraust» un ar apbrīnas cienīgu neatlaidību «iespraucās» lielajā likteņstāstā — plašākajā norisē, no kuras, padzirdusi par to no Jēkaba, vairs neļāva sevi izstumt, lai tas viņai maksātu ko maksādams. Par «pavedināšanu», liekas, mēs arī jau ieminējāmies? Ieminējāmies, turklāt ne bez nolūka. Arī tas ir sauklis. Jo pavedinot Tamāra iespraucās lielajā norisē, kurā šis stāsts ir vienīgi iespraudums, un izlikās par pavedēju un ceļmalas netikli, lai tikai netaptu izstumta, un pazemojās, nesaudzēdama sevi, lai taptu paaugstināta ... Kā tas notika?

Neviens lāgā nezina, kad īsti un kādas prozaiskas sagadīšanās ceļā Tamāra pirmoreiz piekļuva Jēkabam, dieva draugam, un bijīga tuvojās sirmgalvim; iespējams, tas notika jau pirms Jāzepa nāves, un ar Jēkaba atbalstu viņu uzņēma dzimtā un atdeva par sievu jauniņajam Geram. Jūdas pirmdzimtajam. Tiesa, sirsnīgākas un ciešākas vecā vīra un Tamāras attiecības katrā gadījumā kļuva tikai pēc briesmīgā likteņa trieciena un Jēkaba lēnās, negribīgās atspirgšanas, kad viņa aplaupītā sirds klusībā jau meklēja, kam pieķerties. Tikai tad viņš īsti ievēroja Tamāru un, juzdams, ka tiek apbrīnots, tuvināja jauno sievieti sev.

Viņa dēli, gandrīz visi vienpadsmit, tolaik jau bija precējušies — vecākie pasen, jaunākie — neilgi, un visiem bija bērni. Pat Benjamīnam-Benonī, nāves dēliņam, itin drīz pienāca kārta: tikko viņš vairs nebija knīpa un nobrieda viņa jauneklīgā vīrietība, tas ir, gadus septiņus pēc miesīgā brāļa zaudējuma, Jēkabs apprecināja viņu vispirms ar Malialiju, kuras tēvs bija Arams, saukts par «Te-ras mazdēlu», tātad Abrāma vai kāda sentēva brāļa pēcnācējs, un pēc tam ar meiteni Arbatu, kuras tēvu Zimranu vārda tiešā nozīmē dēvēja par «Ābrahāma dēlu», iespējams, uzskatot, ka viņš cēlies no sentēva sēklas un viņu dzemdējusi kāda blakussieva. Jēkaba vedeklu ciltsrakstos bija ne mazums paskaistinājumu un sadomājumu, pie kuriem ticības brāļu cilts asinsradniecības vārdā turējās vairāk vai mazāk cieši, lai gan pierādāms tas viss nebija un arī apgalvots tika vienīgi nepieciešamības gadījumā. Levija un Isašāra sievas, iespējams, dibināti uzskatīja par «Ebera mazmeitām»; tikpat labi viņu senči varētu būt ienācēji no Asūras vai Elamas. Gads un žiglais Naftāls, sekodami tēva paraugam, bija pārveduši sievas no Hāra-nas un Mesopotāmijas; viņas pašas, tiesa, neapgalvoja, ka būtu Nahora, Ābrahāma tēvoča mazmeitas, — tas viņām tika piedēvēts. Našķīgais Ašers apņēma melnīgsnēju Is-maēla cilts meitu — tā tiešām bija radniecība, lai arī šaubīga. Zebulons, no kura būtu sagaidāms, ka viņš izraudzīsies feniķieti, patiesībā apprecēja midiānieti — šīs laulības likās nevainojamas vienīgi tai ziņā, ka Midiāns bija Ketūras — Ābrahāma otrās sievas dēls. Bet vai lielais Rū-bens, gari neprātodams, jau pirmais nebija apņēmis kāna-ānieti par sievu? Tāpat bija rīkojies Jūda, kā mums zināms, un Simeons, jo savu Būnu tika nolaupījis Sehemā. Kas attiecas uz Danu, Bilhas dēlu, sauktu par odzi un čūsku, viņa sieva bija moābiete, tātad meita tam moā-biešu ciltstēvam, kuru piedzemdēja Lata vecākā meita; kļuvusi grūta no tēva, tā laida pasaulē pati savu brāli. Nekādas korektās arī šīs laulības nešķita, ar asinsradniecību tām nebija nekā kopīga, tāpēc ka Lats bija tikai pro-zelīts, nevis Abrāma brālis. No Ādama, vismaz no Sema viņš, tiesa kas tiesa, bija cēlies, reiz jau ieradās no Div-upes. Asinsradniecība vienmēr ir pierādāma, ja pietiekami paplašina radniecības loku.

Tā nu visi dēli, kā mums zināms, «atveda sievas sava tēva namā», un no sacītā izriet, ka cilts apmetne ap Jēkaba astru mājokli Mamres ozolainē, netālu no Kirjat-Arbas un dzimtas kapenēm, dienām ejot, plestin izpletās un bērnubērni, kā apsolīts, mudžēja un ņudzēja Jēkabam pie kājām, ja majestātiskais sirmgalvis neiebilda, un reizumis viņš savā labsirdībā atļāva mazuļiem tuvoties un apmīļoja tos. Visbiežāk viņš apmīļoja Benjamīna atvases, jo Turtura, drukns puisis, kura pelēko acu skatiens vēl arvien bija tikpat paļāvīgs un biezie, metāliski spīdīgie mati vēl arvien atgādināja spožu ķiveri, aši vien kļuva par tēvu pieciem dēliem, ko dzemdēja viņa aramiete, un pastarpām vēl citiem bērneļiem, ar kuriem viņu apveltīja Zimrana meita, bet Jēkabs priekšroku deva Rāheles mazbērniem. Taču, neraugoties nedz uz bērnu pulku, nedz Benonī tēva godu, viņš izturējās pret savu jaunāko dēlu kā pret knīpu, turēja to pavadā, it kā tas būtu nepilngadīgs, un liedza tam kustības brīvību, lai neatgadītos nelaime. Pat uz Hebronu, pilsētu, pat lauku darbos — kur nu vēl patālākā cejā — viņš labprāt nelaida vienīgo, kas viņam bija atlicis no Rāheles, un, lai gan nemīlēja šo dēlu ne tuvu tik stipri kā Jāzepu, tā ka būtībā nebija iemesla bailēm no augstāku varu greizsirdības, tomēr aizdomīgi sargāja to kā pašu lielāko dārgumu, ne mirkli neizlaizdams no redzes loka, kopš skaistuli tika saplosījuši meža kuiļa ilkņi, un ne mirkli nejutās mierīgs, ja nezināja, kur pašreiz uzturas un ko dara Benjamīns. Tas nopūzdamies pacieta apnicīgo uzraudzību, kura nebūt nenāca par labu viņa vīra autoritātei, un, pakļaudamies Jēkabā gražīgajai gribai, atrādījās tēvam vairākas reizes dienā; jo, ja viņš to nedarīja, sirmgalvis, atspiezdamies pret zizli un pievilkdams kāju savainotās ciskas dēļ, uzradās pats, lai apraudzītu viņu, kaut gan, kā labi zināja Benjamīns un kā liecināja svārstīgā izturēšanās, vecā vīra jūtas pret viņu patiesībā bija visai pretrunīgas — savdabīgs raizīgas patmīlas un ļaunpieminības sajaukums, tāpēc ka būtībā tēvs vēl arvien saskatīja viņā mātes galētāju, līdzekli, ko izvēlējies dievs, lai atņemtu tam Rāheli.

Viena, turklāt milzum liela priekšrocība, neņemot vērā pastarīša privilēģijas, Benonī visu vēl dzīvo brāļu vidū tomēr bija, un šī priekšrocība Jēkabam, sapņaini asociatīvas domas cilvēkam, iespējams, noderēja par vēl vienu ieganstu paturēt viņu savā tuvumā: Benjamīns, raugi, bija bijis mājās, kad Jāzeps pasaulē aizgāja nīkā, un, ciktāl mēs pazīstam Jēkabu, mājās atrašanās pielīdzinājums bez-vainīgumam, pilnīgi neapšaubāmai nelīdzdalībai ārpus mājas notikušā ļaundarībā varēja iemantot simboliskas prasības raksturu, viņam uzstājot, ka Benjamīnam vienmēr jābūt mājās — par apliecinājumu un pastāvīgu pierādījumu šai bezvainībai; vienīgi uz viņu, pastarīti, nekrita neizgaisināmās aizdomas, ka kuilim, kas saplosījis Jāzepu, bijušas desmit galvas. Benjamīnam bija jābūt «mājās» par zīmi tam, ka vienpadsmit galvu zvēram noteikti nav bijis.

Arī visu desmit tam varbūt nebija bijis — dievs vien zina un lai jau neatklāj noslēpumu, — ar laiku, krājoties dienām un gadiem, jautājums vairs nelikās būtisks. Nelikās būtisks pirmām kārtām tāpēc, ka Jēkabs, pārstājis iet tiesā ar to kungu, pamazām nonāca pie atziņas: ne jau dievs uzspiedis viņam Izāka upurēšanu, upuri, gluži otrādi, nesis viņš pats — no brīva prāta. Pirmajās griezīgajās sāpēs tāda doma viņam bija bijusi sveša; licies bija vienīgi, ka viņam, Jēkabam, drausmīgi nodarīts pāri. Bet, kad sāpes pierima, bēdas kļuva aprastas, un izrādījās, ka arī nāvei ir savas priekšrocības, ka, paglābies un patvēries tās klēpī, Jāzeps paliek mūžam septiņpadsmit gadu vecs; tēva maigā un patētiskā dvēsele visā nopietnībā iegalvoja sev, ka bijusi spējīga uz Ābrahāma cienīgu rīcību. Jēkabs noticēja tam par godu dievam un cilvēkam. Dievs viņa acīs vairs nebija briesmonis, kurš aplaupījis viņu un ar viltu atņēmis viņam visudārgāko, — dievs vienīgi* pieņēmis to, kas apzināti un varonīgi tam piedāvāts, proti, dārgo dēlu. Ticat vai neticat, tā sprieda un iestāstīja sev Jēkabs un pašlepnuma pēc pārliecināja sevi, ka, aizsūtīdams Jāzepu uz Šehemu, upurējis Izāku un labprātīgi, aiz mīlestības uz dievu ziedojis pārlieku mīļoto zēnu. Ne jau ik brīdi viņš tam ticēja — bēdās no jauna liedams asaras, viņš reizumis atzina, ka dieva labad nemūžam nebūtu spējis atraut no sirds visudārgo. Bet laiku pa laikam vēlēšanās noticēt pašapmānam guva virsroku; un vai, ļaujoties šai vēlmei, nebija vairāk vai mazāk vienaldzīgi, kas saplosījis Jāzepu?

Aizdomas — nē, tās neizzuda, tās grauza tik un tā, taču ne tik stipri vairs un ne jau nemitīgi; vēlākos gados tās lāgiem pierima vai pagaisa pavisam. Aizdomās — pa pusei patiesi aizdomās turētu ļaužu dzīvi brāļi bija iztēlojušies nožēlojamāku, nekā tā, kā galu galā izrādījās, bija īstenībā. Attiecības ar tēvu — vārdam nav vietas — veidojās labas. Viņš runāja ar dēliem un kopā ar tiem lauza maizi; viņš ņēma dalību dēlu darījumos, mājas priekos un rūpēs, viņš uzlūkoja dēlus, un tikai dažbrīd, alpām, jau tikai izretis vecā vīra skatiens satumsa, vairs nebija atklāts un viņa acīs iegailējās aizdomas, kuru priekšā dēli, ķeroties valodai, aizvērsās. Nu, un tad? Kurš neaizvērstos, nopratis, ka tiek turēts aizdomās? Ne jau vienmēr aizvēršanās liecina par vainas apziņu; tā vienlīdz pauž kautru nevainību vai līdzjūtu, redzot, ka otrs sirgst ar neuzticību. Un tā aizdomas pamazām notrulinās.

Visbeidzot otrs atmet tām ar roku, it īpaši, ja apstiprinājušās tās nespētu grozīt ne vien bijušo, bet arī apsolīto, nākamo — nedz to, kas ir, nedz to, kas būs. Lai jau brāļi būtu desmitgalvis Kains, lai jau būtu brāļa slepkavas — tik un tā viņi bija tie, kas viņi bija: Jēkaba dēli, negrozāmi dotais, ar ko jārēķinās, tas ir, Israēls. Vārdu, kuru

Jēkabs bija izcīnījis pie Jabokas un kura dēļ pievilka kāju, — šo vārdu viņš, proti, bija ne vien izlēmis, bet ari paradis lietot plašākā, dziļākā nozīmē un neattiecināja uz sevi vien. Kāpēc gan ne? Ar vārdu, par kuru viņš sūri cīnījies līdz rītausmai, Jēkabs varēja rīkoties pēc sava ieskata. Par Israēlu turpmāk bija jāsaucas ne tikai viņam, svētītajam, bet arī visiem viņa tiešajiem un netiešajiem pēcnācējiem, sākot ar nākamo un beidzot ar nebeidzami visbeidzamo paaudzi, — visai viņa dzimtai, ciltij, tautai, vairotai kā debesu zvaigznes un kā smiltis jūras krastmalā. Bērni, kam Jēkabs dažreiz atļāva rotaļāties sev pie kājām, bija Israēls — tā viņš sauca tos visus kopā, starp citu, par vieglo jumu sev, tāpēc ka nespēja atcerēties, kā kuru sauc, it īpaši jau ismaēliešu un tīrasiņu kānaāniešu sievu atvases; bet «Jisraēls» bija arī šīs sievas, pat moābiete un šehemiešu verdzene, un vispirmām un galvenēm kārtām «Jisraēls» bija šo sievu laulātie draugi — tie vienpadsmit, tiklab aizsenis iedibināta, mūžam pastāvoša brāļu naida, kā arī upurnesīga varoņgara dēļ zodiaka zīmju pilnskaitu zaudējušie, tomēr vēl arvien it kuplā saimē vienuviet mītošie Jēkaba dēli, ciltstēvi neskaitāmiem, kuriem paši reiz piešķirs vārdu, un vareni vīri tā kunga priekšā, lai kāds kurš bija un lai ko izteica katra aizvēršanās tēva aizdomu priekšā. Kāda visam tam nozīme, ja viņi bija un palika «Jisraēls»? Jo vienu Jēkabs zināja skaidri, jau pirms tas tapa uzrakstīts, — un uzrakstīts tas tapa tikai tāpēc, ka viņš to bija zinājis, — ka pat sagrēkojis Israēls būs un paliks Israēls.

Taču Israēlā pašā, vienpadsmitgalvī lauvā, vienai galvai citu galvu priekšā jāmanto svētība, tāpat kā Ezava priekšā svētību tika mantojis Jēkabs, — bet Jāzeps bija miris. Ar vienu saistījās, pareizāk sakot, saistītos apsolījums, ja Jēkabs sadomātu nodot tālāk svētību, lai šis viens nestu pestīšanu, kurai tēvs jau sen meklēja un bija atradis pagaidu vārdu, un šo vārdu zināja vienīgi jaunā sieviete, kas sēdēja viņam pie kājām. Kurš brāļu vidū bija izredzētais, kam tā nesama? Svētītais, kuru izraugoties mīlestībai vairs nebūtu nozīmes, tāpēc ka mīlestība bija mirusi? Ne jau Rūbens, pats vecākais; tas bija kā veidots ūdens un reiz tika pielīdzināts nīlzirgam. Nedz arī Si-meons un Levijs, rupji tēviņi, uz kuru sirdsapziņas bija šis tas galīgi nepiedodams. Jo Sehemā abi bija uzvedušies kā pēdējie pagāni un Hemora pilsētā plosījušies kā nelabu garu apsēsti. Šie trīs bija nolādēti, cik nu Israēls vispār bija nolādams; par viņiem nevarēja būt ne runas. Tādējādi par izredzēto jākļūst ceturtajam, tam, kurš nāca pēc viņiem, — Jūdam, un viņš par to kļuva.

ASTAROTA

Vai Jūda zināja, ka viņš tas bija? Viņš varēja to izrēķināt, skaitīdams uz pirkstiem, un nereti darīja to vārda tiešajā nozīmē — taču ik reizi satrūkās par savu izredzē-tību un mokoši šaubījās, vai ir tās cienīgs, pat baijojās, vai viņā svētība neaizies bojā. Mēs pazīstam Jehūdu: jau dienās, kad Jāzeps vēl dusēja tēvam pie sirds, mēs biāļu vidū vērojām viņa lauvas galvu ar sāpīgo vaibstu ap muti un brieža acīm un ari Jāzepa bojāejas stundā nenolaidām no viņa skatienu. Visā visumā viņa loma šajā notikumā pārlieku slikta nelikās: tik laba kā Benjamiņa — «mājās» palikušā loma tā, dabiski, nebija, toties neko daudz neatpalika no Rubeņa lomas, kurš, nevēlēdamies, ka zēns mirtu, parūpējās par bedrē mešanu, lai pēcāk izzagtu brāli. Bet izvilkt zēnu no bedres un glābt tam dzīvību gribēja un ieteica ari Jūda, jo viņš bija tas, kurš lika priekšā pārdot puišeli, ja jau viņi, brāļi, vadīdamies pēc laika gara, neesot pratuši līdzināties dziesmas varonim Lameham. Pamatojums visdrīzāk bija iegansts — tikpat nebūtisks, kādi palaikam ir pamatojumi. Jehūda itin labi saprata, ka ļaut zēnam aiziet nīkā caurumā nav ne par matu labāk kā izliet viņa asinis, un dzīrās izglābt brāli. Tā nebija viņa vaina, ka priekšlikums tika izteikts par vēlu, tāpēc ka ismaēlieši savu uzdevumu jau bija paveikuši un atbrīvojuši Jāzepu, — viņš varēja par sevi teikt, ka, cenzdamies palaist vaļā zēnu, šajā sasodītajā situācijā rīkojies puslīdz slavējami.

Un tomēr nodarījums nomāca viņu smagāk nekā tos, kuriem savā labā vispār nekas nebūtu sakāms, — kā gan citādi? Pastrādāt noziegumus vajadzētu vienīgi trulajiem; viņiem tas neko nekaitē, viņi turpina dzīvot, it kā nekas nebūtu noticis, un vainīgi nejūtas. Ļaundarība ir trulo daļa. Tāds, kam piemīt kaut drusku smalkuma, labāk, ja vien iespējams, lai nedara ļaunu, jo jāizstrebj viss būs pašam un it neko viņam nelīdzēs tas, ka, darīdams jaunu, bijis puslīdz godprātīgs: tieši godprātības dēļ viņš tiks sodīts.

Pāridarījums tēvam un Jāzepam briesmīgi kremta Jūdu.

Viņš cieta, jo bija spējīgs ciest, kā mēs uzreiz nopratām, ieraudzījuši viņa brieža acis, kā arī zināmo vaibstu ap plānajām nāsīm un pilnīgajām lūpām, un šī spēja bija viņa lāsts un sodība, vai, drīzāk, viņš uzvēla tai savu lāstu un sodību, saskatīdams tajos atmaksu par nodarīto, līdzi nodarīto, kas savukārt liecina par savdabīgu godprāta cītību. Jo Jūda taču redzēja, ka pārējie — Dans vai Gadiēls, vai Zebulons, par mežonīgajiem dvīņiem ir nerunājot, — tika cauri sveikā, it nemaz nejutās vainīgi un it neko nenožēloja, un, redzot to, viņam būtu vajadzējis apdomāt, ka paša mokām — tiklab sevis, kā arī citu dēļ ciestajām — ar nodarīto vai līdzi nodarīto varbūt nav nekāda sakara, ka tās, gluži pretēji, neatkarīgi no pāridarījuma aizradušās viņā pašā. Bet nē, viņš vēlējās, lai tās būtu sods, kas uzlikts viņam, vienīgi viņam, un ar nicināšanu nolūkojās uz tiem, kuriem āda bija par biezu, lai ciestu. Tāda, raugi, ir īpatā godprāta cīlība.

Mokām, ko viņš cieta, it visām bija Astarotas zīme — kas tur par brīnumu, ka tās viņam uzsūtīja kundzene, tā pati, kura vienmēr viņu mocījusi, tas ir, lai arī Jūdas neieredzēta, vienmēr piespiedusi viņu kalpot. Jūda ticēja savu tēvu dievam — El-ēljonam, Visaugstajam, Šadajam, Jēkaba visuvarenajam pavēlniekam, klintij un ganam, Jahvem, kura nāsis, kad tas iedegās bardzībā, elsa tvaiku, bet mute, zibeņiem šķīstot, spļāva iznīcības uguni. Šim dievam viņš nesa smaržīgus ēdamus upurus un kāva vēršus un zīdāmus jērus, kad vien tas šķita vēlams. Taču reizē viņš ticēja svešu tautu ēlohimiem — un pret to nekas liels nebija iebilstams, ja tiem netika kalpots. Pavērojot, cik vēlu un laika ziņā tālu no pirmsākumiem Vecās derības praviešiem, piedraudot ar nolādējumu, bija jāmudina Jēkaba tauta atmest svešos dievus, baālus un astarotas un nepiedalīties moābiešu upurdzīrēs, rodas iespaids, ka līdz visvēliem dzimumiem valdījusi nosodāma ticības nenoturība, slieksme uz pagānisma recidīviem un atkrišanu, un nevienu nepārsteigs, ka tik agrīna, pirmavotam tik tuva atvase kā Jehūda ben Jekevs ticēja Astarotai, tautā visai iecienītai, tiesa, dažādi sauktai, tomēr it visur godātai dievietei. Astarota bija Jehūdas pavēlniece, viņš nesa tās jūgu, tāda bija netīkamā — tiklab viņa prātam, kā arī aicinājumam neciešamā īstenība; kā viņš tātad lai neticētu šai dievei? Viņš neupurēja tai, neupurēja vārda šaurā nozīmē, tas ir, nededzināja uz tās upurgalda vēršus un zīdāmus jērus. Toties dieves nežēlīgais dzelksnis bu-dināja viņu nest citus — netīkamākus, kvelmainākus upurus, kurus viņš nesa nelabprāt, ne jau līksmu sirdi, bet piespiedu kārtā, jo viņa gars pretojās viņa miesaskārībai, un nebija tādas reizes, kad, raisīdamies no kādas hierodū-las skavām, viņš aiz kauna neaizsegtu vaigu un bezgala mokoši nešaubītos, vai ir svētības mantojuma cienīgs.

Turklāt kopš brīža, kad brāļi kopīgi bija novākuši Jāzepu, Jūda Aštartī mocībās saskatīja sodu par ļaundarību; jo mokas vēl pastiprinājās, tās vārdzināja viņu ārēji, tāpat kā tirdīja iekšēji, un laikam gan vispareizāk būtu teikt, ka no tās dienas viņš, izpirkdams savu nodarījumu, mita ellē — vienā no ellēm, kādu pasaulē nav mazums, proti, dzimuma ellē.

Dažs droši vien nodomās: nu, tā vēl nav pati ļaunākā! Taču tas, kurš tā spriedīs, nezina, kas ir šķīstuma alkas, bez kurām elles, protams, vispār nav — nedz šīs, nedz citas. Elle pastāv šķīstajam, tāds ir morālās pasaules likums. Tā domāta grēcīgajam, bet grēkot var tikai pret paša šķīstumu. Lopiskais sagrēkot nevar un nekādu elli izjust nav spējīgs. Tā nu tas ir, un peklē neapšaubāmi mīt vienīgi krietnāki ļaudis; taisnīgi tas nav, taču ko gan vērti mūsu priekšstati par taisnīgumu!

Stāsts par Jūdas precībām, viņa dēlu laulībām un bojāeju laulībā ir ārkārtīgi dīvains, baiss un būtībā tik noslēpumains, ka ne jau aiz smalkjūtības vien par to jārunā pusvārdiem. Mēs zinām: Leas ceturtais apprecējās agri — aiz šķīstības alkām, lai, saistījis un ierobežojis sevi, rastu mieru; viss velti: rēķins bija sastādīts bez pavēlnieces, neņemot vērā dzelksni. Jūdas sieva, kuras vārds nav saglabāts, — droši vien viņu reti sauca vārdā, viņa vienkārši bija Suas — kāda kānaānieša meita, ar kuru Jūdu sapazīstināja Hirahs, viņa draugs un vecākais gans no Adulāmas ciemata, — šī sieva bieži dabūja raudāt vīra dēļ, viņai daudz kas bija tam jāpiedod, un šādu tik rūgtu likteni kaut mazliet saldināja mātes prieki, ko viņa, tiesa, izbaudīja trīs reizes, — īsi prieki, jo zēni, kurus viņa dāvāja Jūdam, jauki bija tikai bērnībā, bet pēcāk kļuva nejauki — mazāk par abiem pārējiem jaunākais, Sela, piedzimis krietni vēlāk; tas vienīgi sirguļoja, turpretī vecākie, Gers un Onans, bija īsti nejauki — vājulīgi nejauki un nejauki vājulīgi, turklāt glīti un pie tam vēl nekauņas, vārdu sakot, nelaime un sodība Israēla kaklā.

Tādi zeļļi kā šie divi, vājulīgi un slīpēti, bez tam glīti, toviet un tolaik bija anahronisms, pārsteidzība, ko atļāvusies daba, aizmirsdamās uz mirkli un neatgādādamās, līdz kurienei savā attīstībā tobrīd tikusi. Gers un Onans būtu iederējušies citā — vecīgi vēlīnākā laikmetā, sirmā smējīgu mantinieku pasaulē, teiksim, ģeķīgajā zemē Ēģiptē. Uzradušies tālē vērsta tapšanas ceļa sākotnē, viņi bija nevietā un nelaikā dzimuši un tāpēc izdeldējami. Jū dam, viņu tēvam, būtu vajadzējis to saprast un nevainot nevienu citu kā tikai sevi, kurš laidis viņus pasaulē. Bet viņš dēlu nejaucībā vainoja puišu māti, Suas meitu, turpretī pats sevi vien tiktāl, ciktāl atzina, ka izdarījis muļķību, apņemdams par sievu dzimušu Baālo pielūdzēju. Vainu par dēlu iznīdējumu Jūda uzvēla sievietei, kurai atdeva tos vienu pēc otra par vīru un kuru apsūdzēja līdzībā Ištarai, kas iznīcina savus mīlniekus, jo tie mirst viņas skavās. Tas bija netaisni — tiklab pret paša sievu, kas aiz bēdām drīz vien aizgāja kapā, kā arī, šaubu nav, jo lielā mērā pret Tamāru.

TAMĀRA MĀCĀS PAZĪT PASAULI

Jā, šī sieviete bija Tamāra. Tā pati, kura sēdēja Jēkabam pie kājām — sēdēja ne jau pirmo dienu, sirmgalvja iespaidīguma savalgota, un apguva Israēla mācību. Nekad viņa ne pret ko neatbalstījās, sēdēja, stalti izslēju-sies, vai nu uz kājsola, vai akas pakāpiena, vai Pamācīšanas koka červeļainajām saknēm — sēdēja, iztaisnojusi plecus, pastiepusi uz priekšu kaklu, saraukusi samtainās uzacis, starp kurām iezīmējās divas stāvas, saspringtas krunkas. Dzimusi viņa bija saulainā Hebronas apkaimes nokalnu ciematā, kura iedzīvotāji pārtika no vīnkopības un turēja pa kādam mājlopam. Tur atradās viņas vecāku — sīku zemes īpašnieku nams, un tie sūtīja meitu pie Jēkaba ar grauzdētiem graudiem, svaiga siera ritulī-šiem, lēcām un putraimiem, par kuriem viņš atlīdzināja ar vara svērumu. Tā viņa iepazina Jēkabu, iedama pirmoreiz šo taku aiz ikdienišķa iemesla, taču patiesībā augstāku tieksmju virzīta.

Viņa bija savdabīgi skaista, tas ir, ne glītvaidze, bet stingra un nepieejama savā daiļumā, par kuru, tā vien šķita, pati skaitās, turklāt dibināti, tāpēc ka tam piemita kaut kas raganīgs, kas kārdināja vīra cilvēkus, un tieši tālab, lai neliktos tik kārdinoša, rauca uzacis. Tamāra bija liela auguma, gandrīz vai kalsna, taču tas bija kalsnums, kas valdzināja vairāk par jebkādu kuplumu, tā ka kārdinājums, nebūdams īsti fizisks, drīzāk būtu saucams par dēmonisku. Viņai bija apbrīnojami skaistas un daiļrunīgas acis, gandrīz pavisam apaļas, izcilnas nāsis un lepna mute.

Kas tur par brīnumu, ka Jēkabs nebija pret viņu vienaldzīgs un pateicībā par pielūgsmību tuvināja viņu sev? Viņš, sirmgalvis, mīļuprāt veldzējas jūtās un to vien gaidīja, ka vēlreiz varēs tām nodoties; bet, lai mūs, večus, vēlreiz saviļņotu jūtas vai kaut vai bālas un neskaidras jaunības jūtu atgādas, jāuzrodas kaut kam sevišķam, kaut kam vienlīdz astartiskam un mūsu garīgo cildumu alkstošam, apbrīnai, kas mūs stiprinātu.

Tamāra bija meklētāja. Krunkas starp viņas uzacīm pauda ne tikai dusmas par pašas skaistumu, tās liecināja arī par saspringtiem patiesības un garīga glābiņa meklējumiem. Kur tik nemājo rūpes par dievu! Tās var sastapt tiklab uz valdnieku troņiem, kā arī paša nabadzīgākā kalnieša būdā. Tās māca arī Tamāru, un nemiers, ko pati viesa, traucēja un kaitināja meiteni tieši tās augstākās nerimās dēļ, ko viņa nesa sevī. Varētu likties, ka reliģijas ziņā šī vietējo cieminieku meiča pabērna lomā nebija. Taču mantotais dabas — mežu un pļavu kults pilnībā neapmierināja viņas urdīgo prātu arī agrāk, pirms viņa izdzirda Jēkaba mācību. Vienu baālu un auglības dieviešu viņai bija par maz, viņa nojauta savā dvēselē, ka pastāv citas — augstākas varas, un sastringti meklēja tās. Ir tādas dvēseles: jādzimst tikai kaut kam jaunam, pasauli pārveidojošam, un jau tās, vienatnīgi jūtīgas, sarosās un satrauktas tiecas tam pretī. Sī trauksme nav primāra, kāda bija Uras ceļinieka nerima, kas dzina viņu tukšatnē, kur nekā nebija, un spieda pašam sevī izrosīt jauno. Tādas šīs dvēseles nav. Bet, ja aizrodas kaut kas nebijis, tās savā jūtīgumā uztver to pat iztālis un tūdaļ pievēršas tam.

Tamārai nekur tālu nebija jāvēršas. Pārtikas nešana uz Jēkaba telti un tās iemainīšana pret zināmu daudzumu vara pavisam noteikti bija tikai gara manevrs, viņas iekšējā nemiera iegansts. Reiz piekļuvusi vecajam vīram, viņa bieži, ļoti bieži sēdēja pie svinīgā, nostāstiem bagātā sirmgalvja kājām — sēdēja taisni jo taisni, pacēlusi uz stāstītāju plati pavērtas, urdīgas acis, pārakmeņojusies aiz uzmanības, tik nekustīga, ka ne vieglītēm nesašūpojās sudraba auskari, kas nokarājās gar iedobajiem valgiem, un Jēkabs atklāja viņai pasauli, tas ir, vēstīja savus likteņstāstus, pārdrošā pamācīgumā iztēlodams tos par pasaules vēsturi, atainotu kā viena ciltskoka plašo sazarojumu, no dieva radušās un dieva aprūpētas dzimtas hroniku.

Viņš stāstīja Tamārai par iesākumu — tumsu pār dziļumiem, par to, kā, paklausot dieva vārdam, tapusi gaisma; par sešu radīšanas dienu darbiem — par to, kā pēc dieva pavēles ūdeņus piepildījušas zivis, izplatījumā zem debesu velves, pie kuras dievs licis spīdekļus, vairojušies spārnaini putni, bet zaļā zeme izdevusi lopus, rāpuļus un visādus meža dzīvniekus. No Jēkaba mutes Tamāra izdzirda rosmīgo un daudzskaitļa formas dēļ možo dieva pašuzmudinājumu, tik uzņēmīgo lēmumu: «Darīsim cilvēku!» — un klausīdamās jutās tā, it kā tas būtu viņš, Jēkabs, kas teicis šos vārdus, vai arī svešais dievs, kuru — kā nevienu citu dievību pasaulē — vienā laidā vienkārši dēvēja par «dievu», sacīdams šos vārdus, būtu izskatījies tieši pēc Jēkaba, — priekšstats, kam lieliski atbilda papildinājums: «Pēc mūsu tēla un līdzības!» Viņa uzzināja par dārzu tālu austrumos un dārza kokiem — dzīvības un ļauna un laba atzīšanas koku, par cilvēka pavedināšanu un dieva pirmo greizsirdības izpausmi: kā dievs nobijies, ka cilvēks, paskat vien, jau uzzinājis, kas labs un kas ļauns, ēzdams arī no otra, proti, dzīvības koka, kļūs uz mata kā viņš. Tad dievs steigšus padzinis cilvēku no dārza un par sargu pie tā nolicis ķerubu ar atvēztu zobenu. Bet cilvēkam tikuši grūtumi un nāve, lai pēc vaiga, tiesa, tas būtu viņam līdzīgs, taču ne pārlieku — vien drusku līdzīgāks nekā zivis, spārnainie putni un dzīvnieki, — tikuši grūtumi un nāve līdz ar klusībā doto uzdevumu, spītējot viņa, dieva, greizsirdībai, tomēr arvien vairāk līdzināties viņam.

Tā to saprata Tamāra, nekāds skaidrais un sakarīgais šis stāsts vis nebija, drīzāk jau šķita tikpat noslēpumains un arī majestātisks kā pats stāstītājs, tas ir, Jēkabs. Pēc tam viņa uzzināja par abiem naidīgajiem brāļiem un slepkavību tīrumā. Par Kaina bērniem un bērnubērniem, kas zemes virsū nošķīrās trejos atzaros: ļaudīs, kuri mīt teltīs un gana lopus, ļaudīs, kas apstrādā varu un ietērpjas bruņās, un, visbeidzot, tādos, kuri spēlē cītaras un stabulē. Tas bija pagaidu iedalījums. Bet arī no Seta, kurš piedzima Ābela vietā, cēlās ne viens vien dzimums līdz pat visgudrim Noam: dievs, apiedams pats sevi un savas pasaules galētāja dusmas, pavēra tam iespēju izglābt radību, likdams pārciest plūdus līdz ar dēliem Semu, Hamu un Jafetu, pēc kuriem par jaunu nošķīrās pasaule, jo tie trīs kļuva par ciltstēviem audžu audzēm; Jēkabs zināja tās visas pēc tautas piederības un vietas zemes virsū un, Tamārai klausoties, skaldīt noskaldīja vēstīdams; plaša viņas skatienam pavērās ļaužu lauzas un platību ainava — un pēkšņi saruka par vienas dzimtas likteņainu. Jo Se-mam trešajā paaudzē piedzima Ebers, bet tam piektajā — Tera, un tad pasaulē nāca Abrāms un vēl divi viņa brāļi, bet galvenais to triju vidū bija Abrāms.

Jo viņam tas kungs lika sirdī dievišķu nerimu, lai viņš, nepaguris lauzīdams galvu un garā izrosīdams dievu, lielu darītu tā kunga vārdu, — par savu labdari dievs izredzēja Ābrāmu un par šo labdarību atlīdzināja radībai, kas garā izrosīja radītāju, ar gluži nedzirdētiem apsolījumiem. Derību tas kungs cēla starp sevi un viņu savstarpējas pilnveidošanas nolūkā, proti, lai abi viens otru svētdarītu, un piešķīra viņam mantinieka izredzējuma tiesības, svētības un lāsta varu, lai viņš svētītu svētīto un nolādētu lāstam nolemto. Tas kungs pavēra viņa acīm tālas nākotnes ainas, kur tautu tautām viņa vārds kļūs par svētību. Un apsolīja viņam neskaitāmus pēcnācējus, lai gan Abrāms bija neauglīgs Sārajā līdz astoņdesmit sestajam mūža gadam.

Tad viņš ņēma par sievu kalponi ēģiptieti un dzemdināja ar to dēlu, un nosauca dēlu par Ismaēlu. Taču dēls bija no taisnā ceļa noklīdis negalis, kam vieta tuksnesī, un sentēvs, nenoticējis dieva solījumiem, ka viņam no īstenās būs pēcnieks, saukts par īzāku, nometās uz sava vaiga un pasmējās par dieva vārdiem, jo viņam jau bija simts un Sārai vairs nebija tās norises, kas sievām mēdz būt. Un tomēr viņai tika tā smiešanās, ka pasaulē nāca Izāks, atraidītais upuris, par kuru no augšas tapa sacīts, ka divpadsmit virsaiši tam tiks dzemdēti, kas nebija gluži pareizi. Dievs reizumis pārteicās un nedomāja tieši tā, kā runāja. Ne jau Izāks dzemdināja tos divpadsmit vai dzemdināja tikai pastarpināti. Patiesībā tos dzemdināja pats svinīgais vēstītājs, no kura iezemiete klausīdamās nenovērsa acis, — Jēkabs, Sarkanā brālis, dzemdināja tos ar četrām sievām Sineārā joda Lābana kalpībā.

Atkal Tamāra izdzirda par diviem naidīgiem brāļiem — sarkano mednieku un lēnīgo ganu, izdzirda par taisnību atjaunojošu svētības izvīlumu un svētības izvīlēja bēgšanu, — stāstītājs, saudzējot savu pašcieņu, tiesa, gaužām atturīgi ieminējās par tikšanos ar Ēiifasu, pieviltā dēlu. Tikpat atturīgi un apvaldīti Jēkabs vēstīja par šo to citu, proti, par Rāheles pievilcību un savu mīlestību uz viņu. Pieminēdams Ēiifasu, viņš saudzēja sevi un, iztēlodams savu pazemojumu, tiekoties ar zēnu, smukuma pēc nesa-biezināja krāsas. Stāstīdams par karsti mījoto, viņš tur pretī saudzēja Tamāru, jo bija mazdrusciņ iemīlējies meitenē un noskārta, ka vienas sievietes priekšā nav ietci cams pārāk apjūsmot otras skaistumu.

Toties diženo kāpņu sapni, ko svētības izvīlējs tika nosapņojis Lūzā, viņa skolniece iepazina visā pilnībā un krāšņumā, lai arī galvas paaugstināšanas lieliskums, noklusējot pirms tam piedzīvoto, nebija lāgā izceļams. Viņa klausījjs ar abām ausīm, kāri tverdama katru vārdu no paša Ābrahāma svētības mantinieka lūpām, kura varā bija nodot to tālāk vienam, kam leipts valdīt pār saviem brāļiem un kam viņa mātes bērniem būs jākrīt pie kājām. Un arī viņa izdzirda vārdus: «Tevī un tavā sēklā svētītas būs visas zemes ciltis!» Un sēdēja nepakustēdamās.

Jā, daudz ko izteiksmīgi vēstītu viņa noklausījās šajās stundās — visus likteņstāstus! Viņas acu priekšā ritēja kalpības gadi zampja un zelta valstībā — vispirms četrpadsmit, tad liekie, kopā divdesmit pieci, līdz, pateicoties neīstajai, īstenajai un divām kalponēm, piedzima vienpadsmit dēli, burvīgo ieskaitot. Viņa klausījās par kopīgo bēgšanu, par Lābana pakaļdzīšanos un nometnes pārmek lēšanu. Par līdz rītausmai ieilgušo cīniņu ar vīru, kam bija vērša acis, — cīniņu, pēc kura Jēkabs augu mūžu piekliboja kā kalējs. Par Šehemu un slaktiņa šaušalībām, par to, kā mežonīgie dvīņi slepkavoja vīrus un maitāja vēršus un kā tie abi savā ziņā tapa nolādēti. Par Rāheles pēdējo stundiņu ceļa malā, tikai vienu zemes pārgājienu no iebraucamās vietas dzemdējot nāves dēliņu. Par Rubeņa bezatbildīgo verdotību, par to, kā arī tas tapa nolādēts, cik nu Israēls vispār nolādams. Un tad vēl stāstu par Jāzepu, kuru tēvs pārlieku mīlējis, taču, kā jau dieva varonis, sūtījis ceļā — apzināti un nelokāms dvēselē upurēdams pašu dārgāko.

Šis «reiz» vēl bija gluži svaigs, un, vēstot par to, balss Jēkabam drebēja, lai gan nupat, stāstot par senākiem, pat aizseniem, laika pavisam jau piesegtiem «reiz», tika plūdusi episki rimti un izteiksmē līksmi pacilāti, kaut gan runa bija bijusi par pašām nežēlīgākajām un drūmākajām norisēm, jo dievišķas bija it visas un vēstīt par tām — svēta nodarbe. Tomēr nav ne mazāko šaubu — un citādi nemaz nevarēja būt, tas jāpatur prātā —r ka klausītājas dvēseli šādās mācības stundās mieloja ne vien vēsturei piederīgais, laika piesegtais «reiz», svētais «reiz bija». «Reiz» ir laika ziņā suverēns vārds, kam divi sejas: viena raugās atpakaļ, tālu atpakaļ svinīgi krēslainās tālēs, otra — uz priekšu, tālu uz priekšu nākamībā, ne mazāk svinīgā savā jābūtībā par bijuma aizbūtību. Daži to apstrīd, saskatīdami svinīgumu vienīgi pagātnīgajā «reiz bija»; nākotnīgais «reiz būs» viņu acīs nenieka nav vērts. Tā ir svētulība, nevis svētbija; tie ir ģeķi, duļķainas dvēseles cilvēciņi, — Jēkaba pārliecība tāda nebija. Cilvēks, kas negodā nākotnes «reiz», nav pagātnes «reiz» cienīgs un arī tagadni izprot ačgārni. Tāds ir mūsu mācītais viedoklis, ja mums atļauts iejaukties pamācībās, ko Jēkabs ben Jichaks sniedza Tamārai un kas caurcaurēm bija šā divatnuma piestrāvotas; kā gan citādi, — Jēkabs taču atklāja viņai pasauli, bet pasaules devīze ir «reiz» kā atstāstījuma, tā pasludinājuma nozīmē. Viņai laikam gan bija iemesls pateicībai, un viņa tiešām pateicās, bilzdama: «Tev, kungs, šķita, ka nepietiek stāstīt par bijušo, tu atklāji savai kalponei arī tālu nākotni.» Jā, to viņš nevilšus tika darījis, jo visā, ko stāstīja, bija kāds pasludinājuma elements un nepravietojot nekas nebija atklājams.

Par ko tad bija runa? Runa bija par Silo.

Galīgi aplams bijis pieņēmums, ka Jēkabs tikai nāves cisās tādā kā mirēja apskaidrībā spriedelējis par varoni Silo. Nekāda apskaidrība .tobrīd pār viņu nenāca, viņš sludināja sen apsvērtas patiesības, par kurām vai pusi mūža tika prātojis un lauzījis galvu un kurām šai nāves stundai bija jāpiešķir īpašs svinīgums. Teiktais vienlīdz attiecas uz svētības vārdiem un lāstiem līdzīgajiem dēlu raksturojumiem, kā arī apsolītā varoņa pieminējumu — varoņa, kuru viņš dēvēja par Silo un kuram domās bija pievērsies ilgi pirms Tamāras uzrašanās, lai gan ieminējās par to tikai viņai un nevienam citam — pateicībā par meitenes lielo uzmanību un arī tāpēc, ka, iegadoties sen-dienis ugunīgām jūtām, bija maķenīt iemīlējies.

Kas īsti viņam bija padomā, apcerot Silo, — dzīva būtne vai jēdziens?

Sagudrot kaut ko tādu nudien ir ērmoti! Par Silo sākotnēji sauca vienīgi pilsētu, nocietinātu apmetni patālu zemes ziemeļos, kur pēc karā izcīnītas uzvaras mēdza pulcēties iezemieši, lai mestu meslus par laupījumu, — nekāda svētā vieta tā nebija. Saukties tā savilties saucās par miera un atpūtas vietu, jo tieši to izsaka vārdiņš «šilo»; tas izsaka līksmu atelpu pēc asiņaina ķildiņa, pauž svētību un lietojams ne vien vietvārda, bet arī personas vārda nozīmē. Ja jau Sihemu, pilsdēlu, sauca tāpat kā tēva pilsētu, Šilo vienlīdz varēja noderēt par vārdu cil vēkam un cilvēka dēlam, sauktam par «Miervaldi», miera nesēju un nostiprinātāju. Jēkaba skatījumā tas bija gaidītais glābējs, apsolīts cilvēcei agrīnos un arvien jaunos pravietojumos un pareģojumos, apsolīts_sievietes klēpim, apsolīts Noas svētībā Seinam, apsolīts Ābrahāmam, kura sēklā svētītām jātop visām zemes tautām, — samierinātājs un svaidītājs, kam būs valdīt no jūras līdz jūrai un no upes līdz pasaules malai, viņa priekšā lieksies visi, ari ķēniņi, viņam klausīs visas tautas, — varonis, kam reiz būs piedzimt no izredzētā sēklas un uz mūžīgiem laikiem uzkāpt savas valstības ķēniņtronī.

Viņu, to, kurš nāks, Jēkabs sauca par Šilo, — un nu mums jāiztēlojas un, cik vien uzskatāmi iespējams, jāstādās priekšā, kā Jēkabs, šis afektēti efektīgais sirmgalvis, saistīdams vistālus aizsākumus ar vistālu nākotni, minētajās mācības stundās vēstīja par Šilo. Tas bija dziļdomīgi, tas bija pārvarīgi! Tamāra, sieviete, kurai vienīga jai ticis gods viņu uzklausīt, sēdēja nekustīga; pats acīgākais vērotājs nespētu saskatīt, ka kaut vieglītiņām sašūpotos viņas auskari. Viņai atklājās pasaule, kas agrīnajā apsolījuma veidolā glabāja vēlīnāko, milzum plašu, bezgala sazarotu, likteņstāstiem pārpilnu likteņstāstu, kuram kā purpura pavediens cauri audās apsolījums un piepildījuma gaidas no viena «reiz» līdz otram, no vissenas pagātnes «reiz bija» līdz vistālas nākotnes «reiz būs», kur kosmiskā atpestījuma kataklizmā, pērkonīgi nograndot izplatījumam, sadursies divas naidā viena pret otru zvērojošas zvaigznes — varmācības zvaigzne un taisnības zvaigzne — un sabirzdamas sakusīs vienā, kas maiga un varena staros pār cilvēci, — miera zvaigznē. Tā bija Šilo, cilvējca dēla, izredzētā, sievas klēpim apsolītā mantinieka, zvaigzne — tā mierneša, kurš sadragās galvu čūskai. Bet Tamāra bija sieviete, apsolījuma sieviete — jo katra sieviete ir apsolījuma nesēja, slazda valgs un glābiņa klēpis, Astarte un dievmāte — un sēdēja pie kājām tēvam-vīrie-tim, kuram, pateicoties taisnīgajam viltum, tikusi svētība un likteņstāstā jānodod tā kādam vienam Tsraēla dēlu vidū. Kurš tas bija? Pār kura galvu tēvs pacels savu ragu,

svaidīdams viņu par svētības mantinieku? Tamārai bija pirksti, un skaitīt viņa prata. Treji bija nolādēti, bet mīlulis, īstenās dēls, miris. Neba mīlestība vairs noteica mantinieka izvēli, un tur, kur mīlestības nav, atliek vien taisnīgums. Taisnīgums bija tas rags, no kura pār ceturtā dēla galvu jāizlejas izredzējuma eļļai. Mantinieks bija Jūda.

APŅĒMĪGĀ

Kopš tās dienas stāvās krunkas starp Tamāras uzacīm ieguva vēl vienu — trešo nozīmi. Tagad tās pauda ne vien viņas aizkaitu par pašas skaistumu, ne vien garīgu piepūli, bet arī apņēmību. Te jāatgādina: Tamāra bija cieši apņēmusies, lai maksātu ko maksādams, iespraukties pasaules likteņstāstā, liekot lietā klēpi. Tik godkāra viņa bija. Šādā nesatricināmā un — tā kā viss nesatricināmais ir padrūmīgs — gandrīz drūmā apņēmībā kulminēja viņas reliģiozā degsme. Sastopami raksturi, kam zināt ir gribēt, vēl vairāk — tie, liktos, tādēļ vien tiecas pēc zināšanām, lai gribai rastu satvaru un mērķi. Tikko iepazinusi pasauli un tās mērķtiecīgo virzību, Tamāra nelokāmi izlēma saistīt ar to savu sievietību un tādējādi ieiet pasaules vēsturē.

Neapšaubāmi vēsturē sava vieta ir katram. Cilvēkam pietiek nākt pasaulē, lai īsa dzīves gājuma laikā tā vai citādi dotu savu — lielāku vai mazāku artavu vēstures procesā. Vairums cilvēku tomēr pieticīgi tīņājās kaut kur tālu nomaļus neziņā par galveno norisi, nepiedaloties tajā un pat priecājoties, ka nav izredzēto darboņu pulkā. Tādus ļaudis Tamāra nicināja. Kļuvusi zinoša, viņa tūdaļ gribēja darboties līdzi, pareizāk sakot — tikai tādēļ apguva mācību, lai izprastu, ko pati vēlas vai nevēlas. Viņa nevēlējās tīņāties nomaļus. Šī lauku meiča tīkoja izkļūt uz galvenā — uz apsolījuma ceļa. Viņa gribēja kļūt par dzimtas locekli, iekļauties ar savu klēpi paaudžu ķēdē, kas, ietiekdamās laika tālē, veda uz pestīšanu. Viņa bija sieviete, apsolījuma sieviete, un pravietojums attiecās uz viņas sēklu. Viņa nolēma kļūt par vienu no Šilo ciltsmātēm.

Ne vairāk, ne mazāk. Ciešu apņēmību pauda stāvās krunkas starp viņas samtainajām uzacīm. Trīs nozīmes tām jau bija, un uz ceturto nebija ilgi jāgaida — skaudīgi naidpilnu nicinājumu, iedomājot Suas meitu, Je’ ādas sievu. Šai aitasgalvai, kas nejauši — neapzināti un negribēti (jo zināt un gribēt Tamāras izpratnē bija nopelns) izkļuvusi uz dižceļa un ieņēmusi izredzētās vietu, šai tril-lai, kas nepelnīti tikusi vēsturiskas personas godā, Tamāra tātad nevēlēja labu, viņa, gluži otrādi, ir neslēpdama to no sevis, ienīda Suas meitu tā, kā tikai sieviete spēj ienīst sievieti, un, atkal ne mirkli nemaldinādama sevi, vēlētu otrai nāvi, ja vien tam būtu kāda jēga. Taču jēgas tam nebija, tāpēc ka šī jau pagādājusi Jūdam trīs dēlus, tā ka āri tiem visiem trim būtu jāvēl nāve, lai rastos cerība un tiešām atbrīvotos vieta pie svētības mantinieka sāniem. Jo viņa iekāroja un iemīlēja Jūdu kā svētības mantinieku — tā bija mīla aiz godkāres. Nekad — ne pirms, ne pēc tam — neviena sieviete laikam gan tik kvēli nav iekārojusi un iemīlējusi vīrieti nepavisam ne viņa paša, bet idejas dēļ, kā Tamāra iekāroja un iemīlēja Jūdu. Tas bija jauniedibinājums: tādas mīlas vēl nebija bijis — mīlas, kuru raisa doma, nevis miesa, — tātad no tiesas par dēmonisku saucamas parādības, tādas pašas kā tas nemiers, ko Tamāra bez miesas starpniecības iedvesa vīrietībai.

Savu astartisko pievilcību, kas citkārt viņu sirdināja, Tamāra labprāt apzināti vērstu pret Jūdu, zinādama pārāk jau labi, kāda vara pār šo vīru pavēlniecei, lai šaubītos par uzvaru. Diemžēl bija par vēlu — bet, kas «par vēlu», tas novēlots. Viņa nāca par vēlu, novēlota laika ziņā bija viņas godkārā mīla. Sājā ķēdes posmā viņai vairs neiespraukties, vairs neizkļūt uz galvenā ceļa. Atlika vien spert soli uz priekšu vai lejup laika un paaudžu ziņā, mainīt paaudzi, vērst savu mērķtiecīgo vēlmi uz pusi, kur pati mīļuprāt būtu māte, — tas domās nebija grūti, tāpēc ka cildenā nozīmē māte un mīļotā vienmēr bijušas nedalāms veselais. īsi sakot, no Jūdas, mantinieka un dēla, acis bija jāpievērš Jūdas atvasēm, mantiniekiem — mazdēliem, kam pati gandrīz vai vēlēja galu, lai radītu tos no jauna, turklāt labākus, — jāpievērš acis vispirms, protams, vienīgi vecākajam — puišelim Geram, tāpēc ka tas būs mantinieks.

Pateicoties pašas stāvoklim laikā, spert soli lejup Tamārai sevišķas grūtības neradīja. Jūdam viņa nebūtu daudz par jaunu, turpretī Geram nebija daudz par vecu. Un tomēr viņa spēra šo soli nelabprāt. Vilcināties mudināja jaunās paaudzes piedauzīgums, tās slimīgā, lai arī pievilcīgā samaitātība. Bet viņas godkāre tika tam pāri —

tai bija jātiek tam pāri, citādi viņa būtu gaužām nemierā ar sevi. Godkāre pateica viņai priekšā, ka ne jau vienmēr apsolījums izraugās daudzsološu vai vismaz taisnu ceļu, ka reizēm tas, tāpēc nebūt nepanīkdams, nevairās nepilnvērtīgi apšaubāmā, pat nosodāmā un ka slimais ne vienmēr dzemdina slimu, ka slimais var izrosīt pārbaudījumos cildenotu esību, kas turpina ceļu uz pestīšanu, it īpaši, ja talkā tai nāk tik stipra, cildenot spējīga apņēmība, kāda piemīt viņai, Tamārai. Jūdas atvases bija tikai vīrieši, izvirtuši vīrieši. Galvenais bija sieviete — tas, lai īstā iesprauktos tieši tur, kur ķēde visvājākā. Apsolījuma vis-pirmais nesējs ir sievietes klēpis. Ko tur izšķir vīrietis! Kāds tur labums no vīrieša!

Bet, lai tomēr sasniegtu mērķi, Tamārai papriekš bija jāpakāpjas laikā par divām paaudzēm, citādi nekas nebija izdarāms. Tiesa, viņa ļāva izjust jauneklim savu as-tartisko valdzinājumu, taču tas atsaucās puiciski un netikli. Gers gribēja tikai paknakstīties un, kad viņa par atbildi drūmi rauca uzacis, atkāpās, nespēris nopietnu soli. Griezties pie Jūdas — vienu paaudzi augstāk — Tamārai liedza smalkjūtība; Jūda kā nekā bija tas, kuru viņa patiesībā bija vai būtu iekārojusi, — ko nezināja Jūda, zināja viņa un tāpēc kaunējās prasīt par vīru sev dēlu, kuru pati labprāt būtu dzemdējusi. Tā nu Tamāra griezās pie Jēkaba, dzimtas galvas, sava skolotāja, pie sirmgalvja cieņpilnās un pašai, protams, labi zināmās vājības, kurai viņa drīzāk glaimoja nekā nodarīja pāri, izteikdama vēlēšanos kļūt par dzimtas piederīgo un lūgdama mazdēlu par vīru. Ierunājās viņa par to teltī, turpat, kur Jāzeps vāvuļodams izvīla vecajam vīram rakstaino tērpu, un tika pie kārotā vieglāk nekā mīlulis.

— Kungs un pavēlniek, — viņa teica, — tētiņ dārgais un dižais, jel uzklausi savu kalponi un esi žēlīgs viņas lū-dzībai un visdziļajai sirdsvēlmei! Raugi, tu izredzēji mani un darīji lielu zemes meitu priekšā, mācīdams pazīt pasauli un vienīgo un visaugsto dievu, un atdarīji man acis, kas bija aklas, un veidoji mani, ka topu par tavu radību. Par daļu, kas tikusi man, par žēlastību, ko atradu tavā priekšā, par to, ka tu remdēji manas alkas un laipnīgs uzrunāji savu kalponi, lai tev atdara tas kungs un atmēro ar pilnu mēru Israēla dievs, pie kura tu novedi mani aiz rokas, lai zem viņa spārniem rodu patvērumu! Jo es piesargos pati un sargāju savu dvēseli, ka neaizmirstu un neizmetu no sirds likteņstāstus, kurus tu atsedzi maniem

skatieniem. Saviem bērniem un bērnubērniem es stāstīšu tos, lai viņi nepazudina sevi un netaisa sev tēlus pēc vīrieša vai sievietes, zemes dzīvnieka vai debesu putna, rāpuļa vai zivs līdzības, nedz ari, pacēluši acis uz sauli, mēnesi un zvaigžņu pulkiem, atkrīt un sāk tiem kalpot. Tava tauta ir mana tauta, un tavs dievs ir mans dievs. Tāpēc, ja Viņš lems man bērnus, tiem par tēvu nemūžam nebūs svešas tautas dievu pielūdzējs. Tava nama piederīgais, kungs, var ņemt par sievu šīs zemes meitu, kāda biju es, un vest pie dieva. Bet es — tāda, kāda esmu tagad, — no jauna piedzimusi un tevis radīta, nevaru būt par laulātu verdzeni nemācītam, kurš pielūdz akmens vai koka tēlus, kas ir amatnieka rokas darināti un kam nav nedz redzes, nedz dzirdes, nedz ožas. Raugi, mans tēvs un pavēlniek, ko tu esi pastrādājis, mācīdams mani un padarīdams tik izvēlīgi smalku pie dvēseles, ka vairs es nevaru dzīvot, kā dzīvo nemācīto pulks, un nevaru iziet par sievu pie pirmā pretimnācēja un atdot savu sievietību nejēglim tā kunga priekšā, kā pirmāk sirds vientiesībā varbūt būtu rīkojusies, — tādas ir izvēlības ēnas puses, tās neērtības, ko rada cildenojums. Tāpēc neturi par nekautri savu meitu un kalponi, ja viņa tev norāda uz atbildību, ko tu uzņēmies, pamācīdams viņu: tagad tu esi viņai gandrīz tikpat parādā, cik viņa ir parādā tev, un atbildi par viņas cildumu.

— Tas, ko tu saki, mana meita, — viņš atbildēja, — izklausās itin pārliecinoši, tur nav ne ko pielikt, ne ko atņemt, tam atliek vienīgi piekrist. Teic man, kas tev padomā, jo es to neatģiežu, un atklāj savus nolūkus, kas man ir neskaidri!

— Tavai tautai, — viņa teica, — es piederu garā un tikai tai varu piederēt ari miesā un savā sievietībā. Tu darīji mani redzošu, neliedz savuties man atvērt tev acis! Jauns dzinums ir jūsu cilts kokam — Gers, tava ceturtā pirmdzimtais; viņš ir kā palma avota malā un kā slaida niedre niedolā. Tad nu runā ar Jūdu, savu lauvu, lai tas dod mani savam dēlam par sievu!

Jēkabs bija augstākā mērā pārsteigts.

— Ak tad tādi ir tavi nolūki, — viņš atņēma, — un tas tev ir padomā? Man tas, jānudien, nebūtu ienācis prātā. Tu atgādini man par atbildību, ko es esot uzņēmies, mācīdams tevi, un tieši šajā sakarā mulsini mani. Ar savu lauvu es, protams, runāt varu un viņa priekšā aizlikt vārdu par tevi, tikai nezinu, vai varu par to uzņemties

atbildību. Tīkama tu esi manam namam, tas uzņems tevi atplestām rokām. Bet vai tālab es pievērsu tevi dievam, lai piesauktu nelaimi? Nelabprāt es runāju sliktu par kādu Israēla bērnu vidū, bet Suas meitas dēli nu reiz ir neizdevies dzimums un slamsti tā kunga priekšā, tie netīk manām acīm. Patiesi, es stipri svārstos, vai jādara tas, ko tu lūdz, jo, pēc manas saprašanas, šie puišeļi diez vai vispār der laulības dzīvei, it īpaši vēl ar tevi.

— Ar mani, — viņa stingri atteica, — ja arī ne ar vienu citu, — apsver taču visu līdz galam, kā nākas, mans tēvs un pavēlniek! Jūdam dēli bija nepieciešami. Lai tie būtu kādi būdami, viņos katrā gadījumā ir labs, veselīgs kodols, Israēla kodols, un viņus nevar nedz apiet, nedz atmest, ja vien viņi, neizturējuši dzīves pārbaudi, paši neatmet sevi. Arī viņiem nepieciešami dēli — vismaz Ge-ram, pirmdzimtajam, palmai avota marā. Es mīlu viņu un mīlēdama paaugstināšu par varoni Israēla vidū.

— Varone esi tu pati, mana meita, — viņš bilda, — un es ticu, ka tu iespēsi to.

Tā Jēkabs apsolīja Tamārai, ka aizliks vārdu un runās par viņu ar Jūdu, savu lauvu, kaut arī pašam sirdi māca pretrunīgas jūtas. Jo viņš mīlēja šo sievieti ar vēl atlikušo jūtu kvēli un novēlēja tai vīrietību, kas no viņa cēlusies. Taču vienlaikus viņš nožēloja un kaunējās, ka izraudzītā vīrietība nekāda stiprā vis nebija. Bez tam — ej nu sazini, kāpēc, — šīs precības iedvesa viņam klusas šausmas.

«BEZ MUMS!»

Jūda nemājoja kopā ar saviem brāļiem tēva apmetnē pie Mamres ozoliem; sadraudzējies ar kādu vīru, sauktu par Hirahu, viņš ganīja lopus palejāk, Adulāmas lēknās, un turpat mita Gers, viņa vecākais dēls, ar Tamāru laulībā, ko tika iedibinājis Jēkabs, ataicinādams savā priekšā ceturto un pavēstīdams tam savu gribu. Kāpēc Jūda lai saslietos pretī? Viņš piekrita šīm laulībām, tiesa kas tiesa, nīgri miegdamies, taču iebildumus necēla, un tā Tamāra tika Geram par sievu.

Mums nepiedien mest acis aiz šīs laulības priekškara; jau toreiz nevienam netikās to darīt — par tās faktiem cilvēce vienmēr izteikusies strupi un aprauti, vairīdamās no līdzjūtības apliecinājumiem un nosodījuma, kurus

taisnīgi izsvērt allaž licies pārāk sarežģīti. Pie nelaimes noveda, no vienas puses, godkāri centieni vienkop ar as-tartiskām iezīmēm, no otras, jauneklīga vārgulība un galēja nespēja paciest grūtumus. Mēs darīsim pareizi, ja, sēkodami nostāsta paraugam, tikpat strupi pavēstīsim, ka Jūdas Gers drīz pēc kāzām nomira vai, kā teikts rakstos, tas kungs lika tam mirt, — nūja, tas kungs dara visu, un visu notiekošo var uzskatīt par viņa roku darbu. Puisis nomira Tamāras skavās, un nāves cēlonis bija asinsizplūdums, kas, domājams, būtu novedis viņu kapā jebkurā gadījumā — ari tad, ja viņš aizrīdamies nebūtu nosmacis; viens otrs, iespējams, nopriecāsies, ka viņš vismaz nomira sievas apkampienos, nevis viens kā suns, lai gan diezgan nomācoši iztēloties sievu, ko apšļākušas tikko mirušā, nupat vēl dzīvā jaunā vīra asinis. Saraukusi uzacis, viņa piecēlās un nomazgājusies pieprasīja Onanu, Jūdas otro dēlu, par vīru.

Šīs sievietes apņēmīgums laiku laikos mulsinājis prātus. Viņa uzkāpa pie Jēkaba un, sūdzēdama sirmgalvim savas bēdas, zināmā mērā apsūdzēja dievu, tā ka vecais vīrs paša Ja dēļ bija sprukās.

— Mans vīrs nomira, — viņa teica, — Gers, tavs mazdēls, pēkšņi, vienā mirklī izlaida garu. Vai tas ir aptverams? Kā dievs tā varēja!

— Dievs var visu, — atbildēja Jēkabs. — Zemojies! Dažreiz viņš dara briesmu darbus; varēt visu, ja labi apdomā, ir liels kārdinājums. Pacenties saprast, tās ir tuksneša paliekas. Reizēm viņš uzklūp kādam un nokauj cilvēku ne par šo, ne par to, neko ir nepaskaidrojis. Ar to jāsamierinās.

— Es samierinos, — viņa attrauca, — es samierinos ar dieva patvaru, bet nesamierinos ar savu likteni un savu atraitnību neatzīstu — to es nespēju un nedrīkstu. Kur viens izkritis, vietā jāstājas otram, lai neizdzistu dzirksts, kas manī vēl dzīva, un mana vīra vārds netiktu izdzēsts un neizzustu bez pēdām. Es nerunāju tikai savā un nokautā, es runāju visu un mūžības vārdā. Tev, mans tēvs un pavēlniek, jāpaceļ balss Israēla vidū un jāizsludina likums: ja vairāki brāļi dzīvo kopā un viens nomirst, neatstājis dēlu, atraitne lai nekļūst par sievu citam, svešam, bet lai vīra brālis iet pie viņas un ņem viņu par sievu! Un pirmdzimušajam, ko tā sieva dzemdēs, viņam būs dot sava mirušā brāļa vārdu, lai tas netiktu izdzēsts no Israēla vidus.

— Bet ja nu brālim nepatiks ņemt svainieni par sievu? — iebilda Jēkabs.

— Tad lai viņa iznāk priekšā, — stingri noteica Tamāra, — un pavēsta visiem: mans svainis liedzas uzcelt savam brālim vārdu īsraēlā un atsakās mani precēt. Pēc tam lai svaini aicina vecajie un runā ar viņu. Bet, gadījumā, ja viņš nostājas un saka: «Man nepatīk viņu ņemt!» — svainiene lai pieiet pie viņa un, visai tautai redzot, nomauc viņam no kājas kurpi, iespļauj sejā un nodod liecību, teikdama: «Tā lai notiek ikkatram vīram, kas sava brāļa namu negrib uzcelt! Un viņa nams lai tiek saukts par baskāja namu!»

— Tādā gadījumā viņš tiešām apdomāsies, — piekrita Jēkabs. — Un arī tur tev taisnība, mana meita, ka man vieglāk būs piespiest Jūdu, lai viņš dod tev Onanu par vīru, ja es atsaukšos uz likumu, ko būšu izsludinājis zem Pamācīšanas koka.

Precības ar svaini, iedibinātas pēc Tamāras pieprasījuma, ar laiku kļuva par vēsturisku iestādījumu. Šo lauku meiču, ko tu padarīsi, vilināt vilināja viss vēsturiskais. Tā arī nepalikdama atraitnē, viņa dabūja puišeli Onanu par vīru, lai gan Jūda par šādām izlīguma laulībām pa blakus līniju īpašu sajūsmu neizrādīja un tas, kuram lika stāties laulībā, pagalam sašuta. Atsaukts no Adulāmas ganībām tēva priekšā, Jehūda vispirms saslējās pret priekšlikumu un ilgi apšaubīja, vai ieteicams ar otru atkārtot to, kas ar pirmo tik nela~bi beidzies. Onanam turklāt esot tikai divdesmit, un, ja zēns vispār derot laulībai, tad vismaz šimbrīžam neesot tai nobriedis, nedz arī gribot un tīkojot precēties.

— Bet viņa nomauks tam kurpi un darīs šo to citu, ja tas liegsies uzcelt sava brāļa namu, un visu mūžu to saukās par baskāji.

— Tu runā tā, Israēl, — teica Jūda, — it kā tas tā būtu pieņemts, lai gan pats tikai nule to ieviesi — un es zinu arī, pēc kuras padoma!

— Ar kalpones muti runā dievs, — atcirta Jēkabs. — Dievs atveda kalponi pie manis, lai iepazīstinu to ar viņu un viņš vēstītu ar tās muti.

Tad Jūda vairs neturējās pretī un izrīkoja kāzas.

Alkovu glūņas lomu šis stāstnieks netur par sevis cienīgu. Tātad strupi un kodolīgi: Jūdas otrais dēls — savā, tas ir, visai apšaubāmā ziņā itin glīts un piemīlīgs puisis — bija cilvēks ar raksturu —, lieku reizi savā, proti, iecirtlbas ziņā, kas pielīdzināma sevis noliegumam un dzīvības noliegumam sevi. Ne gluži savai eksistencei pret-nis — sevi viņš mīlēja ļoti un staigāja, izrotājies un izkrāsojies kā švīts, — bet dzīvības turpinājumam pēc sevis un ar paša starpniecību naidīgs: tam viņš no visa spēka turējās pretī. Stāsta — viņš esot apskaities, ka viņam, Onanam, jākļūst par precēta vīra aizstājēju un jārada pēcnācēji brālim, nevis sev. Tā tas droši vien bija; vārdos, pat domās viņš, iespējams, šādi pamatoja savu nostāju. Taču īstenībā, kuras parafrāze ir domas un vārdi, šie Jūdas pēcnācēji zināja jau no dzimšanas, ka pārstāv strupceļu un ka dzīvība, lai kādu gultni tā izraudzītos, var iztikt, vēlas iztikt un iztiks bez viņiem, trīs zeņķiem. «Bez mums!» viņi it kā teica vienā balsī, — dzīvība un pēctecība lai iet savu gaitu, viņiem par to nospļauties. Visslai dāk nospļāvās Onans, un viss viņa glītums un piemīlī-gums pauda vienīgi tāda cilvēka patmīļu, ar kuru dzīvība izbeidzas.

Piespiests kļūt par precētu vīru, viņš nolēma izmozēt klēpi, taču pārrēķinājās, neņemdams vērā Tamāras astar-tiski kareivīgo godkāri, kas stājās pretī viņa iecirtībai, kā tūce stājas pret tūci, līdz abu sadursmē izšķiļas nāvējošs zibens. Viņas skavās jauneklis nomira pēkšņā nāvē, triekas ķerts. Smadzenes pārstāja darboties, un viņš bija uz vietas beigts.

Piecēlusies Tamāra uz karstām pēdām pieprasīja par vīru Šelu, Jūdas jaunāko, vēl tikai sešpadsmit gadus veco dēlu. Mēs neiedrīkstētos iebilst tam, kurš nosauktu Tamāru par šā likteņstāsta vispārsteidzošāko tēlu.

Šoreiz viņa savu nepanāca. Gaužām svārstīgs vispirmām kārtām jau kļuva Jēkabs, lai ari tikai aiz bažām par Jūdas vētraino pretošanos, uz kuru tad arī ilgi nebija jāgaida. Jūdu, tiesa, dēvēja par lauvu, bet kā lauvu mātīte viņš metās glābt savu pēdējo, kauču nekam nederīgo dēlu un neparko nepiekrita precībām.

— Nemūžam! — viņš teica. — Lai arī viņš ņemtu galu, asiņainu kā pirmais vai neasiņainu kā otrais? Nē, pasarg dievs, nekādā gadījumā! Es paklausīju tavam aicinājumam, Israēl, un atsteidzos pie tevis, pametis savējos ielejā, kur Suas meita reiz dzemdēja šo zēnu un tagad guļ slima. Jo viņa ir savārgusi un taisās izlaist garu, un, ja nomirs arī Šela, es būšu pavisam viens. Te nav runa par neklausīšanu, jo tu, redzams, ir neuzdrošinies man pavēlēt un izsaki vienīgi nedrošu priekšlikumu. Bet es nesvārstos ne mirkli un saku «nē» un «nemūžam» kā savā, tā tavā vārdā. Ko vēl šī negribēs — lai atdodu viņai aprī-šanai savu āzīti? Tā ir gatavā Ištara, kas nogalē tos, kurus mīl! Jaunu puišu rijēja, turklāt negauša, lūk, kas viņa ir! Bet Šela vēl ir bērns, pat jaunāks par saviem gadiem, un nav vietas manam raģelim viņas skavu aplokā.

Iztēloties Selu par precētu vīru vismaz šobrīd nudien bija pagrūti. Ne bārdas puisim, ne vīra balss — tik paš tīksmi iedomīgs, nekam nederīgs, ka drīzāk eņģelim nekā cilvēkbērnam rada.

— Bet kurpe un viss pārējais, ja zēns liegsies uzcelt brāļa namu? — pavilcinājies atgādināja Jēkabs.

— Uzklausi, ko es teikšu, mans kungs, — bilda Jūda. — Ja tā rijēja tūdaļ neaizvāksies, apvilkusi sēru drānas, un nepaliks sava tēva mājas, apraudādama vīrus, kā godīgai atraitnei pieklājas, un nebūs rāma, es pats — tik tiešām, kā esmu tavs ceturtais dēls! — visas tautas priekšā nomaukšu viņai kurpi un darīšu arī pārējo, kas tādos gadījumos darāms, un atklāti apsūdzēšu viņu asinssūkšanā, lai viņu nomētā ar akmeņiem vai dzīvu sadedzina uz sārta.

— Savā nepatikā pret manu ierosinājumu, — sāpīgi aizķerts, atņēma Jēkabs, — tu ej par tālu.

— Ak par tālu? Un cik tālu ietu tu, ja kāds sadomātu atraut tev un sūtīt bīstamā ceļā Benjamīnu, tavu pastarīti, nevis vienīgo dēlu? Viņu tu uzraugi ar savu gana vēzdu un turi cieši piesietu, ka tik viņš nenoklīstu. Raugi, Sela ir mans Benjamīns, un es saceļos, viss manī saceļas, iedomājot vien, ka viņš man jāatdod rijējai!

— Es iesaku izlīgt pa labam, — teica Jēkabs, uz kuru Jūdas pretspars bija atstājis nomācošu iespaidu, — proti, tādējādi, ka iegūstam laiku, nenodarīdami pāri šai sievai, tavai vedeklai. Nenoraidīsim viņas prasību, atradināsim viņu no tās. Ej pie viņas un saki: «Mans dēls Šela vēl ir par mazu, pat par atpalikušu saviem gadiem. Atgriezies kā atraitne tēva mājās, kamēr puisēns paaugs, tad es došu tev viņu, lai viņš uzceļ sava brāļa namu.» Tā mēs apklusināsim viņas alcību, jo paies vairāki gadi, iekams viņa varēs atjaunot prasību. Kas zina, varbūt viņa apradīs ar atraitnes stāvokli un šādu vēlmi vairs neizteiks, un vairs neprasīs Šelu par vīru. Bet, ja prasīs, mēs nomierināsim viņu, apgalvodami vairāk vai mazāk pamatoti, ka zēns vēl arvien nav pieaudzis.

— Lai notiek pēc tava prāta, — piekrita Jūda. — Man ir gluži vienalga, ko mēs viņai sakām, ja tik mums izdodas paglābt sirdzīgo vīzdeguni no Moloha ugunīgajām skavām.

AITU CIRPŠANA

Kā Jēkabs bija izlēmis, tā ari notika. Uzklausīdama vīratēva atbildi, Tamāra drūmi rauca uzacis un cieši lūkojās viņam acīs, taču pakļāvās lēmumam. Kā atraitne un sieviete, kurai sēras, viņa apmetās sava tēva mājās un neatgādināja par sevi gadu, divus gadus, pat vēl vienu — trešo gadu. Pēc diviem gadiem viņai bija visas tiesības atjaunot prasību, bet viņa uzsvērti nogaidīja vēl gadu, lai vīratēvs nevarētu atrunāties, ka Šela vēl arvien par jaunu. Šīs sievietes pacietība neatpalika no viņas apņēmības. Tiesa, apņēmība un pacietība laikam ir viens un tas pats.

Taču, kad Šelam apritēja astoņpadsmit un puisis tātad bija pašā viņam lemtajā vīrietības plaukumā, Tamāra ieradās pie Jūdas un, nostājusies vīratēva priekšā, sacīja:

— Noliktais laiks ir pagājis, un klāt ir brīdis, ka tu ņemtu mani savam dēlam par sievu, bet viņu dotu man par vīru, lai viņš atjaunotu sava brāļa vārdu un sēklu. Atceries solījumu!

Jūda pats bija kļuvis atraitnis, iekams beidzās pirmais gaidīšanas gads; Suas meita bija nomirusi — nomirusi aiz bēdām par vīra kalpošanu Astarotai, tāpat arī dēlu galu un par to, ka pati tajā tika vainota. Jūdam bija palicis viens Šela, un mazāk nekā jebkad agrāk viņš bija noskaņots sūtīt dēlu bīstamā ceļā. Tāpēc viņš atbildēja:

— Solījumu? Ko tu mels, mana dārgā, — nekāda solījuma nav bijis. Vai, tā runādams, es noliedzu savus vārdus? Nē, to es nedaru. Bet man nebija ne prātā, ka pēc tik ilga laika tu pastāvēsi uz savu, jo teikts tas tika mierinājuma labad. Ja tu vēlies, lai mierinu tevi lieku reizi, es neatsakos, taču diezin vai to vajadzētu un vai tev nebūtu laiks samierināties. Šela, tiesa, ir pieaudzis, taču īsti nobriedis nav, un šodien tu esi vēl tālāk viņam priekšā nekā toreiz, kad, mierinādams tevi, atrunājos. Daudz netrūkst, tu varētu būt viņa māte.

— Ak šitā, varētu gan? — viņa jautāja. — Es redzu, tu norādi, kur mana vieta.

— Tava vieta, — viņš teica, — pēc manām domām, ir tavu vecāku mājās, tur tev būs palikt kā jau atraitnei, kas apraud divus vīrus.

Viņa paklanījās un aizgāja. Bet nu tikai sākās!

Šī sieviete nebija tik viegli nobīdāma pie malas, nedz arī novirzāma no izraudzītā ceļa, — jo ilgāk mēs viņu vērojam, jo lielāks kļūst mūsu izbrīns. Savu vietu laikā viņa izraudzījās brīvi. Nokāpusi pie mazdēliem, kurus sirdī nolādēja, tāpēc ka tie bija ceļā dēliem, ko pati vēlētos laist pasaulē, viņa izlēma mainīt paaudzi un pakāpties augstāk, apejot to vienu, kurš vēl bija atlicis mazdēlu paaudzē un netika atdots, lai uzvestu viņu uz galvenā ceļa vai mirtu. Jo tā dzirksts, kas bija viņā, izdzist nedrīkstēja, un ne domu viņa nepieļāva, ka varētu tapt izdeldēta no dieva mantojuma.

Jūdam, Jēkaba dēlam, viss iegriezās šādi. Tikai dažas dienas pēc dienas, kad lauva, glābdams savu mazuli, vēlreiz kļuva par lauveni, pienāca laiks cirpt aitas un svinēt vilnas ievākuma svētkus, kuros ik gadu te vienā, te otrā vietā pulcējās gani un aitkopji uz kopīgām upurdzīrēm, un šoreiz tās notika kalnu miestā, ko sauca par Timnu, — tur sanāca aitu gani un aploku īpašnieki no augstieņu un lejas ganīklām, lai cirptu aitas un jautri pavadītu laiku. Jūda devās augšā kopā ar Hirahu, savu Adu lāmas draugu un vecāko ganu, to pašu, kura pajumtē tika ieskatījis Suas meitu; arī viņi taisījās cirpt aitas un jautri pavadīt laiku, vismaz Hirahs, jo Jūdam — kā vienmēr — prāts uz jautrību nenesās; viņš mita ellē — par sodu tam, ko reiz bija līdzi pastrādājis, un veids, kādā izlaida dzīvību viņa dēli, gluži labi tai atbilda. Viņš gremzās par savu izredzējumu un pēcniecību, un viņam patiktu labāk, ja nekādu gada svētku un jautras laika pavadīšanas nebūtu, jo tam, kas ellē par kalpu, pat svētku līksme, alga viena, nes jaunas mocības un galu galā beidzas ar izredzējuma un pēcniecības aptraipīšanu. Kur lai glābjas? Tikai tāds, kas slims pie miesas, no dzīves atbrīvots. To, kam slima dvēsele, neviens nesaprot, tam jādzīvo vien nost un jānosit laiks. Tāpēc Jūda trīs dienas cirpa aitas Timnā, upurēja un dzīroja.

Atpakaļceļā lejup viņš devās pats uz savu roku; vislabprātāk viņš gāja viens. Viņš gāja kājām, tas mums ir zināms, jo rokā viņam bija spieķis ar uzgali, turklāt itin vērtīgu, un spieķis noder tikai kājāmgājējam, nevis, teiksim, jājējam. Vēzēdams to, viņš soļoja pa pauguraines takām, kuras veda gar vīnakalniem un apdzīvotām vietām, soļoja vakara saulē, kas sārta laidās rietā. Ceļš viņam bija labi zināms; lūk, jau redzama Enama, apdzīvota vieta Enajima kalnaines piekājē, tai viņam jāpaiet garām, atgriežoties pie saviešiem Adulāmā, — redzamas mājas, redzami kleķa mūri, vārti, krāšņas vakarblāzmas apspīdēti. Pie vārtiem sēdēja kāda sieviete; panācies tuvāk, viņš saskatīja, ka sieviete ietinusies ketonet paspasim — vilinātājas plīvurā.

Jūdas pirmā doma bija; es esmu viens. Otra: iešu garām. Trešā; pagare viņu rāvusi! Vajag ar šai kedešai — šai priekapriesterienei patrāpīties ceļa malā, man mierīgi ejot uz mājām! Tas izskatās pēc manis! Bet es nelikšos ne zinis, jo divkārt esmu tas, kas esmu: ne tikai tas, pēc kura tas izskatās, bet arī tas, kurš par to gremžas, kurš noliedz sevi un dusmīgs iet savu ceļu. Atkal tā pati mūžvecā dziesma! Vai tiešām tai gala nebūs nekad? Tā airēdami dzied pieķēdēti galeru vergi, no krūtīm izlaužoties vaidam. Tur augšā es vaidēdams dziedāju to dziesmu ar tempļa padauzu — dejotāju; kādam brīdim tā kā būtu jābūt gana. It kā ellei jebkad būtu gana! Apkaunojošā, stulbā kāre pēc simtkārt izbaudītā, līdz kaklam apnikušā! Ko viņa teiks, kā iznesīsies? Lai jau nolāgo cits — vēlīnāks nācējs. Es eju garām.

Un viņš apstājās.

— Lai dieve palīdz! — viņš teica.

— Un stiprina tevi! — viņa čukstus atņēma.

To pašu mirkli viņu, Jūdu, sagrāba iekāres dēmons; iz-dzirdis čukstienu, viņš notrīsēja aiz vēlmes iepazīt sievieti.

— Žužinātāja ceļa malā, — viņš bilda drebošam lupām, — vai tu gaidi kādu?

— Es gaidu jautruli, kas tvīktu kārībā dalīties ar mani dievietes noslēpumos.

— Tad es būšu puslīdz īstais, — viņš teica, — jo kārībā tvīkstu, lai arī jautrulis neesmu. Man nekārojas pēc kārības, toties tā kāro pēc manis. Tādām kā tu, rādās man, arī nekārojas pēc tās un atliek vien priecāties, ja citi tvīkst kārībā.

— Mēs nesam upurziedu, — viņa atbildēja. — Bet, ja uzrodas īstais, mēs mākam arī ņemt. Vai tu mani gribi?

Viņš piedūra sievietei roku.

— Ko tu man dosi? — viņa jautāja, atvairījusi pieskārienu.

Viņš iesmējās.

— Par zīmi, ka tvīkstu kārībā, turklāt esmu mazdrusku jautrulis, došu tev āzēnu, lai piemini mani.

— Tev āža nav līdzi.

— Es atsūtīšu tev to.

— Tā saka pirms tam. Pēc tam tavā priekšā ir pavisam cits cilvēks, kurš neatceras, ko solījis. Dod ķīlu!

— Kādu ķīlu lai dodu?

— Gredzenu no sava pirksta, pīto auklu, kas tev ap kaklu, spieķi ar uzgali tavā rokā!

— Ar tevi Pavēlniece nepaliks bešā, — viņš teica. — Ņem!

Un viņš nodziedāja ar sievieti dziesmu vakara blāzmā ceļa malā,. un viņa nozuda aiz stūra. Bet viņš atgriezās mājās un nākamrīt sacīja Hiraham, savam ganam:

— Raugi, man tāda būšana — pats zini, kāda. Tur. Enamā, pie Enajimas vārtiem tupēja kāda tempļa netikle un caur šķidro ketonetu uzmeta man savādu skatienu ... Vārdu sakot, kas tur vīriešu starpā gari ko runāt! Esi tik labs un aizved viņai solīto kazbuku, lai dabūju atpakaļ apķīlās, kuras viņai atstāju: gredzenu, spieķi un auklu. Aizved pirmā labuma āzi, tādu, par kuru nav jākaunas, es negribu, ka tā kankarlaka gaistu — es esot plukata. Kas zina, varbūt viņa atkal tup pie vārtiem; ja ne, taujā tās vietas ļaudis.

Hirahs izraudzījās aunu — neglītu kā pats nelabais, toties varenu, gredzenā sagrieztiem ragiem, šķeltu purnu un garu bārdu — un aizveda to uz Enamu pie tās vietas vārtiem, taču tur neviena nebija.

— Tā netikle, — viņš taujāja turieniešus, — kur palikusi tā netikle, kas sēdēja pie vārtiem? Kur šī dējusies? Jums taču jāpazīst sava netikle!

Bet ļaudis atbildēja:

— Te neviena netikle nav bijusi. Tādas lietas mēs neciešam. Mēs esam kārtīga pilsētiņa. Meklē to kazu savam kazbukam citur, ja ne, lidos akmeņi!

Šos vārdus Hirahs atstāstīja Jūdam, un tas paraustīja plecus.

— Pašas vaina, ka nekur nav atrodama, — viņš noteica. — Es gribēju nolīdzināt savu parādu, man neviens neko nevar pārmest. Tās mantiņas lai viņa manis pēc patur. Spieķim, tiesa, bija kristāla uzgalis. Aizved āzi atpakaļ aplokā!

Un viņš aizmirsa šo gadījumu. Bet pēc trīs mēnešiem atklājās, ka Tamāra ir cerībās.

Tāda skandāla tai pusē sen nebija bijis. Tamāra bija piemitusi kā atraitne sava tēva mājās, valkājusi arī seru drānas, un nu atklājās un ilgāk nebija noslēpjams, ka viņa piekopusi netiklību un pelnījusi nāvi.

Vīri sodījās pusbalsī, sievas spiegdamas pulgoja un zākāja nešķīsteni. Jo Tamāra allaž bija raudzījusies uz visām no augšas, izturēdamās tā, it kā būtu labāka par citām. Arī Jūdam šīs klaigas uzreiz nāca ausīs: «Va dzi, vai dzirdēji jau? Tamāra, tava vedene, darījusi to, kas ilgāk nav noslēpjams! Viņa tapusi grūtena no savas netiklības!»

Jūda nobāla. Viņa brieža acis, tā vien likās, tūdaļ izsprāgs no dobuļiem, viņa nāsis raustījās. Grēcinieki palaikam ir sevišķi neiecietīgi pret pasaules apgrēcību; savā dvēselē viņš bez tam niknojās uz sievieti, kas aprijusi divus viņa dēlus, — niknojās arī tāpēc, ka bija lauzis vārdu, liegdams trešo.

— Viņa ir kritusi grēkā, — viņš teica. — Kā varš lai ir debesis pār viņas galvu un zeme kā dzelzs zem viņas kājām! Viņai jātop sadedzinātai. Sen jau, iespējams, vajadzēja mest viņu sārtā, taču tagad ir skaidrāks par skaidru, ka viņa pastrādājusi negantību Israēla vidū un apgānījusi savu sēru tērpu. Izvediet to sievieti viņas tēva namdurvju priekšā, pelnu pelnos lai viņa sadeg!

Un, mezdams garus soļus, viņš mastīja pa priekšu žeirī-gajiem ziņas pienesējiem, kam, rokas vicinādami, no ciematiem abās ceļa pusēs piebiedrojās ļaudis, tā ka, Jūdas vests, svilpdams, izkliegdams lāstus, pie atraitnes mājokļa salasījās asinskārs pūlis. Iekšā varēja saklausīt Tamāras vecāku vaidas un pūtas, bet pati grēka pagale nebija dzirdama.

Ieiet namā un izvest netikli norīkoja trīs vīrus. Uzrāvuši plecus, sažmieguši dūres, iecirtuši zodu krūtīs, tie devās pēc Tamāras, lai tauta liktu viņu kaunā un sadedzinātu. Bet itin drīz visi trīs atgriezās bez Tamāras, taču ne tukšām rokām. Divos pirkstos, izpletis pārējos, viens nesa gredzenu. Otrs, apņēmis ap vidu, taisni uz priekšu izstieptā rokā turēja spieķi. Trešajam saujā kuļājās purpursārta aukla. Šīs lietiņas vīri nodeva Jūdam, kurš stāvēja pirmajā rindā, teikdami:

— Tamāra, tava dēlene, lika tev pateikt: «No tā vīra, kam pieder šīs apķīlas, es ieņēmu ķīlu. Vai tu pazīsti tās?

Jo, raugi, es neesmu sieva, kas Jaus izdeldēt sevi līdz ar savu dēlu, dieva svētības mantinieku!»

Jūda, lauva, blenza uz gredzenu, auklu un spieķi, bet pūlis, drūzmēdamies visaplīk, nenolaida no viņa acis, un viņa vaigs, nupat vēl bāls aiz niknuma, lēnām pietvīka sarkans kā uguns līdz pašām matu saknēm, un pat acis viņam pieplūda asinīm. Viņš neizdabūja ne vārda pāri lūpām. Šo pašu mirkli kāda sieva iespurcās, tūlīt iesmējās otra, pēc viņas — viens vīrs, tad daudzi vīri un sievas, un galu galā skaji un nevaldāmi smēja viss bars: ļaudis rēca, pie zemes krizdami, mutes pret debesīm atplētuši, un auroja:

— Jā, jā, tas esi tu, Jūda! Grēka, ne rada gabals! Ha, ha, ha, lii, hi, hi, ho, ho, ho!

Bet Leas ceturtais — ko darīja viņš?

Klusi noteicis smieklu jūklī: — Tā sieva ir taisnāka par mani, — viņš, galvu nokāris, aizgāja.

Kad pusgadu vēlāk pienāca Tamāras stunda, viņa dzemdēja dvīņus, divus puisēnus, kas izauga par raženiem vīriem. Divus dēlus, nokāpusi lejāk, viņa bija izdeldējusi Israēla vidū, bet pretī deva divus nesalīdzināmi labākus, no jauna pakāpusies laikā. īpaši ražens kļuva Perecs, pirmdzimtais, dzimdinādams pasaulei un vēsturei pēcnācējus, ka tik turies! Jo vēl septītajā augumā viņš dzim-dināja kādas piemīlīgās vīru, sauktu par Boāsu, kurš bija iemiesots krietnums. Tie divi, Boāss un viņa sieva, aug-tin auga Efratā un daudzināti tapa Betlēmē, jo viņu mazdēls bija Isajs, betlēmietis, tēvs septiņiem dēliem un tad vēl vienam — pašam jaunākajam, kurš ganīja avis. Tas bija iesārts, ar skaistām acīm, labi prata koklēt un ar lingu nogāza stiprinieku — klusībā jau par ķēniņu svaidīts.

Tās visas ir tālas, pagaidām nezināmas nākotnes norises, piederīgas tam lielajam likteņstāstam, kurā stāsts par Jāzepu ir tikai iespraudums. Bet iespraudumā par Jāzepu ir un paliks iesprausts stāsts par sievieti, kas neparko neļāva sevi atstumt un satriecošā apņēmībā izkļuva uz vēstures dižceļa. Tur viņa stāv dzimtā paugura nokarē — stalti izslējusies, tumsnēja, piespiedusi vienu roku pie vēdera, ar otras plaukstu piesegusi acis pret sauli, un pāri uzplēstajai zemei veras tālēs, pār kurām, lūzdama mākoņ-vālos, platā straumē lejas slavas staru spozma.

Sestā nodaļa SVĒTĀ SPĒLE. PAR ŪDEŅU PADARĪŠANĀM

It visiem Ēģiptes dēliem, arī pašiem zinošākajiem un viedajiem, bija pagalam bērnišķīgi priekšstati par sava maizes devēja dieva iedabu, tas ir, to patstāvīgo dievības eksistences formu, ko Abrāma ciltī dēvēja par El-Šadaju, pamielojuma dievu, bet Kemē, Melnajā zemē, — par HapI, proti, pāri plūstošo, paistošo, respektīvi, par upi, kura bija radījusi šo brīnumaino oāžu valstību starp diviem tuksnešiem un noteica turienes laužu dzīvi un, neraugoties uz nāves pielūgsmi, līksmo civilizāciju, — tātad par Nīlu. Viņi ticēja un no paaudzes paaudzē mācīja saviem bērniem, ka tā kaut kur — sazin kur — iztek no pazemes, lai ieplūstu «lielajos zaļajos ūdeņos», tas ir, neizmērojami plašajā okeānā, par kādu paši uzskatīja Vidusjūru, un ka upes izsīkšana, noskrienot auglīgajiem paliem, savuties liecina par tās atgriešanos zemzemē... Vārdu sakot, šajā jautājumā viņu vidū valdīja pati tumšākā neziņa, un tikai tāpēc, ka apkārtējā pasaulē apgaismības bija tikpat maz, ja ne vēl mazāk, viņi, valdot tādai neziņai, vispār šo to paveica. Nav taču noliedzams, ka, par spīti nezinīgumam, viņi izveidoja bagātu un varenu, visuviet apbrīnotu un vairākus gadu tūkstošus pastāvējušu lielvalsti, radīja daudz brīnišķīgu lietu un, galvenais, saimnieciski it atjautīgi izmantoja savas nezinības objektu — maizes devēju upi. Un tomēr mums, nesalīdzināmi zinošākiem, jā gan, visuzinošiem, atliek tikai nožēlot, ka toreiz mēs neviens tur nebijām klāt, lai kliedētu šo ļaužu gara tumsību un sniegtu tiem izglītota cilvēka cienīgu informāciju par Ēģiptes ūdeņu patieso izcelsmi. Kāda sensācija priesteru skolās un tās zemes mācīto vīru aprindās būtu vēsts, ka Hapī ne tikai neiztek no zemze-mes, — tā jau pati par sevi ir noraidāms aizspriedums, — bet gan nav nekas cits kā lielo Āfrikas tropu joslas ezeru notece un ka dievam, maizes devējam, lai taptu par mielotāju, vispirms jāmielojas pašam, uzņemot ūdeņus, kas no Etiopijas Alpiem plūst uz rietumiem. Tur lietus periodā no kalniem lejup trauc strauti, nesdami līdzi iežu smalci, un satek divās straumēs, piederīgās, tā sakot, nākamās upes priekšvēsturei, — Zilajā Nīlā un Atbarā, kas vēlāk — vietas nozīmē vēlāk — Hartumas un Berberas apkaimē ievirzās kopējā gultnē, kļūdamas gluži vienkārši par Nīlu, dzīvinošo dižupi. Jo šī vienotā gultne ap vasaras vidu pamazām pildās ar tādām ūdens un sanesu masām, ka upe, izkāpusi no krastiem, applūdina plašas platības, par ko tad arī izpelnījusies «paistošās» vārdu, un paiet mēneši, iekams tā tikpat lēni atkal nosīkst. Taču sacietējusī dūņu kārta, palu sanesu palikums, kā labi zināja arī priesteru skolās, veido Kemes auglīgās augsnes slāni.

Senos svētniekus izbrīnītu, iespējams, pat sarūgtinātu patiesības pavēstītāja paustā pārliecība, ka Nīlas ūdeņi nāk no augšas, nevis no lejas, — būtībā no tās augstes, no kuras nolīst lietus, kam citās, ne tik ačgārnās zemēs ir auglības raisītāja loma. Nīla iztekot no debesīm tur, nožēlojamās svešzemēs, sprieda svētnieki, attiecinādami šo teicienu uz lietus ūdeņiem. Mums jāatzīst, ka puķainā frāze pārsteidzošā kārtā pauž apgaismotam prātam gaužām tuvu domu, proti, visu zemes ūdens resursu savstarpējās saistības ideju. Nīlas pali saistīti ar lietus gāzmām Abesīnijas kalnienē, bet šīs gāzmas nes pārdebeši, kas, sabiezējuši virs Vidusjūras, vēja dzīti, nokļūst minētajos ap vidos. Līdzīgi tam, kā Ēģiptes plauksmi nosaka ražai labvēlīgs ūdens līmenis Nīlā, Kānaānas jeb Kenanas, tas ir, Augšējās Retenes, kā toreiz šo zemi dēvēja, vai Pales-tīnas (kā mēs savā apgaismotībā saucam Jāzepa un viņa senču dzimteni) labklājība ir atkarīga no lietus, kas tur likumsakarīgi nolīst divreiz gadā, — no agrajām vēla rudens un vēlajām agra pavasara lietavām. Jo avotu tai malā maz un turienes dziļlejas upju ūdeņi grūti izmantojami. Izšķir tur visu tātad lietus, īpaši vēlās lietavas, kuru ūdeņus uzkrāja jau sirmā senatnē. Ja lietus izpaliek, ja pūš austrumu un dienvidu tuksnešu sauseņi, nevis velgais rietenis, raža nav gaidāma, viss nokalst un sākas bada posts — turklāt ne tai pusē vien. Ja Kānaānā nelīst, lietus gāzmu nav arī Etiopijas kalnienē, lejup nebrāžas strauti un upes, maizes devējas priekštecēm nav nepieciešamās pieplūdes, lai tā, kā teiktu Ēģiptes bērni, taptu «liela» un pildītu kanālus, no kuriem ūdeni novada uz augstāk iekoptajiem tīrumiem, un neraža un trūkums piemeklē arī zemi, kur Nīla tek zemes virsū, nevis debesīs, — lūk, tādas ir tās pasaules ūdeņu padarīšanas un sakarības.

Zinot to kaut pašos vispārējākos vilcienos, vairs nepārsteidz, lai arī tik un tā šausmina apstāklis, ka dārdzība sākas vienlaikus «visās zemēs» — ne tikai Dūņu zemē, bet ari Sīrijā, filistiešu novados, Kānaānā, pat Sarkanas jūras piekrastes joslā, pie reizes, iespējams, ari Mesopotā-mijā un Babilonijā, un «bads ir pa visu zemes virsu». Jā gan, sodībai ieilgstot, vienam sausuma, neražas un trūcības gadam niknā iecirtībā var sekot citi un nebaltas dienas turpināties vairākus gadus — pat septiņus, ja piemeklējums top pasakains, kaut gan pietiek piecu gadskārtu, lai posts kļūtu neizturams.

JĀZEPAM PATĪK DZĪVOT

Veselus piecus gadus tiklab vēju un ūdeņu, kā arī audzelības ziņā viss bija ritējis tik lieliski, ka ļaudis aiz pateicības «pieci» iztaisīja par «septiņi», un tie pieci to tiešām bija pelnījuši. Bet tad apstākļi mainījās, kā faraons, mātišķi raizēdamies par melnotnes valsti, neskaidri bija nosapņojis, bet Jāzeps — skaidrojis faraona viedus: plūdi izpalika, tāpēc ka Kānaānā bija izpalikušas ziemas, pirmām kārtām — vēlās lietavas; tie izpalika vienu gadu — kā lai tur nebēdājas, izpalika otru — kā lai nevaimanā balsī, izpalika trešo — kā lai izmisumā nelauza rokas; un nu varēja izpalikt tieši tik reizes, lai sāktos runas par septiņiem sausajiem jeb bēralas gadiem.

Sadūrušies ar neparastu dabas parādību, mēs, cilvēki, allaž izturamies vienādi: sākumā maldinām sevi, mērodami notiekošo ar savas ierastības olekti, un neatskār-šam, pie kā tas viss novedīs. Sirdsnevainībā mēs noturam notiekošo par ierasti nelielu novirzi, un savādi mums liekas atcerēties šo aklumu un nesapratni, pēc tam kad palēnām kļuvis skaidrs, ka darīšana ar ārkārtēju piemeklējumu, baismu dabas katastrofu, kādu mēs savā mūžā ne gaidījuši nebijām. Tāpat izturējās Ēģiptes bērni. Pagāja labs laiks, iekams viņi apjēdza, ka krituši par upuri fenomenam, ko sauc par «septiņiem bada gadiem» un kam paši netika gatavojušies, kaut gan senatnē tam, liekas, jau bijis lemts atgadīties un ēģiptiešu teikās bija nozīmīga vieta. Un tomēr viņu nesapratne, redzot, kas sācies, ir vēl mazāk piedodama nekā mūsu parastā īsredzība. Jo faraons bija sapņojis un Jāzeps — nosapņoto iztulkojis. Vai pats fakts, ka pareģotie septiņi treknie gadi patiešām bija pienākuši, gandrīz vai droši neliecināja, ka pienāks arī septiņi liesie? Taču domu par tiem Ēģiptes bērni septiņos treknajos gados bija izmetuši no galvas, tāpat kā cilvēks, kurš pārdevis dvēseli velnam, aizmirst, ka reiz pienāks norēķina diena. Ēģiptiešiem šī diena tagad bija pienākusi — kā lai to neatzītu, redzot, ka ūdens līmenis maizes devējā divas, pat trīs reizes pēc kārtas ir nožēlojami zems; bet šīs atziņas sekas bija varena Jāzepa autoritātes nostiprināšanās.

Jau pareģotie pārticības gadi atnākdami bija to nostiprinājuši; taču vēl jo lielāka viņa slava kļuva tad, kad ļaudis pārliecinājās, ka klāt ari solītie liesie gadi un veiktie pretpasākumi, kā nu pierādījās, bijuši augstākā mērā tālredzīgi. Bēralas un bada gados lauksaimniecības ministram, domājams, neklājas viegli, jo tumšā tauta, kas nekad nav izcēlusies nedz ar prātu, nedz taisnīgumu, mūždien sliecas ļaut vaļu emocijām un piedēvē vainu par stihiskām nelaimēm visaugstākajai amatpersonai, kura atbild par melnotnes lietām. Gluži citāds turpretī ir minētās amatpersonas stāvoklis, ja tā paredzējusi gaidāmo postu, un vēl jo labāks, proti, augstākā mērā godājams un slavējams, ja laikus veikti maģiski piesardzības pasākumi, kas, lai ari nav pilnīgi novērsuši ļaunumu, ja jau tas spēj apgriezt visu otrādi, tomēr laupījuši tam katastrofas raksturu.

Pieņemtos svešatnes dēlos adoptīvtautas dziņas un dvēseles īpatnības nereti izpaužas spilgtāk un uzskatāmāk nekā tās puses pamatiedzīvotājos. Divdesmit aklimatizācijas gados savas atsvešinātības un nošķirtības zemē tipiski ēģiptiskā raizīgi modras pašpiesardzības ideja Jāzepam bija iegājusies asinīs — turklāt tādējādi, ka viņš vadījās pēc tās nevis neapzināti, bet gan, ievērodams pietiekamu distanci, ar smaidu paturēja acīs valdošās idejas tautiskumu un pieskaņoja tai savu rīcību — tas bija nopietnības un šķelmības sajaukums, valdzinošāks par neviltotu nopietnību bez smaida un distances.

Sēklai, ko viņš tika izsējis, aplikdams pārpilnību ar nodokļiem, tagad bija pienācis pļaujas laiks, citiem vārdiem — uzkrātā sadales un tik ienesīgu un izdevīgu kroņa darījumu periods, kādu visā Ra pastāvēšanas laikā nebija pieredzējis neviens šā dieva dēls. Kā teikts rakstos un kā vēsta dziesma: «Bads bija visās zemēs, bet Ēģiptes zemē bija maize.» Tas, protams, nenozīmē, ka arī Ēģiptē nepieauga dārdzība; kādā cenā, pastāvot tik ārkārtējam pieprasījumam, bija labība, var iztēloties katrs, kam ir kaut bāls priekšstats par tautsaimniecības likumiem. Lai tāds nobāl, iztēlodamies situāciju, bet pie reizes lai patur prātā, ka dārdzības pieaugumu kontrolēja tas pats vēlīgais un viltīgais vīrs, kurš pirms tam tika kontrolējis pārticību, — ka viņš noteica pār dārdzību un rīkojās pēc saviem ieskatiem. Kā jau uzticams kalps, viņš izmantoja situāciju faraona labā, taču vienlaikus parūpējās ari par tiem, kam dārdzība nebija pa kabatai, — par mazajiem ļaudīm. Tiem tā kļuva par bezmaksas dārdzību.

Paveikts tas tika, ieviešot dubultu konjunktūras izmantojuma un labdarības, valsts augļošanas un kroņa apgādības sistēmu, tik nepieredzētu savā bardzības un iežēlības sajaukumā, ka tā kuram katram, arī cietušajiem, likās pārdabiska un dievišķa, jo viss dievišķais savā rīcībā un izpausmē allaž ir divatns, un cilvēks netiek gudrs, vai tas saucams par cietsirdīgu vai labestīgu.

Situācijas ārkārtējumu pat iedomāties grūti. Stāvokli, kāds bija radies lauksaimniecībā, alegoriskais sapnis par septiņām nokaltušām vārpām izteica tik trāpīgi, ka bija pati sausā īstenība, nevis alegorija. Sapnī vārpas kaltēja austriņš, tas ir, hamsins, versmainais dienvidrītenis, un tas pūta augu vasaru, visu ražas gadalaiku, kas saucās par šemū, proti, no februāra līdz jūnijam gandrīz nepārtraukti, nereti pieņemdamies spēkā un kļūdams par svelmainu vētru; tā pildīja gaisu smilšu putekļiem un it kā ar pelnu kārtiņu apklāja sazaļojušos augus, līdz tuksneša ugunīgajā dvesmā sadega viss, kas, par spīti nepamielotā mielotāja nespēcībai, tomēr bija sakuplojis. Septiņas vārpas? Jā, tā varēja teikt; vairāk to nebija. Citiem vārdiem: nebija ne vārpu, ne ražas. Bija toties neskaitāmi, taču patiesībā rūpīgi uzskaitīti un iegrāmatoti labības krājumi — dažnedažāda sēklas un maizes labība valdnieka noliktavās un sabērtuvēs augšteces un lejteces pilsētās un apkārtējos laukos visā Ēģiptē un tikai Ēģiptē, jo citviet aizgādības nebija bijis un šķirstu plūdu gadījumam neviens netika taisījis. Jā gan, itin visā Ēģiptē un tikai tur bija maize valsts, tas ir, Jāzepa debesu dāvanu pārzinātāja rīcībā; un tā viņš pats kļuva rada dāsnām debesīm un maizes devējai upei: viņš atdarīja savas klētis — ne jau plati, līdz galam, kur nu, atvēra tas ar apdomu un laiku pa laikam atkal aizvēra, atdarīja un deva maizi un sēklu katram, kam vajadzēja, bet vajadzēja it visiem — tiklab ēģiptiešiem, kā arī svešzemniekiem, kuri ieradās pēc labības faraonu zemē, kas ar vēl jo lielākām tiesībām nekā jebkad agrāk tika dēvēta par pasaules maizes klēti. Jāzeps deva, tas ir, pārdeva labību mantīgajiem par cenām, kuras noteica pats, nevis pircējs, — un, tā kā cenas atbilda nepieredzētajai konjunktūrai, viņš, pildīdams faraona namu ar zeltu un sudrabu, spēja dot ari citā nozīmē, proti, palīdzēt mazajiem ļaudīm, kam visas ribas varēja saskaitīt; tiem — sīkajiem zemnieciņiem un pilsētniekiem, notekūdeņu ieliņu iemītniekiem — viņš par velti izsniedza labību, pēc kuras tie brēca, taisnība, tikai maizes vai sēklas tiesu, lai ļautiņi izdzīvotu un nenomirtu badā.

Tas bija dievišķi un vienlīdz atbilda slavējamas cilvēcības paraugam. Arī senāk bija manīti labi ierēdņi, kas dibinātā jūsmībā savu kapeņu uzrakstos darīja zināmu pēctečiem, ka bada laikos, daudz nešķirodami, pabarojuši valdnieka pavalstniekus un paēdinājuši atraitnes, bet pēcāk, kad Nīla atkal kļuvusi «liela», nav «piedzinuši zemes kopēja parādus», citiem vārdiem, nav atprasījuši nedz aizdevumus, nedz atlaistās nodevas. Šos uzrakstus tautai atsauca atmiņā Jāzepa saimnieciskā rosme. Tomēr tik vērienīgi — apveltīts ar tik plašām pilnvarām, tik dievišķi izmantodams piešķirtās pilnvaras — neviens cits ierēdnis kopš Seta laikiem vispārības labā nebija rīkojies. Labības darījumus, kas aptvēra visu Augšēģipti un Lejasēģipti, kārtoja desmittūkstoš rakstvežu un rakstveža palīgu, taču visi pavedieni satecēja kopā Menfē, valdnieka Ēnas devēja un Vienvienīgā drauga dienesta pilī, un nebija neviena darījuma, aizdevuma vai dāvinājuma, par kuru nelemtu Jāzeps. Pie viņa ieradās bagātnieki un lielie zemes īpašnieki un kliegšus kliedza pēc sēklas; tiem viņš pārdeva prasīto par zeltu un sudrabu, izvirzīdams noteikumus, uzlikdams, piemēram, par pienākumu atbilstoši laika prasījumiem atjaunināt apūdeņošanas sistēmas un darīdams galu feodālajai atpalicībai: šādi izpaudās viņa uzticība faraonam, visaugstākajam, kura mantnīcās saplūda valsts bagāto sudrabs un zelts. Viņu aizsniedza arī trūkumcietēju vaimanas pēc maizes; nemantīgajiem viņš lika izsniegt graudus par pliku paldies, lai tie ēstu un neciestu badu: šādi izpaudās Jāzepa vēlīgums, viņa dvēseles pamatiezīme, par kuru jau runāts tik plaši, ka nav vajadzības pie tās atgriezties. Atgādināsim vienīgi īsumā, ka tai bija sakars ar atjautu. Viņa ieviestajā iedzīvošanās un aizgādības sistēmā atjautas tik tiešām bija papilnam, un tā viņš arī šajā laikā, kaut gan darbiem noslogots, vienmēr bija lieliskā omā un mājās bieži vien teica Asnātei, savai laulātajai draudzenei un Saules atvasei: «Meitene, man patīk dzīvot!»

Par bargu naudu, kā mums zināms, atlaizdams labību ari ārvalstīm, viņš, starp( citu, mēdza pārlūkot atskaites par piegādēm «nožēlojamās Retenes dižcilšiem». Jo daudzi Kānaānas pilsētķēniņi, piemēram, Megido un Šahurēnas valdnieciņi, sūtīja pie viņa pēc labības, un ieradās ari Askalūnas pilnvarotais, lūgtin lūdza un iepirka labību savai pilsētai — ne jau nu lēti. Bet pat šādos darījumos salts aprēķins un vēlīgums līdzsvarojās, un tuksneša badmirām, Sīrijas un Libānas nomadu ciltīm, «nesaprašām barbariem», kā izteicās rakstveži, viņš atļāva pāriet modri apsargātās valsts robežas, apmesties uz dzīvi un izmitināt lopus Nīlas austrumkrastā netālu no akmeņainās Arābi-jas — leknajās Coānas ganībās pie Tanijas attekas, ja šīs ciltis apsolīja, ka paliks tām norādītajā apvidū.

Tāpēc viņam gadījās lasīt, piemēram, šādus robežapsardzes ziņojumus: «Mēs neliedzām Edomas beduīniem no Merneptaha cietokšņa doties uz Merneptaha dīķiem, lai mitinātos un izmitinātu lopus faraona — zemju daiļās saules — plašajās ganībās.»

Lasīja Jāzeps uzmanīgi. Sīki viņš izskatīja visus ziņojumus no pierobežas, un ari pašiem raportiem, pēc viņa norādījuma, bija jābūt sīki sastādītiem — īstai grāmatvedībai par visām personām, ko austrumrobežu nocietinājumu garnizoni ielaiduši dārgajā zemē Ēģiptē, kura pašlaik kļuvusi vēl jo dārgāka; katrs nožēlojamais svešzemietis, ieradies faraona maizes klētī, lai iepirktu labību, pēc viņa pavēles tātad bija jāreģistrē, un robežsargu virsniekiem, tādiem kā Ceļas cietokšņa leitnants Horvazs, kurš reiz kopā ar ismaēliešiem bija ielaidis Jāzepu, tika dots rīkojums sastādīt sarakstus ar vislielāko atbildības sajūtu, uzrādot ne tikai ienācēja dzimto pusi, nodarbošanos un vārdu, bet arī tēva un tēvatēva vārdus, un pašus sarakstus diendienā akurāti un nekavējoties piesūtīt Ēnas devēja galvenajai darījumu pārvaldei Menfē.

Glīti pārrakstītus ar sarkanu un melnu tinti uz divkārt laba papirusa tur tos nolika priekšā Maizes devējam. Un viņš, lai arī stipri aizņemts, izlasīja tos no pirmās līdz pēdējai rindiņai tikpat rūpīgi, kā tie bija sastādīti.

VIŅI NĀK

Bija otrais lieso govju gads — epifī gadalaiks, pēc mūsu laika rēķiniem, maija vidus — un briesmīgi karsts, kā jau

Ēģiptes zemē gada vasarīgajā trešdaļā, pat karstāks: saule

svilināja kā uguns, ēnā mūsu termometrs rādītu četrdesmit grādus; pa Menfes ieliņām vējš dzenāja putekļu mā-kuļus un kaisīja tuksneša smiltis gājējiem iekaisušajās acīs. Pagura pat mušas, un gurdi kā mušas bija cilvēki. Par ziemeļrietumu brīzēm, lai tās pūstu kaut pusstundiņu, bagātie dotu daudz zelta un paciestu, ka arī nabagajiem atlēktu savs labums.

Tikai Jāzeps, valdnieka Augstākā mute, — arī viņš, tiesa, sviedrainu, putekļiem klātu seju, — ap pusdienas laiku no dienesta pils atgriezdamies mājās, likās priecīgi satraukts un varen žeberīgs, ja vien šie vārdi pienācīgi izsaka viņa noskaņojumu. Sēdēdams nestuvēs, aiz kurām pajūgos brauca daži uz pusdienām aicināti ministrijas lielmaņi, dieva victvaldis arī šoreiz pa savam paradumam no parādes avēnijas drīz bija licis nogriezties te vienā, te otrā notekūdeņu šķērsieliņā, kur ļautiņi, kam visas ribas varēja saskaitīt, gaužām sirsnīgi un jūsmīgi bija viņu sveikuši, saukdami: «Djepnuteefoneh!» — kā arī mezdami gaisa skūpstus. «Hapī! Hapī! Desmittūkstoš dzīves gadu tev, Maizes devēj, vēl aiz tava mūža dienām!» Un nabagie, kurus reiz ieraks tuksneša smiltīs vienā masā ievīstītus, pavadīja viņu ar vēlējumu: «Četras smalkas kanopes tavām iekšām un alabastra zārku tavai mūmijai!» Tāds bija šo ļautiņu vēlīgums, atsaucoties viņa vēlīgumam.

Nu jau nestuves, kurās viņš zvilnēja, pa dāvātās villas izmargotajiem mūra vārtiem ienesa priekšdārzā, kur četrstūrainā akmens aptvara lotosu baseinā spoguļojās eļļas, piparu un vīģes koki, ciprešu tumšā lapotne, palmu zaru vēdekļi un nama terasveida piebūves raibās papirusa formas kolonnas. Apkārt baseinam liecās plats, smiltīm nobārstīts pievadceļš, un, kolīdz nesēji apstājās, skrieļi pieliekušies izveidoja skaustu un ceļgalu kāpes, kur atsperties Jāzepam, atstājot nesīklas. Mai-Sahme, namzinis, nesatricināmā mierā gaidīja viņu uz terases, proti, ārējo sānu kāpņu galvgalā, glāstīdams divus Puntas vējasuņus, Hepī un Hezesu. ārkārtīgi dižciltīgus, zelta kaklasiksnām izgreznotus un aiz nervozitātes trīsošus dzīvniekus. Faraona draugs veicīgāk nekā citkārt uzsteidzās augšā pa lēzenajām kāpnēm — veicīgāk, patiesību sakot, nekā padoto klātbūtnē piederētos ēģiptiešu augstmanim. Viņš pat neatskatījās uz pavadoņiem.

— Mai, — viņš aizturētā balsī aši izmeta, glāstīdams galvas suņiem, kas sveicienam uzlika viņam priekšķepas uz krūtīm, — man nekavējoties jāaprunājas ar tevi vienatnē, nāc tūliņ man līdzi uz manām istabām, tie tur lai uzgaida, pusdienas jau nedeg, ieēst es tik un tā neko nevarēšu, prātā man svarīgākas lietas, kurām sakars ar šo te tīstokli manā rokā vai, drīzāk, tīstoklim ar tām, — tūdaļ es izstāstīšu tev visu, tikai nāc man līdzi, ka paliekam vieni. . .

— Nomierinies, Adon! — atņēma Mai-Sahme. — Kas tev lēcies, ka tu tā dirbinies? Un ka tev, cilvēkam, kurš rūpējas, lai tik daudzi ēstu, pašam ēst negribas, es ne dzirdēt nevēlos! Vai tev vispirms nevajadzētu apmazgāties dzīvā ūdenī? Nedrīkst pieļaut, ka sviedri iesustu miesas porās un tukšumos. Tad tie kož un kairina — it īpaši, ja sajaukušies ar smilšu putekļiem.

— Jā gan, Mai, tikai pavēlāk, pēc sarunas, — ne mazgāšanās, ne maltīte pašreiz nav galvenais, vispirms man tev jādara zināms, ko es uzzināju, iepazinis tīstokli, kuru man nodeva nupat, īsi pirms došanās mājup, — proti, jādara zināms, ka nu tas, pareizāk, tie ir klāt, un rodas jautājums, kam tagad jānotiek, kā mums jārīkojas un kur man likties, jo es esmu briesmīgi uztraucies.

— Kā tad tā, Adon? Mieru, tikai mieru! Teikt — tas esot klāt — nozīmē, ka noticis kaut kas gaidīts, bet tas, ko cilvēks gaidījis, nobaidīt viņu nevar. Ja tu būtu tik laipns un pateiktu, kas vai kuri ir klāt, es pierādītu tev, ka uztraukumam nav vietas, ka vietā, gluži otrādi, ir pilnīgs miers.

Pārmīdami šos vārdus, viņi ātrā solī, ko nesatricināmi mierīgais namzinis, tiesa, centās, pielēnināt, gāja pa pe ristilu, kurš veda uz akas pagalmu. Bet Jāzeps, Hepī un Hezesa pavadīts, kopā ar Mai-Sahmi nogriezās pa labi — telpā ar raibumotiem griestiem, malahīta durvju palodnī-cām un dzīvespriecīgām frīzēm gar dzegām un grīdlīstēm — bibliotēkas istabā, kas atdalīja nama plašo audienču zāli no saimnieka guļamistabas. Telpas iekārtojums liecināja par ēģiptiešiem piemītošo izsmalcinātību: netrūka tajā nedz inkrustēta, zvērādām un spilveniem klāta dīvāna, nedz kokgriezumiem, rakstu zīmēm un ielaidinājumiem izgreznotu lāžu uz kājiņām grāmatu tīstokļu glabāšanai, nedz krēslu ar lauvas ķetnu kājām, pītiem sēdekļiem un spiestas, zeltītas ādas atzveltnēm, nedz puķugaldiņu un statīvu ar fajansa vāzēm un mirguļojošiem stikla traukiem . . . Spiezdams namziņa elkoni, Jāzeps te atsperīgi pacēlās, te nolaidās pirkstgalos. Acis viņam metās valgas.

— Mai! — viņš iesaucās aizturētās gavilēs, tādā kā nevaldāmi gaviļainā sajūsmā, kas, raudama ciet elpu, izlauzās pār lūpām. — Viņi nāk, viņi ir klāt, viņi ieradušies šajā zemē, viņi atstājuši aiz muguras Ceļas cietoksni, es zināju, ka tā būs, es to gaidīju, bet tagad nespēju tam noticēt, kamols man spiežas kaklā, aiz uztraukuma es nejēdzu vairs, kur esmu . ..

— Esi tik laipns, Adon, nepurini un nedancini mani, nosvērtu cilvēku, un izsakies skaidrāk, ja labpatīk! Kas ieradušies?

— Mani brā|i, Mai, mani brāļi! — iesaucās Jāzeps, zvalstīdamies pirkstgalos.

— Tavi brāļi? Plēsīgie zvēri, kas saplosīja tavu tērpu, meta tevi bedrē un pārdeva svešumā? — jautāja bijušais komandants, kuram viņa pavēlnieks jau sen visu bija atklājis.

— Nūja! Kā tad, ka viņi! Tie paši, kuriem man jāpateicas par savu veiksmi un dižumu te, Lej zemē!

— Ej nu ej, Adon! Tā runādams, tu drusku par traku sagrozi notikušo šiem par labu.

— Dievs to tā sagrozījis, mans namzini, un iegrozījis visiem par labu — no svara ir mērķis, ko viņš gribēja sasniegt. Kamēr iznākuma nav, ir vienīgi darbi un tie var likties ļauni. Bet, līdzko mērķis sasniegts, darbus vērtē pēc iznākuma!

— Tas, žēlīgais pavēlniek, vēl ir jautājums. Viedais Imhoteps, domājams, būtu citos ieskatos. Tavam tēvam turklāt viņi uzdeva dzīvnieka asinis par tavām asinīm!

— Jā, tas bija nekrietni. Viņš noteikti atkrita atmuguriski. Bet laikam jau tā tam bija jānotiek, mans draugs, un citas izejas nebija, tāpēc ka turpināties tas tā nevarēja. Ak tu mūžs! Mans tēvs, dižas un maigas dvēseles cilvēks, un es — kāds es biju zaļknābis! Kāds muļķa auša, nosodāmi paļāvīgs un akli prasīgs! Kauna lieta, cik vēlu dažs nobriest! Tas ir, ja uzskata, ka tagad esmu nobriedis. Lai nobriestu, varbūt vajadzīgs mūžs.

— Var jau gadīties, Adon, ka tev vēl arvien daudz puiciskuma. Vai tu esi drošs, ka nācēji tiešām ir tavi brāļi?

— Drošs? Man nav ne mazāko šaubu! Ne jau velti es izdevu stingro rīkojumu par reģistrāciju un raportiem! Tas netika nejauši darīts, jo par Manasi, tev jāzina, mēs nosaucām vecāko dēlu tikai formāli, — es nebūt neesmu aizmirsis tēva mājas, kur nu, tās vien man bijušas prātā ik dienu, ik mirkli šajos garajos gados, — es taču apsolīju mazajam Benjamiņam Saplosītā birzs labirintā, ka aicināšu viņus visus pie sevis, kad būšu paaugstināts un manā ziņā būs vara un atslēgas... Vai es esmu drošs, ka tie ir viņi? Re, te tas stāv rakstīts, un atnesa vēsti ātr-gaitis, apsteigdams viņus par dienu vai divām. Jēkaba, Jichaka dēla, dēli no Mamres pie Hebronas: Rūbens, Si-vaeons, Levijs, Jūda, Dans, Naftāls ... — labības iegādes nolūkā... Un tu vēl runā par šaubām? Tie ir viņi, visi desmit! Viņi ieradušies kopā ar citiem ceļiniekiem — veselu pircēju karavānu. Rakstveži ir nenojauta, ko pieraksta. Un arī brāļiem nav ne jausmas, kā priekšā taps novesti un kas kārto visus darījumus šajā zemē, būdams sava valdnieka Augstākā mute. Mai, ja tu zinātu, kā man ap sirdi! Ak, es pats to nezinu, manī ir tumsa pār dziļumiem, ja tu saproti, ko tas izsaka. Pie tam es to zināju un to vien gaidīju — gaidīju diendienā, gadiem ilgi. Es zināju to, kad stāvēju faraona krēsla priekšā un, izskaidrodams valdniekam viņa sapņus, izskaidroju arī sev, kas dievam padomā un kā dievs iegroza likteņstāstu. Ai, kādā likteņstāstā, Mai, mēs esam iekšā! Vienā no pašiem labākajiem! Un tagad no svara un no mums atkarīgs, ka mēs, pakalpodami dievam, cik atjautīgi spēdami, aužam un izdailinām to jo burvīgāku! Kas mums jādara, lai nesamaitātu stāstu? Lūk, tas mani uztrauc ... Kā tu domā, vai viņi pazīs mani?

— Kā man to zināt, Adon? Nē, nedomāju vis. Tu taču esi krietni pabriedis, kopš tiki saplosīts. Galvenais, viņi neko nenojauš un tāpēc būs kā ar aklumu sisti — tāda doma viņiem ne prātā neienāks, un viņi nenoticēs savām acīm. Pazīt un apjēgt, ka esi pazinis, ne tuvu nav viens un tas pats.

— Tiesa, tiesa. Un tomēr sirds man dauzās bailēs, ka viņi mani pazīs.

— Vai tad tu nevēlies, lai tevi pazītu?

— Ne uzreiz, Mai, nekādā gadījumā ne uzreiz! Lai paiet laiciņš, lai viņi šo to sāk noprast, tiekams es pacelšu balsi un sacīšu: «Es esmu Jāzeps!» Pirmām kārtām, tas nepie-. ciešams šā dievstāsta risinājumam, un, otrām kārtām, šis tas vēl jāpārbauda, jānoskaidro un piesardzīgi jāizdibina, it īpaši par Benjamīnu.. .

— Vai Benjamīns ir viņu pulkā?

— Tur jau tā lieta, ka nav! Es taču teicu tev, ka nācēju ir desmit, nevis vienpadsmit! Mēs esam divpadsmit brāļi.

Ieradušies sarkanači un abu kalpoņu dēli, bet mazā — manas mātes dēliņa viņu vidū nav. Vai tu saproti, ko tas nozīmē? Savā mierīgumā tu domā par gausu. To, ka Bena nav, var izskaidrot divējādi. Tas var liecināt — un kaut tā būtu! — ka tēvs ir dzīvs; iedomājies vien, viņš, svinīgais sirmgalvis, vēl ir dzīvs un nomodā par jaunāko, liegdams tam doties ce]ā aiz bažām, ka neatgadās kāda nelaime. Ceļā nomira Rāhele, un ceļā nomiru es — kā lai tēvam nerastos aizspriedumi pret ceļošanu un viņš neatturētu no tās pēdējo, kas viņam palicis no piemīlīgās? ... Tāds ir viens skaidrojums. Bet tikpat iespējams pretējais, proti, tas, ka viņa, tēva, vairs nav un ka brāļi nekrietni izrīkojušies ar neaizsargāto, nebrālīgi atstumdami un neuzņemdami savā kopībā nabaga mazo īstenās dēlu ...

— Tu daudzini Benjamīnu vienā laidā par mazo, Adon, nemaz, liekas, neņemdams vērā, ka arī viņš, tavs labās rokas brālītis, pa šo laiku kļuvis vecāks. Ja visu apdomā, kā nākas, viņam šodien jābūt vīrietim spēku plaukumā.

— Laikam gan, kā tad, tev taisnība. Bet tik un tā, draugs, viņš vienmēr būs pastarītis, pats jaunākais divpadsmit brāļu vidū, — kā lai tādu nesauc par mazo? Jaunākais allaž liekas gluži īpašs, sevišķi mīļš, un pasaulē viņu apņem sava veida vēlīgums un burvība, kas vecākajos brāļos mūždien izraisa nenovīdību un ienaidu.

— Zinot tavu likteņstāstu, dārgais pavēlniek, rodas iespaids, ka būtībā tu esi jaunākais.

— Tur jau tā lieta! Es netaisos to noliegt, var jau būt, ka tava piebilde nav gluži nevietā un ka likteņstāsts, nebūdams viscaur precīzs, šai ziņā pieļāvis novirzi. Tieši tāpēc es kremšos un raudzīšos jo stingri, lai mazākajam tiktu viņa tiesa un jaunākā gods, bet, ja tie desmit būs viņu atstūmuši un rīkojušies nekrietni, ja tie, nedod dievs, būs izdarījušies ar viņu tāpat, kā izdarījās ar mani, tad, Mai, lai ēlohimi tiem žēlīgi, labi tiem mana vaiga priekšā neklāsies, es vispār neatklāšu, kas esmu, un jaukais teiciens «Es esmu Jāzeps!» paliks neizteikts; pazīts es sacīšu: «Nē, ļaundari, es tas neesmu!» — un būšu tiem svešs un bargs tiesnesis.

— Re nu, Adon! Pēkšņi tu rādi pavisam citādu seju un runā citu valodu. Aizmirsis visu iecietību un lēnprātību, tu piemini, kā brāļi izrīkojušies ar tevi, un, liekas, tomēr itin labi atšķir darbus no iznākuma.

— Es nezinu, Mai, kāds es esmu. Cilvēks nekad nezina iepriekš, kā izturēsies savā likteņstāstā, tas atklājas tikai tad, kad jārīkojas, un darbodamies cilvēks iepazīst sevi. Man ļoti kārojas uzzināt, kāds es esmu un ka ar viņiem runāšu, jo šimbrīžam nevaru to ne iedomāties. Tālab es tā dirbinos, — uzzinājis, ka man jāstājas faraona priekšā, es nebiju ne pusi tik satraukts. Pie tam tie ir mani brāļi. Bet tur jau tas suns aprakts. Es jau teicu tev — sirdī man neaprakstāms juceklis un prieks manī jaucas ar bailēm un ziņkāri. Kā es satrūkos, izlasījis sarakstā brāļu vārdus, lai gan biju zinājis un nešaubīgi gaidījis, ka reiz ieraudzīšu tos, — tev tas nav saprotams, tu neproti iztrūkties. Kas iztrūcināja mani — doma par brāļiem vai sevi? To es nezinu. Nemaz nepieminot, ka savuties viņiem būtu jāiz-trūkstas līdz sirds dziļumiem, — par to šaubu nav. Jo tas, kas notika toreiz, nav nekāds nieks un, lai cik laika pagājis, par nieku nav kļuvis. Protams, pateikt, ka esmu ieradies, lai paraudzītos, vai pie viņiem viss kārtībā, bija neiedomājami puiciski — to es atzīstu, es atzīstu visu, pirmām kārtām, ka man nevajadzēja klāstīt savus sapņus un ka, apžēlots un izvilkts no bedres, es noteikti nosūdzētu viņus tēvam, — brāļiem neatlika nekas cits kā atstāt mani bedrē. Un tomēr — un tomēr tas, ka brāļi palika kurli, kad es, sasiets un sasists gulēdams pazemē, piesaucu viņus un žēli lūdzos, lai viņi nenodara tēvam pāri, ļaujot man aiziet bojā, bet viņam uzrādot dzīvnieka asinis, — draugs, tas, spried kā spriezdams, tomēr bija pārāk cietsirdīgi — ne tik daudz pret mani, par to es nerunāšu, kā pret tēvu. Ja viņš aiz bēdām nomiris un žēlas novedušas viņu Šeolā — vai tādā gadījumā es spēšu būt labs pret viņiem? To es nezinu, man nav ne jausmas, kā tādā gadījumā rīkošos, bet es baidos par sevi, baidos, ka labs būt nespēšu. Ja viņu, bēdu sagrauzto sirmgalvi, brāļi iedzinuši kapā — arī tas, Mai, skars iznākumu, skars pat vispirmām kārtām un stipri aptumšos gaismu, kas no iznākuma krīt uz darbiem. Katrā gadījumā tāds darbs pelnījis, ka to pretstata iznākumam — aci pret aci, lai, redzēdams otra labumu, apkaunas par savu ļaunumu.

— Kā tu domā rīkoties?

— Vai es zinu? Tāpēc jau griežos pie tevis pēc padoma un atbalsta, ka nezinu, kā lai rīkojas, — pie tevis, sava namziņa, kuru uzņēmu šajā likteņstāstā, lai satraukumā aizgūtu no tevis kaut drusciņ miera. To tu vari man atmest, tās mantas tev papilnam: tu esi par daudz mierīgs, tikai stāvi un pacel uzacis, un savelc lūpas urskulī, jo satrūkties nekādi nevari, un tāpēc tev arī nekas neienāk prātā. Bet šis ir stāsts, kurā daudz kam jāienāk prātā un jārīkojas atjautīgi, — tas ir mūsu pienākums. Jo darba tikšanās ar iznākumu ir diženi svētki, tos jāaizvada godam un jākuplina ar daždažādām svētku delverībām, lai vairāk nekā piectūkstoš gadu pasaule smietos līdz asarām!

— Uztraukšanās un izbīšanās, Adon, ir neauglīgāka par mierīgumu. Es tūdaļ iejaukšu tev kaut ko nomierinošu. Vispirms iebēršu ūdenī kādu pulverīti — bet nekas nenotiks. Pēc tam piebēršu otru, ūdens sāks mutuļot, un, nobaudījis putojošo dzersi, tu jutīsi, ka sirdī atgriežas miers.

— Es mīļuprāt nobaudīšu to vēlāk, īstajā brīdī, kad miers man visvairāk būs vajadzīgs. Pagaidām paklausies ko paguvu izdarīt. Es nosūtīju ar ātrgaiti rīkojumu, lai šos svešiniekus nošķir no ceļabiedriem un pierobežas pil sētās neapgādā ar labību, liekot viņiem doties uz Lielo darbvedību Mentē. Es izrīkoju, lai viņus uzrauga ceļā, ar nastu nesējiem dzīvniekiem izvieto labās iebraucamās vietās un slepus pieskata svešatnē, kas viņiem liksies tikpat sveša un savāda, kāda tā šķita man, kad septiņpadsmit gadu vecumā nomiru šurp. Man spēju pielāgoties toreiz pietika, turpretī viņiem, ja apdomā, jau pāri četrdesmit, neskaitot, protams, Benjamīnu; bet Benjamīna viņu vidū nav, un vienīgais, ko es zinu, ir tas, ka arī Ben-jamīns man jādabū šurp, pirmkārt, lai redzētu viņu, otrkārt, Mai, tāpēc, ka, ja viņš būs šeit, ieradīsies ari tēvs. Vārdu sakot, es uzliku mūsu ļaudīm par pienākumu neuzkrītoši nolīdzināt ceļu, lai maniem brāļiem ne kāja pret akmeni neatsistos, ja vien šis teiciens tev kaut ko izsaka. Bet šeit viņus atvedīs manā priekšā ministrijā, tai zālē, kur uzklausu lūdzējus.

— Nevis tavā namā?

— Nē, pagaidām ne. Vispirms pavisam lietišķi uz darbvedību. Un arī audienču zāle, starp mums runājot, pilī ir plašāka un iespaidīgāka.

— Kas tev tur padomā?

— Jā, tad laikam būs īstais mirklis nobaudīt tavu putojošo maisījumu, jo kur es, nabags, likšos, nodomādams, ka viņi nezinās, kur likties, kad atskanēs liktenīgie vārdi un es sacīšu: «Es esmu Jāzeps!» — par to man nav ne jausmas. Bet, lai nu kā, tik neizveicīgs es tomēr nebūšu, ka, nepakuplinājis svētku norisi, uzreiz klāšu visu laukā un vienā rāvienā izšaušu: «Es esmu Jāzeps!» Nu nē, es ievilkšu spēlīti garuma un sākuma izturēšos pret viņiem salti.

— Tu gribēji teikt — naidīgi?

— Es gribēju teikt — līdz naidīgumam salti. Jo man rādās, Mai, ka izturēties salti es nespēšu, ja nenoskaņošu sevi naidīgi. Tā būs vieglāk. Man jāsagudro kāds iemesls, lai runātu bardzīgi un pat uzkliegtu brāļiem. Jāizturas ta, it kā viņu ierašanās liktos gaužām aizdomīga un mīklaina un vispirms būtu stingri jāizmeklē un jāpārbauda visi apstākļi, — uz to pusi vai tamlīdzīgi.

— Vai tu runāsi viņu valodā?

— Tas ir pirmais prātīgais vārds, ko tu, mieramika, nākdams man talkā, no sevis izspiedi! — iesaucās Jāzeps, iebelzdams sev pa pieri. — Labi gan, ka tu pievērsi tam uzmanību, domās es, nelga, visu laiku runāju ar viņiem kānaāniski. Kāda velna pēc man jāprot šī valoda? Tā tik būtu aplamība! Ar saviem dēliem es tiešām sarunājos kā-naāniešu valodā, tiesa, ne bez bažām, ka viņiem pielips mans ēģiptiešu akcents. Nu, par to man šobrīd galva nav jālauza. Šķiet, es melšu lieku — mierīgākos apstākļos, ne jau pašreiz pieminamu. Pats par sevi saprotams, es nedrīkstu mācēt kānaāniski, mums jāsarunājas ar tulka starpniecību, man vajadzīgs skaidrotājs, jādod attiecīgs rīkojums ministrijā; vajadzīgs teicams tulks, kurš vienlīdz labi prastu abas valodas, lai nevainojami, neko nepie-gludinot vai rupji nesagrozot, darītu tiem zināmu, kas man sakāms. Jo to, ko teiks brāļi, piemēram, lielais Rū-bens, — ak dievs, Rūbens, viņš atnāca pie tukšās akas, viņš dzīrās mani glābt, es zinu, man to pateica sargs, liekas, neesmu par to stāstījis, nekas, izstāstīšu citreiz! — ko teiks viņi, es sapratīšu, tikai nedrīkstēšu izrādīt, ka saprotu, atbildēdams, piemēram, aiz izklaidības, iekams apnicīgais balaboze pārtulkos sacīto.

— Iedzēris mikstūru, Adon, tu izdarīsi visu, kā pienākas. Vēl es ieteiktu tev izlikties, ka tu brāļus turi par izlūkiem, kas ieradušies izpētīt zemes neapsargātās vietas.

— Pietaupi, lūdzams, savus padomus! Kā gan tu, cilvēks ar tik labsirdīgām, apaļām acīm, ieģidies dot man tādu padomu?

— Es domāju, kungs, ka tu vēlies, lai tev kaut ko iesaka.

— Pirmajā brīdī vēlējos, draugs. Bet pēc tam sapratu, ka šajā tik svētsvinīgajā lietā neviens man nevar un nedrīkst neko ieteikt, ka svētku norise man jāpakuplina pašam, ieklausoties, ko priekšā pasaka sirds. Apdomā labāk, kā tīkamāk un satraucošāk padailināt savu stāstu par trīs mīlestībām, bet manu likteņstāstu atļauj man izpušķot pašam! Ko tu zini, varbūt es jau nācu uz domām izlikties, ka turu brāļus par spiegiem?

— Tad mēs esam nākuši uz vienām un tām pašām domām.

— Dabiski, tāpēc ka tās ir vienīgās pareizās un melns uz balta priekšā rakstītas. Vispār, Mai, šis stāsts jau ir ierakstīts dieva grāmatā, un mēs tikai izlasīsim to kopā, te smiedamies, te asaras liedami. Jo tu taču atnāksi, vai ne, un būsi klāt, kad viņi rīt vai parīt ieradīsies darbvedībā un tiks novesti manā priekšā lielajā Gādnieka zālē, uz kuras sienām dievs attēlots dažādos veidolos? Tu, protams, mani pavadīsi. Pieņemšanas laikā ap mani jābūt iespaidīgai svītai... Ak, Mai, — iesaucās paaugstinātais, aizklādams seju ar rokām, tām pašām, kuras Pavēlnieka birzī, knirpas Benonī vērotas, nopina miršu vainadziņu; vienu no tām tagad rotāja faraona dāvinātais debeszila lazurīta gredzens «Esi kā es», — ak, Mai, es atkal redzēšu savējos, jo savējie viņi man bijuši vienmēr, lai cik liels reizēm kļuvis mūsu naids kā viņu, tā manas vainas dēļ! Es runāšu ar viņiem, ar Jēkaba dēliem, saviem brāļiem, un uzzināšu, vai dzīvs vēl ir tēvs, kura priekšā pats tik ilgi miris klusēju, un vai viņam vēl lemts uzzināt, ka es esmu dzīvs un dēla vietā dievs pieņēmis dzīvnieka upuri! Visu es uzzināšu un izdibināšu — kā klājas Benjamīnam, vai brāļi nedara viņam pāri, — un brāļiem vajadzēs atgādāt šurp viņu un tēvu arī. Ak, manas klausības vagari, tu, kas tagad esi mans namzinis, tas tik ir uztraukums, tie tik ir svētki! Un svinēti tie tiks īsti rotaļīgi un līksmi. Jo līksmība, draugs, un šķelmja atjauta ir labākais, ko mums devis dievs, un pati viedākā atbilde uz jautājumiem, kurus mums izvirza sarežģītā, neskaidrību pārpilnā dzīve. Dievs devis tās mums, mūsu garam, lai pat viņai, drūmajai dzīvei, mēs izvilinātu smaidu. Brāļi saplosīja mani un meta bedrē, taču tagad stāsies manā priekšā — tāda ir dzīve; un dzīve jautā mums, vai par darbiem jāspriež pēc iznākuma un par labu jāatzīst ļaunais, tāpēc ka bez tā nebūtu bijis labā uzvaras. Tādus jautājumus izvirza dzīve. Nopietnībā uz tiem atbilde nav rodama. Vienīgi līksmē cilvēka gars paceļas tiem pāri, lai, no sirds pasmiedamies par neizdibināmo, varbūt izvilinātu smaidu arī dievam, pašam visvareni neizdibināmajam.

Jāzeps bija kā faraons zem baltajiem strausa spalvu vēdekļiem, kurus, iestiprinātus kaldināta zelta vairodzi-ņos, pār viķu turēja puskaili puisēni, sasukāti kā pāži, kad, pārvaldes vecāko rakstvežu — bezgala vīzīgu amatvīru ielenkts, viņš sēdēja Gādnieka zālē augstajā krēslā uz podija, abpus — pa labi un pa kreisi — uzlūkos stāvot nama apsardzes šķēpnešiem. Rakstu zīmēm izraibināti oranžkrāsas pīlāri uz baltām pamatnēm un zaļiem lotosformas kapiteļiem divās dubultrindās sniedzās no podija līdz tālajām ieejas durvīm ar emaljas krāsojums palodnīcām, bet uz plašajām zāles sānsienām visgarām virs pakājes frīzes daudzviet cilvēka izskatā bija atveidots Hapī, paistošais, ar apsegtu kaunumu, vienu vīrieša, otru sievietes krūti, valdnieka zoda bārdu, purva augiem uz galvas, upurpaplāti ar biežņas ziediem un slaikām ūdens krūkām izstieptajās plaukstās. Vidū starp dieva attēliem sienas klāja vērienīgi zīmētas, krāsās košas Ēģiptes dzīves ainas, kas zaigoja saulstaru kūļos, kuri ielauzās zālē pa augstu izvietotajiem akmens režģu logiem: sēja, kulšana, faraons aiz arklā iejūgtiem vēršiem, faraons ar sirpi nopļauj pirmās zeltainās vārpas, turpat arī septiņas Osīrisa govis cita aiz citas līdz ar bulli, kura vārdu zina Viņš, un blakus, teicami izkārtoti, rindojās uzraksti, piemēram: «Lai Nīla, gādniece, neliedz man uzturu un augļus nes augi īstajā laikā!»

Tāda bija pieņemšanas zāle, kurā Hora vietnieks uzklausīja tos, kas lūgtin lūdza sēklu un maizi, jo galīgo cenu noteica pats. Tur viņš sēdēja arī trešajā dienā pēc atstāstītās sarunas, Mai-Sahmem, namzinim, kurš pirms tam no tiesas bija pagatavojis putojošo mikstūru, stāvot aiz viņa krēsla, un tikko bija atlaidis bižainu un bārdainu delegāciju smailpurnu tupelēs, kas ieradusies no dižā ķēniņa Mušilī, proti, Hatu zemes, kur arī valdīja sausums,— atlaidis diezgan nevērīgi un izklaidīgi, kā visie m dūrās acīs, jo, nodiktēdams lēmumu savam «īstenajam rakstvedim», piešķīra hetiešu pilsētvecajiem vairāk kviešu, plēkšņu kviešu, moru labības un rīsu par lētākām cenām* nekā tie bija lūguši. Viens otrs izskaidroja to ar valstisku gudrību, ar to, ka — ej nu sazini, kāpēc, varbūt augstāku politisku apsvērumu vārdā — pienācis piemērots brīdis parādīt uzmanību ķēniņam Mušilī; citi saskatīja iemeslu Vienvienīgā neveselumā, jo pirms sēdes viņš bija ieminējies, ka tuksneša vējā saķēris kataru, un ik pa brīdim piesedza muti ar lakatiņu.

Plati ieplestām acīm viņš vērās pāri mutautam zāles tālumā, tiklīdz hetieši bija aizgājuši un rindas kārtībā ieveda pulciņu aziātu, kuru vidū viens rēgojās pāri citiem, otram bija grūtsirdīga lauvas galva, trešais rādījās drukns un plecīgs, ceturtais izcēlās ar garām, lunkanām kājām, piektais un sestais neslēpa raupju kareivīgumu, septītais raidīja dzeļošus skatienus, astotajam bija valgas acis un lūpas, devītais pārsteidza ar neparastu kaulai-numu, desmitais izcēlās ar čirkainiem matiem, plati apcirptu bārdu un tumši zilu un sarkanu, proti — purpur-gliemeža krāsvielas paspilgtinātu tērpu. Tādējādi katram piemita sava īpatnība. Tikuši līdz zāles vidum, svešie, redzams, nosprieda, ka laiks krist uz vaiga, un Vienvienī-gajam vajadzēja pagaidīt, līdz viņi atkal pieceļas, un tikai tad pamāt ar vēdekli, liekot panākties tuvāk. Viņi panācās un no jauna metās ar vaigu pie zemes.

— Tik daudzi? — viņš jautāja dobjā, sagrozītā balsī, nezin kāpēc gandrīz vai rūkdams. — Veseli desmit? Kāpēc uzreiz ne vienpadsmit? Izskaidrotāj, pajautā — kāpēc viņu nav vienpadsmit, vēl labāk, teiksim, pilns ducis? Varbūt jūs, vīri, runājat ēģiptiski?

— Ne tik brīvi, kā mēs gribētu un vēlētos, kungs, mūsu pavēlniek, — viņi atbildēja savā izloksnē — proti, tas ar lunkanajām kājām un, cik noprotams, tikpat lunkanu mēli. — Tu esi kā faraons. Tu esi kā Mēness, žēlsir-dis tēvs, kurš spožā staru rotā iet savu gaitu. Kā pirm-dzimts vērsis esi tu, Mošel, savā dailē! Korī mūsu sirdis teic labības pārdevēju, zemju Maizestēvu, pasaules gādnieku, bez kura neviena nāsīs vairs nebūtu dzīvības dvašas, un vēl tev tik mūža gadu, cik dienu gadā. Bet tavu mēli, Adon, mēs, tavi kalpi, neņem ļaunā, neprotam tik labi, lai tajā kārtotu darījumus.

— Tu esi kā faraons, — piebalsoja pārējie cits caur citu.

Kamēr tulks tikpat ātri, cik vienmuļi un lietišķi, pārcēla Naftāla runu, Jāzeps vai acīm aprija tos, kas stāvēja viņa priekšā. Viņš pazina visus, bez grūtībām atšķīra katru, lai kā to laiks bija pārvērtis. Re, tas tur ir lielais Rūbens pavisam jau baitu galvu, stabu kājām, sirdīgi sarauktu, muskuļotu vaigu. No dieva tiesas — te nu tie bija pilnā skaitā, viss naidā nonīkušais vilku bars, kas uzklupa viņam, kaukdams: «Nost, nost!» — lai kā viņš tika lūdzies: «Nesaplēsiet tērpu!» Te tie bija — visi desmit niknuma apsēstie, kas raušus aizrāva viņu uz kapu, kliedzot: «Viens, divi — reizē!» — un: «Turi, turi!» — un nelikās dzirdam, ka viņš vaicā tiem, vaicā sev, vaicā debesīm: «Ai, ko jūs darāt? Kā es tieku piemeklēts!» — tie paši, kas par divdesmit sudraba seķeļiem kā bandu bērnu un vispēdējo pakalpu pārdeva viņu ismaēliešiem, bet raibā tērpa skrandas viņa acu priekšā savazāja nokautas aitas asinīs. Te tie bija, Jēkaba dēli, viņa brāļi, izkāpuši no laika dzīles, novākuši viņu par sapņiem, sapņu pie viņa atvesti, un kā sapnis bija viss notiekošais. Te nu tie stāvēja viņa priekšā — sarkanači, visi seši, un četratā kalpoņu dēli: Bilhas odze un jaunumu klāstītājs, Ziltas pirmdzimtais — taisnais Gads kareivīgi sajoztā uzsvārcī — un Gada ēdelīgais brālis. Tas bija viens no jaunākajiem — tāpat kā Isašārs, panesīgais ēzelis, un darvainais Zebulons, tomēr arī viņam vaigs jau vienās grumbās un krunkās un daudz sudraba bārdā un gludi sa-eļļotajos matos. Ak tu tētīt, cik veci tie kļuvuši! Tas aizkustināja, kā aizkustināt mēdz dzīve. Jāzeps sabijās, noskatījis brāļus, jo likās gandrīz neiedomājami, ka tēvs vēl ir dzīvs, ja dēli tik veci.

Ar smiešanos, asarām un drebām sirdī viņš uzlūkoja un pazina visus, lai arī viens otrs bija uzaudzējis bārdu. Toties viņi, uzlūkodami Jāzepu, nepazina brāli nepavisam un viņu acis, lai arī redzošas, bija ar aklumu sistas. Sensen viņi bija pārdevuši nekauņu miesīgo brāli plašajā pasaulē, nezināmā tālē vēl aiz visa redzes aploka, — to viņi turēja prātā un apzinājās arī šobrīd. Taču doma, ka tas tur pagānu dižciltis augstajā krēslā zem vēdekļiem, tērpies mirdzoši baltās drānās, kas izcēla pieres un roku ēģiptiski tumsnējo brūnumu, — ka šis zemes varenais, pie kura viņi, posta dzīti, atnākuši, šis labības cenu noteicējs valdnieka dāvinātā, brīnumaini greznā kaldināta zelta ķēdē, kas apņēma krūšu plāksni, tikpat greznu rotkaļu mākslas brīnumdarbu, ar visizsmalcinātāko gaumi darinātu vanagu, skarabeju un dzīvības krustu ornamentu, — ka šis labdzimušais kungs ar lepno mušu gaināmo un sudraba košumcirvīti aiz gurnu jostas, šis augst-nieks pa šejieniešu vīzei īpatnēji apliktajā pieres apsējā ar iestīvinātiem spārnveida atkariem līdz pleciem būtu reiz novāktais sapņu sapņotājs, kuru tēvs galu galā beidzis apraudāt, — tāda doma brāļiem bija neaptverama, pagalam sveša, pilnīgi liegta, un pat tas, ka šis cilvēks ik

pa brīdim piesedza sejas lejasdaļu, neuzvedināja viņus uz tamlīdzīgām domām.

Jāzeps atsāka runāt, un ik reizi, līdzko viņš apklusa, tulks pie viņa sāniem atkārtoja un garlaikotā balsī bēr-tin nobēra viņa teikto kānaāniešu valodā.

— Vai mums izdosies noslēgt darījumu un jums tiks pārdota labība, — Jāzeps ērcīgi izmeta, — vēl nav zināms, tas jānoskaidro, bet noskaidroties var arī šis tas cits. Jūs gan neprotat cilvēku valodu, bet tā nekāda lielā nelaime nav. Man atliek tikai jūs nožēlot, ja iedomājāties, ka faraona Augstākā mute runās ar jums mežoņu mēlē. Tādi vīri kā es runā babiloniski, prot arī hetu valodu, taču diezin vai no saviem augstumiem nolaidīsies līdz sarunai habīru mēlē vai tamlīdzīgai aulasaukaulai un, ja arī būtu to pratuši, pacenstos steigšus aizmirst.

Pauze un tulkojums.

— Jūs bolāties uz mani nekautri kā jau barbari, — viņš turpināja, nenogaidījis atbildi, — un, noskatījuši, ka mirkļiem aizlieku mutei priekšā lakatiņu, klusībā secināt, ka laikam neesmu vesels. Jā gan, gluži vesels es neesmu — kas tur ko pētīt, ko izlūkot un secināt? Tuksneša vējā man ir piemeties katars — arī tāds vīrs kā es no tā nav pasargāts. Mani dziednieki_ izārstēs mani. Dziedniecība Ēģiptē ir augsti attīstīta. Arstnieks, starp citu, ir arī manas pils pārzinis. Jūs vēl redzēsiet, viņš izārstēs mani. Bet ļaudīm, kuriem tik neierastos un nelabvēlīgos laika apstākļos vajadzējis doties ceļā, turklāt tuksneša ceļā, es no sirds jūtu līdzi, lai cik tie man sveši, un ar bažām domāju, kas tik viss tiem bijis jāizcieš. No kurienes jūs nākdami?

— No Hebronas, dižais Adon, no Kirjat-Arbas, Tetra-noles, un Mamres terebinšu birzs Kānaāna zemē, lai Ēģiptē iepirktu pārtiku. Mēs visi esam .. .

— Pag! Kas runā? Kas ir tas vīrelis ar spīdīgajām lūpām, kurš vārsta muti? Kāpēc runā tieši viņš, nevis, teiksim, tas tur ganu tornis — pēc auguma izmēriem viņš atgādina torni —, lai gan jūsu pulkā liekas pats vecākais un saprātīgākais?

— Ašers atbildēja, kungs, ar tavu atļauju. Par Ašeru sauc tavu kalpu — vienu no mums, brāļiem. Jo mēs visi esam brāļi un viena vīra dēli, saistīti brālības saitēm, un, kolīdz jāturas cieši kopā un jārīkojas vienoti, tas ir Ašers, tavs padevīgais kalps, kurš ņem vārdu.

— Ak šitā, tu tātad esi zvērināts tarkšķis un grabiķis.

Lai tā būtu. Taču, nopētot katru no jums, kā nākas, manam asajam skatienam nepaliek apslēpts, ka jūs, lai ari uzdodaties par brāļiem, esat ļoti atšķirīgi, ka šis te, piemēram, līdzīgs tam tur un ka citiem -savuties ir kaut kas kopīgs. Zvērinātais tarkšķis, kurš pacēla balsi, atgādina to tur īsajā uzsvārcī ar vara uzšuvēm, bet, rau, tas ar čūskas acīm nez kāpēc liekas rada garkājim, kas mīņājas blakus. Vēl citus turpretī līdzīgus dara iekaisušo plakstu apsārtums.

Tas bija Re'ubens, kurš sadūšojies atbildēja.

— Patiesi, tu redzi visu, — izdzirda Jāzeps viņu sakām. — Neliedz man paskaidrot, kāpēc tas tā. Tiklab līdzīgi, kā arī atšķirīgi mēs esam aiz tā iemesla, ka mātes mums dažādas: četriem — divas, sešiem — viena. Taču mēs visi esam viena vīra, Jēkaba, tava kalpa, dēli, un viņš, mūsu dzemdinātājs, sūta mūs pie tevis pēc maizes.

— Viņš sūta jūs pie manis? — atkārtoja Jāzeps, aizklādams seju. Pēc tam viņš pāri lakatiņam atkal uzlūkoja brāļus.

— Draugs, mani pārsteidz tava smalkā balss, lai gan augumā tu esi kā tornis, bet vēl jo vairāk mani izbrīnī tas, ko tu saki. Laiks jums visiem jau pasudrabojis matus un bārdu, un tev, bezbārdim — pašam vecākajam, kā rādās, galva toties gluži balta. Jūs pinaties savās liecībās, tās neliekas ticamas, reiz neizskatāties pēc tādiem, kam tēvs vēl ir dzīvs.

— Zvēru pie tava vaiga, kungs, — iejaucās Jūda, — ka viņš ir dzīvs! Lai man atļauts apstiprināt sava īstenā brāļa vārdus. Mēs sakām taisnību. Tavs kalps, mūsu tēvs, tici mums, ir dzīvs, turklāt nemaz tik vecs nav — viņam būs astoņdesmit vai deviņdesmit, taču tas mūsu ciltī nav nekas sevišķs. Jo mūsu sentēvam, dzemdinot īsteno dēlu, mūsu visu dzemdinātāju, bija simts.

— Kāds barbarisms! — noteica Jāzeps, un balss viņam aizlūza. Atskatījies uz namzini, viņš, raudzīdamies atkal taisni uz priekšu, tik ilgi nebilda ne vārda, ka visiem klātesošajiem kļuva neomulīgi.

— Es palūgšu jūs tiešāk, bez aplinkiem atbildēt uz maniem jautājumiem, — viņš beidzot ieteicās. — Es tiku vaicājis, kā jums, valdot tik nelabvēlīgiem laika apstākļiem, veicās ceļā — kā jūs pārcietāt svelmi, vai pietika ūdens, vai jums neuzbruka laupītkāri salašņas un abubū, smilšu vētra, vai nevienu nepiemeklēja siltuma dūriens,— lūk, ko es vēlos zināt.

— Mums klājās gluži ciešami, Adon, paldies par laipno vaicājienu! Laupītāji mūsu karavānai nebija bīstami, ūdens mums netrūka, mēs nezaudējām ceļā ne ēzeli un neviens ari nesasirgām. Pats nepatīkamākais, ar ko mums gadījās sastapties, bija vidēja stipruma tuksneša viesulis.

— Jo labāk. Es vaicāju stingri lietišķi, nevis aiz laipnības. Nekas neparasts tāds ceļojums kā jūsējais jau arī nav. Vai nu mazums pasaulē tiek ceļots; dažs ceļojums ilgst septiņpadsmit, pat septiņreiz septiņpadsmit dienu — un ikkatrs jāveic soli pa solim, jo zeme jau pati nevienam pretī nelido. Tirgotāji, piemēram, iedami no Gileādas pa ceļu, kas aiz apdzīvotās vietas Beisanas ved uz Jeninu pa ieleju ... — es taču zināju, kā to sauc, ā, atceros, par Dotanas ieleju! — izkļūst uz Damaški — Lejunas un Ram-lehas karavānu trakta un pa to nonāk ostas pilsētā Ha-zatī. Jūs izraudzījāties ērtāku ceļu. No Hebronas jūs tūlīt devāties lejup uz Gāzu un tad, virzīdamies gar piekrasti, nonācāt Lejzemē.

— Tu to saki, Mošel. Tu zini visu.

— Man daudz kas ir zināms. Gan dabas dota prāta asuma dēļ, gan pateicoties citiem līdzekļiem, kuru tādam vīram kā es netrūkst. Bet no Gazas, kur jūs droši vien piebiedrojāties kādai karavānai, sākās pats grūtākais ceļa posms. Tur jātiek cauri dzelzs pilsētai un jāiet pa nolādētu jūras dibenu, kur apkārt mētājas kauli.

— Mēs neskatījāmies ne pa labi, ne pa kreisi un ar dieva palīgu uzveicām visas tuksneša briesmas.

— Tas mani iepriecina. Vai ugunsstabs jums rādīja ceļu?

— Kādu brīdi viens gāja pa priekšu. Tad tas sagāzās, un pēc tam sacēlās mēreni netīkams abubū, viesulis.

— Jūs, redzams, nevēlaties dižoties ar briesmām, ko pārcietāt ceļā. Tās itin viegli varēja kļūt jums liktenīgas. Mani sarūgtina, ka ceļiniekiem, dodoties lejup uz Ēģipti, jācieš tik lielas grūtības. To es saku stingri lietišķi. Toties, nonākuši apvidū, kur paceļas mūsu bastioni un sargtorņi, jūs droši vien atviegloti uzelpojāt?

— Mēs balsī paudām savu prieku un teicām to kungu, ka viņš mūs pasargājis.

— Vai jūs neizbijāties, ieraudzījuši Ceļas cietoksni un tā karotājus?

— Mēs izbijāmies goddevības nozīmē.

— Kā jums tur gāja?

— Mums atļāva pāriet robežu, kad mēs darījām zināmu, ka vēlamies iepirkt labību maizes klēts zemē, lai mūsu sievas un atvases paliktu dzīvas, nevis nomirtu badā. Bet tur mūs nošķīra no pārējiem.

— Tieši to es gribēju zināt. Vai jūs nepārsteidza, ka tiekat nošķirti? Jums nekas tamlīdzīgs laikam vēl nebija gadījies, ja vien paši kaut ko tādu neesat darījuši? Katrā gadījumā jūs nošķīra pilnā skaitā — visus desmit, ciktāl nu desmit ir pilns skaitlis; nevienu taču nenodalīja atsevišķi, jūs visus kopā nošķīra no pārējiem ceļiniekiem?

Jā, kungs, tā bija. Mums teica, rfiēs nekur citur nedabūšot maizes labību par savu naudu kā vien Menfē, Zemju Svaros, un tieši no tevis, Maizes pavēlnieka, Dieva ražas drauga.

— Tā tas ir. Vai jums norādīja ceļu? Kā ritēja brauciens līdz Ietītā pilsētai? Vai grūtību nebija?

— It nekādu, Adon. Mūs ne mirkli neizlaida no acīm. Te uzradās, te atkal nozuda nezināmi ļaudis, ierādīja mums līdz ar mūsu jūga lopiem iebraucamās vietas un naktsmājas, bet, kad no rīta gribējām norēķināties, saimnieks atteicās ņemt naudu.

— Brīvs pajumts un uzturs pienākas kā goda viesiem, tā gūstekņiem ... Kā jums patika Ēģipte?

— Tā ir brīnumaina zeme, dižais vezīr. Savā varenībā un krāšņumā tā Nimrodam rada un mirdz un laistās tēlu rotā, lai kurp tu — augšup vai lejup — mestu acis; tās tempļi ir milzum lieli, bet kapenes ietiecas debesīs. Skatienu mums nereti aizmigloja asaras.

— Ne tik ļoti, es ceru, ka jūs, aizmirsuši savu nodarbošanos un uzdevumu, mitētos noglūnēt, izlūkot un slepus šo to secināt?

— Tava valoda mums ir neskaidra, kungs.

— Jūs, redzams, ne zināt negribat, kāpēc tikāt nošķirti no pārējiem, kāpēc jūs neizlaida no acīm un atveda mana vaiga priekšā?

— Labprāt mēs to gribētu zināt, tava gaišība, jo saprotams tas mums nav.

— Jūs tikai izliekaties, ka jums par to nav ne miņas, bet klusībā jūtat, ka tiekat turēti aizdomās — ka uz jums gulstas smagas, nelabas aizdomas, kas turklāt nav aizdomas vien, tāpēc ka jūsu nelietība mums šaubas nerada.

— Ko tu runā, kungs! Tu esi kā faraons. Kas tās par aizdomām?

— Jūs esat izlūki! — iesaucās Jāzeps, uzsizdams ar plaukstu pa lauvveida krēsla pazvilu un pielēkdams kājās. Viņš teica «daialū» — spiegi, tas ir, lietoja visai aizvainojošu akadiešu vārdu, un izstiepa pret viņiem roku ar mušu gaināmo.

— Daialū, — neskanīgi atbalsoja tulks.

Visi kā viens — pārbiedēti, apstulbuši — brāļi atsprāga soli atpakaļ.

— Ko tu runā! — viņi atkārtoja čukstus cits caur citu.

— Es teicu, ko teicu! Izlūki jūs esat, atnākuši izpētīt šīs zemes neapsargātās vietas, ko tā tur slepenībā, — nākuši atklāt tās un norādīt ceļu iebrucējiem un postne-šiem. Tāda ir mana pārliecība. Atspēkojiet to, ja varat!

Pārējo vienprātīgi un dedzīgi uzmudināts, atbildēt un attaisnot viņus ņēmās Rūbens. Lēnīgi kratīdams galvu, viņš teica:

— Kas tur atspēkojams, pavēlniek? Mute par to jādzesē vienīgi tāpēc, ka tu to saki, citādi atliktu tikai paraustīt plecus. Maldās ir lieli vīri. Tavām aizdomām pamata nav. Tu redzi, mēs nenoduram acis, mēs brīvi un atklāti paceļam tās uz tevi — ne jau bez bikla pārmetuma skatienā, ka tev par mums tik greizi priekšstati. Jo mēs redzam tavu dižumu, bet tu mūsu krietnuma neredzi. Palūkojies uz mums, un lai tas, ko tu ieraudzīsi, atdara tev acis! Mēs visi esam viena, turklāt godājama vīra dēli, un šis vīrs ir ganāmpulku pavēlnieks Kānaāna zemē un dieva draugs. Mums ir godīgi nolūki. Mēs nācām līdz ar citiem nācējiem, lai iepirktu maizi mūsu sievām un bērniem par tīra sudraba spirālēm, kuru svaru, ja tīkas, tu vari pārbaudīt Tādi ir mūsu vēlēj umies. Daialū — zvēru pie visu dievu dieva! — tavi kalpi nekad nav bijuši.

— Un tomēr jūs esat izlūki! — attrauca Jāzeps, piecirzdama sandalē ieauto kāju. — Ko tāds vīts kā es ieņemas galvā, tas ir spēkā. Jūs esat nākuši atsegt zemes kaunumu, lai sirpis tai nodara Jaunu. Šo uzdevumu jums visiem desmit devuši neganti Austrumu ķēniņi, tāda ir mana pārliecība, un jums tā jāatspēko. Nedomājiet, ka tas tur tornis to iedragājis, tukši apgalvodams — tas tā neesot. Tamlīdzīgas valodas mani nepārliecina.

— Apdomā pats, kungs, savā žēlastībā, — teica viens, — drīzāk jau tev būtu jāpamato sava apsūdzība, nekā mums tā jāatspēko!

— Kas ir tas viltenīca, kurš jūsu vidū ver muti un raugās manī tik dzeļoši? Tavs čūskas skatiens man uzreiz uzkrita. Kā tevi sauc?

— Par Danu, ar tavu atļauju, Adon, par Danu sauc mani — kādas kalpones uz kundzes klēpi dzemdēto.

— Priecājos. Spriežot pēc tavas viltīgās runas, gudreli Dan, tu, liekas, iedomājies, ka deri par tiesnesi, pie tam vēl pats savā lietā? Bet šeit tiesāju es, un tam, ko turu aizdomās* manā priekšā jānomazgā sevi baltu. Vai jūs, smiltāju iemītnieki, nožēlojamās svešatnes dēli, maz saprotat, cik viegli ievainojama savā godībā ir šī varen smalkā zeme, pār kuru es esmu iecelts un par kuru atbildu dieva dēlam viņa pilī? Apdraud to vienā laidā kārības apsēsti tuksneša negaļi, lūkodami uziet neapsargātas vietas, — visvisādi bedū, mentiū, antiū un pectiū. Vai pieļaujams, ka habīri plosītos te tāpat, kā šad tad jau plosījušies faraona novados aiz zemes robežām? Man ir zināms par pilsētām, kurām tie uzklupuši kā ārprāta apsēsti, niknumā nožņaugdami vīrus un mežoņu patvarā pārgriezdami vēršiem pakaļkāju dzīslas. Redziet, es zinu vairāk, nekā jums liekas! Divi trīs jūsu vidū — ne jau visi, to es nesaku —, man domāt, izskatās gluži tā, it kā spētu pastrādāt šādus bezgoda darbus. Un jūs vēl gribat, lai noticu uz vārda, ka jums nav ļaunu nolūku un slepenu nodomu?

Brāļi sakustējās un, uzbudināti marstīdamies ar rokām, apspriedās. Vienojušies tie pamāja Jūdam, aicinādami viņu uzņemties aizstāvību un atbildēt. Viņš darīja to pieredzējuša cilvēka cienībā.

— Pavēlniek, — viņš sacīja, — neliedz man runāt tavā priekšā un patiesīgi izklāstīt lietas apstākļus, lai pārliecinātu tevi, ka runājam taisnību. Raugi, mēs, tavi kalpi, esam divpadsmit brāļi, viena tēva dēli zemē . . .

— Paga, paga, kā tad tā? — iesaucās Jāzeps, kurš apsēdies tikko nocietās no jauna nepielēcis kājās. — Nu jūs pēkšņi esat divpadsmit? Jūs tātad nerunājāt taisnību, teikdami, ka esat desmit!

— ... zemē, ko sauc par Kānaānu, — nepiekāpīgs pabeidza teikumu Jūda gandrīz ar tādu sejas izteiksmi, it kā nebūtu pieklājīgi tik nesavaldīgi pārtraukt viņu brīdī, kad viņš grasās teikt visu taisnību. — Divpadsmit dēli mēs esam, tavi kalpi, vismaz bijām, — ne reizi mēs neapgalvojām, ka pilnā skaitā stāvam tavā priekšā, vienīgi apliecinājām, ka visi desmit esam viena vīra dēli. No dzimšanas mūsu ir divpadsmit, bet pats jaunākais — ne mūsu māšu, bet kādas ceturtās dēls, tik vecs, cik gadu jau viņa ir mirusi, — palika mājās pie tēva, un viena vairs nav.

— Kā tas saprotams — viena vairs nav?

— Viņš pazuda, kungs, jau agrā jaunībā noklīda no rokas tēvam un mums un pagaisa pasaulē.

— Tas būs bijis dēku kārs puisis. Starp citu, kas man par daļu. Bet mazais, pats jaunākais, kurš nav jūsu rokas ... es gribēju teikt, jums no rokas nav noklīdis, — viņš taču ir jūsu rokā?

— Viņš ir mājās, kungs, vienmēr mājās un tēvam pa rokai.

— Man tātad jāsecina, ka vecais vīrs, jūsu tēvs, vēl ir dzīvs un spirgts, un vesels?

— Tu jau apjautājies par viņu, Adon, neņem Jaunā, un mēs jau atbildējām apstiprinoši.

— Nekā nebija! Es, iespējams, jautāju, vai tēvs vēl ir dzīvs, — par viņa labsajūtu es apprasos pirmo reizi.

— Tavam kalpam, mūsu tēvam, klājas labi, protams, atkarībā no apstākļiem, — atbildēja Jūda. — Bet tie pēdējos gados, kā manam pavēlniekam zināms, nekādi spožie nav. Debesīm liedzot savas svētības valgmi vispirms vienu, pēc tam vēl otru reizi, dārdzība augusi visur — arī mūsu pusē. Runāt par dārdzības pieaugumu pat nozīmē novērtēt postu par zemu, jo ražas nav un ne par kādu naudu netikt pie graudiem nedz maizei, nedz sējai Mūsu tēvs ir bagāts, viņš dzīvo plaši...

— Cik bagāti un cik plaši viņš dzīvo? Vai viņam, piemēram, ir pašam savas kapenes?

— Tu to saki, kungs. Makpelaha, dubultā ala. Tajā dus mūsu senči.

— Vai viņš, teiksim, dzīvo tik plaši, ka viņam būtu savs Vecākais kalps, savs namzinis, kā man ir savs nama pārraugs, kurš turklāt ārstē?

— Tieši tā, visugaišais. Tēvam bija vieds, daudz pieredzējis dižkalps, vārdā Eliēzers, kurš jau ir Šeolā; viņš aizdarīja acis un nomira. Bet palika viņa dēli Damaseks un Elinoss, un vecākais, Damaseks, stājās mirušā vietā; tagad to sauc par Eliēzeru.

— Saki viens cilvēks, — noteica Jāzeps, — saki viens cilvēks . . .

Un apmiglojies viņa skatiens uz mirkli aizklīda pāri brāļu galvām kaut kur tālu zāles plašumā.

— Kāpēc tu, lauvas ģīmi, apklusi un vairs nemēģini

taisnoties? — viņš iejautājas pēc brīža. — Vai tu esi neziņā, ko vēl lai saki?

Jūda iecietīgi nosmīnēja. Teikt viņš tomēr nepateica, ka ne jau pats katra vārda galā pārtrauc sevi.

— Tavs kalps, kungs, vēlas un nav atmetis cerību sakarīgi un vaļsirdīgi pastāstīt tev par mūsu apstākļiem un gaitām, — atbildēja Jūda, — lai tu pārliecinātos, ka mēs esam godīgi ļaudis. Liela un spēcīga ir mūsu cilts — ne gluži tik nesaskaitāma kā smiltis, kas jūras krastmalā, tomēr pēcnācējiem svētīta. Mūsu būs savi septiņi desmiti, mēs visi esam dzimtu galvas sava tēva ciltī, visi esam precējušies un . . .

— Precējušies visi desmit?

— Visi vienpadsmit, kungs, un . . .

— Ko, arī pats jaunākais ir precējies un dzimtas galva?

— Tieši tā, kungs, tu to saki. No divām sievām viņam ir astoņi bērni.

— Nevar būt! — nenogaidījis tulkojumu, iesaucās Jāzeps, uzsizdams ar plaukstu pa lauvas krēsla pazvilu un sākdams nevaldāmi smieties. Izdabīgi smējās arī ierēdņi aiz viņa sēdekļa. Brāļi nedroši smaidīja. Mai-Sahme, nam-zinis, slepus iedrēba viņam pa muguru.

— Jūs pamājāt par atbildi, un es sapratu, ka arī pats jaunākais apsievojies un apbērnojies, — viņš teica, slaucīdams acis. — Es smējos tāpēc, ka tas ir vareni — un jocīgi arī. Pašu jaunāko taču mēdz iztēloties par knīpu, par puišeli, nevis par precētu vīru un bērnu tēvu. Šī neatbilstība mani sasmīdināja, — starp citu, kā redzat, es ilgi nesmējos. Tas viss ir par nopietnu un aizdomīgu, lai nāktu smiekli. Un arī tas, ka tev, lauvas ģīmi, taisnojoties atkal aizmetās valoda, neko labu neliecina.

— Ar tavu atļauju, — atbildēja Jūda, — es turpināšu sakarīgi un bez aizmešanās. Raugi, dārdzība, pareizāk šausmās par bada postu saucama, tāpēc ka nav vairs, karft padārdzināties, — šī nelaime smagi nospieda zemi, ganāmpulkos krita lopi, un ausīs mums griezās bērnu raudas pēc maizes, bet tās, kungs, cilvēka dzirdei ir pašas neciešamākās un sāpīgākās skaņas, — neciešamāk un sāpīgāk, iespējams, uzklausīt vienīgi godājama sirmgalvja gaušanos, ka viņam pietrūcis ikdienišķi ierastā un paša par sevi saprotamā; jo mēs dzirdējām tēvu sakām — daudz vairs netrūkstot, ka izdzisīšot viņa lampa un viņam būšot jāguļ tumsā.

— Nedzirdēti, — teica Jāzeps. — Tā nudien ir erras-tība, lai neteiktu — negantība! Kā var pieļaut, ka noiet tik tālu! Ne mazāko rūpju par rītdienu, ne mazākās piesardzības un aizgādības, zinot, ko posts nav izskausts un kuru katru brīdi var uzklupt! Nedz iztēles spēju, nedz bīļu, nedz gādiņa! Dzīvot tik nost kā dieva lopiņiem, neliekoties ne zinis par to, kas akurāt acīs neduras, līdz tēvam savās vecumdienās pietrūkst visnepieciešamākā! Kaunieties! Vai tad jums nav nedz izglītības, nedz likteņstāstu? Vai jūs ne dzirdējuši neesat, ka zināmos apstākļos nekas vairs nedīgst un nezied, tāpēc ka tīrumi dzemdina vienu vienīgu sāli, un ne stiebriņš vairs neizlien no zemes, un neaug labība? Ka viss dzīvais noģinst skumībā, buļļi vairs neaplec govis, nedz ēzeļi noliecas pār ēzeļmātēm? Vai ne dzirdējuši neesat par ūdensplūdiem, kuros apslīkst radība un izdzīvo viens pats gudrais, darinājis sev šķirstu, kas, paistot no jauna pirmatnes ūdeņiem, nenogrimst? Vai tiešām jums dots nav rūpēties laikus, iekams acīm redzama un rokām taustāma klāt ir nelaime, kura allaž bijusi gaidāma, un visudārgajam sirmgalvim lampā izsīkst eļļa?

Viņi nokāra galvu.

— Runājiet! — viņš teica. — Lai turpina tas, kurš nupat runāja! Tikai nestāstiet man, ka jūsu tēvam jāguļ tumsā!

— Tas bija tēlaini domāts, Adonaj, un izsaka vienīgi to, ka posts skāris arī viņu un viņam nav upura plāceņu. Mēs vērojām, ka daudzi auj kājas un noiet uz šejieni, lai iepirktu graudus faraona klētīs un pārvestu mājās, jo tikai Ēģiptē ir maize un tiek tirgota labība. Bet ilgi mums netikās atzīties tēvam, ka arī mēs labprāt postos un ietu uz Lejzemi, lai, tāpat kā citi, sagādātu pārtiku.

— Kāpēc netikās?

— Savos gados, kungs, -viņam ir nelokans prāts un iesīkstējis viedoklis par daudz ko, arī par tavu dievu zemi — stūrgalvīgi viņš nosoda Misraimu un ir aizspriedumains pret vienu otru šejieniešu tikumu.

— Uz to jāskatās caur pirkstiem, neliekoties neko manām.

— Viņš droši vien nebūtu mums atļāvis doties lejup uz Kemi, ja mēs būtu lūgušies. Mēs nospriedām kopīgi, ka darīsim prātīgāk, ja nogaidīsim, līdz viņu pašu trūkums uzvedinās uz šādu domu.

— Apspriesties, tēvam nezinot, un rīkoties ar viltu laikam gan nav glīti, jo rada iespaidu, ka dēli dancina tēvu.

— Nekas cits mums neatlika. Turklāt mēs nomanījām itin labi, ka viņš iesānis nopēta mūs un, jau vēris muti, lai runātu, atkal apraujas. Beidzot viņš sacīja mums: «Kāpēc jūs skatāties cits uz citu un vilcināties? Raugiet, es esmu dzirdējis un man ausīs nākušas valodas, ka Lejzemē labības papilnam un tur ar to tirgojas. Gana sēdēts, sē-doņi, auniet kājas, ka neaizejam nīkā! Velciet lozi un viens vai divi, kam tā kritīs, — Simeons vai Levijs — posieties ceļā reizē ar citiem ceļa gājējiem un iepērciet maizi sievām un bērniem, lai mēs paliktu dzīvi un mums nebūtu jānomirst!» — «Labi,» mēs, brāļi, viņam atbildējām, «tikai nepietiek, ka ceļā dodas divi, jo radīsies jautājums par mūsu vajadzībām. Turp jādodas visiem, lai parādītu, ka galviņu mums ir daudz, un Ēģiptes bērni atzītu, ka labība mums atlaižama homēriem, nevis ēfām.» — Viņš teica: «Nu, tad noejiet uz turieni desmit!» — «Būtu labāk,» mēs atbildējām, «noiet uz turieni visiem, parādot, ka tavā ciltī ir vienpadsmit dzimtas, citādi mūs apgādās līdz ar nagiem.» Bet viņš mums atbildēja, sacīdams: «Vai jums prāts? Es redzu, jūs gribat man atņemt pēdējo bērnu. It kā jūs nezinātu, ka Benjamīnam vienmēr jābūt mājās un manā tuvumā! Ko tad, ja ceļā viņu piemeklēs nelaime? Noejiet uz turieni desmit, vai arī guļam tumsā!» Un mēs nogājām šurp.

— Vai tā ir visa tava taisnošanās? — jautāja Jāzeps.

— Kungs, — atbildēja Jūda, — ja mana vaļsirdīgā liecība nav izkliedējusi tavas aizdomas un pārliecinājusi tevi, ka mēs esam nekaitīgi ļautiņi un runājam taisnību, mums jāatmet jebkura cerība, ka izdosies pierādīt savu nevainīgumu.

— Droši vien tā arī būs, — teica Jāzeps. — Jo par jūsu nevainīgumu man ir savi ieskati. Bet, kas attiecas uz aizdomām, kurās tiekat turēti, un uz manu tā arī neapgāzto apsūdzību, ka neesat nekas cits kā izlūki, es — lai notiek — esmu ar mieru jūs pārbaudīt. Pēc jūsu liecību patiesuma jūs sakāt — man jāsecinot., ka esat godavīri, nevis blēdnieki. Labs ir, lai tā būtu! Atvediet savu jaunāko brāli, par kuru stāstījāt! Lai viņš kopā ar jums stājas mana vaiga priekšā, ka redzu un pats savām acīm pārliecinos: jūsu liecībās viss saskan un atbilst patiesajiem apstākļiem, — tad es apšaubīšu savas aizdomas un, iespējams, atsaukšu apsūdzību. Pretējā gadījumā — tik tiešām, ka faraons dzīvs, un augstāka zvēresta, kā jūs, cerams zināt, šai zemē nav — ne tikai par labības izsniegšanu veselām ēfām, kur nu vēl homēriem, nebūs ne runas, bet gan būs galīgi pierādīts, ka jūs esat daialū, — un, kas tādus sagaida, jums vajadzēja apdomāt, iekams kļuvāt par spiegiem!

Nobāluši, sarkaniem plankumiem sejā viņi neziņā saskatījās.

— Tu gribi, kungs, — viņi lika pavaicāt, — lai mēs dodamies deviņu vai septiņpadsmit dienu atceļā (jo zeme mums pretī nelido) un kopā ar jaunāko brāli atgriežamies še, tava vaiga priekšā?

— Tā vien vēl trūka! — viņš atcirta. — Nekādā gadījumā! Vai tiešām jūs domājat, ka tāds vīrs kā es ne no šā, ne no tā palaidīs vaļā varzu notvertu spiegu? Jūs esat apcietināti. Es ieslodzīšu jūs kādā nama blakustelpā un turēšu tur trīs dienas, tas ir, šodien, rīt un daļu parītdienas. Pa to laiku, vienalga, lozējot vai labprātīgi vienojoties, jums jāizraugās viens, kurš dosies uz mājām un atvedīs jaunāko brāli. Pārējie paliks aiz restēm, līdz brālis tiks novests mana krēsla priekšā, jo bez viņa — zvēru pie faraona dzīvības! — jums manu vaigu vairs neredzēt

Viņi lūkojās uz savu sandaļu purniem un kodīja lūpas

— Kungs, — teica vecākais, — tas, ko tu mums pavēli, ir izpildāms līdz brīdim, kad vēstnesis pārnācis darīs zināmu tēvam, ka, neatveduši uz Kemi jaunāko brāli, mēs labību nesaņemsim. Tu nezini, kas sagaida vēstnesi, jo tēva prāts ir visai īpats, taču sevišķi īpats tai ziņā, ka mazajam vienmēr jābūt mājās un nekur nav brīv doties. Viņš, raugi, ir mīļbērniņš ...

— Tas ir absurdi! — iesaucās Jāzeps. — Pietiek kaut mirkli mierīgi visu apsvērt, lai atzītu, ka ne jau vienmēr pastarītis ir mazais bērns, knīpa. Tas ir aizspriedums, kuram nav jāizdabā. Ja vecākie brāļi ir krietni gados, pas-tariņš, kaut desmitkārt būtu jaunākais, ir vīrietis spēku briedumā, spējīgs uzņemties jebkuras ceļa grūtības. Vai tiešām jūs domājat, ka tēvs drīzāk atstās jūs, izlūkus, nebrīvē nekā atļaus jaunākajam doties šurp?

Brīdi viņi klusējot sazinājās, apmainīdamies skatieniem un raustīdami plecus, un tad Rūbens atbildēja:

— Pēc mūsu domām, kungs, tas ir iespējams.

— Toties es uzskatu, — teica Jāzeps, piesliedamies kājās, — ka tas nav iespējams. To jūs tādam vīram kā man neiestāstīsiet. Es palieku pie tā, ko teicu. Atvediet jaunāko brāli mana vaiga priekšā — tā ir mana nepiekāpīgā prasība. Pie faraona dzīvības! Ja tas nav jūsu spēkos, jūs atzīs par izlūkiem.

Viņš pamāja sardzes virsniekam, virsnieks pateica dažus vārdus kareivjiem, un šķēpneši, ielenkuši pārbiedētos brāļus, izveda tos no zāles.

«TIKS ATPRASĪTS»

Tas nebija nedz cietums, nedz cits kāds ūķis, kurā viņus ievietoja; tā bija nomaļa zāle ar ziedveida pīlāriem, tukša rakstvedības telpa, tāda kā vecu dokumentu glabātava, uz kuru lejup veda daži pakāpieni. Desmit cilvēki tajā varēja justies ērti — visapkārt gar sienām stiepās soli. Ganiem, paradušiem mājot teltīs, zāle šķita gandrīz lepna. Kas par to, ka logu lūkas aizrežģotas, — logi allaž ir spraišļoti. Viens gan — durvju priekšā šurp un turp soļoja sargi.

Piesēduši uz papēžiem, Jēkaba dēli pārsprieda notikušo. Laika bija papilnam, izraudzīt to, kuram jāatgriežas mājās, lai nodotu ēģiptieša prasību tēvam, varēja bez steigas — līdz parītdienai tālu. Tāpēc viņi vispirms apsprieda stāvokli kopumā, tas ir, ķezu, kurā iekūlušies un kuru visi kā viens, savilkuši raizīgus ģīmjus, atzina par ārkārtīgi draudīgu un nopietnu. Kas tā par velnišķu mi-sēšanos — sazin kāpēc modināt šitādas aizdomas! Viņi pārmeta cits citam, ka uzreiz nav sajautuši kaut ko nelabu; nošķiršana uz robežas, sūtīšana uz Menfi, pieska-tīšana ceļā — tas viss, viņi secināja, jau bijis aizdomīgi — aizdomīgi kā aizdomu izpausme, lai arī pirmajā brīdī drīzāk izskatījies pēc viesmīlības. Šeit vispār jautās tāds kā laipnības un draudīguma sajaukums, no kā ne gudram netikt un kas, neraugoties uz to, ka biedēja un aizvainoja, zemapziņā ērmoti aplaimoja brāļus. Viņi neizprata tā vīra izturēšanos, kura priekšā bija stāvējuši un kurš — turēdams viņus, bezvainīgos, tik kļūmās aizdomās, muļķīgās, viņuprāt, neiedomājami patvarīgās aizdomās — prasīja, lai tās atspēko, it kā viņi, desmitkārtējs godprātības un lietišķa nekaitīguma iemiesojums, būtu spiegi, ieradušies izlūkot zemes neapsargātās vietas! Bet ko tu, cilvēks, padarīsi, ja jau viņš tā ieņēmies, — turklāt tas bija ne tikai bīstami, ne tikai apdraudēja dzīvību, bet arī sāpēja Jēkaba dēliem līdz dvēseles dziļumiem, jo šis vīrs — šis maizes tirgonis un ēģiptiešu dižmanis viņiem patika un neatkarīgi no draudiem pašu dzīvībai brāļiem kremta, ka tieši tas ir tik sliktās domās par viņiem.

Acīm tīkams vīrietis! Kaut vai par izskatīgu un skaistu saucams, un diezin vai būtu par tālu iets, ja salīdzinātu viņu ar pirmdzimtu vērsi, kam piemīt savs košums. Pie tam vēl gandrīz vai laipnīgs. Nelaime tikai tā, ka viņā izpaužas pašreizējai situācijai tik zīmīgais vēlīguma un Jaunvēlības sajaukums. Viņš bija «tum», vienojās savā starpā brāji. Viņš bija divāds, cilvēks ar divi sejām — vienlaikus daiļš un varens, uzmundrinošs un biedējošs, labestīgs un bīstams. Viņš nebija izdibināms, tāpat kā neizdibināma ir «tum» īpatība, kurā tiekas augšas un lejas pasaule. Viņš varēja būt iejūtīgs un bija apvaicājies par ceļā pārciestām briesmām. Ieva dzīve un labklājība viņam bija šķitusi vaicājiena cienīga, un, padzirdis, ka jaunākais brālis precējies, viņš tika skāņi smējies. Taču tad, it kā, izturēdamies laipni, būtu centies iemidzināt brāļu modrību, viņš bija metis tiem sejā ērmoti patvarīgo un dzīvībai bīstamo apsūdzību spiegošanā un nepielūdzams tos apcietinājis, padarīdams par ķīlniekiem, līdz tie atspēkojumam uzrādīs vienpadsmito brāli — it kā tas kaut ko pierādītu! «Tum» — cita apzīmējuma tam nebija. Viņš ir ceļkrustu, īpašību samaiņas cilvēks — kā augšas, tā lejas pasaulē vienlīdz savā elementā. Pie tam an-delmanis, taču nav andeles bez zaglības, un tas pilnībā atbilst viņa divādībai.

Bet ko līdzēja visi šie vērojumi, un ko līdzēja gausties, ka patīkamais augstmanis pret viņiem tik negants? Tā nebija izeja no ķibeles, no ķezas, kurā viņi iekūlušies, un brāļi sarunā atzina, ka tik lielās briesmās ne reizi nav bijuši. Tā pienāca brīdis, kad nesaprātīgajām aizdomām, kurās tika turēti, viņi pretstatīja savas — visai saprātīgās, proti, aizdomas, ka šīm te, iespējams, ir kāds sakars ar tām, ar kurām apraduši mājas dzīvē, vārdu sakot, pašreizējā piemeklējumā saskatāma atmaksa par senu nodarījumu.

Maldīgi, noticot tekstiem, proti, būtu secināt, ka šādu pieņēmumu brāļi izteikuši tikai otrajā sarunā ar Jāzepu Nē, jau šeit — noslēgtībā tas nevilšus ienāca viņiem prātā un viņi pieminēja Jāzepu. Dīvaini gan! Kaut vai netieši domās saistīt labības pārdevēju ar apbedīto un pārdoto viņiem taču nebija ne mazākā pamata, un tomēr viņi atcerējās brāli. Tīri morāla norise tā nebija; no domas par vienu pie domas par otru viņi nenonāca tikai divēju aizdomu — vainas un soda apceres ceļā. Šādu domu gaitu izraisīja saskare.

Mierīgais Mai-Sahme laikam nebija kļūdījies, teikdams, ka no pazīšanas līdz apjēgsmei, ka esi pazinis, vēl sperams ne viens vien solis. Nonācis saskarē ar radniecīgām asinīm, cilvēks nevar tās nepazīt, it īpaši vēl, ja pats tās izlējis. Taču pavisam kas cits ir apjēgt, ka esi tās pazinis. Apgalvodami, ka Jēkaba dēli labības pārdevējā jau tobrīd sazīmēja savu brāli, mēs izteiktos pagalam neveikli un dibināti izraisītu kategoriskus iebildumus; tik tiešām — kā tādā gadījumā lai izskaidro brāļu milzīgo pārsteigumu, Jāzepam atklājot, kas viņš tāds? Kur nu, ne jausmas tiem nebija! Ne jausmas, proti, kāpēc, saskaroties ar pievilcīgi bīstamo labības tirgoni, gara acu priekšā pavīd Jāzepa tēls un atmiņā ataust senais nodarījums.

Šoreiz tas bija grūtsirdis Jūda, nevis ēdelīgais Ašers, kurš ietērpa vārdos kopīgās izjūtas, kas vienoja brāļus. Ašers nosprieda, ka tādam uzdevumam ir par sīku, turpretī Jūda atzina, ka viņam tas piederas.

— Brāļi iekš Jēkaba, — viņš teica, — mums draud lielas briesmas. Būdami svešinieki teit, mēs esam krituši slazda valgā, neaptveramu, toties jo postīgu aizdomu bedrē. Ja Israēls mūsu vēstnesim liegs Benjamīnu, — un es baidos, ka liegs, — mēs būsim pagalam un mums, kā izsakās Ēģiptes bērni, vērsies moku sola un bendes cirvja nama vārti vai arī mūs pārdos verdzībā — celt kapenes vai skalot zeltu šausmainā vietā, kur mums nemūžam vairs neredzēt savus mazos un muguru svilinās Ēģiptes klausības nama pletne. Par ko mums ticis tāds pāridarījums? Apdomājiet, brāļi, labi, kālab mēs topam piemeklēti, un atzīstiet, ka soda mūs dievs! Jo mūsu tēvu dievs ir atriebīgs ‘dievs, viņš neko nav aizmirsis. Arī mums viņš ir liedzis aizmirst un pats atceras visu. Kālabad tas kungs uzreiz neiedegās bardzībā, bet lika apritēt mūža laikam un ļāva atvēst sodībai, tiekams uzsūtīja mums nelaimi, — to vaicājiet viņam, nevis man. Jo toreiz mēs bijām zaļi puišeļi un zēniņš bija arī brālis, un sodība šodien ķer pavisam citus ļaudis. Tomēr es saku jums: vainīgi mēs esam Jāzepa priekšā, jo dzirdējām, kā viņš dvēseles bailībā kliedza uz mums no zemes dziļumiem, taču liedzāmies uzklausīt viņu. Tālabad mums tagad jāpiedzīvo šīs bēdas.

Viņi visi kā viens smagi māja ar galvu, jo Jūda bija izteicis visu domas, un murmulēja:

— Sadajs, Jahū, Ēloahs.

Bet Re'ubens, atspiedis dūrēs balto galvu, aiz iekšējas sūrmes mezdamies sarkans vaigā, izgrūda, pietūkstot dzīslām uz pieres, gandrīz neatdarījis lūpas:

— Jā, jā, pieminiet vien, pūtiet un purpiniet! Vai es neteicu jums? Vai neteicu jums jau toreiz un nebrīdināju jūs, bilzdams: «Neapgrēkosimies pret zēnu!» Bet jūs ne uzklausīt mani negribējāt. Te nu bija — tagad tiek atprasītas viņa asinis!

Gluži tā lāga Rūbens toreiz gan nebija teicis. So to, tiesa, viņš bija aizkavējis, proti, asinsizliešanu, vismaz to, ka asiņu netika izliets vairāk, nekā tās mēdz līt, ja tikai ieskrambā skaistumu, tā ka īsti vis nevarēja sacīt, ka tiek atprasītas Jāzepa asinis. Varbūt Rūbens turēja prātā dzīvnieka asinis, kam Jēkaba acīs bija jāaizstāj dēla asinis? Lai nu kā, arī pārējiem tā vien šķita, ka Rūbens toreiz viņus brīdinājis un pareģojis atmaksu, un viņi māja atkal un murmulēja:

— Patiešām, patiešām, tās tiek atprasītas.

Viņus paēdināja, starp citu, itin brangi — ar kriņģe-liem un alu, un arī tas atbilda šeit valdošajam viesturības un bīstamības sajaukumam, bet pārgulēt viņi pārgulēja uz soliem, kur netrūka pat galvas paliktņu. Nākamajā dienā vajadzēja izraudzīties vēstnesi, kuram pēc ēģiptieša gribas jādodas atpakaļceļā, lai atvestu jaunāko brāli, un kurš, iespējams, nemaz neatgriezīsies, ja Jēkabs teiks «nē». Tas tik tiešām aizņēma visu dienu, jo, nepaļaudamies uz lozi tik svarīgā jautājumā, kas aplūkojams no dažādiem viedokļiem, viņi izlēma vadīties pēc prāta apsvērumiem. Kurš, pēc brāļu domām, visdrīzāk spētu ietekmēt un pierunāt tēvu? Bez kura te — nelaimē — visvieglāk iztikt? Kurš visvairāk nepieciešams dzimtai, kuram jāpaliek dzīvam, gadījumā ja pārējiem lemts iet bojā? Tas viss bija jāizspriež un jāsaskaņo, un ar šo uzdevumu viņi netika galā līdz pašam vakaram. Tā kā nolādētie vai pa pusei nolādētie nelikās piemēroti, visieteicamāk šķita sūtīt Jūdu. Tiesa, laist viņi laistu Jūdu ceļā nelabprāt, taču tēva pielaušanai viņš, iespējams, bija īstais, turklāt par viņa nozīmību dzimtai visi bija vienis prātis, izņemot vienu — viņu pašu, un šis apstāklis kavēja pieņemt galīgu lēmumu. Jo Jūda tikai purināja lauvas galvu, apgalvodams — viņš esot grēcinieks un savas kārības kalps, nedz cienīgs, nedz gribīgs izdzīvot.

Kuru tātad sūtīt, uz kuru lai norāda pirksts? Uz Danu viņa apķērības dēļ? Uz kareivīgo Gadu? Uz Ašeru, tāpēc ka viņš, aplaizīdams lūpas, labprāt mēļoja visu vārdā, — ja jau Zebulons un Isašārs paši atzina, ka tikpat kā nekas neliecina viņiem par labu? Gribot negribot izvēlei bija iākrīt uz Naftālu, Bilhas dēlu: ziņneša iedaba skubināt skubināja viņu veikt šo uzdevumu, skrieļa kājas viņam niezēt niezēja un niezēja arī mēle, — tikai garīgā ziņā viņš nedz citiem, nedz sev nelikās pietiekami nozīmīgs, pietiekami cienīgs, lai pēc būtības, ne vien virspusēji mītiskā skatījumā noderētu šādai lomai. Tā nu līdz pat trešās dienas rītam pirksts vēl arvien ne uz vienu noteikti un nešaubīgi nebija norādījis; tiesa, galējas nepieciešamības gadījumā tas laikam gan pavērstos uz Naftala pusi, ja vien jaunā audiencē nebūtu atklājies, ka visa galvas lauzīšana bijusi lieka un bardzīgais labības pārdevējs grozījis savu lēmumu.

Ir nenogaidījis, līdz atvadīsies un aizies visi pieņemšanas dalībnieki un viņi ar Mai-Sahmi paliks vieni, Jāzeps vēl kaistošiem vaigiem jūsmīgi bija ņēmies tincināt nam-zini:

— Nu, Mai, vai dzirdēji, vai dzirdēji visu? Viņš ir dzīvs, Jēkabs vēl ir dzīvs un var — vēl var uzzināt, ka dzīvs esmu arī es, nevis miris. Un Benjamīns jau ir precējies, un viņam ir pulka bērnu!

— Sākdams smieties, nenogaidījis atkārtojumu, tu, Adon, iebrauci grāvī.

— Nepieminēsim vairs šo misēkli! Es notušēju to. Tik satraucošā reizē nevar visu laiku būt apdomīgs. Nu, bet citādi — kā tev patika? Kā es nospēlēju savu lomu? Puslīdz godam? Vai pienācīgi izpušķoju dieva ieceri? Un gādāju par svētku rotu?

— Tu turējies gluži labi, Adon, brīnumlabi. Pats uzdevums, jāteic gan, arī bija pateicīgs.

— Kā tad, ka pateicīgs. Tikai tu neesi pateicīgs. Tavs miers ir nesatricināms. Tu to vien zini kā rādīt apaļas acis. Vai tad nebija iespaidīgi, kā es izslējies apsūdzēju viņus? Es biju tam gatavojies, tas bija paredzams un tomēr atstāja iespaidu. Un tas, ka lielais Rūbens teica: «Mēs redzam tavu dižumu, bet tu mūsu krietnuma neredzi,» — vai tas nebija zelta un sudraba vērts?

— Tas taču nav tavs nopelns, Adon, ka viņš tā teica.

— Bet es tā ievirzīju sarunu! Un vispār es visos sīkumos atbildu par svētku norisi. Nē, Mai, tu esi nepateicīgs, turklāt tev ir bieza ada, it nekas tevi neiztrūcina. Bet tagad es pateikšu tev, ka nemaz neesmu tik apmierināts, kā izliekos, jo pastrādāju lielu muļķību.

— Kā tad tā, Adon? Viss taču bija labi.

— Vienā punktā, pie tam svarīgā, es nošāvu greizi un tūlīt — jau nākamajā mirklī pats apjēdzu, ka esmu nošāvis greizi; tikai tobrīd nekas vairs nebija līdzams. Paturēt veselus deviņus šeit un pēc mazā sūtīt tikai vienu ir pēdējā muļķība un nesalīdzināmi rupjāka kļūda nekā iesmie-ties nelaikā. Tas jāvērš par labu. Ko es te iesākšu ar tiem deviņiem, ja bez Benonī nedz dievišķo spēli varu turpināt, nedz redzēties ar brāļiem, reiz tiem liegts skatīt, mani vaigā, iekams nav atvests mazais? Tas bija stulbi. Turēt viņus bez vajadzības apcietinātus kā ķīlniekus, ja mājās trūkst maizes un tēvam nav upura plāceņu? Nē, jārīkojas citādi, tieši pretēji: par galvinieku jāpatur viens, kurš tēvam nav cieši pie sirds pieaudzis, teiksim, viens no dvīņiem (tie divi, starp mums runājot, plosot mani, bija paši negantākie), bet pārējie jāatbrīvo, lai dodas ceļā un pārved kādu mazumu maizes, par ko, skaidra lieta, jāliek samaksāt — dot maizi par velti būtu pārāk aizdomīgi. Tam, ka brāļi pametīs galvinieku likteņa varā, turklāt, upurēdami viņu un neatvezdami pie manis jaunāko, parādīs sevi. kā izlūkus, es neticu ne mirkli.

— Bet ieilgt tas var, dārgais pavēlniek. Es paredzu, ka tavs tēvs neatļaus precētajam mazulim doties ceļā, iekams maize, ko tu taisies pārdot brāļiem, nebūs notiesāta un atkal nedraudēs briesmas, ka lampa var izdzist. Tu, redzams, nesteidzini stāstu.

— Nē, Mai, vai tad var steidzināt paša dieva stāstu, un vai nav jābruņojas ar pacietību, cenšoties jo rūpīgi to izdailināt! Kaut arī paietu gads, līdz viņi atgriezīsies ar Benjamiņu, es pacietīgi gaidīšu. Kas ir gads, risinoties tādam stāstam! Bet tevi, mieramiku, es taču tādēļ iekļāvu stāstā, lai tu nomierini mani, ja kļūstu nepacietīgs.

— Labprāt es to darīšu, Adon, juzdamies pagodināts, ka esmu līdzdalīgs tajā. Turklāt es šo to noskāršu. Man rādās, tu gan liksi samaksāt par maizi, ar ko apgādāsi brāļus, taču slepus, pirms viņi dosies ceļā, atliksi naudu atpakaļ barības maisos, pašā virsū, un viņi, atsējuši tarbas, lai pabarotu ēzeļus, atradīs naudu, un neizpratnē sirds viņiem pamirs.

Jāzeps uzlūkoja namzini plati ieplestām acīm.

— Mai, — viņš teica, — tas nudien būtu vareni! Tas taču ir zelta un sudraba vērts! Tu uzminēji un atsauci man atmiņā izdarību, kura droši vien arī man būtu ienākusi prātā, tāpēc ka, pats par sevi saprotams, pieder pie lietas, lai ari es tik tikko neizlaidu to no redzes loka. Nemūžam es nebūtu iedomājies, ka cilvēks, kuru nekas nespēj nobaidīt, var iztēloties kaut ko tik brīnum blēdīgu!

— Mani tas nenobiedētu, kungs, toties viņus nobiedēs.

— Jā, nobiedēs, pamudinot saskatīt notikušajā tādu kā mājienu. Viņi jutīs, ka aiz tā slēpjas kāds, kas, āzēdams viņus, vēl viņiem labu. Izkārto visu pienācīgi, tas jau ir tikpat kā uzrakstīts. Es uzlieku to tev par pienākumu: paklusām iemāni katram naudu barības maisā, lai, sataisījies pabarot ēzeli, viņš atrastu naudu, ko nomaksājis, un atgriezties viņu skubinātu ne galvinieks vien. Līdz parītam! Jāgaida līdz parītam, lai paziņotu viņiem lēmumu un labotu kļūdas. Bet kas gan ir gads, kas ir diena šādā stāstā!

NAUDA MAISOS

Tā nu trešajā dienā brāļi atkal stāvēja, pareizāk, gulēja Gādnieka zālē Jāzepa krēsla priekšā, piespieduši pieri pie akmens plātnēm izliktās grīdas, pietrausās ceļgalos, pacēla pavērtās plaukstas, atkal krita uz vaiga un korī vervelēja:

— Tu esi kā faraons. Tavi kalpi tavā priekša ir bez vainas.

— Tik tiešām tukšu vārpu kūlim jūs esat rada un mēģināt uzpirkt mani liekdamies un klanīdamies. Tulks, atkārto viņiem, ko es teicu, kas viņi tādi — tukšu vārpu grīste! Bet, teikdams viņus tukšus, es prātā turu divkosību un valšķību, kas mani nepievils. Jo tādu vīru kā mani nedz ārišķa zemošanās un liegšanās apmās, nedz manu modrību iemidzinās kūkuma mešana. Kamēr atgādāts šurp un uzrādīts nav jūsu pieminētais jaunākais brālis, jūs manās acīs esat viltnieki, kas nebīstas dieva. Tālab uzklausiet manu lēmumu! Es nevēlos, ka jūsu bērni ciestu badu, bet jūsu sirmajam tēvam būtu jāguļ tumsā. Jūs tiksiet apgādāti ar labību pēc galvu skaita un par cenu, ko noteic dārdzība un nepielūdzami uzspiež saimnieciskais stāvoklis; jūs taču droši vien arī paši necerat tikt pie maizes par pliku paldies tāpēc vien, ka esat tādu un tādu ļaužu — visi viena vīra dēli, būtībā divpadsmit skaitā. Tādam kā man tas nav nekāds iemesls jo bargi neizmantot saimnieciskās grūtības, it īpaši vēl, ja darīšana, kā redzams, ar spiegiem. Jūs apgādās ar pārtiku desmit namiem, ja spējat atsvērt pirkumu, bet nogādās to mājās tikai deviņi: vienam no jums, brāļiem, jāpaliek važās šeit apcietinājumā par ķīlnieku tikmēr, kamēr jūs atgriezīsieties un, uzrādījuši man vienpadsmito, tas ir, kādreizējo divpadsmito brāli, nomazgāsiet sevi baltu. Bet par ķīlnieku paliks pirmais, kas pagadās, kaut vai tas tur.

Un viņš norādīja ar vēcēkli uz Simeonu, kurš stūri blenza grīdā, izlikdamies, ka ne par ko nebēdā.

Simeonu sasēja, un, kamēr kareivji saistīja viņam rokas, brāļi, sastājušies lokā apkārt, drošināja palicēju. Sis bija brīdis, kad brāļi atkārtoja jau agrāk pārrunāto un teikto, kas Jāzepa ausīm nebija domāts, taču viņš saprata, ko tie saka.

— Nenokar galvu, — tie teica. — Tu tas esi — ko lai dara, viņš izvēlējās tevi, turies nelokāmi kā vīrs, kāds tu esi, kā īstens Lamehs! Mēs darīsim visu, kas mūsu varā, lai atgrieztos un izbrīvētu tevi. Nebēdā, tik slikti tev te neklāsies, ka tas ietu pāri taviem it prāvajiem spēkiem. Tas vīrs tik Jauns nemaz nav, savā ziņā viņš ir itin lādzīgs un bez vainas pierādījumiem uz raktuvēm tevi neaizdzīs. Vai tad tu neredzēji, ka mums, apcietinātiem ķīlniekiem, viņš atsūtīja zoss cepeti? Viņš ir neaprēķināms, taču ļauns nav, varbūt visu laiku tu nebūsi sasiets, bet, ja arī būsi, tas tomēr ir labāk nekā skalot zeltu. Mēs, protams, no visas sirds jūtam tev līdzi, tikai — ko tu padarīsi — tāda nu reiz ir šā vīra iedaža, un viņa izvēle kritusi uz tevi. Tas pats liktenis varēja ķert kuru katru no mums, un ķēris, dievs zina, tas ir visus, tev vismaz nebūs jāstājas Jēkaba priekšā un jāatzīstas: «Vienu mēs esam zaudējuši, un tagad mums jāaizved jaunākais!» — no tā tu esi atpestīts. Posts un piemeklējums ir tas viss, atriebjot dieva uzsūtīts. Atceries vien, ko teica Rūbens, runādams mums no dvēseles un atgādinādams, kā mūsu brālis reiz kliedza no zemes dziļumiem, bet mēs neuzklausījām viņa vaimanas, lai gan viņš aizlūdza par tēvu, baiļodamies, ka tas atkritīs atmuguriski. Un tu taču neiesi noliegt, ka tiklab tobrīd, kad piekāvām viņu, kā arī tad, kad metām bedrē, jūs divi, Levijs un tu, cīsāties īpaši!

Un Rūbens piemetināja:

— Saņemies, dvīni, tavi bērni būs paēduši. Tāds liktenis mums nolemts tāpēc, ka neviens ir uzklausīt mani negribēja, kad es brīdināju: «Neapgrēkosimies pret zēnu!» Kur nu, jūs bijāt nevaldāmi, un, kad es ierados pie bedres, tā vērās man pretī tukša un bērna vairs nebija pasaulē. Nu dievs jautā mums: «Kur Ābels, tavs brālis?»

Jāzeps dzirdēja visu. Degunā viņam iekņudējās, viņš sāka šņākāt, jo kaut kas spieda, kāpa kaklā un acīs tik strauji sariesās asaras, ka viņš aizgriezās krēslā un Mai-Sahmem vajadzēja iegrūst viņam dunku, taču arī tas uzreiz nelīdzēja. Atkal pievērsies brāļiem, viņš mirkšķināja plakstus un runāja aizsmakušā balsī, stiepdams vārdus.

— Es neņemšu, — viņš teica, — no jums pasu augstāko maksu par sieku un ēzeļa nastu, kādu nosaka dārdzība un prasīt neliedz saimnieciskais stāvoklis, lai jūs pārnākuši neteiktu tēvam, ka faraona draugs noplēsis jums sālītu cenu. Jūs saņemsiet tik, cik spēsiet aiznest un cik saies jūsu maisos, — par to es parūpēšos. Es došu jums kviešus un miežus. Kādus — Augšēģiptes vai Lejasēģiptes miežus — jūs vēlaties? Es iesaku jums Uto, Čūskas zemē audzētos, tie ir labāki. Un vēl es iesaku izlietot graudus maizei un neaizrauties ar sēšanu. Sausums, iespējams, pieturēsies, tik ātri tas nebeigsies, un izsētais aizies nīkā. Dzīvojiet veseli! Es vēlu jums veselību kā godīgiem ļaudīm, jo jūsu vaina pagaidām nav pierādīta, lai arī jūs tiekat turēti aizdomās, un, ja uzrādīsiet vienpadsmito, es noticēšu jums un atzīšu jūs par vienpadsmit svētā debesu loka zīmēm, nevis par vienpadsmit haosa pūķiem, — tikai, kur divpadsmitais? Saule viņu apslēpusi. Vai ta tam būs palikt, vīri? Laimīgu ceļu! Jūs esat brīnumaini, aizdomīgi ļaudis. Esiet piesardzīgi tagad, atgriezdamies mājās, un vēl jo piesardzīgāki, kad atkal dosieties šurp. Jo pašreiz jūs vedat tikai dienišķo maizi — un arī tā ir pietiekami dārga —, bet tad vedīsiet jaunāko brāli. Lai jūsu tēvu dievs jums ir par vairogu un aizsegu! Un neaizmirstiet Ēģiptes zemi, kur Usīru ievilināja šķirstā un sacirta gabalos, bet viņš, kļuvis par Pirmo Mirušo valstībā, gaišu dara Pagares aitu kūti!

Pateicis šos vārdus, viņš piecēlās no krēsla, pār kuru slējās vēdekļi, un, atstājis zāli, pameta viņus. Bet tie deviņi saņēma rakstvedības telpā, uz kuru tika novesti, pavadzīmes ar jau aprādītu maksu par labības sieku, mēru un ēzeļa nastu un, atveduši no iebrauktuves savus lopiņus, nastu ēzeļus un jājamēzeļus, iesvēra zvērinātajiem svara pārraugiem naudu — katrs desmit sudraba spirāles, līdz naudas un atsvaru kausi turējās svētā līdzsvarā, un no magazīnu lūkām sāka plūst kvieši un mieži, kurus viņi sabēra maisos, sapurinādami tos, lai graudi nosēstos, — maisos, kas, sasieti pēcāk pa divi, plati nokarājās katrs savā pusē nastu nesējiem ēzeļiem, kuri iedami smagi cilāja kājas. Turpretī barības maisus viņi uzsēja jājamēzeļiem seglu priekšā. Lai nezaudētu laiku un vēl to pašu dienu veiktu kādu posmu ceļā no Mentes līdz robežai, brāļi uzreiz dzīrās iet prom, taču ierēdņi, lopiņiem tikmēr gaidot pagalmā, vēl pacienāja viņus, un viņi ieturējās, strēbdami alus zupu ar rozīnēm un uzkozdami jēra cisku, un arī ceļamaizi pirmajām dienām viņiem izsniedza glītā un rūpīgā iesaiņojumā, — tā šeit esot pieņemts, teica ierēdņi, — ka pirkuma cenā ierēķināts proviants, jo šī te esot Ēģipte, dievu zeme, kas šo to varot atļauties.

Tas bija Mai-Sahme, labības pārdevēja namzinis, kurš tā runāja un, raukdams biezās, melnās uzacis virs apaļajām acīm, vērīgi pārraudzīja labības un uztura izsniegšanu. Šis mierīgais vīrs brāļiem ļoti iepatikās, it īpaši tāpēc, ka nomierināja tos par Simeona likteni, bilzdams, ka, viņaprāt, ķīlniekam klāšoties samērā ciešami. Roku sasie-šana, brāļiem redzot, drīzāk tikai simbolizējusi Simeona ķīlniecību, sasiets tas, domājams, ilgi nepalikšot. Tiesa, gadījumā ja brāļi neatgrieztos un pamestu ķīlnieku vienu, neierazdamies — vēlākais, pēc gada — kopā ar jaunāko brāli, viņš, Mai-Sahme, ne par ko galvot nevarot. Tāds nu reiz esot viņa kungs un pavēlnieks — neapšaubāmi laipnīgs, taču vienlīdz nepielūdzams, ja kaut ko ieņemoties galvā. Viņš, Mai-Sahme, uzskatot par iespējamu — ja brāli nerīkošoties, kā kungs licis, ķīlnieku nekāds labais gals negaidot: tādā gadījumā brāļu skaits sarukšot jau par veseliem diviem, kas noteikti nepriecēšot sirmgalvi tēvu.

— Kur nu! — teica brāļi. Viņi darīšot, ko spēšot. Taču izdabāt diviem patgalvjiem reizē esot grūti. To viņi sakot visā goddevībā, ciktāl runa ir par nama pārrauga pavēlnieku, tāpēc ka tas esot «tum», ceļkrustu cilvēks, tiklab laipnīgs, kā arī negants savā dievišķumā.

— Liekas, jums ir taisnība, — viņš attrauca. — Vai esat paēduši? Nu, tad laimīgu ceļu! Un paturiet prātā, ko jums teicu!

Tā viņi atstāja pilsētu un jādami lielākoties klusēja, tāpēc ka viņus nospieda domas par Simeonu, kā ari jautājums, kā lai ieskaidro tēvam, kāpēc zaudēts brālis un kāda ir vienīgā iespēja atgūt zaudēto. Bet līdz mājām vēl bija tālu, un reizumis viņi tomēr pārmija pa vārdam. Viņi ieminējās, ka ēģiptiešu alus zupa bijusi garda, ka viņus, tiesa kas tiesa, piemeklējusi nelaime, toties, iepērkot labību, viņi puslīdz lēti tikuši cauri, un tas, neraugoties uz visu pārējo, tomēr iepriecināšot Jēkabu. Viņi pieminēja zemtīgo namzini — cik tas tīkami remens cilvēks, nemainīgi laipns un lādzīgs, nevis «tum». Lai gan, ej nu sazini, kā viņš izturētos, ja pats būtu pavēlnieks un labības pārdevējs, nevis Vecākais kalps. Vienkāršiem ļautiņiem pa-vedinājumu mazāk, tiem vieglāk būt labsirdīgiem; augsts stāvoklis un neierobežota vara turpretī gandrīz neizbēgami jebkuru padara patvaļīgu un neaprēķināmu — tāds, par piemēru, bija pats visaugstais, kurš savā bardzībā arī palaikam šķita grūti izprotams. Mošels, starp citu, šodien bija bijis gandrīz laipnīgs, ja neņēma vērā to, ka vēlējis sasiet un paturējis par ķīlnieku Simeonu: pat padomus viņš tika devis, svētījis brāļus un gandrīz svētsvinīgi salīdzinājis ar zodiaka zīmēm, no kurām viena nav redzama. Viņš, domājams, bija zvaigžņu pazinējs, varbūt pat tulks un zintnieks. Viņš taču bija licis noprast, ka bez asa prāta viņa rīcībā esot arī citi — augstāki līdzekļi. Brāļi neizbrīnītos, ja atklātos, ka viņš zīlē pēc zvaigznēm. Bet, ja spīdekļi darījuši Mošelam zināmu, ka brāļi ir okšķeri, viņš izzīlējis pēdējās aplamības.

Apmainīdamies šādām un šīm līdzīgām domām, viņi todien veica prāvu posmu ceļā uz Rūgtajiem ezeriem. Bet, kad satumsa, izraudzījās naktsdusai itin jauku, mājīgu vietu, ko puslokā ieskāva mālains paugurs, uz kura, izliekusies vispirms iesānis, pēc tam augdama taisni, slējās līka palma. Turpat bija aka, arī būda, kur apmesties, un nomelnējusī zeme būdas priekšā liecināja, ka šeit kurējies ugunskurs un nakšņojuši ceļinieki. Paturēdami prātā, ka šai vietai ari turpmāk stāstā būs zināma loma, mēs iezīmējam to, pieminot palmu, aku un būdu. Tie deviņi tur iekārtojās ērti. Daži noņēma ēzeļiem nastas un sakrāva tās kaudzē. Cili smēla ūdeni un lasīja žagarus iekuram. Bet viens, proti, Isašārs, steidza aprūpēt savus lopiņus; pats iesaukts par ēzeli, viņš pret dzīvniekiem izjuta īpašu sirsnību, turklāt viņa jājamēzelis jau vairākiem lāgiem bija žēli iebrēcies, prasīdams, lai to pabaro.

Atsējis barības maisu, Leas dēls skali iekliedzās.

— Ei! — viņš sauc. — Skatieties! Kas tie par brīnumiem! Brāļi iekš Jēkaba! Panāciet šurp, raugiet, ko es atradu!

Viņi sanāk no visām pusēm, snaikstās un skatās. Barības maisā pašā virsū Isašārs uzgājis desmit spirāles — sudrabu, ko samaksājis par savu labības nastu.

Viņi stāv un brīnās, krata galvu, met ar roku zīmi, kurai jāatvaira nelaime.

—-Jā, Kaulainais... Ar tevi vairs nav labi.

Pēkšņi pulciņš pajūk, viņi skriešus metas pie saviem barības maisiem. Meklē visi, bet kas tur ko meklēt: ik maisā pašā virsgalā nauda, kas atdota par labību. Viņi apsēžas uz līdzenas vietas. Kas tad tas? Sudraba svars svēti bija atbildis akmens atsvaru svaram, un tomēr nauda atgriezusies pie viņiem. Kā tur neizpratnē lai neaizkrīt sirds? Dieva dēļ, ko tas nozīmē? Protams, nav jau nepatīkami — gluži otrādi, tīri vai jāsmejas, redzot, ka nauda atradusies pie preces, par kuru atdota; taču top arī pabaisi, pat īsti biedīgi, zinot, ka tāpat jau esi apsūdzētais; nudien, tā lieta nav tīra, turklāt aizdomīga ir divēji: tiklab apslēptu nolūku ziņā, kā arī tālab, ka tu, cilvēks, topi nostādīts nelabvēlīgā gaismā. Pie tam, no vienas puses, tas izskatās pēc joka, taču, no otras, šķiet gatavās lamatas, — tiec nu gudrs un pasaki, kāpēc dievs viņiem to darījis?

— Vai jūs zināt, kāpēc dievs mums to darījis? — jautāja lielais Rūbens, saspringstot muskuļotajam vaigam, un meta brāļiem ar galvu.

Viņi saprata gluži labi, ko brālis dzīrās teikt. Prātā viņam vecas lietas, dīvaino atradumu viņš pieskaitīja nelaimēm, kas vajāja brāļus, tāpēc ka tie, neuzklausījuši viņa brīdinājumus (vai tiešām viņš tika brīdinājis?), reiz apgrēkojās pie zēna. Brāļi noprata, ko viņš domā, vairāk vai mazāk skaidri apjautuši to pašu nenosakāmo sakarību. Jau tas vien, ka notikušajā viņi saskatīja dieva pirkstu un jautāja cits citam, kālab dievs viņiem to darījis, pierādīja, ka visi risina vienu un to pašu domu. Bet ar domu pietiktu, viņi nosprieda, un vēl mest ar galvu Rūbenam nebūtu vajadzējis. Stāties tēva priekšā pēc šā atgadījuma likās vēl jo grūtāk; klāt nāca vēl viena atzīšanās. Simeons, Benjamīns un nu vēl šī ērmība — nē, paceltu galvu viņi vis neatgriežas! Pavīpsnāt, ka par velti ticis pie mantas, viņš jau nu varēs, tomēr būs dziļi nobažījies par savu darījumu cilvēka godu, un viņi ari tēva priekšā būs nostādīti pagalam nelabvēlīgā gaismā.

Vienubrīd visi pielēca kājās un taisījās steigties pie ēzeļiem, lai atrasto naudu nogādātu atpakaļ, taču tad vienprātīgi atteicās no šīs domas, atmeta ar roku, nokāra galvu un apsēdās. «Kāda tam jēga,» viņi nosprieda, iegādādami, ka naudas atdošana būtu tikpat liela, ja ne vēl lielāka bezjēdzība kā tās atgriešanās pie viņiem.

Viņi nogrozīja galvu. Viņi darīja to vēl miegā — te viens, te otrs, te vairāki reizē. Viņi nopūtās sapņos — laikam gan nebija neviena, kurš tonakt divas trīs reizes neapzināti nebūtu nopūties. Bet pastarpām te vienam, te otram ap lūpām rotājās smaids, un gadījās pat, ka vairāki vienlaikus laimīgi pasmaidīja miegā.

NEPILNĀ SKAITĀ

Labas vēstis! Jēkabam tika ziņots, ka atgriežas dēli, ka tie jau tuvojas tēva astru namam ar saviem nastu nesējiem ēzeļiem, smagi apkrautiem ar Misraimas labību. To, ka brāļi skaitā ir deviņi, nevis desmit, kā bija devušies ceļā, ziņotāji netika pamanījuši. Deviņi vīri nav nekāds mazais pulks, it īpaši vēl ar visiem ēzeļiem; deviņi pirmajā acu uzmetienā neatšķiras no desmit; ka viena nav, ne visai vērīgam skatienam var palikt nepamanīts; neievēroja to arī Benjamīns, stāvēdams blakus tēvam telts priekšā; sirmgalvis turēja Mahalijas un Arbatas laulāto draugu it kā mazu puiku pie rokas; dēls neredzēja ne desmit, ne vienpadsmit, viņš redzēja vienīgi brāļus, kas atgriežas kuplā skaitā. Tikai Jēkabs saskatīja iztrūkumu no pirmā acu uzmetiena.

Savādi. Patriarham taču bija kādi deviņdesmit gadi, likās neticami, ka viņa vecīgi pagurušās, mirkšķīgi brūnās acis, zem kurām āda vāra un pavītusi, būtu tik asre dzīgas. Patiešām, raudzīdamās vienaldzīgi — un kas gan tādā vecumā netop vienaldzīgs? — tās nekādas gaišās nebija. Bet vecuma vārdzības ir nesalīdzināmi vairāk garīgi nekā fiziski nosacītas: sak, redzēts un dzirdēts gana, lai jau atpūšas jutekļi! Taču zināmos gadījumos tie atkal kļūst uztvērīgi kā medniekam, saspringti kā ganam, kurš pārlūko savas avis, un, ja runa bija par to, vai īsraēls ir pilnā vai nepilnā skaitā, Jēkabs izrādījās redzīgāks par redzīgu.

— Nāk tikai deviņi, — viņš ieteicās stingrā, lai arī viegli drebošā balsī., norādīdams uz nācējiem tālumā. Un jau nākamajā mirkli piebilda: — Trūkst Simeonal

— Tiešām, Simeons pagaidām nav redzams, — piekrita Benonī, bridi meklējis ar acīm. — Es arī nevaru viņu saskatīt. Droši vien tūlīt parādīsies.

— Cerēsim, — visai noteikti atņēma sirmgalvis, atkal satverdams jaunākā dēla roku. Tā, turēdams Benjamiņu, viņš gaidīja, līdz ceļinieki pienāca klāt. Viņš neuzsmaidīja brāļiem, neteica sveicienam ne vārda, tikai noprasīja:

— Kur Simeons?

Te tev nu bija. Acīmredzot viņš atkal tirdīs viņus cik spēdams.

— Par Simeonu vēlāk, — atbildēja Jūda. — Esi sveikts, tēv! Arī par viņu drīz vien būs runa, šimbrīžam pietiks, ja pateikšu, ka viņa dēļ tev nav jāraizējas. Raugi, mēs esam atgriezušies no darījumu ceļa un atkal esam pie sava kunga!

— Ne visi, — viņš nepiekāpīgi noteica. — Esiet sveikti, manis pēc, arī jūs. Kur Simeons?

— Viņš, tā sakot, drusku aizkavējies, — atbildēja brāļi, — pagaidām viņa vēl nav. Sakarā ar labības iepirkumu un tā vīra gražiem, kurš ...

— Jūs iemainījāt manu dēlu pret maizi? — viņš jautāja.

— Vai nu prāts! Taču labību, kā tu, kungs, redzi, mēs esam pārveduši — pietiekami labības, pietiekami vismaz kādam laikam —, turklāt teicamu, Lejasēģiptes kviešus un pirmā labuma miežus, tā ka upura plāceņu tev netrūks. Tas būtu pirmais, ko mēs darām tev zināmu.

— Un kas būtu otrais?

— Otrais, iespējams, liksies mazliet dīvains, pat dīvs, varētu teikt, un, ja tev labpatīk, vai par gluži nedzirdētu saucams. Mēs, tiesa, tomēr cerējām, ka tu būsi iepriecināts. Jo labība mums tika par velti, pareizāk, ne nu uzreiz par velti: mēs samaksājām par pirkumu, un svarā mūsu sudrabs svēti atbilda tās puses atsvaru svaram. Bet, mums pirmoreiz apmetoties uz naktsdusu, Isa-šārs atrada naudu, ko bija samaksājis, savā barības maisā, un, raugi, arī mēs atradām katrs savu, un tā esam atveduši ne vien labību, bet arī naudu, par ko tu, cerams, mūs uzteiksi.

— Tikai manu dēlu Simeonu jūs esat pametuši. Skaidrs kā diena, viņš iemainīts par vēdera tiesu.

— Kas mūsu kungam nāk prātā, turklāt jau otru reizi! Tādi darījumi nav mūsu dabā. Varbūt piesēžam visi kopā, lai mierīgi nomierinām tevi par mūsu brāli, paraugam vispirms iebēruši tev saujā zeltainu graudu riekšu un uzrādījuši naudu — pierādījumam, ka nedz zelta mums trūkst, nedz sudrabs pagalam?

— Es vēlos uz vietas uzzināt, kur palicis mans dēls Simeons, — viņš atbildēja.

Brāļi apsēdās lokā kopā ar tēvu un Benjamiņu un pastāstīja visu pēc kārtas. Kā viņi uz robežas nošķirti un sūtīti uz Mempi, pilsētu, kas pārpilna ļaužu. Kā viņi starp divi rindās dusošiem cilvēkzvēriem novesti lielajā Darījumu pilī — nospiedoši greznā zālē pie kāda vīra, kurš valda tai zemē, būdams kā faraons, proti, pie labības pārdevēja, kura krēsla priekšā stājas visa pasaule, — savāda vīra, izlutuša aiz dižuma, iežēlīga un ērmota. Kā viņi liekušies un klanījušies šā vīra, faraona drauga, Maizes devēja, priekšā un lūguši to pārdot labību, bet tas izrādījies divdabējs — ir laipns, ir iesirdīgs, runājis mirkļiem mīlīgi, mirkļiem atkal negaidīti bargi un pēkšņi apgalvojis — ne mutē ņemt tādus vārdus netīkoties —, ka viņi esot izlūki, kas nākuši izpētīt zemes neapsargātās vietas,— viņi, desmit godavīri! Kā viņi, sirds mudināti, pastāstījuši tam vīram, kas viņi galu galā tādi — svinīgā kārtā viena vīra un dieva drauga dēli no Kānaānas, patiesībā ne desmit, bet visi divpadsmit vēl jo svinīgākā kārtā; tikai viena kopš agras jaunības vairs neesot viņu vidū, bet pats jaunākais palicis mājās pie tēva. Kā tas vīrs, tās zemes valdonis, tāpēc vien, ka viņi vairs nav nekādi jaunie, liedzies noticēt, ka viņu tēvs vēl dzīvs, likdams apliecināt to divas reizes, jo Ēģiptē tāds vecums, kādu piedzīvojis viņu mīļotais kungs, redzams, neesot ierasts; aiz ģeķīgas izlaidības tur parasti ātri noliekot karoti.

— Diezgan, — viņš teica. — Kur ir mans dēls Simeons?

Par to tūdaļ vai, pareizāk, itin drīz būšot runa, viņi atbildēja. Jo vispirms gribot negribot esot jāpiemin kāds cits, un atliekot tikai nožēlot, ka tas atbilstīgi viņu lūgumam un priekšlikumam uzreiz nav devies līdzi ceļā; tādā gadījumā viņi šodien droši vien būtu pārnākuši pilnā skaitā; liecinieks, pēc kura tas virs, turēdams viņus aizdomās, taujājis, uzreiz būtu bijis pie rokas. Jo no savas iedomas — viņi esot okšķeri — tas vīrs neparko neesot atteicies, nedz ari noticējis brāļiem uz vārda, ciktāl runa skārusi viņu svinīgo izcilmi, bet gan uzstājis, lai sava nevainīguma pierādījumam viņi atved pastarīti, — ja ne, viņi esot izlūki.

Benjamīns iesmējās.

— Novediet mani pie tā vīra! — viņš teica. — Man ir ziņkāre savām acīm redzēt tik ziņkārīgu cilvēku.

— Klusē, Benonī, — bargi viņu apsauca Jēkabs, — un izbeidz savus bērna šļupstus! Vai tādam knauķim kā tev pieklājas jaukties nopietnā sarunā? Es vēl arvien neko neesmu dzirdējis par savu dēlu Simeonu.

— Kā nu ne, kungs, — atbildēja brāļi, — tu esi dzirdējis. Ja tu vēlētos dzirdēt un nespiestu mūs mokoši izteikties plašāk, tu jau zinātu visu.

Vai tad neesot pats par sevi saprotams, viņi teica, ka, pastāvot tādām aizdomām un tādai apsūdzībai, viņiem nav atļauts tāpat vien aiziet, turklāt vēl apgādātiem ar labību. Viņiem vajadzējis atstāt galvinieku. Sākumā tas vīrs grasījies aizturēt deviņus un tikai vienu sūtīt pēc bezvainības pierādījuma; taču, pateicoties viņu, brāļu, izmaņai un pārliecināšanas spējai, palaimējies tiktāl grozīt valdoņa prātu, ka tas paturējis vienu, proti, Simeonu, bet pārējos pagaidām atlaidis, Jaudams līdzi ņemt labību.

— Un tā mans dēls Simeons, jūsu brālis, kļuvis par parādu vergu Ēģiptes klausības namā, — Jēkabs draudīgi savaldīgs piemetināja.

Tās zemes valdoņa nama pārraugs, mierīgs cilvēks, brāļi atbildēja, esot viņiem apliecinājis, ka aizturētajam klāšoties puslīdz ciešami un sasiets tas esot tikai šimbrīžam.

.— Labāk nekā jebkad, — teica Jēkabs, — es tagad izprotu, kāpēc tik ilgi vilcinājos, tiekams atļāvu jums posties ceļā. Jūs piepūtāt man pilnas ausis aiz kāres noiet uz Ēģipti un, kad es galu galā piekritu, izmantojāt manu piekāpšanos, lai neatgrieztos visi un pašu krietnāko pamestu varmākas ķetnās!

— Agrāk tu nebiji tik augstās domās par Simeonu.

— Debesu valdniek, — viņš teica, vērsdamies augšup, — viņi pārmet man, es neesot cienījis un no sirds mīlējis

Leas otro — varonīgo karotāju! Viņi taisa tādu seju, it kā es būtu pārdevis dēlu par mēru miltu un atdevis ap-rīšanai Leviatānam par vēdera tiesu viņu bērneļiem — es, nevis viņi! Kā man tev jāpateicas, kungs, ka tu vismaz nocietināji manu sirdi pret viņu uzmācību un padarīji mani tik nelokāmu, ka es nepaļāvos aušu pārgalvībai, kuri prasījās ceļā visi vienpadsmit, līdzi ņemot arī jaunāko! Viņi spētu atgriezties bez Benjamiņa un vēl atrunātos: «Tik dārgs viņš nemaz tev nebija!»

— Tieši pretēji, tēv! Devušies uz turieni visi vienpadsmit — kopā ar jaunāko brāli — un noveduši viņu tā vīra, tās zemes valdoņa, priekšā, reiz tas pēc viņa prasīja, mēs pārnāktu pilnā skaitā. Bet vēl jau nekas nav zaudēts, mums tikai jānogādā Benjamīns turp un jāuzrāda tam vīram, faraona labības pārdevējam, lai Simeons tiktu brīvs un tu atgūtu abus — kā pastaliņu, tā varoni.

— Citiem vārdiem, pagalinājuši Simeonu, jūs taisāties izraut man no rokām Benjamīnu, lai novestu uz turieni, kur atstājāt Simeonu.

— Mums tas jādara tā tur vīra iedažas pēc, lai attaisnotu sevi un, uzrādot liecinieku, atbrīvotu galvinieku.

— Koksirži! Manus bērnus jūs nolaupāt man un saru-cināt īsraēlu — tas vien jums prātā! Jāzepa vairs nav, Simeona vairs nav, un nu jums ievajagas Benjamīna! Man jāizstrēbj, ko jūs savārāt, un viss nāk pār manu galvu!

— Nē, kungs, tas ir aplam iztēlots. Neviens ir nedomā ziedot Benjamīnu piedevām Simeonam; gluži otrādi, tu atgūsi abus, ja mēs novedīsim jaunāko brāli tā vīra priekšā un viņš pārliecināsies, ka mēs esam godīgi ļaudis. Pazemīgi lūdzam tevi, neliedz Benjamīnam doties mums līdzi, lai Simeons tiktu brīvs un Israēls atkal būtu pilnskaitīgs!

— Pilnskaitīgs! Bet kur Jāzeps? Gari neprātodami, jūs prasāt, lai aizlaižu šo te ceļā, kurā sūtīju Jāzepu. Es noraidu jūsu lūgumu.

Tad iekarsa Rūbens, pats vecākais viņu vidū, un, kļuvis verdots, sacīja tēvam:

— Tagad uzklausi mani! Uzklausi mani vienu — visu šo galvu! Dod zēnu man vienam, nevis viņiem līdzi ceļā. Ja neatvedu viņu tev atpakaļ, lai man notiek tas un tas. Ja neatvedu viņu tev atpakaļ, nožņaudz abus manus dēlus Hanohu un Pallu. Nožņaudz tos, es saku, pats savām rokām, man redzot, un es nepamirkšķināšu ne aci, ja nebūšu turējis vārdu un atguvis ķīlnieku!

— Jā, verd tik, verd vien! — atbildēja viņam Jēkabs.

— Kur tu biji, kad manam skaistulim uzklupa meža kuilis, un vai nosargāji Jāzepu? Kam man tavi dēli, un vai es kāds maitātājs, ka žņaugšu tos nost un pats savām rokām sarucināšu Israēlu? Noraidīti jūs esat, un atraidīta ir jūsu prasība, lai mans dēls ietu kopā ar jums, jo viņa brālis ir miris un tikai šis man atlicies. Ja ar viņu kaut kas notiktu ceļā, visa pasaule redzētu, kā manus sirmos matus ar skumjām noved pazemē.

Viņi saknieba lūpas un saskatījās. Jauki gan, Benjamiņu viņš dēvē par «savu dēlu», nevis viņu brāli un apgalvo, ka tas viens viņam palicis pāri.

— Bet Simeons, tavs varonis? — viņi jautāja.

— Viens es te sēdēšu, — viņš atbildēja, — un sērošu par viņu. Ejiet, kur jums ejams!

— Dēlišķs paldies par sarunu un atvaļināšanu! — viņi teica, atstādami tēvu' vienu. Jo kopā ar brāļiem aizgāja arī Benjamiņš un iedams noglāstīja vienam otram roku ar saviem strupajiem pirkstiem.

— Neņemiet pie sirds tēva vārdus, — viņš lūdzās,

— un neskaistieties uz viņa cieņpilno dvēseli! Vai jūs domājat — es jutos glaimots, izdzirdis, ka viņš dēvē mani par vienīgo dēlu, kurš viņam palicis, un atsakās laist mani jums līdzi? It kā es nezinātu — nemūžam man netaps piedots, ka Rāhele nomira, mani dzemdēdama, un skumīga ir tā gādība, kurā man jādzīvo. Atcerieties! Ilgi viņš vilcinājās, līdz, pārvarējis sevi, atļāva jums vieniem, bez manis doties uz Lejzemi, un spriediet paši, cik dārgi viņam esat! Ari tagad paies laiks, līdz viņš piekāpsies un sūtīs mani jums līdzi pie tā vīra, jo mūsu brāli viņš neatstās, nespēs atstāt pagānu rokās, un bez tam — vai tad ilgam laikam pietiks maizes, pie kuras jūs, gudrinieki, tur lejā tikāt par velti? Nezaudējiet cerības! Gan jau ari es, mazais, došos jums līdzi. Bet tagad pastāstiet vēl par bardzīgo labības pārdevēju, kurš jūs tik neganti apsūdzējis un tik gražīgi prasa, lai pie viņa atved jaunāko brāli. Gandrīz vai jākļūst iedomīgam, dzirdot, ka tik dedzīgi kāds vēlas tevi redzēt un gaida tavu liecību! Kas tam vīram lēcies? Pats augstākais, jūs sakāt, viņš esot Lejzemes ļaužu vidū? Augstāks par visiem? Kāds viņš jums likās, un kā viņš izskatās? Kas tur par brīnumu, ka man kārojas iepazīt cilvēku, kurš kāro pēc manis!

JĒKABS CĪNĀS PIE JABOKAS

Patiešām, kas ir gads šajā stāstā, un diezin vai atrastos kāds, kuram trūktu tam laika un pacietības! Pacietīgs bija Jāzeps, spiests dzīvot un kārtot tirdznieciskus darī-jumus Ēģiptes zemē, pacietās gribot negribot brāļi, samierinājušies ar Jēkaba tiepību, un to pašu darīja Ben-jamīns, apvaldīdams savu kāri doties uz Lejzemi un iepazīt labības pārdevēju. Mums klājas labāk nekā šiem ļaudīm — turklāt nebūt ne tāpēc, ka mēs zinām, kas notika turpmāk. Tas drīzāk ir trūkums salīdzinājumā ar tiem, kuri darbojās stāstā un izjuta visu uz savas ādas, jo mums jārada dzīva interese tur, kur būtībā tā nemaz nav iespējama. Pārāki par viņiem mēs toties esam tai ziņā, ka mums dota vara pār laiku un mēs pēc savas patikas varam vilkt to garumā vai īsināt. Mums nav jāvada gaidu gads visās tā ikdienas norisēs, kā tos septiņus gadus Me-sopotāmijā vadīja Jēkabs. Risinādami stāsta pavedienu, mēs varam pateikt: pagāja gads, — un, raugi, jau tas ir apkārt un Jēkabs ir piekāpies. Jo labi taču zināms, ka ūdens padarīšanās toreiz vēl ilgi nebija kārtības un sausums nemitējās piemeklēt zemes visaplīk mūsu likteņstāsta darbībai. Kādas tik velnišķību sērijas nav pieredzējusi pasaule, un kas gan reizēm uznāk gadījumam, parasti tik jestram uz izmaiņām un svaidīšanos starp labu un ļaunu, ka tas pēkšņi kā apsēsts, dēmoniski ķiķinādams, atkal un atkal liek rasties vienam un tam pašam! Galu galā tam tomēr jāapmetas uz otru pusi — turpinādams tādā pašā garā, tas atceltu sevi. Taču dulnoties gadījums var ilgi, un septiņkārtēja atkārtošanās plašākā skatījumā nav nekas neparasts.

Pastāstījuši par mākoņu kustību starp jūru un Moru zemes Alpiem, kur aizrodas Nīlas ūdeņi, mēs, godīgi sakot, tikai paskaidrojām, kā tas bija, bet neizskaidrojām, kāpēc tā bija. Jo, jautājot «kāpēc?», galīga atbilde nemūžam nav rodama. It visa notiekošā cēloņi atgādina piejūras kāpu kulises: tie piesedz cits citu, un cēlonis, pie kura prāts rimtos, pagaist bezgalībā. Maizes devēja upe nepaisa un nepārplūda tāpēc, ka Moru zemes augstienēs nelija lietus. Tur nelija tāpēc, ka nelija arī Kānaānā — nelija aiz tā iemesla, ka virs jūras nesabiezēja mākoņi, turklāt nesabiezēja veselus septiņus vai vismaz piecus gadus pēc kārtas. Kāpēc? Tam ir augstāki cēloņi, tam ir sakars ar Visumu un debesu spīdekļiem, kas neapšau-

bāmi valda pār Zemes vējiem un laika apstākļiem. Atce-rāsimies kaut vai Saules plankumus — diezgan attālu cēloni. Taču pat bērnam zināms, ka Saule nav pati augstākā un pēdējā instance, un, ja jau Abrāms liedzās pielūgt Sauli kā visa pirmcēloni, mums tas nepavisam nepieklājas. Izplatījumā pastāv spēki, kas, nocēluši no pjedestāla Sauli, degradē šo valdnieciski nekustīgo spīdekli par kustībai pakļautu ķermeni, un arī tik iedarbīgie plankumi tās vaigā ir tikai vēl viens «kāpēc?», kura galīgais «tāpēc», solīdams norimu prātam, nebūt nav rodams minētajās augstāku vai savukārt vēl jo augstāku spēku sistēmas. Vispēdējais «tāpēc» acīmredzot pastāv vai valda tālē, kas topašulaik tuva, tālab ka tajā vienots ir tālais un tuvais, cēlonis un sekas, — proti, tur, kur mēs razdamies izzūdam un kur, pēc mūsu pieņēmuma, jāmājo providencei, kas savu mērķu vārdā var kādu brīdi iztikt arī bez upura plāceņiem.

Sausums un dārdzība nemitējās, un nepagāja ne gads, kad Jēkabs piekāpās. Maize, iegūta tik biedējoši iepriecinošā kārtā par baltu velti, bija apēsta; tādam gāzumam ļaužu tās ilgam laikam nepietika, taču jauna tai pusē ne par kādu naudu nebija dabūjama. Jau vairākus mēnešus agrāk nekā pērngad Israēls aizsāka valodas, kuras gaidīja brāļi.

— Kā jums šķietas? — viņš jautāja. — Vai nav tā, ka vērojama pretruna un radusies neatbilstība starp manu bujumu, kuru, satriecis Lābana valstības noputējušās aizšaujamās bultas, es esmu saglabājis un vairojis, un postu, ka mums jau atkal nav nedz graudu sējai, nedz miltu plāceņiem un mūsu bērni brēc pēc maizes?

Jā, viņi piekrita, tādi laiki nu esot pienākuši.

— Dīvaini laiki, — viņš teica, — ja kādam ir pieauguši dēli, vesels pulks dēlu, kurus tas ar dieva palīgu nav vilcinājies dzemdināt, bet dēli tik sēž uz savām sēdelēm un pat nepakustas, lai darītu galu trūkumam.

— Tā tu tikai runā, tēv. Kas tur līdzams!

— Līdzams? Ēģiptē pārdodot labību, man no vairākām pusēm gadījies dzirdēt. Kā būtu, ja arī jūs postos ceļā un noietu turp, lai iepirktu kādu maisu labības?

— Slikti jau nebūtu, tēv, mēs labprāt to darītu. Tikai tu neņem vērā to, ko tas vīrs tur lejā mums stingri piekodināja, sacīdams, ka mums neredzēt viņa vaigu, tiekams mēs neatvedīsim savu brāli, pastarīti, un neuzrādīsim par zīmi, ka esam godīgi ļaudis. Tas vīrs, kā rādās, ir

zvaigžņu zintnieks. Viņš teica — vienu no divpadsmit varot aizslēpt Saule, taču ne divus un vienpadsmitajam jāstājoties viņa priekšā, lai viņš atkal mūs uzlūkotu. Atlaid Benjamiņu, un mēs dosimies ceļā.

Jēkabs nopūtās.

— Es zināju, — viņš teica, — ka tā būs, ka bērna dēļ jūs atkal mocīsiet mani.

Un, pacēlis balsi, nobāra dēlus:

— Neapdomīgie nelgas! Kas jums lika melšāt un laik-šķēt, un lētprātlgi izpaust tam vīram, ka jums ir vēl viens brālis, mans dēls, lai viņš pēc tā prasītu? Nebūtu jūs, kārtojot darījumus, zaudējuši cieņu un larkšķējuši, viņš ir nezinātu par Benjamiņu un nenoliktu maksai par plēkšņu plāceņiem manas sirds asinis! Jūs esat pelnījuši, ka visus kopā nolādu!

— Nedari to, kungs, — teica Jūda, — jo kas tad notiktu ar Israēlu? Apdomā labāk, kādās sprukās mēs bijām — spiesti pateikt tam vīram taisnību, jo viņš plītiņ uzplijās mums ar savām aizdomām un pratināja mūs vienā laidā par mūsu apradiem! Viņš noklaušināja mūs sīki jo sīki un taujāja: «Vai jūsu tēvs vēl ir dzīvs?» — un: «Vai jums ir vēl kāds brālis?» Un, kad mēs pateicām, ka tev neklājas tik labi, kā pienāktos, viņš skaļi norāja un sadusmojies vainoja mūs nolaidībā.

— Hm, — norūca Jēkabs, slaucīdams bārdu.

— Mūs biedēja viņa dusmība, — turpināja Jūda, — un apbūra viņa iejūta. Jo vai tas kāds nieks, ja iejūtu, pie tam vēl lielu, izrāda šīs pasaules varenais, no kura tu tobrīd esi atkarīgs! Tas laikam kuram katram atdarītu muti un sirdi, un par larkšķi tāpēc neviens nav tapis.

Vai tad viņi varējuši paredzēt, vēl piemetināja Jūda, ka tas vīrs uzreiz prasīs, lai atgādā brāli, un pavēlēs: «Atvediet viņu šurp!»

Tas bija Jūda, piemeklētais, kurš tai reizē runāja visu vārdā. Tā viņi tika vienojušies savā starpā gadījumam, ja būtu manāms, ka tēvs kļuvis pielaidīgāks. Jo verdo-tais Re'ubens, neveikli, pat nebaudāmi izmetis: Jēkabs varot pats savām rokām nogalēt viņa dēlus, — jau bija saņēmis noraidošu atbildi, un Levijs, lai gan smagi pārdzīvoja «dvīņubrāļa» zaudējumu un kopš tā laika bija tikai puse no agrākā, nevarēja iziet priekšā Šehemas dēļ. Jūda toties runāja slavējami, vīrišķi izjusti un pārliecinoši.

— Pārvari sevi, Israēl, — viņš teica, — kaut arī tev

līdz rīta ausmai būtu jācīnās ar sevi, kā tu reiz cīkstējies ar to otru! Patiesi, šī ir Jabokas cīniņa cienīga stunda, — pierādi jel, ka esi dieva varonis! Raugi, tā vīra prāts tur lejā ir negrozāms. Nedz mēs redzēsim viņu vaigā, nedz Leas trešais atstās klausības namu, un arī uz maizi cerību nebūs, ja ieradīsimies bez Benjamīna. Es, tavs lauva, saprotu — tevi nomoka doma, ka ceļā līdzi jādod Rāheles ķīla, kurai «vienmēr jābūt mājās», pie tam vēl uz lejie-nes dūņu un mirušo dievu zemi. Droši vien tu neuzticies tam vīram, tās zemes valdonim, un baiļojies, ka viņš izlicis mums lamatas un neizdos nedz jaunāko brāli, nedz galvinieku vai pat aizturēs mūs visus. Bet es, tavs dēls, kurš iepazinis cilvēkus un negaida nekā laba ne no augsta, ne zema, — es saku tev: tāds tas vīrs nav, tiktāl es viņu pazīstu un lieku par to roku ugunī, ka ievilināt mūs lamatās viņš netaisās. Viņš ir savāds, pat šaubīgs, tomēr patīkams un, lai arī maldās, nav ļauns. Es, Jūda, galvoju par viņu, tāpat kā galvoju par šo te — tavu dēlu, mūsu jaunāko brāli. Atlaid zēnu kopā ar mani, un es apsolu, ka, atstādams tevi, būšu viņam ir ceļā, ir tamā pusē, tur lejā, tēva un mātes vietā, lai ne pret akmeni neatsistos viņa kāja un Ēģiptes izvirtība neaptraipītu viņa dvēseli. Uztici viņu man, lai beidzot varam doties ceļā un nenomirstam bada nāvē — kā tu, tā mēs un mūsu bērniņi! Jo no manas rokas tu varēsi viņu atprasīt, un, ja es neatvedīšu viņu pie tevis un nenolikšu tavu acu priekšā, tad lai visu mūžu esmu vainīgs. Viņš atkal būs pie tevis, kā bijis, un sen jau atkal būtu, kā pašreiz vēl ir pie tevis, jo, nevilcinājušies tik ilgi, mēs jau otrreiz būtu atpakaļ gan ar galvinieku un liecinieku, gan labību.

— Dodiet man apdomas laiku līdz rīta ausmai! — atbildēja Jēkabs.

Bet no rīta viņš jau bija padevies un klusībā samierinājies ar domu, ka jālaiž Benjamīns ceļā, kas ved ne jau uz Šehemu dažu dienu gājumā, bet tālu — vai veselu septiņpadsmit dienu ietumu lejup. Acis viņam bija saraudātas, un viņš klaji izrādīja, kādas dvēseles mokas viņam prasījis šāds piespiedu lēmums. Bet, tā kā viņš no tiesas tika izcīnījis sūru iekšēju cīņu, nevis izlikās, ka smagi cīnījies, un izteiksmīgi — cildeni un cieņpilni pauda savas ciešanas, tas atstāja dziļu iespaidu, un ļaudis aizkustināti sacīja: «Raugiet, Israēls šonakt uzveicis sevi!»

Pieliecis galvu pret plecu, viņš teica:

— Ja tam tā jābūt un tā stāv iegrebts varā, ka visam

jākrīt uz mani, tad ņemiet viņu un dariet, kas jādara, un dodieties ceļā, — es esmu ar mieru. Ņemiet līdzi savos saiņos pašus labākos augļus, ar kuriem šī zeme slavena, un uzdāviniet tos tam vīram, lai mīkstinātu viņa prātu: balzameļļu, tragakantu no astragālu ģints krūmiem, vīnogu sīrupu, vilkani man savārītu un malkojamu ar ūdeni vai pievienojamu saldajam ēdienam, arī pistāciju riekstus un terebinšu augļus, — un smādēdami nolieciet visu to viņam pie kājām! Ņemiet arīdzan divtik naudas līdzi — kā jaunam pirkumam, tā parāda nomaksai, jo es atceros, ka pagājušo reizi jūs pārvedāt katrs savu sudrabu maisa virsgalā, — varbūt notikusi pārskatīšanās. Un ņemiet līdzi Benjamiņu — jā, jā, jūs sapratāt pareizi, ņemiet viņu un celieties un ejiet pie tā vīra, lai zēns stājas viņa vaiga priekšā, — es esmu ar mieru! Es redzu pēc jūsu sejām, ka jūs pārsteidz mans lēmums, taču tas ir pieņemts, un Israēls grasās kļūt par tādu, kam bērni rau-tin atrauti. Bet El-Šadajs, — viņš iekliedzās, pacēlis rokas pret debesīm, — lai iežēlina tā vīra prātu, ka tas atdotu jums jūsu brāli un atstātu man Benjamīnu! Kungs, es vienīgi aizdodu tev viņu šim ceļam — nekāda pārpratuma lai nav starp tevi un mani, es neupurēju tev dēlu lai tu aprītu viņu kā manu otru bērnu, es gribu viņu atpakaļ! Piemini derību, kungs, pēc kuras cilvēka dvēselei jātop svētai un cildenotai tevī, tāpat kā tev — cilvēkā! Neatpaliec, visvarenais, no jūtīgās cilvēka sirds, nolaupīdams tai puisēnu ceļā un mezdams par ēsmu nezvē-ramr — valdies, lūdzams, un atdod man aizdoto, lai kalpoju tev, krizdams tavā priekšā uz vaiga, un nesu tev dedzināmus upurus, kuru smarža tīkami kutinās tavas nāsis, — nesu pašus gardākos gabalus!

Raidījis pret debesīm šādu lūgsnu, viņš kopā ar Eliē-zeru (tas ir, Damaseku) sāka post nāves dēliņu, appuišodams to it kā māte; jo jau nākamdien rīta agrumā brāļiem vajadzēja doties ceļā, lai pagūtu lejā pievienoties karavānai, kas pulcējās Gazā, un tas caurcaurēm atbilda līksmi nepacietīgajai noskaņai, kādā mita Benonī, juzdamies bezgala aplaimots, ka beidzot izkļūs no simboliskā ieslodzījuma — nevainīgumam pielīdzinātās «vienmēr mājās būšanas» — un iepazīs pasauli. Tiesa, viņš nepalēcās aiz prieka Jēkaba priekšā un nedauzīja ar papēžiem zemi, tāpēc ka viņam jau bija kādi trīsdesmit, nevis septiņpadsmit kā savulaik Jāzepam, un viņš vairījās sāpināt tēva patētisko sirdi, .klaji izrādīdams prieku, ka tiek projām; arī tāpēc, ka palēkties liedza mātes galētāja ēnas aptumšotā esība un viņš nedrīkstēja izkrist no lomas. Sievu un bērnu priekšā viņš toties dižojās uz nebēdu ar iegūto pārvietošanās brīvību un to, ka dosies uz Mis raimu, lai, parādījies tur, izbrīvētu Simeonu; vienīgi viņa spēkos esot to panākt, tiekoties ar tās zemes pavēlnieku.

Bet gatavošanās aizņēma tik maz laika tāpēc, ka tikai Gazā brāļi taisījās iepirkt visu tuksneša ceļam nepieciešamo. Šimbrīžam vai visa krava bija dāvanas Simeona cietumniecības sargam, Ēģiptes labības pārdevējam, jaunā Eliēzera no mantnīcām sanestas: aromātiski sveķi, vīnogu sīrups, mirres, rieksti un augļi. Sīs veltes — preces, ar kurām zeme bija slavena, — uzkrāva īpaši izraudzītam ēzelim.

Rītausmā brāļi atvadījās, lai lieku reizi dotos tālajā ceļā tai pašā skaitā kā pirmoreiz — tas ir, būdami par vienu mazāk un par vienu vairāk. Apkārt drūzmējās saimes ļaudis, un vidū stāvēja tie desmit, turēdami aiz pavadām savus jājamlopus. Bet loka pašā vidū stāvēja Jēkabs, apskāvis to, kurš vienīgais viņam palicis no sendie-nis mīlētās. Tādēļ jau ļaudis bija salasījušies, lai noskatītos, kā Jēkabs atvadīsies no sava lolojuma, un izjustu dvēseles pacilā jumu, vērojot cildenu šķiršanās sāpju ainu. Ilgi viņš neizlaida no rokām jaunāko dēlu, aplika tam ap kaklu savu talismanu un kaut ko murmināja, piespiedis vaigu dēla vaigam un pacēlis acis pret debesīm. Brāļi turpretī nodūra acis, rūgti un iecietīgi smaidīdami.

— Jūda, tu tas esi, — viņš beidzot sacīja visiem sadzirdami. — Tu galvoji man par šo te, teikdams: «No manas rokas tu varēsi viņu atprasīt.» Tad klausies: es atbrīvoju tevi no tavas galvniecības. Jo vai tad cilvēka varā ir galvot par dievu? Ne uz tevi es paļaujos — ko gan tu iespētu pret dieva dusmību? Uz viņu, klinti un ganu, es paļaujos, ka viņš atdos man to, ko uzticu viņam ticībā. Dzirdiet visi: viņš nav nekāds briesmonis, kurš smejas par cilvēka sirdi un satriec to putekļos kā tuksneša negalis. Viņš ir dižens dievs, gaišs un cildenots — derības un paļāvības dievs, un, ja kādam jāliek par viņu galva ķīlā, tas nebūsi tu, mans lauva, — tas būšu es un pats galvošu par viņa uzticamību, un viņš neies apkaunot sevi, likdams kaunā galvojumu. Dodieties ceļā, — viņš teica, atstūmis Benjamīnu, — un ejiet visuzticamā un vi-sužēlīgā dieva vārdā! Bet zēnu pieskatiet! — viņš piebilda, apraujoties balsij, un aizvērsās uz nama pusi.

SUDRABA KAUSS

Kad Jāzeps, Maizes devējs, šoreiz pārradās no darba, nesdams sirdi vēsti, ka tie desmit kānaānieši pārgājuši robežu, Mai-Sahme, viņa namzinis, uzreiz noģidis visu, jautāja:

— Nu, Adon, tiktāl, liekas, mēs esam, un gaidu laiks garām?

— Jā, tā stunda ir klāt, — atbildēja Jāzeps, — un gaidu laiks apritējis. Noticis tas, kam bija jānotiek, un viņi ir ieradušies. Trešajā dienā, skaitot no šīs, viņi būs šeit ar knīpu, — viņš teica, — ar visu knīpu! Dievišķais likteņstāsts kādu brīdi nekustēja ne no vietas, un mums atlika tikai gaidīt. Bet notikumu gaita nenorimst arī tad, kad, liktos, nenotiek nekas, un saules ēna pārvietojas nemanāmi. Cilvēkam tikai mierīgi jāļaujas laika ritumam, neliekoties par to īpaši zinis, — kā man mācīja jau is-maēlieši, ar kuriem es ceļoju kopā, jo laiks veic visu un pats mūs tuvina mērķim.

— Tad jau, — teica Mai-Sahme, — daudz kas jāapdomā priekšlaikus un rūpīgi jāapsver spēles turpmākā gaita. Vai tev labpatiktu uzklausīt mani?

— Ak, Mai, it kā es sen nebūtu visu apdomājis un izrīkojis un bijis skops uz izdomu! Viss ies kā pa diedziņu, tā, it kā jau būtu uzrakstīts un tikai atkārtotu to, kas teikts rakstos. Nekādu pārsteigumu nebūs, būs tikai aizkustinājums, redzot, ka īstenībā vēršas labi zināmais. Un arī satraucies es šoreiz neesmu it nemaz, man ir tikai svinīgi ap sirdi, mums turpinot aizsākto, un, augstākais, iedomājot par teicienu: «Es esmu Jāzeps!» — man tomēr salecas sirds — salecas, proti, viņu dēļ; viņiem gan turi gatavībā kaut ko putojošu!

— Būs darīts, Adon. Bet, lai arī tu nevēlies, ka tev kaut ko iesaka, es tomēr dodu tev padomu: piesargies no mazā brāļa! Viņš vis nav pusbrālis, viņš ir tavs īstais brālis, un tu, ciktāl es tevi pazīstu, nenoturēsies un pats uzvedināsi viņu uz pareizajām pēdām. Jaunākais bez tam vienmēr ir arī apķērīgākais, un viegli var gadīties, ka viņš izņem tev vārdus no mutes un aizsteidzas priekšā tavam: «Es esmu Jāzeps!» — iesaukdamies: «Tu esi Jāzeps!» — un tādējādi izjauc tev visu spēli.

— Nu, un tad, Mai? Man nebūtu nekas iebilstams pret tādu spēles pavērsienu. Tie tik būtu smiekli! Tā bērni dažreiz sagāž to, ko tikko uzcēluši, un paši gavilē. Bet es

šaubos, vai tavas bažas ir pamatotas. Šitāds knīpa — un pateiks acīs faraona draugam, Hora vietvaldim un dižajam lietvedim: «Pū, tu esi tikai mans brālis Jāzeps!» Tā būtu nekaunība! Nekā nebija, lomas vārdi, ka es tas esmu, paliks manā ziņā.

— Vai tu pieņemsi viņus turpat, Lielajā darbvedībā?

— Nē, šoreiz te, mājās. Es ēdīšu pusdienas kopā ar viņiem, viņi jāsēdina pie galda. Liec nokaut un sagatavot barokli, mans namzini, un klāt galdu vēl vienpadsmit viesiem bez tiem, kas parīt aicināti. Kādi viesi gaidāmi?

— Vairāki pilsētas dižvīri, — atbildēja Mai-Sahme, ielūkojies savā pierakstu plāksnītē, — viņa svētība Ptah-hotpe, Ptaha nama priekšā lasītājs priesteris, valdnieka karvedis Entefokers — dieva šejienes garnizona komandieris, pirmais mērnieks un robežu nospraudējs Pa-neše, mana kunga klintskalna kapeņu kaimiņš, un vairāki Lielās apgādes pārvaldes rakstziņi.

— Jauki, tiem nu gan liksies ērmoti, ka jāēd kopā ar svešzemniekiem.

— Baidos, Adon, ka pārlieku ērmoti. Tur jau tā lieta, lai atļauts tev atgādināt, — ja runa ir par ēšanu, pastāv zināmi, paražas nosacīti priekšraksti un liegumi. Vienam otram, iespējams, šķitīs nosodāmi ēst vienu maizi ar ibrimiem.

— Ej nu ej, Mai, tu jau runā tīri kā punduris Dudu, tikumu sargs, ko reiz pazinu! Nemāci mani, ēģiptiešus es pazīstu — tie nu tev šausmināsies! Kāpēc tie nešausminās, ēzdami kopā ar mani, — nevienam taču nav noslēpums, ka bērna gados es Nīlas ūdeni neesmu dzēris. Bet pirkstā man ir faraona gredzens «Esi kā es!» — un tas izšķir visu. Tas, ar kuru es sēžos pie viena galda, būs piemērots galdabiedrs arī viņiem, jo bez tam vēl spēkā ir arī faraona mācība, ka visi ļaudis ir viņa Tēva mīļotie bērni, un šo mācību slavina ikviens, kas vēlas gūt panākumus galmā. Starp citu, formas pēc klāj vien galdus šķirti: ēģiptiešiem atsevišķi, tiem vīriem par sevi un arī man notuļis. Bet manus brāļus izsēdini precīzi pēc vecuma — galda galā Rūbenu un pašu pēdējo Benonī. Skaties, nekļūdies, labāk vēlreiz nosaukšu tev viņus pareizā secībā, — ņem un pieraksti savā plāksnītē!

— Nepūlies, Adon! Tikai tas ir bīstami. Kā lai brāļi nejustos pārsteigti, redzēdami, ka tu tik smalki zini, kādā secībā viņi dzimuši?

— Un vēl noliec man priekšā kausu, kurā es mēdzu ielūkoties, — jā, jā, sudraba zīlējamo kausu.

— Hm, kausu . .. Vai tu taisies viņu klātbūtnē izzīlēt, kad kurš dzimis?

— Arī tādam nolūkam tas var noderēt.

— Labprāt, Adon, es ielūkotos tajā, lai, pavērojis, kā ūdens dzidrē atspīd tie pāris zelta greznojumi un slīpētie dārgakmeņi, izzīlētu, ko tu esi sagudrojis un kā virzīsi stāstu, tiekams pavēstīsi, kas tu tāds esi. Baidos, ka, neizdibinājis to, būšu nekam nederīgs palīgs, bet palīdzēt un pakalpot man tomēr pienāktos, lai lieki neaizņemtu vietu stāstā, kurā tu tik laipni mani uzņēmi.

— Lieks, mans namzini, tu nekādā ziņā nebūsi. Tas būtu galīgi aplam. Pirmām kārtām, neaizmirsti noliki man priekšā kausu, pēc kura es reizēm, dzīdams velnu, zīlēju!

— Kausu, nūja, kausu... — novilka Mai-Sahme ar tādu acu izteiksmi, it kā pūlētos kaut ko. atcerēties. — Tad nu viņi atvedīs Benjamiņu, un brāju pulkā tu ieraudzīsi brātarīti. Bet, ieturējuši kopā ar tevi pusdienas un pa otram lāgam piebēruši maisus, viņi ņems jaunāko brāli un visi kopā dosies uz mājām — pie jūsu tēva, un tu paliksi ar garu degunu . . .

— Ielūkojies vērīgāk kausā, Mai, paveries ūdenī! Mājup viņi dosies, taču, iespējams, kaut ko būs aizmirsuši, un viņiem vajadzēs griezties atpakaļ?

Komandants nogrozīja galvu.

— Vai arī, teiksim, viņiem būs kaut kas līdzi, — ieminējās Jāzeps, — kāda mantiņa, kuras iztrūkumu pamanījuši mēs dzīsimies viņiem pakaļ un atgādāsim viņus šurp?

Mai-Sahme noskatīja sarunas biedru apaļām acīm, raukdams melnās uzacis, un, raugi, palēnām viņa mazā mute savilkās smaidā. Ja vīrietim, lai cik tas drukns un plecīgs, tik maza mute un tā smaida, rodas iespaids, ka smaida sieviete, un gluži sievišķīgs, smalks un piemīlīgs, kaut gan tumšas bārdas apdārzā, likās namziņa smaids. Domājams, Mai-Sahme šo to bija saskatījis kausā, jo saprotoši un blēdīgi piemiedza aci, — atbildei pametis ar galvu, Jāzeps, uzslavēdams namzini, apstiprinoši uzsita viņam pa plecu, bet namzinis, lai arī no viņa puses tā bija nepieļaujama vaļība, — tiesa gan, galu galā Jāzeps taču tika sēdējis cietumā, kuru viņš pārvaldīja, — savu-ties pacēla roku un uzsita kungam pa plecu, un tā abi stāvēja labu bridi, mezdami viens otram ar aci un dzijā vienprātībā par svētsvinīgā stāsta turpmāko ritējumu sizdami viens otram pa plecu.

MIRTES SMARŽA JEB PUSDIENAS AR BRĀĻIEM

Bet noritēja tas tā, un notikumi attīstījās šādi. Mentē, Ptaha Namā, ieradās Jēkaba dēli un apmetās tajā pašā iebrauktuvē, kur pagājušo reizi, ielīksmoti, ka laimīgi atgādājuši šurp Benjamīnu, kuru visu vai septiņpadsmit dienas garo ceļu bija vākuši un sargājuši, apiedamies ar viņu kā ar jēlu olu aiz bailēm no Jēkaba jūtu izpausmēm, kā ari tāpēc, ka viņš bija galvenā persona, liecinieks, kuru atvest licis divatnais labības pārdevējs un bez kura nedz augstmani izdotos skatīt vaigā, nedz atgūt Simeonu. Ar šiem iemesliem vien pietiktu, lai sargātu mazo brāli kā acuraugu, apgādājot pirmām kārtām viņu ar visu vajadzīgo un glabājot kā dārgo ūdeni; priekšplānā tās bija bailes no šejienes valdoņa, dibenplānā — no tēva. Bet pašos sirds dziļumos šai gādībai bija vēl kāds trešais — vārdos neizteikts motīvs, proti, vēlēšanās, aplīkājot Benjamīnu, par labu vērst pāridarījumu Jāzepam. Jo doma par Jāzepu un savu ļaundarību, tik ilgi snaudusi, tagad, kopš pirmās došanās uz Lejzemi un pēc tur piedzīvotā, atkal bija pamodusies visos; bijušais atkal iznira no sen aizgruvušās laika dzīles, it kā tikai vakar būtu noticis, it kā tikai vakar viņi būtu izdeldējuši vienu īsraēla dzinumu un pārdevuši brāli. Gaisā jautās vēlīnas atmaksas gars, jautās tāda kā roka — draudīgi pacelta, grasoties vilkt viņus soģa priekšā, un gādība par Rāheles otro dēlu likās vai pats labākais līdzeklis, lai šī roka atlaistos un atriebes gari izzustu.

Viņi apģērba Benjamiņam skaistu, raibu uzsvārci ar bārkstīm un pārkritām, lai tajā parādītu pastarīti vīram, kurš valdīja pār šo zemi, iezieda mazajam ar eļļu matus, kas atgādināja ūdrādas cepuri, lai tie nespurotos un patiešām izskatītos pēc spīdīgas bruņucepures, un icgari-nāja viņam acis ar smailu otiņu. Bet, nepieņemti Lielajā pārvaldes un apgādes namā un aizraidīti uz Maizes devēja savrupmāju, viņi izbijās, jo viss negaidītais — viss, kas notika citādi, ne tā, kā paredzēts, — viņus biedēja, liekot uzreiz bažīties, vai priekšā nav jauni sarežģījumi un bīstami pārpratumi. Kas tad tas, kāpēc viņus nostāda

īpašā stāvoklī — pat tik īpašā, ka uz pieņemšanu liek ierasties mājās? Vai tas uz labu vai ļaunu? Varbūt tam kāds sakars ar naudu — to pašu naudu, kas pagājušo reizi tik noslēpumainā kārtā uzradās viņu barības maisos, un šī neskaidrība tagad tiks vērsta pret viņiem; tātad tās bijušas lamatas, un nenokārtota maksājuma dēļ viņus aizturēs un apcietinās un visus vienpadsmit atdos verdzībā? Noslēpumainā nauda līdz ar jauniem sudraba krājumiem atkārtotai labības iepirkšanai viņiem bija pie rokas, taču tas nekāds lielais mierinājums nebija, gluži otrādi, radās kārdinājums griezties atpakaļ, nerādīties tam vīram ne acīs un glābties bēgot — vispirms jau aiz raizēm par Benjamīnu, kurš, tiesa, iedrosmināja pārējos un bezbailīgi uzstāja, lai viņu ved labības pārdevēja priekšā, ja jau viņš iesvaidīts un saposts, — viņam neesot iemesla no tā vīra slēpties, turklāt jāslēpjas neesot arī brāļiem, jo nauda atgriezusies maisos aiz pārpratuma, un cilvēks nedrīkstot izturēties tā, it kā būtu vainīgs, ja esot bez vainas.

Bez vainas — gluži bez vainas neesot neviens, viņi atņēma, vainīgs visā visumā cilvēks esot vienmēr, lai arī neko sevišķu noziedzies neesot, un tāpēc īsti drošs nevarot justies arī tad, ja kādā vienā ziņā esot bez vainas. Kas viņam, knīpām, starp citu, nekaitot runāt: viņš mūždien bezvainīgs tupējis mājās un nav iekūlies tādā ķezā, ka savā maisā atrastu noslēpumainu naudu, turpretī viņiem arvien vajadzējis mētāties apkārt un iztikt gluži bez vainas nav palaimējies.

Tik vispārīgai vainas apziņai, mierināja brāļus Benonī, tam vīram izpratnes pietikšot, vai nu mazums tas apgrozījies pasaulē. Bet ar naudu tā lieta esot tīra, lai arī tumša, turklāt viņi, blakus minot, taču tāpēc ieradušies, lai to atdotu. Bez tam jāizbrīvējot Simeons — tas šiem ne sliktāk par viņu zināms —, kā arī no jauna jāiepērkot maize. Par atgriešanos un bēgšanu neesot ko domāt, tādā gadījumā viņus tik tiešām izdaudzināšot ne vien par zagļiem, bet arī izlūkiem un piedevām viņi kļūšot par brāļa slepkavām.

To visu brāļi zināja ne sliktāk par viņu — zināja, ka jābāž galva cilpā, kaut visiem vienpadsmit draudētu vergu liktenis. Mazdrusciņ viņus iedrosmināja arī līdzi paņemtās izpirkuma veltes, jaukās Jēkaba balvas, to dabas dāvanu paraugi, ai- kņrām slavena viņu puse. Vispirmām kārtām viņi nolēma aprunāties ar plecīgo, nepārprotami labdabīgo nama pārraugu, ja vien izdotos šo cilvēku sastapt.

Tas izdevās bez grūtībām. Jo brīdī, kad brāļi, nonākuši pie labības pārdevēja savrupmājas pilsētas Skaistajā kvartālā un mūra vārtu velvē nokāpuši no ēzeļiem, gar baseina ūdens spoguli veda lopiņus pavadā uz nama pusi, uzticību iedvesušais jau steidzās viņiem pretī no terases, sasveicinājies uzslavēja brāļus, ka viņi, lai arī vēlu, turējuši vārdu, un tūdaļ vēlējās redzēt jaunāko brāli, kuru nopētīja apaļām acīm, bilzdams: «Brašulis, brašulis!»

Ēzeļus viņš lika saviem ļaudīm aizvest pagalmā otrpus mājas, pavēlēja arī ienest namā saiņus ar Kānaānas slavu un, brāļiem bikli, ar bailēm pieminot atrasto naudu, uzveda viņus pa ārējām kāpnēm terasē. Viens otrs par to bija ierunājies, tikko ieraudzīja namzini, gandrīz vai iztālēm; brāļiem necietās izkratīt sirdi.

Nama pārrauga kungs, — viņi vervelēja, — dārgais virsnamziņa kungs, tā un tā, aptverams tas neesot, tomēr, grozi, kā gribi, noticis paliekot noticis, un te, lūk, esot divtik naudas, — viņi esot godīgi ļaudis. Atraduši, nejauši uzgājuši viņi esot tās sudraba spirāles, kad apmetušies uz naktsguļu, savos barības maisos — papriekš viens, pēc tam visi, un šis neizprotamais atradums visu laiku nomācot viņus. Taču te nu tas esot — pilns svars līdz ar sudrabu jaunam labības iepirkumam. Nama pārrauga pavēlnieks, faraona draugs, cerams, taču nevainošot, kur nu vēl sodīšot viņus?

Tā viņi vāvuļoja cits caur citu, nobažījušies pat ķēra namzini aiz rokas un žestikulēdami apzvērēja, ka neieies pa skaistajām namdurvīm, ja tas savuties neapzvērēs, ka nama pavēlnieks šā nomācošā starpgadījuma dēļ nevīs viņiem valgu un necels pret viņiem apsūdzību.

Bet namzinis, kā jau miera cilvēks, nomierināja viņus, teikdams:

— Neraizējieties, vīri, un nebaiļojieties, viss ir labākajā kārtībā — vai, ja kaut kas arī nav kārtībā, noticis ] bdarīgs brīnums. Savu naudu mēs esam dabūjuši, ar to pietiek, un mums nav ne mazākā iemesla vīt jums valgu. Uzklausījušam visu, ko jūs pastāstījāt, man atliek tikai secināt, ka jūsu un jūsu tēva dievs izspēlējis ar jums joku, ieglabādams tarbās veselu bagātību. Tas ir vienīgais saprātīgais izskaidrojums, kāds te rodams. Redzams, jūs bijīgi un dedzīgi kalpojat savam kungam, un viņš galu galā nolēmis atalgot jūs, — iztēlojoties sevi viņa

vietā, saprast to var. Bet jūs, liekas, esat ļoti uzbudināti, un tas nav labi. Es likšu sagatavot jums kāju vannas — aiz viesmīlības, jo jūs esat mūsu viesi un pusdienosiet kopā ar faraona draugu; turklāt, apmazgājot kājas, no galvas atplūst asinis un prāts top mierīgāks. Nāciet tik iekšā un paskatieties vispirms, kas jūs gaida vestibilā!

Bet vestibilā atbrīvots stāvēja viņu brālis Simeons — nebūt ne nomērojis un izkrities miesās, gluži otrādi, brangs un kāvīgs no skata kā vienmēr, jo viņam, kā Simeons pavēstīja brāļiem, kas priecīgi bija sastājušies apkārt, klājies labi; kādā darbvedības telpā viņš vadījis dienas ieslodzītam ķīlniekam itin ciešamos apstākļos, lai arī Mošelu vaigā vairs nav skatījis un baiļojies, vai tikai brāļi atgriezīsies, — taču aizvien stiprinādamies ar labu ēdienu un dzērienu. Brāļi atvainojās Leas otrajam dēlam, ka tik ilgi likuši viņam gaidīt — Jēkaba tiepšanās dēļ, kā viņš, cerams, saprotot; un viņš saprata un priecājās, tos redzot, it sevišķi savu dvīņubrāli Leviju; jo vienam dūres varonim ļoti bija pietrūcis otra, un, ja arī abi neapkampās un nesabučojās, toties ik pa brīdim no visa spēka zvēla viens otram.

Tad viņi visi kopā piesēda, lai apmazgātu kājas, un pēc tam nama pārraugs ieveda brāļus zālē, kur pašreiz klāja pusdienu galdu, — pilnum pilnā ar ziediem, dažādiem rotājumiem un grezniem traukiem, — un palīdzēja viņiem uz iegara bufetveida sienas skapīša par acu iepriecu kungam glīti izvietot atvestās veltes: smaržzāles, medu, augļus un riekstus. Drīzumā Mai-Sahmem tomēr vajadzēja izsteigties ārā, jo piebrauca rati un uz pusdienām pārradās Jāzeps līdz ar lūgtajiem viesiem, ēģiptiešu lielmaņiem: Ptaha svētnieku, valdnieka kargaiti, pirmo mērnieku un rakstziņiem. Kopā ar viesiem ienācis zālē, viņš teica:

— Esiet sveikti, vīri!

Bet uzrunātie kā nopļauti metās uz vaiga.

Bridi viņš pastāvēja, berzēdams ar pirkstgaliem pieri. Pēc tam atkārtoja:

— Esiet sveikti, draugi! Piecelieties taču, lai ieraugu un atsaucu atmiņā jūsu sejas. Jo jūs, kā nomanu, atceraties mani un redzat, ka es esmu Ēģiptes maizes pārdevējs — tas pats, kurš aiz bažām par dārgās zemes drošību bija ar jums bargs. Taču tagad, ierazdamies pilnā skaitā, jūs esat mani'nomierinājuši un pārliecinājuši, — nu visi brāļi sapulcēti zem viena jumta un vienā telpā.

Tas ir jauki. Vai dzirdat, es sarunājos ar jums jūsu valodā. Jā, tagad tas man pa spēkam. Pagājušo reizi, kad bijāt šeit, es atskārtu, ka neprotu ebrejiski, un klusībā sirdījos uz sevi. Tāpēc es jūsu prombūtnes laikā iemācījos šo valodu. Tādi vīri kā es viens divi apgūst jebkuru. Kā tad jums klājas? Pirmām kārtām, kā klājas jūsu sirmajam tēvam, par kuru man stāstījāt? Vai viņš vēl ir dzīvs?

— Tavam kalpam, mūsu tēvam, — viņi atbildēja, — klājas gluži labi, un viņš, svinīgais, vēl arvien ir dzīva jo vidū. Viņu ļoti aizkustinātu tavs laipnais vaicājiens.

Un viņi no jauna nometās ceļos — ar vaigu pie zemes.

— Pietiek, — viņš teica, — cik var liekties un klanīties! Ļaujiet apskatīt sevi! Vai šis būtu jūsu jaunākais brālis, tas pats, no kura jūs man stāstīt? — viņš jautāja nedaudz kļūdainā kānaāniešu valodā — turklāt patiešām bija to mazliet aizmirsis — un piegāja klāt Benjamīnam.

Sapostais vīra cilvēks uzlūkoja viņu, pacēlis pelēko acu maigo, gaišu skumju aizplīvuroto skatienu.

— Lai dievs parāda tev žēlastību, mans dēls! — teica Jāzeps, aplicis Benjamīnam roku. — Vai tev no mazotnes tik labas acis un mati kā spoža bruņucepure — kopš dienām, kad, būdams vēl knīpa, skraidelēji zaļo koku noēnā?

Viņš sarīstījās.

— Vienu mirkli, — viņš teica, — tūlīt būšu atpakaļ. Man tikai. . .

Un viņš strauji izgāja ārā — redzams, uz savu galu un guļamistabu, taču, izmazgājis acis, itin drīz atgriezās.

— Es galīgi aizmirstu namatēva pienākumus, — viņš sacīja, — pat nesapazīstinu savā starpā viesus! Mani kungi, šie vīri ir labības pircēji no Kānaānas, svinīgas iz-cilmes ļaudis, visi viena iespaidīga vīra dēli.

Un viņš nosauca ēģiptiešiem Jēkaba dēlu vārdus — nekļūdīgā secībā, protams, izlaizdams savu, — nosauca no galvas, pēc katra trešā aši atvilkdams elpu; minējis Zebulonu, viņš brīdi paklusēja, tad piemetināja: — ... un Benjamīns. — Bet brāļi, pārsteigti, ka viņš tik secīgi sauc viņus vārdā, gauži nobrīnījās.

Pēc tam viņš stādīja priekšā ēģiptiešu augstmaņus, kuri turējās pastāvi. Pasmaidījis par tiem, viņš teica: — Lai nes šurp ēdienu! — un saberzēja rokas, priecādamies kā jau cilvēks, kurš gatavojas mieloties. Bet namzinis norādīja viņam uz apskatei izliktajām veltēm, un viņš apbrīnoja tās neliekuļotā vēlībā.

— No jūsu vecā tēva? — viņš jautāja. — Aizkustinoši uzmanības apliecinājumi! Esiet tik laipni, nododiet viņam izjustu paldies!

Tas esot sīkums, viņi pavēstīja, tīrais nieks, tikai paraugs tām dabas dāvanām, ar kurām slavena viņu zeme.

— Nē, veltes ir bagātīgas! — viņš iebilda. — Un, pats galvenais, gaužām skaistas. Tik smalks tragakants vēl nav redzēts. Un šie pistāciju rieksti — jau pa gabalu nomanāms, cik tie gardi un eļļaini, tādi aug tikai jūsu pusē. Ne acis no tiem nevar atraut. Nu, bet tagad pie galda!

Mai-Sahme norādīja katram viņa vietu; un te brāļiem atkal bija par ko gauži nobrīnīties, jo viņus izsēdināja nekļūdīgi pēc vecuma, lai arī, skaitot no namatēva, pretējā rindas secībā, tas ir, jaunāko blakus viņam un aiz jaunākā, sākot ar Zebulonu, Isašāru un Ašeru, apgrieztā kārtībā pārējos līdz pat lielajam Rūbenam. Galdveida plātnes pīlāru ietvertajā ēģiptiešu zālē bija izvietotas šaurā leņķī, un tā virsotnē apsēdās namatēvs. Pa labi no viņa ieslīpi cits aiz cita sniedzās šejienes augstmaņu galdiņi, bet pa kreisi — svešzemes viesu sēdvietas, tā ka viņš vienlīdz pārredzēja kā šejieniešus, tā aziātus un pie viņa labās sēdēja Ptaha svētnieks, bet pie kreisās — Benjamīns. Viesmīlīgi un līksmi viņš mudināja viesus bez kautrēšanās ieturēties un netaupīt nedz ēdamos, nedz vīnu.

Šī maltīte, kā zināms, izcēlās ar jautrību, kas visai drīz izgaisināja arī ēģiptiešu dižmaņu sākotnējo stīvumu; atkusuši viņi pavisam aizmirsa, ka pašu acīs tā būtībā ir negantība — ēst vienu maizi ar ebrejiem. Dūšīgi malkodams sīriešu vīnu, pirmais iesila valdnieka karvedis, garnizona komandieris Entefokers, un no galda uz, galdu — pāri visai telpai — skaļi sarunājās ar taisno Gadu, kurš smiltāju iemītnieku vidū viņam patika vislabāk.

Nav jāizbrīnās, ka leģenda, vēstīdama par mielastu, nepiemin Jāzepa laulāto draudzeni Asnāti, Saules priestera meitu, un nepiekāpīgi turas pie priekšstata, ka tas bijis kungu saiets, lai gan pēc ēģiptiešu paražām laulāti pāri neēda šķirti un namamāte piedalījās arī svētku maltītēs. Mēs tomēr apstiprinām, ka šai ziņā senā versija nekļūdās, apstiprinām, nepaskaidrodami, teiksim, ka atbilstoši laulību līgumam «meitene» tolaik uzkavējās pie vecākiem — tas, tiesa, arī būtu visnotaļ iespējams —, bet gan norādīdami uz Jāzepa dzīves veidu un dienas kārtību, kas viņam, paaugstinātajam, dienas stundās liedza tikties ar sievu un bērniem. Šīs pusdienas brāļu un vietējo amatvīru sabiedrībā bija ne jau svētku mielasts, bet viena no tām maltītēm, kādas faraona draugam vajadzēja rīkot diendienā, un kopā ar laulāto draudzeni viņš parasti ieturēja tikai vakariņas, pirms tām atlicinājis brīvu brīdi nodarbībām ar Manasi un mazo Efraimu — apburošu jauktu asiņu puisēnu. Pusdienoja viņš turpretī vīriešu lokā — vai nu vienīgi ar Lielā apgādes nama augstākajiem un visaugstākajiem ierēdņiem, vai caurbraucējiem — titulētām abu zemju amatpersonām vai svešzemju viesiem un pilnvarotiem emisāriem, un tieši tādas bija arī šīs pusdienas valdošā dieva drauga namā — vismaz ārēji; jo tas, ar kādām saviļņojošām norisēm tās saistītas, kāda tām nozīme brīnumainā svētku un dieva likteņstāsta ietvaros un kāpēc pats augstais namatēvs tik aizrautīgi smējās, — tas visiem pusdienotājiem sākumā palika tumsā un neziņā tīts.

Visiem . . . Vai tāds vispārinājums būtu vietā un atzīstams par pareizu? Druknais Mai-Sahme, kurš, pacēlis uzacis, stāvēja galdiņu leņķa pavērumā un, cilādams baltu zizli, izrīkoja kalpotājus, kas šaudījās šurp un turp, iznēsādami vīnu un ēdienus, protams, visiem nav pieskaitāms. Viņš zināja, kas šeit notiek, taču nebija maltītes dalībnieks. Vai pusdienotāju vidū bija kaut viens, kas neziņas tumsā sajaustu neskaidri noskāršamu, aplaimojoši biedējošu, neticamu, apziņai nepieejamu ieceri? Kā jau noprotams, mums, izsakot šo piesardzīgo jautājumu, kurš labāk lai paliek neatbildēts, prātā ir Turtura-Benonī, pats jaunākais, namatēvam pie kreisās sēdošais mielasta dalībnieks. Viņa izjūtas nav aprakstāmas. Tās ne reizi nav atainotas, un arī šis izklāsts necenšas paveikt to, kas nekad vēl nav paveikts, proti, izteikt vārdiem ar saldu nobīli saistīto apjautu, kura ne tuvu, kaut vai aptuveni vēl neuzdrīkstējusies par tādu kļūt, nesniedzās tālāk par miglainiem, aprautiem atmiņas uzplaiksnījumiem, mulsinošām atgādām, smeldzīgu radniecības noģiedu starp divām pagalam atšķirīgām un savstarpēji nesaistītām parādībām: vienu — kopš bērnu dienām pagājībā nogrimušu un otru — tagadnei piederīgu. Padomājiet vien, kā tas bija!

Pusdienotā ji sēdēja uz ērtiem soliņiem — katram ieslīpi priekšā galdveida plātne, ielīksminoši nokrauta ar ēdieniem, uzkodām un rotājumiem, ar augļiem, kūkām, dārzeņiem, pastētēm, gurķiem un ķirbjiem, raga formas vāzēm ar ziediem un saldumiem, bet aiz muguras — smalks mazgājamais trauks, glīts statīvs amforām un vara bļoda ēdiena paliekām. Sānautos tērpti kalpotāji īpaša galdziņa uzraudzībā pildīja iztukšotos vīna kausus; citi, saņēmuši no bufetes pārziņa otros ēdienus — teļa vai jēra gaļas gabalus, ceptas zivis, mājputnus vai medījumus, — pasniedza tos viesiem, taču, ievērojot namatēva augsto stāvokli, neaptekāja tos pirmos. Adonam, gluži otrādi, visu pasniedza papriekš, turklāt bagātīgāk nekā citiem un pašus labākos kumosus — tiesa, tikai tādēļ, lai viņam būtu ko izdalīt viesiem vai, kā teikts rakstos, «dot no sava galda». Pareizāk sakot, viņš piesūtīja te vienam, te otram — te ēģiptietim, te svešzemniekam ceptu pīli, cidoniju želeju vai apzeltītu kaulu ar uzvērtiem grauzdiņiem, bet pašu jaunāko aziātu pie kreisās reizi pa reizei cienāja pats; un, tā kā šādiem labvēlības apliecinājumiem ēģiptieši piešķīra lielu nozīmi un vērīgi tos skaitīja, viņi sarēķināja un vēlāk pārsprieda plašākā lokā, cik to bijis pavisam, un tā ari mums kļuvis zināms, ka jauniņā beduīna daļa no kunga galda patiešām bijusi piecreiz lielāka nekā tā, kas pasniegta citiem.

Benjamīns kaunējās, lūdza tik devīgi necienāt viņu un uzmeta pa vainīgam .skatienam ir ēģiptiešiem, ir brāļiem. Viņš nespētu apēst visu, ko saņēma, pat ja viņa prātu nodarbinātu vienīgi ēšana, — iztrūcinātu, mulstošu prātu, kurš meklēja, atrada, pazaudēja un pēkšņi tik nepārprotami atrada atkal, ka sirds salēkusies sistin sita. Viņš nolūkojās gludi skūtajā, hierātiskā apsēja spārnu ieskautajā namatēva sejā, tā vīra vaibstos, kurš ataicinājis viņu par liecinieku, balti tērptajā, jau paplūdušajā ēģiptiešu dižvīrā ar vizmaino krūšurotu — šajā runājot smaidā savilktajā mutē, šajās melnajās acīs, kas, zobgalīgi iedzirkstīdamās, vērās viņam pretī, bet mirkļiem il kā atkāpdamās kļuva noraidoši nopietnas un aizvērās — tieši tad, kad neticīgi līksmas un baiļpilnas iepletās viņa, Benjamiņa, acis, — nolūkojās uz šo samērīgo, slīpēta la-zurīta gredzena rotāto roku, kas sniedza cienastu vai cēla pie lūpām kausu, un jutās tā, it kā viņam uzvēdītu tālu bērna dienu smārds, ass, silti cirtīgs, ietvēris sevī it visu apbrīnu un mīlošas sirds paļāvību, visu trauksmaino jaus-mīgumu, bērna neizpratnīgo izpratni, uzticēšanos un maigo raizīgumu, — mirtes smārds. Un šis atmiņu vēdī-jums nebija šķirams no garīgās piepūles, cenšoties atminēt valdzinošu mīklu, no bītīgi lepnās un pakļāvīgās cenšanās izprast neskaidru, biedīgu tāpatību, no pa pusei mokošās, pa pusei aplaimojošās kaut kā biedriski tuva un augstāka, dievišķa — no identitātes apzināšanas, tāpēc, raugi, Turtura jutās tā, it kā viņa strupais deguntelis saostu cirtīgo bērnības smaržu, jo atkal viss bija tāpat kā sendienis, tikai pretēji, bet ko gan izsaka pretējība! Augstajā, svešatnajā atliek vien atminēt labi zināmo, tuvo, kas mirkļiem pavīd tik skaidri saskatāms, ka sirds vai salecas.

Ēzdams Maizes valdonis ilgum ilgi tērzēja ar viņu — piecreiz ilgāk nekā ar titulēto ēģiptieti pie labās. Viņš izvaicāja Benjamīnu par dzīvi mājās, par tā tēvu, sievām un bērniem: vecāko sauca par Belu, šimbrīžam jaunāko — par Mupimu.

— Mupims! — noteica Labības pavēlnieks. — Atgriezies noskūpsti viņu no manis; tas izklausās brīnumaini, ka jaunākajam ir savs jaunākais. Bet kā sauc pēdējo pirms viņa? Ak par Rošu? Vareni! Vai abiem tā pati māte? Jā? Un droši vien abi divatā skraida zaļo koku noēnā? Ka tik vecākais nebaida mazāko — tas vēl ir knīpa — ar diezin kādām pārgudrībām, ar stāstiem par dievu un ar iecildīgām pasakām. Pieskati puišeļus, tētiņ Benjamīn!

Un viņš pastāstīja galdabiedram par dēliem, kurus viņam dāvājusi Saules priestera meita, — par Manasi un Efraimu; kā tam patīkot šie vārdi?

— Patīk labi, — atbildēja Benjamīns, sataisījies pavaicāt, kāpēc zēniem tik neparasti vārdi, taču saminstinājās un pieklusa, pārsteigts iepletis acis. Tiesa, klusēšana neturpinājās ilgi, jo viņa blakussēdētājs, kungs pār Ēģiptes zemi, sāka klāstīt visādus jocīgus atgadījumus ar Manasi un Efraimu — ko viens sarunājis un otrs pastrādājis, — un šie stāsti atsauca Benonī atmiņā līdzīgus gadījumus ar paša bērniem, un viesi noskatījās, kā abi smejas locīdamies, viens otram nezin ko stāstīdami.

Sadūšojies Benjamīns pastarpām iejautājās tieši:

— Vai tava godība neatteiktos atbildēt uz manu jautājumu un nepalīdzētu viesim atminēt kādu mīklu?

— Labprāt, ja tas manos spēkos, — attrauca otrs.

— Es gribētu vienīgi, — teica mazais, — lai tu izgaisini manu nemieru un mazini manu neizpratni par zināšanām, kuras parādīji, kā arī nekļūdīgumu, ar kādu izceĻas tavi rīkojumi. Tu zini no galvas, kā mūs sauc — tiklab mani, kā arī manus brāļus, turklāt atceries, cik kuram gadu, un bez kļūdīšanās un aizķeršanās pareizā secībā nosauc mūsu vārdus — tāpat kā, pēc tēva domām, tos visā pasaulē reiz mācēšot noskaitīt bērni, jo mēs esot izredzēta cilts. No kurienes tie tev zināmi, un kā tas iespējams, ka šis te miera cilvēks, tavs nama pārraugs, izsēdina mūs šādi — pirmdzimto pēc viņa pirmdzimtības un jaunāko pēc viņa jaunības?

— Ak par to jums brīnumi? — atvaicāja labības pārdevējs. — Tas ir pavisam vienkārši. Paskaties šurp! Vai tu redzi šo kausu, kuru rotā ķīļu raksts? No tā es dzeru un šad tad arī zīlēju. Prāta man, tiesa, pietiekami, droši vien krietni pāri vidusmēram, reiz jau es esmu tas, kas esmu, un faraons tikai par krēsla tiesu vēlējās būt augstāks par mani; un tomēr bez šā kausa man laikam klātos grūti. Tas ir Bābeles ķēniņa dāvinājums faraona tēvam, — tā sacīdams, es domāju nevis sevi, sauktu par «Faraona tēvu» (faraons gan dēvē mani par «tēvocīti»), bet valdnieka īsto tēvu, tas ir, savukārt ne dievišķo, bet pasaulīgo, proti, faraona priekšteci Nebmara. Tam Bābeles ķēniņš atsūtīja šo draudzības velti, un manam kungam, kausa mantiniekam, labpatika iepriecināt mani, uzdāvinot to man. Tā ir manta, kas man lieti noder, jo tai piemīt visai noderīgas īpašības. Ielūkojies kausā, es skatu pagājību un nākamību, kauss atklāj man visas pasaules noslēpumus un apslēptās sakarības, piemēram, jūsu vecuma secību — nolasīt to man nebija ne mazāko grūtību. Par labu tiesu savas gudrības, puslīdz visām savām zināšanām, kas pārsniedz vidusmēru, man jāpateicas kausam. Kuram katram, protams, es neizpaužu to, taču tev, kā jau viesim, daru zināmu. Šī mantiņa, pareizi lietota, tici vai netici, rāda man tālas vietas un tālas pagātnes ainas. Vai gribi, lai aprakstu tavas mātes kapu?

— Tu zini, ka viņa mirusi?

— Tavi brāļi stāstīja man, ka viņa, piemīlīgā, kuras vaigiem bijusi rožlapiņu smarža, agri aizgājusi uz vakariem. Es neizliekos tavā priekšā, teikdams, ka uzzināju to pārdabiskā ceļā. Bet pietiek man buramo kausu piedurt pie pieres — redzi, šitā! — un klusībā apņemties, ka ieraudzīšu tavas mātes kapu, lai tūdaļ viedētu to tik skaidri, ka pašam vai jābrīnās. Šo skaidrību vieš agras rīta stundas saule, kura apspīd ainu, un redzami tajā pauguri un pilsēta kādā pakalna ausmas blāzmā — nemaz ne tālu, tikai zemes pārgājienu no tās vietas. Starp klints nogruvām plešas aramzemes lauciņi, un aiz javas nesa-stiprināta laukameņu slējuma pa labi stiepjas vinakalni. Pie mūra aug zīdkoks — mūžvecs, stipri jau dobumots, un nolīkušo stumbru balsta akmens krāvums. Neviens koks nekad nav saskatīts skaidrāk, kā es saredzu šo zīdkoku un tā lapotni, kurā gulgo rīta vējš. Bet koka pakājē ir kaps un piemiņas akmens, ko viņi tur uzslējuši. Tai vietā, rau, kāds nometies ceļos un mielojumam nolicis ūdeni un ogu maizi, — liekas, tas ir viņa jājamēzelis, kas piesiets gaida zem koka, itin glīts lopiņš, balts, ar izteiksmīgām ausīm, un krēpes tam nokarājas pāri pierei līdz pat mīlīgajām acīm. Es ir negaidīju un necerēju, ka kauss parādīs visu tik skaidri. Nu, vai tas ir tavas mātes kaps?

— Jā, viņas, — atbildēja Benjamīns. — Bet saki, lūdzams, kungs, — vai tu, kā dzīvu viedēdams ēzeli, tikpat labi redzi arī jātnieku?

— Viņu, iespējams, es saredzu vēl jo labāk, — atņēma otrs. — Tikai kas tur ko viedēt! Pēc skata visdrīzāk ākstīgs, gadu septiņpadsmit vecs, ne vairāk, tāds, kāds viņš, nesdams upuri, tur nometies ceļos. Aplicies raibu plīvuru ar ieaustiem attēliem, dulburis, galvā vainīgs, do-mādcims, ka tāpat vien, sava prieka pēc devies izjādē, lai gan labu galu neņems un tikai dažu dienu gājumā no šā kapa pats līdīs bedrē.

— Tas ir mans brālis Jāzeps, — teica Benjamīns, un pelēkās acis viņam apskrēja asarām.

— Piedod! — iztrūcies iesaucās galdabiedrs, nolikdams kausu. — Es nebūtu izteicies tik nievīgi, ja zinātu, ka upura nesējs ir tavs pazudušais brālis. Un arī to, ko teicu par kapu, proti, viņa kapu, pārāk neņem pie sirds un pārlieku nebēdājies. Kaps, protams, ir bēdu bedre, dziļa un tumša, taču paturēt laupījumu tam lielas varas nav. Tas, tev jāzina, ir tukšs pēc savas dabas — tukša ir ala, kad gaida laupījumu, bet, atnākot pie alas palicējiem, kad laupījums saņemts, tā atkal ir tukša un akmens — novelts. Es nesaku, ka viņa — tā bedre nav asaru cienīga, par godu tai pieklājas spalgi vaimanāt, jo pastāvēt tā pastāv un ir gaužām nopietni ņemams un visai bēdīgs šīs pasaules un savā stundā arī svētdienīgi svinīga likteņstāsta iestādījums. Es pat sacītu, ka aiz bijāšanas pret kapu nevienam klaji nav jāizrāda sava zināšana par tā dabisko tukšumu un nespēju paturēt laupījumu. Atklāti izrādīt necieņu tik nopietnam iestādījumam būtu neuz-vedība. Spalgi jāvaimanā balsī un jāraud jo skaļi, apzinoties klusībā, ka nav tādas nokāpšanas pazemē, kurai neatvairāmi nesekotu tās piedeva — atdzimšana. Tā būtu daļēja, pagalam jau nepilnīga svētku norise, kas, tikusi vienīgi līdz kapam, apstātos pusceļā! Nē, pasaule nav dalāma, tā ir apaļš veselais, un viens vesels ir arī svētki; paļāvību — nesatricināmu paļāvību iedveš šis veselums! Tāpēc neņem pie sirds, ko pirmāk teicu par brāļa kapu, un esi paļāvīgs!

Bilzdams šos vārdus, viņš satvēra Benjamīnu aiz delma un savēcināja otram roku tik strauji, ka novēsmoja gaiss.

Te nu mazais iztrūkās ne pa jokam. Viņa izjūtu neap-rakstāmība sasniedza augstāko pakāpi — jau toreiz uz līdzenas vietas bija pasakāms, ka neviens nekad tās neaprakstīs. Elpa viņam aizsitās, acis aizmiglojās, un caur asarām, cieši vērdamies Maizes devējam vaigā, viņš saspringti rauca uzacis, bet tā ir galīgi jau neaprakstāma sejas izteiksme: asaras zem saspringti sarauktām uzacīm, mutei atplešoties kā kliedzienā, — taču kliedziena nebija —, un tad galva mazajam noslīga iesānis, mute aizvērās, uzacis izlīdzinājās, un asaraini aizplīvurotais skatiens pauda vienu vienīgu kvēlu lūgumu, taču melnās acis iepretim, tiesa, noraidošas, no jauna patvērās aiz nolaistiem plakstiem, tomēr, ja labas gribas un nešaubīgas paļāvības netrūka, acu pievērienā varēja samanīt tādu kā slepenu uzticēšanos un apstiprinājumu.

Lai nu viens mēģina aprakstīt, kas tobrīd norisinājās Benjamīna — tāda cilvēka krūtīs, kurš par mata tiesu gatavs noticēt brīnumam!

— Tūlīt es paziņošu, ka pusdienas beigušās, — viņš izdzirda sakām valdoni. — Kā tev garšoja maltīte? Es ceru, tā garšoja visiem, taču tagad man jāatgriežas darbā, un tur es palikšu līdz vakaram. Jūs, brāļi, domājams, rīt agri dosieties atpakaļceļā, saņēmuši preci, ko taisos jums piešķirt: labību veseliem divpadsmit namiem šoreiz — jūsu tēva namam un jūsu namiem. No jūsu naudiņas kroņa mantnīcu labā es neatteikšos — ko lai dara, es esmu dieva kopmanis! Dzīvo vesels — ja gadījumā vairs tevi neredzēšu! Starp citu un bez apslēptām blakus-domām — kāpēc, patiesību sakot, jums atklātu sirdi neapmainīt savu zemi pret šo un neapmesties uz dzīvi Ēģiptē? Tēvs, dēli, sievas un mazie bērni, visi septiņdesmit — vai cik tur jūsu — varētu piemājot faraona ganību platībās. Tāds ir mans priekšlikums jums, apdomājiet to labi — tas būtu prātīgi darīts. Jums ierādītu piemērotas vietas, man atliktu tikai vārdiņu bilst, šeit es lemju par visu. Zinu jau, zinu, Kānaāna jums izsaka daudz, taču Ēģipte galu galā ir lielā pasaule, turpretī Kānaāna — tāls nostūris, kur jebkurā ziņā tikai peras pa dzīvi. Jūs taču esat kustīgi ļaudis, klejotāji, nevis mūros iespundēti pilsētnieki. Pārcelieties uz Lejzemi! Šeit jums labi klāsies un jūs netraucēti varēsiet audzēt lopus un pelnīties. Tāds ir mans padoms, dariet, kā zināt, man jāmudījas uz pili — pieņemt tos, kuri manā priekšā kliedz pēc maizes, tāpēc ka nav bijuši aizgādīgi.

Runādams tik lietišķi, viņš atvadījās no mazā, kādam kalpotājam tikmēr palejot viņam ūdeni uz rokām. Pēc tam viņš piecēlies atsveicinājās no visiem, tādējādi izbeigdams maltīti, par kuru teikts, ka brāļi tās laikā dzēra kopā ar viņu un kļuva priecīgi. Līksmi tie patiešām bija, taču piedzerties nebūtu uzdrīkstējušies pat mežonīgie dvīņi. Noreibis bija vienīgi Benjamīns, tikai ne no vīna.

AIZTURĒTAIS KLIEDZIENS

Nesalīdzināmi možākā garastāvoklī nekā viņreiz brāļi devās atpakaļceļā — no Menfes Rūgto ezeru un robežas virzienā. Viss bija beidzies tik labi, ka neko labāku ne iedomāties nevarēja. Pārvaldnieks bija bijis viendabīgi laipns, Benjamīns bija sveiks un vesels, Simeons — izbrīvēts, bet aizdomas par izlūkošanu pagodinošā veidā atzītas par nepamatotām — pat tik pagodinošā, ka viņi bija pusdienojuši kopā ar zemes vareno un tā augstnešiem. Tas noskaņoja viņus līksmi, ap sirdi viņiem bija viegli, un viņi jutās lepni, jo tāda ir cilvēka daba: atzīts par nevainīgu kādā vienā nodarījumā un guvis apstiprinājumu, ka šai ziņā pelnījis uzslavu, nevis nopēlumu, tas tūdaļ ieņemas galvā, ka vispār ir bez vainas, un pavisam aizmirst vēl šo to citu, kas pašam uz sirdsapziņas. Brāļiem tas bija piedodami. To kļūmi, ka tiek turēti aizdomās par spiegošanu, viņi taču nevilšus bija saistījuši ar senu nodarījumu; kas tur par brīnumu, ja, attaisnoti spiegošanā, viņi iztēlojās, ka arī senā vaina dzēsta.

Itin drīz viņiem būs lemts nomanīt, ka tik lēti cauri netiks un nesodīti neaizies, piestūķējuši maisus ar samaksātu labību divpadsmit namiem, ka līdzi velkas kāda saite, aiz kuras no jauna tiks ierauti atpakaļ postā. Taču šimbrīžam viņi bija labā omā un vai trallināja aiz atzītas, godājamas bezvainības apziņas. Namā, kur izsniedza labību, viņi mierīgā Mai-Sahmes pārraudzībā vēlreiz bija pacienāti un laipnai piemiņai saņēmuši ceļamaizi. Vezdami līdzi visu nepieciešamo, lai droši varētu stāties tēva priekšā, viņi laidās ceļā: netrūka nedz Benjamīna, nedz Simeona, nedz pārtikas krājumu, turklāt dižā labības pārdevēja izsniegtā pārtika zināmā mērā aizstāja divpadsmito brāli, kura tā arī nebija. Taču vismaz vienpadsmit skaitā, pateicoties savai bezvainībai, viņi bija.

Tādā noskaņojumā mājup jāja brāļi, proti, Leas un kalpoņu dēli, un aprakstīt to nav grūti. Toties Rāheles dēla izjūtas kā bija, tā palika neaprakstāmas — pie kā vairāku gadu tūkstošu laikā neviens nav uzdrīkstējies ķerties, nudien prātīgāk necilāt arī mums. Pietiks, ja teiksim, ka tonakt iebraucamajā vietā mazais tikpat kā nebija gulējis un, ja arī brīžiem iesnaudās, redzēja tik murgainus, neprātīgus sapņus, ka tas nekādos vārdos nav izsakāms. Tiesa, vienā, turklāt mīļā un dārgā vārdā, tikai caurcaurēm neprātīgā, to izteikt tomēr varēja, un šis vārds bija «Jāzeps». Sapņos Benonī redzēja vīru, kurā iemita Jāzeps. Kā lai to apraksta? Cilvēkiem gadījies sastapt dievus, kas «pieņēmuši laba paziņas izskatu», vēlēdamies, lai pret viņiem kā pret paziņu izturas, nevis uzrunā viņus tieši. Šoreiz bija otrādi: nevis dievišķais jautās tuvu pazīstamajā, cilvēciskajā, bet kopš bērna dienām tuvais un dārgais — augstajā, dievišķajā; tas, lūk, bija ietērpies svešādā dižumā un, nevēlēdamies, ka tiek uzrunāts, atkāpās un patvērās aiz noraidoši pievērtiem plakstiem. Neaizmirsīsim: pārģērbtais nav tas, par kuru pārģērbies un kurā. saviedējams. Tās ir un paliek divas dažādas personas. Saskatīt vienā otru vēl nenozīmē padarīt divus par vienu un atviegloti iekliegties: «Tas ir viņš!» Sis «viņš» nebūt vēl nav atpazīstams, lai arī prāts izmisīgi nopūlas to izgrozīt sevī; un kliedziens tā ari neizlauzās no Benjamīna krūtīm, kuras plēsa vai pušu, kaut gan kliedziena būtībā uzreiz nemaz vēl nebija; bija vienīgi sava veida neizkliegts kliedziens bez noteikta satura, un tieši tas nekādi nav aprakstāms. Neizkliegtajam kliedzienam, kurš vai pušu plēsa krūtis, neatlika nekas cits kā izplūst murgainos, neprātīgos nakts viedos, bet no rīta, atgriezies savas mokošās pusesības šaurībā, tas jau bija ieguvis tik noteiktu saturu, ka Benjamīns nespēja saprast, kā var doties projām, atmetot «tam te» ar roku. «Mūžīgā dieva vārdā, vai tad var tā vienkārši ņemt un aiziet!» viņš klusībā iesaucās. «Mums taču jāpaliek šeit un kārtīgi jānopēta «tas te», proti, šis vīrs — dieva vietnieks, faraona Lielais labības pārdevējs! Jāizlaužas kliedzienam, kura vienīgi šobrīd vēl nav, nevar atgriezties pie tēva ar aizturētu kliedzienu krūtīs un dzīvot tā, kā dzīvots līdz šim, ja kliedziens teju, teju taisās izlauzties un pieskanēt visu pasauli, jo tas ir pietiekami varens, lai visā pasaulē būtu sadzirdams, — kas tur ko brīnīties, ka, ieslodzīts krūtis, tas plēš tās vai pušu!»

Un viņš vērsās pie lielā Rūbena savās mokās un, plati iepletis acis, jautāja, vai brālis tiešām uzskatot, ka tagad jādodas ceļā un jāatgriežas mājās, vai tam drīzāk neliekoties, ka šeit viss vēl nav galā, pareizāk sakot, it nekas vēl nav beidzies un aiz tik nozīmīga iemesla jāpaliek tepat?

— Kā tu to domā, mazais? — atvaicāja Rūbens. — Un kas tev prātā, bilstot «nozīmīgs»? Viss izdarīts un apgādāts godam, un tas vīrs, redzējis tevi, žēlīgs mūs atlaida. Tagad steigšus jāatgriežas pie tēva, kurš mūs gaidīt gaida un baiļojas par tevi, ka pārvedam iegādāto un viņam atkal būtu upura plāceņi. Vai tu esi aizmirsis, kā ēģiptietis saniknojās, uzzinājis par Jēkaba gaušanos — ka viņa lampa taisās izdzist un viņam būs jānakšņo tumsā?

— Nē, — teica Benjamīns, — neesmu aizmirsis, — un, pacēlis skatienu, pētoši ielūkojās brāļa gludi skūtajā un kā parasti sirdīgi sarauktajā muskuļotajā vaigā. Bet ielūkojies pēkšņi ieraudzīja — varbūt viņam tikai tā likās? — ka apsārtušās acis — Leas acis, sastapušās ar viņa acīm, patveras aiz mirkšķīgajiem plakstiem gan noliegdamas, gan apstiprinādamas — uz mata tāpat, kā vakar bija lūkojušās divas citas.

Viņš nebilda vairs ne vārda. Varēja jau būt, ka acu izteiksme viņam tikai šķitusi zīmīga, tāpēc ka līdzīga redzēta vakar un pēc tam vēl un vēlreiz sapņos. Tā arī palika, viņi devās ceļā, — ar vārdiem jau nebija pierādāms, ka jāpaliek šeit, taču sāpināt tas Benjamīnu sāpināja. Pats sāpīgākais turklāt bija tieši tas, ka šis vīrs viņus žēlīgi atlaidis. Ļāvis viņiem aiziet, gluži vienkārši aiziet — tas apbēdināja visvairāk. Viņi taču nevarēja, nekādā gadījumā nevarēja aiziet! Bet, protams, ja jau tas vīrs neliedza, viņi varēja, viņiem vajadzēja aiziet. Un viņi aizgāja.

Benjamīns jāja blakus Rūbenam, un tas bija likumsakarīgi, jo vienā otrā ziņā abi saderēja kopā: ne tikai ārēji — kā vecākais un jaunākais, kā milzis un īkstītis, bet arī dziļāk, iekšēji — savā attieksmē pret brāli, kura vairs nebija, un pret brāļa neesmi. Mums ir zināma tā sirdīgā vājība, kādu Rūbens allaž tika izjutis pret tēva jēru, un mēs bijām aculiecinieki tai savrupajai rīcībai, kas viņu savrupmāja no brāļiem Jāzepa saplosīšanas un apbedīšanas dienā. Šķietami viņš bija sparīgi rosījies līdzi, bija arī kopā ar pārējiem zvērējis briesmīgo zvērestu, kuram vajadzēja saliedēt visus desmit: neviens nedz ar mājienu, nedz skatienu, nedz zīmi nedrīkst izpaust noslēpumu, ka tērpa skrandas, ko nosūtīja Jēkabam, mērktas dzīvnieka, nevis zēna asinīs! Toties pārdošanā Rūbens piedalījies nebija; tolaik viņš bija atradies citur, un tāpēc viņa priekšstats par Jāzepa neesmi bija vēl neskaidrāks nekā brāļu priekšstati — arī tie pietiekami miglaini un neskaidri, taču vienā ziņā tomēr skaidrāki. Brāļi zināja, ka pārdevuši zēnu ceļiniekiem, un tādējādi zināja mazliet par daudz. Tā bija Rubeņa priekšrocība, ka viņš to nezināja; kamēr brāļi pārdeva Jāzepu, viņš bija uzkavējies pie tukšas bedres, un tukša bedre gribot negribot rada citādu attieksmi pret kāda izzušanu nekā upura pārdošana aiz visa redzes aploka — miglainā tālē.

īsāk: lielais Rūbens — vienalga, apzināti vai neapzināti — visus šos gadus bija lolojis un dīdzējis gaidu asnu, un šis apstāklis pāri brāļu galvām vienoja viņu ar bezvainīgo Benjamiņu, kurš vispār nekur nebija pielicis loku un kuram apbrīnotā brāļa neesme nekad netika laupījusi paļāvību. Vai mēs, alga viena, cik laika pagājis, vēl arvien nedzirdam, kā viņš bērna balsī mierina bēdu sagrauzto sirmgalvi, teikdams: «Viņš atgriezīsies! Vai aicinās mūs pie sevis!» Jau divdesmit gadi bija apritējuši kopš tās dienas, bet paļāvība vēl aizvien mita viņa sirdi, tāpat kā mums ausīs vēl aizvien skan viņa teiktais, lai arī viņš nezināja nedz par pārdošanu — kā tie deviņi, nedz par tukšo bedri, no kuras apbedītais, iespējams, tomēr bija izzagts; viņam, tāpat kā tēvam, zināms bija vienīgi tas, ka Jāzeps ir miris, un, zinot to, cerībām taču nebija vietas. Bet tās, redzams, mājo tieši tur, kur tām, liktos, mājvietas nav.

Benjamīns jāja blakus Rūbenam, un brālis ceļā apjautājās, par ko tas vīrs ar šo tērzējis pusdienu laikā; viņš,

kā jau vecākais, esot sēdējis par tālu, lai sadzirdētu abu sarunu.

— Par daudz ko, — atbildēja jaunākais. — Viņš un es — mēs pastāstījām viens otram, kā mūs izsmīdinājuši mūsu bērni.

— Jā, jūs smējāties, — teica Rūbens. — Visi redzēja, ka jūs smejaties locīdamies. Man liekas, ēģiptieši bija pārsteigti.

— Tie droši vien zina, — iebilda mazais, — ka savā laipnībā viņš izklaidēs kuru katru, līdz otrs, aizmirsis visu, smiesies kopā ar viņu.

— Toties mēs zinām, — atcirta Rūbens, — ka viņš spēj būt arī citāds un dažbrīd var kļūt visai netīkams.

— Laikam jau, — piekrita Benjamīns. — Jums tas labāk zināms. Un tomēr viņš vēl mums labu, kā savukārt labāk zināms man. Jo pēdējais, kas man no sarunas palicis atmiņā, ir ieteikums un aicinājums mums visiem, lai cik mūsu būtu, pārcelties uz Ēģipti un kopā ar tēvu apmesties uz dzīvi Le j zemes ga nībās.

— Vai tiešām viņš tā teica? — jautāja Rūbens. — Jā, ko tik visu viņš nezina par mums un mūsu tēvu! Sevišķi par tēvu — to viņš pazīst labāk par labu, katra viņa prasība trāpa kā cirvis uz akmens. Vispirms viņš piespiež tēvu sūtīt ceļā tevi, lai mēs pierādītu savu nevainīgumu un tiktu pie maizes, un pēc tam aicina pašu ierasties Ēģiptē, Dūņu zemē. Jā, Jēkabu viņš pazīst lieliski, tas nav noliedzams.

— Par kuru tu zobojies, — pretī pajautāja Benjamīns, — par viņu vai tēvu? Man, mazajam, ne viens, ne otrs nav pa prātam, man, Rūben, ir smagi ap sirdi. Dzirdi, Rū-ben, ko es saku, sirds man ir smaga, tāpēc ka mēs aizejam!

— Jā, — novilka Rūbens, — ne jau katru dienu var pusdienot un priecāties kopā ar Ēģiptes kungu un pavēlnieku. Tas ir ārkārtējs gadījums. Atceries, kas tu esi — ģimenes galva, nevis bērns — un ka tavi bērni brēc pēc maizes.

PIE BENJAMIŅA!

Drīzumā viņi nonāca vietā, kur izlēma pārlaist dienvidu, lai turpinātu ceļu dzestrākās dienas stundās. Pagājušo reizi viņi aizkļuva līdz šejienei pret vakaru, tagad ieradās tur dienas vidū. Mums atliek tikai pieminēt palmu, aku un būdu, un klausītājs sazīmēs šo vietu tikpat skaidri, kā, piemēram, tas vīrs, ielūkojies buram kausā, bija saskatījis Benjamīna mātes kapu. Brāļi kļuva priecīgi, no jauna ieraudzījuši mājīgo nostūri, ar kuru, jāteic gan, saistījās atmiņas par briesmām, kas neizprotamā kārtā pārciestas. Taču nu tās vairs nedraudēja; valdīja miers un saskaņa, un viņi bezrūpīgi varēja atvilkt elpu klinšu noēnā.

Vēl viņi stāv un lūkojas apkārt, vēl ne roku nav piedūruši nastām un nav sākuši iekārtoties, bet jau aiz muguras, tai pusē, no kuras nākuši, dzirdams troksnis, saklausāma dunoņa, kas strauji pastiprinās, atskan saucieni «ehei!» un «stāt!». Vai tie attiektos uz viņiem? Viņi stāv kā zemē iemieti un ieklausās balsu kņadā tik apjukuši, ka ir neatskatās. Tikai viens paveras atpakaļ — Benja-mīns. Kas notiek ar Benjamīnu? Viņš pasviež augšup īsās rokas un izgrūž kliedzienu, jā gan, kliedzienu. Tad, tiesa, viņš apklust, turklāt uz ilgu laiku.

Tas ir Mai-Sahme, kurš atauļo zirgu aizjūgā, vēl vairāku aizjūgu pavadīts. Tajos stāv bruņoti vīri. Izlēkuši tie aizšķērso pavērto klinšu ieloci. Broslais nama pārraugs tuvojas brāļiem.

Seja viņam varen nikna. Biezās uzacis sarauktas, vienā mutes kaktiņā lūpas sakniebtas — tikai vienā, un tas vērta seju sevišķi sirdīgu. Viņš teica:

— Ak tad atradu gan jūs un panācu? Es cēlos un dzinos jums pakaļ ar zirgiem un aizjūgiem pēc sava kunga pavēles un notvēru jūs vietā, kur dzīrāties paslēpties un atvilkt elpu. Nu, kā jums ap dūšu, ieraugot mani?

— Mēs paši nezinām, kā, — atsaucās apstulbotie brāļi, noprazdami, ka viss sākas no gala, ka no jauna pēc viņiem sniedzas roka, grasīdamās vilkt viņus tiesas priekšā, un atkal viss jūk un brūk, kaut gan nupat vēl valdīja miers un saskaņa. — Mēs nudien nezinām, kā mums lai būtu ap dūšu. Mēs priecājamies, ka tik drīz atkal tiekamies, taču negaidīti tas mums ir.

— Gaidīt jūs varbūt arī negaidījāt šo tikšanos, — viņš teica, — bet baidīties baidījāties no tās. Kāpēc jūs atdarāt labu ar ļaunu un liekat man dzīties jums pakaļ, lai sauktu jūs pie atbildības? Jūsu stāvoklis, vīri, ir ļoti nopietns.

— Izsakies skaidrāk! — viņi atmeta. — Par ko ir runa?

— Jūs vēl jautājat? — viņš atbildēja. — It kā runa nebūtu par mantu, no kuras mans kungs dzer un pēc kuras izzīlē nākotni! Vakar pusdienās tā bija uz galda. Kāds to ir pievācis.

— Tu runā par kausu?

— Par to pašu. Par sudraba kausu, faraona dāvinājumu manam pavēlniekam. Vakar viņš dzēra no tā pusdienodams. Kausa vairs nav. Tas nepārprotami nosperts. Kāds paķēris to līdzi. Kurš? Par to diemžēl šaubu nav. Tā rīkodamies, vīri, jūs esat darījuši ļaunu.

Viņi klusēja.

— Vai tu liec mums noprast, — iejautājās Jūda, Leas dēls, viegli nodrebot balsij, — un tavi vārdi jāsaprot tā, ka mēs esam piesavinājušies galda piederumu no tava kunga galda un kā zagļi aiznesuši sev līdzi?

— Citiem vārdiem jūsu rīcība diemžēl nav aprakstāma. Kopš vakardienas tā manta ir pazudusi un nepārprotami nocelta. Kurš licis tai izgaist? Atbilde nelaimīgā kārtā ir skaidra. Man atliek tikai atkārtot: vīri, jūsu stāvoklis ir ļoti nopietns, tāpēc ka jūs esat darījuši ļaunu.

Viņi paklusēja atkal, iesprieda dūres paribē un izpūta gaisu.

— Paklau, kungs! — atsāka Jūda. — Vai nebūtu labāk, ja tu lieki nemētātos ar vārdiem un apdomātu, ko runā, iekams ver muti? Tava runa, proti, ir gluži nedzirdēta. Pieklājīgi, taču visā nopietnībā mēs jautājam: par ko tu mūs turi? Vai mēs izskatāmies pēc vazaņķiem un garnadžiem? Jeb vai kādu vēl citu iespaidu mēs esam uz tevi atstājuši, ka tu uzrodies un liec mums noprast — mēs esot pievākuši dārgmetāla trauku no Labības pārdevēja galda, kausu, kā rādās, un ievilkuši to nāsīs? Raugi, to es vienpadsmit brāļu vārdā saucu par nedzirdētu. Jo svinīgā kārtā mēs visi esam viena vīra dēli — patiesībā pat veseli divpadsmit skaitā. Tikai tā viena vairs nav, citādi es arī viņa vārdā nosauktu to par nedzirdētu. Tu saki, mēs esot darījuši ļaunu. Tad, lūk, es neplātos un nedižojos svētulīgi, ka mēs, brāļi, ne reizi neesam darījuši ļaunu un, sizdamies pa dzīvi, būtu tikuši cauri, nepastrādādami vienu otru ļaundarību. Es neapgalvoju, ka mēs esam bez vainas, tā būtu zaimošana. Bet arī vainai ir sava cieņa, iespējams, jūtīgāka pret goda aizskārumiem nekā nevainībai, un nozvejot sudraba kausus nav tās dabā. Mēs attaisnojāmies, mans kungs, tava kunga priekšā un pierādījām, ka sakām taisnību, atvezdami šurp vienpadsmito. Mēs attaisnojāmies arī tavā priekšā, atnesdami no Kā-naānas iepirkuma naudu, ko atradām savu barības maisu virsgalā, un sniegdami tev to uz atvērtas plaukstas, tikai tu to neņēmi pretī. Vai pēc tā visa tev nepieklātos brītiņu padomāt, iekams tu apsūdzi mūs — mēs esot zaguši sudrabu vai zeltu no tava kunga galda?

Bet Rūbens, kļuvis verdots, piemetināja:

— Kāpēc tu, namzini, neatbildi uz mana brāļa Jehūdas teicamo runu un tikai jo ciešāk vienā pusē saknieb lūpas, tā ka ne skatīties netīkas? Te mēs esam. Pārmeklē mūs! Un tam, pie kura tu atradīsi nožēlojamo galda piederumu, to kausu, uz vietas būs mirt. Bet mēs, pārējie, visi kā viens līdz mūža galam lai esam tev par kalpiem!

— Rūben, — bilda Jūda, — ne tik verdoti! Mums apzinoties, ka šajā lietā mēs neesam vainīgi, tādi apzvērē-jumi ir lieki.

Un Mai-Sahme piebilda:

— Pareizi, kādēļ jācērt pār strīpu? Nezaudēsim mēra sajūtu. Tas, pie kura es atradīšu kausu, lai paliek mūsu rokās un ir mums par kalpu. Bet jūs, pārējie, varēsiet iet. Atveriet, ja drīkstu lūgt, savus maisus!

Tas jau tika darīts. Skriešus viņi bija aizsteigušies pie saviem saiņiem, raušus norāvuši tos no ēzeļiem un atsējuši atpleta plati jo plati.

— Lābans! — viņi auroja smiedamies. — Lābans, kurš meklē Gileādas kalnā! Ha, hā! Lai jau lej sviedrus un meklē atspēries! Pie manis, nama pārrauga kungs! Pārmeklē mani pirmo!

— Tikai mieru, — teica Mai-Sahme. — Visam jānotiek, kā pienākas, pareizā secībā, tā, kā mans kungs prata nosaukt jūsu vārdus. Sāksim ar garo karstgalvi!

Un, izsmiekla pavadīts, kas kļuva jo skaļāks, jo tālāk viņš tika, brāļiem turklāt atkal un atkal pieminot Lā-banu — vaiga sviedros meklējušo zemes pīsli — un skaļi zviegājot, Mai-Sahme apstaigāja viņus citu pēc cita vecuma secībā, rakņājās viņu mantībā, reizēm pieliecās, rokas maisā iebāzis, lai ielūkotos dziļāk, brīžiem nogrozīja arī galvu un paraustīja plecus, tāpēc ka rakādamies un vandīdamies neko nebija uzgājis, un devās pie nākamā. Tā viņš nonāca pie Ašera, pie Isašāra, pie Zebu-lona. Zagtās mantas ne pie viena nebija. Meklēšana tuvojās beigām. Atlika viens — Benjamīns.

Izsmiekls kļuva jo skaļāks.

— Tagad viņš kratīs Benjamīnu! — auroja brāļi. — Tur nu viņam paveiksies! Pašu nevainīgāko viņš ņemas pārmeklēt, nevainīgu ne tikai šajā ziņā, nevainīgu vispār, ne reizi mūžā nedarījušu ļaunu! Acis vaļā, tur tik būs ko redzēt, kā viņš izčamda pēdējo maisu; atliek vien prasīt, ko viņš teiks, beidzis meklēt...

Viņi aprāvās visi reizē. Namziņa rokās kaut kas ievizējās. No Benjamīna tarbas viņš bija izvilcis kausu — ne visai dziļi graudos ieraktu.

— Te tas ir, — viņš teica, — pie paša jaunākā atrasts! Sācis meklēt no otra gala, es būtu aiztaupījis sev daudz pūļu un izsmiekla. Tik jauns — un jau palaiž nagus! Man, protams, ir prieks, ka sadzinu mantu rokā, tikai šo prieku pagalam aptumšo tik agras samaitātības un lielas nepateicības piemērs. Jaunākais, tavs stāvoklis ir ļoti nopietns!

Ko darīja pārējie? Viņi saķēra galvu un, izvalbījuši acis, blenza uz kausu. Lūpas viņiem raustījās, elpa izlauzās svelpjoši, grūdieniem; tās drebēja tik stipri, ka, nespēdami izteikt: «Kas tas?» — viņi izgrūda vienus svel-peņus.

— Benonī! — viņi beidzot iekliedzās, aiz sašutuma vai raudādami. — Attaisnojies! Neklusē, lūdzams! Kā tas varēja gadīties, ka kauss ir pie tevis?

Bet Benjarnīns klusēja. Viņš stāvēja, iecirtis zodu krūtīs, tā ka neviens nevarēja ielūkoties viņam acīs, un cieta klusu.

Tad viņi saplēsa savas drānas. Vismaz daži no visas liesas sagrāba tērpu aiz apakšmalas un vienā rāvienā pārplēsa līdz pat krūtīm.

— Mēs esam kaunā gāzti! — viņi gaudoja. — Pats jaunākais licis mūs kaunā! Pēdējo reizi, Benjamīn, mēs lūdzam tevi — ver muti, taisnojies!

Taču Benjarnīns klusēja. Viņš nepacēla galvu un neteica ne vārda. Tā Ipja neaprakstama klusēšana.

— Pirmīt viņš iekliedzās! — iesaucās Dans, Bilhas dēls. — Nupat man ienāca prātā: šiem tuvojoties, viņš neaprakstāmi iekliedzās. Viņš zināja, kāpēc mums dzenas pakaļ!

Tad brāļi ņēmās slānīt nešpetniem vārdiem Benjamīnu un sunīja un gānīja viņu, saukdami «pe!» un «pi tu!», — šis jau esot no zagju slakas! Par «zagles dēlu» tie dēvēja viņu un taujāja cits citam:

— Vai jau viņa māte nenozaga sava tēva terafimus? Tas ir iedzimts, tas viņam asinīs. Ak tu asinsligatni, vai tieši te tev jāizrāda sava zagja daba, ka nodari mums šitādu negodu un postā grūd visu cilti — ir tēvu, ir mūs, tavus brāļus, ir mūsu bērnus?

— Nu gan jūs pārspīlējat, — teica Mai-Sahme. — Tā gluži vis nav. Jūs esat tīri un šķīsti. Neviens jūs par līdzvainīgiem netur, gluži otrādi, mēs uzskatām, ka mazais apzadzies pats uz savu roku. Nekavēti jūs varat doties uz mājām pie sava krietnā tēva. Tikai tas, kurš piesavinājās kausu, lai paliek mūsu ziņā.

Bet Jūda atbildēja viņam:

— Nu nē! Par to, nama pārzini, ne runas nevar būt, jo es runāšu tava kunga priekšā, Jūdas runu viņam būs uzklausīt, tas ir nelokāmi izlemts. Mēs visi dosimies atpakaļ kopā ar tevi, ka stājamies viņa vaiga priekšā un viņš mums visiem spriež tiesu. Jo visi kā viens mēs nesam atbildību un esam līdzdalīgi notikušajā. Raugi, mūsu jaunākais brālis augu mūžu bija bez vainas, tāpēc ka mita mājās. Pasaulē apgrozījāmies mēs, pārējie, un kļuvām tajā vainīgi. Mēs netaisāmies izlikties tīri un šķīsti un pa mest brāli nelaimē vienu, tāpēc ka ceļā viņš kļuvis vainīgs, bet mēs šoreiz vainīgi neesam. Ejam! Ved mūs visus Labības pārdevēja krēsla priekšā!

— Kā jums tīkas, — teica Mai-Sahme. — Lai notiek pēc jūsu prāta!

Un pīķnešu apsardzībā viņi devās atpakaļ pilsētas vii-zienā — ceļā, ko nupat bezrūpīgi bija veikuši. Bet Ben jamīns vēl arvien nerunāja ne vārda.

ES ESMU JĀZEPS!

Bija jau pavēla pēcpusdienas stunda, kad ceļinieki atkal nonāca pie Jāzepa mājas, jo uz turieni, kā teikts rakstos, tos noveda nama pārraugs, nevis uz Lielo darbvedību, kur tie pirmajā reizē lieca muguru un klanījās Jāzepa priekšā; tur viņš todien nebija sastopams, viņš bija mājās.

«Viņš vēl bija mājās», apliecina nostāsts — un apliecina pareizi, tāpēc ka vakar pēc līksmajām pusdienām faraona draugs gan bija atgriezies pārvaldē, taču šodien kopš paša rīta uzturējās mājās.

Viņš zināja, ka komandants, viņa nama pārraugs, rīkojas, un nepacietīgi gaidīja, kā viss beigsies. Svētā spēle tuvojās kulminācijai, un vienīgi no tiem desmit bija atkarīgs, vai tur, kur tā kulminēs, viņi piedalīsies darbībā vai padzirdēs par to tikai no citiem. Bija bezgala saistoši, vai brāli pieļaus, ka jaunākais viens dodas līdzi Mai-Sah-mem, vai atgriezīsies visi. No pašiem brāļiem lielā mērā bija atkarīgs, kā pret tiem nākotnē izturēsies Jāzeps. Sa-vuties mums tas it nemaz neliekas saistoši, mēs no galvas zinām katru šeit atveidojamā likteņstāsta pavērsienu, turklāt šo te vēl jo īpaši, jo mūsu izklāstā jau atainots tas, kas Jāzepam pagaidām bija saistoši neskaidrs, un nule noskaidrojām, ka brāļi atteicās pamest vainīgo vienu. Kā jau ļaudis, kam sen viss zināms, mēs ar smaidu varam vērot, kā Jāzeps, saspringti gaidīdams, klimst pa māju, no grāmatu istabas iemaldīdamies pieņemšanas zālē, no zāles — ēdamistabā, bet no tās cauri visām telpām atpakaļ guļamkambarī, kur šaudīgām kustībām piekārto tērpu. Viņa izturēšanās mums stipri vien atgādina jau nogrimēta komedianta bizenēšanu pirms izrādes.

Jāzeps iegriezās arī mājas sievu galā — pie Asnātes, nolaupītās laulātās draudzenes, pavēroja kopā ar zēnu māti, kā rotaļājas Manase un Efraims, un brīdi patērzēja ar viņu, taču nespēja noslēpt savu uzbudinājumu un lampu drudzi.

— Mans laulātais draugs, — viņa bilda, — mīļotais kungs mans un nolaupītāj, kas tev kait? Tu esi tik nemierīgs, tu ausies un rausties. Vai tev kaut kas uz sirds? Varbūt mums uzspēlēt galdiņspēli, lai tu nomierinātos, jeb vai manām kalponēm izklaidēt tevi, vijīgi izliecot augumu dejā?

Bet viņš atbildēja:

— Nē, meitene, tencinu, pašlaik ne. Prātu man nodarbina citi — ne galdiņspēles gājieni, un es nevaru būt par skatītāju un vērot, kā plidinās tavas kalpones, tāpēc ka man pašam jārāda kumēdiņi un jālīkājas līdzi spēlē, kurai par skatītājiem ‘dievs un pasaule. Man jāiet, man jā-uzturas tuvāk pieņemšanas zālei, jo tur notiks izrāde. Bet tavām kalponēm man ir svarīgāks darbiņš nekā danči, un, patiesību sakot, es atnācu tikai tādēļ, lai liktu viņām izdailināt tevi vēl pāri tavai dailei un sapost jo koši un pavēlētu Manases un Efraima auklēm nomazgāt zēniem rokas un apvilkt izšūtus krekliņus, tāpēc ka kuru katru mirkli gaidāmi gluži ārkārtēji ciemiņi, kurus es taisos stādīt jums priekšā kā savējos, līdzko būs izteikts, kas ir tas, kuram jūs esat piederīgi. A, nu tu ieplet acis, viduklī šmaugā vairoga jaunava? Dariet, kā likts, un posieties, — drīz es jūs pasaukšu!

Un viņš kā vējš aizsviedās projām — atpakaļ nama vīriešu galā, taču nodoties tīrām gaidām un vienīgi uzbudināties, ko pats vislabprātāk būtu darījis, viņam nebija lemts, jo grāmatu telpā kopā ar Priekšā lasītāju un īsteno rakstvedi jau gaidīja pārvaldes varasvīri, kurus viņš klusībā nolādēja, tāpēc ka, ieradušies ar steidzami apstiprināmiem darījumiem un norēķiniem, tie dzīrās viņam laupīt tīru gaidu prieku. No otras puses, viņš priecājās, ka tie atnākuši, jo viņam bija vajadzīgi statisti.

Saule jau laidās rietā, kad Jāzeps, ausīgs nolīcis pār dokumentiem, izdzirda dobju kņadu mājas priekšā un saprata, ka tā stunda ir klāt un brāļi atgriezušies. Ienāca Mai-Sahme, ciešāk nekā jebkad sakniebis vienā mutes kaktiņā lūpas, nesdams rokā kausu, un padeva nesamo viņam.

— Pie jaunākā, — viņš ziņoja. — Pēc ilgas meklēšanas. Viņi ir zālē un gaida tavu spriedumu.

— Visi? — viņš jautāja.

— Visi, — atbildēja namzinis.

— Tu redzi, es esmu gaužām aizņemts, — teica Jāzeps. — Šie kungi ieradušies, ne jau lai izklaidētos, bet kroņa darīšanās. Diezgan ilgi tu esi par pārraugu manā namā, lai pats izšķirtu, vai man ir laiks nodoties nesvarīgām personiskas dabas lietām, ja esmu aizņemts, kārtojot neatliekamus darījumus. Tev un tiem vīriem būs jāuzgaida.

Un viņš no jauna nolīka pār papirusu, kuru viens no ierēdņiem turēja atritinātu. Taču juzdams, ka nespēj saburtot rakstīto, pēc brīža ieteicās:

— Starp citu, var jau tūlīt pat pievērsties šai nenozīmīgajai tiesas lietai, šim noziedzīgas nepateicības piemēram. Es palūgšu jūs, kungi, doties man līdzi uz zāli, kur ļaundari gaida spriedumu.

Kungu ielenkts, viņš uzkāpa tos trīs kāpienus, kas no istabas veda zālē, un, pašķīris durvju aizklāju, iznāca uz paaugstinājuma, kur stāvēja viņa krēsls; tajā viņš apsēdās, turēdams rokās kausu. To pašu brīdi pār viņu noliecās vēdekļi, jo ne soli no viņa neatstājās kalpi un ne mirkli nepārstāja vēdīt, tiklīdz viņš apsēdās. Starp pīlāriem un sfinksām — guļošiem sarkanīga granīta lauvām ar faraona galvu — pa vienu no augstajām logu lūkam kreisajā pusē zālē ieslīpi krita zeltaini virmaina gaisma, apspīdēdama grēkdarus, kas pāris soļu no troņa krēsla bija nometušies uz vaiga. Abpus gaisā slējās pīķi. Durvīs

drūzmējās ziņkārīgi saimes ļaudis — pavāri un gultziņi, grīdu slacinātāji un puķu galdiņu kārtotāji.

— Piecelieties, brāļi! — teica Jāzeps. — Es nudien negaidīju, ka tik drīz un vēl tādā sakarā atkal redzēšu jūs savā priekšā. Daudz kas pārsteidz mani. Es negaidīju, ka jūs tā nodarīsiet man pāri, kā esat nodarījuši, — jūs, svešas malas ļaudis, kurus es uzņēmu kā kungus. Es gan priecājos, ka esmu atguvis kausu, no kura dzeru un pēc kura zīlēju, taču vienlīdz, kā redzat, mani skumdina un līdz sirds dziļumiem satriec jūsu negodīgā rīcība. Tā man nav aptverama. Kā jūs uzdrīkstējāties tik nekrietni atmaksāt labu ar ļaunu, proti, sāpināt tādu vīru, kāds esmu es, viņa ieradumos, nolaupot kausu, kurš viņam dārgs, un laisties ar to lapās? Jūsu rīcība ir tikpat neprātīga, cik neglīta, jo vai tad jums nebija jāapzinās: tāds vīrs kā šis uzreiz attapsies, ka dārgās mantas vairs nav, un atskārtīs patiesību. Vai tiešām jūs domājāt, ka, palicis bez kausa, es neizzīlēšu, kur tas meklējams? Kā tad nu ir? Es ceru, jūs atzīstat sevi par vainīgiem?

Tas bija Jūda, kurš viņam atbildēja. Toreiz un toviel viņš viens runāja visu vārdā — kā jau dzīvē visvairāk izcietušais, visdziļāk vainas apziņu iepazinušais un tāpēc runāt aicinātais. Jo vainīgums rada apziņu — un otrādi: kur nav apziņas, nav arī vainīguma. Ceļā brāļi bija pilnvarojuši viņu runāt un viņš bija pārlicis vārdus, kurus teiks. Saplēstās drānās stāvēdams brāļu vidū, viņš bilda:

— Kā lai mēs runājam uz savu kungu, kā lai izskaidrojamies, kā lai attaisnojam sevi? Mēs esam vainīgi tavā priekšā, kungs, vainīgi tādā nozīmē, ka tavs kauss tika atrasts pie mums — pie viena no mums, tātad pie mums. Kā tā manta nonākusi mūsu vienādiņ mājās mitušā, bez-vainīgā jaunākā brāļa taibā, es nezinu. To mēs nezinām. Nav mūsu spēkos izteikt minējumus tava krēsla priekšā. Tu esi liels un varens, te labs, te ļauns un vari ir paaugstināt, ir pazudināt cilvēku. Nekāda taisnošanās mums nepalīdzēs, un aplam rīkotos grēcīgais, dižodamies, ka šoreiz nav vainīgs, ja atriebējs prasa norēķinu par senu ļaundarību. Ne velti mūsu vecais tēvs gaudās, ka mūsu dēļ bērni viņam tiek rautin atrauti. Raugi, viņam bija taisnība. Tiklab mēs, kā arī tas, pie kura atrada kausu,— mēs visi nu esam sava kunga kalpi.

Jau šajā runā, kas nebūt vēl nebija Jūdas īstā, slavenā runa, ieskanējās pa mājienam, kuros Jāzeps vairījās ieklausīties, ar gudru ziņu laizdams tos gar ausīm. Viņš atsaucas vienīgi uz vispārējās kalpības piedāvājumu; to viņš noraidīja.

— Nē, tam nebūs notikt, — viņš sacīja. — Lai neviens ir nedomā, ka es tā darīšu. Visā pasaulē nav tāda nodarījuma, kura dēl tāds vīrs kā es kļūtu par necilvēku. Jūs iepirkāt Ēģiptes zemē labību savam vecajam tēvam, un viņš gaida jūs mājās. Es esmu faraona Lielais veikalvedis; nevienam nebūs teikt — es esot iedzīvojies uz jūsu grēka darba rēķina, paturēdams līdz ar preci ir naudu, ir pircējus. Es netaisos izdibināt, vai grēkojuši jūs esat visi kopā vai grēkojis tikai viens no jums. Mums priecājoties pie pusdienu galda, es vaļsirdīgi atklāju jūsu mazajam brālim man tik dārgā kausa īpatnības un, ielūkojies tajā, pastāstīju viņam par viņa mātes kapu. Iespējams, viņš izpļāpājās par to jums; iespējams, jūs, nepateicīgie, visi kopā sadomājāt nolaupīt man dārgumu — ne jau sudraba vērtības dēļ, es domāju. Jūs gribējāt tikt pie burvju kausa — var būt, lai noskaidrotu, kur palicis pazudušais, jums noklīdušais brālis, — ko es zinu? Tāda ziņkāre būtu saprotama. Bet nav arī izslēgts, ka mazais sagrēkoja klusībā un, neko jums neteicis, pievāca kausu. Tas man vienalga, es netaisos noskaidrot patiesību. Zagtā manta atrasta pie pastarīša. Viņš paliks. Bet jūs ejiet ar mieru pie sava sirmā tēva, lai viņam rautin atrauti netiktu bērni un graudi.

Tā runāja paaugstinātais, un brīdi visi klusēja. Taču tad brāļu pulka priekšā iznāca Jūda, vainas apziņas tirdītais, kuram pārējie piešķīruši vārdu, lai viņš runātu. Pagājies tuvu klāt, Jūda nostājās Jāzepa krēsla priekšā, ievilka elpu un sacīja:

— Tagad uzklausi tu, kungs, mani, jo es gribu, tev dzirdot, teikt runu un runādams atsaukt tev atmiņā, kā viss bija un ko tu darīji, un kāds ir viņu un mans — mūsu visu stāvoklis. Skaidrāk par skaidru mana runa pierādīs tev, ka tu nedz vari, nedz drīksti nošķirt mūsu jaunāko brāli un paturēt viņu pie sevis. Nedrīksti, proti, tāpēc, ka mēs, pārējie, — bet it īpaši es, Jūda, ceturtais brāļu vidū, — nekādā gadījumā, nemūžam nevaram atgriezties pie mūsu tēva vieni, bez jaunākā brāļa, nevaram nekādā gadījumā! Bez tam es gribu izteikt savam kungam piedāvājumu un likt tev priekšā, kā tu iespējamā, nevis neiespējamā veidā vari tikt pie tā, kas tev pienākas. Tiktāl par manas runas secību. Tāpēc neiekaisti dusmās un, aizsvilies niknumā uz savu kalpu, lūdzams, nepārtrauc runu, ko es teikšu pēc paša vainas un apziņas. Tu esi līdzīgs faraonam. Bet es sākšu ar to, kā tas viss sākās un kā tu to ievadīji, jo notika tas tā.

Kad mēs, tēva sūtīti, nonācām šeit, Lejzemē, sadomājuši, tāpat kā tūkstoši citu, iepirkt labību šajā Maizes klētī, mums neklājās tā kā tiem tūkstošiem — mūs nošķīra, lai cik savādi tas mums ari likās, un aizsūtīja uz tavu pilsētu mana kunga vaiga priekšā. Un arī te viss šķita ērmoti, jo ērmots bija arī mans kungs, proti, te skarbs, te iežēlīgs, tas ir, divatns, un dīvaini izprašņāja mūs par mūsu dzimtu. «Vai jums,» jautāja mans kungs, «vēl ir tēvs vai brālis?» — «Jā,» mēs atbildējām, «mums ir sirmgalvis tēvs un jaunākais brālis, piedzimis viņam vecumdienās, to viņš gana ar savu zizli un cieši tur pie rokas, jo tā brālis ir pazudis un skaitīts par mirušu un vienīgi šis atlicis mūsu tēvam no abu mātes, tāpēc tas viņam sevišķi dārgs.» Tad tu sacīji saviem kalpiem: «Atvediet viņu pie manis! Ne pirkstu es viņam nepieduršu.» — «Tas nav iespējams,» mēs atbildējām, «jau minētā iemesla dēļ. Tēvs nomirs, ja viņam atraus zēnu.» Bet tu pikts sacīji saviem kalpiem: «Pie faraona dzīvības! Ja jūs neatvedīsiet jaunāko brāli, kurš atlicis no piemīlīgās mātes, jums turpmāk vairs neredzēt manu vaigu!»

Un Jūda turpināja un teica:

— Es jautāju savam kungam, vai tā bija vai nebija un vai tā tas sākās, nevis citādi, ka mans kungs jautāja pēc bērna un, neuzklausīdams mūsu iebildumus, prasīt prasīja, lai zēns ierodas šeit? Jo manam kungam labpatika nostādīt jautājumu tā, it kā, atveduši šurp brāli, mēs novērstu aizdomas, ka esam izlūki, un pierādītu, ka runājam taisnību. Bet kas tā par aizdomu novēršaūu, un kas tās par aizdomām? Neviens cilvēks nenoturēs mūs par okšķeriem, pēc tādiem mēs, Jēkaba dēli, neizskatāmies, taču, ja kāds arī noturēs, brāļa uzrādījums aizdomas nenovērsīs, — prasība uzrādīt jaunāko brāli ir tīrā patvaļa, un izteikta tā tika vienīgi tāpēc, ka mans kungs pats savām acīm tīkot tīkoja redzēt mūsu brāli. Kādēļ? Te man atliek klusēt, to zina dievs.

Bet Jūda neklusēja, nopurināja savu lauvas galvu, izstiepa roku uz priekšu un teica:

— Savu tēvu dievam, raugi, tic šis tavs kalps, tic tam, ka dievs zina visu. Taču netic tam, ka dievs vilšus ieviļ sudrabu savu kalpu maisos, atstādams tiem ir pirkumu, ir pirkuma naudu, — tā nekad nav bijis, tam parauga nav:

nedz Ābrāms, nedz Izāks, nedz mūsu tēvs Jēkabs ne reizi nav uzgājuši savā tarbā dieva sudrabu, slepus tā kunga tur iegrūstu, — kas nav, tas nav, tā ir tīrā patvaļa, un cēlonis tai — tas pats noslēpums.

Tad vai tu, mans kungs, vari, vai vari, pēc tam kad mēs, bada spiesti, izlūdzāmies tēvam un aizņēmāmies mazo, lai viņš dotos mums līdzi šajā ceļā, — vai tu, nepielūdzams, prasījis, lai viņš ierodas šeit, — jo, nebijis tavas ērmotās prasības, viņš ne kāju nebūtu spēris tavā zemē, — vai tu, tas vīrs, kurš sacīja: «Ne pirkstiņa viņam nepiedurs te, Lej zemē!» — vari paturēt viņu par kalpu, tāpēc ka viņa barības maisā uzgāja tavu kausu?

Nē, nevari!

Savukārt mēs — un tavs kalps Jūda, kurš saka šo runu, jo sevišķi —, mēs nekādi un nemūžam nevaram stāties mūsu tēva vaiga priekšā bez paša jaunākā. Nevaram tāpat, kā nebūtu varējuši atgriezties tava vaiga priekšā, — turklāt, aiz gaužām svarīgiem, nevis ērmotas patvaļas iemesliem. Jo tad, kad tavs kalps, mūsu tēvs, no jauna mums lika pie sirds un sacīja: «Ejiet taču un iepērciet kaut mazumu labības, lai mums būtu ko ēst!» — un mēs viņam atbildējām: «Mēs neiesim, ja tu nedosi mums jaunāko, jo tas vīrs tur lejā, kurš valda pār Ēģipti, mums stingri piekodināja, lai atvedam brāli, vai arī mums neredzēt viņa vaigu,» — tad, raugi, vecais vīrs aizsāka raudu dziesmu, senim senu, sirdi plosošu, flautai rada, kas gravās gauž, un, pacēlis balsi tai dziesmā, skandēja: «Rā-hele, labprātībā piemīlīgā, kuras dēļ mana jaunība vergoja Lābanam, tukšmēnesim, veselus septiņus gadus, manas sirds sirds, kura nomira man ceļa malā nepilnu zemes pārgājienu no iebraucamās vietas, — viņa bija mana sieva un paļāvīga dāvāja man divi dēlus: vienu, atgriezdamās dzīvē, otru, iedama nāvē, — Dumuzī-Abzū, jēru, skaistuli Jāzepu, kas prata tā iznesties, ka atdevu viņam visu, un Benonī, Nāves dēliņu, kurš vienīgais man ir palicis. Jo pirmais aizgāja no manis, kad uzliku viņam pārbaudījumu, un kliedziens pildīja Visumu: «Saplosīts ir viņš, daiļais, plēstin saplosīts!» Tad es atkritu atmuguriski un kopš tā laika esmu kā akmens. Bet to otru, vienīgo, kurš man palicis, es turu ar akmens roku, reiz jau Vienīgais saplosīts. Ja vēl šo paņems projām no manis un arī viņam, kas zina, uzklups kuilis, jūs šo sirmo galvu ar skumjām novedīsiet kapā un pasaule, neizturēdam i manas sirdssāpes, sabruks. Līdz malām tā jau pilna ar kliedzienu, kurš nenorimst: «Plēstin saplosīts mīļotais dēls!» — un, ja šis vēl nāktu klāt, tā pāršķīstu vidū pušu un izzustu kā nebijusi.»

Vai mans kungs saklausīja flautas gaušanos un tēva raudu dziesmu? Ja saklausīja, lai izlemj pēc savas saprašanas, vai mēs, brāļi, varam stāties tēva priekšā bez mazā, mūsu bratarīša, un atzīt: «Mēs pazaudējām viņu, viņš mums ir zudis.» Vai varam uzņemties atbildību par tēva dvēseli, kas sietiņ piesieta pie šīs dvēseles, un par pasauli, kura tik pilna žēlabu, ka, izdzirdusi vēl kādas, neizturējusi ies bojā? Vai pirmām kārtām es, runātājs, saukts par Jūdu, ceturtais savam tēvam, varu viens stāties viņa priekšā — tas jāizspriež tev! Jo neba visu, ne tuvu visu zina mans kungs, un jauš tava kalpa sirds, ka iedrosminājusies viņa runa ne to vien skars šajā posta stundā. Jā gan, tā noģied, ka izdibināms nav noslēpums, no kura nāk visa patvaļa, ja neizteikts paliek vēl kāds noslēpums.

Te brāļu pulkā sacēlās satraukta murdoņa. Bet Jūda, lauva, paaugstinājis balsi,’turpināja un sacīja:

— Galvojis es esmu tēvam un uzņēmies atbildību viņa priekšā par zēnu; jo, tāpat kā pašreiz, teikdams šo runu, tuvojies tev, stāvu tava krēsla priekšā, es tuvojos tēvam un zvērēju viņam, bilzdams: «Atdod zēnu manā rokā, es galvoju tev par viņu un, ja neatvedīšu viņu pie tevis, visu mūžu nesīšu vainu tavā priekšā!» Tāds bija mans galvojums, un izspried nu tu, patvarīgais kungs, vai varu atgriezties viens, bez mazā, lai noskatītos bēdās, kas nedz man, nedz pasaulei nebūtu izturamas! Pieņem manu piedāvājumu! Zēna vietā paturi mani par kalpu, lai tev tiktu iespējams, nevis neiespējams izpirkums, jo es vēlos izpirkt vainu, mūsu visu vainu. Šeit, tava krēsla priekšā, savādais vīrs, es ņemu zvērestu, briesmīgo zvērestu, ko mēs, brāļi, devām, lai justos vienoti, — ņemu un laužu to, kā, uzlicis pār celi, uz pusēm pārlauztu skalu. Mūsu vienpadsmitais, tēva jērs, īstenās pirmdzimtais, — ne jau plēsīgs zvērs viņu saplosījis, mēs, viņa brāļi, pārdevām viņu pasaulē!

Tā un ne citādi Jūda pabeidza savu slaveno runu. Krūtīm cilājoties smagā, nevienādā elpā, viņš stāvēja zāles vidū, un bāli vaigā, taču atviegloti, ka beidzot tas izteikts, aiz viņa stāvēja brāļi. Nobālēt aiz atvieglojuma sajūtas nav nekas neparasts. Bet atskanēja divi iesau-cieni — iesaucās pats lielākais un pats mazākais brālis.

Rūbens iesaucās: — Ko es dzirdu! — turpretī Benjamīns izturējās tieši tāpat, kā bija izturējies brīdī, kad nama pārraugs panāca brāļus: pasviedis uz augšu rokas, viņš neaprakstāmi iekliedzās .. . Nu, bet Jāzeps? Viņš bija pieslējies no sava krēsla, un pār vaigiem viņam ritēja spožas asaras. Jo gaismas kūlis, kurš pirmīt ieslīpi bija apspīdējis brāļu pulciņu, tagad, nemanāmi pārvietojies, ielauzās zālē pa lūku pretējā gala siena un krita tieši uz viņu: tāpēc asaras, kas tecēja viņam pār vaigiem, zaigoja kā dārgakmeņi.

— Lai ēģiptieši iziet laukā, — viņš teica, — visi kā viens. Es gan aicināju dievu un pasauli noskatīties šo izrādi, taču tālāk lai to vēro vienīgi dievs.

Klātesošie paklausīja negribīgi. Zīmīgi mezdams ar acīm, Mai-Sahme, aplicis uz paaugstinājuma stāvošajiem rakstziņiem roku ap pleciem, laipni izvadīja tos āra, un arī saime pameta durvju ailes. To, ka tā aizgāja tālu nost, mums laikam nevienam iestāstīt neizdotos. Gaitnieki, gluži otrādi, tiklab ārpusē, kā arī grāmatu telpā, atbalstījušies uz vienas kājas, sāniski pieplaka notikuma vietas sienām un turēja roku pie auss.

Bet Jāzeps tur iekšā, nelikdamies zinis par asarām uz saviem vaigiem, izpleta rokas un devās pazīstams brāļiem. Bieži viņš bija maldinājis ļaudis, dodamies tiem pazīstams, un licis noprast, ka iemieso kaut ko augstāku, nevis to, kas ir īstenībā, un šis augstākais sapņaini valdzinoši bija piesedzis viņā cilvēku. Tagad, lai arī svinīgi izpletis rokas, viņš pateica vienkārši, ar vieglu smaidu:

— Zēni, tas taču esmu es. Es esmu jūsu brālis Jāzeps.

— Nūja, ka tas ir viņš, kā gan citādi! — iesaucās Benjamīns, gavilēs aizraujoties elpai, un metās uz priekšu — augšā pa kāpieniem, kas veda uz paaugstinājumu, nokrita ceļos un aizgūtnēm apkampa jaunatrastā kājas.

— Jašup, Josef-ēl, Jehosif! — viņš sauca šņukstēdams, atliecis galvu. — Tu tas esi, tu tas esi, nu kā tad, nu protams, ka tu tas esi! Tu neesi miris, satriecis tu esi nāves tumsības vareno mājokli, uzbraucis tu esi Septītajās debesīs un ielikts par metratonu un Iekšējo valdnieku — es zināju, zināju to, tu tapi paaugstināts, un tas kungs uzcēla tev krēslu, līdzīgu savam krēslam! Bet mani tu neesi aizmirsis, savas mātes dēlu, un pavēcināji manu roku!

— Mazais, — teica Jāzeps. — Mazais, — viņš teica, pieceldams Benjamīnu un pieglauzdams vaigu brāļa vai-

gam. — Nerunā tāf nedz tas viss ir tik dižs un varens, nedz mana slava tik liela. Galvenais, mēs atkal esam divpadsmit brāli!

NEĶILDOJIETIES!

Un viņš aplika roku Benjamiņam ap pleciem un nokāpa ar viņu pie brāļiem, — jā, kā tad jutās tie un kādi stāvēja viņa priekšā? Dažs stāvēja, kājas iepletis, nokarājoties rokām, kuras likās daudz garākas nekā parasti, sniegdamās vai līdz ceļgaliem, un vaļā muti rēgā jās apkārt. Cits spieda dūres pie krūtīm, un dūres, viņam smagi elpojot, cilājās līdzi krūtīm. Kļuvuši bāli, dzirdot Jūdas atzīšanos, brāļi tagad tumši piesārta — kļuva sarkani vaigā kā priežu stumbri, sarkani kā tai dienā, kad bija kuknējuši pie ugunskura un raibajos svārkos bija tuvojies Jāzeps. Ja Benonī ar savu iesaucienu: «Kā gan citādi, tas ir viņš!» — un savām skaļajām gavilēm nebūtu apstiprinājis to, ko pateica šis cilvēks, viņi neko neapjēgtu un nekam nenoticētu. Bet, redzot, ka abi Rāheles dēli apskāvušies nokāpj no paaugstinājuma, viņiem neatlika nekas cits kā neskaidru asociāciju vietā likt tāpatības apjautu, sazīmēt vīrā, kuram viņu domās jau sen bija kāds sakars ar Jāzepu, sendienis novākto brāli, — kas tur par brīnumu, ka, apdomājot to, viņiem galva griezās riņķī? Tikko ar lielām pūlēm izdevās apjēgt, ka šis te dižma-nis un puišelis, viņu upuris, ir viena un tā pati persona, tāpatība atkal pajuka — ne vien tāpēc, ka aptvert to vispār bija grūti, viegli tas nebija arī tādēļ, ka šķita neciešami apkaunojoši un briesmīgi.

— Nāciet taču tuvāk, — teica Jāzeps, pats tuvodamies brāļiem. — Jā, jā, tas esmu es. Es esmu Jāzeps, jūsu brālis, kuru jūs pārdevāt uz Ēģipti, — nebīstieties, tas bija pareizi darīts. Sakiet — vai tēvs vēl ir dzīvs? Veriet taču muti un beidziet bēdāties! Jūda, tā tik bija runa! No visas sirds es apkampju tevi sveikdams un apsveikdams un skūpstu tavu lauvas galvu. Skūpstīdams vienu, es noskūpstu visus, — dieva dēļ, nedomājiet, ka turu uz jums ļaunu prātu par to, ka jūs pārdevāt mani šurp! Tam tā bija jānotiek, pats dievs — ne jūs — to tā izkārtoja. Ēl-Šadajs laikus nošķīra mani no tēva mājām un aizveda svešatnē, kā bija iecerējis. Viņš sūtīja mani pa priekšu par gādnieku jums un izrīkoja jaunu radības glābšanu,

likdams man bada postā paēdināt Israēlu un svešzemes tautu. Tā, tiesa, ir dzīvībai svarīga, taču pavisam ikdienišķa, lietišķa būšana, un dziedāt oziannu būtu lieki. Jo jūsu brālis nav nekāds dieva varonis vai debesu svētības pasludinātājs, viņš gluži vienkārši ir maizes devējs, un, ja jūsu kūlīši sapnī klanījās mana kūlīša priekšā, kā es izmuldējos, un manā priekšā klanījās zvaigznes, tas neko pārmēr dižu neizteica, tas nozīmēja vienīgi to, ka tēvs un brāļi teiks man paldies par dienišķo maizi. Jo, tencinot par maizi, gan saka lielu paldies, bet oziannu nedzied. Maize, protams, ir vajadzīga. Maize vispirms — un tikai tad ozianna... Nu jūs būsiet sapratuši, cik necili bija tā kunga nodomi, un beidzot noticēsiet, ka esmu dzīvs. Jūs taču zināt paši, ka bedre mani nepaturēja, ka Ismaēla bērni izvilka mani no bedres un jūs pārdevāt mani verdzībā. Paceliet vien rokas un aptaustiet mani, lai pārliecinātos, ka es, jūsu brālis Jāzeps, esmu dzīvs!

Divi trīs no tiesas pieskārās viņam un, nedroši smīkņādami, piesardzīgi pārlaida roku viņa tērpam.

— Tad jau tas viss bija joks un tu tikai izlikies par valdoni, bet patiesībā neesi nekas cits kā vien mūsu brālis Jāzeps? — jautāja Isašārs.

— Tas vien? — Jāzeps atvaicāja. — Jusu brālis es tiešām esmu pirmām un galvenēm kārtām. Bet saprotiet taču mani pareizi, es esmu kā viens, tā otrs: es esmu Jāzeps, ko tas kungs iecēlis faraonam par tēvu un par valdnieku visai Ēģiptes zemei. Es esmu Jāzeps, kas ietērpts šīs pasaules spožumā.

— Nu jā, — teica Zebulons, — tā jau laikam būs, ka nevar vis teikt, tu esi viens, bet neesi otrs, jo tu esi kā viens, tā otrs. Tā mums jau likās. Labi gan, ka tu neesi Labības pārdevējs vien, jo tad mums klātos plāni. Šajā tērpā tu tomēr esi mūsu brālis Jāzeps, kurš pasargās mūs no Labības pārdevēja dusmām. Bet tev jāsaprot, kungs...

— Beidz, nejēga, godāt mani par kungu! Tie laiki ir garām.

— Saproti pareizi, mēs ceram, ka Labības pārdevējs savukārt aizstāvēs mūs brāļa priekšā, kuram mēs reiz nodarījām pāri.

— Jūs tie bijāt! — teica Rūbens, sirdīgi raustoties muskuļotajam vaigam. — Tas ir nedzirdēti. Jehosif, ko man nupat lemts uzzināt! Jo viņi pārdeva tevi, man nezinot, un ne vārda man par to nebilda, — es visu šo laiku nezināju, ka viņi aizlaiduši tevi par grašiem ...

— Rimsties, Rūben, — teica Dans, Bilhas dēls. — Ari tu šo to darīji, mums nezinot., un slepus atgriezies pie bedres, lai nozagtu zēnu. Un, ja runa ir par naudu, tā nekāda lielā nebija, kā viņa žēlastībai, Jāzepam, labi zināms: divdesmit feniķiešu svara seķeļi — tas bija viss, kas vecā ismaēlieša sīkstuma dēl mums atlēca; un mēs katrā laikā varam norēķināties ar tevi, lai tu tiklu pie savas da]as.

— Neķildojieties, vīri! — teica Jāzeps. — Neķildojieties par to, ko viens, otram nezinot, darījis. Jo dievs visu vērtis par labu. Es pateicos tev, Rūben, mans lielais brāli, ka tu atnāci pie bedres ar saviem pinekļiem, lai izvilcis atdotu mani tēvam. Tikai manis tur vairs nebija, un tas bija labi, jo tā tam nebija būt un tā tas nebūtu bijis pareizi. Toties tagad viss ir labākajā kārtībā. Bet lai nu tas paliek, domāsim tagad par tēvu ...

— Jā, jā, — piekrita Naltāls, ļaudams vaļu mēlei un cilādams kājas. — Kas tiesa, tos tiesa, mūsu paaugstinātais brālis saka svētu taisnību: tas ilgāk galīgi nav panesams, ka Jēkabs tur tālumā sēž savā astru namā vai nama priekšā, ir nenojauzdams, kas te kļuvis zināms — ka Jāzeps, proti, dzīvs un ticis uz augšu pasaulē, un sasniedzis izcilu stāvokli pagānu vidū. Iedomājieties vien, tēvs sēž tur pilnīgā neziņā, mums tikmēr stāvot šeit un aci pret aci sarunājoties ar zudušo, skarot rokām viņa drānas un pārliecinoties, ka viss bijis pārpratums un alošanās; veltīgas, kā izrādās, bijušas tēva lielās bēdas, un veltīgs bijis nemiers, kas augu mūžu grauzis mums sirdi. Tas ir tik uzbudinoši, ka no biksēm var izlēkt, un cik neciešami aplam iekārtota dzīve, ka mums šeitan tas zināms, bet viņam tāpēc vien paliek apslēpts, ka no mums līdz viņam ir tālu un starp mums plešas truli telpas plašumi, kuros patiesība, spērusi pāris soļu, stājas un netiek ne no vietas. Ak, ja varētu likt plaukstas pie mutes un pāri septiņpadsmit dienu gājuma tālei uzsaukt tēvam: ēhehei! Jāzeps ir dzīvs un līdzīgs faraonam Ēģiptes zemē — tādi ir pēdējie jaunumi! Bet, lai cik skaļi kliegtu, viņš sēdētu, kā sēdējis, un nedzirdētu neko. Ak, ja varētu palaist balodi, kas lido zibens ātrumā, un zem spārna tam noglabāt rakstu rindiņu: «Raugi, tas noticis!» — lai dzīve vairs nebūtu aplam iekārtota un kā šeit, tā tur visi reizē uzzinātu to pašu! Nē, es nevaru nostāvēt uz vietas, tas nav izturams! Sūtiet, sūtiet mani ceļā! Es to nokārtošu. Es skriešu ātrāk par stirnu un paudīšu viņam skaistus vārdus. Jo kas gan var būt skaistāks par vārdiem, kuri vēsta pēdējos jaunumus?

Bet Jāzeps apvaldīja viņa dedzību, sacīdams:

— Nomierinies, Naftāl, un nestrēb karstu, tev nebūs skriet vienam, un it nevienam netiks dota priekšroka paziņot tēvam to, ko es likšu viņam pateikt un jau sen esmu izlēmis, gulēdams naktīs uz muguras un apdomādams šo stāstu. Septiņas dienas jūs atpūtīsieties pie manis, jums tiks visi pagodinājumi, kādus izrāda man, un es statīšu jūs priekšā nama pavēlniecei, Saules priestera meitai, un mani dēli klanīsies jūsu priekšā. Bet pēc tam jūs seglosiet savus jājamlopus un visi kā viens kopā ar Benjamiņu atgriezīsieties pie tēva un teiksiet viņam: «Jāzeps, tavs dēls, nav miris, viņš ir dzīvs un, dzīvs būdams, saka tev: «Dievs mani ir paaugstinājis svešzemnieku vidū, un man ir dota vara pār tautu, kuru es nepazinu. Nāc pie manis uz Lejzemi, mīļais, un nebīsties no kapeņu zemes, uz kuru bada gados devās arī Ābrahāms! Jo atkal divus gadus jau pasaulē valda bads, un neviens vairs near un neievāc ražu, un tā tas noteikti būs vēl gadus trīs vai piecus, bet es gādāšu par tevi, kad tu apmetīsies Lej zemes leknajās ganībās. Gadījumā ja tu jautātu, vai faraons tev to atļaus, es atbildu: tavs dēls aptin viņu ap mazo pirkstiņu. Tas lūgs viņa augstību, lai neliedz tev apmesties Gosenes novadā, Coānas pusē, kas iepretim Arābi-jai, — tur es gādāšu par uzturu tev un taviem bērniem, un bērnubērniem un par barību taviem sīklopiem un liellopiem un visu, kas tev pieder. Jo Goseni, sauktu arī par Gosemu jeb Gošeni, es jau sen esmu nolūkojis, lai aicinātu jūs pie sevis, tāpēc ka tā vēl īsti nav Ēģipte — ne gluži, un tur jūs pārtiksiet no ieteku zivīm un tīrumu treknuma paši sev par patikšanu, pārāk cieši nesaskardamies ar Ēģiptes bērniem un viņu vecīgo gudrību, neciestu jūsu īpatība. Bet tai pašā laikā jūs būsiet man tuvu.»» Tā jums, vīri, manā vārdā būs teikt tēvam un darīt to izgudrēm un ar izmaņu, saudzīgi ieskaidrojot viņa nelokanajam sirmgalvja prātam — vispirms, ka es esmu dzīvs, un tad, lai viņš ar jums pārceļas uz Lejzemi. Ak, ja es varētu doties līdzi, lai pats pierunātu tēvu, es noteikti ietu! Bet tas man ir liegts, ne uz dienu es nevaru pamest šo zemi. Tāpēc rīkojieties ar gudru ziņu un mīloša dēla viltu, stāstīdami tēvam, ka es esmu dzīvs un aicinu viņu pie sevis. Nesakiet uzreiz: «Jāzeps ir dzīvs!» — pavaicājiet vispirms: «Kā būtu un ko teiktu

mūsu kungs, ja kļūtu zināms, ka Jāzeps ir dzīvs?» Lieciet viņam pamazām aprast ar šādu domu. Un nesakiet ari tieši: «Tev jāpārceļas uz Lej zemi, pie mirušo dieviem,» — bet izsakieties aprakstoši, teikdami: «Uz Gosenes novadu.» Vai bez manis jums pietiks mīloša viltus? Tuvākajās dienās es iedīdīšu jūs, kā nākas, bet tagad iepazīstināšu ar savu sievu, Saules priestera meitu, un parādīšu jums savus puikas — Manasi un Efraimu. Un mēs ēdīsim un dzersim, un priecāsimies visi divpadsmit kopā un pieminēsim senās dienas, starp citu, ar mēru. Bet kaut es neaizmirstu: kad jūs noiesiet pie tēva, pastāstiet viņam par visu, ko redzējāt, un neskopojieties ar manas Lejzemes godības aprakstiem! Jo viņa dvēselei reiz gauži tika nodarīts pāri, — lai nu to ielīksmo saldā vēsts par dēla dižumu!

FARAONS RAKSTA JĀZEPAM

Mums atliktu dziļi nožēlot, ja vairums klausītāju pēc šiem notikumiem sāktu izklīst un aizietu, klusībā nospriezdami: «Tik tālu nu būtu, jaukais «Es esmu Jāzeps!» izteikts, nekas jaukāks vairs nav gaidāms, kulminācija sashiegta, darbība tuvojas beigām, bet, kādas tās, mēs zinām, un interese mums zudusi.» Uzklausiet labu padomu, palieciet! Šā likteņstāsta noteicējs, proti, tas, kurš nosaka visus likteņus, piešķīris tam ne vienu vien kulmināciju un pilnībā apguvis mākslu, kā panākams nepērti aukts kāpinājums. Viņš allaž vadās pēc principa: pats labākais jāpietaupa beigām, — un arvien sola kaut ko jaunu, ielīksminošu. Tas, kā Jāzeps uzzināja, ka tēvs vēl ir dzīvs, laikam gan bija saistoši; bet vai tad tas, kā Jēkabam, aiz bēdām pārakmeņotajam sirmgalvim, skan ziedoņa dziesma, nesdama vēsti, ka Jāzeps ir dzīvs, un kā viņš dodas apkampt dēlu, nemaz nebūs interesanti? Lai klausītāji, kuri aiziet, vēlāk pajautā tiem, kas būs noklausījušies stāstu līdz galam, vai bija vai nebija saistoši. Tad pirmie, iespējams, kodīs pirkstā, ka aizgāja, un augu mūžu nožēlos, ka nebija klāt, kad Jēkabs, svētīdams savus Ēģiptē dzimušos mazdēlus, rokas lika krusteniski un kad cienīgais sirmgalvis svinīgi izlaida garu. «E, mēs to jau zinām!» — tā ir pagalam aplama valoda. Zināt stāstu var kurš katrs. Būt klāt bijušam — lūk, kas no svara ... Taču aizrādījums, šķiet, bijis lieks, neviens ir netaisās aiziet.

Kad nu Jāzeps šādi tika runājis ar tiem vienpadsmit — bet tie savuties runājuši ar viņu — un no telpas, kurā bija devies pazīstams, kopā ar brāļiem ieradās pie Asnātes, meitenes, savas sievas, lai tie paklanītos viņai un apraudzītu brāļadēlus, kam matos ēģiptiešu bērna cirta, visā žēlastības namā jautās priecīgs satraukums un skanēja jautri smiekli; saime bija noklausījusies sarunu, un Jāzepam nekas vairs nebija jāpavēsta un jāizskaidro, jo ļaudis jau zināja visu un smiedamies sauca cits citam, ka atceļojuši Maizes devēja brāļi, atnākuši viņa tēva dēli no Cahī zemes — par lielu patikšanu kalpotājiem, jo lielāku tāpēc, ka, atzīmējot tik priecīgu notikumu, noteikti bija gaidāms cienasts — alus un plāceņi. Bet Uztura un sadales nama rakstziņi, kas ari slepus tika klausījušies, izbazūnēja notikumu visā pilsētā, tā ka žiglais Naftāls, domājams, justos gandarīts, uzzinājis, ka jaunums zibens ātrumā apskrien Menti, tādējādi visiem strauji kļūstot vienlīdz zinošiem, līksmi zinošiem, ka pie Vienvienīgā atjājuši viņa brāļi; pauzdami prieku, ielās daudzi palēcās uz vienas kājas, un pie Jāzepa mājas greznajā ārpilsētā salasījās pūlis, saukdams «Lai dzīvo!» un tik ilgi prasīdams, lai viņš parādās radu — aziātu vidū, līdz panāca savu; sapulcējušies uz terases, visi divpadsmit brāļi sveica ziņkāro tautu, — un mums atliek kost pirkstā, ka menfiešiem nebija citu kā vienīgi acu lēcu un, pietrūkstot mūsu izmaņai rīcībā ar gaismu, neizdevās iemūžināt grupu. Paši viņi, tiesa, par to neskuma un arī nesūrojās, tāpēc ka nekas tamlīdzīgs viņiem neienāca ne prātā.

Satraucošais jaunums, tiesa, nepalika ilgi pilsētas-ka-penes sienās, līdzīgi pasta balodim tas pāri mūriem aizspurdza tālē, un runas par notikušo visupirms aizsniedza faraonu, kuru — tāpat kā galmu — dzirdētais lieliski izklaidēja. Faraons — viņš tagad saucās par Eh-n-atonu, jo nelokāms savā apņēmībā bija atmetis nomācošo Amuna vārdu un pieņēmis citu, kurā dēvēja viņa tēvu debesīs,— faraons jau labi sen bija pārcēlies tuvāk favorīta, ministra, sēdeklim, pārvietodams savu rezidenci no Tēbām, Amuna-Ra nama, uz Augšēģiptes «Zaķa nomu» lejāk ziemeļos, proti, nostūrī, kuru pēc ilgstošiem meklējumiem tika atzinis par piemērotu gluži jaunas, mīļotajai dievībai veltītas pilsētas dibināšanai. Celta tā tika nedaudz uz dienvidiem no Hmūnas, Tota nama, vietā, kur upes vidū atradās neliela sala, kas likās kā radīta gaisīgu izpriecas paviljonu izvietojumam, jo klintskalni austrumos tur puslokā atkāpās no krasta un pietika plašuma kā tempļiem un pilīm, tā pieupes dārziem, kādi piederas prātniekam — dieva meklētājam, kuram dzīve tik grūta, ka vismaz jādzīvo ērti. Sev tīkamu vietu bija nolūkojis Saldās dvesmas pavēlnieks, uzklausīdams tikai paša sirdi un to, kas mita tajā un kam vienīgajam šeit skanēt būs slavas dziesmām; un tā viņa augstības māksliniekiem un akmeņkaļiem tika daiļā pavēle tai vietā veicīgi uzcelt pilsētu, viņa Tēva pilsētu, Apvāršņa pilsētu Ahet-Atonu, — smags trieciens Novet-Amunai, Tēbām, «simtvārtu» metropolei, kurai, aizvācoties galmam, draudēja briesmas panīkt, kļūt par provinces pilsētu, un krasa norobežošanās no Kārnākā mītošā valsts dieva, starp kura valdonīgo garīdzniecību un mīlošā visuvaldītāja dedzīgo pielūdzēju faraonu jau treknajos gados bija izcēlušās arvien asākas nesaskaņas.

Faraona vārā satversme nepanesa nebeidzamās sadursmes ar kareivīgo, tradīcijām bruņoto nacionālo dievu; nesaderība starp viņa dvēseles miermīlīgumu un nepieciešamību kaujinieciski aizstāvēt paša atklāto augstāko dievību pret Amuna visvaru — pat uzbrukt tai — arvien vairāk pasliktināja viņa veselību, un, nospriedis, ka šoreiz, par laimi, tieši bēgšana nodarīs pretiniekam vissmagākos zaudējumus, viņš izlēma nokratīt Veses smiltis no savas svētās personas sandalēm, kaut arī mammucīte — viņa māte palika vecajā galvaspilsētā, pa daļai lai paturētu acīs Amunu, pa daļai aiz pieķērības sava laulātā drauga nelaiķa Neb-ma-ra pilij. Veselus divus gadus Eh-natonam bija vajadzējis apvaldīt vēlmi pamest Amuna ietekmes sfēru, jo tik ilgi, neskatoties uz klaušinieku nesaudzīgo izdzīšanu, steigšus tika celta jaunā pilsēta, kas dienā, kad valdnieks, ārkārtīgi svinīgi upurēdams maizi, alu, vēršus, ragainus un bez ragiem, sīklopus, putnus un vīnu, kvēpinādams vīraku un visvisādas dārgas smaržzā-les, apmetās tajā, patiesībā drīzāk atgādināja improvizētu galma nometni ar topošas greznības aizmetņiem nekā pilsētu: tur, tiesa, bija pils viņam, Lielajai laulātajai draudzenei Neferne-fruaton-Nofretetei un ķēnišķajām princesēm — pils, kurā varēja pārgulēt, bet dzīvot pa īstam vēl nevarēja, jo visur rosījās apmetēji, gleznotāji un dekoratori; tur bija visaugstā dieva templis ar septiņiem pagalmiem, lieliskiem piloniem un brīnišķīgām kolonnu zālēm — saulains, acīm tīkams tas slīga ziedos un sarkanu vimpeļu plīvā; tur bija neparasti skaisti apstādījumi un

dabas parki ar mākslīgiem dīķiem, ar kokiem un krūmiem, kas pārvietoti tuksnesī līdz ar auglīgās piekrastes joslas zemi, bet upes malā saulē viznīja baltas ostas ēkas; turpat atradās kāds desmits tikko uzceltu dzīvojamo namu atonticīgajai valdnieka svītai un lielāks skaits izcili mājīgu klinšu kapeņu apkaimes kalnos, visgatavāku iemītnieku uzņemšanai.

Nekāda dižā pilsēta Ahet-Atona vēl nebija, taču bija gaidāms, ka, apmetoties tajā galmam, iedzīvotāju skaits strauji augs, tāpēc celtniecības un labiekārtošanas darbi cītīgi tika turpināti, faraonam tur sēžot uz troņa, kalpojot savam debesu tēvam, svinot nodevu svētkus un dzemdinot meitas, kas vairot vairoja viņa galma sievišķo pusi: piedzimusi jau bija trešā, Anhsenpaatona.

Kad vēl nemājīgajā pilī pienāca steidzamā vēstule — Jāzepa formālais ziņojums dievam, ka ieradušies viņa brāli, no kuriem viņš kopš agras jaunības bijis šķirts, baumas par šo notikumu jau klīda un faraons plaši un aizrautīgi tika to pārspriedis ar ķēniņieni Nofreteti, ķēniņienes māsu Nezemmūtu, paša māsu Baketatonu un saviem māksliniekiem un kambarkungiem. Uz pavēstījumu viņš atbildēja nekavējoties.

«Pavēle Debesu dāvanu pārzinim.» viņš diktēja rakstvedim, «Uzdevumu īstenajam pārraugam, Ēnas devējam valdniekam un Vienvienīgajam draugam, Manam tēvocim. Zini, ka Mana Augstība atzīst tavu vēstuli par tādu, ko tiešām lasa ar prieku. Raugi, Faraons ilgi raudāja paT jaunumiem, kurus tu Viņam atklāji, un Lielā laulātā draudzene Neferne-fruatona, kā arī Saldās princeses Baketa-tona un Nezemmūta lēja prieka asaras kopā ar Mana Debesu tēva Mīļoto dēlu. Viss, ko tu Man vēstī, ir bezgala jauki, un tas, par ko tu Man ziņo, liek Manai sirdij lēkt aiz prieka. Par to, ko tu Man atrakstīji — ka ieradušies tavi brāļi un tavs tēvs vēl ir dzīvs, — staro debesis, gavilē zeme un līksmojas visas krietnās dvēseles un aizkustinātas, šaubu nav, ir pat ļaunās. Zini, ka Atona daiļā atvase Nefer-heperu-Ra, Abu zemju valdnieks, sakarā ar tavu vēstījumu ir bezgalžēlīgi noskaņots! Lūgumi, ko tu pievieno ziņojumam, bija izpildīti, iekams tu tos izteici. Tāda ir Mana daiļā griba un vēlīgā nostāja, lai visi tavējie, vienalga, cik to būtu, ierodas Ēģiptē un tu, būdams līdzīgs Man, pēc sava ieskata norādi tiem zemi, kur apmesties un ēst tās treknumu. Saki saviem brāļiem: «Dariet to, tā jums pavēl Faraons, kurā dzīva Viņa tēva

Atona mīlošā sirds. Apseglojiet savus jājamlopus, ņemiet līdzi pajūgus no valdnieka ratnīcām tiklab bērniem, kā arī sievām, atvediet tēvu un nāciet paši! Lai jūsu acīm nav žēl jūsu iedzīves, jo šeit jums būs viss, kas vajadzīgs. It kā Faraons nezinātu, ka jūsu dzīves veids nav nekāds izsmalcinātais un jūsu prasības ir viegli apmierināmas! Nogājuši savā zemē, ņemiet tēvu un tā kalpus, un visu tā namu un nāciet pie Manis, lai jūs būtu tuvu savam brālim, šīs zemes pārvaldniekam, un zeme jums būs atvērta.» Tāds ir Faraona rīkojums taviem brāļiem, caur asarām dots. Ja daudzas un neatliekamas darīšanas neaizturētu Mani Ahet-Atonā, vienīgajā Zemju galvaspilsētā, es sēstos Savos lielajos elektrona ratos un steigšus dotos uz Men-nefru-Mira, lai skatītu tevi tavējo lokā un iepazītu tavus brāļus. Toties tad, kad tie atgriezīsies, tu atvedīsi tos pie Manis — tiesa, ne visus, tas Faraonam būtu par nogurdinošu, bet dažus, lai es tos iztaujātu, un arī savu tēvu tu statīsi Man priekšā, ka visžēlīgi pagodinu sirmgalvi, sarunādamies ar viņu, un viņš taptu godāts, tāpēc ka runājis ar Faraonu. Dzīvo vesels!»

Šo grāmatu, ko Jāzepam viņa namā Menfē nonesa steiglis, viņš parādīja saviem vienpadsmit brāļiem, un tie noskūpstīja sev pirkstgalus. Veselu mēness ceturksni brāļi uzkavējās viņa mājā; jo, ja jau divus gadu desmitus tēvs turējis Jāzepu par mirušu un saplosītu, nebija svarīgi, vai tas dienu ātrāk vai vēlāk uzzinās, ka dēls ir dzīvs. Un visa Jāzepa saime kalpoja brāļiem, un viņa sieva, Saules priestera meita, veltīja vīra viesiem laipnus vārdus, un viņi runājās ar saviem labdzimušajiem brāļadēliem Manasi un Efraimu, kuri prata viņu valodu, bet jaunākais, Efraims, bija daudz līdzīgāks Jāzepam un tātad rtri Rāhelei nekā Manase — vecākais bija izspļauts ēģiptietis un māte kas māte, tā ka Jūda ieminējās Jāzepam:

— Tu redzēsi, ^Jēkabs labāk ieredzēs Efraimu nekā Manasi un sacīs «Efraims un Manase», nevis «Manase un Efraims».

Un viņš ieteica Jāzepam nogriezt zēniem ēģiptisko bērna cirtu virs auss, pirms ieradīsies Jēkabs, jo tā tēvam būtu par piedauzību.

Pēc tam kad nedēļa bija apritējusi, viņi uzsēja nastas saviem lopiņiem un devās ceļā. Jo no Menfes, Zemju svariem, cauri Kānaānai augšup uz Mitanniju ceļā posās faraona tirdzniecības karavāna un bija nolemts, ka brāļi pievienosies tai ar saviem vienass un divasu ratiem no valdnieka ratnīcām, kas nodoti viņu rīcībā līdz ar zirgēzeļiem un kalpiem. Ja pieskaita klāt desmit ēzeļus, apkrautus ar ēģiptiešu galantērijas precēm un greznumlietām, dažnedažādiem augsti attīstītas kultūras izsmalcinātiem niekļiem, Jāzepa veltēm Jēkabam, un tās desmit ēzeļmātes, arī tēvam sūtītas, kas nesa labību, vīnu, ievārījumus, kvēpināmās zāles un ziedes, kļūst uzskatāmi redzams, ka viņi vien veidoja it iespaidīgu karavānu — vēl jo vairāk tāpēc, ka, pateicoties dāvanām, ar kurām augsti situētais brālis viņus apbēris, pieaugusi bija katra personīgā mantība. Zināms taču, ka ikkatram viņš uzdāvināja goda drēbju kārtu, bet Banjamīnam — trīssimt debenu sudraba un vismaz piecas kārtas drēbju pēc gada lieko dienu skaita, tā ka tam tiešām bija savs pamats, ja atvadoties Jāzeps piekodināja brāļiem: «Neķildojieties ceļā!» Taču, tā runājot, viņam prātā bija kas vairāk, proti, vēlējums, lai brāļi nepiemin bijušo un nepārmet cits citam to, ko viens, otram nezinot, darījis. Jo doma, ka brāļi varētu skaudēt Benjamīnu, bagātīgāk par pārējiem apdāvāto labās rokas brālīti, Jāzepam nebija ne miņā, un brāļi jau arī nemaz nedomāja to darīt. Viņi bija lēnīgi kā jēri un uzskatīja, ka viss ir tieši tā, kā tam jā-būt. Jaunības karstasinībā viņi tika sacēlušies pret netaisnību, taču novedis tas bija pie tā, ka uz laiku laikiem vajadzēja samierināties ar netaisnību, nemūžam ne pušplēsta vārda vairs neiebilstot pret dīžīgo: «Es dodu, kam es dodu, un žēloju, kam esmu žēlīgs.»

KĀ LAI TO PASAKA?

Tas nudien ir apbrīnas cienīgi un pagodinoši prātam, kā likteņstāstā virknējas jaukas atbilstības, norisēm sabadojoties citai ar citu. Tā sendienis septiņas dienas pēc zīmes piesūtīšanas Jēkabam brāļi bija pārnākuši no Dota-nas ielejas, lai kopā ar tēvu apraudātu Jāzepu, un ap sirdi viņiem bija bijis nelāgi, baiļojoties, kā tēvs viņus sagaidīs un kā viņi mitīs tam blakus, turēti pa pusei nepatiesās, taču puslīdz pamatotās aizdomās, ka nolietājuši zēnu. Tagad — jau sirmām galvām — viņi atkal atgriezās Hebronā, nesdami azotē ne mazāk satriecošo vēsti, ka Jāzeps visu šo laiku nebūt nav bijis miris, ka tas, gluži otrādi, dzīvs vēl šobaltdien, turklāt ne vien dzīvs, bet godībā celts; un gandrīz tikpat bīļi viņiem bija ap sirdi, gudrojot, kā lai to ieskaidro vecajam vīram, jo neticamais ir un paliek neticams un satriecošais satriec, vienalga, vai runa ir par dzīvu vai mirušu; un viņi ļoti baiļojās, ka Jēkabs — tāpat kā tolaik — atkritīs atmuguriski, taču šoreiz, tikmēr kļuvis divdesmit gadu vecāks, aiz «prieka», proti, laimes pārbīļa, šoka ķerts, gluži vienkārši izlaidīs garu, tā ka dzīvais Jāzeps būs viņa nāves cēlonis un nedz viņš vairs savām acīm skatīs dzīvo, nedz dzīvais — viņu. Bez tam tai pašā sakarā puslīdz droši nāks gaismā, ka brāļi, tiesa gan, nebūdami toreizējā zēna galētāji, par kādiem Jēkabs visu laiku pa pusei viņus turējis, pa pusei tomēr bijuši slepkavas un tikai aiz nejaušības, pateicoties acīgajiem ismaēliešiem, kuri nogādājuši zēnu Ēģiptē, gluži par tādiem nav kļuvuši. Šis apstāklis jūtami pastiprināja brāļu līksmi tramīgo uzbildumu, un zināmā mērā viņus nomierināja vienīgi doma, ka žēlastība, ko dievs viņiem izrādījis, ar savu sūtņu — midiā* niešu starpniecību novērsdams īstu asinsdarbu, noteikti iespaidos Jēkabu un viņš nespriedīs tiesu par tik lielu žēlastību iemantojušiem ļaudīm un nenolādēs tos.

Ap šiem jautājumiem grozījās brāļu valodas visas septiņpadsmit ceļojuma dienas, kuru, par spīli vēlmei ātrāk nonākt galā, viņiem savuties likās par maz, lai izspriestu galīgi, kā saudzīgāk ieskaidrot Jēkabam notikušo un kā tēvs raudzīsies uz viņiem, kad visu būs sapratis.

— Zēni, — viņi bilda savā starpā, jo, kopš Jāzeps tika teicis: «Zēni, tas taču esmu es!» — brāji neieti tā uzrunāja cits citu, lai gan pirms tam tāda uzruna viņu vidū nepavisam nebija pieņemta, — zēni, kad jums saka, viņš atkritīs atmuguriski, tiklīdz viņam to pateiks, ja vien mēs nenostrādāsim visu smalki un patapeni! Taču alga viena — smalki vai prasti, vai jūs domājat, viņš noticēs mums uz vārda? Visdrīzāk viņš vispār liegsies noticēt, jo garos gados doma par kāda nāvi iesērē sirdī un smadzenēs un nav nedz viegli no turienes izdabūjama, nedz nomaināma ar domu, ka otrs ir dzīvs, — taisnību sakot, tas it nemaz nepriecē dvēseli, kas pieķeras ierastajam. Mūsu brālis Jāzeps domā, ka vecajam būs liels prieks — un būs jau ari, skaidrs, ka būs, turklāt milzīgs, cerams, ne par lielu viņa vārgajiem spēkiem. Bet vai cilvēks vispār spēj uzreiz priecāties, ja jubilejām ilgi viņa dienišķā maize bijušas bēdas, un vai patīkami uzzināt, ka augu mūžu esi alojies un nomaldā vadījis dienas? Jo bēdas bijušas tēva mūža saturs, un nu še tev —- visas skumes vējā! Pagalam ērmoti, ka tagad mums jāieskaidro tēvam

tieši pretējais tam, ko mēs kādreiz viņam iestāstījām, atsaukdamies uz asiņaino tērpu, un ar ko viņš ir apradis. Galu galā viņš vēi turēs uz mums Jaunāku prātu par to, ka mēs laupām viņam sirdssāpes, nekā par to, ka viņam tās nodarījām. Viņš noteikti iecirtīsies un nenotiec* mums, un savā ziņā tas ir labi, pat vēlami. Kādu laiciņu viņš nemaz nevar, nemaz nedrīkst mums noticēt, jo, noticējis uzreiz, uz vietas būs beigts. Jā, kā lai to pasaka tā, lai prieks nebūtu par spēju un vilšanās bēdās — par lielu? Vislabāk būtu neteikt neko un novest viņu uz Ēģipti, lai viņš pats savām acīm ierauga Jāzepu un vārdi kļūst nevajadzīgi. Bet ari tas nebūs viegli — aizdabūt viņu uz Misraimas leknajām pļavām, pat ja viņš zinās, ka tur mīt Jāzeps; tas tātad jādara zināms vispirms, citādi viņš noteikti nekustēs no vietas. Tiesa kas tiesa, patiesību pauž ne vien vārdi, bet arī zīmes, piemēram, paaugstinātā dāvanas un pārcelšanās nolūkam mums līdzi dotie faraona rati, — zīmes mēs viņam uzrādīsim, varbūt pat uzrādīsim pirmās, vēl nesākuši runāt, un pēc tam izskaidrosim tās. Ieraudzījis zīmes, viņš sapratīs, ka paaugstinātais mums vēl labu un ka ar pārdoto brāli mēs esam viena miesa un viena dvēsele, — tad arī vecais, visam nākot gaismā, neturēs uz mums ļaunu prātu un nenolādēs mūs; un vai tad vispār var nolādēt Israēlu, no divpadsmit — desmit? Nē, nevar, tā būtu spītēšana dieva prātam, pēc kura Jāzeps nosūtīts mums pa priekšu par vietraudzi. Tāpēc, zēni, nenokārsim degunu! Rīts gudrāks par vakaru, gan jau īstajā brīdī ieģidīsim, kā tas nodarāms. Vispirms izklāsim viņam priekšā veltes, Ēģiptes zemes labumus, un pajautāsim: «No kurienes, tavuprāt, tēv, tas viss radies, un kas to devis? Uzmini, ja vari! Edz, no kurienes — no Lejzemes, un sūta tev veltes pats dižais Labības pārdevējs. Bet, reiz jau tas dižais tās sūta tev, viņš, redzams, dikti mīl tevi? Mīl, redzams, tik dikti, kā dēls mīl tēvu?» Izmetuši vārdiņu «dēls», mēs pašam grūtākajam jau būsim pāri. Pēc tam bridi malsim vienu un to pašu, vēl arvien bilzdami: «To visu tev sūta Labības pārdevējs!» — līdz pamazītēm ieteiksimies: «To tev sūta tavs dēls! Jāzeps to sūta tev, tāpēc ka, proti, ir dzīvs un kungs pār visu Ēģiptes zemi!»

Tā viņi — tie vienpadsmit — sprieda augām dienām ēzeļa mugurā un ari naktīs, dusot teltī, un gandrīz vai par ātru viņu raizīgajiem prātiem jau iepazītais ceļš tuvojās galarņ — ceļš no Menfes līdz robežcietokšņiem un pēc tam cauri tuksneša tlergiībai uz filistiešu zemēm un Gāzu jeb Hazatī, ostas pilsētu pie jūras, kur viņi nošķīrās no karavānas, kurai bija piepulcējušies Ēģiptē, un no tu* rienes devās zemes iekšienē un augšup kalnainē uz Hebronu, veikdami nelielus diennakts, pareizāk sakot, nakts pārgājienus, jo, viņiem atgriežoties, pavasaris bija pilnos ziedos un naktis — siltas, gandrīz pilna mēness dailes sudrabotas; un, tā kā viņu krietni garumā pastiepusies ēģiptiešu ratu, zirgēzeļu, dzinēju, kā arī ap piecdesmit galvu lielā ēzeļu bara virksne visur modināja ievērību un pievilināja ziņkārīgos, brāļi, kurus tas apgrūtināja, dienā mēdza atpūsties, bet naktī turpināja virzīties uz dzimto pusi — Mamres terebinšu audzēm, kur savā astru namā mita tēvs un daudziem no viņiem bija būdas.

Tiesa, pēdējā dienā viņi devās ceļā jau rīta agrumā un piektajā pēcpusdienas stundā bija tuvu mērķim, lai ari no ieplakas, kuru šķērsoja, vēl neredzēja cilts apmetni, ko aizsedza labi pazīstamie pauguri. Atstājuši vezumus kādu gabalu aiz muguras, viņi uz saviem ēzeļiem jāja pa priekšu — vienpadsmit domīgi jātnieki, kas ne vārda vairs nepārmija savā starpā, jo sirds viņiem tukstēja un, kaut gan visu izlēmuši, neviens vairs nezināja, kā lai pavēsta tēvam jaunumu tā, ka tas nepakristu. Tik tuvu mājām nekas no nule nospriestā vairs nelikās derīgs; itin viss šķita neldzīgs un nepiedienīgs, it īpaši jau tādi jociņi kā: «Uzmini, ja vari!» — un: «Kas tas tāds?» — iikās pretīgi pliekani un galīgi nevietā; ikviens klusībā nicīgi noraidīja tos, un viens otrs vēl pēdējā mirklī centās sagudrot kaut ko jaunu: varbūt derētu sūtīt kādu pa priekšu — teiksim, žiglo Naftālu, lai pavēsta Jēkabam, ka dēli tūdaļ būs klāt ar visu Benjammu un nes ārkārtēju, gluži neticamu ziņu — daļēji neticamu tādā nozīmē, ka tai nevar noticēt, bet daļēji, iespējams, neticamu arī tāpēc, ka ziņa nemaz nesaskan ar aprasto un tai negribas noticēt, lai gan tā ir tīrā patiesība. Šādi, sūtot, kādu pa priekšu, sprieda viens otrs, varbūt visdrīzāk izdotos noskaņot un sagatavot tēva sirdi jaunās vēsts uztverei. Viņi jāja soli.

PASACĪŠANA

Ieplaka, pa kuru soļoja ēzeļi, lai arī akmeņota un iežaina, vizbuļoja vienos pavasara ziedos. Starp prāvākiem izkaisu klintsbluķiem pamatu sedza smalki akmens sadru purni, taču itin visur, kur grunts likās kaut drusku irdāka, cauri zvirgzdainei spraucās savvaļas augājs un, cik vien tālu sniedza skatiens, mirdzoja puķes: baltas, dzeltenas, gaišsārtas un tumši sarkanas gan veseliem paklājiem, gan pūksnām, gan spilveniem — raiba dailes pārpilnība. Atskanējis bija ziedoņa aicinājums, un noliktajā laikā tās bija uzplaukušas arī bez ziemas lietavām; vienas rasas, šķiet, bija pieticis šim īslaicīgajam, ātri vīstošajam krāšņumam. Baltos un rožainos ziedos vietumis slīga arī krūmi, jo šis bija ziedēšanas laiks. Augstu zilgmē pūkoja spalvu mākonīši.

Uz akmens, ap kuru kā putu krēpes ap klintsradzi vilnīja puķes, vīdēja kāds stāvs, iztālis pats līdzīgs ziedam, — kā drīz vien kļuva redzams, sīks meitēniņš sarkanā kreklveida kleitiņā, viens zem plašā debesjuma, margrietiņām matos un cītaru rokās, pa kuras stīgām ņirbēja slaidi, iebrūni pirksti. Tā bija Seraha, Ašera meita; tēvs sazīmēja viņu jau pa gabalu — ātrāk nekā pārējie — un ielīksmots teica:

— Seraha, mana mazulīte, sēž tur uz tā akmens un strinkšina savas spēles. Jā, jā, viņa, gaisave, labprāt kavējas vienatnē un vingrinās koklēšanā. Atsitusies koklētāju un stabulētāju slaka, sazin dievs no kā tas viņai, nebēdnei, iedzimts; vājība spēlēt un dziedāt viņai jau šūpulī ielikta, arpa viņas rokās skanēt skan, un arī balss, teicot to kungu, viņai skaļāka, nekā tu, cilvēks, vari iedomāties, saticis šitādu sienakazu, — ka vēl netop slavena Israēla vidū, svilpaste tāda. Rau, nu viņa mūs pamanījusi, māj ar roku un jož mums pretī. Aisasā, Seraha, tavs tēvs Ašers atgriežas kopā ar taviem tēvočiem!

Meitene jau bija tuvu; basām kājām viņa joņoja starp klintsbluķiem pa puķēm, skrēja tik ātri, ka šķindēt šķindēja sudraba spirāles uz krūtīm un ap kāju potītēm un palēcies sašķiebās dzeltenbaltais vainadziņš melnajos matos. Aizelsusies viņa smējās aiz tikšanās prieka un izgrūda aprautus sveikuma vārdus; taču pat smagā elšana un pūšana bija tik zvanīgi skaņa, ka ne saprast nevarēja, kā tas iespējams, ja pati tik sīciņa.

Viņa vēl bija merģele, pusaugu skuķēns — ne gluži bērns vairs, bet arī ne meitene, gadu divpadsmit veca. Ašera sievu uzskatīja par Ismaēla mazmeitu, — varbūt tās bija Izāka skaistā un mežonīgā pusbrāļa asinis, kas vedināja Serahu dziedāt? Vai arī, ja jau cilvēku īpašības pēcnācējos pieīedz visdīvainākās pārvērtības, tēva Ašera našķīgās lūpas un valgās acis, viņa ziņkārība un patika uz vienotu jūtu un uzskatu paušanu mazajā Serahā bija pārtapušas muzicēšanas priekā? Mēģinājums atvasināt meitas mīlestību un māku dziesmot no tēva našķīguma, iespējams, liksies visai samākslots un pārdrošs. Bet kaut kā taču jāizskaidro tik neparasta dotība kā Serahas muzikalitāte!

Sēdēdami savos garkāju ēzeļos, vienpadsmit brāļi nolūkojās uz meitenīti, atņēma sveicienu un, acīs pavīdot domīgai izteiksmei, apmīļoja bērnu. Gandrīz visi norausās zemē, sastājās Serahai apkārt, salikuši rokas uz muguras, un, šūpodami un grozīdami galvu, ducināja: «Tā, tā!» — «Nu, nu!» — «Saki viens cilvēks!» — «Ak tad tu, ziņģētajā, pirmā sagaidi mūs, nejauši te sēdēdama un pa savam paradumam trankšķinādama gititu?» — līdz galu galā Dans, saukts par odzi un čūsku, ierunājās:

— Paklau, zēni, es nolasu jums no acīm, ka mums visiem viens un tas pats padomā, un jāsaka tas, ko es tūdaļ pateikšu, patiesībā būtu Ašeram, taču viņam, kā jau tēvam, tas neiešaujas prātā. Toties es daudzkārt esmu pierādījis, ka deru par tiesas spriedēju, un izmanība, kas man raksturīga, mudina mani izteikt kādu priekšlikumu. Tā nebūs nejaušība, ka tā marģele, tā ziņģulīzīte, proti, Seraha, pirmā no visas cilts patrāpījusies mums ceļā — pats dievs viņu sūtījis, likdams mums noprast un norādīdams, kas jādara. Jo visa tā gudrošana un galvas lauzīšana, kā lai to pasaka tēvam un ieskaidro viņam tā, ka viņš nepakristu, bija pēdējās muļķības un tukšu salmu kulšana. Serahai, lūk — viņai tas jādara zināms tēvam, izstāstot visu dziesmā, — tas allaž bijis pats saudzīgākais veids, kā atklājama patiesība, vienalga, rūgta vai priecējoša vai rūgta un priecējoša reizē. Serahai jādodas turp pirmajai un tēva priekšā jāietērpj patiesība dziesmā, un, ja arī viņš nenoticēs, ka dziesma ir patiesa, mēs, ieradušies pēcāk un nesdami vārdu un zīmi, sastapsim viņa dvēseli atmaigušu, vēlīgi atvērtu patiesības sējai, un viņš gribot negribot sapratīs, ka dziesma un patiesība nav šķiramas, tāpat kā mums, lai arī ne bez lielas piepūles, izdevās apjēgt, ka faraona Labības pārdevējs un mūsu brālis Jāzeps viens no otra nav šķirami. Nu? Vai man taisnība, un vai es pateicu to, kas jums visiem rādījās iztēlē, pāri Serahas aušīgajai galviņai domīgi veroties tālumā?

Jā, viņi teica, tā tas esot, viņš spriežot pareizi. Tā tam lemts notikt, tāda — viņiem par lielu atvieglojumu —

esot debesu griba. Un viņi ņēmās pamācīt meiteni un centās tai ieskaidrot, kas īsti noticis, — viegli tas nebija, jo runāja visi reizē un tikai paretam pie vārda tika kāds atsevišķi, un tā Seraha ir izbiedēti, ir uzjautrināti vēroja te viena, te otra runātāja satraukto sejas izteiksmi un žestikulēšanu.

— Seraha, — viņi teica, — redzi, kas par lietu. Tici vai netici tam, tikai nodziedi to, gan jau mēs atnākuši visu pierādīsim. Labāk tomēr būtu, ja tu noticētu, tad tu dziedātu labāk, un taisnība vien jau tas viss ir, lai arī izklausās neticami, — tev taču jātic mums, savam tēvam un saviem tēvočiem! Ak tu mūžs, tu ne redzējusi neesi tēvoci Jehosifu, kurš mums noklīda, Rāheles — par zvaigžņu jaunavu sauktās un īstenās dēlu, dēvētu par Dumuzī. Nūja, nūjai Viņš nomira Jēkabam, tavam vectētiņam, vēl ilgi pirms tavas piedzimšanas, pasaule aprija viņu, viņa vairs nebija, un mirušu Jēkabs turēja viņu sirdī visus šos gadus. Bet tagad atklājas, ka brīnumainā kārta viss ir gluži citādi...

— To brīnumu! Negaidot gaismā nāk,

Ka citādi viss — daudz savādāk, —

nenocietusies smiedamās iedziedājās Seraha — tik gavi-Jaini un skāņi, ka tēva un tēvoču piesmakušas balsis ap viņu nemaz vairs nebija dzirdamas.

— Klusu, auša! — tie iesaucās. — Kā var uzņemt meldiņu, neko vēl nezinot, iekams nav izstāstīts, kas atgadījies! Paklausies vispirms un tad plēs vajā! Dzirdi, Jāzeps, tavs tēvocis, ir no miroņiem augšā cēlies, tas nozīmē, viņš nemaz nav bijis miris, viņš ir dzīvs — un ne vien dzīvs, bet dzīvo turklāt tā un tā. Misraimā viņš dzīvo un ir tas un tas. Iznācis pārpratums, saproties, arī asiņainais tērps bijis pārpratums, un ar dieva palīgu viss ņēmis caur un cauri negaidītu virzienu. Vai tas tev skaidrs? Mēs bijām pie viņa Ēģiptes zemē, un viņš devās mums pazīstams, nepārprotami bilzdams: «Es esmu Jāzeps!» — un runāja tā un tā, teikdams, ka aicinās visus pie sevis — ari tevi. Vai nu tu noproti, kas tev jāpārliek dziesmā? Tad nodziedi to Jēkabam priekšā! Seraha ir apķērīgs bērns un izdarīs visu, kā nākas. Ņem tūlīt pat savas spēles un pirmā dodies uz mājām, pilnā balsī vēstīdama, ka Jāzeps ir dzīvs. Ej pa vidu tiem tur pauguriem — taisnā cojā uz Jēkaba telšu apmetni un dziedi vienā laidā, neskatīdamās ne pa labi, ne pa kreisi. Ja kāds pagadītos

ceļā un jautātu, kā jāsaprot, tas, ko tu dainā, neatbildi ne vārda, tik ej un dziedi: «Viņš ir dzīvs!» Un, nogājusi pie Jēkaba, sava vectētiņa, apsēdies viņam pie kājām un ūbo, cik saldi jaudādama: «Jāzeps nav miris, viņš ir dzīvs!» Droši vien arī vectētiņš vaicās, kā tas domāts un ko tu atļaujies. Bet arī viņam neatbildi ne vārda un tik dziedi un. koklē bez mitas. Pēc tam ieradīsimies mēs vienpadsmit un lietišķi visu izskaidrosim. Vai tu, lielā dziesminiece, būsi tik labiņa un izdarīsi, kā vēlēts?

— Ar prieku! — skāņi attrauca Seraha. — Neko tādu man ne reizes nav gadījies vēstīt, strinkšķinot stīgas, — nu tik es parādīšu, ko protu! Ne viens vien šai pusē sacer psalmus, bet pie šitāda skandējamā es esmu tikusi pirmā un tagad visas teicējas sitīšu pušu!

Viņa steigšus atnesa cītaru no akmens, uz kura bija sēdējusi, iemiedza instrumentu padusē, izpleta smailos, smulgos pirkstus par stīgām — te īkšķi, tur pārējos četrus — un devās uz priekšu pa puķoto noleju stingrā, lai arī mainīgā soļu rakstā, psalmodama:

— Liec atskanēt, dvēsele, Jaunām tu ligām,

Man koklējot dziesmu uz astoņām stīgām!

Tai dziesmai lieglaimē sirds lidzi vai kiis<,

Tā jaukāk par zeltu, kas izkausēts, plūst,

Par medu tā saldāka, bites ko nes,

Jo ziedoni vēstu jums pārnākot es.

Klausieties, tautas, ka cītara skan, Dzirdiet, ko vēstīt jums atvēlēts mani Jā, laime man smaida vēl nedzirdēta: Starp teicējām visām es izredzēta Jums zināmas darīt brīnumu lietas,

Kam dziesmā ne reizes nav bijis vietas. Tos brīnumus, cītaru skandinot,

Es eimu tev, vectētiņ, paziņot.

Saldām skaņām sirdi glāstot,

Visas bēdas vienreiz gaist, —

Kur nu vēl, ja, melodijai stāstot,

Mēma ciidme vārda spēkā paisti Kā tad skan tā pacilāti!

Kāds tad katrai skaņai svars!

Augsti lai i» cildināti Skanīgs psalms un dziesmu gars’

Tā dainēdama, viņa gāja pa noleju uz pauguru iežmau-gas pusē, tricināja un trinkšķināja stigas, ka tās spindēja un zvinkšēja, un dziedāja:

— Cienīgs tērpties melodijā —1 Vārds aiz vārda raisās blīvs Daiļskanīgu vārsmu vijā,

Un es vēstu: zēns ir dzīvs!

Tu debesu tētīt, ko tik nesaklausās Tāds meitēns, ja, mutīti iepletis, ausās!

Īsts jaunumu lielus pār mani, iau, nolija Kad sastapu vīrus, kas Ēģiptē pabija.

Tie vīri, mans tēvs, arī tēvoči mani,

Nemaz man vairs nelikās necili gani,

Jo liekoties tika man brīnišķa tēma!

Ko liktenis Ēģiptē viedēt tiem lēma? Vectētiņ, tev liksies tas nieki,

Tomēr gaida tevi diženi prieki.

Tukšs māns tev viss rādīsies, burvīgi salds, Bet, lai ari neticams, nevaid tas malds.

Kāda reta sakritība,

Ka tās divas vienuviet — Pasaka un patiesība — Abas roku rokā i.otl Beidzot vērties īstenībā Sapnis, mūžu lolots, divs, Un es saucu iejūsmībā: Vectēv, tici, zēns ir dzīvs!

Laikam tomēr labāk būtu Brītiņu vēl maldos mist.

Pasarg dievs, ka prieks par nauju kļūtu, Likdams tev gar zemi krist —

Kā tai dienā, kad ar viltus asins zīmi rokās Dēli tavā priekšā klusēja kā kaps,

Kamēr tu, vai plātā jukdams saltās mokās, Lata sievai rada tapi — stabs kas stabs. Zēns to rūgto bēdu varā Šķita tev uz mūžu ņemts,

Un tu apbedīji garā Viņu, kuram atdzimt lemts!

Te kāds virs, gans ar platmaļu salmenīcu galvā, kurš tika stāvējis uz paugura, dzīrās iztaujāt viņu. Jau labu laiku gans bija nolūkojies nācējā un brīnīdamies klausījās; tagad tas nokāpa lejā un, naskodams viņai blakus, jautāja:

— Preilenīt, ko jūs tur skandināt iedama? Izklausās dikti neparasti. Man daudzreiz gadījies dzirdēt jūs teicam to kungu, un vai nu es nezinu, ka cītaras spēle jums šķiras, taču tik ērmoti un noslēpumaini jūs nekad vēl neesat ziņģējusi. Un pie tam ejat vienā iešanā! Vai jūs dotos pie Jēkaba, mūsu pavēlnieka, un viņam veltītu savu dziesmu? Gandrīz tā izklausās. Tikai kas tā par vēsti, ko jūs pieminat? Kas lēcies tik brīnumains, un ko īsti izsaka piedziedājums — «Zēns ir dzīvs»?

Bet gājēja ir nepaskatījās uz viņa pusi, vienīgi smaidīdama papurināja galvu un, atrāvusi roku no stīgām, aši piedūra pirkstu lūpām. Pēc tam iedziedājās no jauna:

— Stāsti, Seraha, Ašera meita, ko atklāja Tev tie vienpadsmit, kuri uz Ēģipti nogāja!

Stāsti, kā dievs visžēlīgs viņus svētīja,

Ka tur lejā to vīru sastapt vēlēja.

Kas ir tas virs? Vai svešinieks vien?

Ai nē, tas ir Jāzeps, mans tēvocis, jānudien!

Varens kā pats vāravs viņš un valdnieka draugs Tik par troņa tiesu zemāks tavs acuraugs!

Rāpus sveša tauta viņa priekšā lodā,

Par tās zemes pavaldoni viņu godā Un valsts Pirmo kalpu daudzina.

Ķēniņi pie viņa durvīm klaudzina!

Valda viņš, un neierobežota Vara viņam, maizestēvam, dota.

Tūkstoš klētīm pret neražu jozis,

Glābj viņš tautas, un rimst bada posts Jo viņš laikus uzkrāja labību,

Tāpēc sumināts tiek par gādību.

Aloje un mirres viņa ģērbs, un lādes pilnas zelta Iraid pili, kas no ziloņkaula celta,

Kur viss viņa ziņā: cena, svars un mērs.

Jā, augstu kāpis, vecais, tavs jērs!

Ausīdamies gans neatstājās ne soli no dziedātājas, un viņa izbrīns augtin auga. Ieraudzījis pa gabalu saimes ļaudis — kādu kalpu vai kalponi, viņš meta ar roku, aicinādams tos panākties tuvāk un ieklausīties dziesmā. Pēc brīža Serahu jau pavadīja papriekš neliels, taču, tuvojoties cilts apmetnei, arvien prāvāks klausītāju bariņš — vīri, sievas un bērni. Tipāja mazie, Htigoja pieaugušie, un visu sejas bija pievērstas Serahai, kura dziedāja:

— Redzēt dēlu vairs necerēji Un gremzies, un asaras lēji.

Pagājuši divdesmit gidi,

Kopš tu dienas sērodams vali.

Re nu, vecais, redzi nu pats:

Dievs ir šausta, ir dziedē vainas.

Bez tā kunga zinās nezūd ne mats,

Viņa tekas ir brīnumainas!

Neba mums Visaugstā gribu atminēt:

Likās, pret dēlu tas palaidis roku,

Bet ar tevi labpatika izspēlēt Tam majestātisku joku.

«Debešķīgi!» jūsmo viss radības loks,

Smejas Tabors, Hormonu priecē šis joko Dārgo, no sirds sen atrauto dēlu Atdod tas kungs tev, lai arī vēlu.

Sirds tev, vecais, vai izsamisa,

Taču lēnām sāpju kvēls dzisa.

Nu, še tev, dēls atgūts — vēl izskatīgs,

Kaut gan, jāteic:, mazliet jau apaļīgs.

Viņu vairs nepazīsi,

Uzbilst neprazdams, apmulsīsi.

It. kā svešiem mēle jums pīsies,

Diezin kurš kuram pirmais paklanīsies?

Tā tas kungs ar gudru ziņu Izāzējis vectētiņu.

Te viņa kopā ar pavadoņiem tuvojās dzimtajai apmetnei Mamres terebinšu noēnā un ieraudzīja Jēkabu, svētīto sirmgalvi, cieņpilnu sēžam uz pīteņa sava astru nami aiztvara priekšā. Tāpēc viņa paslēja cītaru augstāk, Iespieda to ciešāk padusē un, lai gan nupat vēl prasmīgi bija izvilinājusi no stīgām jokaini neharmoniskus akordus, tagad lika tām dunēt visā labskaņas spēkā un pilnu krūti skalā balsī gavilēja:

— Mūžam daiļu .skaņu vijā Virmo košu vārdu plivs,

Vēstot psalma melodijā Vectēvam, ka puisēns dzīvs.

Stīgu dunā, dvesle, dziedi: Dzīvs ir bedrē mestais dēls! Satriekti ir tumsas biedi, Ataust sirdī dārgais tēls!

Dzīvs ir rūgti apraudātais,

Kam reiz līdzi skuma ārs, —

Uslrs, šķirstā vilinātais,

Kuru kāva ilknis kārs.

Jā, viņš bija kapā grimis,

Vita ārs un skuma gan,

Bet nu jaunai dzīvei dzimis Dēls tavs, — vectēv, tici man! Dievam rada viņa gaita —

Iet, un tālē ziedēt sāk,

Līdzi putni lid bez skaita, Smaidīdams viņš šurpu nāk.

Ziemas skumes, nāves baigus Padzen viens pats viņa vārds; Atdzimušā lūpas, vaigus Rotā lēkta atspulgs sārts. Šķelmis smaida zobgalīgi:

Dievam it nekas nav grūts!

Lai ar vēlu, svētlaimīgi Savu dēlu spied pie krūts!

Jēkabs jau sen bija pamanījis nācēju — mazmeitiņu, lielo dziedātāju — un ar patiku ieklausījies tās balsī. Viņš pat bija tik vēlīgs, ka, tuvojoties meitenei, pavadījumam atzinīgi cilināja plaukstas, kā dara klausītāji, kas, sasēduši lokā, ritmiski plaukšķina dziesmas un mūzikas taktī. Pienākusi pavisam klāt, merģele, vēl arvien nebilzdama ne vārda, vienīgi dainēdama bez mitas, apsēdas viņam blakus uz pīteņa, ļaudīm, kurus atvilinājusi dziesma, tikmēr sastājoties apkārt goddevīgā attāluma. Sirmgalvis klausījās, taču klausīdamies lēnām nolaida rokas. Atzinīgā līdzi šūpošanās pamazām pārvērtās netīkami izbrīnītā galvas grozīšanā. Kad dziesma bija galā, viņš teica:

— Tiktāl, mazmeitiņ, viss būtu labi, savā ziņā pat gluži jauki. Tas ir mīļi no tavas puses, Seraha, ka tu neaizmirsti pamesto sirmgalvi un ierodies izgardināt viņam ausis. Āre, es zinu, kā tevi sauc, lai gan nenosaukšu vārdā visus savus mazbērnus, — tam viņu pulka par daudz. Bet tu jūtami izcelies viņu vidu un, pateicoties dāvanai, kas tev ielikta šūpulī, proti, mākai dziedāt un spēlēt cītaru, īpaši duries acīs — tāpēc nav grūti iegaumēt, kā tevi sauc. Taču tagad uzklausi tu, apdāvinātā, mani, tāpat kā es sirds iejūtībā, lai arī nobažījies garā, uzklausīju tevi. Jo tā sacerēšana, mazidīte mīļā, allaž bijusi viena bīstama un tīkami pavedinoša būšana; no dzejdara l»dz blēņdarim diemžēl ir tikai solis, un dziesma viegli izvirst un nomaldās rotaļībā, ja to neiegrožo rūpē par dievu. Skaista ir rotaļa, bet svēts ir gars. Gara rotai'iba ir poēzija, un klausīdamies es no sirds sitinu plaukstas, ja rotaļībā gars nezaudē cieņu un saglabā rūpi par dievu. Bet ko tu te trallināji, un kādās domās lai es esmu par jaunekli, kas, košu gāju putnu aplidots, tālei liek ziedēt un raida šķelmīgus skatienus? Manā uztverē viņš ir tāds kā apšaubāms pļavu dievs — redzams, tas pats, kuru, jaukdami prātus manējiem un pavedinādami Ābrahāma bērnus, vietējie godā par «kungu». Jo arī mēs pielūdzam to kungu, taču padomā mums ir kāds cits, un es nevaru diezgan vien paturēt acīs Israēla dvēseli un, runādams zem Pamācīšanas koka, sludināt, ka šis kungs nav tas kungs, tāpēc ka ļaudis, raugi, mūždien jauc abus un atkrizdami sava prieka pēc pielūdz pļavu dievu. Jo dievs ir piepūle, bet dievi — tīrā izprieca. Saki nu pati, mīļais bērns, — vai tu dari pareizi, ļaudama pilnu vaļu savām spējām un psalmodama šejienes ļaužu garā?

Bet Seraha tikai smaidīdama pakratīja galvu, neko neatbildējusi trinkšināja stīgas un dziedāja:

— Kas ir tas, par kuru vēstu? Vai dievība vien?

Nu nē, tas ir Jāzeps, mans tēvocis, jānudien!

Varens kā pats vāravs viņš un valdnieka draugs —

Tik par troņa tiesu zemāks tavs acuraugs!

Vectētiņ, tev liksies tas nieki,

Tomēr gaida tevi diženi prieki.

Tukšs māns tev viss rādīsies, burvīgi salds,

Bet, lai arī neticams, nevaid tas malds.

Cienīgs tērpties melodijā —

Vārds aiz vārda raisās brīvs Daiļskanīgu vārsmu vijā,

Un es vēstu: zēns ir dzīvsl

— Bērns, — saviļņots teica Jēkabs, — tas nudien ir mīļi no tavas puses un labi domāts, ka tu nāc un dziedi man par Jāzepu, manu dēlu, kuru pati ne redzējusi neesi, un priecē mani, veltīdama viņam savu māku. Tikai tā dziesmiņa ir aplama un, lai ari labskanīga, bez īstākas saskaņas. Es nevaru piekrist tam, ko tu vēsti, jo vai tad var psalmot: «Zēns ir dzīvs!» Tas nepriecē mani, tie ir skaisti meli. Jāzepa sen vairs nav. Viņš ir saplosīts, plēs-tin saplosīts.

Bet Seraha atbildēja, koklēdama, cik jaudas:

— Stīgu dunā, dvēsle, dziedi:

Dzīvs ir bedrē mestais dēls!

Satriekti ir nāves biedi,

Ataust sirdī dārgais tēlsl

Jā, viņš bija kapā grimis,

Vīta ārs un skuma gan, —

Bet nu jaunai dzīvei dzimis Dēls tavs — vectēv, tici man!

Tūkstoš klētīm pret neražu jozts,

Gādā viņš, ka rimtos bada posts.

Otrs viņš Noa, uzkrādams labību,

Tāpēc sumināts tiek par gādību.

Aloje un mirres viņa ģērbs, un lādes pilnas zelta Iraid pilī, kas no ziloņkaula colla,

Kur viss viņa ziņā: cena, svars un mērs.

Jā, augstu kāpis, vecais, tavs jērs!

— Seraha, mazmeitiņ, nevaldāmā dziesminiece mana, — uzstājīgi bilda Jēkabs, — ko par tevi lai domāju? Pat sarunā — kur nu vēl psalmā — tev nepieklātos dēvēt mani par «veco». Dziesmā tāda vaļība varbūt liktos piedodama, ja nebūtu vēl citu. Tā visa pilna vaļību un neprāta māņu tēlu, ar kuriem tu, rādās, vēlies mani tīksmināt, taču tīksmināšanās par blēņām ir apmātība un kaitē dvēselei. Vai tad dzejā var vēstīt par lietām, kam ar īstenību nav ne mazākā sakara, un nelietīgi izniekot dabas dotumu? Kaut drusciņai saprāta taču jābūt arī skaistajā, lai neliktu sirdi apsmieklā!

— Brinies, — dziedāja Seraha,

— Brīnies par to sakritību,

Kas viss roku rokā iet, —

Teiksmu, dzīves īstenību Dievs ir licis vienuviet!

Jo šeit vērties tiešamībā Sapnis, mūzu lolots, dīvs,

Un es saucu iejūsmībā:

Tici man, tavs dēls ir dzīvs!

— Bērns, — drebot galvai, teica Jēkabs, — mljais bērns...

Bet viņa gavilēja vēl jo līksmāk jūsmīgās melodijas ritmā un bārstīt bārstīja sprindzīgus stīgu trizuļus

— Re nu, vecais, redzi nu pats:

Dievs ir šausta, ir dziedē vainas,

Bez tā kunga ziņas nezūd ne inafs,

Viņa tekas ir brīnumainasl Dārgo, no sirds sen atrauto dēlu Tu, lūk, atgūsti, kauču ar vēlu ...

Sirds tev bēdas vai izsamisa,

Bet ar gadiem sāpju kvēls dzisa.

Pēkšņi atdod viņu tev dievs —

Glītu vēl, lai vairs nav tievs.

Tā tas kungs ai gudru ziņu Izmozējis vectētiņu!

Novērsies Jēkabs izstiepa roku, it kā grasītos apstādināt dziedātāju, un viņa gurušās, brūnās acis pieskrēja asarām.

— Bērns, — viņš izdvesa atkal un atkal, — bērns ... — un ir nemanīja spējo rosību savā un mazmeitas tuvumā nedz dzirdēja balsis, kas priecīgi kaut ko klāstīja. Jo ziņkārīgajiem, kas, ieklausīdamies līksmajā psalmošanā bija atskrējuši līdz Serahai, tobrīd piebiedrojās citi, vēstīdami par laimīgu atgriešanos, un, kamēr no malu malām šurp steidza ļaudis, divi vīri piegāja pie Jēkaba un ziņoja:

— IsraēJ, tavi vienpadsmit dēli atgriežas no Ēģiptes ar kalpiem un ratiem, un ēzeļu tiem ir daudz vairāk, nekā bija, dodoties ceļā!

Bet tur jau nāca brāļi un, nokāpuši no jājamlopiem, devās šurp, vezdami vidū Benjamiņu, kam visi desmit centās piedurt kaut pirkstu, tāpēc ka ikviens kāroja pašrocīgi novest to tēva priekšā.

— Lai miers tev un veselība, tēvs un pavēlniek! — viņi teica. — Še, saņem savu Benjamiņu! Mēs glabājām viņu kā dārgumu, lai arī brīžiem visi kopā bijām lielās sprukās. Vadā nu atkal viņu aiz rokas. Un te, pavei, sveiks un vesels tavs varonis Simeons. Labības pie tam mums papilnam un bagātīgu Maizes devēja dātalu arīdzan. Redzi nu, mēs laimīgi esam atgriezušies, un «laimīgi» turklāt ne tuvu vēl nav īstais vārds.

— Zēni, — piecēlies atbildēja Jēkabs, — kā tad, kā tad, esiet sveikti, zēni...

Stādamies valdījumā, viņš aplika jaunākajam dēlam roku ap pleciem, taču darīja to pa pusei neapzināti, mulsu

izteiksmi sejā.

— Mājās jūs esat, — viņš teica, — un pilnā skaitā atpakaļ no bīstama ceļojuma; citos apstākļos tas būtu dižs mirklis un, bez šaubām, aizņemtu visas manas domas, taču pašreiz tās nodarbina kaut kas cits. Jā gan, pagalam nodarbinātu jūs sastopat mani, un vainojama tur šī mer-£ele — tava atvasīte, Ašer; piesēdusi blakus, viņa piepūta man pilnas ausis ar saldām blēņu dziesmām un pasaciņām par manu dēlu Jāzepu — tik neprātīgām, ka es vairs nezinu, kā lai viņas priekšā palieku pie pilnas saprašanas, un, priecādamies par jūsu pārnākšanu, pirmām kārtām ceru, ka jūs pasargāsiet mani no šā bērna prātus jaucošās koklēšanas un necietīsiet, ka smejas par manu sirmo galvu.

— Nemūžam mēs to nepieļausim, ja vien tas mūsu spēkos, — atbildēja Jūda. — Tikai pēc mūsu visu pārliecības, tēv, — un tā ir pamatota pārliecība, — tu darītu pareizāk, ja, kaut. pirmajā brīdī gaužām piesardzīgi, tomēr pieļautu varbūtību, ka viņas koklēšanā ir kripatiņa patiesības.

— Kripatiņa? — izsliedamies atkārtoja vecais vīrs. — Jās uzdrīkstaties melst tādas vārdzības un prasīt, lai Israēls kļūtu par puskoka lēcēju? Kas notiktu ar mums un ar dievu, ja mēs jel mirkli samierinātos ar puspatiesībām? Patiesība ir viena un nedalāma. Trīsreiz šis bērns dziedāja man priekšā: «Zēns ir dzīvs!» Nē, viens no diviem — vai nu bērna vārdi ir patiesi, vai arī patiesības tajos nav ne par naga tiesu. Kā tad nu paliek?

— Tie ir patiesi! — vienā balsī iesaucās visi vienpadsmit, paceldami augšup pavērtās plaukstas.

— Patiesi! — līksmi un izbrīnīti atbalsoja saime aiz viņu mugurām. — Patiesi bijuši viņas vārdi! — gavilēja bērni, vīri un sievas.

— Tētiņ, — ieteicās Benjamiņš, apskaudams Jēkabu.

— Tu to dzirdi, un tev tam būs jānotic, tāpat kā jānotic bija mums — citam ātrāk, citam vēlāk; tas virs tur lejā, kurš taujāja pēc manis un tik neatlaidīgi izprašņāja brāļus par tevi, jautādams: «Vai jūsu tēvs vēl dzīvs?» — tas vīrs ir Jāzeps, viņš un mūsu Jāzeps ir viens un tas pats cilvēks. Viņš, manas mātes dēls, nemaz nav bijis miris. Ceļinieki izrāvuši viņu no plēsīga zvēra ķetnām un noveduši Ēģiptē; tur viņš audzis kā pie avota un kļuvis par Pirmo Lejzemes ļaužu vidū — svešatnes dēli teic viņam glaimus, tāpēc ka bez viņa tālredzības būtu miruši bada nāvē. Tev vajadzīgas zīmes, lai noticētu brīnumam? Paveries uz mūsu vedumu! Divdesmit ēzeļus viņš sūta tev, apkrautus ar labību un veltēm no Ēģiptes dārgumu nama, bet tiem tur ratiem no faraona ratnīcām jānoved mūs pie tava dēla. Jo jau no sākta gala viņš izkārtojis visu tā, lai tu noietu pie viņa, — es noskārtu to uzreiz, — un vēlas, lai mēs mājotu viņa tuvumā un ganītu savus lopus tās puses leknajās pļavās, apvidū, kas vēl nav īstā Ēģipte, — Gosenes zemē.

Jēkabs nezaudēja savaldību, viņa stāja šķita drīzāk bardzīga.

— Tas ir dieva ziņā, — viņš noteica stingrā balsī,

— vienīgi Viņa norādījumus uzklausa īsraēls, nevis pasaules dižajo rīkojumus ... Damū, bērns mans! — viņam pēkšņi izlauzās pār lūpām.

Sakrampējis rokas uz krūtīm, pacēlis vaigu pret padebešiem, viņš lēnām kratīja sirmo galvu.

— Zēni, — viņš atkārtoja, nolaidis galvu, — šī te mer-ģele, kuru es svētīšu un kurai nāve ies secen, jo tā dzīva iemantos debesu valstību, — viņa dainēja, tas kungs atdošot man Rāheles pirmdzimto vēl skaistu, taču mazdrusciņ jau smagnēju. Tas laikam gan jāsaprot. tā, ka gadi un Ēģiptes gaļas podi neizbēgami padarījuši viņu pakuplu miesās?

— Ne pārāk, mīļais tēvs, ne pārāk, — mierinādams sirmgalvi, atteica Jūda, — tikai cienīguma robežās. Ņem, lūdzams, vērā, ka atdod viņu tev ne jau nāve, bet dzīve. Nāve, ja tas vispār būtu iedomājams, atdotu viņu tādu, kāds viņš bija, bet, tā kā tā ir dzīve, no kuras rokām tu saņem atpakaļ dēlu, viņš no kādreizējā briedēna izvērties par staltu briedi, kam savs glītums. Tāpat lai nepārsteidz tevi tas, ka paradumu ziņā viņš kļuvis nedaudz pasaulīgi svešāds un tērpjas krokotā bisonā — baltā kā Hermona sniegāji.

— Pietiek! Es celšos, lai viņu redzētu, iekams mirstu, — bilda Jēkabs. — Viņš nebūtu dzīvs, ja nebūtu dzīvojis visus šos gadus. Slavēts tā kunga vārds!

— Slavēts! — sauca sanākušie, strauji spiezdamies tuvāk, lai, vēlot laimes, skūpstītu tērpa malu viņam un viņa dēliem. Jēkabs nelūkojās lejup uz sveicēju galvām; pret debesīm atkal bija vērsts viņa skatiens, un, vērdamies augšup, viņš arvien vēl kratīja galvu. Bet Seraha, lielā dziesminiece, sēdēja uz pīteņa un dziedāja:

— Šķelmis smaida zobgalīgi:

Dievam it nekas nav grūts!

Lai ar vēlu, svētlaimīgi Mīļo dēlu spied pie krūts!

Septītā nodaļa. ATDOTAIS. ES CELŠOS, LAI VIŅU REDZĒTU

Spītīgā govs bija izdzirdusi saucam mazuli, teļu, ko viltīgais saimnieks tika aizvedis uz aram lauku, lai govs no laba prāta dotos turp; un govs nesa jūga koku un gāja, kur to sauca. Gāja vēl arvien itin negribīgi — aiz dziļas nepatikas pret lauku, ko uzlūkoja par kapulauku. Diezgan apšaubāma Jēkabam bija un palika paša pasludinātā apņemšanās, un viņš priecājās, ka vismaz pietika laika apsvērt lēmumu, jo tā izpilde, saišu saraušana ar sense-nis ierasto vidi, dzimtas pārcelšanās uz Lej zemi prasīja laiku un tātad savuties neliedza laiku pārdomām. Benc Israel, Israēla dēli, nebija tie vīri, kas, sapratuši burtiski faraona norādījumu, lai viņu acīm neesot žēl savas iedzīves, tāpēc ka tai zemē, Gosenē, viņiem netrūkšot nenieka, pamestu visu un pa galvu pa kaklu dotos ceļā. «Lai acīm nav žēl» nozīmēja, augstākais, ka nav jāņem līdzi gluži viss — nedz gluži visa iedzīve, nedz gluži visi sīklopi un liellopi, jo tas nebūtu prātīgi darīts, — taču nenozīmēja, ka manta, kas ceļā apgrūtinātu, atstājama, kam pagadās. Daudz ko vajadzēja pārdot, turklāt ne jau uz ātru roku, bet ierastā, sīksti ceremoniālā apsvērībā. Jēkabs neliedza dēliem kārtot darījumus, un tas liecināja, ka viņš ne par mata tiesu nebija grozījis savu apņemšanos, lai arī viņa teikto varēja iztulkot dažādi.

«Es celšos, lai viņu redzētu,» — tas, iespējams, ja tā tika uztverts, nozīmēja vienīgi: «Es apciemošu viņu, lai atkal skatītu vaigā, iekams mirstu, un pēc tam došos atpakaļ.» Un tomēr, kā saprata visi un arī Jēkabam bija skaidrs, tas nekādā gadījumā tā iztulkojams nebija. Ja runa būtu tikai par apciemojumu atkalredzēšanās nolūkā, tad drīzāk gan, lai atļauts pateikt, Viņa Godībai un Žēlastībai Jāzepam pienāktos ierasties vizītē pie sava tētiņa, aiztaupot tam pārmēr lielās neērtības, ar kādām bija saistīts ceļojums uz Misraimu. Taču darīt to kavēja «pie sevis aicināšanas» motīvs, zem kura zīmes, kā arī Jēkabs visnotaļ saprata, šobrīd viss notika. Neba tādēļ Jāzeps bija nošķirts un zagšus aizvests un Jēkabam, apraudot zudušo, sarkans uztūcis vaigs, lai tagad abi apciemotu viens otru, — kur nu, tas bija noticis, lai viņš, Jāzeps, aicinātu Israēlu pie sevis; un Jēkabs bija pārāk pieredzējis dieva izpratnē, lai neapjēgtu, ka skaistuļa aizraušana kapā, paaugstināšana Lejzemē, nebeidzamais bada posts, kurš piespieda brāļus doties uz Ēģipti, — ka tie visi ir vienas un tās pašas tālredzīgās ieceres īstenojuma posmi, kam nepakļauties būtu pēdējā neldzība.

Var jau, protams, secināt, ka Jēkabs sprieda pārlieku patmīlīgi un egocentriski, nesaskatīdams visaptverošā, tik daudzas tautas nospiedošā un īstu ekonomisku apvērsumu izraisījušā postā, kāds bija ieilgušais sausums, neko citu kā mērķtiecīgu pasākumu, kas aicināts vadīt un virzīt tieši viņa cilts vēsturi: redzams, viņš uzskatīja — ja runa ir par viņu un viņa piederīgajiem —, ka visai pārējai pasaulei atliek vien ar šo to samierināties. Bet vārdi «patmīļa» un «egocentrisms» ir tikai neatzinīgi apzīmējumi tai tomēr augstākā mērā atzinīgi vērtējamai un auglīgajai nostājai, kuru skaistākā vārdā dēvē par svētbiju. Vai tad pasaulē vispār sastopami tikumi, ko nevarētu saukt arī nosodošos vārdos un kas neietvertu pretrunu, piemēram, tādi kā pazemība un iecildība? Svētbija ir iedziļināšanās sevī, identificējot pasauli ar sava «es» attīstību un labklājību, un bez gandrīz vai piedauzīgi nesatricināmas pārliecības par dieva īpašo, pat nedalīti vienvienīgo rūpi par šo «es», uzskatot paša «es» un tā labklājību par visa viduspunktu, svētbijas nemaz nav; tāda pārliecība, gluži otrādi, ir šā visai spēcīgā tikuma priekšnosacījums. Minētā tikuma pretmets ir necieņa pret savu «es», vienaldzība pret sevi, no kuras arī pasaulei nekas labs nav gaidāms. Cilvēks, kas noniecina sevi, aši panīkst. Turpretī tāds, kas ciena sevi, kā, piemēram, Abrāms, kurš izlēma, ka viņš un viņa personā cilvēks drīkst kalpot vienīgi pašam augstākajam, — tāds, tiesa, var likties pretenciozs, taču, pateicoties pretenciozitātei, būs daudziem par svētību. Tieši tā jau izpaužas indivīda cieņas sakars ar visas cilvēces cieņu. Cilvēka «es» pretenzijas kļūt par pasaules viduspunktu bija dieva atklāšanas priekšnosacījums, un tikai savstarpējā saistībā, pagalam panīkstot cilvēcei, kura zaudējusi pašcieņu, abi atklājumi var iet zudumā.

Bet te nepieciešama piebilde: iedziļināšanās sevī nav sašaurināšana, un «es» izcēlums nebūt neprasa tā savru-pināšanu, izolāciju, nocietināšanos pret vispārīgo, pret ārpus- un pārpersonisko, vārdu sakot, pret visu, kurā, lai arī tas pārsniedz «es» ietvarus, «es» svinīgi saskata sevi. Ja svētbija, proti, ir dziļa pārliecība par sava «es» nozīmību, tad svinīgums ir tā paplašinājums, tā saplūsme ar vienmēr pastāvošo, kurš tajā atkārtojas un kurā tas saskata sevi, — noslēgtības un vienpatības zudums, kas ne vien atbilst «es» cieņai, ne vien nemazina cieņu, bet kāpina to līdz svētsvinīgumam.

Tāpēc pat iedomāties grūti, cik svētsvinīgi toreiz, pirms došanās ceļā, ap sirdi bija Jēkabam, viņa dēliem pa tam kārtojot ar pārcelšanos saistītos darījumus. Viņš dzīrās tiešamībā izdarīt to, par ko savās visdziļajās bēdās tika sapņojis un, Eliēzeram klausoties, drudžaini melsis, — dzīrās nokāpt zemzemē pie mirušā dēla. Tā bija kosmiska norise; un vai gan tur, kur cilvēka «es» nojauc savas robežas ar Visumu, izzūd tajā, saplūst ar to, var būt runa par nošķiršanos un izolēšanos? Jau pati doma par došanos ceļā ietvēra daudzus vienmēresības un atkārtošanās elementus, kas būtiski to paplašināja un šo mirkli pacēla pāri it visa vienkārtnējā šaurībai un pieticībai. Jēkabs, sirmgalvis, atkal bija jauno dienu Jēkabs, kurš pēc nepareizību novērsušā Bēršebas apmāna posās uz Naharaīmu. Viņš atkal bija vīra gadu Jēkabs, kurš, pavadījis vienā vietā divdesmit piecus mūža gadus, kopā ar sievām un ganāmpulkiem atstāja Hāranu. Taču viņš nebija tikai Jēkabs, kura mūža gadu vijumā atkārtojas jau bijušais — aiziešana. Viņš bija arī Izāks, kurš devas pie Abimeleha uz Gerāru un filistiešu zemi. Un ne tas vien — ielūkojies vēl tālāk pagātnē, viņš iztēlojās, ka atkārtojas vispirmā došanās ceļā — Abrāma, klaidotāja, aiziešana no Uras un Haldejas; tiesa, arī tā nebija pati vispirmā, bija tikai debesu gaitniecības pasaulīgs atspulgs: iedams savu ceļu, tā pieturu pēc pieturas pamet Mēness — Hāranas Rels, Ceļa pavēlnieks. Un, tā kā Ābrams, pirmais pasaulīgais ceļinieks, nonācis Haranā, palika tur kādu laiku, uzreiz bija skaidrs, ka šoreiz Hāranu jāaizstāj Bēršebai, pirmajai pieturai Jēkaba Mēness ceļā.

Liels mierinājums bija doma par Ābramu, kurš, bada spiests, arī tika devies uz Ēģipti, lai piemistu tai zemē kā svešinieks; un mierinājums Jēkabam bija bezgala vajadzīgs. Tiesa, tur gaidīja sāpīgi aplaimojoša atkalredzēšanās, pēc kuras mierīgi var nomirt, tāpēc ka neviens prieks vairs nevilinās ceļā; atļauja ieceļot Ēģiptē un ganīt lopus faraona platībās, jāteic gan, tika uzskatīta par ārkārtēju privilēģiju, pēc kuras alka daudzi un par kuru daudzi apskauda viņu un viņa namu. Un tomēr Jēkabam bija grūti izšķirties un, pakļaujoties dieva gribai, pamest savu tēvu zemi, apmainīt to pret piedauzīgā dzīvnieku kulta valsti — Dūņu zemi, Hama bērnu zemi. Kā jau klai-dotājs, tāpat kā patriarhi, allaž gatavs aiziet — mūždien pa pusei kā svešinieks līdzīgi tiem viņš bija mitis malā, kur beigušies Abrāma klejojumi, domādams tomēr, ka pēc tēvu parauga tepat arī nomirs, un ticēdams, ka uz šo te zemi, kur pats piedzimis un kur atdusas viņa senči, attiecināms pasludinājuma vārds, ko izdzirda Abrāms: viņa pēcnācēji būšot svešinieki zemē, kas tiem nepiederot. Tagad izrādījās, ka pravietojums — tam atskanot, Abrāmam ne jau velti uznākušas lielas izbailes un dziļa tumsa nolaidusies pār viņu — sniedz tālāk un, redzams, zīmējas uz zemi, uz kuru vēl tikai jādodas, — uz Misraimu, Ēģiptes klausības namu. Šajā vārdā Jēkabs nosodīdams vienmēr tika dēvējis bargi pārvaldīto Lej zemi, nedomādams, ka tā arī viņa pēcnācējiem kļūs par klausības namu, kā nule raizīgs noprata. Grūtu šo aiziešanu vērta atziņa, ka draudīgais tā kunga vārda turpinājums: «Un tiem tur būs būt par kalpiem, un tos tur pazemos četri simti gadus,» — attiecas uz zemi, uz kuru viņš dodas; savu namu, cik noprotams, viņš veda pretī daudzu paaudžu klaušu gaitām, kaut ari viss glābšanas iecerei piederīgais solītu labumu, kaut ari tas, ko dēvē par laimi un nelaimi, rastu izlīdzinājumu dižos likteņa un nākamības metos, — fatāls, bez šaubām, tik un t.ā bija ceļš, kurā, paļaudamies uz dievu, izlēma doties Jēkabs.

Biedējošā kārtā ceļš veda uz kapeņu zemi; taču, no otras puses, tieši no kapvietām viņam visgrūtāk bija šķirties: no Rāheles kapa ceļa malā un no Makpelas, dubultās alas, ko Abrāms tika nopircis kopā ar tīrumu, kurā tā atradās, — nopircis no Efrona, hetieša, dzimtskapam par četrsimt vispārpieņemtā svara sudraba seķeļiem. Israēls bija klejotājs — kā jau aitkopju cilts, tomēr šis nekustamais īpašums Israēlam piederēja — tīrums un ala, un tā tam bija palikt. Izceļotāji pārdeva ne vienu vien kustamu mantu, bet šis nekustamais īpašums, viņuprāt, pārdodams nebija. Jēkaba acīs tīrums un ala bija atgriešanās ķīla. Jo, lai cik dzimumu, augot augumā viņa namam, satrūdētu Ēģiptes zemē, viņš pats bija apņēmības pilns ir dievam, ir cilvēkiem uzlikt par pienākumu, ka viņu, Jēkabu, pēc tam kad būs apritējis vēl atvēlētais mūža laiks, jānogādā dzimtās puses nekustamajā mājoklī, vienīgajā, kurš viņam, mūždien teltīs mitušajam, pieder uz zemes, lai viņš dusētu turpat, kur atdusas viņa tēvi un viņa dēlu mātes — bez tās vienas, vismīļās, agri nošķirtās, ceļa malā notulis apglabātās tā vismīļā, agri atņemtā dēla mātes, kurš aicina viņu pie sevis.

Vai nav labi, ka Jēkabam pietika laika apdomāt savu došanos lejup pie zagšus aizvestā? Kādus tik jautājumus dieva gribas izpratnei neuzdeva nošķirtā mīluļa savdabīgā loma! Par Jēkaba prāta slēdzieniem šajā sakarā mēs uzzinām no viņa mutes. Pieminēdams Jāzepu, viņš sauca to ne citādi kā vien par «dēla kungu». «Es esmu nodomā j ir,» viņš bilda, «doties lejup uz Ēģipti pie sava dēla kunga. Viņš tur ir liels vīrs.» Ļaudis, kuriem tas tika teikts, nereti vīpsnāja aiz vecā vīra muguras, uzjautrinādamies par viņa — tēva iepūtību. Tie nezināja, kādu dziļi nopietnu norobežošanos un atteikšanos, kādu stingru izlēmību vienlaikus pauda šie vārdi.

SEPTIŅDESMIT SKAITĀ

Ziedoni jau nomainīja briedīga vasara, kad Jēkabs, nokārtojis ar pārcelšanos saistītos darījumus, varēja aiziet no Mamres ozolu audzes Hebronā; viņa tuvākais ceļa-mērķis bija Bēršeba: vairākas svētbijai veltītas dienas bija paredzēts uzkavēties šajā pierobežas ciematā, Jēkaba un viņa tēva dzimšanas vietā, no kuras Rebeka, izlēmīgā māte, reiz izvadīja svētības nocēlēju uz Mesopo-tāmiju.

Jēkabs atstāja savu dzīvesvietu un devās ceļup ar ganāmpulkiem un bujumu, ar dēliem un dēludēliem, mei-lām un mazmeitām jeb, kā teikts rakstos, ar savām sievām, meitām un dēliem, un dēlu sievām, — šāds uzskaitījums rada jucekli, jo, pieminot «sievas», domātas dēlu sievas, bet «meitas» savukārt ir tās pašas sievas, kā arī dēlu meitas — piemēram, teicēja Seraha. Ce]ā devās septiņdesmit dvēseles, tas ir, pēc pašu izceļotāju domām, dvēseļu bija septiņdesmit; taču tas ir skaitlis, ko noteica ne jau skaits, bet izjūta un dziļdomīgas sakarības: šeit valdīja tā pati mēness gaismas skaidrība, par kuru mums labi zināms, ka mūsu ērā tā neiederas, tomēr tolaik bija visnotaļ attaisnojama un par nemaldīgu turama. Septiņdesmit skaitā bija dieva galdiņā atzīmētās pasaules tautas, tātad gaišs kā diena, ka tādam jābūt arī no patriarhu gurniem nākušo pēcnācēju skaitam, kam jebkura pārbaude lieka. Tikai, ja runa par Jēkaba gurniem, nevajadzētu līdzi skaitīt dēlu sievas. Tas arī netika darīts. Kur neskaita vispār, neskaita ari līdzi, un, saduroties ar svēti anticipētu un tīkama aizsprieduma nosacītu summu, gluži lieks ir jautājums, kas būtu un kas nebūtu jāskaita līdzi. Nav taču pat droši zināms, vai Jēkabs skaitīja līdzi sevi un vai pārējie iekļāva viņu savā, tas ir — to septiņdesmit skaitā vai atstāja ārpus tā, uzskatīdami par septiņdesmit pirmo. Mums jāsamierinās ar atzinumu, ka laikmets pieļāva kā vienu, tā otru iespēju. Daudz vēlāk Jūdas, precīzāk, mērķtiecīgās Tamāras Jūdam dāvātā dēla Pe-reca — tātad Jūdas pēcnācējam, kādam vīram, sauktam par Isaju, bija septiņi dēli un vēl viens jaunākais dēls, kurš ganīja avis un, paceļot eļļas ragu, tika svaidīts par valdnieku. Ko izsaka šis «un»? Vai jaunākais bija jaunākais septiņu vidū jeb vai īsajam bija astoņi dēli? Ticamāks šķiet pirmais pieņēmums, jo nesalīdzināmi pareizāk un skaistāk ir būt septiņu nekā astoņu dēlu tēvam. Taču vairāk nekā ticams, proti, nešaubīgi zināms ir fakts, ka Isaja dēlu skaits, ja runa ir par septiņiem, nemainījās, klāt nākot jaunākajam, un ka jaunākajam izdevās palikt šo septiņu skaitā, pat ja viņš tajā neietilpa .. . Citreiz vienam vīram piedzima septiņdesmit dēli, jo viņam bija daudz sievu. Dēls vienai no šīm mātēm nokāva visus savus brāļus — tā vīra septiņdesmit dēlus — uz viena un tā paša akmens. Pēc mūsu lietišķā lēsuma, viņš, būdams viens no tiem septiņdesmit, varēja nokaut tikai sešdesmit deviņus — pareizāk, sešdesmit astoņus, tāpēc ka dzīvs palika vēl viens brālis, skaidri un gaiši nosaukts vārdā, proti, Jotāms. Noticēt tam grūti, taču šajā gadījumā viens no septiņdesmit, nokāvis visus septiņdesmit, ne tikai pats palika dzīvs, bet arī atstāja dzīvu vienu no saviem brāļiem, — visai pārliecinošs un pamācīgs piemērs vienlaicīgai iekļaušanai un neiekļaušanai skaitā.

Jēkabs tātad, sapratīsim pareizi, septiņdesmit ceļinieku vidū bija septiņdesmit pirmais — ja vien pats skaitlis, aplūkots dienas gaismā, vispār ir pareizs. Patiesībā, spriežot lietišķi, tas bija tiklab lielāks, kā arī mazāks, un tā ir vēl viena pretruna, taču citādi tas nav iedomājams un izsakāms. Jēkabs, tēvs, tiktāl bija septiņdesmitais, nevis septiņdesmit pirmais, ciktāl dzimtā bija sešdesmit deviņi vīrieši. Eet sešdesmit deviņi tie bija kopā ar Jāzepu, kurš atradās Ēģiptē, un ar abiem viņa dēliem, kas pat dzimuši bija Lejzemē. Tā kā šo trīs dzimtas piederīgo ceļinieku pulkā nebija, tie, lai arī iekļauti kopējā skaitā, tajā nekādi nav iekļaujami. Un viņi būtībā nav vienīgie, kas atrēķināmi nost, tāpēc ka kopskaitā nepārprotami ierindotas dvēseles, kuru izceļošanas brīdī nemaz vēl nebija pasaulē. Attaisnojama šāda rīcība varbūt būtu gadījumā ar Johebedu, Levija meitu, kuru tolaik klēpī nesa māte un kura, ceļiniekiem ierodoties Ēģiptē, piedzima «starp mūriem» — redzams, robežas cietoksnī. Nav tomēr apšaubāms, ka pārceļotāju skaitā ierindoja arī tos Jēkaba mazdēlus un mazmazdēlus, kas vēl nebija nedz dzemdēti, nedz pat ieņemti, tātad pagaidām eksistēja tikai iecerē, nevis īstenībā. Ēģiptē, izsakoties dievbijīgu un mācītu vīru valodā, tie ieradās in lumbis patrum,' piedalīdamies izceļošanā vienīgi pagalam ēteriskā nozīmē.

Tādi ir nenovēršamie skaita samazinājumi. Taču netrūkst arī svarīgu iemeslu palielināt skaitli «sešdesmit, deviņi». Tik daudz kā nekā bija vīriešu dzimuma izceļotāju, bet, ja — pareizāk sakot, tā kā — jāņem vērā visi Jēkaba tiešie pēcnācēji, klāt jāpieskaita arī, protams, ja ne dēlu sievas, tad tomēr meitas — kaut vai Seraha, pieminot tikai šo vienu, taču šo katrā ziņā. Neskaitīt līdzi meiteni, kura pirmā pavēstīja tēvam, ka dēls ir dzīvs, būtu galīgi nepieļaujami. Israēlā viņas cieņa bija milzum liela, un nekad nav ticis apšaubīts, ka piepildījās svētība, ko viņai deva pateicīgais Jēkabs, un viņa, neiepazinusi nāvi, dzīva iemantoja debesu valstību. Patiešām neviens nepateiks, kad viņa mirusi; viņas mūžs nepārprotami bijis nepārredzami garš. Runā, ka daudzas paaudzes vēlāk viņa parā- [4] dījusi Mozum, kurš maldījies apkārt, meklēdams Jāzepa kapu, vietu, kur tas atrodams, proti, Nīlā; un arī neizmērojami vēlāk, kā stāsta, saukdamās par Viedo Sievu, rosījusies Ābrāma tautas vidū. Lai vai kā — vai patiesi tik dažādos laikos dzīva bijusi tā pati Seraha, vai citās mer-ģelēs iedzimis mazās vēstītājas un teicējas gars —, to, ka viņa, vienalga, lai ko šajā gadījumā izteiktu skaitlis «septiņdesmit», ierindojama septiņdesmit ceļinieku skaitā, apšaubīt neies neviens.

Taču pat tad, ja spriež par dēlu sievām, tas ir, Jēkaba mazbērnu mātēm, nevar vienlīdz droši apgalvot, ka tās nebūtu līdzi skaitījuma cienīgas. Mēs runājam par «mātēm», ne tikai par «sievām», tāpēc ka prātā mums Tamāra, kura atbilstībā teicienam «kur tu, tur es» ari devās uz Ēģipti ar abiem izticenajiem Jūdas dēliem. Lielāko tiesu viņa gāja kājām, atspiezdamās uz gara zižļa un sperdama sievietei neparasti platus soļus, — stalta un tumsnēja, apaļām nāsīm un lepnu muti, pa ieradumam īpatnēji tālumā vērstu skatienu; un šo tik izlēmīgo sievieti, kas nebija ļāvusi nobīdīt sevi malā, lai neskaitītu līdzi? ... Cita lieta — abi viņas laulātie draugi Gers un Onans; tie nedz mēness, nedz dienas gaismā nebija līdzi skaitāmi, tāpēc ka bija beigti, un Israēls gan pierēķināja klāt vēl nedzimušus, taču ne mirušus. Toties Selahs, vīrs, pie kura viņa nebija tikusi un kurš, tiesa, viņai arī vairs nebija bijis vajadzīgs, tāpēc ka viņa tika dāvājusi tam teicamus pusbrāļus, gāja līdzi Leas mazdēlu pulkā, un to bija trīsdesmit divi.

NESIET VIŅU!

Pārliecībā, ka skaitā ir septiņdesmit, Israēls tātad atslēja amorieša Mamres ozolaini. Skaitot visus, kas netika skaitīti, — ari ganus, dzinējus, vergus, nastu nesējus un vezumniekus — ceļinieku noteikti salasījās vairāk par simtu: raiba, trokšņaina, līdzi dzīto ganāmpulku dēļ gausa karavāna, putekļu mākuļos tīta nomadu cilts virdze. Pārvietojās tā dažādi, — starp mums runājot, no Jāzepa atsūtītajiem ēģiptiešu transportlīdzekļiem liela labuma nebija. Tiesa, tas gluži neattiecās uz tā sauktajiem «agol-tiem», parasti vēršu vilktiem kravas divričiem, kuru noderīgums iedzīves priekšmetu, ūdens maisu un furāžas, kā arī sieviešu un viņu bērneļu vešanai pelnījis pateicigu pieminējumu. Turpretim īstie «merkobta» tipa vieglie braucamie, nereti visai greznīgi zirgu vai zirgēzeļu vilkti divjūgi ar iznesīgām, mugurpusē vaļējām, tumšsarkanu, spiestu ādu izsistām kulbām vai izliektiem, apzeltītiem treliņiem — šie glaunie goda rati, lai arī, sūtot tos, Jāzepam un viņa valdnieciskajam pavēlniekam bija bijuši paši labākie nolūki, kā izrādījās, nekam nederēja un ari atceļā devās tikpat tukši, kā bija atbraukuši. Ko tas līdzēja, ka riteņu rumbas rotāja jo glīti darinātas moru galviņas, ka daži pajūgi no iekšpuses un ārpuses pat bija apvilkti ar audeklu un apmesti, bet apmetumu klāja reljefi veidojumi — ainas no galminieku un zemkopju dzīves. Tajos varēja braukt divatā vai, krietni saspiežoties, arī trijatā, turklāt vienīgi stāvot kājās, taču tas nelīdzenā ceļa un atsperu trūkuma dēļ ātri vien nogurdināja, — vai arī bija jāsēž uz ratu plāces ar muguru pret aizjūgu, kājām nokarājoties pāri malai, un tas vien retajam bija pa prātam. Tāpat kā Tamāra, daudzi deva priekšroku pašam senākajam, klasiskajam pārvietošanās veidam — iešanai kājām, vēzējot zizli. Vairums — tiklab vīrieši, kā arī sievietes — ceļoja jāšus: platnadži kamieļi, kaulaini mūļi, gan balti, gan sirmi ēzeļi, visi kā viens stikla pērlītēm izšūtām seglu segām rotāti, — tādi bija jājamlopi, uz kuriem, kuļājoties pasegļu vilnas pušķiem, ceļa putekļus malstīja Jāzepa aicinātā Jēkaba cilts — raibs ļaužu jūklis adītos ģērbos, bārdaini vīri stingra auduma apmetņos ar kapuci, ko ap galvu saturēja tūbas ritulis, sievietes melnām matu pīnēm līdz pleciem, šķindošām sudraba un vara važiņām ap roku locītavām, monētām pierē, sarkaniem, ar hennu krāsotiem nagiem, dažas auklēdamas zīdaiņus, kas ievīstīti platos, mīkstos, gar malām ar brokātu nošūtos lakatos, — tā, pārtikdami no grauzdētiem sīpoliem, raudzētas maizes un olīvām, virzījās šie ļaudis lielākoties pa gargrodas ceļu, kas no Urusalimas un no Hebronas augstienes dienvidu virzienā veda lejup uz Ne-gebu, tas ir, Sauso zemi, uz Kirjat-Seferu, Grāmatas pilsētu, un Bēršebu.

Visvairāk, protams, mums rūp Jēkaba, tēva, ērtības. Kā nokļuva Ēģiptē viņš? Vai Jāzeps, sūtīdams savus ratus, domāja, ka sirmgalvis veiks ceļu, stāvēdams kājās reljefiem rotātā kulbā vai turēdamies pie apzeltītajām margām? Nē, tā Jāzeps nedomāja. Pat faraonam, viņa pavēlniekam, tas ne prātā nebija nācis. Rīkojums, ko Atona daiļais dēls tika devis savā pilī, kur vēl oda pēc krāsas,

bija šāds: «Ņemiet savu tēvu un nesiet viņu!» Patriarhs jānes kā triumfa gājienā — tāda bija iecere; un Jāzepa sūtīto, pa lielākai daļai nekam nederīgo braucamo rīku vidū bija viens gluži cita veida pārvietošanās līdzeklis, paredzēts tieši šim tik svinīgajam nolūkam, proti, Jēkaba nešanai: ēģiptiešu palankīns, viens no tiem nesamkrēs-liem, kādos Kemes dižcilši mēdza pārvietoties pilsētu ielās un zemesceļā, turklāt augstākā mērā elegants šāda tipa satiksmes līdzeklis ar smalka niedres pinuma atzvalu, gracioziem hieroglifiem rotātām sānsienām, krāšņiem aizkariem un bronzētiem rokturiem, aprīkots mugurpusē pat ar vieglu, koši izkrāsotu grozu — aizsegu pret vēju un smiltīm. Krēslu varēja nest jaunekļi, to varēja ari nostiprināt uz divu ēzeļu vai mūļu mugurām, izmantojot šai vajadzībai speciālus šķērskokus; un, nolēmis galu galā izmantot palankīnu, Jēkabs jutās tajā varen ērti. Taču sēdās viņš palankīnā tikai Bēršebā, aiz kuras, pēc viņa ieskata, sākās svešatne. Līdz turienei viņš jāja gudrā, lēnīgi vērīgā dromedārā zem seglos iestiprināta sauljuma.

Tas bija skaists un cieņpilns skats, un sirmgalvis pats to apzinājās, kad, dēlu ielenkts, sēdēdams augstu seglos, šūpojās viedā dzīvnieka līgano soļu ritmā. Kofijas smalkais vilnas muslīns pašķīrās uz pieres, mezdams krokas, kļāvās ap kaklu un pleciem un viegls gūlās uz rūsganā svārka, kas, vietumis pavērdamies, atsedza adīto apakš-tērpu. Sudrabotā bārda plīvēja vējā. Rimto gana acu iekšup vērstais skatiens liecināja, ka patriarhs apcer savus likteņstāstus — kā bijušos, tā arī nākamos, un neviens neuzdrošinājās traucēt viņu šajās pārdomās, ja nu vienīgi kāds godbijīgi apjautājās, vai viņš jūtoties labi. Galvenām kārtām viņu nodarbināja doma par jaunu tikšanos ar paša Ābrahāma Bēršebā stādīto koku, zem kura viņš gatavojās upurēt, mācīt un dusēt.

JĒKABS MĀCA UN REDZ SAPNI

Apēnodams pirmatnīgu akmens upurgaldu, šis koks, milzu tamarisks, kuploja blakus akmens stabam jeb ma-sebai uz iezema pakalna nomaļus no ļaužu pilnās apdzīvotās vietas Bēršebas, kurā mūsu ceļinieki tā arī neiegriezās; stingri raugoties, tas droši vien nemaz nebija Jēkaba tēvatēva stādīts; dievišķo 'elon moreh, orākula koku, Ābrahāms visdrīzāk bija pārņēmis no tās zemes bērniem un no Baāla svētuma padarījis par sava visaug-stā un vienīgā dieva kulta objektu. Jēkabs, iespējams, to apzinājās, taču pat apzinādamies nemitējās uzskatīt koku par sentēva stādītu. Garīgā skatījumā tas patiešām bija Abrāma stādīts; Jēkaba domāšanas veids bija pieļāvīgāks un aptverīgāks par mūsējo, kas atzīst tikai vienu no diviem un tūdaļ kategoriski secina: «Ja tamarisks bijis Baāla koks, Ābrāms to nav stādījis.» Tāda patiesības mīlestība šķiet drīzāk karstgalvīga un iespītīga nekā vieda; daudz cienījamāk ir klusuciešot apvienot abus aspektus, kā darīja patriarhs.

Turklāt arī ārēji rituāls, Israēlam zem koka suminot Mūžību dievu, gandrīz neatšķīrās no Kānaāna bērnu kulta paražām — atmetot, skaidra lieta, visas tās negantības un piedauzīgās rotaļas, ar kādām neizbēgami beidzās šo bērnu kalpošana dievam. Ap svēto pakalnu tika uzslietas teltis, un nekavējoties sākās gatavošanās kaujamo upuru nešanai uz dolmeņa — aizvēsturiskā akmens upurgalda, kā arī pēc tam kopīgi ieturamajai upura maltītei. Vai Baāla bērni bija rīkojušies citādi? Vai arī viņi nebija izlējuši uz altāra kautu jēru un kazlēnu asinis un slacījuši ar tām turpat blakus uzslieto akmeni? Bija jau, bija, tikai Israēla bērni darīja to citas — augstākas svēt-bijas vārdā, kura izpaudās galvenokārt tādējādi, ka pēc dieva mielošanas un maltītes viņi nerotaļājās, proti, nejokojās savā starpā pa pāriem — nejokojās vismaz, citiem redzot.

Bez tam Jēkabs mācīja viņiem zem koka pareizu dieva izpratni, un tas viņus nebūt negarlaikoja, gluži otrādi, pat pusaudžiem šīs pamācīšanas likās bezgala saistošas un svarīgas, jo tādās lietās viņiem visiem bija lielāks vai mazāks ķēriens un viņi ar patiku iedziļinājās arī āķīgās problēmās. Jēkabs skaidroja viņiem Baāla un viņu tēvu visaugstā un vienīgā dieva daudzvārdības atšķirību. Pirmā tik tiešām izteica daudzējādību, tāpēc ka nekāda Baāla nebija, bija tikai baāli, tas ir, dažādu kulta vietu, svēt-biržu, svētvietu, avotu un koku pavēlnieki, iemītnieki un sargi, neskaitāmi mežaiņi un mājas gari, kas rosījās nošķirti tai vai citā vietā bez visiem kopīga veidola, satvara un vārda, saukdamies, augstākais, par «melkartu», tas ir, pilsētķēniņu, ja vien tādi bija, kā, piemēram, Tīras baāls. Atkarībā no vietas vienu daudzināja par Peoras, otru — par Hermona vai Meonas baālu; kādu godāja arī par Derības baālu — vārdā, kas lieti bija noderējis Abrāmam dieva atziņas darbā, un vēl kādu gluži jau. smieklīgā kārtā sauca par Dejas baālu. Cieņas tur maz un visparīguma dižuma — it nekāda. Pavisam cita lieta — tēvu dieva daudzveidība; tā ne par mata tiesu nemazināja viņa viengabalainību. Viņu dēvēja par Ēl-ēljonu, Augstāko dievu, Ēl-roju, «Dievu, kurš redz mani», Ēl-olamu, «Mūžību dievu», vai pēc dižās atklāsmes — Jēkaba pazemojuma stundas viedējuma — par El-bet-ēlu, Lūzas dievu. Taču tie visi bija tikai mainīgi apzīmējumi vienam un tam pašam augstes, nevis lokālam dievam, kādi bija neskaitāmie sīkie mežaiņi un pilsētdievi, — dievam, kurš iemita itin visā, kā pārzināšanu šķirti, pa daļām piedēvēja baā-liem. Auglība, par kuru tie gādāja, avoti, kurus tie apsargāja, koki, kuros mājoja un šalkoja, negaisi, kuros plosījās, dzīvinošais pavasaris, kaltējošais austra vējš — Viņš bija visā, bija viss, kas dievi bija pa daļām; viss bija Viņa ziņā, Viņš bija Visvaldītājs, jo no Viņa nāca viss, Viņš ietvēra Sevī visu, teikdams «Es», — visa esošā esmi, būdams Elohims, daudzveidību tās vienībā.

Par šo vārdu — par vārdu Elohims — Jēkabs spriedelēja jo plaši un saistoši, satraucoši tiem septiņdesmit un ne bez āķīguma. Bija jau noprotams, no kurienes tas radies viņa piektajam dēlam: Dana āķīgums bija vienīgi cildenākās tēva izmaņas necilāks atspulgs. Jēkabs iztirzāja jautājumu, vai vārds «ēlohim» izsaka vienskaii.li vai daudzskaitli un kāda — vienskaitļa vai daudzskaitļa forma, paužot savu gribu, būtu jālieto dievam. Atzīstot pareiza izteiksmes veida svaru, bija jāizšķiras par vienu vai otru, un Jēkabs, redzams, izšķīrās par vienskaitli. Dievs bija Viens, un par upuri maldam kristu ikkatrs, kurš vārdā «ēlohim» sazīmētu vārda «ēl» — «dievs» — daudzskaitļa formu. «Ēl» daudzskaitļa formai būtu jābūt «ēlim». «Ēlohim» pauda kaut ko gluži citu. Šis^ jēdziens neizteica d audzēj ādību, tāpat kā to neizteica Ābrahāma vārds. Ūras ceļinieku sākumā sauca par Abrāmu, tikai pēcāk, pagodinošā kārtā pagarinot vārdu, viņš kļuva par Ābrahāmu. Tas pats attiecās uz jēdzienu «Elohims». Tas bija pagodinoši majestātisks vārda nozīmes paplašinājums, nekas vairāk, un nudien neizteica neko peļamu, kam būtu nosodāmas daudzdievības piegarša. Jēkabs kal-tin iekala to savējiem. Elohims bija viens. Tiesa, pēc tam tomēr iznāca tā, it kā_ viena vietā būtu vairāki, vismaz trīs. Trīs vīri nostājās Ābrahāma priekšā pie Mamres ozoliem, kad viņš dienas tveicē sēdēja savas telts durvīs. Un, steigdamies tiem pretī, Ābrahāms uzreiz bija nopratis, ka tie trīs ir dievs tas kungs. «Mans kungs,» viņš teica, noliekdamies līdz zemei un sacīdams «tu», — tiesa, pastarpām bilzdams arī «jūs». Un lūdza tos apsēsties ēnā un iestiprināties ar pienu un teļa gaļu. Un tie trīs paēda un paēduši teica: «Es atgriezīšos pie tevis pēc gada.» Runājis bija dievs. Viņš bija viens, lai arī nepārprotami trijatā. Viņš piekopa daudzdievību, taču, piekopdams daudzdievību, nemainīgi un principiāli sacīja «es», turpretī Ābrahāms, uzrunādams viņu, pamīšus bilda «tu» un «jūs». Vārda «ēlohim» lietojumam daudzskaitlī, turpinot ieklausīties Jēkaba teiktajā, neraugoties uz nupat pausto pretējo viedokli, tomēr bija savs pamats. Jā gan, uzklausot Jēkabu ilgāk, varēja noprast, ka arī pēc viņa — tāpat kā pēc Abrāma pieredzes dievs ir trejāds un tātad sastāv no trīs vīriem, trīs patstāvīgām un tomēr sakritīgām «es» teicējām personām. Runa, proti, bija, pirmkārt, par tēvu dievu jeb dievu-tēvu, otrkārt, par Labo Ganu, kurš gana mūs, savas avis, un, treškārt, par kādu, par kuru — Jēkaba sauktu par «eņģeli» — tiem septiņdesmit radās iespaids, ka tas izpleš pār mums baloža spārnus. Visi trīs kopā bija Elohims — trejādības vienība.

Es nezinu, vai jūs tas saviļņo, taču klausītājiem zem koka tas šķita ārkārtīgi saistoši un satraucoši; tādās lietās viņiem bija ķēriens. Tiklab izklīzdami, kā arī pirms naktsmiera, jau ielīduši savās cisās, viņi ilgi un dedzīgi diskutēja par dzirdēto, sprieda par pagodinošo vārda nozīmes paplašinājumu un Ābrahāma trīskāršo godaviesi, par pienākumu nekrist daudzdievībā tā viena dieva priekšā, kura neviendabīgā esība zināmā mērā tomēr mudina krist grēkā, kaut gan šāds kārdinājums vienīgi pielīdzināms pārbaudei, vai cilvēks spēj izprast dievību, — pārbaudei, kura Jēkaba piederīgo vidū pat pusaudžiem likās pa plecam.

Pats dzimtas galva visas trīs Bēršebā pārlaistās naktis lika klāt sev guļvietu zem svētā koka. Abās pirmajās viņš neko nenosapņoja, toties trešajā redzēja sapni, kura dēļ vispār gāja gulēt un kurā meklēja mierinājumu un stiprinājumu. Viņam bija bail doties uz Ēģiptes zemi un neatliekami vajadzēja mierinājumu un iedrošinājumu, ka nav jābaidās nokāpt Lejzemē — nav jābaidās tāpēc, ka viņa tēvu dievs nav saistīts ar noteiktu vietu un būs ar viņu arī šajā pagares zemē, tāpat kā nebija pametis viņu Lābana valstībā. Sirds dziļumos viņam bija nepieciešams apstiprinājums, ka dievs ne vien kopā ar viņu dosies lejup, bet arī vezdams atvedīs viņu vai vismaz viņa cilti atpakaļ tēvu zemē, darījis viņu, Jēkabu, par lielu tautu,— tai zemē starp divām Nimroda valstīm, kas, neskatoties uz visu nezinlbu un iezemiešu nesaprātību, tomēr nebija Nimroda valsts, tā ka tur drīzāk nekā jebkur citur varēja kalpot garīgam dievam. Vārdu sakot, viņa dvēsele alka apliecinājuma, ka, viņam aizejot no šejienes, netiks at saukti dižajā kāpņu sapnī Eet-ēlas gilgalā dotie solījumi, ka, gluži pretēji, dievs visuvaldītājs nelokāmi turēs vārdu, ko, dunot arpām, pasludinājis. Viņš gulēja tālab, lai to noskaidrotu, un miegā guva skaidrību. Uzmundrinādams viņu, dievs savā svētajā balsī teica vārdus, pēc kuriem slāpa viņa dvēsele, un jo salds šķita apsolījums, ka «Jāzeps savas rokas liks uz viņa acīm», — izjusti daudznozīmīgs sapņa teiciens, kurš, iespējams, pauda, ka pasaulīgi varenais dēls pasargās tēvu un gādās par sirmgalvi pagānu vidū un ka sirdsmīļotais vienudien varbūt arī aizspiedīs viņam acis, kas sapņotājam taču ne sapni vairs nebija varējis rādīties.

Tagad viņš nosapņoja kā vienu, tā otru, un miegā acis zem plakstiem viņam kļuva valgas. Pamodies viņš jutās spēcināts un iedrošināts un cēlās no šīs vietas, un devās tālāk ar tiem septiņiem desmitiem. Glaunajās ēģiptiešu nestuvēs, kas bija aprīkotas ar vēj tvēri un nostiprinātas uz divu baltu, vilnas pušķiem rotātu ēzeļu mugurām, viņš sēdās tagad un izskatījās tajās vēl skaistāks un cienīgāks nekā dromedāra mugurā.

PAR NOLIEDZĪGU MĪLESTĪBU

No Deltas ziemeļaustrumiem uz Hebronu caur Bēršebu un pa sausajiem Kānaānas dienvidu novadiem veda tirdzniecības trakts. Pa to gāja Israēla bērni, izraudzījušies tātad ne gluži to pašu ceļu, pa kuru savās darījumu gaitās bija devušies brāļi. Apvidus sākumā bija biezi apdzīvots, skatienam pavērās ir mazi, ir paprāvi ciemati. Tad, arvien pieaugot dienu skaitam, veseliem gājuma posmiem, tiesa, pletās pagalam nolādētas platības, kur neredzēja ne zāles stiebriņa, un, pamalē pavīdot laupītkāriem tuksneša klaidotājiem, Israēla vīri neizlaida no rokām stopu un bultas. Bet arī pašās pamestākajās vietās civilizācijas liecības neizzuda pavisam, tās, gluži otrādi, pavadīja ceļiniekus tāpat, kā viņus pavadīja dievs, lai gan pagadījās ari pa šaušalainam gabalam, kur to vairs nebija nemaz un atlika vienīgi paļauties uz dievu, — pavadīja viņus gan apsargātu tuksneša aku, gan satiksmes gara iedibinātu un uzturētu ceļa zīmju, gan novērošanas torņu un apmešanās vietu veidolā līdz pašam mērķim, par kādu viņi pirmā galā uzskatīja novadu, kur dārgā zeme Ēģipte itin patālu posta malā bija izvietojusi savus sargposteņus un bastionus, pirms tika sasniegtas Kemes nepieejamās robežas un piesējīgās caurlaides vietas — Ceļas cietokšņa sienas.

Ceļotāji nonāca pie tām pēc septiņpadsmit dienām — tiesa, varbūt to bija par dažām vairāk? Viņi uzskatīja, ka ceļojums ildzis septiņpadsmit dienu, taču strīdos ar precīzu laika rēķinu cienītāju nebūtu ielaidušies. Skaitļa septiņpadsmit raksturs dienu skaitam noteikti bija, viss viens, cik īsti to bijis, pilnīgi iespējams, ka ceļā pagājis pāris dienu vairāk, vismaz ja ierēķināja uzkavēšanos Bēršebā; jo vēl arvien bija vasara un, saudzēdami Jēkabu, viņi bija ceļojuši tikai agrajās un vēlajās dienas stundās. Jā, savas septiņpadsmit dienas apritējušas, kopš viņi atstājuši Mamri un devušies ceļā, tas ir, kādu laiku atkal dzīvojuši kā nomadi, katru vakaru citviet sliedami teltis. Un tagad dienu ritums novedis viņus pie Ceļas cietokšņa un ieejas Jāzepa valstībā.

Vai kāds izjūt kaut mazākās bažas, kas saistītas ar draudīgo robežas citadeli un mūsu ceļotājiem, vai tiešām kāds raizējas, ka tik viņiem tur nerodas grūtības? Tāds, protams, kritīs ļaužu apsmieklā. Vai dieniņ, šitiem taču netrūka nedz fermana — valdnieka atļaujas, nedz caurlaides, nedz uzticamības apliecību! Posta ļaudīm, klaudzinātājiem pie Ēģiptes vārtiem, nekad vēl tā visa nebija bijis, — šiem te nedz vārti un mūri, nedz nolaižamie vārtu režģi nebija bīstami; Ceļas sienas un bastioni šiem te bija zils gaiss, un kontrolieru piekasības vietā viņi sastapās ar vienu vienīgu smaidīgu pakalpību. Faraona robežapsardzes virsniekiem, varat nešaubīties, bija doti attiecīgi rīkojumi — rīkojumi, kas pataisīja tos mazus un melnus. Aicinājis Jēkaba bērnus taču bija pats Maizes pavēlnieks Mentē, Ēnas devējs valdniekam, Djepnuteefo-nehs, faraona Vienvienīgais draugs, — aicinājis ierasties šeit uz dzīvi un izmitināt šejienes ganībās lopus! Bažas? Grūtības? Palankīns, kurā nesa veco dzimtas galvu, laikam gan bija pati daiļrunīgākā atbilde uz jautājumu, kas ir tā īpašnieks, — apjumtās nestuves rotāja ūreji no fa-roana mantnīcām. Un sirmgalvi, palankīnā sēdētāju, majestātiski gurdenu, lēnīgu vecu vīru, galu galā laikam gan nesa tepat vien netālu uz tikšanos ar dēlu, varen augstu amatvīru, spējīgu izkrāsot līķa krāsā kuru katru, kas izvaicādams aizkavētu šos ļaudis.

Vārdu sakot, virsnieki-kontrolieri bija neiedomājami pakalpīgi, vai izkusa laipnībā un liecās deviņos līkumos, celtin pacēlās vara vārtu režģi, un starp sveicienam slietām rokām pa tiem izgāja Jēkaba saime un izbrauca vezumi, sīkiem solīšiem līdzi tipājot lopiem, un vēlās pāri pontonu tiltam, un turpināja ceļu pa faraona platībām, purvainu māršas un ganību joslu — ar koku puduriem, dambjiem, kanāliem un retiem ciematiem —, ko sauca par Goseni, arī Koseni, Kesemi, Goserni jeb Gošemu.

Tik dažādi šo vietvārdu izrunāja ļaudis, kas rosījās niedrēm aizauguša grāvja norobežotā tīrumā līdzās dambim, pa kuru gāja ceļš, kad ceļinieki tos izvaicāja, vēlēdamies pārliecināties, ka dodas pareizā virzienā. Pēc nepilnas dienas gājuma, pret vakaru, teica ļautiņi, ceļotāji nonākšot Nīlas attekas pilsētas Per-Bastetas pavārtē un pašā Per-Bastetā, Kaķes Namā. Bet vēl tuvāk, kā izrādījās, atradās ar pārtiku bagātā pilsētiņa Pa-Kosa, cik noprotams, galvenā tirgus vieta šejienes nomā, pēc kura, redzams, bija nosaukta; paveroties tālē pāri zemienes pļavām un muklājiem meldrājiem, spulgajām lāmām, krūmu audzēm un leknajām palienēm, rītausas atspīdā varēja saskatīt Pa-Kosas tempļa pilonu. Jo bija agrs rīts, kad Is-raēls ieradās šajā apvidū, pārlaidis nakti robežas cietokšņa pakājē; vēl pāris stundu devušies pretī dienai, ieturot virzienu uz celtni apvāršņa malā, viņi apstājās un nocēla Jēkaba nesamo krēslu no ēzeļu mugurām, jo kaut kur tuvumā, netālu no tirgus pilsētiņas Pa-Kosas, vajadzēja atrasties Jāzepa nolūkotajai un norādītajai atkalre-dzes un satikas vietai, uz kuru viņš bija apsolījis doties, lai tur sagaidītu savējos.

Ka tā bija noteikts un nolikts, mēs galvojam, un, ja vien patiesi ir vārdi: «Bet Jūdu viņš sūtīja savā priekšā pie Jāzepa, lai saņemtu norādītās vietas Gosenē,» — nebūtu pareizi iztulkot tos tādējādi, ka Jūda jājis tēvam pa priekšu līdz pašai Ietītā pilsētai un tikai tur Jāzeps licis sagatavot pajūgu un no turienes devies īsraēlam pretī uz Goseni. Paaugstinātais, gluži otrādi, jau sen — kopš vakardienas, pat aizvakardienas — uzkavējās netālu, un

Jūda tika sūtīts pa priekšu, lai sameklētu Jāzepu un norādītu viņam tēva atrašanas vietu, ka abi satiktu viens otru. «Šeit. Israēls gaidīs savu dēla kungu,» sacīja Jēkabs, «Nolaidiet mani zemē! Bet tu, Jehūda, mans dēls, ņem trīs kalpus un jāšus dodies no šejienes meklēt, savu brāli, Rā-heles pirmdzimto, lai pavēstītu viņam, kur mēs esam!» Un Jūda paklausīja.

Mēs varam apliecināt, ka ilgi viņš nebija prom — pēc stundas vai divām, laimīgi veicis uzdevumu, Jūda atgriezās, jo tas, ka viņš neieradās kopā ar Jāzepu, bet pārradās agrāk, nekā Paaugstinātais stājās tēva priekšā, izriet no jautājuma, ar kādu, kā tūdaļ dzirdēsim, Jēkabs, tuvojoties Jāzepam, griezās pie Jūdas.

Vieta, kur gaidīja Jēkabs, bija itin jauka: viņš sēdēja ēnā zem trīs palmām, kas likās no vienas saknes augušas, un spirdzi turpat vēsmoja neliels dīķis, gar kuru augstu slējās niedres un ziliem un sārtiem liliju ziediem ziedēja lotoss. Viņš sēdēja tur kopā ar dēliem — ar tiem desmit, bet itin drīz, kad atgriezās Jūda, ar visiem vienpadsmit —, un tik plaša viņa priekšā pletās aploku un pļavu klajotne, pār kuru lidēja putni, ka gurdās acis jau iztālis saskatīja divpadsmito.

Sagadījās tā, ka vispirms viņi ieraudzīja Jūdu, kurs rikšiem laida šurp trīs kalpu pavadībā un, nerunādams ne vārda, tikai meta ar galvu klajotnes virzienā sev aiz muguras. Tad viņi garām tam pavērās tālē: tur kaut kas čumēja un kustēja, pa gabalu vēl likdamies neliels, žilbi lāsmodams, ņirbēdams, zaigodams daždažādās krāsās, taču strauji vēlās arvien tuvāk, kļuva par ratiem, kurus vilka zirgi zvījos iejūgos, raibām sultānam pušķoti, ar skrie-ļiem priekšā un pa starpu, skrieļiem aizmugurē un abās pusēs — pagriezuši vaigu, tie nolūkojās uz priekšējo aizjūgu, pār kuru garos kātos vilnīja vēdekļi. Tas viss tuvojās, auga, ieguva patiesos izmērus, līdz vērotāji jau izšķīra atsevišķus stāvus. Bet Jēkabs, kurš, piesedzis acis ar vecīgo roku, raudzījās turp, pasauca klāt vienu no dēliem — to pašu, kas atgriezies stāvēja viņam ieblakus, un teica:

— Jūda!

— Te es esmu, tēvs, — atsaucās uzrunātais.

— Kas ir tas tur miesās mēreni raženais vīrs, — jautāja Jēkabs, — kurš, tērpies šīs pasaules godībā, nupat izkāpj no saviem ratiem un no savu ratu zelta kulbas un kura kaklarota līdzīga varavīksnei, bet apģērbs caurcaurēm atgādina debesu gaismu?

— Tas ir tavs dēls Jāzeps, — atbildēja Jūda.

— Ja tas ir viņš, — teica Jēkabs, — es celšos un pa-iešos viņam pretī.

Un, kaut ari Benjamiņš un visi pārējie centās viņu atturēt, iekams sniedza palīdzīgu roku, viņš cienīgi, ar pūlēm pietrausās kājās un, atstājis nesamo krēslu, gluži viens, vairāk nekā parasti savainotās gūžas dēj pievilkdams kāju, jo tīšām pārspīlēja savu godpilno klibumu, pagājās pretī šurp nākošajam, kurš steigšus pielika soli, cenzdamies paīsināt viņam ceļu. Nācēja smaidošās lūpas dzīrās izteikt vārdu «tēvs», rokas tas turēja izplestas, bet Jēkabs izstiepa rokas taisni uz priekšu, kā palaikam dara neredzīgie, kas iedami taustās, pie tam kustināja pirkstus, mādams tā kā aicinot, tā kā raidot prom, un, kad abi pienāca viens otram klāt, nepieļāva, ka Jāzeps, kā būtu gribējis, apkristu viņam ap kaklu un paslēptu seju pie viņa pleca; atspiedis rokas dēlam pret kamiešiem, viņš pavirzīja to nost un, atgāzis iesānis galvu, gurušām acīm ilgi un vērīgi mīlā un sāpēs urbtin ieurbās ēģiptieša vaibstos, taču tie viņam bija sveši. Bet, kamēr viņš tā lūkojās, otra atvērtajās acīs lēnām sakāpa asaras; un, raugi, šīs melnās, asaru pilnās acis pēkšņi kļuva par Rāheles acīm, no kurām Jēkabs aizsenās mūža sapņu tālēs skūpstīdams bija notrausis asaras, un viņš pazina Jāzepu un, galvai noslīgstot uz tik svešā dēla pleca, žēli apraudājās.

Viņi stāvēja pļavā vieni, savmaļus, jo brāļi, tiekoties abiem, bikli turējās atstatu, un arī Jāzepa pavadoņi, viņa majordoms un staļļmeistari savos ratos, skrieļi un vēdekļu nesēji, ziņkārīgie, atjozuši no tuvējās pilsētiņas, gaidīja patālāk nost.

— Tēv, vai tu piedosi man? — jautāja dēls un ko tik visu pats neturēja prātā, šādi jautādams, — to, kā dancinājis tēvu un kādu krustu tam uzkrāvis; mīluļa pārgalvību un neglābjamu delverību, nosodāmu uzticēšanos un aklu prasīgumu — simtsimt muļķību, par kurām samaksājis ar mirušā klusēšanu, dzīvodams slēpšus no sirmgalvja, kurš kopā ar viņu izpirka vainu.

— Tēv, vai tu piedosi man?

Saņēmis sevi rokās, Jēkabs pacēla galvu no dēla pleca.

— Dievs mums ir piedevis, — viņš atbildēja. — Tu taču redzi, tas kungs atgriezis tevi, un īsraēls tagad var mierīgi nomirt, tāpēc ka tu stāvi manā priekšā.

— Un tu manā, tētiņ! — iesaucās Jāzeps. — Vai drīkstu atkal tā uzrunāt tevi?

— Ja tev nebūtu iebildumu, mans dēls, — pastlvi atņēma Jēkabs un, neraugoties uz cienījamo vecumu, paviegli paklanījās jaunākajam, — man patiktu labāk, ja tu sauktu mani par tēvu. Cieņpilnas lai ir mūsu sirdis un neāvās lēti.

Jāzeps saprata to pilnīgi.

— Es dzirdu un paklausu, — viņš teica, savuties paklanīdamies. — Tikai ne vārda par miršanu! — viņš dedzīgi piemetināja. — Mums jādzīvo, tēv, — jādzīvo abiem kopā tagad, kad sods izciests un garais lieguma laiks pagājis.

— Neganti garš tas bija, — pamāja sirmgalvis, — jo liela ir Viņa bardzība un Viņa dusmas ir varena dieva dusmas. Raugi, Viņš ir tik dižs un varens, ka citādi, proti — mazāk dusmoties nespēj un soda mūs, vājos, tik bargi, ka mūsu vaimanas līst kā ūdens.

— Var jau saprast, ka Viņš aiz dižuma varbūt nezina mēra un, kā jau tāds, kam līdzīga nav, mūsu ādā iejusties nespēj, — valodīgs ieteicās Jāzeps. — Roka Viņam pasmaga, pat viegls tās pieskāriens satriec mūs pīšļos, lai gan tik jauni nav bijis domāts un Viņš tikai dzīries mums sadot pa dibenu.

Jēkabs nenoturējās nepasmaidījis.

— Es redzu, — viņš attrauca, — ka mans dēls arī svešu dievu vidū nav zaudējis savu apburošo dieva atjautu. Spriedumā, ko tev labpatika izteikt, būs sava daļa patiesības. Ābrahāms ne vienu reizi vien pārmeta Viņam nesavaldību, un arī es šad tad atgādināju Viņam: «Lēnāk, Kungs, ne tik strauji!» Bet Viņš ir tāds, kāds Viņš ir, un nespēj būt saudzīgāks, un nežēlo mūsu jūtīgās sirdis.

— Draudzīga aizrādīšana no to puses, kurus Viņš mīl, — atbildēja Jāzeps, — tomēr nav par ļaunu. Bet tagad lai teicam Viņa žēlastību un lēnprātību, ko, tiesa gan, Viņš pārāk nesteidzās izrādīt! Jo Viņa dižumam rada ir vienīgi Viņa viedums, tas ir, Viņa domas saturība un rīcības dziļā jēga. Katram Viņa lēmumam ir dažnedažādas sekas, lūk, kas pats apbrīnojamākais! Sodot Viņam no tiesas padomā sodīt, taču sods, lai arī uzlikts paša soda pēc, vienlaikus tomēr, kā izrādās, bijis tikai līdze'r-lis, kam jāizraisa dižākas norises. Tevi, mans tēvs, un ari mani — mūs abus Viņš pārmācījis nežēlīgi, atraudams vienu no otra, un es biju tev miris. Tas Viņam bija padomā, un tā Viņš izdarīja. Taču tai pašā laikā Viņam bija padomā sūtīt mani pa priekšu glābšanas nolūkā, lai es par jums gādātu — par tevi un brāļiem, par visu tavu namu tai bada postā, ko Pats ar gudru ziņu iecerējis kā līdzekli daudz kam citam, pirmām kārtām tam, lai mēs atkal būtu kopā. Tik viedā savijumā tas viss ir augstākās apbrīnas cienīgs. Mēs esam te silti, te auksti, bet Viņa kaisme ir providence, un tālredzīga labestība — visa Viņa dusmība. Vai tavs dēls izteicās puslīdz pienācīgi, spriezdams par mūsu tēvu dievu?

— Puslīdz, — apliecināja Jēkabs. — Viņš ir dzīvais dievs, un viss dzīvais, protams, izsakāms vien aptuveni. To es saku tev par uzslavu un attaisnojumu. Bet manas uzslavas tev nav vajadzīgas — tevi sumina ķēniņi. Lai tad arī dzīvei, kas pagājusi svešumā, attaisnojums būtu lieks.

Tā runādams, viņš pārlaida raizīgu skatienu Jāzepa ēģiptiskajai ārienei — no dzeltenzaļi svēdrainās galvassegas, mirgojošām rotām, dārgā, svešādi piegrieztā tērpa, inkrustētajiem greznuma piederumiem, tiklab jostā iekārtajiem, kā arī rokā turētajiem, līdz sandaļu zelta sprādzēm.

— Bērns, — viņš nobažījies jautāja, — vai tu esi saglabājis sevi tīru tās tautas vidū, kuras miesaskārība neatpaliek no ēzeļu un ērzeļu braulības?

— Ak, tētiņ ... Piedod, es gribēju teikt: tēv, — nedaudz mulsi attrauca Jāzeps, — kādas tik rūpes nemāc mīļoto kungu! Nelauzi par to galvu, Ēģiptes bērni ir kā jau bērni — nedz daudz labāki, nedz daudz sliktāki par citiem. Tici man, tikai Sodomas apgrēcība savā laikā bijusi sevišķi liela. Kopš tā pagaisusi sēra un uguns lietū, stāvoklis visā pasaulē šai ziņā ir apmēram vienāds, proti, ciešams. Tev, liekas, jau gadījies aizrādīt dievam un sacīt: «Ne tik strauji, Kungs!» Tad nekāds lielais grēks nebūs, ja arīdzan es, tavs bērns, savuties atgādināšu tev un mīlot ieteikšu, reiz jau tu esi šeit: neliec šejienes ļaudīm manīt, kādās domās esi par viņiem, un neiztēlo bargo-damies viņu tikumus par tādiem, kādi tie tev rādās, tavas ticības acīm raugoties; neaizmirsti, ka mēs šeitan esam svešinieki un geri un ka faraons darījis mani lielu šo bērnu vidū un pēc dieva gribas iecēlis pār visu zemi.

— Zinu, mans dēls, zinu, — atbildēja Jēkabs, atkal vieglītēm paklanīdamies. — Nešaubies par manu cieņu pret pasauli! Stāsta, tev esot dēli? — viņš jautādams piebilda.

— Jā gan, tēv. No manas meitenes, Saules priestera meitas, ļoti dižciltīgas sievietes. Viņus sauc ...

— No meitenes? Saules priestera meitas? Tas mani nemulsina. Man ir mazdēli no Šehemas un Moabas, un Mi-diānas meitām. Kādēļ lai man nebūtu mazdēli no Onas meitas? Galu galā es esmu tas, no kura tie cēlušies. Kā tad sauc zēnus?

— Par Manasi, tēvs, un par Ēfraimu.

— Efraims un Manase. Tas labi, mans dēls, ļoti labi, mans jērs, ka tev ir dēli — divi dēli un tu goddevīgs nosauci viņus šādos vārdos. Es gribu viņus redzēt. Visā drīzumā atved zēnus manā priekšā, ja tev nav iebildumu.

— Tu pavēli, — teica Jāzeps.

— Vai tu ar zini, dārgais bērns, — acīm metoties valgām, klusu turpināja Jēkabs, — kāpēc tas labi un vēlami tā kunga priekšā?

Aplicis Jāzepam roku ap kaklu, viņš runāja dēlam pie auss, bet tas, novērsis seju, palieca galvu uz tēva pusi.

— Jehosif, reiz es atdevu un novēlēju tev raibos svārkus, tāpēc ka tu tos man lugtin izlūdzies. Vai tu saprati, ka, saņemdams tos, nesaņēmi nedz pirmdzimtību, nedz svētības mantojumu?

— Sapratu, — tikpat klusi atbildēja Jāzeps.

— Bet man toreiz sirds dziļumos šķita, ka atdodu vai pa pusei atdodu tev kā vienu, tā otru, — atkal ierunājās Jēkabs, — tāpēc ka savā sirdī vienmēr mīlēju un mīlēšu tevi — vienalga, dzīvu vai mirušu — vairāk nekā tavus brāļus. Bet dievs saplēsa tavus svārkus un aizvaldīja manu mīlestību ar stipru roku, pret kuru kurnēšana nelīdz. Viņš nošķīra un nodalīja tevi no mana nama; viņš ņēma koka vasu un pārstādīja to pasaulē — tur atliek vienīgi klausība. Rīcības un lēmumu klausība, jo sirds klausības nezina. Manu sirdi Viņš atņemt man nevar, nedz sirds pieķērību, neatņemdams man dzīvību. Bet, ja sirds rīkodamās un lemdama nevadās pēc pieķērības, tā ir klausība. Vai tu to saproti?

Jāzeps pagrieza galvu uz tēva pusi un pamāja. Viņš ieraudzīja asaras vecīgajās, brūnajās acīs, un arī viņam apvilga acis.

— Es dzirdu un saprotu, — viņš čukstēja, no jauna pievērsdams ausi sirmgalvim.

— Dievs deva, dievs ņēma tevi, — tik tikko dzirdami dvesa Jēkabs, — un deva atkal, tomēr ne pavisam; dodams Viņš neatdeva tevi. Un, kaut gan dzīvnieka asinis tika atzītas par dēla asinīm, tu neesi Izāks, atraidītais upuris. Tu nupat spriedi par Viņa domas saturību un lēmumu cildeno divnozīmību, un tas bija gudri spriests. Jo Viņa daļa ir viedums, bet cilvēka — gudrība, lai tas raizēdamies izprastu dieva prātu. Tevi Viņš ir paaugstinājis un atmetis — atmetis paaugstinādams; to es saku tev, mīļotais bērns, pie pašas auss, un tu esi gana gudrs, lai to uzklausītu. Viņš cēlis tevi pār taviem brāļiem, kā tu pamanījies nosapņot, — tavus sapņus, vismīļais mans, es uz mūžu noglabāju sirdī. Bet cēla Viņš tevi pār brāļiem pasaulīgā nozīmē, nevis pestīšanas un svētības mantojuma ziņā, — glābējs tu nebūsi, mantojums tev ir liegts. Vai tu to zini?

— Es dzirdu un zinu, — apstiprināja Jāzeps, uz mirkli aizgriezis prom ausi un čukstot pievērsis tēvam muti.

— Svētīts tu esi, mīļotais, — turpināja Jēkabs, — svētīts no augšienes un no zemes dziļumiem, svētīts ar līksmību un likteņa piemeklējumiem, ar atjautību un sapņiem. Taču tā ir pasaules, nevis gara svētība. Vai tu jel kad esi dzirdējis noliedzīgas mīlestības balsi? Raugi, tā skan tev pie auss un runā pēc klausības. Arī dievs mīl tevi, bērns, kaut liedz tev mantojumu un sodīja mani, tāpēc ka es slepus lēmu to tev. Pirmdzimtais tu esi pasaules lietās un labdaris ir svešiem, ir tēvam un brāļiem. Bet tautām par pestīšanu tu nebūsi, un vadonība tev ir liegta. Vai tu to zini?

— Es zinu, — atbildēja Jāzeps.

— Tad ir labi, — teica Jēkabs. — Labi ir raudzīties acīs liktenim — arī savam — līksmes pilnā mierā. Bet es darīšu, kā dara dievs, kurš devis tev ņemdams. Tu esi atraidītais. Nošķirts tu esi no savas cilts un par cilti nekļūsi. Bet es celšu tevi tēvu godā — celšu tādējādi, ka saviem dēliem pielīdzināšu tavus pirmdzimtos. Dēli, kas tev vēl piedzims, lai ir tavi, bet šie divi būs mani, es pieņemšu tos dēlu vietā. Tu, mans bērns, neesi līdzīgs tēviem, būdams laicīgs, nevis garīgs valdonis. Un tomēr tu sēdēsi blakus man, ciltstēvam, pats kļuvis par pirm-tēvu divi ciltīm. Vai tu ar to esi mierā?

— Es pateicos tev, klanīdamies jo zemu, — klusi atbildēja Jāzeps, no jauna auss vietā pievērsis tēvam muti.

Un Israēls nocēla roku no viņa kakla.

Notulis stāvētāji — Jāzepa ļaudis vienā, Jēkaba saime viņā pusē — godbijīgi bija vērojuši kluso, izjusto sarunu. Nu tie redzēja, ka saruna galā un faraona draugs vedina tēvu posties ceļā. Pagriezies viņš devās pie brāļiem, lai tos sveiktu, bet tie steidzās viņam pretī un lieca viņa priekšā muguru, un viņš apmīļoja Benjamīnu, savas mātes dēlu.

— Tagad es vēlos redzēt tavas sievas un tavus bērnus, Turtura, — viņš bilda mazajam brālim. — Jūsu visu sievas un bērnus es vēlos redzēt un iepazīt vaigā. Jūs parādīsiet savus tuviniekus man un tēvam, pie kura sāniem es tikmēr sēdēšu. Drusku patālāk no šejienes es liku uzcelt telti jūsu uzņemšanai — turpat, kur mans brālis Jūda sastapa mani un no kurienes es steidzos šurp. Nesiet atkal tēvu, mūsu mīļoto kungu, sēdieties arī paši ratos un seglos un sekojiet man! Es braukšu savā pajūgā jums pa priekšu. Bet, ja kādam tiktos braukt kopā ar mani, piemēram, Jūdam, kurš bija tik laipnīgs, ka pasauca mani, vietas pajūgā pietiks ir viņam, ir man, ir vedējam. Jūda, tevi es uzlūdzu. Vai brauksi kopā ar mani?

Un Jūda pateicās par ielūgumu un kopā ar Jāzepu iekāpa ratos, kas tika padoti, paklausot faraona drauga mājienam, un brauca kopā ar Jāzepu, un stāvēja līdzās tam ratu zelta kulbā aiz ugunīgajiem rumakiem raibo spalvu pušķu un purpura zirglietu rotā. Aizjūgu pavadīja Jāzepa apkārtnieki, un tiem sekoja Israēla bērni ar Jēkabu zvalstīgajā nesamajā krēslā priekšgalā. Bet iesānis, kārodami pamielot acis, spolēja tirgus vietas Pa-Kosas ļautiņi.

Tā viņi nonāca pie koši izmargotās, tepiķiem izklātās telts — kalpotāju sapostas, varen skaistas un apjomīgas; gar sienām tajā rindojās ziediem apvītas vīna krūkas gleznos niedres pinuma statīvos, plāna vidū bija nolikt! spilveni un viesus gaidīja lēzeni pokāli, trauki ar ūdeni un visvisādi augļi un cepumi. Ieaicinājis teltī tēvu un brāļus, Jāzeps sveica viņus pa otram lāgam un, ņemdams palīgā namzini, kuru tie vienpadsmit jau pazina, sāka visus cienāt. Līksmi tika tukšoti zelta biķeri, kurus caur kāšamām servjetēm pildīja vīnlēji. Bet pēc cienasta viņš apsēdās kopā ar tēvu uz saliekamiem krēsliem telts priekšā, un garām abiem nogāja Jēkaba «sievas. meit63 un dēli, un dēlu sievas», tas ir, Jāzepa brāļu sievas ar savām atvasēm — vienā vārdā, Israēls, lai viņš visus redzētu un iepazītu. Rūbens, vecākais brālis, darīja viņam zināmu, kā katru nācēju sauc, un viņš katram veltīja laipnus vārdus. Iznirusi no laika dzīles, Jēkabam tikmēr atmiņā atausa līdzīga aina: rīts pēc Peniēlas nakts cīniņa, kad viņš pinkainim Ezavam statīja priekšā savējos — vispirms abas kalpones ar to četriem, pēc tam Leu ar tās sešiem dēliem un visbeidzot Rāheli ar dēlu, kurš tagad sēdēja viņam blakus un kuram tik pasaulīgā kārtā bija paaugstināta galva.

— Viņu ir septiņi desmiti, — Jēkabs cieņas pilns bilda Jāzepam, norādīdams uz saviem ļaudīm, un Jāzeps nejautāja, vai septiņdesmit viņu ir kopā ar sirmgalvi vai bez sirmgalvja; viņš nedz jautāja tā, nedz arī skaitīja līdzi, tikai līksmu skatienu vēroja ļaudis, kas pagāja garām, pievilka pie ceļgaliem abus Benjamīna pastariņus, Mu-pimu un Rošu, lai tie uzkavētos pie viņa, un ieinteresēts un iepriecināts nolūkojās Serahā, Ašera meitā, uzzinājis, ka tā pirmā dziedot pavēstījusi Jēkabam, ka dēls ir dzīvs. Viņš pateicās meitenei un piemetināja, ka labi drīz, līdzko abiem iegadīsies brīvs mirklis, tai viņam būs jānodzied sava dziesma uz astoņām stīgām. Bet brāļu sievu pulkā garām nogāja arī Tamāra ar Jūdas atvasēm, un Rūbens, kurš nosauca katru vārdā, nespēja tā uzreiz un steigā izskaidrot, kas tā tāda un kas tie par puišiem; skaidrojums bija jāatliek uz vēlāku patapas brīdi. Stalta un tumsnēja, aiz rokas vezdama abus dēlus, garām nogāja Tamāra un Ēnas devēja priekšā lepna lieca galvu, klusībā nodomādama: «Es esmu uz ceļa, toties tu neesi, lai kā tu spīdi un laisties.»

Kad visi bija statīti priekšā, kalpotāji saaicināja teltī sievas, meitu dēlus un sievu meitas. Bet Jāzeps sapulcināja ap sevi un tēvu visu namu galvas un ar pasaulīgu apdomu un lietpratību pamācīja tos un deva tiem norādījumus.

— Jūs tagad esat Gosenes zemē, jaukajā faraona ganību novadā, — viņš teica, — un es izdarīšu tā, lai jūs paliktu šeit, kur vēl nav īstā Ēģipte, un mistu te brīvi kā jau geri un klaidotāji, kas allaž gatavi aiziet, tāpat kā mitāt Kānaāna zemē. Izdzeniet savus lopus šejienes ganībās, celiet būdas un gādājiet sev uzturu. Bet tevi, tēv, nams jau gaida — tieši tāds, kādā tu miti Mamrē, lai tev viss liktos ierasts; tas uzcelts netālu no šejienes, tuvāk tirgus vietai Pa-Kosai, jo labi ir dzīvot brīvā dabā, taču tuvu pilsētai: tā dzīvot bija paraduši mūsu tēvi, mājodami koku vidū, nevis mūros, tomēr tuvu Bēršebai un Hebronai. Gan Pa-Kosā un Per-Sopdā, gan Per-Bastetā attekas krastā jūs varēsiet pārdot saražoto, jo faraons, mans pavēlnieks, atļaus jums ganīt, pirkt un pārdot lopus. Es lūgšu Viņa Augstību uzklausīt mani un aizlikšu par jums vārdu. Es ziņošu viņam, ka jūs atrodaties Gosenē un ka jūsu palikšana šeit neapšaubāmi ir vēlama, tāpēc ka jūs no mazām dienām esat avju gani, tāpat kā avju gani bijuši jūsu tēvi. Viens man jums jāsaka: aitgani Ēģiptes bērniem ir nicināmi — ne tik nicināmi, tiesa, kā cūkgani, tomēr maķenīt netīkami, taču tas nedrīkst jūs aizvainot; mēs, gluži otrādi, izmantosim šo netīksmi, lai panāktu, ka jums atļauj palikt šeit, nostāk no ēģiptiešiem, jo aitkopju vieta ir Gosenes novadā. Arī faraona ganāmpulki, dieva sīklopi, ganās šajā apvidū. Un, tā kā jūs, brāļi, esat pieredzējuši gani un lopkopji, pati par sevi rodas doma, uz kuru es uzvedināšu Viņa augstību, radīdams iespaidu, ka tā viņam iešāvusies prātā, — doma iecelt jūs vai vismaz dažus no jums par pārraugiem faraona šejienes ganāmpulkiem. Viņš ir ļoti mīļš un viegli iespaidojams un, kā jūs zināt, jau devis rīkojumu dažus no jums, — visus — tas viņam būtu par apgrūtinājumu, — atvest viņa priekšā, lai viņš jūs iztaujātu un jūs viņam atbildētu. Bet, taujāti par iztiku un nodarbošanos, jūs, vīri, atcerieties, ka vaicāts tiek tāpat vien — ka jau sen esmu darījis viņam zināmu, ar ko jūs nodarbojaties, un esmu uzvedinājis viņu uz domu iecelt jūs par pārraugiem viņa lopiem. Ar tādu blakusdomu viņš jautās. Tāpēc droši apstipriniet manis teikto un sakiet: «Tavi kalpi no mazām dienām ir lopkopji — mēs un ari mūsu tēvi.» Tad viņš, pirmām kārtām, liks jums apmesties Gošenē, zemienes apvidū, un, otrām kārtām, izteiks domu, ka es rīkošos pareizi, ieceldams jūs vai vismaz krietnākos no jūsu vidus par viņa lopu pārraugiem. Kuri tie būtu, izlemiet paši vai lai izlemj tēvs, mūsu mīļotais kungs. Kad tas būs nokārtots, es parūpēšos, lai dievadēls pieņemtu arī tevi, mans tēvs; jo tā piederas, ka viņš redzētu tevi visā tavā likteņstāstu cienībā un tu skatītu vaigā viņu, maigo meklētāju, kurš ir uz īstā ceļa, kaut arī šim ceļam nav īstais. Savā vēstījumā viņš turklāt jau paudis vēlēšanos satikt un izvaicāt tevi. Ne izteikt es nevaru, kā priecājos, ka novedīšu tevi viņa priekšā, lai viņš savām acīm ierauga tevi, svētības nesēju, visā tavā Ābrahāma mazdēla svinīgumā. Viņam šis tas par tevi jau zināms, piemēram, stiķis ar nomizotajām rīkstēm. Bet tu, stājies viņa priekšā, es ceru, būsi tik laipns un paturēsi prātā, ka Ēģiptes bērnu vidū man ir ievērojams stāvoklis, un faraonam, šo bērnu tēvam, nosodīdams neiztēlosi viņu tikumus tādus, kādi tie rādās tev, raugoties tavas ticības acīm, — tas nebūtu vietā.

— Nē jel, vari nebažīties, dēla kungs, mīļais bērns mans, — atbildēja Jēkabs. — Tavs vecais tēvs gluži labi zina, ka saudzējot jārēķinās ar laicīgu dižumu, jo arī tas nāk no dieva. Paldies tev par namu un mājvietu, tik apdomīgi sagatavotu man Gošenes zemē. Turp tagad dosies Israēls, lai apcerētu visu notikušo un uzņemtu savu likteņstāstu dārgumu krātuvē.

JĒKABS FARAONA PRIEKŠĀ

Pārsteigti mēs nomanām, ka likteņstāsts tuvojas beigām, — kas būtu domājis, ka tas reiz beigsies un būs galā? Nu jā, būtībā tas jau arī nebeidzas, tāpat kā, patiesību sakot, nav sācies, tas — gluži vienkārši — var turpināties bezgalīgi, un tāpēc tam agri vai vēlu jāatvainojas un jāaizdara vēstītājas lūpas. Kaut kur saprāta vārdā punkts jāliek, ja gala nav; novilkt robežu, saduroties ar bezgalību, ir saprāta akts, — ne velti mēdz teikt, ka piekāpjas tas, kurš gudrāks.

Un tā, saglabājis veselīgu mēra un mērķa Izjūtu, neskatoties uz vienu otru pārmērību, ar kuru sirga dzīves laikā, 6tāsts pievēršas sava beigu cēliena un savas pēdējās stundiņas apcerei — tāpat kā darīja Jēkabs, kad uz beigām gāja tie septiņpadsmit gadi, kas viņam vēl bija atlikuši, un viņš kārtoja sava nama lietas. Septiņpadsmit gadi — tas ir laiks, kas vēl dots arī mūsu stāstam vai ko tas aiz prāta apsvērumiem un pēc mēra izjūtas pats sev vēl piešķīris. Nekad, lai arī uzņēmības tam papilnam, tas nav tiecies dzīvot ilgāk par Jēkabu vai ari ir dzīries tik vien pārdzīvot sirmgalvi, lai pastāstītu par viņa galu. Sā vēstījuma izmēri kā laikā, tā telpā ir patriarhu mūža gājumu cienīgi. Vecs, apnicis dzīvot, gandarīts, ka visam sava robeža, tas izstieps kājas un apklusīs.

Bet, kamēr vēstījums turpinās, tas sparīgs aizpilda tam atvēlēto laiku un teicīgs nekavējoties darīs zināmu to, kas tāpat jau ikvienam zināms, proti, ka Jāzeps turēji vārdu un, vispirms statījis faraonam priekšā dažus, tas ir, piecus brāļus, atveda oficiālā vizītē pie Atona daiļās atvases arī Jēkabu, savu tēvu, kurš audiences laikā turējās gaužām cienīgi, lai arī, pēc pasaulīgiem priekšstatiem, iespējams, maķenīt iecildīgi. Tūlīt par to būs runa. Minētās audiences Jāzeps izlūdzās Saldās dvesmas pavēlniekam personiski, un te ievērību pelnījusi teicamā Ēģiptes apstākļu pazīšana, kādu apliecina leģenda, lietojot virziena norādes «augšup» un «lejup». Uz Ēģipti bija jādodas «lejup», un Israēla bērni «nokāpa» Gosenes ganībās. Bet, ja tai pašā virzienā dodas tālāk, ceļš ved «augšup», proti, augšup pa upi Augšēģiptes virzienā; un tā nu — kā visnotaļ korekti vēstīts — Jāzeps devās «augšup» uz Ahet-Atonu, Apvāršņa pilsētu Zaķa nomā, zemju vienīgo galvaspilsētu, lai darītu zināmu Horam pilī, ka pie viņa, Ēnas devēja, atnākuši brāļi līdz ar visu tēva namu, un uzvedinātu Viņa Augstību uz domām, ka būtu visai prātīgi darīts, ja šos pieredzējušos ganus ieceltu par kroņa ganāmpulku pārraugiem Gosenes zemē. Un faraonam iepatikās domas, kas pašam bija radušās, un viņš izteica tās, tiem pieciem ierodoties pilī, un norīkoja brāļus par savu lopu ganiem.

Notika tas drīz pēc Israēla ienākšanas Ēģiptē, līdzko faraons atkal apciemoja Onu, savu iemīļoto pilsētu, un spožs staroja savas pils apvārsnī — tāpat kā dienās, kad Jāzepu pirmoreiz atveda valdnieka priekšā, lai viņš iztulkotu tā sapņus. Tāds brīdis tika nogaidīts, saudzējot Jēkabu un aiztaupot vecajam vīram patālo ceļu līdz faraona augstajam krēslam. Tieši tolaik viņš uzturējās Jāzepa namā Menfē kopā ar pieciem audiencei izvēlētajiem dēliem: divām Leas atvasēm, Rūbenu un Jūdu, vienu Bilhas dēlu, Naftālu, vienu Zilfas dēlu, Gadiēlu, un Rāheles otro dēlu Benoriī-Benjamiņu. Tie tika pavadījuši tēvu braucienā augšup pa upi uz Ietītā pilsētu Nīlas rietumu krastā un Paaugstinātā namu; tur Asnāte, meitene, sveica sava nolaupītāja tēvu, un Jēkaba priekšā tika atvesti viņa mazdēli ēģiptieši, lai viņš tos pārklaušinātu un svētītu. Sirmgalvis bija dziļi saviļņots.

— Tā kunga laipnība ir neizmērojama, — viņš teica. — Dievs neliedza man skatīt tavu vaigu, mans dēls, ko redzēt vairs necerēju, un, raugi, lemj man skatīt tavus pēcnācējus.

Un viņš pajautāja vecākajam zēnam, kā šo saucot.

— Par Manasi, — tas atbildēja.

— Un kā sauc tevi? — viņš pavaicāja jaunākajam.

— Par Efraimu, — skanēja atbilde.

— Ēfraims un Manase, — atkārtoja vecais, pirmo minēdams vārdu, kuru bija dzirdējis pēdējo. Pēc tam pievilka klāt zēnus — Ēfraimu pie sava labā, Manasi pie kreisā ceļgala, apmīļoja abus un palaboja mazdēlu ebreju valodas izrunu.

— Vai mazums esmu jums, Manase un Efraim, aizrādījis, — rājās Jāzeps, — ka jārunā tā, nevis šitā!

— Ēfraims un Manase, — teica sirmgalvis, — nav vainīgi. Tev pašam, dēla kungs, mēle kļuvusi pastīva... Vai gribat savu tēvu vārdā tapt par lielām tautām? — viņš jautāja zēniem.

— Labprāt gribam, — atbildēja Ēfraims, nomanījis, ka viņam dod priekšroku, un jau toreiz drošības labad Jēkabs svētīja abus.

Tūlīt pēc tam kļuva zināms, ka faraons ieradies Onā, Ra-Horahta namā, un piecu brāļu pavadībā Jāzeps devās pie viņa pa upes ceļu. Bet Jēkabs tika uz turieni nonests. Ja rastos jautājums, kāpēc papriekš pieņēma nevis viņu, augsti godājamo, bet, kā zināms, brāļus, atbilde būtu: tas notika kāpinājuma vārdā. Svinīgā svētku izkārtojumā pats labākais reti nāk pirmais, norisi ievada mazāk nozīmīgais, tam seko šis tas labāks, un tikai tad gāzelēdamies un nesus tuvojas pats godājamākais, izraisīdams jo skaļākas ovācijas un gaviles. Strīds par secību ir sens, lai gan no ceremoniāla viedokļa nekāds saprātīgais nekad nav bijis. Pa priekšu vienmēr palaižams ne tik ievērojamais, un godkārei, kas pret to iebilstu, smaidot būtu jāļauj vaļa.

Brāļu pieņemšanai bez tam bija lietišķs, tā sakot, darījuma raksturs, un darījumi kārtojami vispirms. Turpretī Jēkaba īsā saruna ar jauneklīgo dievekli bija caurcaurēm formāla, tīrais rotājums; faraons, būdams neziņā, ko lai pirmajā brīdī saka, tad arī neatķēra neko citu kā vien apvaicāties, cik patriarham gadu. Saruna ar Jēkaba dēliem bija saturīgāka, toties — kā gandrīz visas valdnieka sarunas — administratīvā ziņā jau iepriekš nosprausta.

Pieglaimīgi kambarkungi ieveda tos piecus Padomes un Noprašināšanas zālē, kur, statistu — galma amatvīru ielenkts, turēdams rokās līko zizli, «pātagu», kā arī zelta dzīvības simbolu, zem lentēm pušķotā baldahīna sēdēja jauniņais faraons. Kaut gan kokgriezumiem rotātais troņa krēsls, arhaisks mēbeles gabals, bija vecmodīgi neērts, Ehnatons pamanījās ieņemt pagalam vaļīgu pozu, tāpēc ka hierātiska mākslotība neatbilda viņa priekšstatiem par dieva mīlestības pilno dabiskumu. Viņa Augstākā mute, Maizes pavēlnieks, Djepuuteefonehs, Gādnieks, stāvēja turpat blakus — pie graciozās jumtiņa celtnes labējā priekšstaba — un raudzījās, lai saruna, kurā tika izmantoti tulka pakalpojumi, noritētu, kā iecerēts.

Pieplakuši ar pieri pie zāles akmens grīdas, ieceļotāji nomurmulēja ne pārāk garu slavinājuma runu, kurā brālis viņus bija ielauzījis, pamanīdamies izdarīt tā, ka sacītais, atbilzdams galma etiķetei, tomēr neaizskāra viņu reliģisko pārliecību. Cildinājuma vārdi, kā jau tīri formālas daiļrunas piedeva, starp citu, nemaz netika tulkoti: faraons, gluži otrādi, uzreiz pateicās viņiem savā lūzenajā zēna balsī un piemetināja — Viņa augstībai esot neviltots prieks redzēt sava krēsla priekšā īstenā Ēnas devēja un tēvoča radus.

— Kāda ir jūsu nodarbošanās? — viņš jautāja.

Tas bija Jūda, kurš atbildēja: viņi esot sīklopu gani, tāpat kā sīklopu gani vienmēr bijuši viņu tēvi, un šajā sakarā — lietpraši jebkurā lopkopības nozarē. Šeit viņi ieradušies tāpēc, ka viņiem vairs nav bijis kur ganīt aitas, jo Kānaāna zemi piemeklējis smags bads, un, ja viņiem neesot liegts izteikt kādu lūgumu faraona priekšā, viņi izlūdzoties atļauju palikt Gosenē, kur pagaidām uzslējuši savas teltis.

Ehnatons nespēja apvaldīt vieglu netīksmi, kas, tulkam atkārtojot teicienu «sīklopu gani», pavīdēja viņa jūtīgajos vaibstos. Griezdamies pie Jāzepa, viņš izmeta rakstos minētos vārdus:

— Tavs tēvs un tavi brāļi atnākuši pie tevis. Ēģiptes zeme ir tavā un arī viņu priekšā; vislabākajā zemes daļā, Gosenē, lai apmetas tavi piederīgie, Manai augstībai tas būtu ļoti pa prātam. — Un, pamanījis Jāzepa zīmīgo skatienu, atcerējies piebilda: — Bez tam mans debesu tēvs uzvedina Manu augstību uz domam, kas faraona sirdij rādās gaužām tīkamas. Tu, mans draugs, vislabāk pazīsti savus brāļus un viņu krietnumu. Iecel viņus, vadīdamies pēc viņu spējām, pār maniem lopiem tur lejā — pašus krietnākos iecel par valdnieka ganāmpulku pārraugieml Mana augstība pavēl tev laipni un žēlīgi nozīmēt viņiem atalgojumu. Man bija liels prieks!

Un tad ieveda Jēkabu.

Viņš ienāca svinīgi, tik tikko vilkdams kaļas, tīšuprāt pārspīlēdams gadu nastas smagumu, lai nospiedoša vecuma cieņā rastu līdzsvaru Nimroda dižumam un tā priekšā nepazemotu savu dievu. Pie tam pats labi zināja, ka galminieciskais dēls nav gluži drošs, kā viņš izturēsies, vai nerunās ar faraonu augstprātīgi un, kas zina, nesāks spriedelēt par āzi Bindidī, — no tā Jāzeps bērna goddevībā laikus viņu bija brīdinājis. Jēkabs netaisījās skart šo punktu, tomēr nezaudēt pašcieņu bija cieši apņēmies un aizsargādamies patvērās aiz nospiedošās gadu nastas. Blakus minot, ne vien netika prasīts, lai viņš klanītos līdz zemei — tādu lunkanumu no vecā vīra neviens negaidīja —, bet arī bija nolemts nevilkt garumā audienci lai sirmgalvim neliktu ilgi stāvēt kājās.

Brīdi abi vēroja viens otru klusēdami — pārsmalcina tais norieta ēras dievreģis, ziņkāri paslej ies savā apzeltītajā greznuma kapelā, uz mirkli atmetis pagalam jau vaļīgo pozu, un Jichaka atzars, divpadsmit dēlu tēvs; abi nopētīja viens otru, brīža vienoti, laikmetu šķirti, — se-niski kronēts puišelis, slimīgi cīzdamies no gadu tūkstošos uzkrātas dievzinības izspiest sapņaini jūsmelīgas mīlas reliģijas rožejju, un daudz pieredzējis sirmgalvis laika ziņā nepārredzami tāla tapšanas procesa sākotnē. Faraonu ātri vien pārņēma neērtības sajūta. Viņš nebija paradis uzreiz vērsties pie tiem, kas stājās viņa krēsla priekšā, un gaidīja svinīgo apsveikuma himnu, ar kādu viņu mēdza uzrunāt padotie. Turklāt., kā mums zināms, Jēkabs šo formalitāti neatstāja gluži neievērotu: viņš, teikts rakstos, tiklab ienākdams, kā arī atstādams zāli, «svētīja» faraonu. Tas jāsaprot burtiski: obligātos slavas leijerus patriarhs aizstāja ar svētības formulu. Ne jau abas rokas viņš pacēla, kā darītu dieva priekšā, bet tikai vienu, labo, gaužām cienīgi drebošu izstiepa pret faraonu, it kā iztālis tēvišķi turētu to pār jaunekļa galvu.

— Tas kungs lai svētī tevi, Ēģiptes zemes valdniek, — viņš bilda pārveca cilvēka balsī.

Uz faraonu šis teiciens atstāja lielu iespaidu.

— Cik tev īsti gadu, vectētiņ? — viņš pārsteigts noprasīja.

Te nu Jēkabs nenocietās, lieku reizi nepārspīlējis. Minēdams sava mūža gadu skaitu, viņš, kā zināms, nosauca skaitli simt trīsdesmit, taču tas bija no gaisa grābts. Pirmkārt, viņš vispār lāgā nezināja, cik pašam gadu, — viņa puses ļaudīm vēl šobaltdien nereti nav gluži skaidrs, cik tie veci. Bez tam mums zināms, ka pavisam Jēkabam bija lemti simt seši mūža gadi — lai arī ārkārtējs, taču ne jau pārdabisks vecums. Tolaik viņš tātad bija nepilnus deviņdesmit gadus vecs un, neraugoties uz tik cienījamu vecumu, vēl itin možs. Lai nu kā, gadi deva viņam iespēju faraona priekšā iztaisīties par nemēru svinīgam. Viņa žesti bija neredzīgā un pravieša cienīgi, un runāja viņš augstā stilā.

— Manas svešniecības gadi ir simt trīsdesmit, — viņš teica un piemetināja: — īsi un bēdu pilni ir mana mūža gadi, un tie nesasniedz manu tēvu mūža gadus viņu siro-šanas laikos.

Faraons nodrebēja. Viņam bija lemts mirt jaunam, un viņa vārā satversme tam nepretojās, tāpēc tādi mūža plašumi viņu no visas tiesas šausmināja.

— Augstā debess! — viņš noteica, kļūdams gandrīz vai grūtsirdīgs. — Un augu mūžu tu, vectētiņ, miti Hebronā, posta zemē Retenē?

— Lielo mūža pusi, mans bērns, — atbildēja Jēkabs, plisētajiem statistiem abpus baldahīnam sastingstot kā triekas ķertiem, bet Jāzepam brīdinoši nogrozot galvu uz tēva pusi. Tas izlikās neko neredzam, lai gan redzēja itin labi, un, nepiekāpīgi palikdams pie nospiedoša vecuma aprādēm, piebilda:

— Divi tūkstoši trīssimt gadu, kā apgalvo viedajie, pastāv Hebrona, un tālu līdz tās vecumam Mempī, Kapenes pilsētai.

Atkal Jāzeps strauji nogrozīja galvu, bet sirmgalvis nelikās to manām, un arī faraons, jāteic, izrādīja lielu piekāpību.

— Var jau būt, var jau būt, vectētiņ, — viņš pasteidzās piekrist. — Tikai kā tu vari teikt, ka bēdu pilni bijuši tava mūža gadi, ja esi izaudzinājis dēlu, kuru faraons glabā kā savu acuraugu, tā ka abās zemēs nav otra tik diža aiz kroņu pavēlnieka?

— Es esmu dzemdinājis divpadsmit dēlus, — atbildēja Jēkabs, — un šis bija viens no viņiem. Lāsts viņu vidū svētībai rada un svētība — līdzīga lāstam. Daži ir atmesti un tomēr izredzēti. Bet tas, kurš izredzēts, mīlot tapis atmests. Zaudējis viņu, es viņu atradu, un atrasts viņš man ir zudis. Augstu kāpis, viņš atstāj dzemdināto loku, taču viņa vietu lokā aizņem tie, ko viņš man dzemdinājis, — viens otra priekšā.

Atplesta muti faraons noklausījās tik sibillisku valodu, kas pārtulkota kļuva vēl jo mīklaināka. Palīdzību meklēdams, viņš uzmeta skatienu Jāzepam, bet tas turēja acis nodurtas.

— Nu jā, — viņš teica, — nu kā tad, vectētiņ, skaidrāks par skaidru! Laba un dziļdomīga atbilde, faraonam tā īsti pa prātam. Bet nu pietiks tev nopulēt sevi, Manas augstības priekšā stāvot kājās. Ej ar mieru un dzīvo, ja tīkas, vēl neskaitāmus gadus bez tiem simt trīsdesmit, kurus jau esi aizvadījis!

Bet Jēkabs, pacēlis roku atvadām, svētīja faraonu un, nezaudējis ne drusciņu savas cieņas, svinīgi, tik tikko vilkdams kājas, atstāja zāli.

PAR VALŠĶĪGO KALPU

Tagad pacentīsimies tikt skaidrībā par Jāzepa administratīvo darbību, sniedzot pārliecinošu tās iztirzājumu, lai reizi par visām reizēm darītu galu puskompetentajām valodām, kas minētajā jautājumā vienmēr bijušas izplatītas un nereti izvērsušās lamās un neslavas celšanā. Vainojams pārpratumos, kuru dēļ Jāzepa darbošanās vairākkārt nosaukta gandrīz vai par «nekrietnu», — mēs esam spiesti to konstatēt, — pirmām kārtām ir pats agrīnākais leģendas atstāsts, kas savā lakoniskumā ne tuvu neatbilst tās sākotnējam pašizklāstam, tas ir, kādreizējām īstenības norisēm.

Raksturojot faraona dižā veikalveža darbību, pirmpie-raksts izlīdzas ar skarbu un sausu faktu uzskaitījumu, kurš nesniedz ne mazāko priekšstatu par vispārējo apbrīnu, ko tā savulaik izraisīja, nedz arī izskaidro šo apbrīnu, kas daudzkārt pārvērtās pielūgsmē un, pateicoties sapņaini burtiskam dažu viņa titulu — tādu kā «Gādnieks» un «Maizes devējs» — uztverei, vedināja plašas tautas masas saskatīt viņā sava veida Nīlas dievību, pat paša Hapī — dzīvības uzturētāja un dāvātāja iemiesojumu.

Iegūtā mītiskā popularitāte, pēc kuras Jāzepa satversme, šķiet, allaž bija tiekusies, dibinājās galvenām kārtām uz mulsinošo neviendabīgumu, vīpsnīgo divpusīgumu, kāds piemita viņa veiktajiem pasākumiem — it kā pretējos virzienos vērstiem, taču, neraugoties uz atšķirīgiem mērķiem un nolūkiem, visai personiskā veidā un ar maģisku atjautu savstarpēji saistītiem. Mēs pieminam atjautu, tāpēc ka šim principam ir sava vieta mūsu likteņstāsta mazajā kosmā un jau agri tika izteikts viedoklis, ka atjautai ir emisāra un izveicīga lietveža daba un tā rosās šurpu turpu starp pretējām sfērām un ietekmēm, piemēram, starp Saules un Mēness varām, tēvišķu un mātišķu mantojumu, dienas un nakts svētību, — jā gan, izsakoties tieši un visaptveroši, starp dzīvību un nāvi. Jāzepa sve-šatnības pusē, Melnās zemes valstībā, šīs vingri apsviedīgās, līksmi samierinošās vidutājības princips tolaik vēl nebija iemiesots konkrētā dievībā. Vistuvāk tās iemiesojumam bija Tots, rakstvedis un mirušo ceļvedis, dažādu izmaņu ieviesējs. Vienīgi faraons, kuram pat no tālienes pienesa ziņas par visu dievišķo, tika dzirdējis par pilnīgāku šāda rakstura dievību, un par žēlastību, ko Jāzeps iemantoja saskarsmē ar valdnieku, viņam galvenokārt bija jāpateicas apstāklim, ka faraons viņā saskatīja valšķīgā alas bērna — pigoru meistara vaibstus un pamatoti teica sev, ka neviens ķēniņš neko labāku ne vēlēties nevar kā iegūt par ministru tik izdevīgas dieva idejas iedzī-vinājumu un ieveidu.

Spārnotā dieva tēlu Ēģiptes bērni iepazina Jāzepa personā un savā panteonā neiekļāva vienīgi tāpēc, ka tam pienācīgo vietu jau aizņēma Džehutī, Baltais paviāns. Viņu reliģiozo apvārsni piedzīvotais tomēr paplašināja, it īpaši pateicoties jautrajai metamorfozei, kuru pieredzēja pesteļošanas ideja un ar kuru vien pietiktu, lai rosinātu šo bērnu mītus radošo izbrīnu. Ar burvestiem viņiem no laika gala saistījās baiļpilni, raizīgi priekšstati par kaut ko drūmu un bīstamu: jebkuras buršanās jēga viņu uztverē bija jo cieši aizdrīvēt visas spraugas, pa kurām pasaulē varēja ielavīties nelaime, un visiem spēkiem atvairīt postu; tieši tāpēc Jāzepa īstenotā vērienīgā labības uzkrāšana, neskaitāmo konveida klēšu celtniecība šiem bērniem tēlojās zinšu gaismā. Bet pagalam jau burves-tīgs tiem šķita pats aizgādības un posta sajaukums, proti, tas, kā Ēnas devējs, pateicoties veiktajiem drošības pasākumiem, tina ap pirkstu nelaimi, guva no tās labumu un peļņu, piespieda to kalpot mērķiem, par kuriem briesmīgi dumjais, aklas postītkāres pārņemtais pūķis ne iedomājis nebija, — burvestīgs neparasti jautrā, smieklīgā vīzē.

Smiets tautā patiešām tika daudz — smiets apbrīnā, vērojot, cik aukstasinīgi Jāzeps izmanto tirgus konjunktūru darījumos ar dižciltīgajiem un bagātniekiem un kā gādā par savu kungu Horu pilī, kuru vai apber ar zeltu un sudrabu, ieplūdinādams kroņa mantnīcās milzu vērtības, ko iemaina no turīgajiem pret labību. Šādi izpaudās veikla kalpa uzticība, kura piemīt dievībai, kas personificē jebkuru nesavtīgu, kungam ienesīgu kalpību. Bet roku rokā ar to gāja bezmaksas labības izsniegšana trūcīgajiem un bada cietējiem pilsētās, un darīts tas tika jaunā faraona un dieva sapņotāja vārdā, kurš no tā guva tikpat lielu labumu kā no apbēršanas ar zeltu — pat lielāku. Tāds sociālas apgādības un valsts politikas savienojums likās gluži nedzirdēts, ļoti asprātīgs un uzjautrinošs, tiesa, priekšstats par tā pievilcību, vadoties pēc pirmā leģendas pārstāstījuma, radīsies gan vienīgi tam, kas rūpīgi iedziļināsies teksta stilistiskajās īpatnībās un iemanīsies lasīt starp rindiņām. Minētā pārstāsta tuvība savai pirmformai, tas ir, notikušā pašizklāstam darbībā, iezīmējas vienā otrā nepārprotami komiskas nokrāsas vienkārš-runas elementā, kas atstāj nejauši saglabātas tautiska farsa paliekas iespaidu un paver ieskatu pirmnorises raksturā. Tā, piemēram, trūkumcietēji uzsauc Jāzepam: «Dod mums maizi! Vai lai atstiepjam kājas tavā priekšā? Mums vairāk nav naudas!» — visai vulgārs runas veids, kādu otru reizi neatrast visā Pentateihā. Bet Jāzeps atbild tai pašā stilā, proti, teikdams: «Dodiet šurp savus lopus! Tad es došu jums ...» Tādā tonī trūkumcietēji un faraona Dižais labības pārdevējs, pats par sevi saprotams, nesarunājās. Šis izteiksmes veids ir savdabīgs atgādinājums par to, kāds noskaņojums apceramajā laikā valdījis tautā — komēdijisks noskaņojums, kurā no morālām ciešanām nav ne miņas.

Un tomēr tik godājamais atreferējums nav spējis atvairīt Jāzepam izteikto pārmetumu, ka viņa rīcība bijusi ekspluatatoriska un cietsirdīga, un pamudinājis bardzī-gus morāles aizstāvjus nosodīt viņu un nolādēt mūžu mūžos. Tas ir saprotami. Mēs uzzinām, piemēram, ka bada gados Jāzeps vispirms pievācis — tas ir, savācis faraona namā visu naudu, kāda bijusi zemē, pēc tam paņēmis ķīlām lopus un visbeidzot atpircis iekoptās platības, padzinis ļaudis no mājām, patvarīgi nometinājis tos citās dzīvesvietās un svešā pusē padarījis par dzimtļaudīm. Tas izklausās gaužām netīkami, taču īstenībā bija gluži citādi, kā savukārt nepārprotami izriet no atsevišķiem atgādī-giem ziņojuma izteikumiem. Mēs lasām: «Un Jāzeps iedeva tiem maizi pret zirgiem, sīklopiem, liellopiem un ēzeļiem un apgādāja tos tanī gadā ar labību pret nodotiem ^opiem.» Tulkojums diemžēl nav precīzs un atstāj neievērotu zīmīgu mājienu un satura niansi, ko pacenties dot oriģināls. Vārda «apgādāja» vietā lietots cits ar nozīmi «vadīt» — «un vadīja tos», jālasa pareizi, «pret. pašu īpašumiem tanī gadā»; savdabīgais izteiksmes veids izraudzīts ne jau bez nolūka: tas aizgūts no ganu leksikas, un tulkojums «paglābt», «ganīt» tātad pauž gādību un iežēlīgu rūpēšanos par bezpalīdzīgām radībām, it īpaši jau viegli uzbudināmu aitu baru; mītu uztverē ievingrinātas ausis šajā tradīcijas nosacītajā, taču spilgtajā izteikumā saklausīs labā gana lomas un kādības piedēvi Jēkaba dēlam: paglābdams tautas, viņš gana tās zaļā pļavas zālē un noved pie tīriem ūdeņiem. Tāpat kā pirmītējā jancīgajā runas veidā, arī šajā teicienā pavīd pirmnori-ses patiesais raksturs; tik ērmoti lietotais darbības va^rds «vadīt», it kā no dzīves īstenības ielavījies vēstījuma tekstā, atklāj mums, kā uz faraona dižo favorītu raudzījās tauta: tās ieskati visai atšķīrās no sprieduma, kādu, pēc mūsdienu valsts morāles sludinātāju domām, pelnījis Jāzeps, — jo «paglābj», «gana» un «vada» dievs, kurš pazīstams kā «pazemes aitu kūts pavēlnieks».

Tekstā norādītie fakti nav apstrīdami. Par nekaunīgi augstām tirgus konjunktūras cenām pārdodams labību mantīgajiem, pirmām kārtām nomu aristokrātijai un lielgruntniekiem, kas uzskatīja, ka varenībā neatpaliek no valdnieka, Jāzeps koncentrēja «naudu», pareizāk, maiņas vērtības valsts kasē, līdz «nauda» vārda tiešajā nozīmē, proti, visāda veida cēlmetāli, no apgrozības izzuda pavisam; naudas — kaltas naudas, tas ir, monētu, taču nebija, un par maiņas vērtību, iepērkot labību, no sākta gala noderēja arī jebkura paveida lopi; nekādas secības vai gradācijas te nebija, un izklāsts, kas rada iespaidu, ka Jāzeps izmantojis «naudas» trūkumu, lai atņemtu ļaudīm tiklab liellopus, kā arī zirgus un aitas, apmierināt nevar. Ari lopi ir nauda, pat pirmām kārtām nauda, kā liecina tik mūsdienīgais termins «pekuniārs»; un, vēl ir nešķīrušies no greznajiem zelta un sudraba traukiem, pārtikušie iemainīja pret labību liellopus un sīklopus, par kuriem, blakus minot, nav teikts, ka tie visi kā viens, vispēdējo gotiņu ieskaitot, nonāca faraona kūtīs un aplokos. Veselus septiņus gadus Jāzeps cēla ne jau kūtis un aplokus, bet klētis, un tik daudziem maiņas vērtības lopiem viņam neatrastos nedz vietas, nedz pielietojuma. Tam, kurš ne reizi nav dzirdējis par tādu saimnieciskās dzīves parādību kā «ielikt lombardā», izprast to, kas notika, protams, nav iespējams. Pret lopiem tika dots aizdevums, lopus ieķīlāja — kā kuram labāk tīk. Parasti tie palika, kur bijuši — saimniecībās un muižās, taču vairs nepiederēja saviem īpašniekiem vārda līdzšinējā nozīmē. Citiem vārdiem, lopi piederēja un tomēr vairs nepiederēja viņiem, piederēja vairs tikai nosacīti, apliktā veidā, un, ja pirmizklās-tam ir kāds trūkums, tad tieši šis: tas nerada iespaidu, kas tik būtisks, — iespaidu, ka, rīkodamies šādi, Jāzeps visnotaļ centās noburt pašu īpašuma jēdzienu, piešķirot tam nenosakāmu piederības un nepiederības, ierobežota un aizņēmuma paveida īpašuma nokrāsu.

Jo, nebeidzoties sausuma un nožēlojami zema ūdens līmeņa gadiem un ražas valdniecei vēl arvien novēršot krūti, neveroties pumpuriem, neaugot labībai, mātes klēpim paliekot aizslēgtam un nedāvājot dzīvību nevienam zemes bērnam, tik tiešām un pilnā atbilstībā sacītajam nonāca tik tālu, ka par kroņa īpašumu kļuva lielas Melnās zemes platības, kas līdz tam vēl bija atradušās privātpersonu rokās, — norise, par kuru tad arī vēsta vārdi: «Un Jāzeps nopirka faraonam visu Ēģiptes zemi, jo ēģiptieši pārdeva ikviens savu tīrumu.» Ko viņi saņēma pretī? Sēklas labību. Rakstu komentatori ir vienis prātis, ka tas, redzams, noticis, bada laikposmam ejot uz beigām, kad neauglības spaidi vairs nebija gluži tik jūtami, kad ūdeņu padarīšanās, tām normalizējoties, puslīdz atkal ieviesās kārtība un tīrumi dotu ražu, ja tos apsētu. Tā tad arī izprotami lūdzēju vārdi: «Kāpēc lai mēs mirstam tavu acu priekšā, mēs un mūsu zeme? Pērc mūs un mūsu laukus pret maizi, tad mēs ar savu zemi būsim faraona kalpi. Tikai dod labību sēklai, ka mēs paliekam dzīvi un nemirstam un zeme nepaliek par tuksnesi.» — Kas to saka? Tā ir sakarīga runa, nevis pūla klaigāšana. Tas ir priekšlikums. lietišķs piedāvājums, ko izsaka atsevišķas personas, kāds noteikts, pirms tam gaužām nepakļāvīgs, pat dumpīgs grupējums — dižie latifundiju īpašnieki un no-marhi, kuriem faraons Ahmess, dinastijas aizsācējs, reiz bija spiests piešķirt augstus titulus, tādus kā «dievietes Nehbetas Pirmais ķēniņdēls», un lielas, neatkarīgas platības, — pa veclaiku paradumam nepiekāpīgi feodāļi, kuru atpalicīgā, vienotības interesēm neatbilstošā eksistence Jaunajai valstij jau sen bija kā skabarga acī. Valstsvīrs Jāzeps nepalaida garām izdevību un piespieda lep* nos kungus iet kopsolī ar laiku. Viņus pirmām kārtām skāra jau minētās atsavināšanas un pārvietošanas: tas, kas notika viedā un apņēmīgā ministra valdīšanas gados, nebija nekas cits kā vēl pastāvošo lielo zemes īpašumu likvidācija un mazāku platību nodošana zemkopjiem arendatoriem, kuri atbildēja valsts priekšā par šo platību apsaimniekošanu un apūdeņošanu laikmeta prasību līmenī; runa tātad bija par vienlīdzīgāku zemes sadali tautai un kroņa pārraudzītu agrikultūru. Viens otrs «Pirmais ķēniņdēls» kļuva par tādu arendatoru, citi pārcēlās uz pilsētām; vienu otru lauksaimnieku pārvietoja no zemes, ko tas līdz šim bija kopis, uz nelielajām jaunradītajām saimniecībām, bet viņa īpašums pārgāja citās rokās; un, ja arī šādas translokācijas ieguva plašāku raksturu, ja mēs lasām, ka Maizes pavēlnieks «izdalīja ļaudis veselām pilsētām», tas ir, izvietoja tos attiecīgo pilsētu apkaimes platībās, proti, pārcēla no vietas uz vietu, tad tas tika darīts rūpīgi apsvērtā audzināšanas nolūkā, kas saistīts ar jau minēto īpašuma jēdziena pārveidi, kura to gan saglabāja, gan atcēla.

Šis būtiskais ikkatra valsts sēklas aizdevuma nosacījums faktiski uzskatāms par turpinājumu «vienas skaistās piektās» — tās pašas nodevas ņemšanai, kas treknajos gados palīdzēja Jāzepam saraust pasakainos labības krājumus, no kuriem viņš tagad smēla, — tādējādi agrāk noteiktā nodeva tika saglabāta un palika spēkā arī nākotnē. Jāpatur tomēr prātā, ka šī aplikšana, ja neskaita jau minēto pārvietošanu, bija vienīgais veids, kā izpaudās zemes «pārdošana» kopā ar tās īpašniekiem, jo tie pirkumam piedāvāja arī sevi. Nekad nav pienācīgi novērtēts fakts, ka Jāzeps gaužām nosacīti izmantoja iespējas, kādas pavēra zemes īpašnieku gatavība pārdot sevi — solis, ko tie spēra, lai neaizietu bojā, — ka vārdus «verdzība» un «dzimtbuve», kas aiz saprotamiem iemesliem viņam nebija tīkami, viņš personiski ne mutē neņēma un apstākli, ka zeme un ļaudis vairs nebija «brīvi» vārda agrākajā nozīmē, izmantoja vienīgi konsekventai aplikšanai ar nodevām — vienas piektās ievākšanai, piespiežot sēklas aizdevuma saņēmējus tādā kārtā strādāt ne vien savā, bet daļēji arī faraona — tas ir, valsts un kopības labā. Tiktāl viņu darbs tātad tiešām atbilda dzimtļaužu klaušām — saukt to šādā vārdā tiesīgs ikviens cilvēcības aizstāvis un jaunas, humānas pasaules pilsonis, kurš, spriezdams loģiski, gatavs attiecināt šo definējumu ari uz sevi.

Tas tomēr izklausās pārspīlēti, ja pārbauda, cik sm ga bija klausība, kurai Jāzeps pakļāva reformas skartos. Spiesti atdot trīs ceturtās daļas vai kaut vai pusi saražotā, ļaudis patiešām justu, ka vairs nav nedz paši savi, nedz savas zemes saimnieki. Bet divdesmit no simta — pat nelabvēlim jāatzīst, ka tādējādi ekspluatācija nepārsniedza zināmas robežas. Četras piektdaļas ražas ļaudīm palika sēklas tiesai un iztikai sev un bērniem, — mums piedos, ja mēs, paturēdami acīs šo likmi un nolikumu, runājam vienīgi par nosacītu verdzību. Cauri gadu tūkstošiem skan pateicības vārdi, kurus teica jūgā dzītie, sveikdami savu apspiedēju: «Tu mūsu dzīvības esi izglābis; ja mēs tikai varam atrast žēlastību sava kunga acīs, mēs būsim kalpi faraonam!» Varbūt pietiek? Bet, ja nepietiek, atgādināsim, ka pat Jēkabs, ar kuru Jāzeps atkārtoti pārrunāja šo jautājumu, nešaubīgi atbalstīja nodevas ņemšanu — atbalstīja apmēra ziņā, lai arī neatzina ņēmēju. Kad viņš, teica Jēkabs, kļūs par lielu tautu, kurai nepieciešami savi nolikumi, lauku ļaudīm tāpat būs jāuzskata sevi tikai par zemes lietotājiem un jānodod viena piektā — ne jau Horam pilī, bet Jahvem, vien vienīgajam kungam un ķēniņam, kam pieder visa zeme un kas iznomā jebkuru īpašumu. Tiesa, viņš, Jēkabs, saprotot, ka nošķirtajam dēla kungam, valdot pagāniskā pasaulē, šie jautājumi jārisina pēc sava prāta. Un Jāzeps smaidīja.

Bet pati doma par nebeidzamu parāda dzēšanu nekādi neiesakņotos nodevas devēju apziņā, ja viņus atstātu līdzšinējās dzīvesvietās un mantotajās platībās. Tieši nelielā apmēra dēļ nodeva liedza ļaudīm līdz galam izprast un apzināties savu jauno stāvokli. Tāpēc radās nepieciešamība īstenot tādu pasākumu, kāds bija pārvietošana: tas kļuva par vēlamo papildinājumu aplikumam ar nodokli, ar kuru vien nepietiktu, lai lauksaimniekiem padarītu uzskatāmu viņu īpašuma «pārdošanu» un ikvienam pa īstam liktu izjust jauno īpašuma tiesību patieso raksturu. Zemkopis, kurš paliktu izsenis paša apstrādātajās platībās, nespētu atmest novecojušus uzskatus un kādu dienu aiz aizmāršības varbūt pat saceltos pret kroņa prasībām. Pametot turpretī dzimtās mājas un no faraona rokām saņemot citas, īpašuma lēņu raksturs kļuva daudz uzskatāmāks.

Savādi bija vienīgi tas, ka īpašums tik un tā palika īpašums. Privātīpašuma brīva valdījuma pazīme ir pārdošanas un mantojuma tiesības, un šīs valdījuma tiesības Jāzeps atstāja neskartas. Ēģiptē visa zeme turpmāk piederēja faraonam, taču tai pašā laikā to varēja pārdot un atstāt mantojumā. Ne jau velti mēs pieminējām īpašuma jēdziena «nobūrumu», raksturojot Jāzepa ieviestos jauninājumus; teicām, ka tie padarīja šo jēdzienu nenosakāmu, — iekšējais skatiens, pievērsts īpašuma jēdzienam, jaudīm aizmiglojās un tālāk par tā divatnumu nesniedza. Tas, ko viņi dzīrās saskatīt, nebija nedz izpostīts, nedz atcelts, tikai tēlojās divējā — apstiprinājuma un nolieguma, zuduma un saglabājuma gaismā, liekot vērotājiem tik ilgi neizpratnē mirkšķināt acis, līdz doma ar šādu stāvokli aprada. Jāzepa ieviestā ekonomiskā sistēma bija pārsteidzošs īpašuma sabiedriskošanas un indivīda īpašuma tiesību saglabāšanas apvienojums, abu jēdzienu sajaukums, ļaužu izpratnē nepārprotami valšķīgs viltīga dieva vidutāja veikums.

Rakstos uzsvērts, ka reforma neattiecās uz tempļu īpašumiem: neskaitāmo valsts pabalstīto svētnīcu garīdzniecības, it īpaši Amuna-Ra kalpu lielās platības palika neskartas un ar nodokli netika apliktas. «Tikai priesteru zemes viņš neuzpirka,» teikts rakstos, «tie savus tīrumus nepārdeva.» Arī tas bija viedi darīts — viedums ir valšķība, kura robežojas ar gudrību, kas būtībā pamanās kaitēt ienaidniekam, formāli izrādot tam cieņu. Saudzība pret Amunu un sīkajām provinču dievībām neapšaubāmi nebija pa prātam faraonam. Viņam būtu paticis, ja Kārnākās vareno dievu krietni paplucinātu un aptīrītu, un viņš puiciski pārmeta iecietību savam Ēnas devējam, kurš atrunādamies atsaucās uz mammucīti, dieva māti. Ar viņas piekrišanu Jāzeps nepiekāpās un turpināja saudzēt mazo ļaužu pieķērību vecajiem zemes dieviem — pietāti, ko faraons sava debesu tēva mācības labad mīļuprāt iznīdētu ar visām saknēm un, likdams lietā citus līdzekļus, pār kuriem Jāzepam varas nebija, arī centās iznīdēt, nespēdams apjēgt savā degsmē, ka tauta daudz atsaucīgāk uzņemtu cildenojoši jauno mācību, ja viņai vienlaikus neliegtu turēties pie izsenis ierastām ticības un kulta paražām. Kas attiecās uz Amunu, Jāzeps uzskatīja, ka būtu galīgi aplam radīt aungalvim iespaidu, ka agrārā reforma vērsta pret viņu un iecerēta kā līdzeklis viņa noniecinājumam, jo tas pamudinātu viņu uzkūdīt pret valdnieku tautu. Daudz saprātīgāk šķita nomierināt Amunu, apliecinot laipnu cieņu. Visas šo gadu norises, pārticība, aizgādība un palīdzības sniegšana tautai jau bija jūtami nostiprinājušas faraona varu un reliģisko autoritāti, bet bagātības, kuras Jāzeps, pārdodams labību, bija piegādājis un turpināja piegādāt Lielajam Namam, netieši tā novājināja impērijas dievu, ka reveranss viņa svēti tradicionālajai neapliekamībai ar nodokļiem izvērtās vistīrākajā ironijā un pauda to pašu slēpto apsmieklu, ko tauta saskatīja it visās sava gana izdarībās.

Pat tas trumpis, par kādu bardzīgajam Kārnākās dievam kļuva faraona bezierunu miermīlība, viņa kategoriskais kara noliegums, tam tika izņemts no rokām vai nebija vairs tik spēcīgs Jāzepa ieviestās ķīlu un aizdevumu sistēmas dēļ, kas vismaz uz laiku spēja apvaldīt nekaunību, uz kuru ierindas ļaudis mudina lēnīga, uz varmācību nesliecīga valsts vara. Lielas bija tās briesmas, ko iekarotāja Tutmesa impērijai radīja viņa vēlīnā pēcnieka lēnīgums, jo apkārtējās valstīs paklīda valodas, ka Ēģiptes zemē dzelžainā Amuna-Ra vietā toni nosakot jūsme-līga dievība — tāda kā pupucīte, tāds kā čivulītis —, kura neparko neiešot aptraipīt asinīm impērijas zobenu un kuru netīt ap pirkstu tātad būtu noziegšanās pret veselo saprātu. Arvien jaušamāka kļuva slieksme nepakļauties, atkrist, nodot. Nemieri izcēlās ar tribūtu apliktajās austrumu provincēs no Seīras līdz Karmelam. Skaidri nomanāmi bija sīriešu pilsētķēniņu centieni atgūt neatkarību, balstoties uz kareivīgās Hatas ekspansiju dienvidos, un vienlaikus austrumu un dienvidu tuksneša nomaļu beduīni, padzirduši savukārt, ka sākušies iecietības laiki, postīja vai pat okupēja faraona pilsētas. Amuna nemitīgie aicinājumi rīkoties sparīgi un lietot varu — lai arī, tiesa, galvenēm kārtām iekšpolitiski orientēti un pret «mācību» vērsti — ārpolitikas jomā tātad bija visai pamatoti, un netīkami pārliecinošā valdonīgo sendienu slavināšana, apkarojot jaunlaiku pārsmalcinātību, bezgala skumdināja faraonu, kurš raizējās par savu debesu tēvu. Palīgā viņam nāca bada posts un Jāzeps; tie padarīja Amuna aģitāciju mazāk iedarbīgu, ekonomiski savažoja šaudīgos Āzijas valdnieciņus, un, ja arī šajā norisē drīzāk izpaudās mērķtiecīga nepielūdzamība nekā Atona lēnība, tāda nežēlība tomēr atzīstama par itin mērenu, paturot prātā, ka tā aiztaupīja faraonam zobena aptraipīšanu ar asinīm. To ļaužu vaimanas, kurus tādējādi ar zelta ķēdi pieķēdēja pie faraona krēsla, palaikam bijušas tik spalgas, ka aizsniegušas pat mūs, tagadnes cilvēkus, taču visā visumā neliek mums izkust līdzjūtībā. Protams, atlīdzībai par labību uz Ēģipti bija jānosūta ne vien sudrabs un būvkoki, bet arī ķīlnieki, gados jauni valdošo namu piederīgie, — nežēlība, šaubu nav, tomēr sirds mums krūtīs lūzin nelūst, zinot turklāt, ka Āzijas valdnieciņu dēli Tēbu un Menfes slavenajos internātos dzīvoja cepuri kuldami un guva audzināšanu, pie kādas mājās nemūžam netiktu. «Pagalam,» skanēja un skan vēl arvien šīs gaudas, «ir viņu dēli un meitas un viņu namu koka trauki.» Bet par kuru tas teikts? Par Milkilī, piemēram, Ašdodas pilsētķē-niņu; taču par viņu mums zināms šis tas tāds, kas liecina, ka viņa mīlestība uz faraonu nekāda stiprā vis nebija un ka tās nostiprināšanai lieti noderēja viņa laulātās draudzenes un bērnu uzturēšanās Ēģiptē.

Vārdu sakot, mēs nespējam piespiest sevi saskatīt Jāzepa rīcībā to izsmalcināto cietsirdību, kāda nebija viņa dabā, — drīzāk mēs sliecamies līdz ar tautu, ko viņš «vadīja», sajaust tajā slēpti smējīgus gudras un izmanīgi pakalpīgas dievības stiķus. Tāpat par Jāzepa darbību sprieda tālu aiz Ēģiptes robežām. Tā izraisīja smieklus un apbrīnu, un ko gan labāku par apbrīnu var iegūt cilvēks, rosīdamies cilvēku vidū, — apbrīnu, kas, savalgodama Jaužu dvēseles, vienlaikus atraisa un jautrina tās!

PĒC KLAUSĪBAS

Pievēršoties tam, ko vēl atlicis pastāstīt, mums nedrīkst zust realitātes sajūta un jāpatur acīs notiekošajā līdzda-līgo vecums, par kuru vārda māksla un glezniecība plašām aprindām jo bieži radījušas maldīgus priekšstatus. Teiktais, tiesa, neattiecas uz Jēkabu, kurš savā nāves stundā allaž tiek attēlots kā pārvecs un vai pilnīgi redzi zaudējis sirmgalvis (pēdējos mūža gados acis viņam patiešām manāmi satumsa, un Jēkabs zināmā mērā pat uzsvēra savu neredzīgumu, lai paspilgtinātu svinīgo iespaidu, ko atstāja viņa āriene, ņemdams šai ziņā par paraugu Izāku, aklo svētības devēju). Turpretī Jāzepam un viņa brā]iem, vienlīdz viņa dēliem, sabiedriskā iztēle visiem kā vienam tiecas piedēvēt to vai citu nemainīgu vecuma pakāpi un nezūdīgu jaunību, šādi galīgi sagrozot jebkurus šo paaudžu pārstāvju un gadu nastas māktā dzimtas galvas vecuma samērus.

Mūsu pienākums ir izdarīt nepieciešamās korektīvas un, nepieļaujot tikai pasakās iederīgu aptuvenību, norādīt, ka vienīgi nāve — tātad jebkuras vēstītājas rismes pretmets — garantē nezūdību un nemainību, turpretī kurš katrs vēstījuma objekts un notiekošā dalībnieks, laikam ritot, strauji noveco. Arī mēs paši, izvērsdami šo sižetu, esam kļuvuši krietni vecāki, un tas mums ir vēl viens iemesls šajā jautājumā novērst jebkuras neskaidrības. Atzīsimies, ka arī mums labāk patika stāstīt par apburošu, septiņpadsmit vai, teiksim, trīsdesmit, nevis gandrīz jau piecdesmit gadus vecu Jāzepu; un tomēr dzīves īstenības un attīstības vārdā mums jāaicina jūs raudzīties patiesībai acīs. Kamēr Jēkabs, bērnu un bērnubērnu godāts un aprūpēts, Gosenes apvidū sava mūža apritēm pievienoja vēl septiņpadsmit gadus, lai sasniegtu galēji cienījamu, taču vēl dabiski iedomājamu simt un sešu gadu vecumu, tikmēr nošķirtais dēls, viņa mīlulis, faraona Vien-vienīgais draugs, paejot brieduma gadiem, kļuva par vīrieti, kam matos un bārdā jau kristu baltums, ja vien apcirptos matus nesegtu dārga parūka, bet seja pa šejieniešu paradumam nebūtu gludi skūta. Var tomēr piemetināt, ka apdzisis nebija melno Rāheles acu laipnais zib-snīgums, kas no laika gala tika priecējis ļaudis, un, lai arī pārmainījies atbilstoši gadiem, visumā saglabājies bija viņa Tammusa atribūts — skaistums, pateicoties divkāršajai svētībai, par kuras dēlu viņš vienmēr tika atzīts un ar kuru bija apveltīts — ne vien ar svētību no augšienes, proti, atjautu, bet arī ar svētību no zemes dziļumiem, no kurienes mātes vasā ierit dzīvesprieks. Tādas iedabas ļaudīm nereti lemta otra jaunība, kas līdz zināmai robežai atkal piešķir tiem jau zudušu mūža posmu ārieni; un dažs labs mākslas darbs, iztēlodams par jaunekli pie Jēkaba nāves gultas stāvošo Jāzepu, gluži negrēko pret patiesību vismaz tai ziņā, ka Rāheles pirmdzimtais, kurš pirms gadiem desmit, piecpadsmit tik tiešām vērtās nesalīdzināmi smagnējāks un pilnīgāks, ap to laiku atkal noteikti kļuva slaidāks — līdzīgāks divdesmit, nevis četrdesmit gadus vecajam Jāzepam.

Par galīgi bezatbildīgām un pavisam nepārdomātām to ties jāatzīst tās otas fantasmagorijas, kas Jāzepa dēlus, jaunos kungus Manasi un Efraimu, mirstošā vectēva svētības saņemšanas brīdī iztaisa par septiņus astoņus gadus veciem sprogainiem puišeļiem. Skaidrs taču, ka tolaik viņiem — infantiem līdzīgiem, švītīgiem kavalieriem, iežņaugtiem lentēm nošūtos galma tērpos, smailpurnu sandalēm kājās, kambarjunkura vēdekli rokā — jau bija pāri divdesmit, un tamlīdzīgu bildēj urnu gluži neizprotamo nepārdomātību var izskaidrot vienīgi ar diviem trim sapņainiem pirmteksta izteikumiem, no kuriem izriet — Jēkabs esot paņēmis mazdēlus klēpī, pareizāk, Jāzeps paņēmis zēnus no tēva klēpja, pēc tam kad tas viņus «apkampis un noskūpstījis». Tādas izdarības jaunajiem ļaudīm it nemaz nebūtu bijušas tīkamas, un mums atliek tikai nožēlot, ka aiz jau minētās noslieces — apstādināt laiku, kolīdz runa par vairumu darbībā iesaistīto personu, un tikai vienu, proti, Jēkabu, iztēlot pārspīlēti vecu, veselus simt četrdesmit septiņus gadus vecu! — pirmteksts nolīdzina ceļu tik greiziem priekšstatiem.

Tūlīt mēs uzskatāmi parādīsim, kā noritēja šī vizīte — otrā to triju vidū, kurās Jāzeps ieradās tēva pēdējos mūža gados. Tikai pārlaidīsim vispirms ašu skatienu tiem septiņpadsmit gadiem, kad Israēla bērni iedzīvojās jaunajā mītnes vietā, Gosenes zemē, slauca govis, ganīja un cirpa, pirka un pārdeva aitas, gādāja Jēkabam mazmaz-dēlus un gatavojās kļūt par lielu tautu. Nekad neizdosies pilnīgi neapstrīdami noteikt, cik no tiem septiņpadsmit vēl iekrita bēralas gados, ja jau līdz galam nav noskaidrots, cik bēralas gadu bija pavisam — septiņi vai «tikai» pieci. (Vārdiņu «tikai» mēs ironizēdami liekam pēdiņās, tāpēc ka daiļas nozīmības ziņā «pieci» ne par mata tiesu neatpaliek no «septiņi».) Kā mēs jau informējām klausītājus, svārstības piemeklējuma ilguma noteikšanā rada zināmas šaubas par aprēķina pareizību. Sestajā gadā, svētajā gadalaikā, ūdens līmenis gādniecē upē Menfes apkaimē cēlās vismaz par piecpadsmit olektīm; kā jau allaž, kad tai klājās labi, Nīla te sārtojās, te zaļgoja un atstāja krastos dāsnas dūņu nogulsnes, taču jau nākamajā gadā vēlreiz pagalam savārga un panīka, tā ka īstas skaidrības nav, vai šie divi — sestais un septītais — pieskaitāmi pieciem agrākajiem, ribainajiem gadiem. Dienās, kad šo jautājumu cilāja itin visur — kā tempļos, tā ielās, — Jāzepa īstenotā agrārā reforma katrā gadījumā jau bija pabeigta, un, turpinādams saimniekot šajā zemē kā faraona Augstākā mute, viņš ganīja savas aitas un apcirpa tās par vienu piekto.

Nevarētu teikt, ka tolaik viņš bieži tikās ar tēvu un brāļiem. Salīdzinājumā ar agrākiem laikiem tie tagad mita tuvāk par tuvu, taču attālums no Ietītā pilsētas, Jāzepa rezidences, līdz dzimtas apmetnēm tik un tā nekāds mazais nebija, turklāt visu viņa laiku aizņēma valsts pārvaldes un galma pienākumi. Sakari ar tuviniekiem nemaz nebija tik cieši, kā varētu likties, spriežot pēc pēdējiem trīs tēva apmeklējumiem, kas ātri sekoja cits citam, un Jēkaba namā nevienu tas neaizvainoja, visi klusuciešot uzskatīja, ka tā tam jābūt, un šī klusēšana bija gaužām zīmīga — tā liecināja ne tikai par ārēju šķēršļu izpratni. Katrs, kurš uzmanīgi ieklausījies Jēkaba un Rāheles pirmdzimtā klusinātajā sarunā, abiem redzoties atkal un stāvot savrup starp tiem septiņdesmit un Jāzepa pavadoņiem, viņu atturībā — jo tā bija abpusēja — pratīs saskatīt to bargo un skumīgo nozīmi, kāda tai pienācās, — pakļaušanās un atsacīšanās nozīmi. Jāzeps bija nošķirtais, paaugstinātais, kuram jāatkāpjas, no cilts atrautam — viņam nebija lemts kļūt par cilti. Piemīlīgās mātes liktenis, kam vārds ir «atraidīta gatavība», viņa gadījumā atkārtojās — tikai citā izveidā un ar citu vārdu — un saucās «noliedzīga mīlestība». Savu likteni viņš bija sapratis un pieņēmis, un nevis attālums un pienākumu nasta, bet likteņa izpratne bija galvenais viņa atturības iemesls.

Ieklausīsimies kaut vai frāzē, ar kādu Jēkabs griezās pie Jāzepa, pauzdams savu lūgumu, — pieklājības frāzē: «Ja es esmu atradis labvēlību tavās acīs,» — tā taču ir gandrīz vai apkaunojoša liecība (no kuras gluži vai aukstums dveš) tai uzsvērtajai atsvešinātībai, kas uzradās starp tēvu un dēlu, starp Jāzepu un Israēlu, un prātā nāk — tāpat kā ienāca prātā Jēkabam — agrīnais, klonā viedētais sapnis, kurā vienpadsmit kokabimi un Saule un Mēness klanījās un liecās sapņotāja priekšā. Brāļus viņa sapņi bija bezgala sarūgtinājuši un saniknojuši, un pamudinājuši pastrādāt ļaundarību, kas pašus smagi nomāca. Bet savādi pat iedomāties — un klusībā par to domāja arī brāļi: ļaundarība tomēr nebija bijusi veltīga, un viņi bija panākuši savu. Jo, lai arī viss bija beidzies gluži negaidīti un lai arī viņi bija gulējuši uz vēdera tā priekšā, kurš kļuvis par Pirmo Lejzemē, — pārdots tas tomēr bija ne jau veltīgi, proti, ne tikai pasaulē, bet arī pasaulei — tai tas noklīdis piederēja, un mantojums, ko Jēkabs jutu patvarā tika lēmis Jāzepam, tam bija liegts: mīlētās Rāheles vietā par mantinieci kļuvusi nemīlētā Lea. Vai tas nebija tās nieka klanīšanās un liekšanās vērts?

«Ja es esmu atradis labvēlību tavās acīs,» — šos vārdus Jēkabs teica savam atsvešinātajam mīlulim pirmajā no minētajām trīs tikšanās reizēm, proti, ap to laiku, kad juta, ka viņa dilstošais mūžs patālu ieritējis pēdējā ceturksnī un, gurds un apsarcis vairs tikai vēlu atspīdēdams virs apvāršņa, drīz aptumsīs pavisam. Slims viņš toreiz nebija un zināja, ka gals tik drīz vēl nav gaidāms. Taču, labi pazīdams sevi un pareizi novērtēdams savus spēkus, viņš nekļūdīgi secināja, cik viņam atlicis dzīvot, un apzinājās — lai arī laika vēl gana, tomēr pienācis laiks izteikt gluži personiska rakstura vēlmi un to, kas uz sirds pašam, likt pie sirds arī otram — vienīgajam, kura spēkos izpildīt lūgumu.

Tādēļ viņš sūtīja pie Jāzepa, likdams pateikt, ka lūdz to ierasties. Kuru tad viņš sūtīja? Nu kā tad, ka Naftālu, žiglo Bilhas dēlu, — kuru gan citu; jo mēle un kājas Naftā lam vēl bija lunkanas, par spīti gadiem, kurus jāpiemin, tāpēc ka arī brāļu vecumu leģendā klāj nevērības plīvurs. Kritiski aplūkots, tas toreiz sniedzās no četrdesmit septiņiem līdz septiņdesmit astoņiem gadiem; knīpa Benjamīns bija vismaz divdesmit vienu gadu jaunāks par Zebulonu, trešo jaunāko, pirms Jāzepa dzimušo, kuram jau ritēja sešdesmit devītais mūža gads. Tas jāatgādina laikus, lai vēlāk, kad Jēkabs savā pēdējā stundiņā sasauks dēlus lāstam un svētībai, jūs maldīgi nenodomātu, ka telts bijusi pilna jauniešu. Atkārtojam tomēr, ka Naftāls, kaut arī viņam ritēja septiņdesmit piektā mūža gadskārta, gandrīz pilnībā bija saglabājis garo kāju atsperīgumu un kustīgās mēles vingrumu līdz ar patiku uz ziņneša gaitām un vēlēšanos padarīt visus vienlīdz zinošus.

— Zēn, — teica Jēkabs šim varīgajam sirmmatim, — dodies no šejienes uz lielo pilsētu, kurā dzīvo mans dēls, faraona draugs, un runā viņa priekšā, sacīdams šādi: «Jēkabs, mūsu tēvs, vēlas runāt ar tavu žēlastību svarīgā jautājumā.» Ne jau nobaidīt tev būs viņu, liekot viņam nodomāt, ka es mirstu. Nē, tev jāteic viņam: «Mūsu tēvs, vecais vīrs, Gosenē jūtas labi, cik nu labi var justies cilvēks viņa gados, un šimbrīžam netaisās šķirties no dzīves. Viņš uzskata vienīgi, ka pienācis laiks aprunāties ar tevi par kādu lietu, kas vēl attiecas uz viņu, lai arī viņa mūžu vairs neskar. Tāpēc papūlies, lūdzams, ierasties pie sava tēva cisām, kurās viņš, lai arī sēdus, jau lielākoties kavējas namā, ko tu viņam uzcēli!» Ej, zēn, laidies ceļa un nodod viņam manus vārdus!

Aizgūtnēm atkārtojis pavēstāmo, Naftāls ņēma kājas pār pleciem. Ja turpceļā viņam nebūtu pagājušas vairāmo

kas dienas, Jāzeps jau to pašu dienu būtu bijis klāt. Jo viņš atauļoja pajūgā kopā ar nelielu svītu un Mai-Sahmi, nama pārraugu, kurš piešķīra pārāk lielu nozīmi savai līdzdalībai stāstā, lai nepavadītu kungu. Eet ieradies viņš kopā ar Jāzepa pavadoņiem gaidīja ārā, kamēr dēls viens uzkavējās pie tēva teltī, labiekārtotajā nama dzīvojamā telpā un guļamistabā — četrās sienās, līdz kurām nu sarukusi citkārt tik plašā stāsta arēna. Jo tur, astru nama dibenplānā, gultā vai tās tuvumā atlikušās mūža_ dienas vadīja Jēkabs, un rūpējās par viņu Damaseks, Eliēzera dēls, arī saukts par Eliēzeru, — baltā, sajoztā pusainī tērpies vīrietis vēl jauneklīgiem vaibstiem, bet pliku galvvidu, ko ietvēra sirmu matu vainadziņš.

Taisnību sakot, viņš bija Jēkaba brāļadēls, jo Eliēzers, Jāzepa skolotājs, aplūkots dienas gaismā, bija svētītā pusbrālis no kādas kalpones. Pēc sava stāvokļa, tiesa, viņš bija padotais, lai ari augstāks par pārējo saimi; tāpat kā tēvu, viņu sauca par Vecāko kalpu, un viņš pārraudzīja Jēkaba namu, tāpat kā Jāzeps pārzināja faraona, bet komandants Mai-Sahme — Jāzepa namu. Pieteicis tēvam dēlu, viņš iznāca pie komandanta, un abi aprunājās kā līdzīgs ar līdzīgu.

Iegājis teltī, Ēģiptes pavaldonis nometās ceļos un ar pieri pieskārās grīdas voiloka pārklājam.

— Kam tu tā, dēls, kam tu tā? — iebilda Jēkabs, sēdēdams telts dibenplānā savā guļvietā, zvērādu uz ceļgaliem, starp divām māla spulgām, kas bija novietotas uz koka paliktņiem. — Mēs mītam pasaulē, kuras dižumu ticīgais sirmgalvis pārāk ciena, lai atzītu tavu zemošanos par pareizu. Sveikts, esi sveikts, mans paaugstinātais jērs, ieradies pie manis, nespēcīgā, kuru lai attaisno piesardzība, ja tas tēvišķi goddevīgs nepaietas tev pretī!_ Paņem to tur soliņu, mīļais, un apsēdies man blakus, — Eliezers, mans Vecākais kalps, ielaizdams tevi, gan varēja pavilkt ķebli šurpāk, — nav jau viņš tas, kas bija viņa tēvs, precinieks, kam zeme pati lidoja pretī, un nebūtu man kļuvis par to, par ko viņa tēvs kļuva man dienās, kad lēju rūgtas asaras. Kas tās par dienām, kuras es pieminu? Dienas, kad tu man pazudi. Toreiz viņš apslaucīja man vaigu ar samitrinātu autu un mīlēdams norāja mani par vienu otru nejaucību, kas man paspruka, apsūdzot dievu. Bet tu biji dzīvs . . . Paldies par vaicājienu, man iet labi. Naftā-lam, Bilhas puišelim, tika dots uzdevums apliecināt tev, ka neaicinu tevi pie savas nāves gultas, — tas ir, manas nāves cisas šī guļvieta būs un palēnām top par tām, tikai pagaidām pilnā mērā tāda nebūdama, jo pilnīgi izsīkuši mani dzīvības spēki nav un šobrīd es netaisos aiziet, — reizi vai divas tu vēl mierīgi atgriezīsies no šejienes savā ēģiptieša namā un pievērsīsies valstslietām. Bet spēkus, kas man atlikuši, es esmu spiests un apņēmies izlietot piesardzīgi un tērēt ar mēru un apdomu, jo tie man vēl noderēs dažu reizi, it īpaši vispēdējā brīdī, un man jātaupa vārdi un kustības. Tāpēc, mans dēls, šī mūsu saruna būs pavisam īsa un aprobežosies ar lietišķi neatliekamo un galveno, jo šķiest spēkus, gvelžot tukšu, būtu pret dieva gribu. Pilnīgi iespējams, ka jau esmu sarunājis šo to nevajadzīgu. Tiklīdz izteikts un neatlaidīgi vēlējuma veidā tev zināms būs darīts vienīgi svarīgais, tu varēsi, ja nesteidzies, vēl kādu stundiņu klusītēm pasēdēt man blakus — pie manas nākamās nāves gultas — tāpat vien, proti, lai pabūtu kopā, neliekot man runājoties zaudēt spēkus. Klusēdams es guldīšu galvu tev uz pleca, domāšu, ka tu tas esi, un atcerēšos, kā vienīgi īstenā pārdabiskās mokās dzemdēja tevi Mesopotāmijā un kā zaudēju un, pateicoties dieva ārkārtējai labestībai, zināmā mērā atguvu tevi. Bet piedzimušu, saulei spīdot dienvidū, un dusošu piekaru šūpulī blakus jaunavai, kas dziedāja pārguras elsu dziesmu, tevi apņēma tāds kā tīkamības mirdzums, kura cēloni es gluži labi noskārtu, un tavas acis, kad tu, sajutis manu pieskārienu, tās atdarīji, vēl bija zilas kā augstes gaisma un tikai pēcāk kļuva melnas un zibsnīja šķelmībā, kas bija vainīga, ka turpat būdā, tikai patālāk priekšplānā, novēlēju tev raibo līgavas tērpu. Varbūt par to vēl būs runa vispēdīgi, šobrīd tas laikam būtu lieki un par izšķērdību. Sirdij bezgalgrūti apdomīgi nošķirt nepieciešamo no pieciešamā . .. Raugi, tu mierinādams noglāsti mani par mīlestības un uzticības zīmi. Uz tām abām — uz tavu mīlestību un uzticību es paļaujos, izteikdams lūgumu, ar kuru griežos pie tevis, un lietišķo prasību, kas man paužama, nešķiežot bez vajadzības vārdus. Tad, lūk, Josef-ēl, mans paaugstinātais jērs, tas laiks ir tuvu, kad man būs jāaiziet kapā, un, kaut arī es nebūt netaisos šopašubrīd izlaist garu, Jēkabam tomēr ir sākušās pirmsnāves un pēdējās gribas pasludinājuma dienas. Bet, salicis kopā kājas un piepulcināts tēviem, es nevēlos gulēt Ēģiptes zemē, — neņem ļaunā, tas man netiktos; un arī šeit, Gosenes apvidū, kurā mītam un kur vēl nav īstā Ēģipte, dusēt nevēlos. Es zinu itin labi, ka cilvēkam, kad tas nomiris, vēlmju vairs nevaid un ka mirušajam vienalga, kur to paglabā. Taču tikmēr, kamēr cilvēks elpo un spēj vēlēties, tam tomēr izliekas svarīgi, lai pēc nāves viss notiktu tā, kā tas, dzīvs būdams, vēlējies. Tāpat es labi zinu, ka daudzi jo daudzi cilts piederīgie, tūkstoši skaitā, tiks aprakti Ēģiptē — vienalga, vai piedzimuši šeit vai savu tēvu zemē. Bet es, tavs un visu tēvs, nespēju pārvarēt sevi un šai ziņā būt jums par paraugu. Kopā ar savu cilti es atnācu tavā valstī un tava ķēniņa zemē, tāpēc ka dievs sūtīja tevi par ceļa vērēju mums pa priekšu; tomēr nāvē es vēlos no cilts nodalīties. Ja es esmu atradis labvēlību tavās acīs, tad liec savu roku zem mana ciskas kaula, kā Eliēzers lika roku zem Abrāma ciskas, un zvēri, ka parādīsi man mīlestību un uzticību un neapglabāsi mani Miroņu zemē. Pie saviem tēviem es vēlos dusēt un tapt piepulcināts viņiem. Tāpēc tev būs aizvest manas mirstīgās atliekas no Ēģiptes un guldīt senču kapenēs, kas saucas par Makpelu_ jeb Hebronas dubulto alu Kānaāna zemē. Tur atdusas Ābrahāms, godpilni augtin augušais, kuru piedzimušu zīdīja eņģelis kazas izskatā; tur tas guļ blakus Sārajai — varonei un debesu visaugstajai. Tur dus atraidītais upuris Jichaks, vēlu ieņemtais, un Rebeka, gudrā un apņēmīgā Jēkaba un Ezava māte, kas ļaunu vērsa par labu. Un arī Lea, pirm-atzītā, sešu dēlu māte, atdusas tur. Pie viņiem es vēlos gulēt un redzu gluži labi, ka tu bērna svētbijā un klausībā liec manu lūgumu lāgā, lai arī pār tavu pieri pārslīd šaubu un klusa vaicājiena ēna. Acis man labi vairs nerāda, jo sācies mans mirstamais laiks, un skatienu aizmiglo krēslība. Bet to ēnu tavā vaigā — to es saskatu skaidri, tāpēc ka zināju, ka tā pārslīdēs tam — kā gan citādi? Ir taču kaps ceļa malā netālu no Efratas, ko tagad dēvē par Betlehēmi, — kaps, kurā guldīju to, kas zemes virsū man bija pati dārgākā. Vai tad es nevēlos dusēt pie vismīļās sāniem, kad tu klausīgs novedīsi mani dzimtenē, — dusēt viens ar viņu ceļa malā? Nē, mans dēls, nevēlos. Es mīlēju, pārlieku mīlēju viņu, taču neba pēc jūtām mums jāvadās un mīkstas sirds patvaras. Man neklājas gulēt ceļa malā, pie tēviem vēlas dusēt Jēkabs un pie Leas, savas pirmās, no kuras cēlies mantinieks Raugi, tavas melnās acis pildās asarām — arī to es saskatu skaidri — un top tik līdzīgas sirdsmīļās acīm, ka liekas viņas acis. Tas ir jauki, mans bērns, ka tu tik ļoti atgādini viņu tagad, kad žēlīgs liec roku zem manas ciskas, apsolīdams, ka apglabāsi mani pēc dižuma un klausības Makpelā, dubultajā alā.

Jāzeps zvērēja tēvam. Un, kad zvērests bija dots, Is-raēls, skaitīdams pateicības lūgsnu, nolieca galvu pār gultas galvgali. Pēc tam nošķirtais dēls vēl stundiņu klusītēm pasēdēja pie tēva, un sirmgalvis savā mirstamā gultā klusēdams atbalstīja galvu pret viņa plecu, taupīdams spēkus priekšdienām.

EFRAIMS UN MANASE

Pāris nedēju vēlāk viņš sanīka. Viegls drudzis sārtoja simtgadīgā vaigus, ņēma ciet elpu, — palicis gultā, viņš zvilnēja pussēdus, atslējies pret spilveniem, lai vieglāk būtu elpot. Šoreiz Naftālam nevajadzēja skriešus doties cejā, lai atsauktu Jāzepu, jo tas bija nodibinājis sakaru dienestu starp Goseni un savu pilsētu un reizi, pat divas reizes dienā saņēma ziņas par vecā vīra pašsajūtu. Kad viņam pavēstīja: «Raugi, tavs tēvs sasirdzis, viņam ir viegls drudzis,» — viņš ataicināja abus dēlus un teica tiem kānaāniski:

— Posieties, mēs dodamies uz lejteci apciemot jūsu vectēvu no manas puses!

Tie atbildēja:

— Bet mums norunāts, ka tuksnesī medīsim gazeles, tēva kungs.

— Vai jūs sapratāt, ko jums saka, — viņš jautāja ēģip-tiski, — vai nesapratāt?

— Mēs ļoti priecājamies, ka varēsim apciemot vectēvu, — tie attrauca un darīja zināmu saviem draugiem, bagātiem Mentes švītiem, ka ģimenes apstākļu dēļ nepiedalīsies medībās. Dendiji, izsmalcinātas civilizācijas auklējums bija arī viņi — manikirēti, safrizēti, parfimēti un smiņķēti, perlamutra krāsas kāju nagiem, viduklī iežņaugti, kuplām un košām lentēm uz krūtīm un uz gurnu apsēja sānos un mugurpusē. Ļauni viņi nebija un par švītīgumu, kas izrietēja no viņu sabiedriskā stāvokļa, pārmetumus nav pelnījuši. Manase, vecākais, tiesa gan, mēdza celt degunu mākoņos, lepodamies ar savām Saules priesteru dzimtas asinīm no mātes puses pat vairāk nekā ar tēva augsto stāvokli. Ēfraimu, jaunāko, kam bija Rāheles acis, turpretī jā iztēlojas vēlīgi jautru un drīzāk pieticīgu — ciktāl pieticība izriet no jautrības, jo augst-prāts smejas nelabprāt.

Aplikuši sprādzēm rotāto roku viens otram ap pleciem, lai, ratiem kratoties, noturētos kājās, viņi brauca aiz tēva pajūga ziemeju virzienā — lejup uz Ieteku novadu. Jāzepu pavadīja Mai-Sahme, uzskatīdams, ka viņa dziednieka zināšanas var noderēt slimajam.

Jēkabs snauduļoja spilvenos, kad Damaseks-Eliēzers viņam pavēstīja, ka tuvojas dēls Jāzeps. Sirmgalvis sasparojās, lika vienmēresošajam dižkalpam pasliet viņu sēdus un kļuva varen rosīgs.

— Ja mēs esam atraduši labvēlību sava dēla kunga acīs un dēls apciemo rnūs, — viņš teica, — mums nav tiesību nieka drudža dēļ palaisties.

Un viņš pabužināja un sakārtoja uz krūtīm sudraboto bārdu.

— Viņu pavada jaunie kungi, — piemetināja Eliēzers.

— Labi, ļoti labi — tieši īstajā reizē, — attrauca Jēkabs un izslējās pataisnāk, gatavodamies sveikt ciemiņus.

Drīz pēc tam teltī ienāca Jāzeps ar abiem prinčiem, kuri, iznesīgi klanīdamies, palika pie durvīm, kamēr viņš piegāja pie guļvietas un mīļi noglauda sirmgalvim bālās rokas.

— Svētais tētiņ, — viņš sacīja, — es atsteidzos kopā ar tiem tur, tāpēc ka man tika darīts zināms — tu neesot gluži vesels.

— Pavisam nedaudz un tikko jūtami, — atbildēja Jēkabs, — kā jau vecumdienās parasts. Smagas un mokošas sērdzības ir jaunības un grodās vīrestības tiesa. Sparīgas tās uzklūp tiklab vienai, kā otrai un, sprauni diedamas, noved ir vīru, ir jaunekli kapā. Dancināt padzīvojušu cilvēku nepieklājas. Vieglītēm vien vārga indeve piedur veciem ļaudīm vītušu pirkstu, izdzēsdama dzīvību. Bet es izdzist netaisos — arī šoreiz vēl ne, mans dēls. Šis te savārgums ir nespēcīgāks par mani; maldina slimību mani vēlie gadi — spēciņš tai par vāju. Arī no otras ciemošanās pie manas aizgaitas cisām tu atgriezīsies mājās, nesagaidījis, ka tās kļūtu par nāves cisām. Pagājušo reizi es saucu tevi un liku ataicināt savā priekšā. Šoreiz tu ierodies pats. Bet vēl vienu — trešo un pēdējo reizi es saukšu tevi uz nāves svētku stundu.

— Lai tā vēl tālu un ne vienu vien gaviles gadu dzīvo mans kungs!

— Ko tu runā, bērns! Pietiek jau ar to, ka manas pie-pulcināšanas stunda šobrīd vēl nav situsi. Galminicciskas laipnības bārsta tava mute, bet es mītu nāves pavārtē, kur koša tukšvārdība kļuvusi lieka un vietā vienīgi stingrība un patiesība. Un ari vēlāk — pulcēšanās stundā valdīs tikai tās, to es pasaku tev jau laikus.

Jāzeps noliecās viņa priekšā.

— Vai tev, mans bērns, labi klājas dieva tā kunga un šās zemes dievu priekšā? — jautāja Jēkabs. — Tu redzi, slimība ir nespēcīgāka par mani, tik nespēcīga, ka es vēl spēju apvaicāties par citiem. Tiesa, tikai par tiem, kurus mīlu. Tu droši vien centīgi piedzen no zemes bērniem vienu piekto? Labi tas nav, Jehosif, tikai tam kungam, nevis ķēniņam pienākas mesli. Zinu, mans paaugstinātais, zinu visu. Vai tu reizēm nekvēpini smaržzāles arī saulei un zvaigznēm, kā prasa tavs stāvoklis?

— Mīļais tēvs ...

— Zinu, mans nošķirtais jērs, zinu itin visu! Cik tas mīļi no tavas puses, ka starp pirmo un pēdējo reizi tu nesaukts, no laba prāta apciemo veco vīru, neraugoties uz aizņemtību, dienesta pienākumiem un visādām kvēpināšanām! Es izmantošu tavu apciemojumu, lai nokārtotu kādu lietu, par kuru vairs neesam runājuši kopš dienas, kad tu, zudušais, atkal parādījies man pļavā, — tur, mīļotais, es teicu tev pie auss, ka sadalīšu tevi Jēkabā un izkaisīšu Israēlā, un sašķelšu mazdēlu ciltīs, lai īstenās dēla dēli'būtu kā Leas dēli, bet tu taptu pielīdzināts mums un celts patriarha godā un piepildītos vārdi: «Viņš ir paaugstinātais.»

Jāzeps nolieca galvu.

— Raugi, Kānaānā ir vieta, — sāka vēstīt Jēkabs, pacēlis augšup acis, drudža uzmundrināts, kuram bija pateicīgs, ka tas straujāk lika riņķot asinīm, — vieta, senāk par Lūzu saukta, kur iegūst brīnišķu krāsvielu vilnas zi-lināšanai. Bet ne jau par Lūzu vairs — par Betēli un Esa-gilu, Galvas Paaugstināšanas Namu, šoslaikos sauc to vietu. Jo tur man sapnī parādījās visuvarenais dievs, kad dusēju gilgalā, zem galvas palicis akmeni, — kāpņu augšgalā, kuras savieno zemi un debesis un pa kurām saskaņu plūdā augšup un lejup slija spīdekļu eņģeļi, viņš parādījās man ķēniņa kronī, svētīja mani ar dzīvības zīmi un, skanot arfām, stiprināja mani pārvarēm, solīdams man savu vareno pieķērību, pravietodams, ka liks man augt un darīs mani par lielu tautu un par tēvu neskaitāmiem izredzētiem. Tāpēc tad nu, Jehosif, tavi divi dēli, kas tev piedzimuši Ēģiptes zemē, pirms atnācu šurp, — Efraims un Manase būs manējie līdzīgi Rūbenam un Simeonain un tiks saukti manā vārdā; bet tie, kas piedzims pēc šiem diviem, piederēs tev un nesis savu brāļu vārdu, būdami it kā viņu dēli. Jo padzīts tu esi no sava sēdekļa to divpadsmit lokā, taču padzīts tik lielā mīlestībā, ka piešķirts tev top ceturtais blakus trim visusvinīgajiem krēsliem.

Te Jāzeps jau sataisījās nostatīt tēva priekšā prinčus, taču vecais vispirms ņēmās vēstīt par Rāheli, vēlreiz par to, kā Rāhele nomirusi Kānaāna zemē, viņam pārnākot no Mesopotāmijas, kad atlicis vairs tikai ceļa gabaliņš līdz Elratai, un kā viņš apracis mīļoto ceļā uz Elratu, tas ir, tagadējo Betlehēmi. To viņš piepina tāpat vien, starp citu; tieša sakara ar pašreiz pārrunājamo tam nebija — ja vien viņš šajā stundā nevēlējās izsaukt sirdsmlļotās ēnu un norādīt Rāheles pēcnācējiem pašiem savu, tikai viņiem piederošu svētu kapvietu, tāpēc ka pārējiem par svētceļojumu mērķi bija jākļūst Makpelai, dubultajai alai. Var jau arī būt, ka viņš laikus dzīrās attaisnot sa-maiņas stiķi, ko taisījās izspēlēt un neapšaubāmi jau sen bija iecerējis, — rakstu mācītāju spriedumi par šās atkāpes nolūkiem dalās; mums drīzāk šķiet, ka nekādu īpašu nolūku viņam nebija un par piemīlīgo viņš ieminējās gluži vienkārši tāpēc, ka, domās aizmaldījies savos likteņstāstos, atcerējās Rāheli, par kuru bezgala labprāt runāja arī bez tieša sakara — runāja tikpat labprāt kā par dievu; bez tam viņš baidījās, ka, iespējams, tāda izdevība vairs neradīsies, bet darīt to vēlreiz gribēja visādā ziņā.

Pēc tam, pēdējo reizi apracis mīļoto ceļa malā, viņš pavērās visapkārt, pielika roku pie acīm un jautāja:

— Kas tie tādi?

Jo viņš izlikās, ka līdz pat šim brīdim galīgi nav pamanījis abus mazdēlus, un gaužām pārspīlēja savu redzes vājumu.

— Tie, svētais tētiņ, ir mani dēli, — atbildēja Jāzeps, — tie paši tev labi zināmie, kurus šajā zemē man devis dievs.

— Ja tie ir viņi, — teica sirmgalvis, — pieved zēnus tuvāk, ka svētīju viņus.

Kas tur bija ko vest! Līgani šūpodamies gurnos, infanti jau tuvojās paši un paklanījās labi audzinātu jauniešu iznesībā.

Vecais vīrs nogrozīja galvu un viegli paklakšķināja ar mēli.

— Jauki puisēni, cik saredzu, — viņš noteica. — Glīti un piemīlīgi tā kunga priekšā abi divi. Noliecieties pie manis, dārgumiņi, lai uzspiežu skūpstu jūsu jauneklīgi sārtajiem vaigiem ar simtgadīgā lūpām! Vai tas ir Ēf-raims, kuru nupat skūpstu, vai Manase? Nu, vienalga. Ja tas tur bija Manase, tad šis ir Efraims, kuru pašreiz mutēju uz vaiga un acīm. Raugi, es atguvu tevi, — viņš bilda dēlam, neizlaizdams Ēfraimu no rokām, — lai gan necerēju, ka skatīšu tevi vaigā, un tagad, lūk, dievs lēmis man skatīt tavas atvases. Vai tas būtu par stipru teikts — saukt Viņu par nebeidzamas labestības avotu?

— Nē, protams, ne, — izklaidīgi atbildēja Jāzeps, jo viņš bija nobažījies, ka zēni nestāv pareizi Jēkaba priekšā, kurš lika noprast, ka neatšķir vienu no otra.

— Manase, — viņš klusu uzsauca vecākajam, — proties! Stāvi te! Un tu, Ēfraim, ievēro kārtību, stājies tur!

Un ar labo roku pastūma jaunāko dēlu tuvāk Israēla kreisajai, bet ar kreiso pavirzīja Manasi pa labi no Jēkaba, lai viss būtu, kā piederas. Taču ko viņš redzēja ne bez izbrīna un nepatikas, lai ari klusībā uzjautrinādamies? Lūk, ko: akli vērdamies augšup, tēvs uzlika kreiso roku uz Manases pieliektās galvas, bet labo — krusteniski pāri kreisajai — uz Ēfraima galvas un, akli blenzdams gaisā, to pašu bridi, iekams Jāzeps paguva iejaukties, sāka runāt un svētīt. Trīsvienīgo dievu viņš piesauca — dievu tēvu, ganu un eņģeli; tas lai neliedzot zēniem savu svētību un izdarot tā, ka tie sauktos viņa, Jēkaba, un viņa tēvu vārdā un augtu, un vairodamies mudžētu kā zivis ūdenī. Jā, jā, tā tas lai būtu. — Jel izlīsti, svētība — debesu dāvana no manas sirds, izlējies no manām plaukstām uz jūsu galvām, ieplūsti jums miesā un asinīs! Āmen.

Jāzepam nekādi neizdevās pārtraukt svētīšanu, un viņa dēli ir nemanīja, kas notiek. Viņi vispār klausījās diezgan izklaidīgi un klusībā pukojās — it īpaši Manase —, ka šīs ceremonijas dēļ nav tikuši uz gazeļu medībām tuksnesī. Starp citu, kā viens, tā otrs to vien juta kā svētības devēja roku uz savas galvas un, pat ieraudzījuši, ka rokas ir sakrustotas un labā roka uzlikta jaunākajam, bet kreisā — vecākajam, neliktos par to ne zinis vai nospriestu, ka tā tam jābūt un tāda ir svešzemnieciskā vectētiņa cilts paraža. Tā nospriezdami, viņi neko lielu kļūdījušies nebūtu. Jo Jēkabs, Pinkaiņa brālis, protams, atkārtoja un atdarināja reiz bijušo. Viņš atdarināja neredzīgo sirmgalvi teltī, savu tēvu, kurš viņam, nevis Sarkanajam bija piešķīris svētību. Bez apmāna, pēc viņa domām, tas notikt nedrīkstēja. Kaut kādai samaiņai jābūt, tāpēc viņš samainīja vismaz rokas, lai jaunākajam tiktu labā un tas kļūtu par īsteno. Efraimam bija Rāheles acis, un ārēji viņš likās tīkamāks — arī tam bija sava nozīme. Taču, galvenais, viņš bija jaunākais, tāpat kā jaunākais bija bijis Jēkabs — ādas, aplikto ādiņu dēļ par vecāko noturētais. Samainot rokas, Jēkabam ausīs dūca vārdi, ko, posdama viņu, tika murminājusi darbīgā māte, — vārdi, kas nāca no aizviņām pirmotnes tālēm, pavadīdami daudz, daudz senākas izmijas nekā viņa un Ēzava samaiņa: «Es vistu bērnu, es ietinu akmeni, lai aptausta kungs, lai mielojas tēvs; tev kalpos tavi pazemes brāļi.»

Jāzeps, kā jau teikts, uzjautrinājās, vienlaikus juzdamies aizskarts. Valšķībās arī viņš bija makans, taču kā valstsvīrs uzskatīja par savu pienākumu nepieļaut likumības un kārtības pārkāpumus un glābt, kas glābjams. Līdzko sirmgalvis bija beidzis, viņš tātad bilda:

— Ne tā, mans tēvs, piedod! Es nostatīju zēnus pareizi tavā priekšā. Bija man zināt, ka tu liksi rokas krusteniski, abus vajadzēja nostatīt otrādi. Es atļaušos pievērst tavu uzmanību tam, ka kreiso roku tu turēji uz Manases, bet labo — uz Efraima, pēcāk dzimušā, galvas. Sliktais apgaismojums tur vainīgs; tu, ja atļauts tā izteikties, aiz-svētījies greizi. Varbūt tev labpatiktu tūlīt novērst misēkli, uzliekot abiem rokas pareizi un vēlreiz pasakot kaut vai «āmen»? Jo nav labi, ka tava labā tika Efraimam, tāpēc ka tā pienākas Manasem.

Tā runādams, viņš pat satvēra tēva roku, lai godbijīgi novirzītu to no Efraima galvas uz Manases galvu. Bet Jēkabs turējās pretī.

— Es zinu, mans dēls, zinu visu, — viņš teica, — nemāci mani! Tu valdi Ēģiptes zemē un ņem vienu piekto, bet šīs lietas nosaku es un zinu, ko daru. Negremzies! Arī šis, — un viņš nedaudz pacēla kreiso roku, — augs augumā un kļūs par lielu tautu; bet jaunākais būs lielāks par viņu, un tā pēcnācēji piepildīs zemi. Kā es gribēju, tā darīju, un pat tāda ir mana griba, lai darītais kļūtu par sakāmvārdu un parunu Israēla vidū un ikkatrs, kās taisītos kādu svētīt, sacītu: «Dievs lai nostata tevi kā Ēfraimu un Manasi!» Liec to omā, Israēl!

— Kā tev tīk, — teica Jāzeps.

Bet abi jaunie ļaudis, kas bija noliekuši galvu zem svētījot paceltajām rokām, izslējās un, laimīgi, ka var atstiept muguru taisni, sakārtoja gurnu apsēju un pieglauda matus. Notikusī samaiņa viņus satrauca maz — jā-teic, pamatoti, tāpēc ka svētā fikcija, padarījusi abus par Jēkaba dēliem un tādiem kā Leas atzariem, viņu personisko eksistenci neskāra. Savu mūžu viņi nodzīvoja kā dižciltīgi ēģiptieši, un tikai viņu bērni, pareizāk, dala mazbērnu, pateicoties savstarpējiem sakariem, līdzdalībai reliģiskajos rituālos un jauktām laulībām, atvien ciešāk pieslējās ebrejiem, tā ka zināmas klana grupas, izceļojušas kādudien no Kemes, lai atgrieztos Kānaānā, par saviem ciltstēviem uzskatīja Ēfraimu un Manasi. Bet arī nākotnes norišu un valšķīgās roku samaiņas seku ziņā jaunekļu vienaldzība nebija gluži nepamatota — vismaz ciktāl ir runa par to ļaužu skaitu, kuri vēlāk sauca sevi viņu vārdos. Jo, spriežot pēc mūsu lēsuma, kopienas ziedu laikos Manases cilts piederīgo bija par krietniem divdesmit tūkstošiem vairāk nekā Efraima pēcnācēju. Taču Jēkabs bija ticis pie sava svētības apmāna.

Viņš jutās itin saguris pēc šīs svētku stundas, un apziņa viņam mirkļiem aptumšojās. Lai gan Jāzeps lūdza tēvu atgulties, viņš palika sēžam, cēli izslējies, un pavēstīja mīļotajam dēlam, ka atstāj mantojumā tam — nevis brāļiem — zemes gabalu, ko «ar savu zobenu un ^avu loku» atņēmis amoriešiem. Runa varēja būt vienīgi par tīrumu iepretī Šehemai, kas nopirkts reiz pilsētas vārtos no Hamora jeb Hemora, ģikts savilktā pilsētķēniiia, par simt seķeļiem sudraba, tātad ne jau nu ar zobenu un loku izcīnīts. Jēkabs, lēnprātīgais teltīs mitējs, lai būtu cilājis zobenu un loku? Nāves rīkus viņš nekad netika cietis, nedz rokā turējis un augu mūžu ņēma Jaunā dēliem, ka viņi sendienis pārlieku jau mežonīgi cilājuši tos 5e-hemā, — tieši tāpēc likās visai apšaubāmi, vai toreizējais pirkums vēl spēkā un vai minēto kalna muguru Jēkabs var atstāt mantojumā dēlam.

Lai nu kā, savā sagurumā viņš to darīja, un Jāzeps, pateicies tēvam par īpašo novēlējumu, piespieda pieri pie viņa rokām, juzdamies ne vien dziļi aizkustināts par šādu mīlestības apliecinājumu, bet arī pārsteigts par tik brīnumaino parādību, ka tieši saguruma un apziņas krēs-lības brīdī sirmgalvis iztēlo sevi par varonīgu karotāju. Jāzeps nosprieda, ka tas liecina par tuvu galu, un nolēma šoreiz neatgriezties Menfē, bet gan tepat netālu, Pa-Kosā, gaidīt aicinājumu uz pēdējo pulcēšanos.

PIRMSNĀVES SAPULCE

«Pulcējieties, Jēkaba bērni! Traucieties baru barumis un lasieties ap savu tēvu Israēlu, ka viņš jums dara zināmu, kas esat un kas jūs gaida nākamās dienās!»

Tāds bija aicinājums, ko Jēkabs no astru nama sūtīja dēliem, atzinis, ka pienācis laiks teikt atvadu vārdus. Jo viņš turēja savu dzīvību savās rokās un zināja skaidri, cik spēka atlicis, ko tērēt pirmsnāves runām, iekams izlaidīs garu. Aicinājumu viņš lika nodot Eliēzeram, senjaunajam dižkalpam; Damasekam viņš noskaitīja to priekšā un vēlēja atkārtot balsi vairākiem lāgiem, lai kalps iegaumētu sakāmo vārds vārdā, nevis aptuvis.

— Nevis «nāciet», — teica Jēkabs, — bet «traucieties», un nevis «pulcējieties», bet «lasieties ap Israēlu»! Atkārto visu vēlreiz un paturi prātā vārdu salikumu — «kas esat un kas jūs gaida nākamās dienās» .. . Nu, beidzot! Es baidos, ka, mācīdams tevi, esmu iztērējis par daudz spēka. Mudies!

Un Damaseks parāva uz augšu un sajoza ciešāk svārku un skriešus devās uz visām pusēm tik ātri, ka likās — zeme pati lido viņam pretī, cēla plaukstas pie mutes un sauca: «Pulcējieties, Israēla bērni, un lasieties kopā baru barumis, kādi esat, lai jums labi klātos kā šodien, tā rīt!» Viņš apskrēja visas apmetnes, visus laukus un lopu dārzus — tiklab kroņa ārlaidarus, kurus pārraudzīja tie pieci, kā arī pārējos aplokus —, joza te šurp, te turp pa peļķēm un plānākām, nošļakstīdams kārnos stilbus ar dubļiem, tāpēc ka bija ziemas atplūdu laiks, ziemas gadalaika pirmā mēneša piektā diena — pēc mūsu laika rēķina, oktobra sākums — un pēc ieilgušās rudens svelmes Deltā bija nolijis spēcīgs lietus. Atkal un atkal viņš aurēja saliktajās plaukstās, un visā apkaimē un visos ļaužu mitekļos atbalsojās viņa sauciens: «Pulcējieties, jūs, kas esat Jēkaba dēli, un sarodieties ap viņu nākamām dienām!» Viņš aizmetās arī uz netālo Pa-Kosu, kur Jāzeps bija apmeties ciema vecākā namā, pie kura tāpēc bija nolikti sargi, un apkaunojoši juceklīgi izkliedza vārdus, ko Jēkabs tik rūpīgi bija izraudzījies un savirknējis uz mūžu mūžiem. Bet arī sagrozīti tie darīja savu un visur mulsi tika uzklausīti. Faraona draugs steigšus devās uz tēva namu Mai-Sahmes, sava majordoma, pavadībā, un ieliņās viņiem piebiedrojās daudz ziņkārīgo, kam, pa-dzirdušiem saucienus, necietās kaut aiz pakša pazīlēties.

Visi vienpadsmit brāļi jau gaidīja pie ieejas teltī. Jāzeps sasveicinājās ar viņiem, pieņēmis pienācīgi skumji svinīgu sejas izteiksmi, noskūpstīja Benjamīnu, četrdesmit septiņus gadus veco mazuli, un aprunājās ar brāļiem vēl brīdi turpat ārā par tēva stāvokli, par to, ka sirmgalvis, redzams, gatavojas aiziet un teiks savu pirmsnāves runu. Viņi atbildēja, nodūruši acis un knaibīdami lūpas, tāpēc ka aiz paraduma baidījās no vecā vīra majestātiskajiem jūtu izvirdumiem, tirāna tēva pirmsnāves bargo-šanās, kas viņiem droši vien neko neatstās neaiztaupītu, un visi kā viens klusībā nodomāja: «Dievs žēlīgais, labi nebūs!» Re'ubens, septiņdesmit astoņus gadus vecais ganu tornis, sirdīgi rauca muskuļoto vaigu. Verdots viņš bija aizmirsies ar Bilhu — šajā jo svinīgajā stundā tas viņam noteikti varen iespaidīgi tiks atgādināts, un viņš gatavojās tam iekšēji. Simeons un Levijs, atriebdami māsu, jaunībā barbariski bija nopostījuši Šehemu, — vesela mūžība pagājusi kopš tā laika, bet viņi nešaubījās, ka šodien dabūs visu to svinīgi uzklausīt, un nocietinājās savā sirdī. Arī Jehūda, nejauši sagrēkojis ar vedeklu, nešaubījās ne mirkli, ka vecajam pietiks nežēlības un mirēja bardzības, lai viņam to pārmestu — jo vairāk tāpēc, ka pats bijis mazliet iemīlējies Tamārā. Visi, atskaitot vienu, Benjamīnu — aiz rociņas vadāto, viendien tika pārdevuši Dumuzī. Jēkabs jau nu nepalaidīs garām izdevību arī šajā sakarā bilst kādu vārdu un kaut ko vēstīt — tas bija paredzams, un viņi nocietinājās savās gaidās. Nocietinājās pirmām kārtām Leas dēli, jo neviens no viņiem nekad nebija piedevis tēvam, ka pēc Rāheles nāves tas mīļotās un īstenās godā cēlis Bilhu, Rāheles kalponi, nevis viņu māti. Jā, arī Jēkabam bijušas savas vājības, un augu mūžu tas ļāvis vaļu jūtām. Notikumā ar Jāzepu, iecirtīgi nosprieda brāļi, tēvs ir tikpat vainīgs kā viņi — lai apdomā to, iekams izmanto nāves stundu lieliskai drūkstīšanai. Vienā vārdā, viņu bailes no gaidāmās scēnas izpaudās iecirtībā; baidīdamies no tā, kas tur iekšā gaidāms, viņi jau laikus rādīja aizvainotu seju; un Jāzeps, redzēdams to, lēnīgs mierināja viņus, apstaigādams visus pēc kārtas, draudzīgi pieskardamies te vienam, te otram un teikdams:

— Ejam vien iekšā, brāļi, un zemodamies uzklausām spriedumu, ko mums pasludinās mīļotais, — katrs savu. Uzklausām to, ja vajadzēs, zemībā! Jo iežēlīgam gan jābūt dievam pret cilvēku un tēvam pret bērnu, taču, ja iežēlas pietrūkst, bērnam godbijas iecietībā jāpiedod vecākam viņa vājums. Ejam, tēva spriedums būs taisnīgs un patiess, un mēs visi, ari es, ticiet man, saņemsim pēc nopelniem.

Tad brāli piesardzīgi iegāja teltī, un kopā ar visiem — bet ne citiem pa priekšu — gāja ēģiptietis Jāzeps, kaut gan pārējie dzīrās palaist viņu pirmo, — gāja ar Benjamiņu aiz Leas dēliem, un tikai kalpoņu dēli palika nopakaļ. Teltī iegāja arī Mai-Sahme, viņa namzinis, pa daļai ar tāda cilvēka tiesībām, kurš jau sen rosās līdzi stāstā un piedalījies tā izpušķošanā, pa da[ai arī tāpēc, ka sapulce bija visnotaļ atklāta un, kā izrādījās, jebkuram pieejama: ienākot divpadsmit brāļiem, mirēja nams jau bija stāvgrūdām pilns, jo bez ziņas devēja Damaseka-Eliēzera ap Jēkaba guļvietu līkāja lielāks skaits zemāka ranga kalpu, kunga tiešo apkopēju, un patālāk nost stāvēja vai gulēja ar vaigu pie zemes jo daudzi viņa pēcnācēji. Turpat bija arī sievietes ar bērniem, un dažas deva mazulim krūti. Uz lādēm gar sienām tupēja puišeli, kuri mirkļiem neuzvedās gluži ta, kā pieklātos, lai gan, jāteic, jebkura nepiedienība aši tika novērsta. Ieejas aizkars turklāt bija vajā līdz galam, tā ka tie, kas blīvējās nama priekšā, saime un dīkdieņi no tuvās Pa-Kosas pilsētiņas — lērums laužu netraucēti varēja ielūkoties teltī un savā ziņā piedalījās sapulcē. Saulei jau laižoties rietā, ārā palikušie, aiz kuriem oranžas blāzmoja vakara debesis, grima ēnā, kas liedza izšķirt sejas. Taču gaismā, ko no pretējās puses meta abas eljas spulgas uz augstajiem paliktņiem mirēja gultas galvgalī un kājgalī, mums tomēr izdodas pavisam skaidri saskatīt starp diviem neparasti plecīgiem puišiem kādu izteiksmīgu stāvu: kalsnu matronu melnā tērpā, sirmiem, plīvura piesegtiem matiem. Šaubu nav, tā ir Tamāra, apņēmības pilnā, ar abiem izticenajiem dēliem. Viņa negāja iekšā, viņa uzkavējās ārā — gadījumam, ja Jēkabs savā pirmsnāves runā pieminētu arī viņas un Jūdas apgrēcību. Taču klāt viņa bija, un kā lai viņa nebūtu klāt, kad Jēkabam jāatstāj mantojumā svētība, jāatstāj tam, kuram atdodamās ceļa malā viņa tikusi uz ceļa! Pat ja no telts iekšienes gaismu nemestu spulgas, mums nepaliktu nepamanīts viņas staltais siluets pret blāzmaino pusapmākušās debess fonu.

Tas, kas reiz atklāja viņai pasauli un dižo likteņstāstu, kurā viņa iespraucās, — pirmsnāves sapulci sasaukušais, apsteidzot Ēzavu, svētību guvušais Jēkabs ben Jichaks zvilnēja pussēdus zem aunādas apsega guļvietā telts di-benplānā, saglabājis tieši tik daudz spēka, cik nepieciešams, un viņa vaska bālo vaigu mazliet sārtāku vērta košais rieta mijkrēslis un karstums, ko dvesa tuvējā ogļu panna. Vecā vīra āriene bija lēnīga un majestātiska. Balts apšējs, kādu tas mēdza aplikties, kad upurēja, sedza pieri. Ieblakus deniņiem gar apsēju cirtojās sirmi mati, un pa-lejāk, piesegdama krūtis, vienlīdz plata pletās ap zodu biezā un baltā, bet pazemāk iesirmā, paplānā patriarha bārda, kurā asi iezīmējās rūgtā vaibstā savilktā smalkā, apgarotā mute. Galvu viņš turēja taisni, tikai vārās acis \irs iekaisušajiem asaru maisiņiem pētoši lūkojās sānis, atsedzoties dzeltenīgiem acu baltumiem. Šīs acis bija pievērstas ienācējiem dēliem — pilnam ducim, visiem divpadsmit, kuru priekšā tūdaļ pašķīrās eja uz gultu. Da-maseks un kalpi atgāja malā; aiz Eifrātas dzimušie līdz ar mazo, kuru laizdama pasaulē Ābrahāma zemē bija mirusi māte, nometās pie guļvietas uz sava vaiga un pēc tam ciešā lokā ielenca dzimtas galvu. Iestājās dziļš klusums, un visu skatieni pievērsās Jēkaba bālajām lūpām.

Tās vairākas reizes nedroši pavērās, iekams sāka veidot skaņas, un klusu, ar grūtībām no tām izlauzās pa vārdam. Pamazām sirmgalvja runa kļuva atraisītāka, balss atguva pilnskanību un tikai uz beigām, viņam svētījot Benjamīnu, aiztrūkusi atkal pieklusa.

— Sveicu tevi, Israēl, — viņš teica, — tu, pasaules josta, riņķojuma loka debesu balsts un valnis, kas svētās zīmēs izkārtots! Raugi, paklausīdams tu trauci šurpu baru barumis un pilnā skaitā drosmīgs salasījies ap manas aiziešanas gultu, lai spriežu pār tevi pēc taisnības un pravietoju tev savas pēdējās stundas redzībā. Esi sveikts, dēlu loks, par tavu gatavību un slavēts par drošprātību! Esi mirēja rokas svētīts un svaidīts viss vienkopus! Svētīts ar apdomu pietaupītā spēkā un svaidīts uz mūžu mūžiem! Un zini: tas, kas man sakāms katram par sevi, teikts tiks zem kopīgas svētības zīmes.

Te runa pārtrūka, un bridi viņš nevarīgi savā nodabā čāpstināja lūpas. Tad sejā atgriezās bardzīgā izteiksme, viņš savilka pieri grumbās un, cenzdamies pārvarēt vājumu, draudīgi sarauca uzacis.

— Re'uben! — viņš izdvesa aicinot.

Ganu tornis panācās priekšā uz apsaitētajām stabu kājām — pavisam jau baltu galvu, gludi skūtu,'sarkanu seju, sašķobījis lūpas uz bimbām kā puika, kas gaida drāzienu: apsārtušie plaksti zem sirmajām uzacīm mirkšķinājās, bet mutes kaktiņos iegūla tik bēdulīgs vaibsts, ka saspringa vaigu muskuļi.

— Rūben, mans augumā visraženais, — sāka Jēkabs, — tu, manu ļauno dienu speķotais, mana vira stipruma pirmdzimtais! Tava bija priekšroka un varens tavs pārākums, tu biji pats augstākais lokā, vistuvāk upurim un tronim visklātāk. Tas bija pārpratums. Kāds padievs atklāja man to sapni lauka vidū — smirdīgs tuksneša zvērs, glītkājis suņazēns sēdus uz akmens, dzemdināts aiz pārskatīšanās ar neīsto aklā nakts tumsā, kurai viss vienalga un ne jausmas nav par mīlestību pēc izvēles. Tā es dzemdināju tevi, mans vecākais, vējainā naktī ar neīsto, darbīgo, — alodamies dzemdināju tevi un viņai atdevu puķi; jo tā bija samaiņa, samainīts bija plīvurs, un diena atklāja man, ka es esmu vienīgi dzemdinājis, ka iedoma bijusi mīla, un visas iekšas man sagriezās, un es izsamisu pie savas dvēseles.

Kādu laiku nebija saprotams, ko viņš saka; brīdi viņš tikai neskanīgi kustināja lūpas. Tad balss atgriezās — skāņākā nekā pirms tam, un mirkļiem viņš runāja nevis ar Rūbenu vairs, bet par Rūbenu, proti, trešajā personā.

— Viņš bija kā verdots ūdens, — Jēkabs teica. — Kā ūdens, kas vārās un iet pāri poda malām. Viņam nebija būt pašam augstākajam un nama balsta stabam — nekāda priekšroka viņam netaps dota. Sava tēva atdusas vietā viņš gāja un apkrāvās ar vainu, manā gultā kāpdams. Tēva kaunumu viņš atsedza un apsmēja, ar sirpi rokā viņš tuvojās tēvam un nodarīja varas darbus mātei. Viņš ir Hams, melns no vaiga, un staigā kails, ar atsegtu kaunumu, jo plosījās kā haosa pūķis un izdarījās pa nīlzirga iedabai... Vai tu dzirdi, mana vīra stipruma pirmdzimtais, ko es tev pārmetu? Esi nolādēts, dēls mans, nolādēts zem svētības zīmes! Atņemta tev ir priekšroka, liegta svēt-niecība un atteikta valdoņa vara. Jo vadonībai tu nederi, un atcelta ir tava pirmdzimtība. Aiz Sārma jūras tu mīti un robežo ar Moābu. Nīkulīgi ir tavi darbi un maznozīmīgi — tavi augļi. Paldies, mans vecākais, ka drosmīgs atnāci līdz ar citiem un varonīgs uzklausīji spriedumu. Ganu tornim tu esi līdzīgs, un kājas tev kā tempļa pīlāri, tāpēc ka, nakts tumsas maldināts, vārīgs es izlēju savas vīrietības pirmspēku. Tēvišķi esi nolādēts un paliec sveiks!

Viņš apklusa, un vecīgais Rūbens atkāpās brāļu pulkā, sirdīgā cienībā sasprindzinājis sejas muskuļus, nodūris acis kā māte, kad tā slēpa, ka šķielē.

— Brāļi! — prasīgi teica Jēkabs. — Dēli, nešķiramie debesu dvīņi!

Un Simeons un Levijs zemu lieca galvu. Arī viņiem vienam jau bija septiņdesmit septiņi, otram — septiņdesmit seši gadi, jo ne jau dvīņi viņi bija, tikai nešķirami, taču pēc izskata, cik nu tas iespējams, vēl arvien tie paši dūres varoņi.

— A, ā, kāvuļi, abi vienos zilumos, rētu rētās! — ierunājās tēvs atgaiņādamies, it kā bītos. — Varmācības rīkus skūpsta viņu lūpas, ne dzirdēt es par viņiem negribu. Viņu plosīšanās man nav tīkama. Viņu padomam lai nebiedrojas mana dvēsele, viņu gods lai nav mans gods! Savās dusmās viņi ir nokāvuši cilvēkus un savā patvaļā sakropļojuši vēršus, par to viņus ķēris cietušo lāsts un bojāeja bijusi viņu daļa. Ko es teicu viņiem? Nolādēta lai ir viņu dusmība, tāpēc ka tā tik kaisla, un viņu sirdība, tāpēc ka tā tik nežēlīga! To es jums teicu. Esiet nolādēti, mani mijie, nolādēti svētībā! Sadalīti jūs tiksiet un nošķirti viens no otra, ka nelietības nestrādātu abi kopā un pāri mēram. Tiec izkaisīts Jēkabā, mans Levij! Bet tev, stiprais Simeon, lai lemta sava zeme, tikai es redzu — tā nepastāvēs un izzudīs Israēlā. Nebūs tev priekšplānā vietas, divējais zvaigznāj, tāds ir svētības devēja pirmsnāves viedējums. Atej iet no manas gultas!

Viņi darīja, kā viņiem likts, nejuzdamies īpaši satriekti par šādu novēlējumu. Jau sen bija zināms, kāds tas būs, un labāka viņi netika gaidījuši. Sevišķi viņus nesatrauca arī tas, ka šajā svinīgajā stundā, visiem dzirdot, lāsts vēlreiz nepārprotami tika izteikts; arī neizteiktu to taču zināja visi, turklāt abi kā bija, tā palika «Israēls» — atmesti kopīgas svētības ietvaros. Tāpat kā klausītāji, viņi nešaubījās, ka atmestība ir tāda pati loma kā jebkura cita un ka arī tai piemīt sava pašcieņa: godājams ir jebkurš stāvoklis — tā sprieda viņi, un tā sprieda visi citi. Bez tam bija skaidrāks par skaidru, ka savā ziņā tēvs runājis ne jau par viņiem, bet par Dvīņu zvaigznāju. Pa daļai aiz iedzimtas slieksmes uz dziļdomību, pa daļai aiz domu sajukuma, ko radīja nespēks un kam pats svinīgi ļāvās aiz aprādītās noslieces, Jēkabs stipri vien jauca viņus ar zvaigžņu dvīņiem un iepina spriedumā babiloniešu cilmes atgādas, labi zināmas ikkatram, pat puišeļiem uz lādēm. Acīm redzami un apzināti sirmgalvis mirkļiem jauca viņus ar Dziesmas Gilgamešu un Eobanf, kuri, saniknoti māsas dēļ, sacirta gabalos debesu vērsi un kurus par šo ļaundarību nolādēja Ištara. Viņi paši gan neatcerējās, ka Sihemā jeb Šehemā, kur, tiesa kas tiesa, bija plosījušies kā zvēri, sevišķu uzmanību būtu pievērsuši vēršiem, kur nu vēl kaut vienam lopiņam pārgriezuši pakaļkāju dzīslas; tikai Jēkabs katru reizi, kad atgriezās pie notikušā, piepina klāt vērsi. Bet vai maz iedomājams pagodinošāks lāsts par salīdzināšanu ar Dioskūriem, ar Sauli un Mēnesi? Tādu atstumšanu var uzklausīt mierīgu prātu arī citiem dzirdot, jo tikai pa pusei tā skar tevi pašu; pa pusei tā ir sapņaina pirmsnāves domu rotaļa.

Mēs rīkosimies pareizi, pateikdami bez kavēšanās, ka zvaigžņu tulka cienīgie, daudznozīmīgie mājieni, iepīti Jēkaba novēlējumos dēliem, līdz ar cildumu piešķīra tiem cilvēciski nedaudz izplūdušu raksturu. Mirēja valodā jautās ir mērķtiecība, ir nespēks, ir nespēka mērķtiecība. Jau novēlējumā Rūbenam bija izpaudušās Ūdensvīra iezīmes. Jūda, kura kārta tagad pienāca un kuram dotā varenā un izšķirošā svētība tā nokausēja sirmgalvi, ka pēcāk viņš piesauca dievu, baiļodamies pagurt pirms laika un, galvenais, netikt līdz Jāzepam, — Jūda tātad arī agrāk allaž tika godāts par «Lauvu», taču viņam veltītajā pēdējā vārdā šis epitets izskanēja tik uzmācīgi un Ištaras tirdītais Jūda tik nepārprotami ieguva Lauvas veidolu, ka ekliptiskā aizguvuma nianse nevienam nepalika apslēpta. Novēlējumā Isašāram jautās daudz kas no Vēža, — abas Ēzeļa zvaigznes, kas ietilpst šajā zvaigznājā, piešķīra kosmisku nokrāsu piedēvei «Kaulainais Ēzelis». Svētībā Danam ikviens sazīmēja Svarus — tiesas un taisnības simbolu, lai arī šā dēla raksturojumu vienlīdz noteica dzēlējas odzes tēls; un Naftāla pielīdzinājumā briedim un stirnai vairums klātesošo saskatīja Auna līdzību. Nekāds izņēmums nebija arī Jāzeps; astrālais cildeno jums viņam dotajā svētībā, gluži otrādi, pat izpaudās divēji — raksturojumā mijoties Jaunavas un Vērša iezīmēm. Novēlējumā Benjamīnam visbeidzot, kad pienāca viņa kārta, noteicošais, šķiet, bija Skorpions, jo lādzīgais mazulis tāpēc vien tika daudzināts par plēsīgu vilku, ka Lupas atrodas mazliet uz dienvidiem no Dzeloņastainā.

ŠAjā gadījumā īpaši uzskatāmi izpaudās tā dezindivi-dualizējošā, kosmiski mītiskā pirmsnāves vēlējumu pieskaņa, kuras dēļ abi spurīgie dvīņi mierīgu sirdi uzklausīja spriedumu. Viņi mita agrā, taču vienlaikus jau vēlīna laikmetā, visai pieredzējušā dažā ziņa, pārliecinātā, piemēram, ka uz mirēja gaišredzību un pareģojumiem pilnībā paļauties nevar. Mirēja nākotnes vīzijas ir iespaidīgas un godājamas, ticēt tām var, tikai ar mēru, jo ne vienmēr tās apstiprinājušās, un rodas iespaids, ka pa pusei jau aizpasaulīgais stāvoklis, kurš tās izraisa, vienlīdz uzskatāms par alošanās cēloni. Svinīgi alojās arī Jēkabs, lai gan šo to noviedēja apbrīnojami trāpīgi. No Rūbena pēcnācējiem nudien liela labuma nebija, un Simeona cilts, spiesta vienmēr pieslieties citiem, izzuda Jūdā. Toties tas, ka Levija dēli ar laiku iemantos augstu godu un pastā vīgas priesteru kārtas privilēģijas — kā labi zināms mums, ļaudīm, kas, atrazdamies stāstā, atrodamies arī ārpus tā, — mirēja skatienam acīmredzot palika apslēpts. Šajā punktā — un ne šajā vien — viņš godājami kļūdījās savos pirmsnāves pravietojumos. Zebulons, viņš paredzēja, apmetīšoties jūras malā pie kuģu ostām; līdz Sidonai sniegšoties cilts platības. Tas izklausījās ticami, jo šā dēla vājība uz jūru un darvas smārdu bija plaši zināma. Taču Zebulona platības nākotnē nebūt nesniedzās nedz līdz zaļajiem ūdeņiem, nedz līdz Sidonai. Tās pletās starp jūru un Galilejas ezeru; no ezera Zebulonu nošķīra Naftāls, no jūras — Ašers.

Mūsu uztverē tamlīdzīgas kļūdas ir ļoti nozīmīgas. Jo vai tad nav sastopami gudrinieki, kuri apgalvo, ka Jēkaba svētības sacerētas pēc Jozuas un tātad atzīstamas par «pravietojumiem ar atpakaļejošu datumu»? Dzirdot kaut ko tādu, atliek tikai paraustīt plecus — un ne jau tāpēc vien, ka mēs taču stāvam pie patriarha nāves gultas un paši savām ausīm dzirdam viņa sacīto, bet arī aiz tā iemesla, ka pareģojumos, kas izteikti, balstoties uz vēsturiskiem dotumiem, — pravietojumos post factum viegli izvairīties no kļūdām. Visdrošākais pareģojuma īstuma pierādījums ir kļūdainums ...

Un tā Jēkabs pasauca Jūdu — tas bija dižens mirklis, un pierima visi tiklab ārā, telts priekšā, kā arī tās iekšienē, mūsu vidū. Visai reti gadās, ka nekustīga, elpu aizturējusi, pieklust tik plaša sanāksme. Pārvecais sirmgalvis izstiepa bālo roku pret ceturto dēlu, kurš, jau aiz-laikus juzdamies bezgala apkaunots, nolieca savu septiņdesmit piekto mūža gadu aizsnieguša cilvēka galvu, — izstiepa pret viņu pirkstu un teica:

— Jūda, tu tas esi!

Jā, tas bija viņš, tirdītais, pēc paša izjūtas — dziļi necienīgais, valdnieces paverdzinātais, miesaskārais, kurš miesaskāri ienīda, grēcinieks, kuru mūždien mocīja sirdsapziņa. Lasītājs droši vien nodomās: nu, septiņdesmit piecu gadu vecumā tāds klausības un kārības jūgs nekāds smagais nebūs, — bet, spriezdams tā, maldās. Jūgs jānes līdz pēdējam elpas vilcienam. Mazliet trulāks dzelonis, iespējams, top, taču atlaist pavisam pavēlniece savu kalpu neatlaiž nekad — tas ir pilnīgi izslēgts. Bezgala apkaunots, Jūda lieca galvu, sagatavojies uzklausīt spriedumu, — bet tavu brīnumu! Atskanot dižajam žēlastības vārdam un apsolījuma eļļai no raga izlejoties uz viņa galvas, viņš ātri vien nomierinājās, manāmi atguva paļāvību un, augot lepnumam, bilda sev: «Ak tad tomēr, par spīti visam! Tad jau tas tik ļauni nemaz nav bijis, ja, redzams, nav par šķērsli svētībai, — varbūt tas viss nav tik nopietni ņemams: tikumiska skaidrība, pēc kuras alku, kā izrādās, svētības saņemšanai nav nepieciešama; lai pie svētības tiktu, jāizcieš visas elles mocības, — kas to būtu domājis, uz manas galvas pil eļļa, dievs, esi man žēlīgs, es tas esmu!»

Eļļa nepilēja, tā lija ar joni. Tik izšķērdīgi, svētīdams Jūdu, pēdējos spēkus šķieda Jēkabs, ka vairākiem brāļiem pēc tam tika vienīgi pa īsam, neskaidram, vārgā balsī izteiktam mājienam.

— Tu tas esi, Jūda! Tava roka grābs tavu ienaidnieku skaustu, un tevi suminās tavi brāļi. Jā gan, tavā priekšā zemu lieksies tava tēva dēli, un visi, kas mātes dzemdēti, slavinās tevi, svaidīto!

Tad sita lauvas stunda. Kādu laiku eksistēja tikai lauva, cits citu nomainīja vareni lauvas tēli. Jauns lauva bija Jūda, lauvu mātītes mazulis, īsts lauva. No laupījuma audzis liels, tas sacēlās kājās un rūca, un ierēcās. Atgriezies savā tuksneša kalnā, tas notupies izstiepās kā mednieks savā krēpju rotā un kā niknas lauvenes dēls. Kas drīkst viņu sacelt kājās? Neviens! Ērmoti šķita vienīgi tas, ka dēlus, kurus Jēkabs dzīrās svētīt, viņš uzteica par plēsoņas laupītkāri, turpretī tiem, kam svētību liedza, pārmēram ņēma ļaunā varmācības rīku cilāšanu. Tāpat kā pirmāk aiz tīrās bezspēcības pats sevi tika skatījis bruņota spēkavīra lomā ar zobenu un loku rokā, viņš tagad daudzināja dēlus — papriekš miesaskāres tirdīto Jūdu, visbeidzot arī knīpu Benjamīnu — par asinskāriem plēsoņām un mežonīgiem kāvuļiem. Savādi gan, ka lēnprāšu un gara bruņinieku vājība ir heroisms!

Un tomēr Jēkabam, svētījot Jūdu, padomā nepavisam nebija laupītkārs varoņgars. Varonis, ko viņš turēja prātā un jau sen tika izrosījis domās, nebūt nebija viens no tiem, kuru rēcošo godību pielūdz vājais, — Šilo bija tā vārds. No lauvas līdz tam vēl tālu; tāpēc svētības devējs izteicās pastarpināti, proti, ieviesa diža ķēniņa rēgu. Ķēniņš sēdēja savā krēslā — valdnieka zizli starp kājām, un zizlim nebija no turienes zust, nedz atņemtam tapt, tiekams nāks «varonis», tiekams parādīsies Šilo. Jūdam, ķēniņam ar likumdevēja zizli starp kājām, šis apsolījuma vārds bija gluži svešs, tas pārsteidza sapulcētos, un izbrīnā visi iepleta acis. Viena vienīga dzirdēja to ne pirmo reizi un alkaini bija to gaidījusi. Nevilšus palūkojušies ārā, mēs pārlaižam skatienu viņas siluetam — lepna, stalti izslējusies, viņa stāv tumsā, klausīdamās, kā nākamībai svaida viņas dzimumu. Žēlastība nepametīs Jūdu, viņš nedz mirs, nedz iztecēs viņa acs, tiekams netaps pārdiži dižens, tāpēc ka no viņa nāks tas, kam piesliesies tautu tautas, — miera nesējs, zvaigznes vīrs.

Svētība, kas izslējās pār kauna māktā Jūdas galvu, pārspēja visu gaidīto. Viņa vai visas viņa cilts tēls — varbūt ar nodomu, varbūt arī vienīgi aiz domu sajukuma, bet varbūt aiz abiem iemesliem reizē, proti, izmantojot sajukumu neapvaldītam iztēles lidojumam, — tiktāl sajaucās un saplūda ar Šilo tēlu, ka neviens vairs netika gudrs, par ko īsti ir runa Jēkaba svētības pārpilnības un žēlastības pravietojumos — par Jūdu vai pestītāju. Pēkšņi viss peldēja vīnā — klausītāiiem vai sarkans metās gar acīm, dzirkstījot vīnam. Kāda zeme tika minēta, zeme, kuras ķēniņš pie vīna koka sien savu ēzeli un pie vīna koka vītnēm — savas ēzeļmātes kurnēju. Vai tie būtu Hebronas vīnadārzi, Engedija vīnakalni? Savā pilsētā «viņš» iejāja uz ēze Ja, nastu nesējas ēzeļmātes kurnēja, — ieraugot viņu, skurba līksme pārņēma tautu kā no sarkana vīna, un arī viņš bija noskurbušam vīna dievam līdzīgs, kurš, augstu uzņēmis tērpu, iejūsmots kājām spaida ķekarus: vīnogu asinssulā mirka viņa sānauts un sārtojās ģērbs. Skaists viņš bija, brišus cilādams kājas vīna dejā, — skaists kā neviens cits: balts kā sniegs, sārkans kā asinis, melns kā ebenkoks ...

Jēkaba balss apdzisa. Galva viņam nokārās, viņš raudzījās no lejas uz augšu. Daudz, izšķērdīgi daudz spēka bija prasījusi šī svētība. Likās, viņš izlūdzas jaunus spēkus. Jūda, nospriedis, ka svētīšana galā, atkāpās soli nokaunējies un izbrīnīts, ka tikumiskas skaidrības trūkums, redzams, nav bijis par šķērsli. Pārsteigums, ko pirmsnāves sapulcē izraisīja gluži jaunās atklāsmes un norādes, kuras nesa šī svētība, bija tik liels, ka klausītāji tikko valdīļās. Kā iekšā, tā ārā ļaudis uzbudināti sačukstējās. Arā daži pat sarunājās pusbalsī; dzirdamas kļuva satrauktas balsis, tās atkārtoja Šilo vārdu. Taču visa šī rosība uzreiz pierima, līdzko Jēkabs atkal izslējās un pacēla roku.

— Zebulon! — viņš izdabūja pār lūpām.

Aicinātais lieca galvu zem tēva rokas, un, tā kā viņa vārda nozīme bija «mājoklis» jeb «mājvieta», neviens nebrīnījās, ka Jēkabs norādīja dēlam dzīves un uzturēšanās vietu: apmesties viņam nolikts jūras piekrastes pusē, tuvu bagātībām, ko pārvadā kuģi, un sniegties nolemts līdz Sidonai. Diezgan pravietots! Neko citu Zebu-lons nekad nebija vēlējies, un puslīdz mehāniski un gurdi izskanēja mirēja vēlējums. Isašār ...

Isašārs būšot kā kaulains ēzelis, kas guļ starp aplokiem. Vēža zvaigznāja Ēzeļi bija viņa kūmas, taču, neraugoties uz šādu sakarību, Jēkabs, kā šķita, lielas cerības uz viņu nelika. īsi tas pastāstīja par dēlu pagātnes formā, domādams nākotni. Isašārs redzēja, cik labi dusēt savā zemē un cik tā jauka. Viņš bija stiprs un miegains. Un mīļu-prāt lauza kaulus, kalpodams par karavānu ēzeli. Klausība viņam likās pati ērtākā, labprātīgi viņš lieca muguru. Tāds bija Isašārs. Apmetās viņš, kā rādījās Jēkabam, Jordānas pusē. Pietiks par viņu! Tagad par Danu.

Tas nesa svarus un attapīgs sprieda tiesu. Doma un mēle tam bija tik asa, ka dzēla kā odze. Pieminot šo dēšu, Jēkabam radās izdevība paceltu pirkstu iestarpināt īsu zooloģisku pamācību klātesošajiem: pirmsākumā, noņemdamies ar radīšanu, dievs krustojis ezi ar ķirzaku, un tapusi čūska. Dans bija kā čūska uz ceļa, kā odze tekas malā — smiltīs grūti ieraugāma un pārmēr viltīga. Naidnieka zirgam tā iedzēla nagā, tā ka jājējs krita atpakaļ. Tāds bija Dans, Bilhas dēls. «Kungs, es ceru uz tavu pestīšanu!»

Lūk, kad Jēkabam izlauzās nopūta un aprautā lūgsna, — jūtot, ka spēki izsīkst, un bažījoties, ka netiks galā. Daudz dēlu viņš dzemdinājis — gandrīz par daudz savai pēdējai stundiņai.

Viņš paaicināja priekšā drukno Gadu vara bruņām nošūtajā uzsvārcī.

— Gadiēl, laupītāji tevi dzen, taču tu dzenies tiem pakaļ. Dzen tos, mans druknuli! Tagad tu, Ašer...

Ašeram, kārumlaižām, tika auglīga zeme no kalna līdz Tīrai. Druvās viļņojās zemiene un peldēja eļļā, un Ašers ēda treknu un gatavoja smalkas svaidāmās ziedes, kādas cits citam labsajūtai sūta ķēniņi. No viņa nāca labsajūta un koptas miesas tīksme, kas vienlīdz nav gluži zemē metama. — Arī tu par šo to kļūsi, Ašer. No tevis nāks dziesma un salda pasludināšana, par to esi slavēts sava brāļa Naftāla priekšā, kuru es tagad aicinu zem savas rokas!

Naftāls bija stirna, kas lec pāri grāvjiem, tramīga meža kaza. Viņa daļa bija naskums un aulekši, žigls auns viņš bija, kad tas, nodūris ragus, metas skriet. Žigla ari viņa mēle, ātri tā deva ziņu, un strauji nogatavojās Gena-sāras līdzenuma augļi. — Agrīniem augļiem, Naftāl, lai pilni tavi koki, un aša, kaut ne īpaši liela veiksme lai ir tev atvēlētā svētības tiesa!

Arī šis dēls, saņēmis svētību, atgāja no gultas. Pievērtām acīm sirmgalvis atvilka elpu dziļajā klusumā, atspiedis zodu pret krūtīm. Pēc brīža viņš pasmaidīja. Šo smaidu redzēja visi un jutās aizkustināti, jo saprata, ko tas vēsta. Smaids bija laimīgs, pat šķelmīgs, tiesa gan, arī pa-skumjš — šķelmīgs tāpēc, ka maigums un mīlestība apgaroja viņa skumjas un viņa atteikšanos.

— Jāzep! — ierunājās sirmgalvis.

Un piecdesmit sešus gadus vecais augstmanis, kam reiz bijuši trīsdesmit un septiņpadsmit, un deviņi gadi, jēres jērs, kas reiz dusējis šūpulī, sava laika dēls, skaists no vaiga, pa ēģiptiešu vīzei viscaur baltā tērpies, laimes luteklis, kam faraona debesu gredzens pirkstā, lieca galvu zem svētības devēja bālās rokas.

— Jāzep, mana vasa, tu, Jaunavas dēls, piemīlīgās man dāvātais, augļu koks pie avota, vīna koks, kura zari stiepjas mūrim pāri, — esi sveikts! Sveikts esi, ziedoņa pavēlniek, pirmdzimtais vērsi savā glītumā!

Šos vārdus Jēkabs izteica skaļi un saprotami — kā svinīgu uzrunu, kas jāsadzird visiem. Bet pēc tam viņš pazemināja balsi gandrīz līdz čukstam, izlēmis, redzams, lai arī publiski pasludinātu, nepaust šo svētību citiem dzirdami. Tikai patuvāk stāvošie saklausīja viņa atvadu vārdus nošķirtajam; attālākie uztvēra vienīgi pa aprautai frāzei, un pavisam tukšā pagaidām palika ārā sanākušie. Vēlāk, tiesa, ik vārds tika atstāstīts un plaši pārrunāts.

— Visumīļais, — dvesa sāpīgi smaidošās lūpas, — sirds pārdrošā izredzētais, pieminot vienīgi mīlēto, kura tevī bija dzīva un ar kuras acīm tu raudzījies manī gluži tāpat, kā vienudien manī noraudzījās viņa, pirmo reizi parādījusies man Lābana avju barā — toreiz, kad es, pakalpodams viņai, novēlu akmeni; es drīkstēju noskūpstīt viņu, un gani gavilēja: «Lū, lū, 10!» Tevī, mīļumiņ, es paturēju viņu, Visuvarenā man atrautu, tavā pievilcībā viņa bija man dzīva, — un kas ir saldāks par nenoteikti divādo? Es labi zinu, ka svešs ir viss divādais garam, kuram mēs esam uzticami, un piederas neldzīgiem ļautiņiem. Taču gribot negribot es ļāvos tā senim senajai burvju varai. Un vai cilvēks maz spēj viscaur piederēt garam, ne reizi nekrizdams neldzībā? Raugi, divāds tagad esmu arī es — esmu Jēkabs un Rāhele. Es esmu viņa, kam tik grūti bija pamest tevi, dodoties uz zemi, uz kuru pati tapa aizsaukta, jo šodien arī es tieku aizsaukts, — turp aizsauc mūs visus. Arīdzan tu, mans prieks un mana rūpē, jau esi pusceļā uz turieni — un tomēr reiz biji bērns un pēc tam jauneklis un viss, kas valdzināja manu sirdi, — barga, taču mīksta bija šī sirds, jo ļāvās pievilcībai. Cildumam, dimantkrauju apcerei aicināta, tā klusībā mīlēja pauguru jaukumus.

Balss aprāvās, un, pievēris acis, viņš dažas minūtes smaidīdams klusēja, it kā domās atkal klaiņotu jaukajā pauguru apvidū, kas, svētījot Jāzepu, pašam atausa atmiņā.

Ierunājies no jauna, viņš, liekas, neatcerējās, ka tur roku pār Jāzepu, jo arī par viņu brīdi vēstīja tā, it kā pieminētu kādu trešo.

— Septiņpadsmit gadu viņš dzīvoja man un vēl otrus septiņpadsmit no dieva žēlastības; pastarpām bija mans stingums un viņa, nošķirtā, liktenis. Viņa pievilcību tie vajāja — un aplam darīja, jo gudrība no tās nebija šķirama, un kaunu piedzīvoja vajātāju kārība. Vilinošākas par vilinošām ir sievietes; sakāpušas mūros un torņos un izkārušās pa logiem, tās nolūkojas viņam paka], bet nolūkot viņu nespēj. Tad tie dzīvi darīja viņam rūgtu un raidīja uz viņu neslavas bultas. Taču viņa loks nelūza, vingras palika viņa rokas, un Visuvarenais liedza viņam krist. Jūsmīgi daudzināts taps viņa vārds, jo viņam izdevies tas, kas izdodas tikai retajam: iemantot labvēlību dieva un cilvēku priekšā. Tā ir ārkārtēja svētība, jo parasti mums jāizšķiras, kam lai patīkam — dievam vai cilvēkiem; bet viņam burvīgais vidutāja gars deva spēju patikt kā vienam, tā otriem. Nekļūsti iedomīgs, bērns, — vai man jābrīdina tevi? Nē, es zinu, gudrība glābs tevi no iecildības. Jo piemīlības svētība nav pati augstākā un cildākā. Raugi, tavs dārgais mūžs paveras mirēja skatienam visā tā patiesumā. Spēle un mājiens tas bijis, lētticīgi laipnīgs iecēlums mīluļa kārtā ar svētības pieskaņu, bet bez īsti nopietna vispēdējā aicinājuma un izredzē-juma. Redzot, kā līksme tajā jaucas ar skumjām, sirds man nodreb mīlestībā — tā, bērns, tevi nemīl neviens, kurš redz tikai tava mūža spozmi, nevis — kā tēva sirds — arī skumību. Un tā es svētīju tevi, svētītais, visā savā sirdsspēkā un mūžīgā dieva vārdā, kurš deva tevi un ņēma, un deva atkal, un aizsauc mani no tevis. Dižāka lai izlīst pār tavu galvu mana svētība, nekā pār mani izlija tēvu svētība! Esi svētīts, jau svētīts būdams, ar svētībām no augšas un no lejas dzīles, ar svētībām no debesu krūts un no zemes klēpja! Svētība, svētība lai nāk pār Jāzepa galvu, un tava vārda saulē lai sildās tie, kas celsies no tevis! Plaši lai plūsmo dziesmas, atkal un atkal slavinot tava mūža spēli, jo svēta spēle bija tavs mūžs, un ciezdams tu mācījies piedot. Tā arī es piedodu tev sāpes, ko tu man nodarīji. Un dievs lai piedod mums visiem!

Viņš bija beidzis un vilcinādamies pacēla roku no šīs galvas. Tā aizejot no mūža nošķiras mūžs; taču itin drīz, raugi, vienam līdzi aiziet arī otrs.

Jāzeps atgriezās brāļu vidū. Viņš nebija pārspīlējis, teikdams, ka arī viņam tiks pēc nopelniem un taisnu tiesu spriedīs mirējs. Paņēmis Benjamīnu aiz rokas, viņš pieveda to pie guļvietas, tāpēc ka tēvs kavējās aicināt jaunāko dēlu. Viņa spēki, skaidri redzams, bija galā, un Jāzepam vajadzēja uzlikt svētības devēja roku uz brāļa galvas, tāpēc ka pati tā ceļu turp vairs neatrastu. To, ka viņa spriedumu vēl gaida jaunākais, sirmgalvis droši vien apzinājās, taču vārdiem, ko murmināja gurušās lūpas, ar mazo īsta sakara vairs nebija. Iespējams, tie attiecās uz nāves dēliņa pēcnācējiem. Benjamīns, kā izdevās saklausīt, bija vilks, kas saplosa no rīta sagūstīto un līdz vakaram dala laupījumu. Mazais apjuka, dzirdot šos vārdus.

Jēkaba pēdējā doma bija par dubulto alu Efrona — Cohara dēla — tīrumā un pauda vēlmi tikt guldītam blakus tēviem.

— To es pavēlu jums... — viņš izdvesa. — Par to ir samaksats, Abrāms nopirka alu no Heta bērniem par četrsimt sudraba seķeļiem pēc vispārpie ...

Te nāve pārtrauca viņu pusvārdā, viņš izstiepa kājas, zemu atslīga spilvenos, un viņa sirds rima sisties.

Pierima arī visi sapulcētie un aizturēja elpu, kad tas notika. Bet Jāzepa nama pārraugs, kurš bija ārsts, mierīgs tuvojās gultai. Viņš pielika ausi pie pukstēt stājušās sirds, lietišķā vaibstā savilcis mazo muti, pavēroja spalviņu, ko, nekustoties ne pūciņai, turēja pie apklusušajām lūpām, un izšķīla uguntiņu pie redzokļiem, taču tie palika nekustīgi. Pēc tam viņš atskatījās uz Jāzepu, savu kungu, un ziņoja:

— Viņš ir piepulcināts.

Jāzeps norādīja viņam ar galvu uz Jūdas pusi, likdams noprast, ka ziņojums jāsniedz brālim, nevis viņam. Un, kamēr lāga vīrs, nostājies Jūdas priekšā, atkārtoja: «Viņš ir piepulcināts,» — Jāzeps, piegājis pie nāves cisām, aizspieda mirušajam acis — tieši tādēļ viņš bija licis Mai-Sahmem griezties pie Jūdas, lai izdarītu to pats. Pēc tam viņš piespieda pieri pie tēva pieres un apraudāja Jēkabu.

Jūda, svētības mantinieks, izrīkoja visu, kā nākas: lika sasaukt raudātājas un raudātājus, dziedātājas, dziedātājus un flautas spēlētājus, pavēlēja apmazgāt, iesvaidīt un ievīstīt mirušo. Damaseks-Eliēzers aizdedzināja kvēpināmo upuri — aromātiskus sveķus, kam piejaukta sāls, nardes no Sarkanās jūras krastiem, galbans un vīraks; un, smaržīgiem dūmu mutuļiem aizsedzot mirušo, atvadu viesi drūzmēdamies atstāja telti, iejuka ārā stāvētāju pūlī un izklīda, satraukti pārspriezdami pavēstījumus un pravietojumus, ko Jēkabs bija izteicis saviem divpadsmit dēliem.

VIŅI IETIN JĒKABU

Un tā šis stāsts — pa smilšu graudiņam vien, lēnām, tomēr nemitīgi ritēdams, — iztecējis caur stikla iežmaugu; apakšā tas nu kaudzītē viss, un tikai nedaudzi graudiņi vēl saskatāmi augšējā traukā. Tik vien tā darāmā atlicis kā tas, ko dara ar mirušu. Taču tā nav nieka būšana; uzklausiet padomu, pavērojiet bijīgi, kā caur kakliņu izrit un kaudzītē gulstas pēdējie graudiņi. Jo tas, kas notika ar Jēkaba mirstīgajām atliekām, bija pagalam neparasti un goda parādīšanas ziņā gandrīz nepieredzēti. Neviens valdnieks nekad nav tā izvadīts, kā pēc dēla Jāzepa vēlmēm un pavēles izvadīja svētsvinīgo sirmgalvi.

Tiesa, pirmos pagaidu rīkojumus pēc tēva aiziešanas Jāzeps bija uzticējis Jūdam, svētības mantiniekam, tomēr tūlīt pēc tam ņēma vadības grožus savās rokās, tāpēc ka izkārtot visu neviens cits nespētu, un veica pasākumus, kurus īstenot viņu pilnvaroja steigšus sasaukta brāļu apspriede. Šos pasākumus noteica apstākļi, noteica Jēkaba pēdējā griba un garīgais testaments, un tas, ka tēva griba jāpilda, Jāzepam bija ļoti pa prātam. Jo viņš, nošķirtais, sprieda kā jau ēģiptietis, un viņa dedzīgā vēlēšanās godināt un iemūžināt tēva piemiņu, nežēlojot šim nolūkam nedz laiku, nedz līdzekļus, pati no sevis guva ēģiptisku ievirzi.

Jēkabs nebija gribējis, ka viņu apglabā mirušo dievu zemē, un bija licis ar zvērestu apsolīt, ka tiks guldīts blakus tēviem dzimtās puses klintsalā. Tālās izvadas — pēc Jāzepa ieceres, turklāt par nemēru krāšņas, — prasīja laiku: laiku prasīja tiklab gatavošanās tām, kā arī pašas izvadas vismaz septiņpadsmit dienu gājumā no Go-senes. Mirstīgās atliekas tātad vajadzēja saglabāt — pasargāt no trūdēšanas pēc visiem ēģiptiešu balzamēšanas mākslas likumiem: tās vajadzēja iesālīt un marinēt, — ja piepulcinātais šādu izrīcību noraidītu, viņš nebūtu varējis prasīt, lai viņu nogādā dzimtenē. Tieši no priekšraksta neapbedīt viņu Ēģiptē izrietēja nepieciešamība guldīt viņu kapā kā ēģiptieti — kā lieliski izbāztu un nosaitētu mūmiju, proti, Osīrisu, — viena otra jūtas tas, iespējams, aizskars. Bet mēs neesam līdzīgi Jāzepam četrdesmit gadus vadījuši Ēģiptē, uzsūkdami sevī šīs ērmotās zemes sulas un piesavinādamies tās tikumus. Bēdās viņu priecēja un mierināja apsvērums, ka tēva pēdējā griba neliedz aprūpēt dārgās mirstīgās atliekas pēc pašām izsmalcinātākajām un pagodinošākajām šejienes paražām un piešķirt tām noturību pēc augstākās tarifa likmes.

Tāpēc, tikko atgriezies mājās Menfē, kur nodevās sērām, viņš aizsūtīja uz Goseni vīrus, kurus brāļi dēvēja par «ārstiem», — īstenībā mumificēšanas speciālistus un iemūžināšanas meistarus, pašus izveicīgākos un dārgākos šā amata pratējus, kuri ne jau velti mājoja Ietītā pilsētā. Kopā ar viņiem ceļā devās namdari un tēlnieki, zeltkaļi un gravieri un ieblakus nelaiķa astru namam nekavējoties uzcēla darbnīcas, «ārstiem» tikmēr paveicot teltī to, ko brāji sauca par iesvaidīšanu. Tikai tas nav īstais apzīmējums «ārstu» veikumam. Ar dzelzs kāsi viņi caur nāsīm izvilka līķim smadzenes un aizpildīja galvaskausu ar dažādām specijām. Graciozi atliektiem pirkstiem cilādami asu jo asu etiopiešu obsidiāna nazīti, viņi kreisajā pusē veikli uzšķērda vēderu un izņēma iekšas, uzglabājamas īpašās alabastra krūkās ar mirušā atveidojumu uz vāka. Vēdera dobumu balzamētāji rūpīgi izskaloja ar datēju vīnu un zarnu vietā piebāza ar augstākā labuma mirrēm un aromātiskām laura apakšzemes dzinumu mizām. Viņi darbojās lietpratīgi, ar baudu, jo nāve bija viņu iemaņu joma, un jutās patiesi gandarīti, ka pacients iekšpusē kļuvis nesalīdzināmi tīrāks un apetītlīgāks nekā dzīves laikā.

Pēc tam viņi kārtīgi aizšuva brūci un uz veselām septiņdesmit dienām iegremdēja līķi salpetra šķīdumā. Visu šo laiku meistari atpūtās, ēda un dzēra, taču algu turpināja saņemt par katru Gosenē pavadītu stundu. Kad noliktais laiks bija apritējis un līķis iesālīts, sākās bezgala atbildīgā ievīstīšanas procedūra. Ar lipīgiem sveķiem noziestām bisona saitēm četrsimt olekšu garumā — nebeidzami gariem linautiem, pašiem smalkākajiem tieši pieguļot augumam, — viņi kārtu kārtām notina Jēkabu, klādami saites te blakus, te pāri citu citai, un starp tām uz apsaitētā kakla novietoja zelta apkakli, bet uz krūtīm — plakanu zelta greznekli, spārnus izpletušu kliju.

Jo godam pastrādājuši tikmēr bija arī reizē ar dziedniekiem sabraukušie amatnieki, tā ka skaistu mantiņu netrūka: ap nosaitētajiem pleciem, vidukli un ceļgaliem mūmijai aplika bēdināta lapu zelta loksnītes ar mirušā vārdu un slavas dziesmām šim vārdam un priekšā un uz muguras loksnītes sakniedēja ar vēl citām — gareniski sastiprinātām. No visa zūdīgā attīrīto, grezno un neiznīcīgo nāves lelli, nelaiķi Jēkabu, pēc tam no galvas līdz kāju pēdām iekala plānās lokana zelta plāksnītēs un guldīja aronā — dārgakmeņiem un košām emaljas inkrustā-cijām bagātīgi izrotātā cilvēka veidola šķirstā, kuru precīzi pēc mēra bija izgatavojuši galdnieki, juvelieri un veidnieki. Tēls iegūla tēlā; un ārējā tēla kokā griezto galvu apņēma bieza lapu zelta maska ar Usīra zodabārdu.

Tik lepni un pagodinoši — tiesa, ne pēc paša, bet atsvešinātā dēla gribas — iezārkoja Jēkabu. Bet laikam jau ir pareizi, ka bedībās vadās pēc to izjūtām, kam iekšas vēl veselas, jo mironim vēlmju vairs nav.

Atsaukdamies uz tēva pēdējo gribu, Jāzeps pielika visas pūles, lai, godinot patriarha piemiņu un izpildot paša kvēlāko vēlēšanos, iespējami svinīgi izvadītu aizgājēju: kamēr mirušo posa ceļā, paaugstinātais centās padarīt bēru gājienu par lielu un ievērības cienīgu notikumu, par triumfālu norisi. Bez faraona svētības tas nebija paveicams, taču sēru dēļ, kā arī vairākas nedēļas apzināti nepievērsis uzmanību savai ārienei, Jāzeps nevarēja stāties dieva priekšā un aizsūtīja pie valdnieka uz Apvāršņa pilsētu Zaķa nomā sūtni ar lūgumu, lai viņam atļauj pavadīt tēva pēcnāves tēlu uz dzimtas atdusas vietu aiz valsts robežām. Tas bija Mai-Sahme, bijušais komandants, kam Jāzeps jau tādēļ vien uzticēja šo misiju, lai krietnajam vīram nezustu iespēja līdz galam darboties līdzi stāstā. Bez tam viņš pilnībā varēja paļauties uz nama pārrauga nosvērtību un uzticamību, risinot uzdevumu, ar kādu šī diplomātiskā misija bija saistīta. Jo vajadzēja izdabūt nepieciešamos rīkojumus, nelūdzot neko tieši, tikai uzvedinot. faraonu uz attiecīgām domām: vajadzēja saņemt valdnieka pavēli par svinīgām valsts bērēm, godinot valsts Pirmā kalpa tēva piemiņu, citiem vārdiem, pamudināt Ehnatonu rīkot tā saucamo «Lielo gājienu».

Lieku reizi mēs pārliecināmies, cik aprasta Raheles jēram bija kļuvusi ēģiptiešu domu gaita. «Lielais gājiens» bija caurcaurēm ēģiptisks iedibinājums, Kemē iecienīta svinīga svētku ceremonija, un Jāzeps, uzklausīdams Jēkaba pēdējo gribu, uzreiz iedomāja par balzamēšanu pēc augstākās tarifa likmes un apņēmās sarīkot «Lielo gājienu,» par kuru runātu vēl aiz Eifrātas un pat tāljūras salās. Krāšņumā gājienam jāsacenšas ar visizslavētākajām vēstniecībām, kādas jebkad sūtītas uz svešzemēm — uz Bābeli vai Mitanniju, vai .pie Hatušila, visdižā Matu zemes ķēniņa, — un jātop iegrebtam valsts annālēs par piemiņu nākamām audzēm. Izlūgties faraonam septiņdesmit no amata pienākumiem brīvas dienas, lai kopā ar brāļiem, dēliem un brāļu dēliem izvadītu tēvu pāri robežai un pēc paša izraudzīta goda apkārtceļa guldītu to kapā, bija tikai pats pirmais un vieglākais uzdevums. Ar to nepietika, tas vien vēl nebija nekāds Lielais gājiens un valdnieka cienīgs izvadījums; taču tieši tā — kā ķēniņu — pasaulīgais dēls vēlējās apglabāt tēvu. Vajadzēja panākt, lai faraons to iedomātu un atjautu un gājienā liktu piedalīties augstām amatpersonām, galminiekiem un karavīriem, dažām karaspēka vienībām pirmām kārtām — apsardzībai patālajā tuksneša ceļā; un faraons to iedomāja un deva šādu rīkojumu, uzklausījis nama pārraugu, kurš runāja viņa priekšā, — deva daļēji aiz iežēlības, daļēji vēlēdamies apliecināt mīlestību un labvēlību savam nopelniem visbagātākajam un viņam tik daudz laba darījušam kalpam, taču vienlīdz aiz bažām, ka Jāzeps, devies ceļā bez ēģiptiešu apsardzes, galu galā vēl paliks savā tēvzemē. Tas, ka Menī par to nopietni bažījās un ka arī Jāzeps rēķinājās ar šim bažām, nepārprotami saklausāms vārdos, ko, atstāstot sarunu galmā, viņam piedēvē pamat-teksts: «Es tagad gribu doties turp un aprakt savu tēvu un tad griezties atpakaļ.» Var jau būt, ka šādu solījumu viņš deva piesardzības pēc, pats uz savu roku, bet nav arī izslēgts, ka tāda bija faraona prasība. Aizdomas, ka Jāzeps varētu izmantot ceļojumu, lai vairs neatgrieztos, katrā ziņā radās, un faraonam bija pa prātam, ka, savienodams žēlastību ar piesardzību, proti, dodams līdzi ceļā visai iespaidīgu ēģiptiešu goda eskortu, viņš piespiež neaizstājamo atgriezties.

Arī Kroņu pavēlnieks nekāds jaunais vairs nebija: mūža gadu viņam jau bija pāri četrdesmit, un pavadīti tie bija ligās un skumēs. Ar nāvi viņš arī jau bija sadūries: viena no viņa meitām — otrā sešu vidū, Meketatona, pati maz-asinīgākā no visām — nomira deviņu gadu vecumā, un Ehnatons, meitu tēvs, šajā sakarā lēja pat vairāk asaru nekā Nefernefruatona, valdniece. Viņš raudāja bieži — arī tad, ja neviens nebija miris, jo acis viņam bija slapjā vietā; viņš jutās vientuļš un nelaimīgs, un viss viņa esības komforts, visa izsmalcinātā greznība, kādā viņš mita, tikai padziļināja vientulību un arvien sāpīgāk lika apzināties, ka neviens neizprot viņa centienus. Tiesa, viņš mēdza teikt, ka tam, kam dzīve grūta, jādzīvo ērti. Taču apvienot sūrmi ar ērtībām, nelejot asaras, neizdevās; viņam klājās pārāk labi, lai klātos grūti, un, iedomājis par sevi, viņš ik reizi apraudājās. Valdnieka rītausas mākonītim ar zeltīto maliņu, tas ir, valdniecei, un caurspīdīgajām meitām ik pa brīdim vajadzēja lūkot smalku batista nēz-dodziņu un apslaucīt asaras viņa jau vecīgajā puikas sejā.

Ehnatonam sagādāja prieku, korim skandējot himnas, upurēt ziedus krāšņajā pagalmā lieliskā tempļa vidū, ko pats bija pavēlējis uzcelt Ahet-Atonā, Vienīgajā galvaspilsētā, un tādējādi godināt savu debesu tēvu, lēnīgo visa dzīvā draugu, kuru viņš arī iztēlojās bieži raudošu. Bet šo prieku gandēja vilšanās galminiekos, kas, ēzdami viņa maizi, mācību bija pieņēmuši, taču, kā liecināja pat pavirša pārbaude, neko no tās nesaprata un nebija līdz tai izauguši. Neviens neko nesaprata no mācības par viņa bezgaltālo un tomēr ik pelīti, ik tārpiņu maigi mīlošo debesu tēvu, kuram arī Saules disks bija tikai attāla līdzība un kurš viņam, Ehnatonam, vismīļajam dēlam, čukstus atklāja savu patieso būtību; itin neviens, viņš klusībā atzina, nenieka no tā visa nejēdza. No tautas viņš bija atsvešinājies, saskare ar pavalstniekiem viņu biedēja. Ar savas impērijas reliģiskajām varām, ar tempļiem un garīdzniecību — ne vien ar Amunu, ar visām mūžvecajām un izsenis pielūgtajām Ēģiptes dievībām, atskaitot ja nu vienīgi Onas Horahtu, — viņš bija neglābjami sanaidojies, turklāt sāpīgā pieķērībā paša atklāsmēm neapdomīgi veica apspiešanas un postīšanas pasākumus, vērsdamies ne vien pret Amunu-Ra, bet arī pret (Jsīru, Rietumu pavēlnieku, un Esetu, Māti, pret Anupu, Hmūnu, Totu, Setehu, pat Ptahu, izveicīgo mākslinieku, un šie soļi padziļināja plaisu starp viņu un viņa zemi — uzticībā pagājībai garīgi iesīkstējušu, visu pastāvošo saglabāt sliecīgu — un padarīja viņu par valdnieciskā greznībā patvērušos svešinieku paša valstī.

Kāds tur brīnums, ka viņa pelēkās, puspievērtās sapņotāja acis vai vienmēr bija apsarkušas no asarām. Viņš tūdaļ apraudājās arī toreiz, kad Jāzepa uzdevumā Mai-Sahme runāja viņa priekšā un līdz ar vēsti par Jēkaba aiziešanu darīja viņam zināmu sava kunga lūgumu pēc atvaļinājuma, — liet asaras Ehnatons allaž bija gatavs un arī šo izdevību neatstāja neizmantotu.

— To bēdu vēsti! — viņš iesaucās. — Viņš tātad ir miris — tas vecum vecais vīrs? Kāds šoks Manai augstībai! Es atceros, viņš apciemoja mani, dzīvs būdams, un atstāja ne jau mazu iespaidu. Jaunībā viņš bija liels šķelmis, man gadījies dzirdēt nostāstus par viņa izdarībām ar ādiņām un klūdziņām — vēl šodien Mana augstība par tām smietos līdz asarām. Ak tad nu viņa mūžs ir galā un mans tēvocītis, debesu dāvanu pārzinis, kļuvis apajš bārenis? Tās tik ir bēdas! Tavs kungs, mans Vienvienīgais draugs, laikam gan sēž un lej asaras? Es zinu, asaras viņam nav svešas, viņš apraudas ātri, tāpēc es ieslēdzu viņu savā sirdī, jo valgas acis, ciktāl runa par vīrieti, vienmēr ir laba un mīļa zīme. Es zinu, viņš raudāja arī todien, kad devās pazīstams brāļiem, bilzdams: «Es esmu Jāzeps!» Ak viņš lūdz, lai viņu atvaļina? Uz septiņdesmit dienām? Tas ir daudz, ja runa par bērēm, lai cik liels šķelmis nelaiķis būtu bijis. Vai tiešām vajadzīgas veselas septiņdesmit dienas? Bez viņa dēla tik grūti iztikt! Mazliet vieglāk varbūt nekā trekno un lieso govju gados, un tomēr arī šajos izlīdzinātākajos laikos būs grūti bez viņa, jo viņš manā vietā pārzina melnotnes valstību, par kuru Manai augstībai saprašanas maz, — man allaž rūpējusi tikai augstes gaisma. Ak, paldiesa man par to ticis maz, ļaudis daudz pateicīgāki melnotnes gādniekam nekā gaismas pravietim. Nedomā, lūdzams, ka es skaužu tavu mīļoto kungu! Kā faraons abās zemēs viņš būs līdz mūža galam, neviens paldies nav liels diezgan atmaksai par palīdzību, ko viņš sniedzis Manai augstībai, cik nu tai vispār bijis līdzams.

Atkal apraudājies, viņš bilda:

— Pats par sevi saprotams, lai jau viņš iet un apglabā savu cienījamo tēvu, lielo šķelmi, ar pienācīgu godu un izvada uz svešzemi kopā ar dēliem un brāļiem, un brāļu dēliem, vārdu sakot, visiem, kas vīrieša dzimuma viņa namā, — tur sanāks vai vesels gājiens. Iziešanu tas atgādinās, un ļaudīm šķitīs, ka viņš kopā ar savējiem pamet Ēģipti, lai paliktu zemē, no kuras nācis. Tik maldīgs iespaids nedrīkst rasties. Valstī var izcelties nemieri, un tauta vēl sadumposies, nodomājusi, ka Maizes devējs aiziet uz visiem laikiem, — man rādās, tas sarūgtinātu ļaudis vairāk, nekā ja aizietu Mana augstība un pamestu zemi sirdēdās par tās nepateicību. Paklausies, draugs, kas tas vispār par gājienu, kurā iet vieni bērni un bērnubērni? Pēc manām domām, citas iespējas nav, un pati izvadīšana ir pilnīgi pietiekams iemesls Lielā gājiena rīkošanai. Tam jākļūst par vienu no vislielākajiem, kādi jebkad devušies uz ārvalstīm un vienlīdz svinīgi atgriezušies dzimtenē. Kas es būtu, ja tikai izpildītu, nevis izpildītu ar uzviju Gādnieka un sava Vien vienīgā drauga lūgumu? Pasaki viņam: «Septiņdesmit piecas dienas piešķir tev faraons, apbērdams tevi ar skūpstiem, lai tu apglabātu Āzijā tēvu, un pavadīs tevi un aizgājušo ne jau tuvinieki un viņu saimes vien — nē, faraons sarīkos īstu Lielo gājienu, un tavu tēvu guldīs kapā pats Ēģiptes sabiedrības zieds: es sūtīšu cejā visu savu galmu, dara tev zināmu Ehnatons, savus dižciltīgākos kalpus un zemes vecajos, un valsts pārvaldītājus līdz ar kalpiem, kā arī kara ratus un bruņotus vīrus — lielum lielu pulku. Tie visi, mans acuraugs, kopā ar tevi un tavējiem ies aiz katafalka — tiklab tev pa priekšu un aiz muguras, kā ari abās pusēs — un pavadīs tevi arī atpakaļceļā, kad dārgā nasta būs atstāta vēlamā vietā.»

LIELAIS GĀJIENS

Tāda bija atbilde, kuru no Ahet-Atonas atveda Mai-Sahme, un, vadīdamies pēc tās, Jāzeps rīkojās un veica nepieciešamos priekšdarbus. Uz malu malām steidzās ziņneši ar pavēlei pielīdzināmiem ielūgumiem, ko izsūtīja augsts valdnieka pils ierēdnis, kurš dēvēja sevi par «Rita tualetes un slepeno lēmumu slepenpadomnieku», un nolikta tika diena, kad aicinātajiem ceļojuma dalībniekiem no visiem valsts novadiem jāsapulcējas tuksnesī Mentes tuvumā. Gaužām apgrūtinošs pagodinājums šoreiz bija lemts faraona kalpiem, viņa nama dižajiem un Ēģiptes vecajiem. Tomēr nebija neviena, kurš iedrīkstētos atraidīt ielūgumu, gluži otrādi, augstas amatpersonas, kas tā vai cita iemesla dēļ nebija aicinātas, dabūja uzklausīt ne vienu vien dzēlību no aicināto puses un aiz sarūgtinājuma apslima. Tas nebija nekāds nieka uzdevums — izkārtot visus Lielā gājiena posmus un pulkus, saplūdušus tuksnesīgajā līdzenumā, un uzticēja to kādam karvedim, citkārt sauktam par «Valdnieka ratu vadītāju, augstu stāvošu karenieku vidū», taču uz bēru organizēšanas laiku titulētam par «Osīrisa Jēkaba ben Jichaka, Valdnieka Ēnas devēja tēva, Lielās bēru procesijas izkārtotāju». Vadīdamies pēc dalībnieku saraksta, karakungs noteica korteža kārtību un pulcēšanās vietā izvietoja ratu un pa-lankīnu, jājamlopu un nastu nesēju dzīvnieku jūkli skaidri pārskatāmā un glītā secībā. Viņš uzņēmās arī apsardzei norīkotās karadraudzes vadību.

Gājiena kārtība bija šāda. Pa priekšu virzījās kareivju vienība — taurētāji un bundzinieki, aiz tiem gājienu ievadīja nūbiešu loka šāvēji, sirpjveida zobeniem bruņoti lībieši un ēģiptiešu šķēpneši. Sekoja faraona galma zieds, pārstāvēts tik plaši, cik vien iespējams, lai neatstātu dieva personu gluži bez augstmaņu svītas: Valdnieka draugi un Vienīgie draugi, Vēdekļa nesēji pie labās, Noslēpumu Augstākā glabātāja un Valdnieka pavēļu slepenpadom-nieka ranga pils ierēdņi, tik lieli amatvīri kā Viņa augstības Galvenais maizes cepējs un Galvenais dzērienu devējs, Galda pārraugu pārraugs, Tērpzinis, Lielā Nama

Galvenais veļas balinātājs un mazgātājs, Sandaļu nesējs, Galvenais frizieris, viņš arī Abu kroņu slepenpadomnieks, un tā tālāk, un tā joprojām.

Šis galma pakalpu pūlis gāja pa priekšu katafalkam, kas, procesijai nonākot Gosenē, uzsāka ceļu un turpmāk lāsmains pacēlās pāri tai. Dārgakmeņos dzirkstošais Jēkaba šķirsta tēls ar zelta seju un zodabārdu bija nolikts uz nestuvēm, kuras balstīja apzeltītas ragas, bet ragas savu ties bija novietotas uz līķratiem ar aizklātiem riteņiem, un vilka ratus divpadsmit balti vērši; gāzelēdamies augstais braucamais kustējās uz priekšu, laiku pa laikam flautu pavadījumā skanot profesionālu apgaudēju raudu dziesmām; tie soļoja tūlīt aiz katafalka — pirms nelaiķa nama un piederīgajiem, kam tagad bija kārta. Tur gāja Jāzeps ar dēliem un sava nama vadību ar Mai-Sahmi priekšgalā; tur gāja vienpadsmit Jāzepa brāļi ar dēliem un dēlu dēliem — visi, kas vīriešu dzimuma Israēlā, sekoja šķirstam līdz ar mirušā tuvākajiem kalpotājiem, pirmām kārtām, Ēliēzeru, viņa Vecāko kalpu, un savām saimēm, tā ka dzimtas eskorts vien bija visai garš un skaitliski liels — kur nu vēl pārējo izvadītāju gāzums!

Jo nu nāca abu zemju augstā ierēdniecība: Jāzepa padotie — Augšēģiptes un Lejasēģiptes vezīri, Pārtikas nama Galvenie grāmatziņi, tādi vīri kā Valsts liellopu un ganāmpulku pārraudzītājs — «Ragu, nagu un spalvu pārziņa» titula nesējs, Flotes komandieris, īstenais kabineta galva un Valsts mantnīcu svaru glabātājs, Zirgu ģenerālinspektors, daudzie īstenie tiesasvīri un Galvenie rakstziņi. Kas nosauks visas titulētās amatpersonas — bezgala pagodinātas, ka norīkotas izvadīt uz svešatni Jāzepa, Maizes devēja, tēva mūmiju! Aiz valsts darboņiem atkal kareivji, taures un standarti. Un pašā astē transports — ores ar bagāžu un teltīm, lopbarības vezumi, zirgēzeļi un dzinēji, jo vai mazums dzeramā un ēdmaņas prasa tāds gājiens!

Ceļā devās ļoti liels pulks, kā pamatoti noradīts leģendā: iztēlojieties vien šo nebeidzamo greznu aizjūgu un nesamrīku gūzmu, šo raibu spalvu pušķu un spožu ieroču zibu un ņirbu, šo ratu ritoņas, marša soļu, dzīvnieku prūšļienu, zirgu zviedzienu, ēzeļu brēcienu, vēršu māvienu, tauru dunas, bungu rības, skolotu vaimanātāju balsu jūkli, pār kuru tālu redzams uz katafalka krautnes pacēlās ievīstītā ceļinieka šķirstveida tēls! Jāzeps varēja būt apmierināts. Reiz Ēģiptes zeme atrāva viņu no tēva sirds, bet šo bēdu sagrauzto sirdi tagad sumina visa Ēģipte, nesdama uz saviem pleciem mirušo Jēkabu, lai guldītu viņu kapā.

Tā šis apbrīnas cienīgais un visur apbrīnotais gājiens izvijies aizsniedza robežu rītos un posta apvidus, kam cauri jādodas ikvienam, kurš no Hapī ārēm vēlas nokļūt faraona austrumu provincēs — Harū un Emoras zemēs. Gar pašu Sīnāja tuksneša kalnaines augšmalu virzījās gājiens, taču tad nogriezās, radot izbrīnu kurā katrā, kam būtu zināms, uz kurieni tas dodas: jo ierastā īsākā ceļa vietā pa filistiešu zemi uz piejūras Gāzu un no tās caur Bēršebu uz Hebronu gājiens devās tālāk pa lejieni, kas dienvidos noHazatī ostas cauri Amalekai stiepjas uz aus-irumiem — Ēdomas un Sārma jūras dienvidu nostūra virzienā. Apgājusi jūru, procesija turpināja gaitu gar tās austrumu piekrasti līdz Jardenas ietekai, pēc tam mazliet uz augšu pa upes ieleju un, no tās puses — proti, Gileādas un austrumu puses — pārgājusi upi, ieradās Kenanā.

Lielu līkumu apmeta Jēkaba Lielais bēru gājiens; ceļā pagāja divreiz septiņpadsmit dienu, un tieši tādēļ Jāzeps bija prasījis, lai viņu atlaiž uz septiņdesmit dienām, — par maz bija prasījis, jo nepietika arī septiņdesmit piecu dienu, kuras aiz mīlestības viņam tika piešķīris faraons. Apmest tik lielu loku viņš izlēma jau pirms došanās ceļā un savu nodomu uzreiz darīja zināmu gājiena vadītājam, jau minētajam karvedim-rīkotājam, kurš atzina to par visnotaļ pareizu. Jāzeps, proti, izsacīja bažas, ka tik daudzu ēģiptiešu un bruņotu vīru ierašanās no Gazas puses pa kara traktu var rādīt satraukumu, pārpratumus un grūtības, un ieteica nomaļāku apceļu. Bet sirds dziļumos viņš tālajam apkārtceļam piešķīra pagodinoša gaitas pagarinājuma nozīmi. Viņš vēlējās, lai svinīgā izvadīšana prasītu iespējami vairāk laika un pūļu, lai iespējami tāls būtu gaitums, kurā viņa tēvu izvadīs lepnā Ēģipte. Tāpēc viņš sadomāja vilkt garumā ceļojumu un īstenoja šo savu nodomu.

Apgājuši Sodomas jūru un gar Jardenas lejteci kādu gabalu devušies uz augšu, viņi nonāca pieupes ciematā, ko sauca par Goren-hatadu. Kādreiz tur bija bijis vienīgi ērkšķu pīteņa iejozts kuļamais klons, taču tagad tā bija tirgus vieta, kur ļaužu vai biezs. Turpat upes malā pletās paprāvs luksts; tajā apmetās ceļinieki un, turieniešiem ziņkārīgi noskatoties, uzcēla nometni. Tai vietā viņi uzkavējās septiņas dienas un diendienu rīkoja bēru sanāksmes — apraudāja mirušo veselas septiņas dienas tik rūgti un spalgi, ka vaimanas, kā jau iecerēts, dziļi saviļņoja vietējos — jo dziļāk tāpēc, ka līdzi sēroja arī kustoņi. «Tiešām iespaidīga nometne,» augstu uzraukuši uzacis, sprieda ļaudis, «ēģiptiešiem, redzams, ir lielas sēras.» Lukstu turpmāk nesauca citādi kā par «Ebel-Mis-raimu», tas ir, «Ēģiptes sēru» pļavu.

Pēc tik goddevīgas aizkavēšanās pavadītāji atkal izkārtojās gājienā un pārbrida Jardenu, izmantodami šim nolūkam braslu, ko pašu vajadzībām jo ērtāk pārejamu bija padarījuši tās puses iedzīvotāji, nogremdēdami sēklē kokus un akmeņus. Ragas ar Jēkaba šķirsta tēlu nocēla no ratiem, un visi divpadsmit dēli aiz kārtīm pārnesa to pāri upei.

Tagad, nonākuši Kānaānā, ceļinieki no miklās, miglainās upes palejas uzkāpa augstienē, un tur gaiss kļuva dzidrāks. Iedami pa ērto kalnu muguras ceļu, viņi trešajā dienā nonāca pie Hebronas. Mūru ieskauta, Kirjat-Arba pletās piekalnē, pa kuru lejup steidza daudzi pilsētnieki, lai pavērotu krāšņo procesiju, kas ieradusies ar svētu nešļavu un aizņēmusi ielejā vietu pie klintī izcirstās un aizmūrētās dubultalas — mūžsenajām dzimtas kapenēm Dabas veidojumam, ko paplašinājušas un pilnveidojušas cilvēka rokas, — dubultajām kapenēm bija tikai viena, nevis divas ieejas. Bet, ja mūrējumu nojauca — un tas nupat tika darīts, — skatienam pavērās apaļa, nolaidena eja, no kuras pa labi un pa kreisi atzarojās akmens plātnēm aizdarīti gaiteņi, kas veda uz diviem kapkambariem ar zemām cilindra velvēm, — tāpēc šo dabas veidojumu sauca par «dubultalu». Bet, iedomājot, kas tik šajos klints kambaros nav atradis mūža māju, dzīvajam jānobāl, kā nobāla brāļi, kad vērās ala. Ēģiptiešus tas neskāra; viens otrs, iespējams, pat rauca degunu par tik necilu kapvietu. Israēls toties viss metās bāls vaigā.

Eja bija šaura un zema, un pagalam šauri bija arī abi gaiteņi; tikai divi Jēkaba nama ļaudis, Vecākais kalps un tā vietnieks, un arī tie ar grūtībām — viens no priekšas, otrs no mugurpuses — ienesa mūmiju pazemes kambarī, kurā īsti, labajā vai kreisajā, vairs nav noskaidrojams. Ja pīšļi un trūdi spētu brīnīties, alā droši vien ilgi nenorimtu pārsteigums par jaunpienācēju, kam ģeķīgā svešatne uzspiedusi savu zīmogu. Taču tur valdīja dziļa vienaldzība, un nesēji, salīkuši izmudījušies atpakaļ ejā, pasteidzās no smacīgā mājokļa atgriezties saldi tīkamajā dzīvības gaisotnē. Tur jau gatavībā gaidīja vergi, amata pratēji, ar ķellēm un javu, un vienā rāvienā tika aizmūrēta mājvieta, kurai nevienu citu uzņemt vairs nebija lemts.

Ciet ir nams, un tēvs — pie vietas; desmit vīri stingri noraugās, kā sienā iegulst pēdējais ķieģelis. Kas viņiem lēcies? Bāli vaigā ir visi desmit un koda lūpas. Zagšus viņi uzmet pa greizam skatienam vienpadsmitajam un atkal nodur acis. Skaidri redzams: viņi baiļojas. Vieni viņi jūtas, nomācoši vieni un pamesti. Tēva vairs nav, — dēli, septiņdesmit gadu veci vīri, zaudējuši simt gadu vecu tēvu. Nupat vēl tas bija viņu vidū, lai ari ietīts, mūmijas veidolā, — tagad tas iemūrēts, un pēkšņi dūša viņiem saskrien papēžos. Pēkšņi viņi jūtas tā, it kā tēvs būtu bijis viņu sargs un aizstāvis, tikai tēvs, un nu it neviens un it nekas vairs nepaglābs viņus no atmaksas.

Čukstēdamies viņi sabāza galvas kopā, krēslojot vakaram. Uzlēca mēness, pie debesīm iemirgojās mūžības zīmes, un dzedra augstieņu migla cēlās no zemes starp Jēkaba goda eskorta teltīm. Tad viņi pasauca divpadsmito, — Benjamiņu, Rāheles dēlu.

— Benjamīn, — viņi teica minstinādamies, — edz, kas par lietu! Mums nododams piepulcinātā vēlējums Jehosi-fam, tavam brālim, un tu esi īstais, kam tas jāatklāj viņam. Jo neilgi pirms nāves, mūža pēdējās dienās, kad Jāzepa tuvumā nebija, tēvs mums pavēlēja un sacīja: «Kad es būšu miris, pavēstiet savam brālim Jāzepam manā vārdā: «Piedod brāļiem to ļaundarību un apgrēcību, ka viņi nodarīja tev pāri! Jo starp jums un viņu es būšu ari nāvē, kā biju dzīvē, un tāda ir mana pēdējā griba un vēlēšanās, ka tu nedarītu viņiem nekā ļauna un atturētos no atriebības par bijušo arī tad, kad manis šķietami nebūs. Lai viņi cērp savas aitas, bet paši paliek necirpti!»»

— Vai tas tiesa? — jautāja Benjamiņš. — Es nebiju klāt, kad viņš tā sacīja.

— Nekur tu nebiji klāt, — viņi atbildēja, — un tāpēc ciet klusu! Tādam knīpām kā tev visur klāt nav jābut Tu taču neatteiksies paziņot brālim, viņa žēlastībai Jāzepam, tēva pēdējo gribu un vēlēšanos? Dodies tūlīt pie viņa! Bet mēs sekosim tev un gaidīsim atbildi.

Tad Benjamiņš devās pie paaugstinātā un, iegājis teltī, mulsi teica:

— Josef-ēl, piedod, ka traucēju, taču man lika darīt tev zināmu, ka tēvs nāves cisās lūgtin lūdzis tevi pēc viņa aiziešanas neatmaksāt ļaunu, ko brāļi tev nodarījuši, jo ari miris viņš palikšot starp jums, lai sargātu tos un liegtu tev atriebšanu.

— Vai tas tiesa? — jautāja Jāzeps, un acis viņam sa-vilga.

— Gluži tiesa tas diez vai būs, — atbildēja Benjamīns.

— Nē, nebūs vis, jo tēvs zināja, ka tas būtu lieki, — piemetināja Jāzeps, un no viņa skropstām izriesās divas spožas asaras. — Brāļi droši vien gaida tevi nama priekšā?

— Viņi ir šeit, — attrauca mazais.

— Tad ejam pie viņiem, — noteica Jāzeps.

Un viņš izgāja ārā, zvaigžņu mirgā un mēness zaigā; tur tie bija un krita viņam pie kājām, un sacīja:

— Redzi, te mēs esam, tava tēva dieva un tavi kalpi. Piedod mums, lūdzams, mūsu ļaundarību, kā tev teica tavs brālis, un neatmaksā mums savas varas pilnībā! Piedod mums pēc Jēkaba nāves, tāpat kā piedevi, viņam dzīvam esot!

— Ai, brāļi, mani brāļi! — viņš atbildēja un, izpletis rokas, noliecās pār tiem. — Kas tās par valodām? Jus runājat tā, it kā tiešām bītos manis, un lūdzat, lai piedodu jums! Vai tad es esmu dieva vietā? Tur, Lej zemē, ļaudis runā — es esot kā faraons, taču faraons, kaut arī saucas par dievu, ir tikai mīļens, nevarīgs cilvēks. Lūgdami man piedošanu, jūs, redzams, neizprotat stāstu, kurā mēs esam. Tas nav pārmetums. Cilvēks itin labi var piedalīties notikumos, kurus pats neizprot. Varbūt tam tā arī jābut, un nosodāmi ir tas, ka es mūždien pārlieku skaidri izpratu spēli, kurā darbojos līdzi. Vai jūs nedzirdējāt no lēva mutes, viņam svētījot mani, ka mans mūžs bijis tikai mājiens un spēle? Un vai savos vēlējumos jums viņš pieminēja to ļaunu, kas reiz atgadījās starp mums, brāļiem? Nē, viņš klusēja, jo arī bija līdzdalīgs spēlē, ko vadīja dievs. Tā kunga pasargātam — man, brēcoši negatavam, pienācās jūs gunclīt uz ļaunu; pēcāk, tiesa kas tiesa, dievs izgrozīja ļaunu par labu, likdams man paēdināt daudz ļaužu, tā ka tomēr tapu cik necik gatavs. Bet, ja runa ir par piedošanu mūsu, cilvēku, starpā, tad es esmu tas, kuram jānolūdzas, jo jums bija jātēlo ļaundari, lai notiktu tā, kā tiešām notika. Un tagad, jūsuprāt, man tāpēc vien būtu jāizmanto faraona vara, ka tā man dota, lai, atriebjoties jums par trīs pārmācības dienam akā, vērstu par ļaunu, ko dievs par labu vērtis? Jāsmejas!

Nožēlojams ir cilvēks, kurš, kļuvis varens, saceļas pret patiesību un saprātu. Ja tāds netiek apsmiets šodien, tas apsmieklā kritīs nākotnē, kuras pusē mēs esam. Guliet mierīgi! Jau rit mēs pēc dieva gribas dosimies atceļā uz jancīgo zemi Ēģipti.

Tā viņš mierināja brāļus, un viņi smējās un raudāja visi kopā, un tie vienpadsmit izstiepa rokas pret Jāzepu, kurš stāvēja viņu vidu, un pieskārās viņam, un ari viņš apmīļoja ceļos slīgušos. Un tā beidzas jaukā leģenda un dieva sadoma par

Jāzepu un viņa brāļiem.

TOMASS MANNS JĀZEPS UN VIŅA BRĀĻI

Priekšlasījums

Man bieži ir jautāts, kāpēc es esot pievērsies šim mūsdienām tik svešajam, tālajam sižetam un kas īsti pamudinājis mani, balstoties uz Bībeles leģendu par Ēģiptes Jāzepu, uzrakstīt episki plašu, monumentālu romānu ciklu, kuram atdoti daudzi mūža gadi. Atbildē, domājams, nav nozīmes skart ierosas ārējo, tā sakot, anekdotisko pusi, aprādīt gadījuma rakstura iemeslu, kura dēļ pirms nu jau piecpadsmit gadiem kādu vakaru Minhenē pārlasīju nostāstu savā vecajā ģimenes Bībelē. Pietiks, ja teikšu, ka biju sajūsmā un uzreiz sāku meklēt ceļus un apsvērt iespējas, kā šo jauko teiksmu varētu atdzīvināt un pastāstīt gluži no jauna, izmantojot šim nolūkam tagadnes literatūras izteiksmes līdzekļus — visus tās izteiksmes līdzekļus, sākot ar idejām un beidzot ar vēstījuma tehniku. Mani prātojumi un meklējumi pie tam gandrīz no pirmā mirkļa saistījās ar noteiktu tradīciju: es atcerējos Gēti, kurš savas dzīves lappusēs «Poēzija un īstenība» ieminas, ka reiz zēna gados izvērsis Jāzepa leģendu plašāk, nodiktēdams draugam apjomīgu, improvizētu sacerējumu, taču drīz vien daibu iznīcinājis, tāpēc ka, viņaprāt, tas bijis pārāk «bezsaturīgs». Paskaidrodams, kādēļ pāragri ķēries pie šāda pusaudzim nepiemērota uzdevuma, Gēte sešdesmit gadu vecumā raksta: «Šis vienkāršais stāsts ir ārkārtīgi saistošs, tikai tas liekas pārāk īss, un cilvēks jūtas aicināts papildināt to ar sīkākām dētajām.»

Pārsteidzošil Aizsapņojies es tūdaļ atcerējos šo izteikumu: es zināju to no galvas, man nebija vajadzības ielūkoties grāmatā. Tas patiešām ir kā radīts, lai noderētu par moto darbam, ko toreiz apdomāju, un ietver pašu vienkāršāko un pārliecinošāko manas ieceres pamatojumu. Arī man bija lemts izjust kārdinājumu, kuram naivi ļāvās jaunais Gēte, atstāstīdams «visos sīkumos» lakonisko Pirmās Mozus grāmatas leģendu, tikai mani tas piemeklēja mūža posmā, kad varēju cerēt, ka, izstrādādams sižetu, padziļināšu tā saturu un piešķiršu tam sabiedrisku skanējumu. Bet ko nozīmē izstrādāt visos sīkumos notikumu īsu aprakstu? Tas nozīmē precizēt, padarīt reālu, pietuvināt lasītājam kaut ko tālu un grūti saskatāmu, radot iespaidu, ka tas kļuvis acīm redzams un rokām taustāms, ka beidzot reizi par visām reizēm uzzināta patiesība par norisēm, par kurām līdz šim bijuši vienīgi miglaini priekšstati. Es vēl šodien atceros, kā mani uzjautrināja un cik glaimojoši man likās vārdi, ar kurām mana Minhenes mašīnrakstītāja, vienkārša sieviete, man atdeva cikla pirmā romāna — «Jēkaba likteņstāsti» — manuskriptu. «Beidzot tu, cilvēks, vismaz zini, kā īstenībā viss bijis!» viņa teica. Tas bija aizkustinoši; patiesībā taču nekas tāds nebija bijis. Šķietamā precizitāte un konkrētība šeit ir apmāns, iztēles rotaļa, fikcija; izmantoti daždažādi valodas līdzekļi, psiholoģizācija, mākslinieciska tēlojuma, pat analītiska komentējuma paņēmieni, lai notiekošo padarītu reālu un ticamu, bet, neraugoties uz visnotaļ nopietno attieksmi pret teiksmas varoņiem un viņu pārdzīvojumiem, aiz šķietamās ticamības jaušas smaids. Humoristiskas, piemēram, ir tās vietas romānā, kur pavīd analītiska esejisma, skaidrojuma, kriticisma, zinātniskuma elementi, kam, gluži tāpat kā episkajam darbības atainojumam, jāpastiprina notiekošā reāluma izjūta, tā ka jebkurā citā gadījumā patiesais aforisms «Tēlo, māksliniek, neskaidro!» šoreiz nebūs vietā. Te mēs saduramies ar estētikas problēmu, kas bieži mani nodarbinājusi. Komentējoša autora valoda, rakstnieka nepastarpināta iejaukšanās stāstījumā var arī nebūt pretrunā ar mākslinieciskumu — tā var kļūt par organisku daiļdarba sastāvdaļu, par patstāvīgu māksliniecisku paņēmienu. Grāmata pauž šo atziņu un vadās pēc tās, komentēdama pat komentārus. Tā skaidro pati sevi, liecinādama, ka leģendai, kas tik daudzas reizes pārstāstīta un piedzīvojusi tik atšķirīgas transpozici jas, šajā pārlikumā piemīt it kā apziņa un pašapceres spēja. Skaidrojumi šoreiz ietilpst «spēles noteikumos», būtībā piederīgi nevis autora, bet pašas grāmatas valodai, kurā iekļauti, — šī stilizētā un komiskā netiešā runa, kas pastiprina vēstījuma šķietamo ticamību, ļoti tuva parodijai vai vismaz ironijai, tāpēc ka zinātniskums, attiecināts uz kaut ko pilnīgi nezinātnisku, ir tīrā ironija.

Iespējams, ka tamlīdzīgiem vilinājumiem sava loma bija jau brīdi, kad aizradās romāna iecere. Teiktais tomēr nekādā gadījumā nav atbilde uz jautājumu, kas īsti nosacīja tik arhaiskas vielas izvēli. Nosacīja to vairāki apstākļi — tiklab personiski, kā arī vispārējāki, nozīmīgi kuram katram, kas dzīvoja tai laikā, un pat personiskie bija laikmeta apzīmogoti, ar nodzīvotajiem gadiem, ar noteikta brieduma aizsnie-gumu saistīti. The reaciiness īs ali.[5]

Gan kā cilvēks, gan kā mākslinieks es toreiz visdrīzāk atrados tādā kā iekšējas gatavības stāvoklī, biju noskaņots izjust šāda veida tēmu kā savām radošajām interesēm atbilstīgu — ne jau bez iemesla man sagribējās ielūkoties Bībelē. Katram mūža posmam ir savas īpašas uo-slieces, prasības, gaumes īpatnības, varbūt ari spējas un priekšrocības. Redzams, tas ir likumsakarīgi, ka zināmā vecumā sāk zust interese par individuālo un partikulāro, par atsevišķām parādībām, par «pilsonisko», las ir, sadzīviski ikdienišķo, šā vārda visplašākajā nozīmē. Priekšplānā izvirzās interese par tipisko, nemainīgi cilvēcisko, neskaitāmas reizes atkārtoto, ārpuslaicigo, vienā vārdā — par mītisko. Tipiskajā taču vienmēr daudz mītiskā — tai ziņā, proti, ka tipiskais, tāpat kā mītiskais, ir pirmdots paraugs, sākotnēja esības forma, ārpuslaika shēma, izsenls gatava formula, kurā iekļaujas dzīve, tiekdamās atgūt tai reiz norādītas aprises. Droši var apgalvot, ka mītiski tipiskā skatījuma apguve iezīmē svarīgu robežšķirtni rakstnieka epiķa mūžā; tāds skatījums savdabīgi pacilā radošo pašapziņu, sniedz jaunu daiba un izziņas līksmi, kas — es jau sacīju — parasti ir mūža otrās puses guvums: cilvēces dzīvē mītiskais piederīgs agrai, primitīvai attīstības stadijai, bet atsevišķa indivīda mūžā tas ir vēlīnu brieduma gadu sabiedrotais.

Nupat izskanēja vārdiņš «cilvēce», — runājot par ārpuslaika tipiskā un mītiskā kategorijām, tas uzradās pats no sevis. Manu iekšējo gatavību saskatīt tādā vielā kā Jāzepa leģenda kaut ko saviem radošajiem centieniem pieskanīgu izraisīja gaumes maiņa, kas tolaik norisa mani, proti, attālināšanās no visa pilsoniskā, sadzīviski ikdienišķā un piegriešanās mītiskajam. Vienlaikus šo gatavību rosināja vēlēšanās just un domāt vispārcilvēciskā plānā, gribētos teikt, just un domāt kā cilvēces daļiņai, un pati vēlme savukārt bija laika radīta — ne tikai man personiski atvēlētā laika izpratnē, ne tikai tā mūža posma ziņā, kurš man bija aizsācies, bet arī plašākā un vispārējākā laika, mūsu laika nozīmē — saistība ar vēsturiskiem satricinājumiem, negaidītiem pavērsieniem personiskajā dzīvē, ciešanām, kas uzmanības centrā izvirzīja jautājumu par cilvēku, humānisma problēmu visā tās apjomā un uzkrāva maniem un manu laikabiedru pleciem tik smagu morālas atbildības nastu, kādu diezin vai nesušas citas — agrākas paaudzes. Tāds darbs kā «Burvju kalns», tapis tieši pirms «Jāzepa», mēģinājums aplūkot kopsakarā problēmas, kas satrauca Eiropu pēc gadsimtu mijas, jau uzskatāms par šīs morālās krīzes paudēju, par saviļņotas un satriektas sirdsapziņas kliedzienu. Sapņa psiholoģija norāda, ka apziņa, uztvērusi ārēju signālu, tā vai cita sapņa ievadītāju, piemēram, izdzirdoši miegā šāvienu, apgriež otrādi cēloņa un seku sakarību un meklē dzirdētajam izskaidrojumu garā un juceklīgā sapnī, kurš beidzas ar šāvienu (un pamošanos), lai gan patiesībā šāviena izsauktais šoks ir sapņa moli Vācijas izejas punkts. Vadoties pēc darba iekšējās hronoloģijas, ari «Burvju kalnā» šoka izraisītājs — 1914. gada kara negaiss — nogrand romāna beigās, lai gan paliesībā jau bija nograndis, kad es sāku rakstīt, un īosināja visus tā sapņus. Ar šo grāvienu, kas uzrāva no miega un pārmainīja pasauli, beidzās vesels laikmets, pilsoniskā estētisma gadsimts, kura dēli mēs bijām, un, atdaroties acīm, mēs sapra-ām, ka dzīvot un radīt pa vecam vairs nebūs Iespējams. Ne jau Hanss Kastorps, patīkamais jaunais cilvēks, paviltigais vientiesis, pār kura ^alvu gāzās visa pamācīgā dzīvības un nāves, slimības un veselības. Drivības un pakļautības dialektika, ir centrālais tēls šajā romānā par aiku — tā tas liekas tikai pirmajā acu uzmetienā; romāna patiesais varonis ir homo Del^6, cilvēks, kurš reliģiozā degsmē cenšas izprast sevi, vaicādams, no kurienes viņš nācis un uz kurieni dodas, kas viņš pats, kāda viņa sūtība un kur viņa vieta Visumā, — cilvēks, kurš alkst izzināt savas esības noslēpumu, atminēt mūžīgo cilvēces miklu.

Tāda skatījumā arī romāna formā atdzimusī leģenda par Jāzepu mums vairs neliksies svešāds, izvairīgi nelaikmetīgs daiļdarbs; mēs atskārtīsim, ka rosinājusi to interese par cilvēku — interese, kas, neno-robežodamās individuālajā, aptver arī vispārcilvēcisko; ka mums darīšana ar humoristiski ietonētu, ironijas pieklusinātu, es pat sacītu, kaunīgu cilvēces poēmu.

Šāds raksturojums jau pats par sevi liecina, ka senās leģendas pa-sniegums manā romānā būtiski atšķiras no pārlieku labi iepazītām, cilvēkam naidīgām, antihumānām mīta izmantojuma metodēm, — nevienam nav noslēpums, kā tās saucas politikas valodā. Vārdam «mīts» mūsu dienās ir nelaba slava — pietiek atcerēties, kā zvērinātais vācu fašisma «filozofs» Rozenbergs, Hitlera idejiskais mentors, nosauca savu baiso mācības grāmatu. Pēdējos gadu desmitos mīts tik bieži noderējis tumsoņiem kontrrevolucionāriem viņu netīro mērķu sasniegšanai, ka tāds mitoloģisks romāns kā «Jāzeps» pirmajā laikā pēc iznākšanas, gluži dabiski, radīja aizdomas, ka autors peld pa straumi — pa to pašu duļķaino straumi kā citi. Šis aizdomas ātri izzuda: ielūkojies ciešāk, lasītājs atklāja, ka darbā grozīta mīta funkcija, turklāt grozīta tik radikāli, ka neko tamlīdzīgu neviens nebūtu uzskatījis par iespējamu. Ar mītu bija noticis tas pats, kas ar kaujā atņemtu ieroci, kuru pagriež un notēmē uz ienaidnieku. Šajā grāmatā mīta ierocis fašismam tika izsists no rokām; romānu līdz vispēdējai valodas šūniņai piestrāvo humānisms, un, ja nākamās paaudzes manā veikumā saskatīs kaut ko ievērības cienīgu, tā būs mīta humanizācija ...

Iesākt vienmēr ir ārkārtīgi grūti: jāizmēģina dažādas pieejas, jāiegulda daudz darba, vajadzīgs laiks, lai sarastu ar tēmu, apgūtu prasmi runāt tās valodā. Šoreiz iecere bija tik jauna un neparasta, ka es sevišķi ilgi atgādināju sakāmvārda kaķi, kas staigā ap karstu putru. Man bija jānodibina sakari ar nepazīstamu pasauli — pirmatnes mītu pasauli, bet «sakaru nodibināšana» māksliniekam ik reizi ir bezgala sa-identificēšanai ar tās vielu, gremdēšanās darbā, līdz aizrodas tas, ko režģīts, intīms process, iedziļināšanās tēmā līdz pašaizmirsīgai sevis dēvē par «stilu» un kas allaž ir neatkārtojama un pilnīga mākslinieka personības saplūsme ar vēstījuma objektu.

Cik avantūristiska man šķita iecere uzrakstīt romānu mītu, liecina jau ievads «Jēkaba likteņgaitām», visas tetraloģijas antropozofā uvertīra, tās priekšspēle «Nokāpšana pazemē» — fantastiska eseja kas atgādina rūpīgu sagatavošanos pirms došanās bīstamā ekspedīcijā lejup pagātnes bezdibenī pie visa esošā «mātēm». Prologs aizņēma sešdesmit četras lappuses; šis apstāklis varēja iedvest un tiešām iedvesa man bažas par plānotā epa samēriem — it īpaši pēc tam, kad es izlēmu, ka ar Jāzepa dzīvesstāstu vien nebūs līdzēts, ka tēma prasa, lai vēstījums kaut vai vispārīgos vilcienos aptvertu leģendas priekšvēsturi un aizvēsturi, patriarhu gaitas līdz pat Abrāmam un vēl aiz viņa — līdz pasaules radīšanai. «Jēkaba likteņstāsti» vieni paši aizpildīja pabiezu sējumu; neievērodams notikumu dabisko secību, te aizsteigdamies priekšā, te atgriezdamies pie tā, kas norisis agrāk, es vēstīju par Jēkaba mūžu, ļaudamies savdabīgam, nekad neizjustam valdzinājumam, ko radīja saskarsme ar ļaudīm, kuri vēl skaidri nezināja, kas viņi lādi, vai arī sprieda par sevi pieticīgāk, toties dziļāk un patiesāk, nekā par sevi spriež mūsdienu cilvēki, — saskarsme ar ļaudīm, kuri identificēja sevi ar saviem priekštečiem, ar bijumu, kam pielīdzināja sevi, ko atdarināja un kas viņos kļuva par tagadni. «Novarum rerum cupidus»* — šāds raksturojums vistiešāk attiecināms uz mākslinieku. Nevienam citam tā nemēdz apnikt viss vecais un ierastais, taču nav arī neviena cita, kurš, nepacietīgi tiekdamies pēc jaunā, ciešāk būtu saistīts ar tradīcijām. Drosmē, spītējot žņaugiem, tradīciju aizpildījumā ar satraucoši nebijušo viņš saskata savu aicinājumu un uzdevumu, un apziņa, ka «neviens vēl nav kaut ko tādu paveicis», spārno viņa radošo gribu. Es nemūžam neko nepaveiktu, pat nespētu neko uzsākt, ja mani atkal un atkal neurdītu šī doma, un šoreiz tas rosinošā klātesme bija sevišķi jūtama.

«Jēkaba likteņstāsti», pēc tam arī «Zēna gadu Jāzeps» no pirmās līdz pēdējai lappusei tapuši Vācijā. Darbs pie trešā sējuma — «Jāzeps Ēģiptē» — sakrita ar spēju lūzumu manā ārējā dzīvē, ar neatgriešanos i o ārzemju ceļojuma, ar pēkšņu materiālās nodrošinātības zudumu; atlikušo — lielāko pusi romāna man bija lemts uzrakstīt trimdā. Manai vecākajai meitai pietika bezbailības, lai pēc apvērsuma vēlreiz ierastos Minhenē; viņa ielavījās jau konfiscētajā mūsu namā un atveda man nepabeigtā romāna manuskriptu uz Dienvidfranciju; tur, atguvies no apjukuma, kāds pārņēma mani pirmajā brīdī, vēl neapradušu ar dzimtenes zaudējumu, es pamazām atsāku rakstīt romānu, kuru pabeigt [7]

Izdevās Cīrihes ezera krastā Šveicē, zemē, kas veselus piecus gadus viesmīlīgi neliedza mums patvērumu.

Tur tad arī man visā pilnībā atklājās Nīlas senvalsts augstā kultūra pret kuru es izjutu simpātijas kopš zēna dienām un kuru jau skola? gados tik labi biju iepazinis pēc grāmatām, ka orientējos tajā, šķiet, labāk par skolotāju, kas ticības mācības stundā pajautāja mums, gadus divpadsmit veciem puišeļiem, kā senie ēģiptieši saukuši savu svēto vērsi. Es parādīju lielu vēlēšanos atbildēt, un viņš izsauca mani. «Hapī,» es teicu. Pēc skolotāja domām, tas nebija pareizi. Viņš norāja mani, ka, neko nezinādams, ceļu roku. «Nevis Hapī, bet Apiss,» viņš izlaboja. Taču «Apiss» ir vienīgi manis nosauktā autentiskā senēģip-tiešu īpašvārda pārveidojums latīņu vai sengrieķu valodā. Kemes ļaudis savu vērsi sauca par Hapī. Tas man bija labāk zināms nekā lāga skolmeistaram, un tikai aiz disciplinētības es neuzdrīkstējos pateikt, ka viņš kļūdās. Es klusēju un pēc tam augu mūžu neesmu varējis sev piedot, ka toreiz nevēru muti un kapitulēju viltus autoritātes priekšā Amerikāņu skolnieks droši vien nebūtu klusējis.

Rakstīdams «Jāzepu», es reizēm atcerējos šo zēna dienu epizodi Darbam, kuru es saceru, dziļi jāsakņojas manā dzīvē, neredzamiem pavedieniem jābūt saistītam ar visagras bērnības sapņiem; tikai tādā gadījumā es jūtos iekšēji tiesīgs to radīt un nešaubos, ka iecerētajam ir likumīgs pamats. Patvarīga tēmas izvēle — bez tiesībām, ko piešķir sena aizraušanās ar attiecīgu vielu un tās pārzināšana, — manuprāt, ir bezjēdzīga un diletantiska.

Erotiskā satura dēļ cikla trešā daļa vairāk atgādina romānu nekā pārējās daļas sacerējumā, kurš, ja to uzskata par vienu veselu, apstākļu varā kļuvis par daiļdarbu, kas visai nosacīti atbilst ierastajiem priekšstatiem par romānu. Minētais literatūras žanrs vienmēr bijis gaužām elastīgs un mainīgs. Mūsu dienās gandrīz vai rodas iespaids, ka ievērības cienīgs ir vienīgi romāns, kurš vairs nav romāns. Varbūt citādi nekad nav bijis. Kas attiecas uz «Jāzepu Ēģiptē», lasītājs ātri vien atskārtīs, ka žanra nosacītā šīs daļas erotika, par spīti psiholoģismam, tomēr ir mītiski stilizēta — kaut vai pasakas formā īstenotajā satīrā par seksuālām problēmām, ko pārstāv divi liliputu tēli: labestīgais īkstītis, kam dzimuma nav, un negantais Dudu — vīra cieņas apsēsts pun* durtēviņš. Te humoristiski notēlots seksualitātes sakars ar pirmdzimto grēku; šīm ainām jāpadara ticama Jāzepa «šķīstība», jāpalīdz izskaidrot pirmteksta dotumu — to pretošanos, ko viņš izrāda savas nelaimīgās pavēlnieces vēlmēm.

Trešais romāns pabeigts, atvadoties no Vācijas, ceturtais radīts, sakot ardievas Eiropai. «Jāzeps, Maizes devējs» — pēdējā daļa tetralo-ģijā, kuras kopapjoms pārsniedza divtūkstoš rokraksta lappušu, no pirmās līdz pēdējai rindiņai uzrakstīta Amerikā, lielākoties zem Kaliforni-jas zilajām debesīm, kas tik līdzīgas Ēģiptes debesīm.

Lūk, atstumtais Potifara favorīts ieslodzīts Nīlas salas cietoksni, kura komandants — krietns cilvēks — tā iepatīkas Jāzepam, ka vēlāk tas ieceļ viņu par sava nama pārraugu un kā jau izpalīdzīgu draugu iesaista dievišķajā likteņstāstā. Lūk, Jāzepu norīko par kalpu augstām galma amatpersonām — vīnlējim un maizes cepējam, kas uz izmeklēšanas laiku ievietoti cietumā. Sapņotājs iztulko galminieku sapņus, un pienāk diena, kad viņu steigšus atbrīvo un nogādā pie faraona. Viņam tolaik ir pilni trīsdesmit, bet faraonam — septiņpadsmit gadi. Šis pārsmalcinātais, izlutušais zēns, dieva meklētājs līdzīgi Jāzepa tēvam, jūsmīgai mīlas reliģijai nodevies fantasts, kļuvis par valdnieku dienās, kad Jāzeps smok ieslodzījumā, ir viens no tiem, kas aizsteidzas laikam priekšā, kristietis, kas piedzimis pirms kristietisma, «īstā ceļa neīsta gājēja» mītisks prototips. Virknē mitoloģiski samezglolu nodaļu Jāzeps iegūst neierobežotu jauneklīgā faraona uzticību un saņem no monarha rokām gredzenu — varas simbolu.

Tagad viņš ir ministrs, veic tālredzīgus pasākumus, kam jānovērš gaidāmais bada posts, un valsts interešu vārdā stājas laulība ar Asnāti, Saules priestera meitu. Tad stāstītājs, pametis Ēģipti, atgriežas Kā-naānā — romāna pirmās un otrās grāmatas darbības vietā — un iestarpina vēstījumā patstāvīgu noveli, ar kuru šajā daļā ienāk spilgts sievietes tēls — tikpat nozīmīgs tai kā piemīlīgās Rāheles tēls tetraloģi-jas pirmajai grāmatai, bet cietēja Mūt-em-eneta — tās trešajai daļai Darbībā iesaistās Tamāra, Jūdas vedekla, sievišķas izlēmības piemērs un paraugs, elku pielūdzēja un Baāla meita, kas, reliģiozas gocikājes pārņemta, nevairās nekādu līdzekļu, lai sasniegtu kāroto mērķi — nostātos uz apsolījuma ceļa un kļūtu par paša Mesijas senmāli.

Bet, lūk, klāt ir bads; risinās dramatiski notikumi — visiem labi zināmi, tāpēc ka glabājas atmiņā kopš bērnības, un, lai neatslābtu interese, autoram atliek tikai viens: rūpīgi izzīmēt ik detaļu, uzskatāmi parādot, kā viss notika un kāpēc tā nolika. Brāļu ierašanās Ēģiptē, Jāzepa tikšanās ar nojausmīgo Benjamiņu, izdarības ar sudraba kausu, dižā atpazīšanas aina, veids, kādā ar teicējas spējām apveltīta meitene dziedot un koklējot atklāj Jēkabam, ka viņa mīlulis ir dzīvs un valda Ēģiptes zemē, — tas viss attēlots mats matā tik precīzi, ka lasītājs uzzina (un reiz droši vien uzzinās arī mana Minhenes mašīnrakstītāja), kā «īstenībā viss bijis». Noslēdz romānu Jēkaba, tēva, svinīgā nāve Gosenes zemē, un ar Lielo gājienu, izvadot uz dzimteni patriarha mūmiju, lai guldītu to dubultajā alā blakus senču pīšļiem, beidzas epopeja — piecpadsmit vētrainu, bargu mūža gadu veikums.

Dažs dzīries saskatīt «Jāzepā un viņa brāļos» romānu par ebrejiem vai pat vienīgi romānu ebrejiem. Ko tur lai saka — mana nodošanās Vecās derības vielai, saprotams, nebija nejauša. Tēmas izvēlei neapšaubāmi bija sakars ar mūsdienām; polemizēdams aī tagadni, es vērsos pret zināmām tendencēm, kas man no sākta gala iedvesa dziļu riebumu, pret vāciešiem īpaši nepieļaujamo «augstākās rases» murgu — vienu no galvenajām sastāvdaļām pūlim domātajā fašisma mitā. Uzrakstīt romānu par ebreju gara pasauli tieši tāpēc bija visnotaļ laikmetīgs uzdevums, ka tas nelikās laikmetīgs. Tāpat nav noliedzams, ka sižetiski mans romāns pa pusei komiskā uzticībā pirmavotam nelokāmi viscaur vadās pēc Pirmās Mozus grāmatas un daudzviet stipri vien atgādina Torus ek'.eģēzi vai amplifikāciju, tādu kā mācīta rabīna midrašu. Un tomēr viss ebrejiskais romānā ir vienīgi priekšplāns, tāpat ka caurcaurēm ārējs ir vēstījuma vietumis senebrejiskais skanējums — tikai stila elements, tikai viens slānis valodā, kurā īpatnēji sajaukti arhaiskais ar moderno, episkums ar andlītiskunm. Pēdējā — ceturtajā tetraloģijas daļā ievietots dzejolis, pasludinājuma dziesma, ko jau pieminētā muzikāli apdāvinātā meitene nodzied priekšā sirmajam Jēkabam; sabalsotas psalmu reminiscences tajā diezgan oriģināli mijas ar vācu romantisma viršu intonācijām. Tas ir raksturīgs piemērs šā darba savdabībai, sacerējumam, kas tiecas apvienot daudz ko un, izjuzdams un atveidodams visu cilvēcisko kā vienotu veselu, aizgūst savus motīvus, zemtekstus, mājienus un izteiksmes līdzekļus no dažādām jomām. Jūdaisina teiksmu un nostāstu sfēra romānā balstīta uz citu, laika ziņā brīvi traktētu mitoloģiju elementu pamatiem — balstīta tā, lai pamali spīdētu cauri, un caurspīdīgs ir arī centrālā varoņa Jāzepa tēls un mānīgs maina aprises atkarībā no apgaismojuma; jaunībā — turklāt itin apzināti — Jāzeps atdarina Adotiīdu un Tammusu, turpretī vīra gados iejūtas Hermeja — apsviedīga veikalnieka, labklājības vairotāja un dievu vidutāja lomā; viņa garajā sarunā ar faraonu visas pasaules — gan ebreju un babiloniešu, gan ēģiptiešu un sengrieķu mitoloģijas savijas tik raibā kamolā, ka lasītājs diezin vai atgādāsies vairs, ka tur rokās Bībeles ebreju leģendu kopojumu.

Mums ir zināms nekļūdīgs rādītājs, pēc kura droši var noteikt tā vai cita daiļdarba patieso raksturu, secināt, kādā kategorijā tas vēlas tikt ierindots un kādos ieskatos klusībā ir par sevi; šis rādītājs ir grāmatas, ko rakstīdams sevišķi labprāt lasa autors, tāpēc ka lasīt tās šķiet lietderīgi, — tā runājot, man padomā ne jau uzziņu krājumi, ne jau darba gaitā studējamie materiāli, bet gan pasaules literatūras šedevri, kuros rakstītājs saskata savas ieceres līdziniekus, dižus paraugus, kas palīdz uzturēt noskaņu un liekas atdarināšanas cienīgi. Viss, kas šiem mērķiem nekalpo, pašreiz nevar noderēt, neattiecas uz lietu un tiek atmests aiz garīgas higiēnas apsvērumiem kā pretindicēts, tātad liegts. Gados, kad tapa «Jāzeps», mani rosināja divas grāmatas: Lorensa Stērna «Tristrams Šendijs» un Gētes «Pausts». Tik neviendabīgu sacerējumu līdzās nostalījums var radīt izbrīnu, taču kā vienam, tā otram darbam bija īpaša stimulējoša funkcija — man turklāt ar patiku atceroties, ks Gēte Joti augstu vēj tēja Stērnu, dēvēdams viņu par vienu no «spožākajiem cilvēces prātiem». Stēma lektlra, protams, nāca par labu «Jāzepa» humoristiskajai ievirzei. «Tristramam Sendijam» mani piesaistīja humoristisku pavērsienu pārpilnība, bagāta izdoma un neviltoti komiska tēlojuma tehnika; tas viss ari man bija nepieciešams, lai paspilgtinātu savu romānu... Kur nu vēl Gētes «Fausts» — šis mūža darbs un valodas milzenis, kas izaudzis no trausla liriska aizmetņa, šis satriecoši drosmīgais pasaku operas un cilvēces traģēdijas, leļļu teātra ludziņas un Visuma poēmas krustojumsl Atkal un atkal es ielūkojos šajā neizsmeļamā valodas bagātību krātuvē, it īpaši traģēdijas otrajā daļā, lappusēs, kas vēsta par Helēnu, klasiskajās Valpurģu nakts ainās, un šī aizrautība, šī nebeidzamā apbrīna man atklāja manu centienu apslēpto nekautrumu, lika netieši noprast, uz ko vērsti «Jāzepa» epopejas — pašas epopejas — godkārie tīkojumi, jo autors, kā jau parasti, sākumā nekādu godkāri neizjuta.

Fausts ir simbolisks cilvēces tēls, un par kaut ko cilvēces tēlam līdzīgu, man rakstot, dzīrās kļūt Jāzepa leģenda. Es stāstīju par aiz-sāksmēm, par dienām, kad itin viss notika pirmo reizi. Tieši tur jau slēpās jaunā pasākuma pievilcība, šāda veida stāstījuma neikdienišķais valdzinājums, ka viss te notika pirmoreiz, ka runa bija par vienām vienīgām izcelsmēm, par mīlas, skaudības, naida, slepkavības un daudz kā cita iedibinājumu. Bet šī visaptverošā pirmreizība vienlaikus ir atkārtošanās, atspoguļojums, atveids — sfēras griešanās rezultāts: lodei rotējot, zvaigžņotajai augstes pasaulei piederīgais nonāk lejā, uz zemes, turpretī zemes dzīvei piederīgais paceļas dievišķā augstumos, dieviem tādējādi kļūstot par cilvēkiem, bet cilvēkiem — par dieviem; laicīgais rod pirmparaugus zvaigžņu tālēs, un cilvēks iedzīvina viņam nolemto augsto likteni, atvasinādams savu individuālo raksturu no ārpuslaika mita shēmas, kuru padara jutekliski tveramu.

Es stāstīju par personības alzrašanos mītiskajā kolektīvā, par Ābrahāma «es», kurš pretenciozi uzskata, ka cilvēks drīkst kalpot tikai pašam augstākajam, par prasīgumu, kas noved pie dieva atklāšanas. Cilvēka pietenzijas uz Visuma viduspunkta lomu ir dieva atklāsmes priekšnosacījums, un «es» cieņas patoss no sākta gala saistīts ar cilvēces cieņas patosu.

Un tomēr cilvēka individualitāte vēl arvien lielā mērā ir viņa mītiskās, aizvēsturiskās esamības nosacīta. Tieši tas, ko cilvēks dēvē par garu un gara gaismu, pauž seno pārliecību, ka viņa mūžs ir mīta atkārtojums, un viņa «es» izdalās no kolektīva aptuveni tāpat, kā dažas Rodēna skulptūras, šķietami mozdamās, izlaužas no akmens gūsta. Līdzīgs tām, tikai daļēji sarāvis važas, ir likteņstāstu savalgotā Jēkaba tēls: viņa majestātiskums, lai ari individualizēts, vēl ir mītisks; savu jūtu kults, par kuru viņu soda visaugstais greizsirdis, ir vienlīdz bikls un lepns tāda cilvēka pašapliecinājums, kurš cieņpilns atzīst sevi par savu likteņstāstu galveno personu un patieso varoni. Sl vēl ir godājami patriarhāla personības izcēluma un emancipācijas forma; nesalf-dzināmi pārdrošāk un arī riskantāk savu sarežģīto dēla patību apliecina Jāzeps. Viņš nav dieva atklājējs, toties prot ar dievu to kungu «apieties»; viņš neapmierinās ar varoņa lomu paša likteņstāstā — viņš «izpušķo» to, kļūst par tā režisoru inscenētāju, pat līdzautoru; tiesa, ari viņam vēl piemīt dažas kolektīvi mītiskās eksistences formas Iezīmes, taču savās izpausmēs tās ir atjautas garīgotas un mērķtiecīgi apzinātas. Vārdu sakot, mēs pārliecināmies, ka atbrīvodamies indivīds visai drīz pārvēršas par mākslinieciska tipa «es» — pievilcīgu, sarežģītu un apdraudētu, par nebeidzamu rūpju bērnu raizīgiem, maigi mīlošiem, godājami patriarhāliem tēviem, toties apveltītu jau no dzimšanas ar līdz šim neiepazītām attīstības un pilnveides potencēm. Jaunībā tāds mākslinieciskais «es» ir nosodāmi egocentrisks, vadās pēc bīstamās pārliecības, ka ikvienam jāmīl tas vairāk nekā sevi pašu, pat neapjauzdams, kādā postā šāda pārliecība var iegrūst. Taču, pateicoties vēlībai un lejūtai — īpašībām, ko tas nezaudē, — mākslinieciskais «es» nobriezdams atrod ceļu uz sociālu piesaisti, Jāzepa personā kļūst par tautas labdari, maizes devēju gan svešiem, gan savējiem un, mitējies augstprātīgi absolutizēt sevi, atgriežas kolektīvā; pasakas formā šeit atrisināta pretruna starp mēkslinieciskumu un pilsoniskumu, nošķirtību un piederību kopībai, indivīdu un sabiedrību — atrisināta tā, kā tā jāatrisina un kā to atrisinās — jo mēs tam ticam un to vēlamies — nākotnes demokrātija, vienlīdzību nodrošinājuša taisnīguma vārdā sadarbojoties brīvām, savdabību saglabājušām tautām.

Simbolisks cilvēces tēls — manam darbam laikam gan bija zināmas tiesības kaut pusbalsī saukties šajā vārdā. No aizsākumiem, no pašiem vienkāršākajiem pirmparaugiem tas veda uz vēlu dienu sarežģītību un daudzveidību. Ceļš no Kānaānas uz Ēģiptes Jauno valsti ir ceļš no dievbijīgas primitivitātes, no idilliskas dieva atklāsmes un apceres uz augsti attīstītu civilizāciju ar tās vilinājumiem un absurdo snoblsmu, uz mazdēlu zemi, kuras gaisotne Jāzepam tāpēc tik tīkama, ka arī viņš tr mazdēls, norieta ēras pārstāvis.

Ceļa, virzības, pārgrozību izjūta grāmatā ir ļoti spēcīga, visa grāmatas teoloģija saistīta ar attīstību un izriet no tās, precīzāk, no traktējuma, kāds tajā piešķirts Pentateiha idejai par derību starp dievu un cilvēku, proti, domai par dieva un cilvēka savstarpējo atkarību, abiem mijiedarbīgi attīstoties un pilnveidojoties. Jo attīstās arī dievs — mainās un pilnveidojas virzībā no tuksnesīga Visuma valdnieka dēmo-nisma uz apgarotību un svētumu; līdzīgi tam, kā dievam neveikt šo ceļu bez cilvēka prāta atbalsta, arī cilvēks kā saprātīga būtne bez dieva palīga attīstīties nespēj. Ja man jautātu, kas manā izpratnē ir reliģiozitāte, es atbildētu: vērīgums un paklausība: vērība pret iekšējām pār-grozībām, kuras noris pasaulē, pret pārmaiņām patiesā un taisnā priekšstatu kopainā; paklausība, kas, atsaukdamās saprāta vēlējumiem, bez vilcināšanās pieskaņo dzīvi un tiešamību šīm pārgrozībām, šiem jaunajiem priekšstatiem. Dzīvot «apgrēcībā» nozīmē nedzīvot saskaņā ar saprātu, aiz nevērīguma un nepaklausības cieši turēties pie atmetamā, savu laiku pārdzīvojušā un atstāt visu pa vecam. Ik reizi, kad grāmatā pieminēta «rūpē par dievu», runa ir par taisnām bailēm no bezprāta ģeķības grēka. «Rūpē par dievu» manā romānā mājo visur — tiklab Kānaānas ganībās, kā ari uz Ēģiptes valdnieku troņa. «Doma par dievu» epopejā nav tikai cenšanās «izdomāt», definēt, izzināt dievu — pirmām kārtām tā ir cenšanās izprast dieva gribu, kurai mums jāpakārto savi nodomi, cenšanās darīt to, kas pašreiz darāms, ko prasa laikmets, kam situsi vēstures stunda. «Dieva rūpē» ir bažas, vai tik par pareizu netiek uzskatīts tas, kas reiz bijis patiess, bet vairs tāds nav, vai mēs nesekojam kanoniem, kuri pārvērtušies par anahronismu; «dieva rūpē» ir bijīga spēja saskatīt atpalikušo, novecojušo, iekšēji jau pārvarēto, nosodāmo, par neciešami odiozu jeb — Israēla valodā — «negantību» tapušo. «Rūpēties par dievu» nozīmē iejūtīgi atsaukties laika gara vēlējumiem, jaunai patiesībai un nepieciešamībai, un no visa minētā izriet īpašais, reliģiozais priekšstats par muļķību — par muļķību dieva priekšā, kura šādu rūpi nepazīst vispār vai aiz tās rīkojas tik ģeķīgi kā Potifara vecāki, par laulātiem draugiem kļuvušie brālis un māsa. upurēdami Gaismai dēla vīrietību. Tikpat liels nejēga dieva priekšā ir Lābans, vēl arvien ticēdams, ka viņa pienākums ir nokaut un parakt zem mājas pakša dēliņu, — reiz tas bija itin svētīgi, taču sen vairs svētību nesola. Sākotnēji ļaudis zināja tikai vienu — cilvēka upuri. Kad īsti cilvēka upurēšana kļuva par «negantību» un ģeķību? Pirmajā Mozus grāmatā šis moments — cilvēka upura aizstājum^ ar dzīvnieka upuri — fiksēts nostāstā par atraidīto upuri Izāku. Abrāms, dieva atziņā progresējis cilvēks, atmet novecojušo paražu pēc dieva gribas, kuram liek un kurš arī mums licis pārvarēt aizspriedumus. Dievbija ir sava veida gudrība — «dieva gudrība».

Vai vēl jāpiemetina, ka ciešanas, kuru slogu mēs pašlaik nesam, ka to katastrofu, kas satricinājusi mūsu eksistences pamatus, izraisīja sensenim noziedzīga kļuvusi ģeķība? Eiropā, visā pasaulē bija sakrājies pārāk daudz savu laiku pārdzīvojušā, pārāk daudz acīm redzamu, pat zaimigu anahronismu un atmirušu patiesību, pasaules saprāta sen atmestas, nepārprotami aizmirstībai nolemtas atpalicības, ko mēs trulā nepiekāpībā tiecāmies saglabāt. Gars, protams, vienmēr apsteidz tiešamību — kūtrā matērija seko tam ar grūtībām. Taču tik slimīgas, lik klaji draudīgas neatbilstības starp patiesību un tiešamību tautu politiskajā, ekonomiskajā un sociālajā dzīvē, starp gara sen izzināto, apgūto un to, kas vēl arvien iedrīkstējās uzdoties par īstenību, iespējams, nekad agrāk nav bijis; tad kur gan citur, ja ne neldzīgā nepakļāvībā saprātam — vai, izsakoties reliģijas valodā, nepaklausībā dieva gribai —

meklējams cēlonis negaisam, kurš, apdullinoši plosīdamies, vejas mums pāri? Bet katra sasprindzinājuma izlāde ir zaudēta līdzsvara atjaunotne, un, kas zina, varbūt mūsu cerības nav gluži veltīgas, ka pēc šā karo mums — vai mūsu bērniem un mazbērniem — laimēsies dzivot pasaulē, kur tiešamība labāk harmonēs ar saprātu, ka mēs «izcīnīsim mieru». Vārdam «miers» vienmēr bijusi reliģioza pieskaņa, un tas, ko šis vārds izsaka, ir viena no gudrības veltēm dieva priekšā.

SATURS

Prologs Augšas sfērās ,

Pirmā nodala Otrā bedre , , ,

Jāzeps pazīst savas asaras Cietuma priekšnieks .

Par labestību un gudrību Kungi

Par odzes dzēlienu , .

Jāzeps palīdz iztulkot sapņus

Otrā nodaļa Aiciuāšona......

Neb-nef-nezems , , . ,

Steiglis ......

Par gaismu un melnotai , Faraona sapņi ....

Trešā nodaļa Krētiešu lapene ,

Ievešana......

Alas bērns.....

Faraons pareģo nākotni , «Es neticu tam!» . . , .

Pārlieku jau svētlaimīgi , Gudrais un piedzīvojušais vīrs

Ceturtā nodaļa Atveļu laiks . » #

UrĪms un tumīms . Meitene ..* Jāzepa kāzas

Skumdes .......

Piektā nodaļa

Apņēmīgā........

«Bez mums!» .*« Aitu cirpšana......

Sestā nodaļa

Svētā spēle ....»

Tomass Manna

Jāzeps un viņa brāļi. Priekšlasījums

Томас Манн

ИОСИФ И ЕГО БРЛГЬЯ Роман в 3-х книгах Книга 3-я

ИОСИФ, КОРМИЛЕЦ

Рига «Лиесма» 1987

Библиотека классики

На латышском языке

Перевел с немецкого Г. Блодниекс

Художник Г. Элерс

Портрет по рисунку М. Либермана

Tomass AIanns JA/EPS UN VIŅA BRĀĻI Trešā giāraata

Redaktore L. Rambeka Mākslinieciskais redaktors I. Zvaguzis Tehniskā redaktore V. Ruskule Korektoie L. Kamene

Nodota salikšanai 22.05.B8. Parakstīta iespiešanai

13.01.87. Formāti^7 MCTM/'Vgriuiotjrātijas papīrs M l. Baltikas qarnilūra. AiiOstsj'i'dnlb'r 23 52 u/sk. ,es'1'<‘!,1n' 25.41 u'/sk. krāsu^fnoļvjk ļ»U4 t/devn 1. Met ina 45 000 ek*. Fasūt. GMiMfisna 2 i'.'l b0 kap. Izdevniecība “ v‘ pvi

Izdevn. 4 .irāv

Valsts izdevniecība. ■" giāmaitr tir dz-

niecibas lietu komitejas tipogrāfija «Ciņa», izmii i Rigā. Blaumaņa ielā 38/40.

1

Uzvedibaj (ū. vai.).

2

Lutera tulkojumā vācu valodā. Latviešu valodā (tiklab agrākajos, kā arī 1965. gada Bībeles izdevumā) attiecīgā rindkopa (Pirmā Mozus grāmata, 41, 45) tulkota: «Un faraons nosauca Jāzepu par: Safnat-paneach (t. i., pasaules glābēju).» (Tulkotāja piezīme.)

3

«Urīms un tumīms» — «spozme un patiesība» (sencbr. vai) Bībeles tulkojumā vācu valodā — «gaisma un taisnība». Atveidojumā latviešu valodā — «ļaunā un labā lozes» (Trešā Mozus grāmata, 8, 8). (Tulkotāja piezīme.)

4

Tēvu gurnos (/□/.).

5

Gatavība ir viss (angl.)>

6

Dieva cilvēks {lai.).

7

Šeit: jauna alcējs (lat.).

Content

Manns Tomass Jāzeps un viņa brāļi 3. grām. Jāzeps, Maizes devējs.

JĀZEPS - MAIZES DEVĒJS

PROLOGS AUGŠAS SFĒRAS

Pirmā nodaļa OTRA BEDRE. JĀZEPS pazīst savas asaras

Otra nodaļa AICINĀŠANA. NEB-NEF-NEZEMS

Trešā nodaļa KRĒTIEŠU LAPENE IEVEŠANA

Ceturtā nodaļa ATVEĻU LAIKS SEPTIŅI VAI PIECI

Piektā nodaļa TAMĀRA. CETURTAIS

Sestā nodaļa SVĒTĀ SPĒLE. PAR ŪDEŅU PADARĪŠANĀM

Septītā nodaļa. ATDOTAIS. ES CELŠOS, LAI VIŅU REDZĒTU

TOMASS MANNS JĀZEPS UN VIŅA BRĀĻI

SATURS

1