Zubkovs Boriss

Kā uzcelt debesskrāpi

Boriss Zubkovs

Kā uzcelt debesskrāpi

PAR AKMENS ZVEJAS TIKLIEM, PAR MĀJU,

kas līdzīga grozam,

UN PAR TO, KĀPĒC ZARU BŪDAI IR KĀJAS

Vai tu zini, ka sirmā senatnē — pirms daudziem tūkstošiem gadu — cilvēki ķēruši zivis ar... akmens tīkliem?

Viņi lēzenā jūras krastā no akmeņiem sakrāva dažādas līčloču līnijas, apļus, četrstūrus, slīpas joslas. Paisuma laikā, kad viļņi traucās uz krastu, tie šādos «akmens tīklos» sanesa zivis. Iestājoties bēgumam, ūdens aizplūda atpakaļ jūrā, bet zivis palika krastā akmens sprostos. Nu cilvēks tās varēja uzlasīt plikām rokām.

Pūta dzestrs vējš. Br... cik auksti! Tik saltā laikā cilvēks nespēja nedz lāgā atpūsties, nedz aizmigt. Ko darīt? Viņš no zariem un mietiem izpina zedeni un nolika to vējam priekšā. Kad aiz šāda aizslietņa paslēpās, vējš tik stipri vairs nepūta.

Tad cilvēks iedomājās, ka būtu vēl labāk, ja zemē izraktu nelielu bedri un to pārklātu ar zariem. Tik tiešām — iznāca lieliska gu-ļambedre, kurā varēja ierāpties, sarauties kamoliņā un gulēt: tagad netika klāt nedz saules svelme, nedz stindzinošais vējš.

Kraudams no akmeņiem «zvejas tīklus», rakdams bedres un pīdams zedeņus — vēja aizslietņus —, cilvēks pamazām mācījās celt.

Bet kas iznāktu, ja saslietu kopā vairākus zedeņus? Iznāca būda!

Tā cilvēks ar laiku bedres jeb zemnīcas un vēja aizslietņu — zedeņu vietā sāka celt zaru būdas. Paskaties, cik daudz dažādu būdu uzzīmējis mākslinieksl

Būdu jumti arī ir dažādi: citi darināti no palmu lapām, citi no salmiem, citi no zaļām velēnām. Daudzām būdām jumti veidoti ar smailu augšgalu jeb kori. Tas tāpēc, ka no šāda jumta lietus laikā ūdens viegli un ātri notek un neieplūst iekšā.

Re, būda, kas stāv uz garām kājām — pāļiem! Tā uzcelta ezera vidū, un turp aizk|ūt var tikai ar laivu. Toties meža zvēri tai netiek klāt.

Biezā mežā, kur saules stari nespēj izlauzties cauri kuplajai lapotnei, būdu var uzcelt augsta koka zaros: te gan saulīte spīd, gan iekšā silti un mājīgi.

Arī mūsdienās dažās siltajās zemēs cilvēki dzīvo zaru būdās.

PAR MĀLU,

MĪKSTU UN CIETU, PAR KOKA PILI UN PAR AKMENI,

KAS GLABA ATMIŅAS PAR KOKU

Pirmos celtniecības materiālus — žagarus, lapas, akmeņus, koku stumbrus — cilvēks atrada mežā. Bet, rokot bedres jeb zemnīcas, uzdūrās mālam un iepazinās ar tā brīnumaino, noderīgo īpašību. Māls ir mīksts, un tāpēc no tā var izveidot visu, ko sirds vēlas. Un, ja tas karstā saulē izžūst, tad kļūst ciets un izturīgs kā akmens.

Cilvēks pamēģināja ar mālu aplipināt zedeni — iznāca stipra siena.

Viņš ar mīkstu māla javu iemācījās samūrēt kopā akmeņus. Seno cietokšņu akmens mūra sienas un torņi bija nepārvarami šķēršļi ienaidniekam.

Protams, karstajās zemēs arī mūsdienās var dzīvot zaru būdās. Taču tur, kur ziemā plosās sniega vētras un sals iekaļ upes ledū, cilvēki iemācījušies būvēt siltas un pamatīgas mājas.

Zemēs, kas bija bagātas ar mežiem, mājas būvēja no baļķiem un dēļiem. Sākumā būvēja ne visai prasmīgi: grūti bija pateikt, vai tā ir no baļķiem celta māja vai zemnīca ar baļķu jumtu. Laiks gāja uz priekšu, un cilvēks iemācījās būvēt no koka tik skaistas mājas, torņus, vējdzirnavas, ka prieks skatīties! Prasmīgs namdaris — īsts sava amata meistars — ar cirvi vien, bez zāģa un ēveles, tēsa un apdarināja dēļus, plēsa jumtam skaidas, izcirta rotājošus rakstus. No baļķiem būvēja zemnieku mājas, cietokšņu sienas, dievnamus, pat pilis.

Celtnieki neaizmirsa arī mālu. Ja saulē izžāvēja vai — vēl jo labāk — karstā krāsnī apdedzināja vienādus kubveida māla četr-stūrīšus, iznāca ķieģeļi. Sārti kā notvīkuši. Un bija tik izturīgi, ka varēja no tiem celt ļoti augstus daudzstāvu namus.

Mūsdienu lielpilsētā nami celti no mākslīga būvmateriāla: no betona, ķieģeļiem, tērauda, stikla. Liekas, sen aizmirsti tie laiki,

kad mājokļus cēla no palmu lapām, niedrēm un koku stumbriem. Tomēr, izrādās, celtnieki nav vis aizmirsuši vecos laikus un sākotnējos būvmateriālus.

Nopirksim biļetes un aiziesim uz teātri. Tur pie ieejas slienas kolonnas. Atgāzīsim galvu un uzmanīgi palūkosimies uz augšu. Ko mēs ieraudzīsim kolonnas galā? Akmenī cirstus rotājumus — it kā koka lapas un noliekušos zarus. Kaut gan kolonna darināta no akmens, taču tās izskats atgādina koku. Kādreiz zaru vai salmu jumts balstījās uz koku stumbriem. Tā nebija viegla nastai Lai koka stumbra balsts no jumta smaguma ne-

iegrimtu zemē, tam apakšā palika plakanu akmeni...

Paskaties: arī te redzams tas pats plakanais akmens — visas kolonnas pie teātra ieejas stāv uz plakanām akmens plātnēm.

Tajās zemes malās, kur mežu bija gaužām maz, upju krastos sapļāva niedru stiebrus, sasēja tos ciešos kūlīšos un no tiem izveidoja balstus — kolonnas. Sīs kolonnas iznāca ne sevišķi apaļas un gludas, bet rievainas un grubuļainas. Arī no akmens cirstajai kolonnai visgarām stiepjas rievas. Tātad akmens kolonna saglabājusi sevī atmiņas par to, ka reiz tā bijusi veidota no niedru kūļiem.

Tagad ieiesim teātra zālē. Kur jūsu vieta — parterā vai amfiteātrī?

Cik interesanti nosaukumil Parters, amfiteātris... «Parters» — tas ir franču vārds, kas nozīmē «uz zemes». «Amfiteātris» ir grieķu vārds, kas nozīmē «teātris no abām pusēm».

Seni, veci vārdi. Tie atgādina tos laikus, kad cilvēki,, skatoties teātra izrādi, vai nu stāvēja turpat lejā — uz zemes, vai arī sēdēja uz pakalnu klinšainajām nogāzēm, kas no abām pusēm ieskāva skatuvi.

Vecos laikos, būvējot teātri vai cirka arēnu, meklēja tādu vietu, kur nelielai ieplakai visapkārt slietos pakalni.

Ieplakā uzbūvēja skatuvi, bet pakalnu nogāzēs izcirta akmens solus.

Arī mūsdienu stadionu un cirku būves stipri atgādina šādus pakalnus ar soliem.

Tikai tagad celtnieki šīs būves ceļ nevis no baļķiem un akmeņiem, bet gan no mākslīga būvmateriāla — betona, metāla un stikla.

PAR ĀZI,KAS NEPAVISAM NAV ĀZIS, UN PAR ĶIEĢELI,KAS NAV NEDZ PAR LIELU, NEDZ PAR MAZU

Vispirms pastāstīšu par āzi.

Āzis parasti ir taisīts no koka. Agrākos laikos katrā būvē bija šādi āži. Tas ir dēlis, kam piesistas divas staklītes. Staklītes izslējušās gluži kā īsta āža ragi: tūlīt, tūlīt tas sāks badīties.

Strādnieks uzliek dēli uz muguras un staklītes — pār pleciem. Pie dēļa apakšgala pienaglots cits dēlis, kas atgādina plauktiņu. Uz plaukta saliek tik daudz ķieģeļu, cik viens cilvēks spēj panest. Un strādnieks tad ar šādu nastu steigšus dodas augšup pa ļodzīgām koka kāpnēm, tā pienesdams ķieģeļus mūrniekam.

Tas bija smags darbs. Un kā gan ne — visa māja pa ķieģelītim vien bija jāpārnēsā uz pleciem!

Tā toreiz būvēja. Būvēja caru un karaļu pilis, būvēja skaistus namus un bagātnieku savrupmājas — visas milzīgās mūra celtnes, tā sakot, strādnieka cilvēks dabūja pārnēsāt uz saviem pleciem.

Tagad, protams, neviens ķieģeļus uz pleciem vairs nenes. Un ēzi atceras tikai gados vecāki būvstrādnieki.

Mūsdienās torņa celtnis ar smalko tērauda strēli vienā paņēmienā paceļ tūkstošiem ķieģeļu.

Aplūko labi vērīgi ķieģeli, paņem to rokā) Tikai nenomet zemē, jo tas var saplīst. Tev laikam grūti to pacelt ar vienu roku? Bet pieauguša cilvēka rokai tas tieši kā radīts. To var ērti paņemt jebkurā stāvoklī: gan no augšas, gan sāniem. Ķieģelis nav nedz pārāk liels, nedz pārāk mazs. Tas speciāli pielāgots rokai.

Jau pirms tūkstošiem gadu pilis cēla no ķieģe|iem. Sis būvmateriāls celtniekiem ļoti iepaticies. Ķieģe|us izgatavo no māla un smiltīm, ko gandrīz visur var atrast un kas nav tālu jāmeklē. Ķieģelis ugunī nesadeg, ūdenī nesamirkst, no aukstuma nebaidās. Tas neplaisā pat visniknākā sala laikā. Ķieģe|u namā ziemu ir silti, bet vasaru — vēsi.

Vienīgā vaina — ķieģelis tomēr ir pārāk mazs.

Cik milzīgi daudz ķieģeļu vajag, lai uzceltu tikai vienu liela nama stāvul Neskaitāmi tūkstoši I

Mūrniekam, kurš būvē ķieģe|u sienu, jānoliecas pēc katra ķieģelīša, jānoliek tas un jāpielāgo savā vietā. Katra ķieģeļa priekšā jāpalokās, katram jāveltī īpaša uzmanība.

Nē, ar šādu metodi nav iespējams namu ātri uzcelti

Jāatrod cita metodei

PAR TO, AR KĀDU LĪMI AKMEŅUS LĪME KOPA, KĀPĒC BETONAM JABOT DRAUGOS AR DZELZI, KĀPĒC CELTNIEKIEM IEVAJADZĒJIES KUBIKU

Pirms simt piecdesmit gadiem tika izgudrota līme akmeņu salīmēšanai — cements.

Ar šo līmi — cementu var salīmēt kopā vissīkākos akmentiņus un izgatavot jebkura lieluma mākslīgu akmeni. Šāds akmens tika nosaukts par betonu.

Ejot pa ielu, šoseju vai upes krastmalu, paraugies apkārt — un tu noteikti ieraudzīsi kaut ko tādu, kas būs būvēts no betona.

Aizsprosti celti no betona. Tilti — no betona. Televīzijas torņi — no betona. Un no kāda materiāla uzbūvēti autoceļi, liellopu un teļu fermas, skolas, bērnudārzi? Arī no betona. Betons tagad ir galvenais būvmateriāls.

Un visinteresantākais ir tas, ka betonam patīk draudzēties ar dzelzi. Apvienojoties tie veido jaunu būvmateriālu, ko sauc par dzelzsbetonu.

Betona sienās, kolonnās un plātnēs allaž ir paslēpti dzelzs stieņi, tīkli, režģi. Kāpēc? Tāpēc, ka tiem ir ļoti svarīga loma: viss te ir smalki izdomāts. Dzelzs padara betonu izturīgāku, neļauj tam plaisāt. Savukārt arī betons nepaliek dzelzij parādā. Dzelzs, saskaroties ar gaisu, rūsē un pamazām sairst. Bet betons to no šādas saskares pasargā. Karstumā, kas var rasties ugunsgrēka laikā, metāls kļūst mīksts, deformējas, taču pelēkais akmens savu draugu pasargā no šāda posta. Dzelzs stienis ir viegli saliecams — betons to no visām pusēm balsta: stāvi taisni, nelokies!

Tu tagad jau zini, kāda ķieģelim piemīt vaina — tas tomēr ir pārāk mazs. Vienas vienīgas istabas viena siena ir salikta no daudziem jo daudziem ķieģeļiem. Turpretim viens dzelzsbetona panelis — tā jau ir vesela siena. Celtnis nogādā paneļus jebkura stāva augstumā. Paceļ, noliek vietā — un paneļa siena gatava. Darbs sokas daudzkārt ātrāk.

Ķieģeļus, kaut arī nebija viegli, tomēr varēja panest uz muguras. Toties dzelzsbetona būvdetaļas spēj pacelt tikai varens ceļamkrāns. Jaunceltnēs tagad strādā mašīnas. Betona laikmets ir arī mašīnu laikmets.

PAR TO, KA MAŠĪNAS PULCIŅOS SAGRUPĒJUŠAS,

UN PAR TO,

KA ELEKTRĪBA

NAMU SIENAS UN KOLONNAS SAVIENO KOPA

Caur mana dzīvokļa logu redzams plašs būvlaukums. Tajā ceļ nevis vienu, bet uzreiz desmitiem namu. Celtnieki saka: viņi būvējot dzīvojamo namu kvartālu. Tur uzcels gan piena virtuvi zīdaiņiem, gan rotaļlietu veikalu vecākiem bērniem, gan skolu skolēniem, gan frizētavu, gan kinoteātri ar gaismas reklāmām. To visu uzcels un pavisam drīz.

Bet patlaban tur valda mašīnas. Tās dārdina, žvadzina, šķindina un pat svilpj, it kā brīdinādamas: «Uzmanību! Dodiet ceļu!»

Ko dara šīs dažādās mašīnas? Ar ko tās nodarbojas?

Skolā oktobrēni sadalīti «zvaigznītēs», pionieri — «pulciņos». Arī mašīnas sastāv katra savā pulciņā. Pirmajā pulciņā ir racēji, zemes rokamās mašīnas. Tās būvlaukumā ierodas pirmās.

Spēcīgs traktors grūž sev pa priekšu tērauda vairogu. Tā apakšējā asā mala iegriežas zemē un nogludina paugurus. Ar šo vairogu tikpat kā ar tērauda krūtīm traktors stumj zemi uz priekšu, to izlīdzina un aizber visas bedres un ieplakas. Tā strādā buldozers. Tas sagatavo celtniekiem piebraucamos ceļus, plašus, līdzenus laukumus, lai či-tām mašīnām būtu ērti strādāt.

Bet šeit ir cita zemes rokamā mašīna. Tā grābj zemi ar lielzobainu kausu. Ilkņiem līdzīgie zobi iekožas zemē, kauss pasmeļ zemi, paceļ augšā, pagriežas un izber zemi smagajā automašīnā — pašizgāzējā. Tā strādā ekskavators, rokot milzīgu bedri — būvbedri. Kāpēc jārok šāda bedre? Tāpēc, ka zemes virskārta ir irdena, mīksta, kas jānorok, lai aizkļūtu līdz cietajiem, stingrajiem zemes slāņiem — akmeņiem un pazemes klintīm. Tikai uz šāda cieta pamata var ieklāt zemē smagās betona plātnes — pamatus. Uz pamatiem ilgus gadus stingri un droši stāvēs ļoti augsts un liels nams.

Viss aug no zemes — gan sīka pienenīte, gan varen stalta priede. Arī mājas slienas no zemes.

Otrā mašīnu pulciņā ir apvienojušās mašīnas — krāvējas. To darbam ir stingra kārtība. Lai tās nepārpūlētos un nesalūztu, katrai mašīnai noteikts savs kravas lielums, kas tai pa spēkam. Arī kravas pacelšanas augstums katrai mašīnai ir citāds.

Druknais pašiekrāvējs ir tāds stiprinieks, kas visur un visiem palīdz. Taču |oti smaga krava tam nav pa spēkam. īstie spēkavīri ir autoceltņi. Tie jebkuru betona plātni vai tērauda cauruļvadu sagrābs un nogādās vajadzīgajā vietā.

Autoceltņi, pašiekrāvēji un pašizkrāvēji strādā tikai uz zemes un palīdz būvēt nama pamatus jeb fundamentu. Bet, tiklīdz nams izlien no zemes ārā un sāk slieties augšup, jaunceltnē ierodas īsti milži — torņa celtņi. To pienākums — strādāt lielā augstumā, lai ar savu roku — strēli pasniegtu pat uz visaugstākā nama jumta itin visu, kas vajadzīgs celtniekam.

Torņa celtnis paceļ un novieto citu pie cita sienu paneļus, noliek savās vietās balsta kolonnas, uz kurām balstās grīda un griesti.

Kolonnas un sienu paneļi nav tāpat vien salikti cits virs cita. Ja tos labi apskata, šur tur var pamanīt dažādas dzelzs cilpas, stieņus, skavas.

Kādam nolūkam tās būtu domātas? Lai paneļus un kolonnas savā starpā varētu cieši savienot.

Skat, tur uzliesmo zilas uguntiņas, uz visām pusēm pašķīst dzirksteles — ja uz tām paskatās, sāk acis sāpēt. Tur strādā elektriskās metināšanas aparāts. Elektrība sakausē kopā visas cilpas, skavas un stieņus, savienojot sienas, kolonnas un kāpnes vienā veselā celtnē.

Nams nu ir uzcelts. No lietus un sniega to pasargā jumts.

Laiks ķerties pie darba trešajam mašīnu pulciņam — apdares mašīnām: apmetējām, krāsotājām...

Mašīnas — apmetējas nogludina un nolīdzina sienās visas krunciņas un grubuļainās vietas.

Tad pie darba stājas mašīnas — krāsotājas.

Svīksl... Svīks!... šļācas no aparāta — smidzinātāja krāsu strūkliņas un izšķīst apkārt smalkās šļakatās. Krāsa klājas vienmērīgi plānā kārtiņā kā koša sega...

Katram darbam ir savs mehāniskais palīgs.

PAR TO,

KURŠ MAŠĪNĀM IR SAIMNIEKS UN KĀPĒC NAMI TIK AUGSTI

Mašīnas būvlaukumā izskatās kā dzīvas. Šķiet, tās pašas visu dara. Bet tas tikai tā liekas. Mašīnas vada prasmīgi ļaudis — strādnieki.

Re, buldozers bīda un nolīdzina zemi tik rūpīgi, it kā klātu paklāju.

Mašīna strādā tik kārtīgi un rūpīgi tāpēc, ka to vada buldozerists, sava darba meistars.

Ekskavators cilā kausu te uz augšu, te uz leju, te pagriež to pa kreisi, te pa labi — kā dejodams. To tik veikli vada ekskavatora vadītājs, raustīdams un spaidīdams dažādus kloķus un sviras.

Torņa celtnis ir tik augsts, ka tā kabīni ar celtņa vadītāju uzreiz nemaz nevar pamanīt. Bet bez strādnieka — celtņa vadītāja celtnis stāvētu kā sastindzis un ar bēdīgi nolaistu āķi mierīgi gaidītu savu saimnieku.

Visu mašīnu saimnieks ir strādnieks.

Tagad tu labi saproti, ka uzcelt lielus un augstus namus nav nemaz tik viegli. Cik daudz vajadzīgs dažādu spēcīgu mašīnu! Cik daudz vajadzīgs prasmīgu strādnieku!

Vai nebūtu labāk, ja celtu tikai mazus un ne visai augstus namus? Ar diviem trim stāviem — un pietiek!

Bet padomā pats: tagad lielās pilsētās dzīvo ļoti daudz cilvēku. Tūkstošiem un miljoniem iedzīvotāju. Cik daudz nelielu namiņu būtu jāuzceļ, lai tos visus izmitinātu? Pilsēta ar maziem namiņiem izplestos plašumā, aizņemtu visus apkaimes mežus, tīrumus un pļavas. Un cik laika vajadzētu, lai nokļūtu no vienas pilsētas malas uz otru? Tas prasītu vairākas dienas.

Tāpēc pilsēta aug ne tikai plašumā, bet arī augstumā. Re, tāpēc jābūvē daudzstāvu nami, augstceltnes.

Nami aug aizvien augstāki un augstāki — tiecas pret debesīm. Sevišķi augstus namus tā arī dēvē — par debesskrāpjiem.

Visi nami stingri stāv uz zemes... Uzrakstījis šos vārdus, es iegrimu domās. Un atcerējos kādu interesantu atgadījumu.

KA IELA IESLĪDĒJA UPĒ, KĀPĒC ZEM MĀJĀM PŪŠ VĒJŠ,

UN PAR TO,

KA CELTNIEKI VAJADZĪGI VISUR

Augstā un kraujā upes krastā atradās sādža. Nakts vidū pēkšņi sāka ļodzīties māju sienas, pazemē atskanēja dobjš troksnis. Ļaudis izskrēja laukā. Skatās: zemē visapkārt redzamas bedres un plaisas. Un visas mājas, iela kopā ar milzīgu krasta gabalu slīd upē)

Pēc tam sādžu nācās uzcelt no jauna citā vietā.

šādu nelaimi sauc par noslīdeni.

Upju, ezeru un jūru krastos atgadās visādas nejaušības. Te krasts sašķeļas plaisās, te birztala ar simtgadīgiem kokiem ieslīd jūrā. Noslī-deņi ir nejauki. Ar tiem jātiek galā.

Celtnieki pamanīja, ka pie visa ir vainīgs ūdens. Viļņi izskalo krastu, bet no sauszemes puses tam uzbrūk apakšzemes ūdeņi. Arī tie ar laiku izskalo zemi. Un tādā veidā krasts it kā tiek pacelts uz ūdens spilvena un iesviests jūrā vai ezerā.

Celtnieki ir iemācījušies cīnīties ar šo ļaunumu — noslīdeni. Viņi krastus noklāj ar betonu, smagiem akmeņiem, bet pazemes ūdeņus novada pa caurulēm un tuneļiem.

Tajās vietās, kur sals pieturas mēnešiem ilgi, celtniekiem ir citas bēdas: zeme sasalusi desmitiem metru dziļumā un neatkūst gadsimtiem ilgi. Te valda mūžīgais sasalums! Zeme cieta kā akmens. Lauznis tai neko nespēj izdarīt, buldozers tik tikko var ieskrāpēt.

šis mūžīgais sasalums ir viltīgs. Izrādās, tas nemaz nav mūžīgs: zem liela nama milzīgā

smaguma tas sāk kust. Un akmens — cietais sasalums — pārvēršas par ķīseli, par šķidras zemes žurgu.

Taču arī mūžīgā sasaluma viltības celtnieki ir iemācījušies pieveikt. Viņi namu mazliet paceļ no zemes un noliek uz ķieģeļu balstiem vai betona kolonnām — spilveniem. Tagad saltais vējš pūš pa nama apakšu, saldē zemi un neļauj tai atkust. Tā celtnieki piespieda arī mūžīgo sasalumu pakļauties un kalpot cilvēkam, lai uz tā uzceltā pilsēta pastāvētu simtiem gadu un nesabruktu.

Celtnieki daudz ko prot.

Viņi prot būvēt tik stiprus namus, kuri iztur zemestrīces, kad zeme visapkārt līgot līgojas un ļogās.

Viņi prot celt tur, kur agrāk bijuši staigni, neizbrienami purvi.

Viņi prot uzbūvēt aizsprostus, kas pasargā no sniega lavīnām. Prot apturēt ceļojošo smilšu uzbrukumus, kas kādreiz aprakušas veselas pilsētas.

Celtnieks visu prot, visur ir vajadzīgs, visur viņš ir lielā godā.

.

..

Content

Zubkovs Boriss Kā uzcelt debesskrāpi