Skrīvele Kristīne

Staka Agija

Mana pasaku ābece

Mana pasaku ābece

Pasakas pārstāstījusi Kristīne Skrīvele Māksliniece Agija Staka

.

.

Ansītis un Grietiņa

Kāda liela meža tuvumā dzīvoja nabadzīgs vīrs ar sievu un diviem bērniem - Ansīti un Grietiņu. Pienāca brīdis, kad nebija pat dienišķās maizes. Cietsirdīgā pamāte ieteica aizvest bērnus uz mežu un tur atstāt. So sarunu dzirdēja abi bērni. Ansītis mierināja Grietiņu, ka viss beigsies labi. Viņš naktī salasīja pilnas kabatas ar oļiem. Kad otrā rītā tēvs bērnus veda uz mežu, Ansītis gāja nopakaļus un ik pa laikam apstājās, lai izmestu kādu akmentiņu.

Tēvs un pamāte atstāja bērnus pie ugunskura un paši devās pēc malkas. Vecāki pie bērniem vairs neatgriezās. Naktī, kad parādījās mēness, Ansītis un Grietiņa atrada oļus un nonāca mājās.

Bērnus otrreiz aizveda uz mežu. Ansītis centās iezīmēt ceļu ar maizes drupatiņām, bet tās aši uzlasīja putni. Trīs dienas bērni klīda pa mežu, pārtikdami no sīkām ogām. Trešās dienas vakarā viņi ieraudzīja burvīgu cepumu mājiņu ar cukura logiem. Ansītis un Grietiņa sāka mieloties. Durvis atvērās, un tajās parādījās nejauka vecene uz kruķiem. Viņa lika Grietiņai strādāt, bet Ansīti ielika kūtiņā aiz restotām durvīm, lai nobarotu sev pusdienām. Nejaukā vecene bija ragana.

Kādu rītu viņa Grietiņai lika iekurt krāsni, lai varētu Ansīti izcept. Grietiņa izdomāja viltību, kā izglābt brāli. Viņa iegrūda pašu ļauno raganu krāsnī, lai tā sadeg. Bērni atrada raganas mājā daudz dārgumu. Atgriezušies mājās, viņi krita tēvam ap kaklu. Turpmāk visi dzīvoja pārtikuši un laimīgi, jo arī ļaunā pamāte bija mirusi.

Pēc Jākoba un Vilhelma Grimmiem

Āža lielība

Āzis dzēris pie upes. Padzēries, sitis kāju pie zemes un sacījis:

"Ne par pašu vilku nebēdāju!"

Vilks, krūmos stāvēdams, to dzirdējis un uzsaucis:

"Andriev, ko tu tur atkal runā?"

"Ak, cienīgs meža lielskungs, dzērājam dzērāja valoda!"

Latviešu tautas pasaka

Brēmenes muzikanti

Kādam vīram bija vecs ēzelis, kura spēki sāka izsīkt. Vīrs domāja, kā tikt no ēzeļa vaļā, lai ietaupītu barību, ko dzīvnieks apēda. Ēzelis nomanīja, ka vairs nebūs labi, un bēga uz Brēmeni, kur cerēja kļūt par muzikantu.

Ceļā ēzelis satika vecu suni, kurš bņa aizbēdzis no mājām, jo saimnieks gribējis to nošaut. Suns žēlojās, ka nezinot, kā iztikt. Ēzelis uzaicināja to līdzi uz Brēmeni.

Pēc laiciņa viņj ceļmalā satika bēdīgu kaķi, kurš arī bija izsprucis no nāves. Esot vecs kļuvis, peles ķert vairs nevarot, ko nu lai darot. Ēzelis un suns uzaicināja kaķi līdzi uz Brēmeni.

Pēc kāda laika visi trīs bēgļi gāja garām mājām, kurās izmisīgi dziedāja gailis. Sis dziedot pirms nāves, jo saimniece tūlīt likšot to zupā. Trīs draugi uzaicināja arī gaili līdzi uz Brēmeni.

Pret vakaru visi četri ceļotāji nonāca mežā. Gailis uzlaidās augstā eglē, jo tur bija visdrošāk. Gailim šķita, ka netālu ir kādas mājas. Visi nosprieda doties turp.

Pa logu viņi ieskatījās mājiņā un atklāja, ka tajā dzīvo laupītāji, kuri tieši tobrīd baudīja

lieliskas vakariņas. Arī draugiem gribējās ēst. Viņi nosprieda, ka reizē sāks muzicēt - ēzelis bļaut, suns riet, kaķis ņaudēt, gailis dziedāt. Suns uzlēca ēzelim mugurā, kaķis uzrāpās virsū sunim, bet gailis uzlaidās uz kaķa galvas. Pēc dotās zīmes viņi reizē sāka muzicēt. Laupītāji briesmīgi nobijās un aizbēga mežā.

Paēduši krietnas vakariņas, visi četri apgūlās, kur katrs pieraduši, - ēzelis nogūlās uz saslaukām, suns - aizdurvē, kaķis - pavarda siltajos pelnos, gailis - uz plauktiņa.

Pēc laika atgriezās viens no laupītājiem, lai noskaidrotu, kas viņus tā izbiedējis. Iegājis mājā, viņš gribēja aizdegt uguni, bet kaķis tam saskrāpēja acis. Laupītājs bēga uz durvīm, bet suns viņam iekoda kājā. Ēzelis spēra, bet gailis tik sauca: "KikerigūP

Laupītājs aizbēga un stāstīja saviem biedriem, ka mājiņā dzīvojot visādi nezvēri. Bet pēdējais esot bijis visbriesmīgākais. Tas tik saucis, lai padod ari viņam. Labi, ka paspējis aizbēgt. y

No tā laika četri Brēmenes muzikanti laimīgi dzīvoja meža mājiņā.

Pēc Jākoba un Vilhelma Grimmiem

Cilvēks un vilks

Reiz vilks saticis lapsu un prasījis, vai viņa neesot redzējusi kādu cilvēku. Uz lapsas jautājumu, ko viņš ar to darīs, vilks atbildējis, ka gribot iet ar cilvēku spēkoties. Lapsa par to smējusies un sacījusi, ka viņa gan neticot, ka vilks būtu par cilvēku stiprāks, bet lai jau viņš pamēģinot vien.

Tā nu vilks ar lapsu gājuši meklēt cilvēku. Kādu laiciņu gājuši, tie satikuši kādu vecīti.

Vilks, to redzēdams, jautājis: "Saki, vai šis ir cilvēks?"

"Nē!" lapsa atbildējusi. "Tas kādreiz bija cilvēks."

Pēc kāda laika viņi satikuši zēnu, un vilks atkal jautājis: "Vai šis ir cilvēks?"

Lapsa atbildējusi: "Tas kādreiz tikai būs cilvēks!" Beidzot viņi satikuši kādu mednieku, un lapsa sacījusi: "Redzi, šis ir cilvēks!"

Vilks, priecādamies, ka nu ir atrasts cilvēks, meties tam, dusmīgi kaukdams, virsū.

Mednieks vairāk reižu izšāvis uz vilku, bet šis neatlaidies. Nu vīrs izrāvis zobenu un cirtis ar to. Vilks vairs neizturējis un aizbēdzis atpakaļ pie lapsas.

Tur nonācis, viņš stāstījis: "To nu gan nebūtu domājis, ka cilvēks par mani stiprāks. Vispirms viņš paņēma nūju un spļāva ar to man uguni acīs. Tā gan nejauki svilināja, bet es tomēr izturēju. Bet, kad viņš izrāva vienu no savām ribām un sita man ar to, tad es vairs nespēju ciest un man bija jābēg. Laime vēl, ka viņš šodien bija pie laba prāta un nopietni negribēja ar mani cīnīties, citādi es nebūtu vairs dzīvs vaļā ticis."

Tā nu vilks aizgājis, sevī apņēmies nekad ar cilvēku vairs cīņā neiet.

Pēc latviešu tautas pasakas

Čiks

Reiz viens kungs, samaksājis veselu rubli par karietes labošanu, nolēmis pats kļūt par kalēju un pelnīt lielu naudu.

Kādu laiku skatījies, kā kalējs strādā, padzinis to no smēdes, jo domājis, ka visu jau māk.

Otrā dienā atbrauc kaimiņu saimnieks ar lielu dzelzs gabalu lemešus kalt. Kungs aši ķeras pie darba, bet tik viegli, izrādās, nemaz tas nenākas. Dzelzi tik karsē un kaļ, karsē un kaļ, līdz skaidri redzams - lemeši vairs nesanāks. Labi, kungs nodomā, kalšu cirvi. Kaimiņu saimniekam tiek pateikts, ka viņa dzelzs gabals lemešiem neder, būšot cirvis.

Arī cirvi izkalt kungs, protams, nemāk. Nu kalšot nazi. Dedzina atkal un kaļ, un kaļ, ko spēj. Pēc kādu laika kungs redz, ka dzelzs pavisam maz.

Varbūt vēl īlens sanākšot. Nekā. Kad dzelzs bija palicis tikai mazs, mazs nieciņš, kungs nolēma kalt čiku. Nokarsēja mazo dzelzs gabaliņu baltu un iemeta ūdenī. Čiks! mazais nieciņš no-sprakšķēja ūdenī, un nu čiks bija gatavs.

Par darbu kungs gribēja rubli, bet kaimiņu saimnieks nodomāja kungu pārmācīt. Naudas šim neesot, bet kvieši mājā gan. Lai braucot pakaļ.

Kad kungs ieradās, saimnieka kalpi rijā to pamatīgi nopēra.

Pēc latviešu tautas pasakas

Daugavas racēji

Kad Dievs jau bijis radījis kokus, zvērus, putnus, zivis, tad Daugavas vēl nebijis. Un zvēri, putni, savā vaļā dzīvodami, sākuši ķildoties. Dievam tas nepaticis, tādēļ sasaucis visus zvērus, putnus, zivis pie darba, licis rakt Daugavu. Sanākuši arī visi, visi. Zaķis ar lapsu, veiklākām kājām, tūliņ mērojuši upei ceļu. Kurmis pa ievilkto robežu dzinis pirmo vagu, bet āpsis to pakasījis lielāku. Lācis klēpjiem vien grābis zemes un bēris gubās (lūk, tādēļ arī Daugavas krastos tie kalni gadījušies). Arī citi zvēri, putni strādājuši, ko nagi nes, un tā drīz vien Daugavas grava bij izrakta.

Nu Dievs atnācis padarīto darbu apskatīties un vispirms pamanījis lāci ar kurmi, kas, kā no darba nākdami, viscaur bijuši melni, dubļaini. Viņš brīnum uzslavējis abus par čakliem strādniekiem un vēlējis tās pašas drēbes arvienu nēsāt kā godājamu piemiņu. Ir vilkam, kas daudz bij pūlējies ar purnu un kājām, atstājis tās melnas uz mūžu.

No putniem visčaklāk esot strādājušas zoss ar pīli. Tām Dievs tad atvēlējis upē mazgāties un peldēt, bet citiem, kas drusku mazāk pūlējušies, vēlējis tikai upes ūdeni dzert.

Visbeidzot Dievs pacēlis acis un ieraudzījis vālodzi pa koku zariem lēkājam. Dievs vaicājis: "Vai tu nemaz nestrādāji?11

"Kur tad nu es tik rupju darbu strādāšu, man jau smalki svārki mugurā."

"Nu labi, paturi tad savus dzeltenos svārkus un tās pašas bikses, bet mūžam tev nebūs brīv dzert skaidra ūdens ne no upes, ne avota, ne arī dīķa. Ar rasas lāsēm, kas uz akmeņiem, tu dzisināsi slāpes."

Un vēl šo baltu dienu vālodzei šis sods jānes. Kad, negaisam tuvojoties, citi putni sen jau apklusuši, tad tā vien vēl žēli raud par savu toreizējo lepnību.

Jā, un tā nu Dievs, vālodzi nosodījis, pagriezies drusku sāņus, ieraudzījis buti pa smiltīm vārtāmies un žēlodamies ieteicies: "Ak tu butīte, nabadzīte, kā tu arī pa smiltīm vārties."

Bet bute pārgalvībā mēdījusi pakaļ: "Ak ķu buķīķe, nabaģīte, kā tu pa smilķīm vārķies!"

"Labi!" Dievs teicis. "Kad tu mani mēdi, tad lai tava mute arī paliek tik šķība, kā tu viņu mēdīdama savilki."

Beidzot Dievs vaicājis: "Bet kur tad vēzis? Vai tas nemaz nav redzams?"

"Kā, vai tev acis pakaļā, ka mani neredzi?" vēzis rupji atbildējis.

Par tādu atbildi vēzis dabūjis lielu sodu. Visu mūžu pašam acis jānēsā pakaļā.

Pēc tam Dievs ar zelta kausu gravā ielējis ūdeni, norādījis, uz kuru pusi būs tecēt, un nosaucis jauno upi par Daugavu.

Pēc latviešu tautas pasakas

Eža kažociņš

Vienam tēvam un mātei nebija neviena bēr-Ua. Reiz tie abi runāja: - Kaut jele Dievs mums, mazākais, tādu bērniņu dotu kā ezīti!

Tos vārdus izteicot, mazs ezītis izlien no aizkrāsnes un saka: - Es esmu jūsu dēls!

Kad ezītis bij pieaudzis, tad māte saka tā: - Ja mans dēls būtu lielāks, tad paganītu cūkas.

- Ko bēdāties, gan jau izganīšu!

Labi. Ezītis aizdzen cūkas ganīt uz mežu.

Tās zemes valdnieks mežā apmaldījies.

- Vai te kāds gans arī ir pie tām cūkām? -valdnieks skali sauc.

- Ače! Te jau esmu! - ezītis cērpā atbild.

- Izved mani ārā no šī meža.

- Kālab ne? Dod man savu jaunāko meitu par sievu, tad tūlīt.

- To nu gan ne!

- Kad ne, ne. Meklē pats ceļu!

Valdnieks, dienu izmaldījies, vakarā klāt atkal.

- Kur tu esi? Vadzi, ganiņ, nāc izved mani ārā.

- Kālab ne? Dod tik man savu jaunāko meitu.

- Ko ar tevi iesākt? Ņem vesels!

- Labi! Tagad jāj man pa šo teku pakaļ. Bet steidzies, kamēr man cūkas nedabū izklīst.

Trešajā dienā ezītis uzvelk goda drēbes, aiz

jūdz divus melnus gaiļus tāšu karietei priekšā un tad laiž, ko māk, uz pili.

Valdnieks nesagaida vis šo plikām rokām. Tas pavēl karavīriem ar akmeņiem mest, lai tāšu kariete sašķīstu un gaiļus nosistu. Bet, kurš akmens nāk, tā gaiļi - ķir! ķir! - palec uz augšu akmens pa apakšu cauri. Kamēr kariete apstājas pie pils durvīm un gaiļi abi nodzied: - Kike-rikū! Mūsu valdnieka znots atbraucis!

Līgava iznāk pretim, ieceļ ezīti zīda priekšautā un ienes pilī.

No rīta līgava ezīti nes uz baznīcu laulāties.

Vakarā, gulēt iedams, ezītis novilcis savu eža kažociņu un nolicis kājgalī. Sieva, to redzēdama, domā: - Lai tik vīriņš piemieg - kažociņu vajag sadedzināt!

Kā domājusi, tā padara. Bet kas nu notika? Līdzko kažociņš sadedzis - vīriņš uz nāvi slims.

Grūti ezītim gāja. It īpaši beidzamo dienu slimība nejauki vārdzināja. Bet, līdzko saulīte norietēja, tā ezītis no gultas ārā, un acumirklī paliek par staltu ķēniņa dēlu. Sievastēvs no priekiem atdod valdību znotam. Jaunais valdnieks ataicina savus vecākus pie sevis un dzīvo ar jauno sieviņu laimīgi.

Pēc latviešu tautas pasakas

Ērkšķrozīte

Senos laikos dzīvoja kāds ķēniņš ar ķēniņieni, kuriem nebija bērnu. Viņi katru dienu daudzināja:

- Kaut jel mums bijis kāds bērniņš!

Reiz, kad ķēniņiene mazgājās upē, uz akmens uzlēca varde un sacīja:

- Tava vēlēšanās piepildīsies, pēc gada tev piedzims skaista meitiņa.

Ķēniņienei piedzima ļoti skaista meitiņa. Ķēniņš sarīkoja lielas dzīres, kurās uzaicināja fejas, lai tās ieliek šūpulī savas veltes.

Viņa valstī bija veselas trīspadsmit fejas, bet, tā kā ķēniņam bija tikai divpadsmit zelta šķīvji, no kuriem ēst, tad trīspadsmito viņš neaicināja.

Fejas piešķīra bērnam brīnumveltes. Patlaban vienpadsmitā bija izsacījusi savu novēlējumu, te pēkšņi ienāca trīspadsmitā. Viņa gribēja atriebties par to, ka nav ielūgta dzīrēs.

Viņa skaļā balsī iesaucās:

- Kad princesei būs piecpadsmit gadu, viņai iedursies pirkstā vārpsta un viņa nomirs!

Visi bija pārbijušies, bet tad runāja divpadsmitā feja. Viņa varēja ļauno lāstu tikai mīkstināt:

- Tā nebūs nāve, tikai simt gadu ilgs miegs.

Dienā, kad princesei apritēja piecpadsmitais

gads, ķēniņa un ķēniņienes nebija mājās. Mei

tene pa šaurajām riņķa kāpnēm uzkāpa pils tornī. Tur viņa ieraudzīja durtiņas un atvēra tās.

- Vecmāmiņ, ko tu dari? - princese jautāja.

- Vērpju, - vecā atbildēja, galvu palocīdama.

- Kas tas ir, kas tik naski lēkā? - princese vaicāja, paņēma vārpstiņu rokā un arī gribēja vērpt.

Līdzko princese pieskārās vārpstiņai, tā iedūrās viņai pirkstā. Tajā pašā mirklī viņa iegrima dziļā miegā. Šis miegs pārņēma visu pili. Ap pili' sāka augt ērkšķu žogs.

Pēc ilgiem gadiem šai valstī ieradās kāds ķēniņa dēls un dzirdēja vecu vīriņu stāstām par skaisto Erkšķrozīti.

Tad jauneklis sacīja:

- Es gribu redzēt skaisto princesi.

Bija pagājuši tieši simt gadi un pienākusi diena, kad Erkšķrozītei vajadzēja mosties. Kad ķēniņa dēls tuvojās ērkšķu žogam, tanī bija saplaukušas krāšņas rozes, kuras pašas pašķīrās un ielaida viņu neskartu iekšā. Viņš uzkāpa tornī, atvēra durvis un noskūpstīja gulētāju.

Ērkšķrozīte atvēra acis. Abi nogāja lejā pils zālē. Tūliņ pamodās ķēniņš, ķēniņiene un viss galms un lielām acīm vērās cits citā. Drīz Ērkšķ-rozītei un ķēniņa dēlam svinēja lepnas kāzas.

Pēc Jākoba un Vilhelma Grimmiem

Fejas dāvanas

Reiz kādā zemē dzīvoja atraitne, kurai bga divas meitas. Vecākā - neganta, bet jaunākā -labsirdīga un skaista meitene. Māte neprātīgi mīlēja vecāko meitu, bet ne acu galā neieredzēja jaunāko, lika strādāt vienā strādāšanā.

Bez visiem citiem darbiem nabaga meitenei divreiz dienā bija jāiet uz avotu, kas no migām atradās tālu, un no turienes jāatnes ūdens.

Kādudien viņai kāda sieviņa lūdza padzerties.

- Dzeriet, māmiņ, vesela, - meitene sacga.

Kad sieviņa bga padzērusies, viņa sacīja:

- Tu esi tik skaista, tik laba un tik laipna, ka man gribas tev kaut ko uzdāvināt (jo viņa bija feja). Ik vārds, ko tu izrunāsi, izkritīs tev no mutes vai nu kā skaista puķe, vai kā rets dārgakmens.

Kad skaistā meitene pārnāca mājās, māte sāka viņu bārt, ka viņa pārāk ilgi kavējusies pie avota.

- Piedodiet, māmiņ, - bailīgi sacīja meitene.

Bet, kolīdz viņa teica šos vārdus, no mutes

viņai izkrita rozes, pērles un lieli dimanti.

- Kas tas par brīnumu, meitiņ? (Šī bija pirmā reize, kad viņa jaunāko meitu nosauca par meitiņu.)

Nabaga meitenīte vientiesīgi izstāstīja visu, kas bija atgadījies pie avotiņa.

- Tad jau man tur jāaizsūta arī vecāka meita, -

māte noteica. - Paskaties, meit, tev tikai jāaiziet uz avotu pēc ūdens un, kad nabadzīga sieviņa lūgs tev padzerties, tas viņai pieklājīgi jāpasniedz.

- Tā tikai vēl trūka! - negantā meita atbildēja. - Es lai ietu uz avotu?!

- Bet es gribu, lai tu ej! - māte nelikās mierā.

Meita devās uz avotu. Viņa vēl lāgā nebija

galā, kad no meža iznāca grezni tērpusies dāma un lūdza nodzerties. Tā bija tā pati feja, kuru bija satikusi jaunākā māsa.

- Es laikam esmu atnākusi tāpēc, - negantā meita atteica, - lai dotu jums dzert?!

- Tā kā jūs esat tik nelaipna, es jums piešķiršu balvu: katrs vārds, ko jūs turpmāk izrunāsit, jūsu mutē pārvērtīsies par čūsku vai par krupi.

Tiklīdz māte ieraudzīja savu vecāko meitu pārnākam, viņa tai pa gabalu sauca:

- Kā tad bija, meitiņ?

- Tā, redz, bija, māmiņ! - meita atbildēja, un no mutes viņai izvēlās odzes un resni krupji.

- Žēlīgā debess! - māte iebļāvās. - Pie visa tā vainīga ir tava māsa: gan viņa man par to dabūs!

Nabaga meitenīte metās bēgt un paglābās tuvējā mežā. Te viņu sastapa karaļa dēls, kurš meitenē iemīlējās un aizveda uz pili.

Pēc Šarla Pero

Gailītis un vistiņa

Gailītis ar vistiņu bija aizgājuši riekstot. Gailītis uzkāpa lazdā, pašā galotnē, bet vistiņa palika apakšā gaidot. Gailītis norauj vienu riekstu -nosviež zemē, norauj otru - nosviež zemē. Kā sviedis trešo - vistiņai acī iekšā.

"Kad tevi nolāpāmais!" gailītis sabīstas. "Tik aplami man sen nav nogājis."

Bet vistiņa to nemaz nedzird. Kliegdama uz mājām prom.

Satiek kungu. Kungs paraša: "Ko tad nu bļauj?"

Tā un tā: "Kā svieda riekstu - trāpīja acī."

"Kas svieda?"

"Gailītis svieda, gailītis!"

"Nu tu debess brīnumi! Kur viņš palika? Lai nāk uz muižu!"

Gailītis atnāk muižā, kungs pretī: "Ko tu tur svaidies? Kālab izgāzi vistiņai aci?"

"Es jau negāzu! Uzkāpu lazdā riekstot, lazda uz reizi sakustējās, un tā rieksts acī iekšā."

"Vai tā bija? Nu labi! Lai tad nāk lazda uz muižu!"

Lazda atnāk, kungs pretī: "Kāpēc kustējies un ietrieci vistiņai riekstu acī?"

"Es jau nebūtu kustējusies, bet, āče, kaimiņa kaza grauza man mizu, ko tad darīšu?"

"Nu labi! Lai tad nāk kaza uz muižu!"

Kaza atnāk, kungs pretī: "Saki man, kālab grauzi lazdai mizu?"

"Vai es būtu grauzusi? Bet gans jau neganīja mani nemaz, ko tad darīšu?"

"Sauc tad to ganu uz muižu!"

Atsauca ganu, kungs pretī: "Vadzi, saki man, kālab nenoganīji kazu? Lūk, kāda tā lazda izskatās!"

"Āre! es jau būtu noganījis arī, bet saimniece piekrāpa: apsolīja raušus dot līdzi, bet Dievs pieņēma, paliku neēdis."

"Labi! Kur tā saimniece? Lai nāk uz muižu!"

Saimniece atnāk, kungs pretī: "Pateic iftan, kālab nedevi ganam raušus līdzi?"

"Nedevu! Kā tad nu nebūtu devusi, bet, kungs mīļais, man jau izgāja greizi. Cūka izēda raugu - palika necepti."

"Nu, lai tad cūka zina par to aci!" kungs atteica, un ar to bija diezgan.

Pēc latviešu tautas pasakas

Ģenerālis Fantagira

Kādam karalim bijušas trīs meitas un trīs troņi. Gaiši zilajā tronī karalis sēdējis, kad bijis labā omā, melnajā - kad nebijis ar kaut ko mierā.

Kādu rītu meitas atrod tēvu sēžam melnajā tronī. Karalis esot nemierā ar to, ka kaimiņvalstī saule uzlec pusstundu agrāk nekā pie viņiem. Vecākā un vidējā meita ieteica pavilkt pili pa labi vai pa kreisi. Karalis sadusmojās, jo tik muļķīgu priekšlikumu varot izteikt tikai meitenes. Ja viņam būtu dēls!

Jaunākā meita ieteica norakt kalnu, kas aizsedz sauli. Karalis no sirds priecājās! Nākamajā dienā karalis sēdēja trešajā - purpursarkanajā tronī. Kaimiņu karalis piesakot karu, jo pēc kalna norakšanas tas esot zaudējis atbalsi, kas piederējusi viņam.

Vecākā meita pieteicās vadīt karaspēku, bet tas nebija viņai pa spēkam. Arī vidējai meitai neklājās labāk.

Tad jaunākā meita Fantagira kļuva par ģenerāli. Viņa pārģērbās karavīra drēbēs un devās pie kaimiņu karaļa. Fantagira uzsāka dziesmu, kura karalim tik ļoti iepatikās, ka viņš atsauca karu.

Aizvedis ģenerāli Fantagiru pie sevis ciemos, karalis teica mātei, ka, šķiet, tas nav ģenerālis, bet pārģērbta meitene. Lai kā jaunais karalis izmēģinājās atklāt Fantagiras noslēpumu, tas viņam neizdevās. Tad viņš pateica ģenerālim, lai nākot iepazīties ar tā līgavu. Fantagira, kura jau bija paspējusi iemīlēt kaimiņu zemes karali, tūlīt ar asarām acīs steidzās mājās. Tēvam viņa paziņoja, ka atgriezusies ar miera vēsti, bet salauztu sirdi. Tajā brīdī atsteidzās kaimiņu kara*; lis un lūdza daiļās Fantagiras roku. Drīz tika dzertas kāzas.

Pēc itāliešu tautas pasakas!

Hanss pie Viršukalna troļļa

Mazā būdiņā reiz dzīvoja sieva ar dēlu Hansu. Viņi bija ļoti nabadzīgi. Pats vērtīgākais viņu īpašums bija veca aita, tādēļ Hansa mātei bija vismaz vilna. Reiz viņa noauda svārkus, bet nebija naudas, par ko nopirkt krāsu. Hanss izdomāja, ka gaišos vadmalas svārkus varētu nokrāsot lielā kalna viršu novārījumā. Kādu dienu, kad mātes nebija mājās, mazais Hanss devās uz kalnu, paņēmis līdzi siera gabaliņu. Pa ceļam viņš atrada mazu putniņu, kuru ielika kabatā. Saplūcis viršus, Hanss aizmiga dziļā miegā. Kad viņš pamodās, bija jau nakts. Pēkšņi atskanēja rupja balss.

- Ko tu traucē manu mieru? Es esmu Viršukalna trollis, un tu būsi mans kalps!

Labi! Ko darīt - Hansam jāpiekrīt, jo visi tuvākā apkārtnē runā par to, cik trollis ļauns, bet bagāts.

Hanss izdomā trolli piemuļķot, lai iegūtu bagātību.

Viņš aicina trolli sacensties, kurš varēs no akmens sulu izspiest. Trollis sašķeļ akmeņus,, bet sula netek. Hanss paņem savu siera gabaliņu, un ātri vien slapjums ārā.

Tad Hanss piedāvā mest akmeni debesīs, kurš varēs augstāk. Troļļa mestais akmens pēc ilga laika nokrīt atpakaļ uz zemes, bet Hansa palaistais putniņš nekad vairs nenokrīt.

Nu trollis domā, ka ar tādu spēkavīru labi nebūs, un abi ar sievu spriež, kā tikt no šī vaļā. Ies naktī un gulošu nositīs. Hanss to visu dzird un zem segas savā vietā noliek sviesta podu. Trollis kā sit, tā viss sviests pa istabu! Kad otrā rītā Hanss, priecīgi svilpodams, padod labdienu, troļļi saprot, ka labi nebūs, un piedāvā daudz naudas, lai tikai tiktu no šitāda kalpa vaļā. Hanss ņem ar' pilnu ķerru ar naudu un brauc mājās.

- Noslauki asaras, māmiņ! Nu mēs varēsim dzīvot bez raizēm, jo esam bagāti!

Pēc dāņu tautas pasakas

Irbe un lapsa

Reiz lapsa mežmalā satika pelēko irbi un vaicāja tai:

- Saki, dārgumiņ, - kā tu vari dienā gulēt?

- Kā? Gaužām vienkārši. Paslēpju galvu zem spārna un mierīgi guļu. Paskaties!

Un irbe, lai lapsa viņu labāk saprastu, paslēpa galvu zem spārna. Lapsai iedzalkstņās acis. Viņa metās irbei virsu, sagrāba viņu aiz spārna un laidās prom.

Kad lapsa skrēja garām upei, viņu ieraudzīja velētājas un ņēmās saukt:

- Skatieties, skatieties, lapsa stiepj zobos irbi!

Irbe izdzirdēja sievu klaigas un klusi sacņa lapsai:

- Ir gan šeit nelietīgi ļaudis! Kā nav kauna bāzt degunu citu darīšanās!

"Nudien," lapsa nodomāja. "Kāda viņām daļa?” Un pavēra muti, lai kārtīgi nostrostētu velētājas. Bet nepaguva ne vārda pateikt, kad irbe jau bija izrāvusies un uzlaidusies ozola zarā.

Lapsa palūkojās uz irbi un noteica caur zobiem:

- Bh! Nekad nevajag lieki mēli kulstīt!

Bet irbe iesmējusies atbildēja:

- Jā! Arī gulēt nelaikā neklājas.

Pēc franču tautas pasakas

Ikstīte

Reiz dzīvoja sieva, kura ļoti vēlējās bērnu. Kāda veca burve viņai iedeva graudu, no kura izauga skaista puķe. Kad sieva noskūpstīja ziedu, tas atvērās. Pašā zieda viducī sēdēja skaista meitenīte. Viņa bija tik maza, ka ieguva vārdu Ikstīte.

Meitenīte gulēja rieksta čaulā un sedzās ar rozes ziedlapiņu. Kādu nakti viņu ieraudzīja vecs krupis. Nospriedis, ka Īkstīte būs laba sieva viņa dēlam, krupis aiznesa meitenīti un apsēdināja uz ūdensrozes lapas.

Kad Īkstīte pamodās un ieraudzīja krupjus, viņa sāka gauži raudāt. Zivis apžēlojās par mazo skaistulīti un pārgrauza lapas kātiņu. Īkstīte aizpeldēja lejup pa upi. Tad viņu sagrāba maij-vabole.

Īkstīte nonāca liela labības lauka malā. Bija jau vēls rudens. Ar pēdējiem spēkiem meitene aizkļuva līdz lauku peles alai. Pele tūlīt veda skaisto Īkstīti iekšā un piedāvāja palikt uz visu ziemu.

Kādu dienu viņas apciemoja peles kaimiņš kurmis, kurš drīz vien iemīlēja Īkstīti. Bet meitenei viņš nemaz nepatika, jo kurmis nevarēja ciest sauli un putnus.

Tikko bija sākusies ziema, Īkstīte vienā no kurmja ejām atrada nosalušu bezdelīgu. Viņa to kopa, un putns atžirga. Pavasarī pateicīgā bezdelīga aizlidoja, bet Īkstītei sākās grūti laiki - bija jāgatavojas kāzām ar nepatīkamo kurmi. Kad Īkstīte izgāja ārā, lai pēdējo reizi pasveicinātu sauli, viņa izdzirdēja jautru bezdelīgas sveicienu. Bezdelīga lidoja uz siltām zemēm un aicināja Īkstīti līdzi. Meitene piekrita, jo nevarēja iedomāties dzīvi tumšajā kurmja alā.

Siltajās zemēs bezdelīga nosēdināja Īkstīti uz brīnišķīga zieda, kur viņa satika skaistu ziedu princi. Viņi apprecējās, un nu Īkstīte kļuva par puķu karalieni. Kāzu viesi viņai uzdāvināja baltus spārnus, un nu Īkstīte varēja lidot no zieda uz ziedu.

Pēc Hansa Kristiānā Andersena

..

Jūras vārava

Kāds lauku puisis bija dzirdējis stāstu par jūras vāravu jeb nāru. Vienkāršajā lauku sētā nekas vairs nespēja viņu saistīt. Puisis devās plašajā pasaulē, līdzi paņēmis tikai tēva atstāto sudrabu un mātes dziesmu grāmatu.

Kamēr puisim bija sudrabs, visi pret viņu bija labi. Līdzko nauda beidzās, neviens vairs vienkāršo lauku zēnu negribēja pazīt.

Lai izdzīvotu, puisis pārdeva pat mātes dziesmu grāmatu. Šajā mantkārīgajā pasaulē nevienu neinteresēja skaistās dziesmas, bet par grāmatas zelta āķiem puisis ieguva dažus naudas gabalus. Kad arī šī nauda bija iztērēta, zēns devās uz Daugavas malu pie Lielā Kristapa lūgt palīdzību. Kāds zivju tirgotājs, izdzirdis viņa naivo lūgšanu, uzaicināja puisi darbā. Viņi devās uz tirgu, kur necilā būdā tika izrādīta sagūstīta jūras vārava.

Puisis kopa nabaga nāru ar lielu mīlestību. Viņš katru dienu mainīja ūdeni, iemeta vannā kādu ūdensrozi, lai mazliet iepriecinātu skumstošo jūras skaistuli.

Bet nāra tikai skuma. Viņa pat acis neatvēra, jo ar plakstiem bija apsegusi savu dvēseli.

Puisim sirds lūza žēlabās. Viņš izlēma jūras vāravu glābt, aizvedot to atpakaļ uz viņas dzintara pili dziļajā jūras dzelmē.

Jūras vārava ņēma puisi līdzi. Zemūdens valstībā viņus sagaidīja veci sami un mirdzošu zivtiņu bari, kuri tos pavadīja līdz dzintara pilij.

Pēc Kārla Skalbes

Kaķītis, gailītis un lapsa

Mazā pirtiņā reiz dzīvoja kaķītis un gailītis. Viens gādāja, ka tiek gaļa, ko ēst, otrs strādāja mājas darbus. Vienu dienu kaķītis bija izgājis medīt, gailītis mājiņā vārīja kāpostiņus, gaidīdams medinieku pārnesam pavalgu. Te - kur gadījies, kur ne - kāds grabinājās pie durvīm. Gailītis mana, ka nav vis gaidītais, bet ir cits kāds. Prasa, kas tad tur īsti ir. Bet tā bijusi gudriniece lapsiņa. Tā sākusi žēli un mīļi lūgties un gausties: "Manu zelta radiņ, salst kājiņas, salst rociņas, atver, ļauj sasildīties! Salst, ļoti salst!"

Gailītis atbild: "Kaķītis aiziedams man allaž piesaka, lai es neviena nelaistu iekšā."

Bet viltniece mierā nelikusies un pratusi tā izlikties un izteikties, ka beidzot taču durvis tikušas atdarītas. Veikli tā nu šmaukusi iekšā, lēkājusi, sildījusies un mājnieku uzteikusi par gudru, žēlīgu, slavējamu nama turētāju. Gailītim glaunais ciemiņš par vari iepaticies. Krietni sasildījusies, gudriniece šo to apvaicājusies; tā arī: "Ko tu, kūmiņ, laba tur vāri?"

'Vāru kāpostiņus.”

'Vai nedosi pasmeķēt?" Dos arī.

'Vai, cik gardi!" lapsiņa glaimojusi.

Lapsa vēl otrreiz smēķējusi, tad piepeši sakampusi nabaga gailīti un posusies ar medījumu zobos uz savu mitekli prom.

Kaķītis pārnācis. Pirtiņas durvis vaļā, un gailīša nav vairs. Ko nu? Pavisam nobēdājies, sācis pēdas ost. Notecējis līdz pat lapsiņas alai. Nu saprot, kas noticis. Gribētos visādā vīzē draudziņu glābt, jo varbūt tas alā vēl dzīvs. Tad steidzies tūliņ uz pilsētu, kur nopircis vijoles. Nu devies atpakaļ pie alas cauruma un sācis spēlēt žēli, jūsmīgi.

Alā mitušas trīs lapsiņas: pati vecene ar savām divām meitām. Jauko mūziku izdzirdot, viena no jaunākajām skries palūkot, kas tas tāds par muzikantu. Bet, ko tik pabāzusi galvu no cauruma ārā, kaķītis nokampis, izvilcis un nokodis. Spēlējis atkal. Otra jaunā nevarot alā vairs nociesties, nāks arī tā skatīties, kas tur tā jauki spēlē, varbūt - kas zina - varēs slaiki izdancoties. Šito manīgais kaķītis atkal nočiepis.

Vecā nu palikusi viena pati. Vecene gaidījusi, bet nieki vien būs; meitas jau pašas atpakaļ tik drīz vis nenāks. Sākusi pukoties: "Tās sliņķes, palaidnes! Es zinu, viņas sākušas dancot un neliekas vairs ne zinis, ka krāsns jāslauka, baltmaize jācep, gailītis jānokauj un jānoplūc cepetim."

Lampačojusi nu pati laukā. Tiklīdz galvu izbāzusi no cauruma, capts! muzikants nokampis un noveicis ir šo.

Kaķītis spēlējis vēl labu brīdi, bet, kad nekā vairs nesagaidījis, šļūcis pats alā iekšā. Tur nu atradis labo draudziņu nāves bailēs ķepurojamies. Atraisījis saites, labi dūšīgi iepēris par nepaklausību un krietni sarājis. Tad slaucījuši krāsni, cepuši baltmaizi smiedamies un ēduši kā pa dzīrēm. Bet gailītis no šās reizes vairs neviena cita nelaidis pie sevis iekšā kā vienīgi kaķīti.

Pēc latviešu tautas pasakas

Ķēniņš Strazdubārda

Kādam ķēniņam bija tik lepna meita, ka neviens precinieks nebija pietiekami labs. Ķēniņš redzēja, ka viņa meita apsmej visus sapulcējušos preciniekus, tādēļ noteica, ka atdos viņu par sievu jebkuram ubagam, kas pienāks pie viņa durvīm.

Pēc dažām dienām pie pils loga parādījās kāds ubags. Ķēniņš viņu lika ievest pilī un sacija: - Es dodu tev savu meitu par sievu.

Ubags meiteni izveda ārā. Kad tie gāja cauri biezam mežam un garām lielai pilsētai, viņa prasīja: - Kam pieder šis mežs un skaistā pilsēta?

- Ķēniņam Strazdubārdam.

-Ak, es nabaga jaunava! Es varēju būt Straz-dubārdas līgava!

Beidzot viņi pienāca pie mazas būdiņas, un viņa jautāja: - Kam pieder tāda niecīga būdiņa?

Ubags atbildēja: - Tā ir mana un tava māja.

Pāris dienu viņi tā dzīvoja, kamēr noēda visu, kas mājā bija, tad vīrs sacīja: - Siev, tā ilgāk vairs nevar, mēs tikai patērējam vien un neko nepelnām. Mēģināsim sākt tirgoties ar māla traukiem, tu sēdēsi tirgū un pārdosi preci.

Pirmo reizi viss gāja labi, ļaudis labprāt pirka traukus no skaistās sievas. Pēkšņi garām auļoja piedzēries huzārs un visus saplēsa.

Viņa izstāstīja vīram notikušo.

- Kurš tad sēž tirgus malā ar māla traukiem! -vīrs teica. - Es biju pilī un apvaicājos, vai viņiem nevajag kādas virtuves strādnieces, un viņi apsolījās tevi pieņemt.

Nu ķēniņa meita kļuva par virtuves strādnieci. Kādudien vecākajam ķēniņa dēlam svinēja kā: zas; nabaga sieva piestājās pie zāles durvīm un gribēja visu noskatīties. Viņa ar smagu sirdi domāja par likteni un nolādēja savu lepnumu un augstprātību. Tad zālē ienāca ķēniņa dēls. Kad viņš ieraudzīja skaisto sievu stāvam pie durvīm, tad satvēra viņu aiz rokas un gribēja dejot, bet viņa nobijusies turējās pretī, jo redzēja, ka tas ir ķēniņš Strazdubārda, kas bija nācis viņu bildināt. Sieva izskrēja pa durvīm, bet uz kāpnēm viņu atkal aizturēja ķēniņš Strazdubārda, kurš laipni sacīja: - Nebīsties, es esmu tas pats ubags, ar kuru tu dzīvoji vecajā būdiņā, arī tas huzārs, kas tavus traukus samina, esmu es, -tavā labā es tā pārģērbos, lai locītu tavu lepno prātu un sodītu tevi par augstprātību, ar kādu tu mani izsmēji.

Ķēniņmeita sāka rūgti raudāt un teica: - Es esmu nodarījusi tev lielu netaisnību un neesmu cienīga kļūt par tavu sievu.

Bet viņš atbildēja:

- Nomierinies, ļaunās dienas ir aiz muguras, tagad mēs svinēsim kāzas.

Pēc Jākoba un Vilhelma Grimmiem

Lapsa par pīļu ganu

Reiz dzīvoja veca vecenīte. Viņai bija trīs pīlītes, un viņa gāja meklēt ganiņa. Viņa iet kādu gabalu un satiek vilku.

Vilks prasa: - Kur tu, vecenīt, iesi?

- Iešu ganiņa meklēt.

- Paņem mani! - saka vilks.

- Vai tu māki dziedāt?

-Māku!

- Padziedi!

- Vau, vau! - vilks aizbļaujas.

- Ai, tu sabaidīsi manas pīlītes, tevis es negribu.

Vecenīte iet tālāk un satiek lapsu.

Lapsa saka: - Vecenīt, kur tu iesi?

- Iešu pīļu ganiņa meklēt.

- Paņem mani!

- Vai tu māki dziedāt?

- Māku!

- Padziedi!

Lapsa sāk dziedāt: - Kirilū, no kalniņa lejiņā.

- Ai, tev laba balss, ņemšu par ganiņu.

Vecenīte atved lapsu uz mājām.

Otrā rītā lapsa agri uzceļas, slauka istabu, bet vecenīte kurina krāsni. Lapsa sauc: - Ai, vecenīt, man jāiet ganos, izcep man bļodiņā olas un iedod maizi.

Lapsa apēd olas un dzen pīles ganos.

Kad iegribas ēst, viņa sāk dziedāt: - Kirilū, karilū, no kalniņa lejiņā.

Kā ieskrien lejiņā, tā apēd vienu pīlīti. Lapsa dzen mājās palikušās pīlītes. Vecenīte vaicā: - Kur viena pīlīte?

- Ai, vecenīt, kliedzu, bet vilks aiznesa.

Otrā rītā atkal lapsa dzen pīles ganos.

Atkal viņai iegribējās ēst. Viņa sadzen pīles lejā, vienu apēd un palikušo dzen mājās. Vecenīte jautā, kur palikusi pīlīte. Lapsa saka:

- Ai, vecenīt, vilks aiznesa.

Trešā rītā lapsa dzen pēdējo pīlīti ganos. Kad viņai iegribas ēst, tā apēd pīlīti.

Vecenīte sabijās, ka nu nav vairs nevienas pīlītes. Lapsa saka: - Nekā nevar darīt, vilks aiznesa.

Ceturtajā dienā, kad lapsa bija izslaucījusi istabu, vecenīte pavēlēja viņai izkurināt pirti. Lapsa izkurina, nu iet abas ar vecenīti pērties.

Kad lapsa bija nopērušies, viņa sāka dziedāt:

- Es apēdu, vecenīt, tavas olas, apēdu tavu maizi, apēdu tavas pīlītes. Viss ir manā vēderā.

Vecenīte svieda lapsai ar slotu taisni uz astes. No tā laika lapsai aste ir ļoti liela un kupla.

Pēc latviešu tautas pasakas

Ļaunprātīgais vezīrs

Sensenos laikos Kašmirā valdīja hans Baha-durs. Viņam bija ļoti cietsirdīgs ministrs - veči rs. Kādu dienu, kad abi pastaigājās pa hana dārzu, kurā drīkstēja uzturēties tikai viņi divi vien, dārzā ieklīda kāds vecs ceļinieks - faķīrs. Vezīrs to gribēja tūlīt nogalināt, bet hans Baha-durs ieteica no gudrā vīra kaut ko iemācīties. Faķīrs abiem iemācīja, kā pārmiesoties citā būtnē, bet piebilda, ka labiem cilvēkiem tas nesīs veiksmi, ļauniem - tikai nelaimi.

Pēc kāda laika hans Bahadurs ar saviem ļaudīm devās medībās. Kad viņi ar vezīru nošķīrās no citiem medniekiem, abi uz ceļa ieraudzīja beigtu papagaili. Hans uzreiz gribēja pārbaudīt no faķīra apgūto mākslu. Hans Bahadurs pārvērtās par papagaili, bet ļaunais vezīrs tūlīt iemiesojās labā hana ādā.

Nu visai Kašmirai sākās grūti laiki. Ļaudis nesaprata, kādēļ viņu labais hans ir kļuvis tik cietsirdīgs un netaisns.

Pēc laika hans vezīrs arī devās medībās. Viņš ilgi dzina pēdas kādam skaistam briedim, bet nekā nespēja to nomedīt. Ieraudzījis beigtu panteru, ļaunais vezīrs nosprieda, ka no tās neviens dzīvnieks nevarēs izbēgt un pārtapa panterā. Pa to laiku labais hans Bahadurs, kurš visu laiku lidinājās apkārt kā papagailis, izmantoja šo brīdi, lai iemiesotos pats savā ķermenī. Vecais labais hans Bahadurs nu lika mežā nomedīt melno panteru un izbarot to šakāļiem.

Kopš tās reizes hans Bahadurs ne reizi vairs neizrunāja gudrā faķīra burvju vārdus, jo nekad jau nevar zināt, kā var gadīties.

Pēc indiešu tautas pasakas

Meža gulbji

Reiz dzīvoja ķēniņš, kuram bija vienpadsmit dēli un viena meita Elīza. Ķēniņš apprecēja ļaunu ķēniņieni, kura pabērnus nevarēja ciest ne acu galā. Meiteni viņa aizsūtīja dzīvot uz laukiem, bet dēlus pārvērta par vienpadsmit baltiem gulbjiem.

Kad Elīzai apritēja piecpadsmit gadu, ķēniņš viņu gribēja redzēt. Ļaunā pamāte meiteni tā ierīvēja ar brūnu sulu, sapinkāja viņas skaistos matus, ka ķēniņš Elīzu padzina.

Meitene ilgi klaiņoja plašajā pasaulē, līdz satika savus pārvērstos brāļus. Naktī viņi atkal kļuva par cilvēkiem, bet dienā bija gulbji.

Elīza nosapņoja, kā var dzēst ļauno burvību. Viņai no nātrēm, kas aug kapos, jānopin vienpadsmit krekli un jāuzvelk tie brāļiem. Visu darba laiku meitene nedrīkst bilst ne vārda.

Elīza sāka darbu, bet viņu ieraudzīja tās zemes ķēniņš un aizveda mēmo skaistuli uz pili. Abi nosvinēja kāzas, bet Elīza turpināja klusēt un vīt nātru kreklus.

Visi skaisto ķēniņieni mīlēja, izņemot bīskapu. Tas izstāstīja ķēniņam, ka viņa sieva ir ragana, jo pa naktīm ejot uz kapiem plūkt nātres.

Ķēniņš noticēja, ielika Elīzu cietumā un noteica, kurā dienā ragana jāsadedzina sārtā.

Arī cietumā Elīza turpināja pīt kreklus. Kad pienāca soda izpildes diena un Elīzu veda uz sārtu, atlidoja vienpadsmit baltie gulbji un apstāja Elīzu. Meitene uzmeta visiem nopītos kreklus, un gulbji vienā mirklī kļuva par staltiem jaunekļiem. Vienīgi jaunākajam vienas rokas vietā bija gulbja spārns, jo Elīza nebija paspējusi pabeigt kreklu.

- Nu es drīkstu runāt, - viņa teica. - Es esmu nevainīga!

Nu, kad ļaudis redzēja, kas noticis, tad zemu palocījās viņai kā svētajai. Laimīgais ķēniņš apskāva Elīzu un veda uz pili.

Pēc Hansa Kristiānā Andersena

Nāriņa

Tālu jūras dziļumos mājo jūras ļaudis. Visdziļākajā dzīlē ir jūras ķēniņa pils. Šis ķēniņš jau daudzus gadus bija atraitnis, bet viņam bņa sešas skaistas meitas - nāras. Jaunākā princese bņa visskaistākā. Tāpat kā visiem jūras ļaudīm, arī meitām bija zivs aste.

Nāras kopa zemūdens dārzus, rotaļājās ar zivīm. Bet jaunākai nāriņai lielākais prieks bija kaut ko dzirdēt par cilvēku pasauli.

Nārām bija noteikums, ka iznirt no jūras tās drīkst tikai piecpadsmit gadu vecumā. Visas māsas jau bija jūsmojušas par skaisto zemes dzīvi, tikai Nāriņai vēl nebija pienācis laiks.

Kad.beidzot viņa uzpeldēja un ieraudzīja sauli, mežus un dārzus, Nāriņa zemes dzīvi iemīlēja vēl vairāk. Vecāmāte viņai stāstīja, ka kļūt par īstu cilvēku var tikai tad, ja kāds zemes dēls viņu iemīlētu un apprecētu.

Mazā nāriņa ļoti iemīlēja tās zemes princi, pat izglāba viņu no noslīkšanas. Jaunākā māsa bņa cieši nolēmusi kļūt par cilvēku. Viņa devās pie ļaunās jūras raganas. Tā nāriņai iedeva burvju dziru, kas viņas zivs asti pārvērtīs īstās cilvēka kājās. Cena par šo pakalpojumu - nāriņai bija jāatdod sava skaistā balss.

Nokļuvusi skaistā prinča pilī, nāriņa ātri iekaroja visu cilvēku patiku, jo bija bezgala daiļa. Mazajai jūras iemītniecei bija jāpanāk, ka princis viņu apprec. Tad nāriņa kļūtu par īstu cilvēku ar dvēseli. Princim viņa ļoti patika, bet mēmu karalieni viņš negribēja.

Kādu dienu princis iemīlējās apburošā kaimiņu zemes princesē un gatavojās kāzām. Kāzu diena bija pēdējā mazās nāriņas dzīvē, jo ar pirmajiem saules stariem viņa pārvērtās par putām viļņu galotnēs.

Pēc Hansa Kristiānā Andersena

Kā Ņauva meklēja draugu

Ņauva bija mazs runcītis ar gaišu smilšu krāsas kažociņu - Siāmas kaķu pēctecis. Viņa saimnieks bija sešus gadus vecais Pēterītis, kurš deva kaķēnam cīsiņus vai desu. Bet mazais kaķēns tikai ņaudēja un ņaudēja. (Tā viņš ieguva savu vārdu - Ņauva.)

Kad kaķēns pirmo reizi izgāja pagalmā, viņš tūlīt gribēja uzsākt draudzību ar puķēm, bet tās tikai locījās no vienas puses uz otru. Ņauva nolēma meklēt sev draugu.

Pirmā kandidāte bija bite, bet tā bija tik aizņemta darbā, ka pat sadusmojās uz rotaļīgo kaķēnu.

Tad Ņauva mēģināja iedraudzēties ar vardi, kura tieši tobrīd brokastīs ēda odus. Varde bija ar mieru draudzēties ar kaķēnu, bet Ņauvam bija jāpeldas ar vardi slapjajā un aukstajā dīķa ūdenī. To nu gan Ņauva nevēlējās! Arī ar tauriņu draudzība neizdevās, jo kaķēniem nav spārnu, bet bez tiem nevar dejot skaistās tauriņu dejas.

Zvirbulis izsmēja Ņauvu par viņa vēlmi draudzēties, jo kurš prātīgs putns ies draudzēties ar kaķi. Un tiešām, sev par lielu brīnumu, kaķēns sajuta, ka viņa zobiņi paši no sevis sitās kopā un šņakstēja.

Mežmalā Ņauva satika ezi, kurš izglāba kaķēnu no briesmīgas čūskas. Mežā Ņauvam nebija droši.

Kaķēns noskumis devās atpakaļ uz pagalmu, kur ieraudzīja vistumāti ar pulciņu dzeltenu putnēnu. Vista uzreiz sauca mazuļus pie sevis un padzina Ņauvu.

Vai pasaulē nav nevienas dzīvas būtnes, kas gribētu draudzēties ar mazo Ņauvu?

Kaimiņu dārzā Ņauva iepazinās ar vecu runci, kurš solīja kaķēnam iemācīt visu, kas kārtīgam kaķim jāprot. Ņauva bija priecīgs, bet atkal nekas nesanāca, jo kaimiņu runcis bija īsts baldeijāņu dzērājs un kauslis.

Pēterītis centās uzmundrināt mazo kaķēnu, deva tam savas rotaļlietas, bet Ņauva kļuva arvien bēdīgāks.

Un tad, pavisam negaidot, viņš pagalmā satika Incīti - Sibīrijas kaķēnu.

Nu gan gāja jautri! Ņauvam vairs nebija garlaicīgi. Kaķēns prata novērtēt ne tikai Incīša, bet arī Pēterīša draudzību.

Pēc Dzidras Rinkules-Zemzares

Odi un zirgs

Odi satiek vilku, kurš tajā pašā laikā iet uz zirgu, un prasa:

"Kurp tad tu nu, kuplasti, iesi, tā noglaudies un aizslēpies?"

"Iešu uz ganībām tur no zirga sev sataisīt brangu pusdienu. Es viņu nokodīšu un labi sabarošos."

Odi brīnīdamies saka: ”Ko, vai tu viens pats gribi uzvarēt zirgu? Tas jau nemūžam nav tiesa! Mēs reiz pieci tūkstoši saķērāmies ap vienu un tad tikai knapi gar zemi nogāzām, un pie tam viņš pusi no mums nospieda. Tevi jau viņš nosistu uz reizi, kad tu viens pats ietu."

Vilks, to dzirdējis, pārdomāja visu labi, atstāja zirgu un gāja labāk citur savu laimi meklēt.

Latviešu tautas pasaka

Pelnrušķīte

Reiz vienam dižciltīgam vīram nomira sieva. Viņš apprecēja otru sievu, kurai jau bija divas augstprātīgas un lepnas meitas. Arī vīram bija meita, bet tai piemita neizsakāma labsirdība un maigums. Pamāte neieredzēja pameitu ne acu galā, lika tai darīt visnetīrākos darbus, apkalpot viņas īstās meitas, gulēt atjāva tikai bēniņos uz veca salmu maišeļa. Visi mājinieki viņu iesauca par Pelnrušķīti.

Reiz tās zemes ķēniņa dēls sarīkoja balli, uz kuru ielūdza visas augstdzimušās dāmas. Sākās prātam neaptverama rosība. Mātesmeitas dienām ilgi grozījās spoguļa priekšā un izkalpināja Pelnrušķīti.

Balles vakarā, kad lepnās mātesmeitas jau bija aizbraukušas, Pelnrušķīte sāka raudāt, jo arī viņai ļoti gribējās uz balli. Te parādījās labā feja un no ķirbja uzbūra karieti, sešas peles pārvērta par skaistiem zirgiem, žurkai bija jākļūst par kučieri. Feja ar burvju nūjiņu pieskārās arī Pelnrušķītes apģērbam. Tik skaistu kleitu vēl neviens nebija redzējis!

Pelnrušķīte devās uz pili, atceroties noteikumu, ka līdz pusnaktij jābeidz ballēties.

Meiteni visi apbrīnoja, īpaši princis. īsi pirms pusnakts Pelnrušķīte, kuru neviens nebija pazinis, steidzās mājās. Drīz pārradās arī mātesmeitas, kuras nebeidza vien jūsmot par svešo skaistuli. Arī nākamajā dienā bija balle. Laipnā feja vēl šoreiz palīdzēja Pelnrušķītei. Šis vakars pagāja tik nemanot, ka Pelnrušķīte attapās tikai tad, kad dzirdēja pulksteni sitam divpadsmito stundu. Viņa ļoti ātri steidzās prom, pazaudējot vienu kristāla kurpīti.

Nākamajā dienā princis lika galminiekiem pielaikot visām jaunavām šo kurpīti. Kurai derēs, tā kļūs par viņa sievu.

Nevienai tik maza kurpīte nederēja. Galminieks visbeidzot ieradās arī pie abām māsām. Arī tām kurpīte nederēja. Te Pelnrušķīte pieteicās pielaikot kurpīti. Tā bija tieši laikā! Kā visi brīnījās, kad nabadzīgā meitene no priekšauta kabatas izņēma otru tieši tādu kurpīti!

Princis tūlīt pazina savu balles karalieni un aizveda viņu uz pili.

Pēc Šarla Pero

Runcis zābakos

Pēc tēva nāves vecākais brālis mantojumā saņēma dzirnavas, vidējais - ēzeli, bet jaunākais -runci.

Runcis mierīgi un prātīgi sacīja: - Nebēdājiet, saimniek! Pasūtiet zābaku pāri, lai man būtu vieglāk staigāt, un jūs redzēsit, ka jūsu mantojuma daļa nav nemaz tik niecīga.

Runcis bija uzzinājis par karaļa nodomu doties izbraukumā gar upmalu un sacīja saimniekam: - Jums jāaiziet uz upi peldēties tai vietā, kur es norādīšu. Pārējo atstājiet manā ziņā.

Marķīzs de Karabass (šādu vārdu runcis piešķīra saimniekam) izdarīja, kā runcis ieteica. Tieši tai laikā garām brauca karalis un runcis sāka no visa spēka kliegt: - Palīgā, ļaudis! Marķīzs de Karabass slīkst!

Izdzirdējis kliedzienu, karalis pavēlēja saviem sargiem žigli doties palīgā.

Karalis uzaicināja marķīzu de Karabasu sēsties karietē. Runcis skrēja karietei pa priekšu. Sastapis pa ceļam Zemniekus, kas pļāva sienu, viņš tiem pieteica: - Siena pļāvēji, ja jūs karalim neteiksit, ka šī pļava pieder marķīzam de Kara-basam, jūs it visus sakapās sīkos gabaliņos!

Karalis patiešām apjautājās pļāvējiem, kam pieder pļava.

- Marķīzam de Karabasam.

Karalis nevarēja vien nobrīnīties par marķīza de Karabasa lielo bagātību.

Beidzot runcis sasniedza lepnu pili, kas piederēja visbagātākajam cilvēkēdājam pasaulē.

- Man apgalvoja, - runcis sacīja, - ka jūs protot pārvērsties pat par peli. Taisnību sakot, es gan to uzskatu par pilnīgi neiespējamu.

- Neiespējamu?! - cilvēkēdājs atkārtoja. - Nu tad paskatieties!

Cilvēkēdājs pārvērtās par peli. Runcis aši uzklupa tai un aprija kā nieku.

Pa to laiku karalis, garām braukdams, ieraudzīja cilvēkēdāja lepno pili un glābēja tajā ieiet. Runcis, izdzirdējis karietes riteņu rīboņu uz paceļamā tilta, izskrēja pretī un sacīja karalim:

- Esiet sveicināts, viņa majestāte, marķīza de Karabasa pilī. Laipni lūdzam!

Karalis, sajūsmināts par marķīza de Karabasa lielo bagātību un redzēdams, ka arī viņa meitai jaunais cilvēks ir ļoti pa prātam, piedāvāja:

- Ja vēlaties kļūt par manu znotu, marķīza kungs, tad tas nu ir atkarīgs vienīgi no jums.

Marķīzs de Karabass, dziļi jo dziļi palocīdamies, pieņēma lielo pagodinājumu, un visskaistākā princese pasaulē kļuva par viņa sievu.

Bet runcis tika iecelts augstmaņu kārtā, un peles viņš tagad ķēra tikai sava prieka pēc.

Pēc Sarla Pero

Sniegbaltīte un septiņi rūķīši

Kādam karalim un karalienei piedzima meitiņa, tik balta kā sniegs, tik sārta kā asinis un tik melniem matiem kā ogle. Meitenīti nosauca par Sniegbaltīti, bet karaliene drīz pēc tam nomira.

Karalis apprecēja citu sievu, kura bija ļoti skaista, bet neizsakāmi ļauna. Viņa katru dienu vaicāja burvju spogulim:

- Pateic, spogulīt, man tā:

Kura ir visskaistākā?

Spogulis atbildēja:

-Jūs, karalien, esat gan ļoti glīta,

Bet tūkstoškārt skaistāka ir Sniegbaltīte. Karaliene dusmās lika medniekam Sniegbaltīti aizvest uz mežu un nogalēt. Mednieka sirds bija līdzjūtīga, un viņš meiteni nenogalināja, bet atstāja dziļi mežā.

Sniegbaltīte mežā atrada mazu mājiņu ar maziem trauciņiem, krēsliņiem. Tajā dzīvoja rūķīši. Viņi bija ar mieru, ka Sniegbaltīte paliek mājiņā un vada rūķīšu saimniecību.

Katru rītu rūķīši devās uz darbu, piekodinādami, lai Sniegbaltīte nevienu nelaiž iekšā. Karaliene pēc laika jautāja savam burvju spogulim, vai viņa ir visskaistākā, bet tas atbildēja, ka skaistāka tomēr ir Sniegbaltīte.

Ļaunā karaliene pārģērbās par vecu tirgus sievu un devās nogalināt Sniegbaltīti. Meitene, neklausot rūķīšus, ielaida veco sieviņu un bija ar mieru, ka viņai apliek jostu. Karaliene savilka to cieši jo cieši, un Sniegbaltīte nokrita bez dzīvības.

Vakarā pārnāca rūķīši un, atraisot jostu, atdzīvināja meiteni.

Tad ļaunā karaliene mēģināja Sniegbaltīti nobeigt ar saindētu ķemmi. Rūķīši atkal izglāba skaistuli.

Trešo reizi pamāte Sniegbaltītei iedeva iekost saindētā ābolā. Nu gan rūķīši neko nevarēja palīdzēt. Viņi ielika Sniegbaltīti stikla zārkā un skumīgi sēdēja ap to. Garām jāja karaļdēls. Ieraudzījis skaisto mirušo meiteni, viņš lūdza, lai rūķīši atdāvina zārku.

Nesot zārku, sulaiņi paklupa, un saindētā ābola kumoss izkrita Sniegbaltītei no mutes. Meitene atdzīvojās un piecēlās.

Karaļdēls apprecēja Sniegbaltīti, un viņi dzīvoja ilgi un laimīgi.

Pēc Jākoba un Vilhelma Grimmiem

Šķiltavas

Reiz kāds zaldāts nāca mājās no kara. Uz lielceļa viņš satika raganu. Tā teica, ka došot zaldātam ļoti daudz naudas, ja tas viņai atnesīšot vecas šķiltavas, kuras atrodas liela koka dobumā.

Zaldāts nolaidās dziļajā dobumā. Dārgumu lādi vienā istabā sargāja suns ar acīm kā apakštases, otrā - suns ar acīm kā dzirnakmeņi, trešā -ar acīm kā torņi. Zaldāts paņēma daudz naudas un šķiltavas. Izrāpies no dobuma, viņš nokāva ļauno raganu un sāka dzīvot pārticīgi.

Ar laiku nauda beidzās. Zaldāts atkal bija nabags. Lai iegūtu kaut nedaudz gaismas, viņš uzšķīla vecās šķiltavas. Uzreiz atskrēja suņi ar lielajām acīm un jautāja, ko kungs vēloties.

Nu zaldātam bija jauka dzīve. Ko vien vēlējās, suņi atnesa.

Tajā valstī valdīja ķēniņš, kurš nevienam nerādīja savu meitu, jo pareģe bija teikusi, ka princesi apprecēs vienkāršs zaldāts.

Mūsu zaldāts pateica suņiem, lai atnes un parāda princesi. Tā arī notika vairākas naktis pēc kārtas, līdz ķēniņš izsekoja, uz kurieni lielie suņi nes viņa meitu.

Zaldātu ielika cietumā un piesprieda nāvessodu.

Pirms pakāršanas viņš lūdza vēl tikai aizpīpēt vienu pīpi. Zaldāts uzšķīla savas burvju šķiltavas, un tūlīt klāt bija visi trīs suņi. Tie uzbruka nejaukajam ķēniņam un atbrīvoja savu kungu.

Zaldāts apprecēja skaisto princesi un kļuva par šīs valsts ķēniņu.

Pēc Hansa Kristiāna Andersena

Trīs labas lietas

Vienam tēvam trīs dēli: divi gudri, trešais -muļķītis. Pie tēva mājām bija plata upe, un dēliem pa kārtai vien bija jāiet ļaudis upei pāri celt. Reiz vecākajam brālim piestājas svešs vīrs, sacīdams: - Pārcel mani arī pār upi!

Labi. Otrā malā vīrs prasa: - Ko vēlies par šo darbu: sieku zelta vai trīs labas lietas?

Zeltu viņš gribētu.

- Jā, jā! - vīrs iedod zeltu.un pazūd. Otrā naktī viduvējam brālim tāpat. Trešo nakti jābūt muļķitim par pārcēlāju.

Pienāk tas pats vīrs: - Cel mani pāri!

Labi. Otrā malā vīrs prasa: - Nu, muļķīt, ko vēlies: sieku zelta vai trīs labas lietas?

- Ņemšu derīgas lietas!

- Se, te būs zirga sars. Ja tev kādreiz ievajagas par zirgu būt, ieņem tikai sara galu mutē, sacīdams: “Zirgs gribu būt un nekas cits!” -tūdaļ tiksi par zirgu; bet par cilvēku atpakaļ vari tikt tā: ieņem saru mutē, sacīdams: “Par cilvēku gribu būt un nekas cits!” Tad še arī baloža spalva, ja ievajadzētos par balodi būt. Tad še arī zi\ju zvīņa, ja ievajadzētos par zivi būt.

Muļķītis aiziet uz pili strādāt. Drīz pēc tam ķēniņš apciemo otru ķēniņu tin muļķīti paņem par sulaini līdzi. Sim ķēniņam bija ļoti daiļa meita. Te vienu dienu atnāk muļķīša ķēniņam nelāga ziņa: ienaidnieks postot viņa zemi. Otrs ķēniņš saka: - Ko skriesi viens - diezin, kā tur ir. Iešu līdzi nedienās palīdzēt.

Pārsteidz mājā: vai traks! - ne iedomāties tādam ienaidniekam jel uz to pusi rādīties. Ko nu? Te svešais ķēniņš atminēsies: - Skāde! būtu mans lielais zobens! Ja kāds līdz rītam zobenu gādātu, tam tiešām savu meitu neliegtu.

Muļķītis, to padzirdējis, drīz par zirgu, drīz par balodi, drīz ūdeņu vietās par zivi, steidz, ko māk. Nu ietek aizelsies pie ķēniņa meitas: lai dodot tēva lielo zobenu, rītdien vajagot!

- Jau rītdien? - meita brīnās. - Tad jau tu laikā neaiznesīsi - ceļš tāls.

- Vai tu maz zini, kā es nesīšu? Skriešu par zirgu, laidīšos par balodi, peldēšu par zivi!

Viens divi - jau lielais zobens pils pagalmā. Bet mājā tikai pavārs, citi aizgājuši robežas sargāt. Tas saka izlikdamies: - Tu pārnesi gan zobenu, bet kas tik smagu cilās? Es gan laikam ne maksts nepaceltu, cik man tā spēka.

- Paraugi, kas zina! - muļķītis pasmejas. Bet pavārs nocērt muļķītim galvu un tad aizsteidzas pie ķēniņa, melodams: viņš esot pārnesis zobenu! Ķēniņš priecājas: - Veiklais, tu būsi mans znots!

Muļķītis guļ miris krūmos. Te vienu dienu atstaigā tas pats vīrs, ko todien upei pārcēlis, un ierauga muļķīti nokautu. Tūliņ aizsūta kraukli dzīvības ūdenim pakaļ, un, re, muļķītis dzīvs atkal. Bet vīrs labi norāj muļķīti: - Kam devi pavāram zobenu? Steidzies tagad pie saderētās līgavas, citādi šovakar vēl pavāru, blēdi, pielaulās tavā vietā!

Muļķītis līgavas tēva pilī ātri klāt. Ieiet iekšā -visur līksmība - tikai līgava bēdīga. Muļķītis pamet ar roku, šī tūdaliņ klāt aprunāties.

Muļķītis izstāsta, kā noticis. Tēvs, dabūjis zināt, netic. Tad līgava saka pavāram: - Ja īstais esi, pārvērties par zirgu, par balodi, par zivi!

Pavārs gaudo: - Jā, kas to var!

- Var gan! - līgava atcērt. Un nu muļķītis pārvēršas par zirgu, par balodi, par zivi.

Visi tūliņ redz, ka pavārs ir gan krāpnieks, un ņem viltnieku nosodīt, bet muļķīti salaulāja ar ķēniņa meitu.

Pēc latviešu tautas pasakas

Uzticīgais draugs

Kādu dienu zaļais Kaņepju putniņš vecajam Udensžurktēviņam izstāstīja šādu pasaku.

Reiz dzīvoja kāds krietns puisis Ansis. Viņš bija ļoti labsirdīgs. Dzīvoja Ansis viens pats mazā būdiņā un augām dienām strādāja dārzā, kur audzēja puķes, dārzeņus un augļus. Puisis dabas veltes pārdeva tirgū. Tā bija viņa iztika.

Ansim bija daudz draugu, bet visuzticamākais - bagātais Dzirnavnieks. Viņš nekad nepagāja garām Anša dārziņam, nepiebāzis kabatas ar plūmēm vai ķiršiem.

Kaimiņi gan brīnījās, kāpēc Dzirnavnieks neko nedeva pretī, bet Ansis par to nedomāja, jo viņu iepriecināja Dzirnavnieka vārdi par īstās draudzības nesavtīgumu.

Ziemās bagātnieks pie Anša negāja, jo tur nebija ne ziedu, ne augļu, ko ņemt.

Lai gan tieši ziemā Ansim klājās visgrūtāk, jo nebija, ko vest uz tirgu un pārdot. Pavasarī Dzirnavnieks atkal sāka Ansi izmantot - apsolīja uzdāvināt vecu, salauztu ķerru un par to sāka uzdot visādus darbus. Te jumts jāsalabo, te milti uz tirgu jāaiznes. Laika darbam savā dārziņā Ansim vairs neatlika, jo Dzirnavnieks tik skandēja, ka draugiem jābūt izpalīdzīgiem un viņš taču atdošot savu ķerru.

Pienāca liktenīgā nakts, kad Dzirnavnieka dēlēnam bija vajadzīgs ārsts. Bagātnieks gāja pie Anša un tumšā naktī meklēt dakteri sūtīja tieši viņu. Ansis uzmeklēja ārstu, bet atpakaļceļā lielajā vētrā ieklīda purvā un tur noslīka.

Uz Anša bērēm sanāca daudz ļaužu, jo visi viņu mīlēja, bet galvenais sērotājs bija Dzirnavnieks. Tas viņam esot liels zaudējums, jo esot Ansim gandrīz jau atdevis veco ķerru, bet tagad tā būšot jāmet ārā. Tik veca, ka pārdot pat nevarot.

Dzirnavnieks tā arī nebija sapratis īstas draudzības jēgu, jo uzskatīja, ka "rīkoties labi prot daudzi, bet runāt labi - tikai nedaudzi, un tas pierāda, ka runāt ir daudz grūtāk nekā darīt".

Pēc Oskara Vailda

Ūziņš

Vecā gada vakarā pie Ilgumu saimnieka bija balle. Tad tur sabrauca visi pagasta lielmaņi.

Jaunais Ilgumu saimnieks bija precējis bagātu sievai. Viņiem bija liela istaba dejošanai.

Jau no agra rīta to sāka post un tīrīt.

Vecais Ilgums bija slims un no gultas nevarēja šķirties, tā bija viņam tikpat kā gliemezim vāks.

- Bet saki - kur mēs liksim to Noasa šķirstu? -saimniece pameta ar galvai uz vecā Ilguma gultu.

- Lai nes uz stalli, - saimnieks teica.

Vakarā vecais Ilgums nevarēja nociesties

gultā. Viņš apvilka kažoku un piegāja pie staļļa mazā lodziņa.

Istabas durvis bija vaļā. Aiz logiem kustējās ēnas, tur pāri griezās dejā.

Vecais Ilgums uzspieda zodu uz palodzes. Rūgts kumoss kāpa viņam kaklā un žņaudza elpu ciet. Viņam nebija vairs varas pār sevi, viņam likās, ka visa viņa dvēsele satrūkst gabalos.

Raug, tur bija tās durvis, pa kurām viņš reiz bija vedis līgavu. Vecs, netīrs, riebīgs sev pašam un citiem, izmests no dzīves, pa staļļa lodziņu viņš atkal ieraudzīja šo brīdi.

Tas bija nepanesami. Viņš uzkrita uz palodzes un raudāja. Viņš bija tuvu nesamaņai.

Tad viņš pamanīja, ka kāds noliecas viņam pār plecu. Kāds runāja ar viņu. Vecais Ilgums pacēla no asarām aptumšotās acis un ieraudzīja sava zirga Lauča balto pieri.

Vecais Ilgums apķērās abām rokām zirgam ap kaklu, un asaras viņam nožuva. Viņš savaldījās un sāķa zirgu stumt atpakaļ stiliņā.

Te zem Lauča kājām sāka čaukstēt salmi un zirgam caur pavēderi izlīda mazs vīriņš ar garu, brūnu bārdu.

- Tevis tur negrib, Ilguma tēv. Nu tad nāc šovakar pie manis. Es esmu tavs vecais zirgu gans Uzinš. Es dzīvoju te, zem siles.

Un gariņš saņēma veco Ilgumu aiz rokas un vilka pa tumsu sev līdzi. Apmulsis no prieka, vecais Ilgums gāja gariņam līdzi. Ūziņš nosēdināja viesi aiz galda. Viņi abi ēda un deva viens otram alus kannu.

Un nekas vecajam Ilgumu saimniekam nebija tik gards kā šis draudzības malks, ko tie viens otram sniedza. Un tad viņi runāja un runāja.

Kad viņi bija ēduši un dzēruši, tad Ūziņš teica: - Klausies, Ilgum, tu esi vecs un nabags, un tev nav vairs neviena drauga. Pavasarī, kad atkūst zeme, atceries to vietu norā zem lazdu krūma, kur tu Jurģos arvien man ziedoji ceptas olas. Tur es tev priekš vecuma dienām esmu atstājis podu ar zelta naudu. Ej roc, un tu to atradīsi!

Bet Ilguma tēvs nedabūja vairs izrakt zelta podu. Kalps, kas rītā ar vējlukturi nāca zirgus barot, atrada viņu zem siles nomirušu. Un Lau-cis stāvēja pie viņa, nodūris galvu.

Pēc Kārļa Skalbes

Velns par kalpu

Dzīvojis nabags virs tik vecās mfyās, ka bailes bijis iekšā iet. Zirgi vīram bijuši galīgi vāji. Bērni tekājuši puspliki, krimzdami sakaltušu garoziņu.

Kad pienākusi ziema, vīrs gājis uz mežu ai* sausu maizes riecientiņu kulītē. Aizgājis, pakurinājis kulīti un sācis cirst. Izcirtis visu cēlienu, skatījies pēc uzkožamā - nav vairs. Piepeši ieraudzījis smalku kungu. Tas vaicājis, kādēļ šis skumstot. Tā un tā -maizīte nozagta. Kungs skaļi nosvilpies un saucis: - Juri, Ješki, Brenči, Miķeļi! Kur jūs esat?

Nu saskrējuši gan lieli, gan mazi. Kungs prasījis: - Vai risi še esat?

Miķeļa vēl neesot! Kungs apskatījies, un patlaban arī Miķelis bailīgs līdis no krūmiem. - Vai tu nepaņēmi šā nabaga vīra maizes kulīti?

- Paņēmu gan!

- Nu, tad par sodu tev tūliņ jāstājas šā vīra kalpībā un vesels gads par velti jānokalpo!

Miķelis paķēris cirvi un sācis malku cirst. Nogāzis līdz vakaram veselu meža gabalu.

Pēc tam vēl Miķelis veselu lielu cirtumu baļķu savācis, uzcēlis visas ēkas par jaunu un tad ievaicājies saimniekam, vai naudas nevajagot. Atteicis: - Kā nu nevajadzētu, bet kas tad dos.

- Labi! - Miķelis teicis. - Brauksim uz mežu!

Pieplēsuši divus vezumus pilnus ar sūnu, braukuši uz pilsētu. Nu sūna izskatījusies pēc tik mīkstas vilnas, ka ļaudis drūzmēdamies apstājuši vezumus. "Cik maksā mārciņā?" Tik un tik. Tūliņ devuši bez runas un izpirkuši abus vezumus. Milzumis naudas bijis.

Bet nu velna puisim beidzot taču pa mājām darbs aptrūcis - teicis vīram, ka iešot pie lielskunga, prasīšot meža gabalu un līdīšot līdumu. Labi. Lielskungs neko nepretojies arī - domājis:

- Ko tāds vīrelis taču nolīdīs! - un atvēlējis.

Bet nu puisis ņēmies, un nebijis ne apskatījies -viss mežs uzplēsts un apsēts. Izauguši kvieši pāri galvai. Un lielskungam tik žēl, viņš nevarot atdot tādus kviešus. Velna puisis atteicis: - Kad ne, ne!

- bet vienu nastu taču par iekopumu un apsējumu lai neliedzot. Jā,jā - to labprāt! Bet ko puisis? Tas novij tādu virvi, ka vīrs galu vien nespējis pacelt. Ar to velna Miķelis iesējis itin visu kviešu pļāvumu vienā nastā un pārstiepis savam saimniekam. Nu izkūlis kviešus, sabēris apcirkņos un tad teicis: - Ēd nu kūlumu ar sātu - es tagad aiziešu, jo mans kalpojuma laiks beidzies.

Pēc latviešu tautas pasakas

Zalkša līgava

Kādā vasaras dienā trīs meitas gājušas uz jūru mazgāties. Mazgājoties viena teikusi: - Nu, redzēs gan, kura no mums pirmā apprecēsies!

Otra teikusi: - Pirmā precēsies visskaistākā!

Trešā neteikusi nekā, izkāpusi no ūdens un taisījusies ģērbties. Bet uz krekla gulējis zalktis. Meita lūgusi zalkti, lai ejot nost, bet zalktis atbildējis: - Apsolies man par līgavu, tad iešu!

- Kālab ne? - meita smējusi. - Atdod tik kreklu!

Bet zalktis negājis prom. Lai dodot viņam savu gredzenu. Meita gredzenu iedevusi. Acumirklī zalktis pazudis ar risu gredzenu jūras dziļumos. Trešā meita raudājusi, bet tās divas mierinājušas: - Ko zalktis zina par līgavu?.

Pēc laika zalktis nācis līgavai pakaļ.

Viņa prasījusi vecākiem: - Tēt, māmiņ, ko nu darīšu? Redz, kur zalktis nāk man pakaļ.

Vecāki nezinājuši, ko iesākt. Bet kāda sieva pamācījusi: - Iedodiet tam zosi, gan paliks mierā.

Vecāki iedevuši zosi. Zalktis priecīgs braucis atpakaļ, bet ceļā zīle dziedājusi: - Zalktis, vīriņš, zostiņu ved! - Zalktis pamanījis, ka piekrāpts.

Pēc laika zalktis otrreiz braucis pēc līgavas. Šoreiz tas dusmīgi uzprasījis, lai atdodot īsto.

Vecāki iedevuši kazu. Zalktis priecīgs braucis atpakaļ, bet ceļā zīle dziedājusi: - Zalktis, vīriņš, kaziņu ved! - Zalktis pamanījis, ka piekrāpts.

Pēc trim nedēļām zalktis trešo reizi braucis pēc līgavas. Šoreiz tas nikni uzsaucis, lai nu vairs nejokojoties, citādi klāšoties slikti.

Neko darīt, bija jādod īstā. Zalktis priecīgs paņēmis līgavu un braucis atpakaļ. Ceļa malā zīle dziedājusi: - Zalktis, vīriņš, līgavu ved!

Pirmā gadā līgavas māmuliņa gājusi uz jūru prasīt: - Meitiņ mīļā, saki jel, kā tev klājas!

Iznākusi varde no jūras, sacīdama: - Tavai meitai klājas labi. Viņa dzīvo pilī, auklē mazo dēliņu.

Māte nopriecājusies un gājusi uz māju.

Otrā gadā līgavas māmuliņa gājusi uz jūru prasīt: - Meitiņ mīļā, saki jel, kā tev klājas!

Iznācis vēzis no jūras, sacīdams: - Tavai meitai klājas labi. Viņa dzīvo pilī un auklē mazo meitiņu.

Trešā gadā līgavas māmuliņa gājusi uz jūru prasīt: - Meitiņ mīļā, saki jel, kā tev klājas!

To dzirdēdama, zalkša līgava lūgusi, lai laižot viņu ar bērniņiem pie mātes paciemoties. Zalktis atlaidis uz trim nedēļām. Zalkša līgava paņēmusi bērnus klēpī un braukusi pie māmuliņas.

Trīs nedēļas zalkša līgava paciemojusies un tad gājusi atpakaļ uz jūru.

Pēc latviešu tautas pasakas

Žagatas ligzda

Senos laikos pie žagatas salaidās putni no visām pasaules malām un lūdza, lai pamācot šos ligzdas darināt. Sājā darbā žagata bija liela meistariene.

Vispirms viņa no māliem izveidoja apaļu plāceni.

— A, lūk, kā to dara! - iesaucās pelēkais strazds un aizlaidās.

Kopš tā laika pelēkie strazdi tā darina savas ligzdas.

Tad žagata mālu plācenī iesprauda dažas klūdziņas.

- Nu es protu, - noteica meža strazds un aizlaidās. Kopš tās dienas meža strazdi tā arī darina savas ligzdas.

Pēc tam žagata noklāja virs klūdziņām vēl vienu māla kārtu.

- Ai, tas ir tik vienkārši! - sacīja gudrā pūce un prom bija.

Kopš tā laika pūces tā darina savas ligzdas. Tad žagata ņēma vēl dažas klūdziņas un apvija tās ap ligzdu.

- Re, tas taču ir tas, kas vajadzīgs! - nočivināja zvirbulis.

Un kopš tā laika zvirbuļu ligzdām ārpusē allaž rēgojas klūdziņas. Laiks gāja, un pamazām ikviens putns dabūja zināt, kā vīt sev ligzdu. Taču neviens nenovēroja darbu līdz galam. Žagata tik ilgi pūlējās, līdz beidzot bija palikusi tikai ūbele. Bet tā nemaz īsti nevēroja, kā žagata būvē ligzdu.

Tad žagata no sirds apskaitās un aizlidoja. Viņa vairs nekad putniem nemācīja darināt ligzdas.

Pēc angļu tautas pasakas

SATURS

Ansītis un Grietiņa.

Pēc Jākoba un Vilhelma Grimmiem .. Āža lielība.

Latviešu tautas pasaka........................

Brēmenes muzikanti.

Pēc Jākoba un Vilhelma Grimmiem .. Cilvēks un vilks.

Pēc latviešu tautas pasakas.................

Daugavas racēji.

Pēc latviešu tautas pasakas.................

Čiks.

Pēc latviešu tautas pasakas.................

Eža kažociņš.

Pēc latviešu tautas pasakas.................

Erkšķrozīte.

Pēc Jākoba un Vilhelma Grimmiem .. Fejas dāvanas.

Pēc Sarla Pero......................................

Gailītis un vistiņa.

Pēc latviešu tautas pasakas.................

Ģenerālis Fantagira.

Pēc itāliešu tautas pasakas -..................

Hanss pie Viršūkalna troļļa.

Pēc dāņu tautas pasakas......................

Irbe un lapsa.

Pēc franču tautas pasakas...................

Ikstīte.

Pēc Hansa Kristiānā Andersena.........

Jūras vārava.

Pēc Kārļa Skalbes................................

Kaķītis, gailītis un lapsa.

Pēc latviešu tautas pasakas.................

Ķēniņš Strazdubārda.

Pēc Jākoba un Vilhelma Grimmiem ...

Lapsa par pīļu ganu.

Pēc latviešu tautas pasakas................

Ļaunprātīgais vezīrs.

Pēc indiešu tautas pasakas.................

Meža gulbji.

Pēc Hansa Kristiānā Andersena________

Nāriņa.

Pēc Hansa Kristiānā Andersena........

Kā Ņauva meklēja draugu.

Pēc Dzidras Rinkules-Zemzares........

Odi un zirgs.

Latviešu tautas pasaka .......___________

Pelnrušķīte.

Pēc Sarla Pero.................................

Runcis zābakos.

Pēc Sarla Pero.....................................

Sniegbaltīte un septiņi rūķīši.

Pēc Jākoba un Vilhelma Grimmiem ..

Šķiltavas.

Pēc Hansa Kristiāna Andersena.........

Trīs labas lietas.

Pēc latviešu tautas pasakas.................

Uzticīgais draugs.

Pēc Oskara Vailda......._________.......__.....

Uziņš.

Pēc Kārļa Skalbes_____________________________

Velns par kalpu.

Pēc latviešu tautas pasakas________

Zalkša līgava.

Pēc latviešu tautas pasakas..............

Žagatas ligzda.

Pēc angļu tautas pasakas...................

398.21:373.2 Ma 451

MANA PASAKU ĀBECE

Vāku noformējusi Laura Akmane

Content

Skrīvele Kristīne, et al Mana pasaku ābece

Ansītis un Grietiņa

Āža lielība

Brēmenes muzikanti

Cilvēks un vilks

Čiks

Daugavas racēji

Eža kažociņš

Ērkšķrozīte

Fejas dāvanas

Gailītis un vistiņa

Ģenerālis Fantagira

Hanss pie Viršukalna troļļa

Irbe un lapsa

Ikstīte

Jūras vārava

Kaķītis, gailītis un lapsa

Ķēniņš Strazdubārda

Lapsa par pīļu ganu

Ļaunprātīgais vezīrs

Meža gulbji

Nāriņa

Kā Ņauva meklēja draugu

Odi un zirgs

Pelnrušķīte

Runcis zābakos

Sniegbaltīte un septiņi rūķīši

Šķiltavas

Trīs labas lietas

Uzticīgais draugs

Ūziņš

Velns par kalpu

Zalkša līgava

Žagatas ligzda

SATURS