Lūdēns Vitauts

Mārīte un vējš

Vitauts Lūdēns

Mārīte un vējš

grāvmalas pilsētā,

Gundegu ielā,

Namā, kas darināts

Bija no lapām,

Mārīšu ģimenē

Piedzima mārīte.

Tēvs cirta šūpuli

Sausā smilgā,

Māmiņa mārīti

Smilgu šūpulī

Izšūpoja.

Sanāca rauguļos kaimiņu kaimiņi —

Odi dāvāja stabuli smalku,

Sienāzis vijoli, taurenis ziedu.

Atnāca ciemiņi.

Aizgāja ciemiņi.

Pēkšņi kāds klusu

Mārītes šūpuli

Sakustināja.

Mazā mārīte

Uztraukta prasīja:

— Kas manu šūpuli

Tricināja?

— Nebaidies, mārīte,

Apaļspārnīte, —

Klusu kāds čukstēja,

— Nebij man laika

Kopā ar ciemiņiem

Apsveikt tevi.

— Kas tu tāds esi? —

Prasīja mārīte.

— Vai tu lido

Vai pa pļavmalu

Skraidīt skraidi?

— Nebaidies, mārīte,

Raibspārnīte,

Protu es lidot,

Protu pa pļavmalu

Skraidīt.

— Kā tevi sauc? —

Tā mārīte vaicā.

— Par vēju sauc mani.

Ja no ziemeļiem

Šurpu ēs brāžos —

Par ziemeļvēju,

Ja no rietumiem

Lēkāju draiski —

Par rietumu vēju,

Ja no austrumiem pūšu —

Par austrumu vēju,

Ja no dienvidiem

Atžūžoju —

Par dienvidvēju.

Dāvanas nav man,

Bet, ja tu vēlies,

Mārīte, mārīte,

Smalkspārnīte,

Es tevi paņemšu

Savos plecos,

Tevi puspasaulei

Apnesīšu.

Kaimiņu dāvanas — .

Oda stabuli,

Sienāža vijoli,

Taureņa ziedu

Arī ņem līdzi. —

Mārīte atpleta

Spārneļus smalkos,

Vējam uz pleca

Uzlaidās.

Šviukstiens.

Šņāciens.

Rūciens.

Krāciens.

Zibēja vītoli.

Slīdēja pakalni.

Pēkšņi tie lejup

Pļavmalā krāsainā

Nolaidās.

Bites te atpūtas biškrēsliņos,

Pie zaļiem galdiem kameņu skroderi

Brūngana samta jakas šuva

Ar timotiņa šujmašīnām.

Sienāžu orķestris koncertu sniedza.

Garsvārcis diriģents, ieraugot mārīti,

Sajauca takti:

— Kas tā tāda,

Mūsu pļavā

Tā redzēta nava! —

Mārīte apjuka,

Bet tad vijoli,

Sienāža dāvāto,

Atcerējās.

Mārīte vijoli

Lika pie pleca,

Sienāžiem, sienāžiem,

Dižajiem spēlmaņiem,

Mutes bij vaļā,

Un visi kopā

Rudzupuķu valsi

Nospēlēja.

Varētu spēlēt Ilgi jo ilgi,

Vējam ar mārīti Tomēr tālāk bij jālido.

Debesu šūpolēs šūpojās putni.

Spārniem kā oglēm, knābi kā mietu

Gudrību zinātājs profesors krauklis.

Baltā uzsvārcī kabatām melnām,

Sarkanu knābi, garu kā antena,

Cienīgos lokos riņķodams,

It kā ap mākoni aptītu dziju —

Putnu dakteris nopietnais stārķis.

It kā bultiņas, it kā nazīši,

Sagriežot gaisu - «cik!» - un pušu,

Debesu pastnieki — bezdelīgas.

Vējš ar mārīti

Nolaidās atpūsties

Mežmalā.

Tieši odu

Vasaras ballei

Pašā vidū.

Pūta tur stabules, resnas un tievas.

Džinkstēja meldijas, resnas un tievas,

Skaļie sīkmaņi ielenca mārīti:

— Kas tā tāda,

Mūsu mežmalā

Redzēta nava! —

Mārīte žigli

Kaimiņa oda

Dāvāto stabuli

Sāka spēlēt.

Mārītei pēkšņi

Visi odi

Kļuva par draugiem.

Odu jauneklis tievās biksēs

Uzlūdza mārīti dejot polku.

Varētu dejot

Ilgi jo ilgi,

Vējam ar mārīti

Tomēr tālāk bij jālido.

Lejā kā milzīga rudzupuķu pļava

Līdz pat saulei izptetās jūra.

It kā visi pasaules dīķi,

Laižoties lejā

Mārītei pēkšņi

Noreiba galva,

Vējā plecā lā nenoturējās,'

Upes un ezeri vienuviet kopā

' Salieti būtu,

Vilnis pēc viļņa gāja uz krastu,

Gluži kā parādē karavīri.

Pamalē drūzmējās kalns pie kalna,

Likās — ar arklu, diždižu arklu

Zemi te aparis dišdižens arājs. .

Varenas velēnas Vareni kumeļi

Vareniem pakaviem saspārdījuši

Daudziem kalniem baltas mices

Galvās bija kā slēpotājiem.

Vējš teica mārītei:

— Pirms uz mājām

Atpakaļ skrejam,

Nolaidīsimies ,

Kalnam pie kājām

Atpūsties. —

Nokrita mārīte

Vīnogu dārzā,

Tieši taureņu — mākslinieku

Gleznām virsū.

Uztraukušies gleznotāji

Krāsainas paletes vicināja: —

Kas tā tāda,

Mūsu dārzā

Tā redzēta nava! —

Mārīte, mārīte

Taureņu valodu

Nemācēja.

Viņa tik izstiepa

Krāsnešiem pretī

Kaimiņa taureņa

Dāvāto ziedu.

Taureņi sacīja:

— Ziedu draugi ir mūsu draugi. —

Un tie mārīti pieņemtu pulkā,

Mācītu zīmēt, krāsot un gleznot,

Ja vien mārīte neķepurotos

Augšupēdus.

Nespēja taureņi palīdzēt mārītei,

Taureņiem, vieglspārņiem, spēki par vājiem,

Un vēl turklāt tuvojās tītars,

Sīkākus kukaiņus knābādams.

Ieraugot mārīti, tītars sajūsmā

Sasauca apkārt draudzenes savas,

Tī-tī-tī — trompeti pūzdams,

Bul-bul — bungodams:

— Lai miegamice kurmis

Nīkst savā alā,

Bet naskām tītarienēm,

Bet naskiem tītariem

Vagulīši

Knābja

Galā. —

Mārītei asaras

Lija kā lietus,

Tikai bij mārīte

Maza jo maza,

Tāpēc bij asaras

Sīkas jo sīkas

Un neviens tās

Neieraudzīja.

Nezin kas tālāk noticis būtu,

Pēkšņi kāds puisēns ja nepienāktu, —

Tiš! — viņš uzsauca skaļā balsī,

Tītaru saimi sarādams.

Tad viņš mārīti, ceļotāju,

Saudzīgi pacēla pirksta galā,

Uzlika vējam tieši uz pleca.

Pacēlās mārīte

Augstu jo augstu,

Puisēns no lejas

Līdzi tai sauca:

— Aizlido, mārīt,

Raibspārnīt!

Lido uz mājām,

Kur mārīšu māmiņa,

Lido uz mājām,

Kur mārīšu tētis

Tev smilgu šūpuli

Darināja.

Kalnus un jūru,

Pļavas un mežus

Un manu sveicienu

Ieliec mazajā

Smilgu šūpulī

Šūpoties!

Content

Lūdēns Vitauts Mārīte un vējš