Poļevojs Boriss

Mūslaiku ļaudis

Boriss Poļevojs

Mūslaiku ļaudis

PASAULES CERĪBA

Mēdz būt tādas tikšanās, kuras nekad nevar aizmirst, kaut tu ari simt gadu nodzīvotu.

Notikums, par kuru gribu pastāstīt, sākot šo grāmatu, norisinājās jau pirms vairākiem gadiem. Bet arī tagad es it kā savu acu priekšā redzu to silto, dzidro vasaras dienu, za|o kalnu, kas pārkāries pār plato, vējā saviļņoto upi, šo sievietes seju — tādu vienkāršu, pat ikdienišķu, un šis acis, dziļi iekritušas, antracit-melnas, kurās gailēja kāds dīvains, nevaldāms spēks.

Šai sievietej bija skanīgs «Odisejas» varones vārds, ārējais izskats atgādināja cilvēku, kas tikko kā pārcietis smagu slimību, viņas biogrāfijā bija vienkārša, bet drausmīga. Divas jaunas, veselīgas meitenes krāšņos slovaku tērpos viņu uzmanīgi veda. Sniedzot man kalseno roku ar tieviem, gandrīz vai caurspīdīgiem pirkstiem, viņa klusu, bet ļoti skaidri, kā runā cilvēki, kas iemācījušies valodu pēc pašmācības grāmatas, teica krieviski:

— Labdien!

Viņas rokas spiediens izrādījās negaidīti spēcīgs, vīrišķīgs.

Draugi čechoslovaki bija paspējuši mani brīdināt, ka šī sieviete tikko kā iznākusi no klinikas. Mani lūdza rūpīgi izvairīties sarunās no visa, kas varētu viņu uztraukt, atgādināt tai pagājušo.

Viņa ilgi neizlaida manu roku un pēkšņi pati sāka runāt par to, kas piepildīja un mocīja viņas dvēseli. Un šeit, uz sena slavu cietokšņa drupām, Divina kalna virsotnē pie Donavās, es noklausījos šās grieķu sievietes apbrīnojamo dzīves stāstu, kura priekšā nobāl un liekas neievērojami tie pārbaudījumi, ko izcietusi viņas senā, Homēra apdziedātā vārda māsa.

Krievu valodu viņa zināja ne visai labi — tās runā brīžiem pavīdēja te bulgāru, te čechu, te slovaku vārdi. Dažu frāžu nozīmi, lai nepārtrauktu viņas stāstījumu ar jautājumiem, nācās vienkārši nojaust. Un tomēr es pamēģināšu šo stāstījumu izteikt viņas vārdā -— ne tā, protams, kā es to dzirdēju Divina kalnā, bet tā, kā es to atceros tagad, pēc vairākiem gadiem.

— Nebrīnieties, ka es uz jums tā skatos, — viņa iesāka. — Es skatos nevis uz jums, bet uz visu jūsu tautu, par kuru es tik daudz esmu domājusi... Jā, jā, uz visiem jūsu cilvēkiem, kas palīdzējuši man noturēties, pārciest visus pārbaudījumus, izglābuši man dzīvību, kaut gan, protams, pie jums neviens nezina, ka es vispār esmu pasaulē ... Meitenes, — griezās viņa pie savām jaunajām ceļa biedrenēm, — lūdzu jūs, — netraucējiet man runāt! Viņš ir pirmais padomju cilvēks, kuru esmu satikusi, un, lai tur ārsti saka, ko grib, man jāizstāsta viņam viss, kā bija. Slikti nebūs, nē, — man paliks vieglāk ... Piedodiet, jums tas droši vien liksies smieklīgi, bet vai jums nav līdzi Maskavas papirosi, padomju monētas, pastmarkas — vienalga kas, es gribētu dabūt ko sev par piemiņu ... Paldies! Tagad apsēdieties, lūk, šeit uz akmens, un es sākšu stāstīt, bet jūs, meitenes, arī piesēdiet, tāpēc ka es stāstīšu ilgi... Nekas, nekas, ārsti mums to piedos, man kļūs labāk, ticiet man. Es taču vienmēr tā esmu ilgojusies satikties ar padomju cilvēku, kuram es varētu visu, visu izstāstīt kā vecākajam brālim, kā tēvam ...

Atzīstieties, — jums kāds par mani jau šeit ir stāstījis? ... Nu, tā arī ir. Šejienes biedri rūpējas par mani kā par bērnu. Viņi pat vējam neļauj man uzpūst, viņi grib pat aizliegt man atcerēties. Tomēr es visu pastāstīšu, kaut gan manas ceļa biedrenes, kā jūs redzat, jau dusmīgi sarauc uzacis. Bet jūs, lūdzu, nedomājiet, ka dzirdēsiet kaut ko neparastu! Visa mana lepnā, bet nelaimīgā tauta tagad pārcieš smagus pārbaudījumus. Es esmu tikai viena no daudziem.

Pie mums Grieķijā nav mazums cilvēku, kuriem visa dzīve ir cīņa par brīvību. Bet es — nē, es pat kompartijā iestājos pavisam nesen. Līdz karam — pret jums jābūt pilnīgi vaļsirdīgai — es pat baidījos no vārda «revolūcija». Mans vīrs bija skolotājs ģimnāzijā, bet es nodarbojos ar to, ko pie jums sauc par mājsaimniecību: izdomāju lētākus ēdienus, lai pietiktu vīra algas, audzināju bērnus, apkopu māju un dārziņā audzēju rozes. Mēs ar vīru rozes dievinājām, un pie mums to bija daudz, ļoti daudz. Tā mēs dzīvojām . . .

Bet mūsu zemei uzbruka Hitlers. Mēs negribējām padoties, cīnījāmies, nežēlojot asinis. Bet, kā jūs zināt, fašisti Grieķiju okupēja un nospieda verdzībā. Zemi, bet ne tautu. Karš turpinājās. Tas tikai nogāja no lieliem ceļiem un norisinājās galvenokārt naktīs. Mans vīrs un vecākais dēls, kas mācījās tai pašā ģimnāzijā, kur viņa tēvs pasniedza dzimto valodu, abi turpināja dienā nodarboties ar savām darīšanām. Bet vakaros viņi dažreiz kaut kur nozuda, atgriezās pret rītu noguruši, izsalkuši, un man pēc tam ilgi bija ko ņemties, kamēr izlasīju dzeloņus no viņu svārkiem un notīrīju mālus no viņu biksēm. — Es visu nojautu. Man bija ļoti bail. Visur notika apšaušanas un gūstīšanas. Grieķu fašisti — chitosi, tāpat kā kādreiz turku janičari, pienagloja nogalinātus partizaņus pie dēļiem un tā izstādīja viņu miesas uz tirgus laukumiem. Es daudz raudāju, bet nekā nesacīju saviem vīriešiem. Viņi domāja, ka es neko pat nenojaušu.

Pēc tam mēs uzzinājām, ka Hitlers uzbrucis jūsu zemei. Tai naktī vīrs un dēls man paziņoja, ka viņi aizejot kalnos. Šoreiz viņi gatavojās aiziet uz ilgu laiku.

Atvadoties vīrs visu man pastāstīja. Viņš teica, ka fašisti uzbrukuši lielajai padomju tautai.

Tagad fašistiem beigas. Visiem godīgiem cilvēkiem jāpalīdz padomju kareivjiem ātrāk izrēķināties ar briesmīgajiem asins-suņiem. Tolaik es biju tikai sieviete, kas nekā cita nezināja kā vīru, bērnus un rozes. Es sāku lūgties savus mīļos padomāt par mani, par ģimeni. Es pat, atceros, sacīju vīram: «Krievu tauta ir varena tauta, lai krievi paši izrēķinās ar Hitleru, ja jau viņš tai uzbrucis.» Dēls iesmējās, bet vīrs atbildēja: «Padomju cilvēki, protams, arī bez mums tiks galā ar Hitleru, bet, ja kāds atgaiņājas no ‘traka suņa, godīgu cilvēku pienākums iet viņam palīgā. Bet tu taču, Penelope, uzskati mūs par godīgiem cilvēkiem, vai ne?» Jā, abi viņi bija godīgi, viņi aizgāja, un es atceros, ka dēls Nikoss, ejot projām, atskatījās atpakaļ un no sliekšņa uzsauca: «Māmiņ, neaizmirsti rozes! Tās noderēs, kad mēs atgriezīsimies ar uzvaru.»

Viņi karoja tālu no mājām. Es no viņiem nesaņēmu nekādas ziņas. Bet reiz (tas bija jau nākošajā gadā, vasaras beigās: atceros, es toreiz apgriezu rožu krūmus) pie mājas piebrauca ar velosipēdiem trīs chitosi savās baismīgajās uniformās. Viņi nolika velosipēdus pie sētas un, neprasot atļauju, ienāca dārziņā. Viens no viņiem zem padusēm nesa nelielu, smagu vīstokli. Tas, ar vīstokli, prasīja manu uzvārdu un, uzzinājis, kas es esmu, sacīja, ka atvedis man ziņu no vīra. Viņa pavadoņi smējās, bet viņš sāka raisīt vaļā vīstokli, kurš bija vienkārši maiss. Atraisījis viņš paņēma to aiz stūriem un papurināja. No maisa izkrita cilvēka galva. Tā visa bija aplipuši sakaltušām asinīm, bet pēc asi veidotajiem plikumiem virs stāvās pieres un pēc plānā, skaistā deguna es pazinu šo galvu. Zeme sagrīļojās man zem kājām .. .

Es atmodos jau mājās. Blakus stāvēja mana vecā māte un meita Rulla. Meita sacīja: «Māmiņ, tēvam bija taisnība: nevar stāvēt nomaļus, kad tur, ziemeļos, lielā tauta atgaiņājas no traka suņa.» Rulla bija septītās klases ģimnāziste, pavisam vēl meitene. Viņas lelles sēdēja blakus uz galdiņa, kur viņa mācījās.

Bet es sapratu: viņai taisnība. Un nodomāju — ir nejēdzīgi rūpēties par mājīgumu mājās, kur liesmo ugunsgrēks.

Mēs ar meitu politikā bijām nepiedzīvojušas. Bet tiem, kas cīnījās pret hitleriskajiem okupantiem un banditiem-chitosiem, bija stingra konspirācijā. Un tomēr pēc mēneša mēs ar Rullu atradāmies «Pretestības» nodaļā — tieši tai pašā, kurā, cīnīdamies pret chitosiem, krita mans vīrs un kur viņa darbu turpināja mans dēls Nikoss.

Grūti vīriešiem vest partizāņu karu, bet sievietēm partizāņu nodaļā daudz grūtāk. Mums ar Rullu dažkārt bija ļoti smagi. Bet, kad man kļuva pavisam nepanesami un visa pasaule apkārt sāka likties melna, es atcerējos to vietu uz globusa, kur plaši izplētusies jūsu zeme, un man kļuva vieglāk. Ja pastāv Padomju Savienība, fašisms agri vai vēlu tiks uzvarēts! Tātad ir vērts dzīvot, izturēt ciešanas, cīnīties. Un, lūk, tagad, kad es ieraudzīju pirmo padomju cilvēku, ko esmu sastapusi, es sapratu, ka man viss, viss jums jāpastāsta ... Tā nav grēksūdze, nē! Tā ir grieķu sievietes atskaite par to nedaudzo, ko viņai izdevies paveikt kopīgās uzvaras labā ... Meitenes, neskatieties uz mani pārmetoši, es tomēr neklusēšu.

Tā nu mēs ar Rullu iestājāmies nodaļā, kļuvām par medicinas māsām. Mēs kaujās nepiedalījāmies, nē, — es līdz šim laikam neesmu izšāvusi neviena šāviena. Bet simtiem ievainoto, kas izgāja caur mūsu rokām, nežēlosies ne par mani, ne par manu Rullu. Mūsu hospitālis atradās mitrās zemnīcās, bieži mums nebija medikamentu, un bija gadījumi, kad mūsu ārsti izdarīja amputacijas ar vienkāršu galdnieka zāģi. Vates vieta mēs lietojām plūksnas, ko mūsu zemnieki paši saplūkāja no savu bērnu autiņiem, veciem dvieļiem, krekliem. Bieži atkāpjoties nācās veikt lielus pārgājienus, un tad kopā ar nodaļām virzījās mūsu hospitālis. Karavīri ievainotos nesa nešūs. Un, kaut gan man ne reizes nebija nācies šaut, bet mana Rulla pat baidījās sprādzienu trokšņu, mēs abas nebijām sliktākas par citiem šai svētajā cīņā.

Mūsu daļas, kurās jau toreiz bija daudz komunistu, cīnījās nelokāmi. Bet, kad mums dažkārt bija grūti, kad izsīka kaujas piederumi, kad sniegs kavēja mūsu pārvietošanos un cilvēki dalīja uz četrām daļām pēdējos kukuruzas sausiņus, — ziņas par jūsu slavenās armijas uzbrukumiem bija mums tas pats, kas skābeklis smagi slimam, — mēs atžirgām, nogurušaja_ ķermenī ieplūda spirgtums. Uzvara mums atkal likās tuva, jo jusu armijas jau tai laikā plaši, neatturami gāja uz Berlini. Bet kā mēs priecājāmies bivakā^1 kalnos, kā dziedāja un dejoja mūsu kareivji, kad jūs ieņēmāt fašistu galveno cietoksnil Mēs priecājāmies, it kā paši būtu uzvilkuši sarkano karogu virs reichstaga. Šie acumirkli deva man gandarījumu par tām baismīgajām minūtēm, kuras es pārdzīvoju savā dārziņā, kad chitoss izkratīja pie manām kājām vīra galvu.

Mēs domājām, ka karš beidzies, un atgriezāmies savā pilsētā. Pat tas, ka savas mājas vietā mēs atradām melnu, ar zāli aizaugušu ugunsgrēka vietu, mani ne sevišķi apbēdināja. Visi trīs — dēls, meita un es — mēs apmetāmies nelielā istabā pie labiem cilvēkiem un baudījām mieru. Vai daudz mums vajadzēja, lai būtu laimīgi? Pa šiem gadiem mēs bijām iemācījušies priecāties pat par tādām vienkāršām, ikdienišķām lietām kā nomazgāšanos lauku pirtī vai par iespēju labi izgulēties zem pajumtes uz sausa siena.

Bet jūs taču zināt, — mūsu prieks nebija ilgs. Tie, kas vakar bija kalpojuši Hitleram un ar suņiem mūs medījuši pa kalnu aizām, kas bija nocirtuši manam vīram galvu, tagad atrada aizbildniecību un dienestu pie jaunajiem okupantiem. Bet tie, kas bija cīnījušies pret fašistiem, drīz vien no jauna bija spiesti slēpties. Kaimiņi, draugi brīdināja, ka arī mums draudot briesmas. Mēs negribējām ticēt: kas iedrošināsies aizskart tā cilvēka ģimeniskas kritis par dzimtenes brīvību! Bet, kad dēls pastāstīja, ka mūsu nacionālais varonis, kas norāva no Akropoles hitleriskās okupācijas dienās fašistisko karogu, — cilvēks, kura vārdu ar cieņu izrunā Grieķijā pat lasīt nepratējs zemnieks, ir saņemts un iemests cietumā, mēs sapratām: ienaidnieki ir izkrāpuši mums brīvību. Dēls izraka savu ieroci, kuru bija noglabājis klusā vietā. Mēs no jauna atradāmies kalnos. Un viss gāja kā iepriekš. Tikai cīņa k|uva vēl nežēlīgāka ...

Biedri! Jūs ne sliktāk kā mēs zināt hitleriskā fašisma šausmas. Bet šausmas, kuras nes sev līdzi amerikāņu militāristi, jūs neesat redzējis, nē. Jūs zināt to tikai pēc avīzēm. Bet, lūk, paklausieties, ko jums pastāstīs par viņiem grieķu sieviete, grieķu māte.

Hitlerieši bija briesmīgi, nodevīgi, bezsirdīgi. Viņi nežēloja ne sievietes, ne bērnus. Bet pat tas, ko darīja hitlerieši, nobāl, salīdzinot ar amerikāņu okupantu ļaundarībām. Alkdami pēc kara, viņi paši karot negrib. Viņi atzīst par labāku pavadīt laiku kaut kur krodziņos, tirgoties ar cigaretēm, uzpirkt par grašiem no izsalkušiem iedzīvotājiem senlaicīgas mantas. Viņu vietā karo nauda. Viņi savervē visu neģēlīgo, kas ir uz zemes, — sākot ar izlaistiem cietumniekiem, blēžiem, beidzot ar chitosiem, šiem riebīgajiem profesionālajiem slepkavām. Viņi dod tiem savus ieročus, indi, ielaušanās instrumentus, viltotus dokumentus un to savu nolādēto naudu. Lejot bērnu, sieviešu un sirmgalvju asinis,

viņi liekulīgi smaida, runā par brīvību, demokrātiju, sirdsapziņu un dievu, viņi melo, apmelo — tāds ir viņu karš. Tas ir šausmīgāks par hitleriešu karu. Tas ir bailīgo neliešu karš, kuru viņi cenšas vest ar citu rokām. Varat man ticēt, biedri...

Tā, lūk, zem fašistu un monarchistu spiediena mūsu nodaļas, kas karoja kalnos, bija piespiestas lēnām atkāpties. Šausmīgi atcerēties tās dienas! Svešas lidmašinas no debesīm nenozuda. Pat naktī tās bombardēja un apšaudīja mūsu kolonas, bet mums bija jātaupa katra patrona. Hospitālis, kuru es tolaik pārzināju, bija pilns ievainoto. Mums neizdevās palikt uz vietas ilgāk par divām trim dienām, kad jau atkal mūs atklāja un sāka bombardēt ienaidnieka lidmašinas.

Lūk, šeit, biedri, es arī uzzināju, kas ir tautas mīlestība.

Dažreiz mūsu ceļš veda pa tādām vietām, kur nevarēja iziet pat ēzeļi. Zemnieki nesa ievainotos uz rokām, bet viņu sievas tiem nopakaļus vilka mūsu slimnīcas nožēlojamās mantas un trūcīgos produktus, kurus paši no sādžām bija hospitālim atnesuši.

Retumis izdevās apstāties kaut kur kādā aizā, ko no amerikāņu klijāniem sedza mežs. Tad mana meita un citas medicinis-kās māsas lasīja ievainotajiem priekšā jūsu — padomju grāmatas, ko izdeva pagrīdes izdevniecība «Elefterija Ellava». Tās bija dzejas par meiteni Zoju, kuras vārdā pie mums bija nosaukta jauno partizāņu nodaļa, stāsts par kareivi, kas ar savām krūtīm bija aizsedzis ložmetēju, un vēl liela grāmata par jauniešiem un meitenēm no ogļraču pilsētas, kuru piemērs mums visiem mācīja nelokāmību. Un daudz daudz citu brīnišķīgu grāmatu.

Es zinu, biedri, tā ir daiļliteratūra. Bet mums, kas cīnījāmies Grieķijas kalnos, šīs grāmatas bija gan kaujas reglamenti, gan mācību grāmatās par kara varonību, gan arī zāles, ar ko nomierināt ievainotos un uzmundrināt viņu garastāvokli. Es pati pie sevis izbaudīju šā spēcīgā, visu ārstējošā dziedniecības līdzekļa iedarbību...

Uz dažiem mirkļiem stāstītāja apklusa. Aizvērusi acis, viņa it kā sakopoja spēkus. Pēc tam spītīgi papurināja galvu un turpināja:

— Tā bija šausmīga diena, kad ievainotais komandieris, kuru zemnieki atnesa mūsu hospitālī, man pateica, ka mans dēls, mans slavenais Nikoss, kritis kaujā pie Dienvidslāvijas robežas ...

Nē — nē, nekas ... Viss tas jau pārdzīvots. Es esmu mierīga. Mans dēls krita kā varonis, — to pastāstīja viņa komandieris man, mātei. Klausieties, kā tas notika!

Mēs jau zinājām par dienvidslāvu fašistu ļaundarībām, bet tomēr nevarējām pat iedomāties, uz ko viņi spējīgi. Pie mums

kalnos mēdz sacīt tā: «Slīkonis ķeras arī pie čūskas.» Un tas, diemžēl, taisnība. Līdz zobiem apbruņotie fašisti, kuru spēki bija daudzreiz lielāki nekā mums, spieda mūs uz Dienvidslāvijas ror bežas pusi. Partizaņi cīnījās, bet viņu sievas, bērni un sirmgalvji, kuri šajā pārgājienā atkāpās kopā ar mums un kuru bija diezgan daudz, bija aizvesti aizmugurē, pie Dienvidslāvijas robežas. Mēs domājām, ka šeit, pie ārzemju valsts robežas, viņi būs pasargāti no lodēm. Vajadzēja tikai noturēties līdz vakaram, lai tumsas un miglas aizsegā, nepamanīti izslīdētu no ienaidnieka loka. Tā mēs bijām izdarījuši jau ne vienreiz vien.

Un te notika kaut kas šausmīgs. Uz mūsu ģimeņu neapbruņoto nometni no Dienvidslāvijas teritorijas tika atklāta uguns. Nodaļa izrādījās iežņaugta no divām pusēm. Visvairāk piedzīvojušie partizaņi mēģināja glābt mūsu neaizsargāto nometni. Paklausot mana dēla komandai, viņi nogūlās ar ložmetējiem un sāka atšaudīties. Bet spēki bija par daudz nevienādi: daži cilvēki cīnījās pret veselu nodaļu. Viens pēc otra kaujā krita Nikosa biedri, bet viņš pats ievainots turpināja šaut, dodot iespēju sievietēm, bērniem, visai vezumnieku rindai iziet no nāvējošās uguns. Viņš šāva līdz tam brīdim, kamēr dienvidslāvu robežu žandarmi, pārgājuši robežu, bija pielīduši un uzklupuši viņam no muguras. Tad ar pēdējo granatu viņš uzspridzināja ložmetēju, sevi un ienaidniekus.

Lūk, ko man pastāstīja komandieris, kas bijis mana Nikosa slavenās bojā ejas liecinieks ... Tāds trieciens! Bet es to izturēju varonīgi. Manā gādībā bija ap simts ievainoto, un visi viņi bija mani bērni. Nebija laika nodoties bēdām, no visām pusēm bija dzirdami vaidi. No visām pusēm sauca: «Māt, māt, māt!» Ievainotie mani sauca par māti.

Tagad klausieties pēdējo notikumu, pēc kura mana galva kļuva balta kā mūsu senlaiku statuju marmors. Tas notika drīz pēc tam, kad dienvidslāvu fašisti bija nogalinājuši manu dēlu. Nu jā, tas notika pirmdien, bet šis — piektdien tai pašā nedēļā ...

Panākumi mums nesmaidīja ilgu laiku. Mēs pārrāvām fašistu loku, pārgājām pār kalnu muguru un, nogājuši kilometrus piecdesmit pa kalnu ceļiem, iedomājāmies, ka esam jau drošībā, vismaz uz dažām dienām. Mans hospitālis novietojās dažās ganu būdiņās. Gaiss bija smaržīgs un dzidrs, kāds tas ir tikai mūsu kalnos rudenī. Gani nežēloja ievainotajiem aitas piena ...

Es arī tagad nezinu, kā tas notika, bet tikai reiz pievakarē mēs piepeši izdzirdējām šaušanu pie paša žoga. Izskrējušas ar meitu uz mājas lieveņa, kur mums gulēja smagi ievainotie, mēs redzējām, ka daži partizaņi atšaudoties steidzīgi atkāpjas uz hospitāli. Šaudami un sviezdami granatas, viņiem pakaļ dzinās fašisti. To bija daudz. Es sapratu, ka nu visam beigas. Varēja, protams, mēģināt bēgt vai noslēpties — bet ievainotie! Viņi gulēja mājās. Lielākā daļa no viņiem nevarēja pat kustēties. Virs mūsu mājām karājās liels, balts karogs ar sarkanu krustu. Es paņēmu meitu aiz rokas, un mēs nostājāmies pie durvīm, klusībā cerēdamas, ka varbūt šajos aizokeana algādžos vēl saglabājies kaut kas cilvēcisks. Ko gan mēs vairs varējām darīt! Es atceros, kā viens no chitosiem, mazs, viss apaudzis, netīrā, apvalkātā amerikāņu formā, nostājās mums pretī, noslaucīja no pieres sviedrus un, kaut ko neskaidri izkliegdams, piepeši pacēla pistoli... Vairāk es neko neredzēju.

Kad atmodos, pirmais, ko es sajutu, bija mitrums. Augstu mirdzēja neliels tumši zilās debess četrstūris, un tajā, it kā pienaglots pie debesu zilgmes, spārnus izplētis, bija sastindzis kāds plēsonis. Viss apkārt bija slapjš. Apskatījusies es ieraudzīju sev pāri noliekušos grumbainu zemnieces seju. Es pazinu viņu: pēdējās dienās viņa brīvprātīgi manā hospitālī izpildīja kopējas pienākumus.

«Kur ievainotie? Kur meita?» es viņai jautāju. Vecene neko neatbildēja. Viņas grumbas bija it kā pārakmeņojušās. Divas smagas asaras lēni noritēja no viņas uz āru izspiestajām, miglainajām acīm, pamirdzēja uz vaigiem. Tikai pēc tam gani, kas bija atraduši mani — dzīvu starp manu apkopjamo slimnieku līķiem, kurus fašisti bija nobeiguši, — pastāstīja man, ka mana meita, mana tīrā Rulla ... Nē, tas ir pārāk smagi, par to pat jums, padomju cilvēkam, man grūti stāstīt...

Par ko es stāstīju? Jā, par to, kā es atmodos ... Izrādījās, zemnieki bija mani noslēpuši baznīcas dārziņā, vecas, izžuvušas akas dibenā. Viss apvidus bija fašistu ieņemts. Viena no viņu daļām palika kā garnizons šajā sādžiņā. Chitosi ložņāja visur. Mani jaunie draugi mani pierunāja nogaidīt šinī pamestajā akā, kamēr chitosi aizies. Izvēles nebija.

Tie bija labi cilvēki, šie mani jaunie draugi — gani, zemkopji un vietējais mācītājs, kuru līdz tam laikam es nebiju pat satikusi. Viņi aizgrābjoši rūpējās par mani. Aka, kas atradās aizaugušā, nolaistā dārziņā, nebija dziļa, tā bija sen pamesta. Mani draugi izjauca vienu no akas sienām, iztaisīja tajā pietiekoši lielu nišu, nostiprināja to ar pinumiem un izklāja ar salmiem. Es varēju sēdēt, gulēt, bet piecelties vai izstiepties manā guļvietā nebija iespējams. Bet vai tad varēja domāt par ērtībām!

Mana brūce, kas izrādījās ne visai smaga, sadzija ātri. Bet bija cita — dvēseles brūce, un tā asiņoja visu laiku ... Un te nu man palīdzēja viena laba jūsu grāmata,, kuru mana Rulla kādreiz bija lasījusi ievainotajiem un kuru es, guļot savā akā, lappusi pēc lappuses uzbūru atmiņā. Es atcerējos tās vietas, kurās bija stāstīts par Oļega Koševoja mātes pārdzīvojumiem. Es zināju, ka viss, kas tur rakstīts, ir taisnība. Es zināju, ka tāda māte ir, dzīvo. Un šeit, akā, es nejutos vientuļa. Es domās runāju ar Oļega māti, stāstīju viņai par savām bēdām, apspriedos, strīdējos ar viņu. Sajas iztēlotajās sarunās es smēlos spēkus ...

Tā, paši to nezinot, jūs, padomju cilvēki, palīdzējāt man vissmagākajās manas dzīves stundās.

Mācītājs, kas noslēpa mani baznīcas dārziņā, nepiedalījās mūsu kustībā, bet viņš bija godīgs grieķis un neieredzēja fašistus. Tas bija viņš, kas dažreiz ēdamā saiņos, kurus man nolaida ar spaini, ielika zīmīti; no tās es uzzināju, kas notiek virs zemes. Reiz viņš mani iepriecināja ar dāvanu. Viņš nolaida man krievu valodas pašmācības grāmatu un grieķu-krievu vārdnīcu. Vai varēja man būt kas vēl dārgāks! Es sāku savas mācību stundas, kad augšā, uz manas akas sienas iedegās pirmie sārtie stari, un beidzu tad, kad viss jau grima tumsā. Pamazām es pieradu pie tādas dzīves. Ja tikai nebūtu šausmīgā mitruma, kurš vilkās visiem kauliem cauri, ar kuru bija piesūkušies zaļie, sēnēm apaugušie grodi!

Pirmās nedēļas vēl bija ciešami, bet, lūk, sākās ziema, no rītiem drēgnā migla kā mitra vate piepildīja aku. Es nevarēju saskatīt vārdus vārdnīcā. Kļuva grūti elpot. Turklāt vēl sākās reimatisms. No sākuma uztūka ceļgali un elkoņu locītavas, tad pirksti, pēc tam krusti. Katra kustība sāka sagādāt sāpes. Vecie ganu puskažociņi, kurus man nolaida draugi, nesildīja. Bet es pat nevarēju pagriezties, lai izstieptos taisni, un atgulties, kā pienākas, savā šaurajā alā. Zemnieces dzirdīja mani ar liepu ziedu, kaltētu aveņu un kaut kādu sakņu tējām. Taču tas tikai nomierināja, bet nepalīdzēja. Bet augšā saimniekoja chitosi — divkājainie vilki, ģērbušies amerikāņu uniformās. Labākie cilvēki smaka cietumos un visbaismīgākajā no tiem — uz Makronisas salas. Zemi bija okupējuši amerikāņi.

Es nebaidījos nāves, nē. Atzīstos jums, nāve man dažkārt šķita glābiņš no mokām. Bet katru reizi, kad es jutu, ka spēki izdziest, bet griba pagurst, es skatījos no savas akas dibena uz kaut kādu visspilgtāko zvaigzni, skatījos un domāju, ka šī zvaigzne tagad mirdz arī virs jūsu dzimtenes, ka to tagad redzat arī jūs, padomju cilvēki, ka varbūt Staļins uz to skatās. Kas zina! . . .

Un man manā apsarmojušajā zemes maisā kļuva vieglāk. Man atgriezās galvenais — ticība uzvarai. Ir uz zemes Padomju Savienība! Dzīvo, cīnās jūsu lielā tauta! Tātad agri vai vēlu dabūs virsroku taisnība arī manā nelaimīgajā dzimtenē, tātad ari pie mums reiz atnāks miers, tātad ir uz ko cerēt, par ko cīnīties.

Un gaišāk kļuva dvēselē. Zemnieki, kas nesa man uzturu, pat baidījās, dzirdot dažreiz, ka es pa naktīm paklusi dziedāju te grieķu, te jūsu — padomju dziesmas. Viņi bažījās, vai es neesmu zaudējusi prātu.

Izņemot pašmācības grāmatu un vārdnīcu, citu grāmatu man, protams, nebija. Bet, lai uzturētu sevī mundrumu, es atcerējos jūsu — padomju grāmatas, kuras Rulla bija lasījusi ievainotajiem, un daudz domāju par to slaveno rakstnieku, kas strādāja, neraugoties uz smago paralizi, par kareivi, kurš metās uz ložmetēju, par meiteni Zoju, par visiem jums, padomju cilvēkiem, nelokāmiem, vīrišķīgiem, dzīves priecīgiem, kas nebaidījās ne no kādām grūtībām darbā un cīņā, kas prata priecāties kā bērni un, ja vajadzīgs, atdot visu, arī pašu dārgāko, kas ir cilvēkam: savu dzīvību — par dzimteni, par savām idejām, par visu cilvēku laimi.

Ne visai drīz, bet, precizāk sakot, — pēc pieciem mēnešiem un desmit dienām, kad pavasara dzīvinošā gaisma un gaiss jau sāka iespiesties pat manā akā, fašistu garnizons aizgāja no sādžas. Draugi mani izvilka no bedres. Es biju atradinājusies staigāt un dažas nedēļas nogulēju gana vasaras būdiņā. Tad pēc manis atnāca citi draugi — un, lūk... Vārdu sakot, tagad esmu šeit, draudzīgajā čechoslovaku zemē. Labākie ārsti cīnās par manu dzīvību. Un, redziet, es jau pati varu pārvietoties.

Sarunu biedre ar redzamu piepūli piecēlās. Meitenes mēģināja satvert viņu zem rokām, bet viņa noraidīja šo palīdzību:

— Nē — nē, es pati... Jūs nevarat saprast, cik tā ir liela laime — no jauna, otru reizi mūžā, iemācīties staigāt! ... Tā, lūk, Prāgā klinikā es turpināju mācīties krievu valodu. Es lasīju katru jūsu jauno grāmatu. Pēc tam man ievilka radio, es klausījos jūsu pārraides, un tas bija tas dzīvais ūdens, kas palīdzēja mediķiem izdarīt brīnumus ...

Sieviete stāvēja kalna virsotnē, aplūkojot plašo apvārsni, gar kuru pletās triju valstu teritorijas: Cechoslovakijas, Ungārijas un Austrijas. Saules sakarsēts, Donavas viļņu velgmes un ziedošo pļavu smaržas piesātināts vējš ņirbināja viņas gludi sasukātos, baltos matus. Antracita melnajās acīs staroja prieks par atgriešanos dzīvē, laime, cilvēka lielā uzvara.

Piepeši viņa viltīgi piemiedza acis:

— Es zinu par jūsu dzīvi visu — visu! Man šķiet, it kā es būtu pazīstama pat ar šo padomju industrijas burvi, virpotāju Paveļu Bikovu, ar tekstilfabrikas meitenēm, kurām ienāca prātā laba doma izgatavot audumu no ietaupītām izejvielām, ar daudziem padomju cilvēkiem. Es tik daudz par viņiem esmu lasījusi un dzirdējusi, ka, liekas, visus viņus pazītu jau sen, sen ...

Brīnišķīga pie jums ir dzīve!

Piepeši kāda jauna doma pavīdēja viņas melnīgsnējā, kustīgajā, zaļgani bālajā sejā:

— Jums, literātam, man jautājums: kāpēc nav grāmatas par Bikovu un par tām meitenēm? Kāpēc? Pati jūsu tautas dzīve iedvesmo miljoniem jums nezināmu cilvēku, spīd viņiem tumsībā, rada žirgtumu un cerības. Jums grāmatas par jūsu dzīvi ir daiļliteratūra, mums tās ir mācību grāmatas, mundruma avoti, cīņas ieroči. Pasakiet to jūsu biedriem no grieķu sievietes Penelopes, kuras uzvārdu pagaidām minēt presē nav vērts, jo viņa ilgojas atgriezties dzimtenē un turpināt cīņu. Pasakiet padomju literātiem, ka jūsu zeme ir pasaules spīdeklis, jūsu cilvēki ir zvaigznes un pēc šo cilvēku likteņiem mēs cenšamies virzīt savu ceļu, kā senos laikos pēc zvaigznēm vadīja kuģus ... Apsolāt tā pateikt? Jā?

Un es viņai atbildēju:

— Apsolos.

— Un paši to atcerēsieties?

— Jā ...

No tā laika jau pagājuši vairāk nekā trīs gadi. Ceļojot pa Dzimteni, esmu savācis materiālus grāmatai par mūsu laika ļaudīm, padomju cilvēkiem, komunisma cēlājiem. Esmu iepazinies un sadraudzējies ar daudziem mūsu darba cilvēkiem, kuru uzvārdus mēs zinām no avīzēm. Izvērtās celtniecība uz Volgas, un es izbraucu tur, kur spilgti izpaudās padomju cilvēku darba varonība. Tie bija laimīgi ceļojumi neredzētas technikas pasaulē. Bet pats dārgākais, ko es tur redzēju, bija paši padomju darba cilvēki, kas realizēja dzīvē Komunistiskās partijas uzdevumus.

Šinī grāmatā ievietoti stāsti par tiem, kuru dzīve, kuru darbi, kuru varoņdarbi, vienkārši un lieli savā ikdienišķībā, visvairāk, kā man liekas, atspoguļo mūsu šodienu. Es pastāstīju par viņiem, neko neizpušķojot un nenoslēpjot. Varoņi stāstos lielāko tiesu nosaukti savos īstajos uzvārdos, un tikai dažus no tiem pēc viņu lūguma man nācās nosaukt citos vārdos, lai nedarītu pāri viņu kautrībai. Lai tad manu stāstu varoņi piedod man vienu otru patvarību stāstījumā par to, ko viņi pārdzīvojuši un izjutuši, jo grūti rakstniekam, lai arī kā viņš censtos un lai arī cik uzmanīgi pētītu dzīvi, līdz galam izprast un sniegt savas grāmatas dzīvā personāžā domas un sapņus.

Es nezinu, kur tagad atrodas grieķu sieviete, vārdā Penelope — vientuļā māte, kaislīgā cīnītāja par cilvēces mieru un laimi. Bet atzīstos, — man ļoti gribētos, lai viņa izlasītu šos neizdomātos stāstus par cilvēkiem, kuru dzīve, pēc viņas vārdiem, «mirdz kā zvaigznes», un lai šī grāmata viņai patiktu.

PASAKA

Jekaterina Fjodorovna Jakovļeva, kāda galvaspilsētas institūta profesore, kura pēdējos gados bija kļuvusi sevišķi plaši pazīstama sakarā ar saviem darbiem tuberkulozes jautājumos, pa ceļam uz kurortu nolēma apciemot savu meitu 2eņu.

Māte un meita viena otru ļoti mīlēja. Vēl vairāk: viņas bija draugi. Bet, kā tas bieži gadās, darbā aizņemtas, viņas nebija tikušās turpat jau vairākus gadus. No vēstulēm Jekaterina Fjodorovna zināja visu par meitas dzīvi: zināja, ka viņa ar vīru, abi inženieri-hidrologi, tagad atrodas uz vienas no lielajām Volgas celtnēm. Zināja par visiem uztraukumiem, priekiem un bēdām 2eņas darbā. Bet ik reizi, kad Jekaterina Fjodorovna, saņēmusi kārtējo vēstuli, nogrima pārdomās par to, viņa iztēlojās sev 2eņu kā bērnu, vājiņu, kustīgu skolniecīti garām kājām, kā skaistu studenti gaišbrūniem matiem, bet nekādi nevarēja iedomāties viņu kā inženieri milzīgā celtniecībā.

Pirms sešiem gadiem 2eņa atrakstīja no Uraliem, ka viņai piedzimusi meitiņa. Viņa atsūtīja kaila, resna mazulīša fotogrāfiju, melnu, pūkām līdzīgu matu šķipsniņu un paziņoja, ka meiteni nosaukusi par Aļenu. Fotogrāfijā no rokas rokā ilgi ceļoja pa kliniku. Bet pati Jekaterina Fjodorovna tajā dienā bija neparasti izklaidīga, bieži nogrima domās un sava parastā darba īsajos starpbrīžos piepeši bez kāda iemesla izrunāja — «mazmeita», «vecmāmiņa» — smaidīja un paraustīja plecus.

Tas bija sen. Bet tagad, kad mašina apstājās pie mazas mājiņas ar spilgti sarkanu dakstiņu jumtu, kas tā kā dienvidos bija zemu pārkāries pār logiem, Jekaterina Fjodorovna pārdzīvoja jaunu, līdz šim neizjustu mulsumu, gaidot tikšanos ar tai nezināmu būtni, kuras ierašanās padarījusi viņu par vecmāmiņu.

Ar troksni atvērās durvis. No terases, ap kuru vijās koši zaļumi, reizē izvēlās liels aitu suns un maza, melnīgsnēja meitene raibā kleitiņā, ar sarkanu lenti kuplos, cirtainos matos. Saceļot neiedomājamu troksni, abi aizskrēja pa celiņu caur puķu dārziņu un pie mašinas piepeši apklusa, it kā sastinga. Milzīgais suns apsēdas, greizsirdīgi šķielējot uz meiteni, bet tā, iekarsusi skrienot, vienmēr vēl smagi elpojot, ieurbās ar acīm Jekaterinā Fjo-dorovnā. Izbrīns un neuzticība spīdēja viņas lielajās, brūnajās

acis.

— Tā mūsu vecmāmiņa, — sacīja 2eņa, kāpjot ārā no māsiņās. — Noskūpsti viņu, meitiņ!

— Aļena, — meitene cienīgi stādījās priekšā un pastiepa Je-katerinai Fjodorovnai rociņu ar tieviem, gariem un, kā vecmāmiņa tūlīt klusībā novērtēja, «ķirurģiskiem» pirkstiem.

Pēc tam, noslēpumaini paskatījusies uz suni, meitene piepeši iesmējās:

— Vai tad tādas ir vecmāmiņas?

Nezinot, ko atbildēt, Jekaterina Fjodorovna paskatījās uz meitu. 2eņa šķelmīgi smaidīja.

— Jūs neesat vecmāmiņa, jūs esat tante, — lietpratīgi izlēma mazā Aļena un piebilda: — Lūk, Tamarai Zaicevai gan ir vecmāmiņa. Tā ir veca un ar brillēm.

Līdz kaklam aizņemtai darbā, Jekaterinai Fjodorovnai nebija izdevības atrasties bērnu pasaulē, un, kad vakarā 2eņa ar vīru, aizejot uz partijas sapulci, atstāja Aļenu vecāsmātes gādībā, tā pavisam apmulsa.

Aļena turpretim, pieradusi, ka pie viņiem bieži nāk pārgulēt tēva un matēs darba biedri, kas brauca komandējumos, jutās ļoti brīvi. Nosēdusies pretim Jekaterinai Fjodorovnai, viņa sāka kavēt tai laiku ar sarunām par lielo celtni, kura ir vis-vis-vis-lielakā. Parādīja savas lelles un lāčus. Visi tie, izrādījās, arī kaut ko tādu būvēja no ķieģelīšiem un plastelina. Pārliecinājusies ar lielu izbrīnu, ka savādā vecmāmiņa celtniecības lietās neko nesaprot, un atcerējusies māmiņas vārdus, ka vecmāmiņa esot liela-liela ārste, meitene mainīja tematu un sāka stāstīt, kā viņa rudenī slimojusi ar anginu un kā viņu ārstējuši.

Tad, droši vien pašai neapzinoties, viņa uzrāpās vecmāmiņai uz ceļiem, apskāva viņas kaklu ar tievo, melnīgsnējo rociņu un kategoriski pieprasīja:

— Vecmāmiņ, pasaku!

— Kādu pasaku tad tu, bērniņ, vēlies? — apmulsusi jautāja Jekaterina Fjodorovna.

— yiss vienalga. Tikai interesantu. Pašu interesantāko.

Iestājās neveikla klusēšana. «Ko gan viņai pastāstīt?» domāja Jekaterina Fjodorovna. Pēkšņi viņa iedomājās pati savu jau tik tālo bērnību. Viņas māte — veļas mazgātāja — caurām dienam par dienas algu bija. mazgājusi veļu pie dažādiem cilvēkiem. Viņa tā bija nogurusi, ka, atgriezusies mājās, dažreiz iemiga, sēžot pie galda, kamēr meita izņēma no krāsns pusdienas.

Pati Jekaterina Fjodorovna sešu gadu vecumā bija kļuvusi par jaunākā brālīša aukli, bet, sākot ar astoņiem gadiem, jau palīdzējusi mātei mazgāt un skalot veļu. Uzkliedzieni, sitieni, mūžīgi mocošs tukšums vēderā, — lūk, ko viņa atcerējās tagad, bet nevienas, nevienas pasakas ...

Bet 2eņa? Viņai droši vien tika stāstītas pasakas mazbērnu novietnē un bērnudārzā. Bet Jekaterina Fjodorovna strādāja un mācījās: sākumā pirmskolā, tad vakara skolā, pēc tam strādnieku fakultātē un beidzot institūtā ... 2eņas pasakas viņa nezināja.

— Vecmāmiņ, vecmāmiņ, nu? — Aļena nepacietīgi kratīja Jekaterinu Fjodorovnu aiz pleciem.

«Ko lai iesāk?» vecāmāte domāja, arvien vairāk un vairāk apmulstot. «Varbūt pasaukt palīgā Puškinu?»

Atmiņa viņai bija laba, un viņa diezgan mundri iesāka:

— Dzīvoja vecītis ar vecenīti...

Aļena bez žēlastības aizsteidzās viņai priekšā:

— Pie pašas zilās jūras ... Zinu, zinu! Tā par zelta zivtiņu. Citu, citu!

— Labi, — steidzīgi piekrita Jekaterina Fjodorovna, pārdzīvojot nesaprotamu, smagu sajūtu šās mazās meitenes priekšā.

Viņa juta, ka mazmeita izbrīnījusies. Visiem bērniem vecāsmātes kā vecāsmātes: nēsā brilles, ada zeķes, uzmana, lai mazbērni vairāk ēstu, un, saprotams, laiku pa laikam stāsta interesantas pasakas, — bet te pirmo reizi dzīvē ieradusies vecāmāte un neko nevar, nekā neprot. Jekaterina Fjodorovna ar skumjām sajuta tādu kā tukšumu, kā robu savā dzīvē, ko agrāk aiz savām neskaitāmajām darīšanām nemaz nebija ievērojusi. Un līdz ar to kaislīgu vēlēšanos par katru cenu iekarot šo mazo sirdi, pastāstīt labu pasaku, nebūt sliktākai par citām vecmāmiņām.

— Dzīvoja reiz slavens cars Dadons ... — viņa jau daudz nedrošāk iesāka.

— No pašas jaunības viņš bija bargs, — kā atbalss atsaucās Aļena un nožāvājās, pieklājīgi aizsedzot muti ar plaukstiņu.

— To mums bērnudārzā lasīja. Bet vai kādu jaunu pasaku tu nezini? Nu, tādu pavisam maziņu, nu vismaziņāko, nu, paskaties, tādu!

Aļena parādīja mazā pirkstiņa galiņu.

Mazmeita vairs nekratīja vecmāmiņu. Viņa skatījās tai acīs, un viņas skatienā nebija ne izbrīna, ne pārmetuma, bet vaļsirdīga vilšanās. Jekaterinas Fjodorovnas sirds iesmeldzās skumjās. Izmisusi un nepateikusi pasaku parasto ievadījumu — «Kādā karaļvalstī, kādā zemē», — Jekaterina Fjodorovna iesāka, vēl nezinādama, par ko viņa runās un ar ko nobeigs.

— Lūk, šeit, Aļenuška, kur tētis ar māmiņu ceļ hidroelektrostaciju, kādreiz bija fronte ...

Izrunājot to, Jekaterina Fjodorovna uztraucās pat vairāk nekā toreiz, kad viņa kāpa uz tribines starptautiskajā kongresā.

— Vai kad karoja ar fašistiem? — tūliņ jautāja Aļena un sakustējās, ērtāk nosēžoties uz ceļiem.

— Nē, agrāk. Sen, pilsoņu karā ... Vienā pusē frontei bija sarkanie, bet otrā — baltie.

— Bet kāpēc baltie? Vai viņi balti ģērbās?

— Nē, bērns. Tā nosauca armiju, kas karoja pret tautu, par caru.

— Par caru Dadonu?

Jekaterinai Fjodorovnai nācās pēc iespējas vienkāršāk pastāstīt mazmeitai, par ko cīnījās sarkanie, par ko baltie, un pie viena, kaut ar lielām grūtībām, tomēr paskaidrot, ko nozīmē tāds īsts cars, nevis pasaku cars, un kas tie muižnieki, fabrikanti un tirgoņi tādi bijuši.

Jaunībā Jekaterinu Fjodorovnu daudzināja par labu aģitatori, un tagad viņa ar prieku juta, ka viņā klausās uzmanīgi, turklāt tā, kā kad viņa nevis stāstītu savas spilgtās atmiņas, bet vestu mazmeitu no reālās pasaules citā — pasaku pasaulē, maz saprotamā un baismīgā. Ne jau visu uzreiz mazmeita saprata. Tā, piemēram, uzzinājusi, ka muižnieki un fabrikanti piesavinājušies sev to, ko ražojuši strādnieki un zemnieki, Aļena piepeši jautāja, kāpēc šos cilvēkus, kas ņēma svešu mantu, neaizturēja milicija. Vajadzēja atkal skaidrot. Bet galvenais bija sasniegts: kontakts bija nodibinājies, mazmeita klausījās uzmanīgi.

Tagad, kad vecmāmiņā bija pavērusi Aļenuškai durvis uz pagātnes pasauli un tā nomierinājusies, acis plaši ieplētusi, viņa nosēdināja to ērtāk un jau pārliecināti turpināja:

— Tad, lūk, bērniņ, šeit gāja fronte. Baltie uzbruka sarkanajiem un gribēja atņemt tiem šos apvidus, kur bija daudz maizes, lai strādnieki Maskavā un citās pilsētās nomirtu badā. Sarkanie zināja šo viņu nodomu un cīnījās te ar visu spēku. Bet pilsētās, kuras bija ieņēmuši baltie, strādnieki centās palīdzēt sarkanajiem. Komunistiskajai partijai tur bija savas pagrīdes grupas . .. Tikai nedomā, bērniņ, ka viņi dzīvoja un strādāja zem grīdas.

— Es nedomāju. Bet vai tādi kā Oļegs Koševojs? Jā2 — mīlīgi piezīmēja Aļena.

— Jā, jā! Tādi kā Oļegs — tikai lieli. Tur bija daudz cilvēku. Un reiz sarkano komandieriem ievajadzējās negādāt uz kādu pilsētu aploksni, bet aploksnē — plāns. Plāna bija norādīts, kā pagrīdniekiem un visiem strādniekiem jāpalīdz sarkanajiem, kad tie tuvosies pilsētai. Bet nogādāt šo aploksni bija grūti — baltie bija modri. Un, ja kādu no sarkanajiem viņiem izdevās noķert, viņi to nežēlīgi mocīja, bet pēc tam nošāva.

— Tāpat kā fašisti?

— Nu jā, kā fašisti... Tā nu komandieris domāja, domāja, kuru sūtīt ar šo aploksni. Varētu sūtīt kādu no kareivjiem — bet to noteikti saķers, jo baltie visus, kuriem pēc gadiem pienācās atrasties armijā, arestēja. Ko darīt? Tad viens no komandieriem, jauns Baltijas jūras matrozis, arī saka: «Sūtiet, biedri ko-mandier, mūsu Katju!» Bet Katja bija viņa sieva. Komandieris brīnījās: kā tad tā, viņai taču mazs bērniņš. Bet matrozis atbild: «Tas jau ir labi: sievieti ar mazu bērnu neviens baltais aizdomās neturēs.»

— Bet kas tā Katja tāda bija, vecmāmiņ?

— Arī sarkanarmiete... nu kareivis. Viņa strādāja fabrikā, bet, kad sākās revolūcija, aizgāja Sarkanajā gvardē, apprecējās ar šo matrozi, viņai piedzima meitiņa. Un tad nu, Aļenuška, komandieris viņu pasauc: tā un tā, vai apņemsies nogādāt aploksni? Un Katja atbild: «Ja revolūcijai tas vajadzīgs — apņemos.» Un Katja apmainīja savu formas blūzi un zābakus pret dārgu kleitu, botēm un kažoku. Iedeva viņai viltotus dokumentus, it kā viņa būtu balto virsnieka sieva un ar bērnu dotos pie tā uz pilsētu. Viņa paņēma klēpī meitiņu, viņas aizveda uz lielu staciju, kas bija jau aiz frontes līnijas, nopirka viņai dārgu biļeti — tādā vagonā, kur agrāk tikai muižnieki un fabrikanti brauca.

— Vai tad viņai nebija kauns braukt kopā ar muižniekiem?

— Tas, mazmeitiņ, tādēļ, lai baltos apmānītu, lai viņi nodomātu, ka kāda lielmāte brauc ...

— Bet kas tad tā lielmāte tāda? Vai tā, kura dejo?

Jekaterina Fjodorovna sāka smieties. Bet nu jau, atradusi

atslēgu uz bērna sirdi, viņa viegli varēja paskaidrot, kas bija lielmātes. Mazmeita skubināja:

— Nu, nu, bet tālāk? Viņa iesēdās kungu vagonā, bet ko tad baltie?

— Tā nu viņa apsēdās, turēja savu meitiņu klēpī, un piepeši atveras durvis un ienāk balto virsnieks.

— Ak tu! Baltais?

— Jā, baltais. Ar kapteiņa pakāpi. Un izrādās, ka viņa vieta Katjai iepretim. Katja sēž ne dzīva, ne mirusi. Viņa gan, kalpojot pie sarkanajiem par medicinas māsu, sakarnieci un ložme-tējnieci, daudz bija redzējusi baltos, tikai tie visi bija miruši, bet šis — dzīvs. Virsnieķelis sēž viņai pretim uz dīvānā, pīpē papirosu, uzvirpina ūsas, uzpošas, lai jaunajai kundzei iepatiktos.

— Vai tad viņš nepazina, ka Katja sarkanā?

— Nepazina, Aļenuška, nepazina, bet tikai viņai nebija vieglāk. Sēž, iespiedusies stūrī, lai tas neievērotu, ka viņa visa dreb ... trīc... Piepeši nojautīs, izkratīs un atradīs aploksni. Bet viņš jau bija ievērojis, ka viņai nav labi, un jautāja: «Kas jums kaiš, godājamā kundze, kāpēc jūs tāda bāla?» Viņa atbild: «Ak kapteiņa kungs, galva griežas, tas droši vien no tabakas, — es nepanesu dūmus.» Viņš atvainojās un izgāja, bet viņa ar roku aptausta aploksni: vai ir vēl?

— Bet kur tad viņai tā aploksne bija?

— Katja to viltīgi bija noglabājusi. Uz meitiņas krūtiņām, starp autiņiem un segu. Tā vēstule visu laiku atradās viņas rokās.

— Bet ja baltie kaut kā uzzinātu?

— Nošautu ir viņu, ir meitu ... Tā nu viņi brauca, brauca un jau bija tuvu pilsētai. Piepeši vilciens pieturas punktā apstājās! Dzirdams, ka kliedz: «No vagona nevienam neiziet! Pārbaude.» Katja uztraucās: ja nu piepeši ievēros, ka dokumenti viltoti? Neizturēja, sāka raudāt! Bet kapteinis, kas viņai pretim sēdēja ...

— Tas baltais?

— Nu jā, baltais! Viņš sāka to mierināt: «Neraudiet taču, kundze, tie ir mūsējie, viņi dokumentus pārbauda, ķer sarkanos, jums nav ko baidīties.» Viņš mierina, bet Katjai bailes kļūst vēl lielākas. Viņa dzird, ka kādu jau no vagona izvelk. Kāds tur lamājas, kāds kliedz: «Lai dzīvo komūna!» Un jau nāk pa šo vagonu, kur sēž Katja. Klauvē pie durvīm: «Kungi, bez panikas, sarkanos ķeram. Uzrādiet dokumentus!»

— Vai tad Katja, tāpat kā tā meitene, kas bija iegājusi būdiņā pie laupītājiem un noslēpusies, visu dzird, visu redz?

— Nu j£. Tikai Katjai vēl vairāk bail. Viņa sēž un domā par savu vīru, ka tas nedabūs zināt par viņas bojā eju. Viņa piespieda bērnu sev klāt un nolēma: ja jau tāds liktenis, ka jāmirst, tad jāmirst, kā komjaunietei pienākas. Iespļaus šiem baltajiem sejā un pateiks: «Revolūcija uzvarēs!» — vai kaut ko tamlīdzīgu un ne sev, ne meitiņai žēlastību no viņiem nelūgsies. Tā viņa sēž, atvadās no dzīves, bet virsnieks, kas pretim, jau ievērojis, ka viņai nelabi, tik cieši viņā skatās ...

Aļena ar visu ķermeni piespiedās pie vecmāmiņas. Pirmoreiz mūžā viņai iznāca uztraukties nevis par savu pasakaino vārda māsu, kuru noslīcināja ļaunā pamāte, ne par kādu tur carieni, ko ļaunais burvis iemidzinājis, bet par dzīvu jaunu māti un viņas sīciņo bērniņu.

Uztraukusies ari pati stāstītāja. Lielajā, pilnīgajā sejā, kas vēl saglabājusi rāmā krievu skaistuma pēdas, tvīkst sārti plankumi. Balss viņai sāk trīsēt.

— Nu — nu, un tālāk? — steidzina mazmeita.

Pēc mazas pauzes vecmāmiņa turpina:

— Nu, un viņi, tie baltie, arī iegāja, uzprasīja dokumentus. Kamēr kapteinis savus uzrādīja, Katja tikko samaņu nezaudēja. Likās jau, ka nu visam beigas, tūliņ ievēros viņas uztraukumu, paskatīsies vērīgāk pasē un arestēs. Pārtrūks viņas dzīve pašā priecīgajā sākumā, nekad vairs neredzēs to, par ko abi ar vīru bija sapņojuši retajās atpūtas dienās, kauju pārtraukumos, un neviens uz viņas kapa asaras nenobirdinās. Un vēl viņa domāja, ja nenodos pagrīdniekiem plānu, tie nevarēs palīdzēt sarkano daļām uzbrukumā un daudz labu cilvēku tāpēc veltīgi aizies bojā tāpat kā viņa.

Viņa domā un ar šīm domām it kā jaunus spēkus sevī uzkrāj. Un bailes pāriet. Nomierinās sirds, un viņa vairs neklausās, kā aiz loga dārd šāvieni. Pa to laiku arī patruļa jau klāt: «Dokumentus.» Viņa savu meitiņu ar visu segā noslēpto aploksni pasniedza virsniekam: sacīt, paturiet, kamēr es papīrus sameklēšu, — nesteidzoties pasniedza savu viltoto pasi, pat pajautāja patruļai: «Vai jūs nezināt, vai es dabūšu pienu šajā stacijā?»

— Bet kam tad viņai piens?

— Nu, it kā bērnam. Viņa tos apmānīja, novērsa uzmanību, lai tie tik rūpīgi neskatītos. Un tā taču, mazmeitiņ, dzīvē vienmēr arī notiek: ja cilvēks uz labu tiecas un ļoti to grib, vienmēr viņš to sasniegs. Patruļa viņu izlaida cauri. Stacijā pats virsnieks viņai ceļa somu līdz ormanim aiznesa. Viņa bija skaista, tā Katja. Ļoti tam iepatikās.

— Nu, bet pagrīdnieki? Vai vēstuli saņēma?

— Kā tad! Katja dažus kvartālus no viņu dzīvokļa ormani atlaida. Iegāja sētā un caur sētu — citā sētā, uz blakus ielu, bet pēc tam jau tieši turp, kur viņai vajadzēja.

— Bet kāpēc viņa tā staigāja?

— Lai baltie viņu neizsekotu. Bet pēc* tam, tiklīdz nokļuva pie savējiem un visu viņiem nodeva, tā tur arī nokrita.

— Kāpēc tad viņa nokrita?

— Viņa arī pati nezināja. No bailēm droši vien ...

— Bet pagrīdnieki priecīgi, ka viņa atnāca?

— Saprotams! Viņi sāka gatavoties. Sarkanie drīz pienāca. No divām pusēm tā sāka sist baltos! Nu un pilsētu arī atbrīvoja.

— Bet Katja?

— Nu, ko Katja, — viņa savu uzdevumu bija veikusi. Pilsētā viņas vīrs matrozis atrada viņu ar visu meitiņu. Viņš bija ļoti priecīgs, ka tās dzīvas un veselas un visu tik labi izpildījušas ...

—- Un rīkoja lepnu mielastu? Un aicināja uz mielastu visus (audis. Jā? — šķelmīgi jautāja mazmeita.

— Nē, A|enuška, kādi nu tolaik varēja būt mielasti, — baltie vēl bija turpat netālu. Vēl ilgi pēc tam bija jākaro. Mielasts — tas tagad, kad ...

Jekaterina Fjodorovna nepabeidza un nodrebot apklusa. Istabā ātri ienāca meita.

— Māmiņ, kāpēc tu nekad man nepastāstīji šo pasaku? — viņa jautāja.

— Tu dzirdēji?

— Nu jā. Mēs pirms pusstundas atgriezāmies. Es sēdēju ēdamistabā pie durvīm . .. Saki, māmiņ, — vai to mazo meitiņu sauca par 2eņu, jā? Nu, pasaki taču ātrāk!

Jekaterina Fjodorovna klusēdama pamāja ar galvu.

Mazā A|ena jau bija attapusies no vecmāmiņas pasakas radītā iespaida un tagad jautājoši skatījās te uz māti, te uz Jeka-terinu Fjodorovnu, nesaprazdama, kāpēc viņas abas tā uztraukušas.

Kādi savādnieki tie lielie!

AUGSTĀKĀ BALVA

Uraliešu tanku korpuss, kļuvis slavens Lielā Tēvijas kara kaujas, bija viena no tām kaujas formācijām, kas vienmēr gāja avangardā. Šis korpuss bija saformēts no brīvprātīgajiem — Uralu rūpnīcu strādniekiem, techniķiem un inženieriem. Tie karoja uz labām padomju mašinām, kuras kādreiz paši bija izgatavojuši un kuras vēlāk viņiem izgatavoja aizmugurē palikušie biedri. Kaujas drosme, vīrišķība, meistarība, kas no laika gala piemīt krievu karavīriem, boļševistisks apzinīgums un apgarotība, kas vienmēr bijuši raksturīgi padomju kareivim, uraliešos savienojās ar tādām rakstura īpašībām kā aukstasinību un sara-dumu ar mechanismiem, kuras šeit kopš senseniem laikiem slavenas.

Lūk, kādēļ izšķirīgajos kaujas brīžos, kad ar artilērijas, aviācijas un kājnieku kombinētu triecienu izdevās izlauzt ienaidnieka aizsardzībā ceļu, pavēlniecība bieži pārrāvuma vietā sūtīja tieši šo korpusu, kurš gāja tā karaspēka pirmajā ešelonā, kas guva arvien jaunus panākumus.

Šajā slavenajā uraliešu korpusā tanku izlūku vadu komandēja leitnants Dmitrijs Sļepucha. Tas bija jauns, bet ar pieredzi bagāts virsnieks — «tankists caur un cauri», kā par viņu mēdza teikt. Drošsirdība viņā bija savienota ar aukstasinīgu aprēķinu. Lai gan saskaņā ar saviem izlūka pienākumiem viņš vienmēr ar savām mašinām gāja uzbrūkošo daļu priekšgalā, virzoties pa teritoriju, ko vēl ieņēmis ienaidnieks, kur katrs ceļa pagrieziens slēpa sevī dažādus pārsteigumus, bet katra grava varēja būt mīnēta, — viņš vienmēr savu vadu atveda atpakaļ veselu un neskartu, sniedza operativas ziņas — precīzas, lakoniskas, kādas uzbrukuma laikā tiek sevišķi augsti novērtētas.

Pēc savas dabas Sļepucha bija mazrunīgs, nemēdza lielīties ar kaujas panākumiem, bet virsnieki, iepazīstinādami jaunpienākušo papildinājumu ar daļas tradicijām, vienmēr stāstīja, kā Sļepucha ar savu mašinu vien sadragājis ienaidnieka artilērijas pulku. Sis gadījums tiešām bija izcils notikums pat ar slaveniem darbiem bagātajā uraliešu korpusa vēsturē, un, tā kā es gribu lasītāju iepazīstināt ar Dmitrija Sļepuchas dzīvi, par to jāpa-

hlāsta.

.. . Kādreiz — tas bija strauja mūsu uzbrukuma laikā — teritorijā, kas bija stipri pieblīvēta ar ienaidnieka artilēriju, Sļe-pucha, nomaskējis savu mašinu slēpnī, izlūkoja apkārtējo apvidu. Bija migla. Ienaidnieka ugunspunktus vajadzēja noteikt galvenokārt pēc šāvienu trokšņa, kas bija sadzirdams gan tālāk, gan tuvāk. Un pēkšņi izlūks ieraudzīja, ka ceļš, pa kuru viņš savu mašinu bija nogādājis slēpnī, aizņemts: pa to virzās liela pretinieka karaspēka daļa. Atkāpties par vēlu. Ienaidnieks blakus, un bez piepūles jau var saklausīt tuvojošās kolonas dunoņu. Miglas dēļ nevarēja noteikt ienaidnieka spēkus, taču pieredzējis izlūks pēc sadzirdamā trokšņa noprata, ka liela artilērijas vienība maina pozicijas. Ticēdams savas kaujas mašinas varenajam spēkam, ticēdams apkalpes nelokāmībai un meistarībai, viņš pieņēma lēmumu, kas var likties neticams.

Ielēcis mašinā un atrāvis lūku, viņš mechaniķim vadītājam nokomandēja:

— Ved ārā uz ceļa! Pilnā gaitā.uz priekšu!

— Pretim kolonai? Viņiem taču ir lielgabali, — šaubīdamies ierunājās vadītājs, nenovērsis acis no skatāmās spraugas.

— Uz priekšu! Visātrākajā gaitā! — Sļepucha atkārtoja un pavēlēja vērst lielgabala un ložmetēja ugunis pret kolonu.

Motors iekaucās, mašina izrāvās no slēpņa uz šaurās šosejas un, pēkšņi no miglas iznirdama ienaidnieka kolonas priekša, virzījās tieši tai pretim, sējot uguni, ar kāpurķēdēm sašķaidot artilērijas pajūgus, laužot lielgabalus^ ietriecot automobiļus grāvī. Un tā viņa kā ar rulli norullēja kolonu, atstājot aiz sevis dzelzs un tērauda lūžņus, un izrāvās pie savējiem bez jebkādiem bojājumiem. Bet nākošajā dienā, kad rajons bija iztīrīts un gūstekņi nopratināti, noskaidrojās, ka Sļepuchas mašina izšķaidījusi un izkliedējusi ienaidnieka artilērijas pulku, kas miglas aizsegā mainījis pozicijas.

Tankisti — iesācēji, kuriem korpusa veterāni pēc tam šo notikumu atstāstīja, ar cieņu skatījās jaunajā, kalsnajā, vienmēr ļoti kārtīgajā virsniekā ar ērgļa profilu un gaiši zilām bērna acīm.

Draugi un komandieri Sļepuchu uzskatīja par vienu no tiem cilvēkiem, kas stabili ieaudzis pārgājiena dzīvē, kam karš kļuvis par parastu dzīves veidu. Tikai pats Dmitrijs Aleksejevs zināja, ka šis priekšstats nav pareizs. Izbraukājis ar tanku tūkstošiem kilometru frontes ceļu, izpelnījies starp pulka biedriem

priekšzīmīga, drošsirdīga, apķērīga karavīra slavu, kurš kaujas laikā nezina bezizejas stāvokļa, viņš visu laiku skuma pēc Ura-liem, pēc iemīļotās raktuves, pēc sava ekskavatora, ar kura palīdzību miera laikā vārda tiešā nozīmē bija smēlis Magņita kalna neizsīkstošās bagātības. Viņš skuma pēc sava ierastā darba.

Jā, tieši par šo savu darbu, kas agrāk viņam likās parasts, ikdienas nodarbošanās, viņš sapņoja tagad, virzoties pa bēgošā ienaidnieka pēdām pa kara izmocīto, ievainoto zemi. Pirms kara, kaut arī viņš bija Uralos viens no novatoru kustības ierosinātājiem starp ekskavatoristiem, Dmitrijs Aleksejevs kaut kā nedomāja par sava darba būtību, par savas novatoriskās ierosmes nozīmi, par izgudrotāja prieku.

Kopš pašas jaunības, no tā brīža, kad viņš, Kubaņas kazaka dēls no Paškovskas staņicas, beidzis kalnrūpniecības skolu, bija iesēdies ekskavatora kabinē, darbs viņam bija kļuvis par būtisku, no viņa paša neatdalāmu sastāvdaļu. Viņš pilnīgi bija nodevies darbam, brīžiem pat aizmirsis, ka strādā, tāpat kā vesels cilvēks nemana, teiksim, ka viņš elpo. Viņš pat vienmēr mazliet bija brīnījies, ieraugot fabrikas avīzē savu portretu, lasot vai klausoties pa radio par saviem rekordiem: viņam bija licies, ka viņš patiesībā neko sevišķu nav izdarījis. Vienkārši strādājis, kā nākas.

Bet, kad karš viņu atrāva no Uraliem un viņam vajadzēja no ekskavatora pārsēsties uz tanku, viņš saprata, cik daudz viņa dzīvē nozīmējis darbs, kas bija sagādājis viņam tik daudz prieka.

Kauju dienās, kad korpuss mūžīgi atradās kaujās, bet tan-kisti-izlūki devās pretim pārsteigumiem un briesmām, sacenšoties ar ienaidnieku viltībā un izveicībā, izlūkojot ceļu uzbrūkošajām vienībām, šīs ilgas pēc darba uz laiku it kā atvirzījās. Bet vajadzēja tikai korpusam atiet atpūtā, vajadzēja tikai leitnantam Sļepucham pāris dienu izgulēties un atpūsties, kad šīs darba rūķa ilgas viņu pārņēma ar jaunu spēku.

Viņš tās slēpa no biedriem, un tankisti nesaprata, kāpēc šis leitnants Sļepucha negāja vis noklausīties viesizrādē iebraukušos skatuves māksliniekus, necentās palasīt grāmatu, nemeklēja tukšas pastaigas ar meitenēm, bet gāja uz mežiņu, kur stāvēja kaujas mašinas, un kopā ar ceļojošās darbnīcas mechaniķiem noņēmās ar atslēgām, ar autogēno aparatu, pie izjauktajiem motoriem un ar lielu baudu apvirpoja kaut kādas detaļas. Sļepuchu pat smēreļļas smaka jau uztrauca, atgādinot iemīļoto, tālo, ilgoto miera laika mašinu.

Bija atbrīvoti pēdējie Padomju zemes sprīži. Tanki brāzās pa Polijas, Vācijas ceļiem. Garām pazibēja pilsētas un ciemi

ar svešiem, grūti izrunājamiem nosaukumiem. Jūtot tuvo un nenovēršamo galu, arvien mežonīgākas kļuva fašistiskās armijas. Esesiešu pulki, sedzot savas armijas atkāpšanos, bez žēlastības dedzināja un iznīcināja paši savus ciemus un pilsētas, cenšoties atstāt aiz sevis izmirušu, izdedzinātu, mīnām pieblīvētu zemi. Tajās dienās padomju pavēlniecība visu laiku centās kāpināt uzbrukuma straujumu — ne vien tāpēc, lai nedotu ienaidniekam iespēju ierakties, attapties, bet lai ar saviem pēkšņajiem triecieniem, aplenkumiem, apiešanas manevriem glābtu no iznīcināšanas vācu pilsētas un ciemus, saglabātu mājas mierīgajiem iedzīvotājiem, kas bijīgi apsveica Padomju Armiju kā savu atbrīvotāju no fašistiskajām šausmām.

Un šeit, vācu pilsētiņā, netālu no Drezdenes, bija gadījums, kas kļuva par sevišķi izcilu lappusi leitnanta Sļepuchas biogrāfijā.

Tanku rota, kuru Sļepucha jau toreiz komandēja, iebruka šinī pilsētā nevis no austrumiem, bet no rietumiem, dodot triecienu ienaidnieka nostiprinājumu aizmugurē. Ienaidnieka aizsegā daļas bēga, nepagūstot aizdedzināt ēkas. Taču dažas mājas, lādiņu aizdedzinātas, liesmoja.

Piesardzības dēļ apturējis savas mašinas ielu krustojumā, Dmitrijs Sļepucha izlīda no torņa, lai orientētos. Melni dūmi mutuļoja pa ielām. Visapkārt nebija neviena cilvēka. Sur tur no logiem, no balkoniem nokarājās balti palagi. Netālu dega liela māja. Un piepeši cauri dobjajai dunoņai un netālā ugunsgrēka sprakstoņai leitnants sadzirdēja bērnu kliedzienus. Tie nāca kaut kur no augšas. Apakšējos mājas stāvus bija apņēmušas liesmas, liesmas un dūmi lauzās ārā pa logiem, apņemot visu ēku.

Kad vējš dūmus aiznesa, trešā stāva logā varēja redzēt divus bērnus — gadus septiņus vecu zēnu un gluži mazu, gaišmatainu meiteni. Meitene raudāja, bet zēns kaut ko kliedza, ko tankists nevarēja sadzirdēt. Bet viņš saprata, ka bērni sauca pēc palīdzības.

Bērni bija augstu. Caur parādes durvīm mutuļoja dūmi. Ceļš bija atgriezts.

Sļepucha, kā tas vienmēr mēdza būt ar pieredzējušu karavīru, vienā acumirklī pieņēma lēmumu. Pavēlējis sakārtot lielgabalus kaujas gatavībā un nepārtraukti novērot blakus ielas, virsnieks metās sētā. Patiešām, ugunsdzēsēju metālā trepes, kas bija pierīkotas pie sienas, veda uz jumtu. Un, kaut gan apakšā dzelzs krietni jau bija sakarsusi no uguns, kas bija izrāvusies caur logiem, Sļepucha, apdedzinādams rokas, līda uz augšu. Kaujas mašinas ar iedarbinātiem motoriem, bargi drebēdamas,

stāvēja krustojumā un turēja ielas lielgabalu kontrolē. Viņi bija gatavi katru acumirkli mesties kaujā. Tankisti eļļā notraipītos kombinezonos, sasvīduši, uztraukti par tikko veikto operāciju, stāvēja tanku torņos. Atsvieduši galvas, viņi skatījās melnajā loga caurumā, kur gan iezīmējās, gan pazuda dūmos divas šausmīgās bailēs pārvērstas bērnu sejas. Un, lūk, aiz viņiem istabas tumsā negaidīti parādījās komandiera kalsnējā seja. Pieliecies viņš kaut ko teica bērniem. Tad atkal nozuda.

Pēc dažām minūtēm, kas visiem bija ļoti smagas un ilgstošas, vārtos parādījās Sļepucha. Viņš nesa uz rokām meiteni. Puika_ bikli pats viņam sekoja, uzticīgi turēdamies pie zilā, eļļainā kombinezona.

Un tad notika kaut kas neticams, par ko Sļepucha līdz šim laikam mierīgi nevar atcerēties. Iela, kas nupat vēl likās izmirusi, tukša, pēkšņi atdzīvojās. Kaut kur no pagrabiem, no pavārtēm nāca laukā izmocīti cilvēki bālām, kvēpos un dubļos notrieptām sejām. Paļāvīgi, bez bailēm viņi piegāja pie svešām kaujas mašinām. Kāda sieviete un meitene, atdalījušās no kopējās grupas, tuvojās padomju karavīram, paņēma no viņa bērnus. Kāds vecis, ietinies sedzenē, pēkšņi pieliecās un mēģināja noskūpstīt Sļepuchas roku.

Viss tas, kopā ņemot, prasīja minūtes piecas. Tanki rāvās uz priekšu. Tālāk bija Drezdene, kuru bezmērķīgā un niknā amerikāņu bombardēšana bija pārvērtusi par milzīgu drupu kaudzi, Berlines kūpošās drupas, priecīgā, pavasarīgā Praga, kas atklāti un sajūsmināti apsveica savus atbrīvotājus. Un, kaut arī ikviens no šiem kara posmiem pats par sevi atstāja neaizmirstamu iespaidu, mazā epizode uz ielas vācu pilsētā ar grūti prātā paturamu nosaukumu palika uz visiem laikiem Dmitrijam Sļepucham viena no neaizmirstamām kara lappusēm.

Bet tālāk viņam dzīve solīja lielu prieku. Uralu stachano-vietis, noņēmis virsnieka uzplečus, atgriezās dzimtajās rūdas raktuvēs pie miera laika aroda, par kuru viņš tik daudz bija sapņojis frontes īsajās atpūtas minūtēs. Iekāpis ekskavatora kabinē, kas strādāja raktuvē Magnita kalna nogāzē, viņš pārdzīvoja to sevišķo saviļņojumu, kādu izjūt ilgi karojis cīnītājs, stāvot pie savas mājas durvīm, aiz kurām dzīvo viņa ģimene. Pēc tam sākās parastās darba dienas. Sļepucham tās bija līksmākas par svētkiem. Viņš strādāja nepagurdams, ar tādu kāri, ar kādu apmierina izsalkumu ilgi neēdis cilvēks. Viņš atkal kļuva jautrs, sabiedrisks, runīgs un pie gadījuma, tērzējot ar arodskolniekiem, kas bieži apciemoja rūdas raktuves, mīlēja pieminēt, ka starp visiem apbalvojumiem, kurus viņš saņēmis, pats dārgākais ir darbs, lūk, uz šās pašas mašinas.

Līdz Uraliem atlidoja tolaik vēl maz pazīstama ziņa par to, ka starp Volgu un Donu sākti liela mēroga jauncelsmes darbi. Pēc mašinu detaļām, kādas sāka izgatavot Uralu rūpnīcas šai celtniecībai, cilvēki noprata, ka šie darbi ir pasakaini. Un Dmit-rijs Sļepucha, kas tai laikā rūdas raktuvē no jauna bija ieguvis pirmā ekskavatorista slavu, apprecējies un kļuvis par tēvu, neatturami tiecās no apdzīvotā Urala uz Donas stepēm, uz šo pirmo no lielajām jaunās piecgades celtnēm.

Viņš nosūtīja tur lūgumu un savu biogrāfiju, kurā sacīja, ka viņam, kara gaitas izgājušam padomju karavīram, līdzdalība šajā celtniecībā būs visaugstākā balva no visām, par kādām vien viņš jebkad sapņojis.

Viņam telegrafēja: «Brauciet!» Celtniecība tolaik tikai vēl sākās, un, ieradies tur, Dmitrijs Aleksejevičs sāka ar to, ka samontēja pa daļām atvesto ekskavatoru «Uralietis». Nostādījis ekskavatoru, kā viņš teica, «uz kājām», viņš izraka ar to pirmos kubikmetrus zemes no kanala kuģojamās daļas.

Kopš tā laika viņš nešķīrās no mašinas. Savu «Uralieti» viņš jokodamies nosauca gan par «savu lāpstu», gan maigi dēvēja par savu «novadnieku». Tā ir lieliska mašina. Dmitrijam Sļepu-cham, kas savā mūžā bija strādājis uz vienpadsmit padomju un ārzemju mārku mašinām, «Uralietis» pavēra visas savas bagātās, ne tuvu vēl neizmantotās ražošanas iespējas. Atceroties savu darba ceļu un visas mašinas, uz kurām viņam nācies strādāt, Sļepucha atzīst šo ekskavatoru par vislabāko: Jau no pirmajām dienām Dmitrijs Aleksejevičs ar savu «lāpstu» darīja brīnumus. Viņš ātri panāca un pārsniedza sākumā plānu, pēc tam projektu normas. Gandrīz vai katru mēnesi viņš uzstādīja un pārspēja pats savus personiskos rekordus. Pats mašinas konstruktors, atbraucis no Urala uz celtniecību, daudz stundu pavadīja Sļepuchas kabinē, tīksminādamies ar to, kā viņa lolojums strādā šā meistara rokās. Kā līdzīgs ar līdzīgu viņš apspriedās ar Dmitriju Aleksejeviču, uzklausīja viņa kritiku, pierakstīja viņa priekšlikumus, ko bija mācījusi^ prakse, un kopā viņi sapņoja par jaunām, milzīgām mechaniskām lāpstām, kuras pagaidām tikai iezīmējās konstruktoru iztēlē.

Jā, un kā gan varēja nepriecāties tērauda varoņa tēvs! Sļe-puchas izveicīgajās rokās «Uralietis» vienā maiņā izgrāba tūkstoš kubikmetru vietā līdz trīs tūkstoši un vairāk grunts. Kādu ierosmi deva šie skaitļi konstruktora radošajai domai!

«Kur tad šeit panākumu noslēpums?» konstruktors domāja, sēžot plašā kabinē, gar kuras režģotajiem logiem visu laiku virzījās celtniecības panorama.

Atbildēt uz šo jautājumu viņam palīdzēja kāda, likās, ne

visai svarīga detaļa, kurai nebija nekā kopīga ar techniku: balts balodis, ne visai veikli uzzīmēts uz mašinas priekšas.

Atbraucējs inženieris, protams, zināja, ko nozīmēja šī plaši pazīstamā miera piekritēju emblema, un tomēr viņš painteresējās, kādēļ ekskavatorists to attēlojis uz mašinas kabines.

Sļepucha atbildēja, ka viņa apkalpe stājusies miera sardzē un ka visa šī apkalpe ir pagājušā kara veterāni.

— Jūs daudz karojāt? — konstruktors domīgi jautāja.

— Iznāca, — Sļepucha atbildēja, ar māksliniecisku veiklību rīkojoties gar mašinas svirām.

Inženieris pamāja ar galvu. Viņš ne vienu reizi vien bija novērojis pie sevis rūpnīcā, ka demobilizētie karavīri, atgriezušies miera laika darbā, radīja visos izbrīnu ar savu aizrautību un prasmi. Un viņš visu saprata.

JŪRAS IELA

«Pobeda» bija pavisam jauna, tieši no rūpnīcas. Tās neiebrauktais motors bija ar ātruma ierobežotāju. Tāpēc mēs virzījāmies, pēc šofera izteiciena, ar ātrumu «devītā dienā desmito versti», un pats viņš gandrīz vai zobus grieza no īgnuma, kad mūs apdzina pat vecas kolchozu smagās mašinas ar grabošiem, izļodzītiem bortiem.

Aiz stikla ar nomācošu lēnumu, kāds mēdz būt tikai sapnī, bezgalīgi stiepās vienmuļa, līdzena stepe, šur tur pamirdzinā-dama solončaku sārmaino sirmumu. Bet kustība bija tāda, ka putekļi virs lielceļa pacēlās kā pelēka, smaga migla. Viss apkārt — gan varenie augstsprieguma vadu masti, kas šķērsoja ceļu, un zemu nokarājušās stieples, gan ceļmalas smilgas un pat susļiki, kas nostājušies kā stabiņi uz saviem pauguriņiem un vienaldzīgi vēroja mašinu nepārtraukto ripošanu, — viss tas bija noklāts ar mīkstu putekļu kārtu.

Šur un tur šie putekļi piepeši sāka virpuļot zilganpelēkā viesulī, celties augšup un sablīvēties putekļu stabā, kas, griezdamies uz sava asā pamata, it kā atspiedās pazemās neskaidrās debesīs, bet arī tas drīz izkusa tajā pašā brūnajā, sausajā miglā.

Pat rudens krēslas dzestrums nenostādināja putekļus. Automobiļu prožektoru gaisma stiga iekšā to pelēkajos virpuļu mutuļos. Mašinas tagad gāja, neganti taurēdamas. Braukšana kļuva bīstama, un šoferis ierosināja iegriezties un pārnakšņot «vienā pazīstamā ciematiņā», kas ievērojams ar sava kolchoza priekšsēdētāju — lietišķīgu, ierosmes bagātu vīru, bet galvenais — «ļoti laipnu pret cilvēkiem no Volgas-Donas». Kaut kur, pie tikai viņam vienam pamanāmas ceļa zīmes, šoferis nogriezās no greidera uz stepju ceļa. Mēs izrāvāmies no putekļu gūsta un pēc stundas brauciena ieraudzījām nespodru, mājīgu elektrisko uguņu klaidu. Mūsu priekšā plaši izplētās kolchoza ciemats.

Mašina apstājās pie jaunas, lielas, zemas ēkas, kur atradās kolchoza valde. Caur biezi apsvīdušajiem logiem lauzās spilgta gaisma, un varēja redzēt, ka aiz tiem drūzmējas tumši cilvēku

stāvi. Pa atvērto vēdlodziņu kā no skursteņa kūpēja zilgani ma-chorkas dūmi. Šoferis ieskrēja mājā un pēc minūtes parādījās uz lieveņa kopā ar plecīgu cilvēku karavīra svārkos un spīdīgos zābakos. Ar mutautiņu slaucīdams noskūto galvu, šis cilvēks pienāca pie mašinas, sasveicinājās un jautrā, aizsmakušā basā sacīja:

— Jūs brauciet vien tieši pie manas sievas! Es viņai tūliņ pa telefonu nolasīšu pilnu instrukciju. Viņa jūs sagaidīs ... Bet es, piedodiet, esmu ļoti aizņemts: pie mums lekcija par apūdeņošanu zemkopībā ... Kāds maskavietis lasa. — Un, pievērsdamies šoferim, piebilda: — Vai tu, gvarde, maršrutu atceries? Šī te ir Jūras iela, bet tur, tās galā — Krastmala. Tad, lūk, Krastmala, mājas numurs — trīs. Lievenis krāsots ar eļļas krāsu ... Ta mana. Es Gorpinai piezvanīšu. Viņa tūlīt sāks izvērsties. Viņa man ļoti rosīga.

Bet mēs neļāvām «izvērsties» saimniecei, kura patiešām bija ļoti viesmīlīga un žigla. Lēnais brauciens pa stepi mūs bija galīgi nogurdinājis, un, kaut cik nopurinājuši no sevis putekļus, mēs devāmies uz viesistabu, kur saimniece jau bija uzklājusi guļvietas, un ar patiku izstiepāmies uz vēsiem, tīriem palagiem.

Beidzot, pēc nogurdinošas klaiņošanas pa putekļaino, sauso stepi, mēs bijām nokļuvuši pie ūdens! Un, kaut arī tumsā neizdevās apskatīt apkārtni, paši nosaukumi: Jūras iela, Krastmala, kuros it kā bija dzirdams mitrs, dzestrs vējiņš, ūdens šļaksti un piekrastes meldru šalkoņa, tīksmināja dzirdi.

Gādīgā saimniece pārsedza lampas abažuru ar izšūtu dvieli. Plašajā istabā, no kuras sienām vēl smaržoja sveķi, iestājās patīkama puskrēsla, un tajā kaut kā dīvaini, pārāk skaidri uz mežģīņu aizkaru fona iezīmējās augi, kas pacēlās no nelieliem podiem; ziedu vietā tajos karājās stingri, šķiedraini augļi. Mājas apstākļos šie augi izskatījās neparasti; tai pašā laikā grūti bija atvairīt domu, ka tu jau kaut kur tos esi redzējis. Bet, kad, kur, pie kā, — tā arī neizdevās atcerēties.

Jau miegā mēs dzirdējām, ka atgriezās mājās priekšsēdētājs, ka viņš staigāja uz pirkstgaliem, čīkstinādams ar saviem zābakiem, ka viņš smalkjūtīgā, pusčukstošā balsī pārmeta sievai par to, ka viņa pieļāvusi «ļaudīm no kanala» apgulties bez vakariņām. Pēc tam, cenšoties netrokšņot, viņš runāja pa telefonu. Aizsmakušā, čukstošā basā viņš kādam pateicās par lietišķo lektoru un ilgi tielējās, lūdzot atstāt viņu «kaut uz nedēļu, kaut uz piecām dienām un kaut uz vienu diennakti» savā kolchozā konsultācijās sniegšanai. Kad priekšsēdētājs bija norimis un, domājams, aizgājis gulēt, divas jaunas balsis, vīrieša un sievietes, piepeši sāka strīdēties, kas izdevīgāk: rīsi vai kokvilna, — strī-

(lējās dedzīgi un trokšņaini; bet priekšsēdētāja balss tai pašā klusinātajā čukstā pārtrauca:

— Nu diezgan, tagad gulēt!

Viss kopā: neparastie ielu nosaukumi šajā stepju staņicā — priekšsēdētāja saruna pa telefonu, šis strīds un dīvainās puķes uz palodzes — savienojās kopiespaidā par kaut ko jaunu, neparastu, kas solīja kādu pārsteigumu. Ar šīm izjūtām es arī pamodos un uzcēlies vispirms uzzināju, ka dīvainie augi uz loga ir dažādu šķirņu kokvilnas krūmi, augšā vēl ziedoši, bet apakšā jau ar nobriedušām, saplaisājušām pogaļām. Aiz mežģiņu aizkariem vējš ņirbināja ķepveidīgās jauno akaciju lapas, bet aiz šiem kociņiem upes vai ezera vietā, kuriem vajadzēja būt redzamiem no Krastmalas, plētās tā pati pelēkā, sausā, kailā stepe, tālu redzama no kalna, uz kura atradās ciemats.

Blakus istabā mūs gaidīja bagātīgas brokastis, apsegtas ar tīru salveti. Bet saimnieka vairs nebija mājās. Viņa sieva, gara auguma, nesteidzīga un, likās, caur un cauri ļoti pamatīga ka-zaciete, ģērbusies kā lauku inteliģente, bet ar baltu, zem zoda sasietu katūna lakatiņu galvā, sacīja, ka «tēvs» jau pirms gaismas aizvedis ar savu zirdziņu Maskavas viesi uz stepi, uz lauka, kur nākošajā pavasarī uz apūdeņojamiem zemes gabaliem kol-chozs gatavojoties stādīt kokvilnu un rīsus. Viņa pastāstīja, ka jau šinī gadā kolchoznieki izdarījuši mēģinājumus, kaut arī ar ūdeni vēl vienmēr esot grūti — to nākoties sūknēt no liela dziļuma akām, — ka mēģinājumi izdevušies un ka tagad visi sapņojot par to, kā apūdeņojamās kultūras padarīt šeit tikpat slavenas kā vīnogas, kuras kolchozs, pārvietojoties no applūdināmās joslas, pārnesis sev līdzi uz jauno vietu.

— Kāpēc tad slikti ar ūdeni?

— Nu kā gan ne! Līdz Donai te tagad, ja nesamelošu, kilometru trīsdesmit. Sūknējam no akām. Bet kāds tad ir šis ūdens! Sālīts, ciets. Pat lops no tā novēršas.

— Nu, bet ielu nosaukumi jums ir Krastmalas, Jūras!

Saimniece atturīgi pasmaidīja, veselīgiem zobiem pazibot:

— Ko nu nosaukumi! Nosaukumi nav veltīgi. Pavasarī, redziet, šeit, pie pašas mūsu mājas, pienāks Cimļanskas jūra. Tādēļ arī Krastmala . . . Bet Jūras iela — nu tad par to uz kuģu piestātni vedīs ceļš, līdz pašai jūrai... Kā tad! Kad mēs pagājušo pavasari vecās vietas pametām un šeit sākām būvēties, valdē sākās strīdi, kā nosaukt ielas. Agrāk pie mums bija viena iela, kā zarna stiepās gar Donu. Bet tagad — palūk vien, cik plaši esam izpletušies: ir ielas, ir šķērsielas un laukumi. Pat bulvāris mums ir. Kaut gan tagad tur tikai tik daudz ēnas, kur

cāļu mātei ar cāļiem patverties, bet nosaucām par bulvāri. Kokus iestādījām: akacijas, pūpolvītolus, ķiršus ... Aug ...

Viņa apklusa. Viņas veiklās rokas nesteidzoties un kaut kā ļoti rūpīgi pievirzīja viesiem ēdamo, lika garšīgākos gabalus, mainīja šķīvjus.

— Bet par vecām vietām neskumstat?

Saimniece nopūtās:

— Es tā atklāti sacīšu — skumstu. Un kā gan ne: esmu tur dzimusi, uzaugusi. Tur apglabāti vectēvi un vecvectēvi. Un arī ciemats mums bija labs, viss zaļumos, pilns jautrības ... Jā, ko tur nu runāt; veco bumbieri, pat to žēl nocirst! Bet vai tad līdzi paņemsi? Nu, bet mūsu tēvs, tāpat daudzi citi — tie jau gan agrākās vietas aizmirsuši. Tie tikai tagad ap kokvilnu un rīsiem lido. Uz priekšu vien tikai lūko, vai nu tiem vairs laika atpakaļ paraudzīties. Vakaros līdz vēlai naktij strīdas, ko labāk audzēt. Vieni kliedz — rīsi ienesīgāki, otri — kokvilna, tā valstij vajadzīgāka. Mūsējais, rau, vakar ap diviem nakti pārradās. Bet jaunie — tie vēl vēlāk. Jā, un tad vēl redzams, karstums nebija pārgājis: naktī atklāja tādu diskusiju, ka tēvs ņēmās viņus apsaukt. Tie jau nu agrākās vietas pat neatceras. Viņiem tas viss jau miglā tīts. Kas nu šiem ...

Sieviete atkal nopūtās un novērsās no mums, likdama uz galda bļodu ar vīnogām. Smagie, sulīgie, tumši zilie ķekari, vēl mirdzēdami rīta rasā, nokārās pār bļodas malām.

— Mūsu, slavenās ... Ēdiet! Pēdējās ... Kad nu tās jaunajā vietā varēs ražu dot! Ne jau tik drīz.

Iestājās klusums. Saimniece domīgi skatījās uz blāvajiem, it kā putekļainajiem ķekariem, kas ievākti vēl «vecajā vietā». Viņas brūnās acis kļuva skumīgas. Piepeši viņa pasmaidīja kādām savām domām un, droši vien baidīdamās, lai tikai viesi nepareizi neiztulkotu viņas smaidu, pasteidzās paskaidrot:

— Jūs, redziet, jautājāt, kāpēc Jūras iela. Bet vai zināt, par ko pie mums strīdas? Vai nemainīt veco ciemata nosaukumu. Komjaunieši jaunu izdomājuši: Piecjūru ciematu ... taču kuģi no piecām jūrām te piestās. Sākumā kazaki par viņiem smējās, bet tagad tēvs pats vienu otru reizi piepeši sarunas vidū ne no šā, ne no tā izmet: «Nu, Gorpina, kas tad vainas «Piecjūru ciematam»?

Iezvanījās telefons. Saimniece noņēma klausuli un atstūma no auss lakatu.

— Nē jau. Vēl pie mums ... Jā, brokasto ... Bet ko nu es, nezinu, nu? Nemāci! ... Jā, pasacīšu, pasacīšu, dari vien savu, bet viesus uzņemt ir saimnieces darīšana.

Viņa pakāra klausuli uz āķa.

— Pats. Tēvs zvanīja: uztraucās, vai jūs labi pacienāju ... Viņš jau pie tā jūsu kanala ar visu sirdi pieaudzis, un, kad kāds no kanala pie mums pārnakšņo, tad nezina, kā to uzņemt. Tas ir labi, ka jūs drīz aizmigāt, citādi viņš jūs ar savu runāšanu būtu nomocījis. Viņam jau viss jāzina.

Pēc pusstundas mēs aizbraucām. Spilgtajos rīta saules staros Jūras iela aizstiepās mūsu priekšā ar divām platām rindām jautru mājiņu, kuras it kā pirkstgalos pacēlušās uz saviem ķieģeļu pamatiem. Šās centrālās ielas vidū bija plašs laukums, un visapkārt tam pavisam jau pēc pilsētas parauga bija izvietotas lielas ēkas: klubs, kolchoza valde, mazbērnu novietne, aptieka. Gar platajām, profilētajām ietvēm divās rindās slējās tievi kociņi, bet aiz jaunajiem, ne visai augstajiem zedeņu žogiem bija redzami vēl pavisam jauni dārziņi.

Un, kaut viss tas bija noklāts ar to pašu iezaļgano putekļu kārtu un padzīvojis ūdensvedējs izvadāja pa mājām uz veca «gazika» piestiprinātā cisternā pagaidām šeit dārgo ūdeni, taču nebija vairs grūti iedomāties, ka no Krastmalas pavērsies skats uz ziliem ūdens plašumiem un kā pa šo pašu Jūras ielu ripos mašinas, vedot uz piestātni kravu kuģiem, kas atnākuši no piecām padomju jūrām.

ZAĶĒNS

Jaunais celtnieku ciemats ar ērtām, platām, taisnām, bagātīgi apgaismotām ielām, ar galvaspilsētas autobusiem, kas regulāri aizpeldēja garām mazajām, patīkamajām mājiņām, negaidot izbeidzās pie pēdējā čuguna laternas staba, un pēkšņi atklājās stepe. Virmojošā sniegputeņa biezajā dūmakā tā šķita pirmatnēja.

Nenobraukusi ceturtdaļstundu, mašina atdūrās uz augstas kupenas, ko vējš bija sadzinis šķērsām uz ceļa, un apstājās. Motors neganti kauca. Kamēr šoferis atsēja lāpstu, ko viņš, būdams tālredzīgs, veda sev līdzi, mēs, turēdamies pie durvju rokturiem, izrāpāmies ārā. Miglā sirdīgi švīkstēja sauss, ass sniegs. Nākdams brāzieniem, tas skaudri kapāja seju, virpuļoja gar kājām un klājās uz prožektoriem, it kā cenzdamies tos nodzēst. Un tomēr, saraustīdami sniegputeņa viļņojošo autu, automobiļu uguņu kūļi gabaliņu ceļa apgaismoja. Ceļš bija gluži balts un pilnīgi saplūda ar sniega vaļņiem, kas atradās tam abās pusēs. Vējš vilka ciet uz tā kāda vientuļa gājēja pēdas.

Mans ceļabiedrs, inženieris elegantā dzelzceļnieka formā, parādīja uz šīm pēdām, ko putenis aizputināja, un pasmīnēdams pēkšņi uzsāka dziedāt paklusā, bet patīkamā baritonā:

Stepē tumšajā,

Stepē drūmajā,

Zirgiem auļojot,

Pastnieks nomira ...

— Ir līdzība, ko? Svilpo, virpuļo? Nevaldāmā stichija. Bet no rīta mana autokolona te vēl izbrauca. Ap piecdesmit mašinu lielos čuguna riņķus no stacijas veda. — Viņš mazliet atbīdīja šineļa piedurkni’ un paskatījās pulkstenī. — Drīz autobusi no šachtām cilvēkus vedīs ... Tāda stichija ir pie mums!

Bija manāms, ka inženierim nav nekas pretī pirmoreiz šajā apvidū atnākušā cilvēka priekšā padižoties ar neparastajiem apstākļiem, kādos viņiem, galvaspilsētas metrocēlējiem, nākas šeit rakt pazemes upes gultni.

Pa to laiku šoferis bija izvadījis «Pobedu» pāri kupenai, mēs ieņēmām savas vietas, un mašina devās pretī viesulim, uzmanīgi ar riteņiem taustīdama ceļu, manevrēdama starp kūpošajiem sniega vaļņiem. Vientuļās cilvēka pēdas, vietām gandrīz pavisam aizputinātas, vietām skaidri iezīmēdamās prožektoru slīpajā gaismā, vēl arvien stiepās gar ceļa malu, it kā pasvītrodamas ļaužu tukšo stepes ainavu.

— Tas būs ģeodēzisko plānu uzņēmējs Gorochovs, — domāja inženieris un, pagriezies no priekšējā sēdekļa, paskaidroja: — Mums tur ir viens tāds savādnieks — rūpējas par slaido līniju, iet kājām uz darbu un mājās.

— Nē, tas nebūs Gorochovs, — iebilda šoferis, nenovērsdams no ceļa sasprindzināto skatienu. — Gorochovam šajā laikā jāiet no šachtas uz ciematu, bet pēdas, rau, tieši pretējā virzienā. Un pie tam mazas pēdiņas, tīri kā bērna. Es ir tad jau, kad kupenu atraku, brīnījos: kas gan tādā sniegputenī uz stepi būtu dzinies?

Pa to laiku pēdas sāka iezīmēties arvien skaidrāk, un pēkšņi, kad mašina atdūrās uz kārtējās sniega gubas, kā to sauca šoferis, prožektoru gaisma, strauji uzšaudamās, apgaismoja priekšā mazu stāvu, kas tik tikko bija saredzams virpuļojošā sniega vērpetēs.

— Vai es neteicu! Redziet, zēns, — sacīja šoferis. — Ir nu gan māte, izlaidusi puiku tādā laikā!

Patiešām, tas bija pusaudzis. Ausaini galvā, pats vatētā vamzī, platās, vatētās biksēs, kas bija sabāztas velteņos, pār plecu pārmesti divi kopā sasieti saiņi. Viņš apstājās un, noiedams ceļmalā, uzņēmīgi pacēla roku. Viscaur no galvas līdz kājām viņš bija aplipis ar sniegu.

— Vai paņemsim? — jautāja šoferis.

— Nav ko jautāt! — atsaucās inženieris un, pārliecies pār sēdekļa atzveltni, atvēra pakaļējās durvtiņas. — Ei ērglēn, lien iekšā! Nav, kas tevi aiz ausīm saņem. Vai esi nosalis?

Zēns pienāca pie mašinas un, noņēmis no pleciem savus saiņus, pastiepa tos man pretī. Tie bija grāmatu saiņi, diezgan smagi. Ieraudzījuši grāmatas, inženieris un šoferis gandrīz reizē — viens ar izbrīnu, otrs ar mazliet slēptu pārsteigumu — iesaucās:

— Vaļa!

Zēns pa to laiku bija nopurinājis sniegu uz kapšļa un ielīda mašinā. Viņa apaļā seja, stepes vēja appūsta, kvēloja vien. Uzacīs un uz bērnišķīgajām pūciņām, kas klāja tā sasarkušos vaigus, mirdzēja ledus kristaliņi. Lielās acenes, kas uzreiz aiz-svīda mašinas siltumā, noslēpa viņa acis. Zēns kaut kā novieto-

jās uz sēdekļa, aptaustīdams pārliecinājās, ka viņa grāmatas tepat, un pēkšņi zēnam neparastā melodiskā balsī ierunājās:

— Ir nu gan putenis! Šausmas! Izstieptu roku nevar saredzēt. Paldies, biedri, ka paņēmāt!

Viņš noņēma acenes, lai tās noslaucītu, un pēkšņi man par pārsteigumu izrādījās ļoti glīta meitenīte, apaļu sejiņu, gadus septiņpadsmit veca. Saskatījusi inženieri, meitene savilka uz augšu savas melnās uzacis, kurās dzirkstīja mitruma rasiņa.

— Tas esat jūs, Ivan Kirilovič! Bet es domāju, — kas tas tāds varētu būt putenī un vēl ar «Pobedu» ... Nu, ne jau veltīgi mani izraudzījāt. Es jūsu lūgumu ne tikai izpildīju, bet pārsniedzu. Skatiet... — Meitene daudznozīmīgi uzsita ar cimdu vienam no saviem saiņiem.

— Ech, ja man visi šachtu priekšnieki tā turētu vārdu! — atsaucās inženieris. — Bet kā tad jūs, Vaļečka, iedomājāties pārsniegt manu pieprasījumu? Es, cik atceros, lūdzu jūs tikai dabūt man brošuru ar Pospelova referātu.

— «Staļins par Ļeņinu» ir pie jums. Brošuru jums vedu. Un vēl vedu krājumu par ļeņinisma starptautisko nozīmi, tad Mao Cze-duna rakstu ... Kā nu ne! Jums jāreferē par tematu: «Bez Ļeņina pa ļeņinisma ceļu» ... Bet jums liels paldies, izglābāt. Eju un domāju: ja nu pēkšņi nokavēju pirmajā šachtā uz maiņu! Pati no rīta viņiem pazvanīju — sak, būšu, bet pēkšņi manis nav...

— Un, ja nebūtu atnākusi, — kāda tur nelaime? Tādēļ viņiem zeme tur nebūtu iebrukusi. Vai tur nu kāda jēga — tumsā, putenī un kājām! — norūca šoferis.

— Nu, un jūs, biedri Petuchov, tā nerunājiet — kāda nelaime! Rīt svētdiena, atpūtas diena. Kā tad viņi bez grāmatām! Pats man katru reizi par «Pugačovu» atgādināt.

— Vai tiešām dabūjāt? — šoferis atdzīvojās un tik strauji pagriezās, ka mašina pasitās sānis.

— Jā, bet «Pugačovu» vēl visu laiku mechaniķis Sergejevs pie sevis tur. Visus trīs sējumus. Sievasmāte lasa. Vai zināt, biedri, Sergejeva sievasmāte — tas mans ļaunais liktenis... Briesmīgi daudz lasījusi sievasmāte, jaunumus tieši vai no rokām ķer laukā, bet lasa šausmīgi lēni. Aizbildinās, ka mazdēls esot acenes saplēsis. Nolēmu viņai pilsētā pasūtīt acenes, citādi viņa man visu grāmatu konveijeru aiztur.

Izkusušā sniega pilītes tai vēl arvien mirdzēja uzacīs, uz vaigiem, matu sprogās, kas bija izlīdušas no ausainās cepures apakšas, bet meitene acīm redzot jutās pilnīgi kā mājās. Brīvi pļāpādama, viņa labsirdīgi un uzticīgi skatījās visapkārt skaidrām, zaļganām, laikam gan ļoti tuvredzīgām acīm, kas aiz bie-

zaļiem stikliem šķita nedabiski mazas. No viņas izstrāvoja jaunība, sals un tāda skaidra tīrība.

— Bet Gromovam es, liekas, ierakstīšu pavēlē rājienu par to, ka viņš jums nedod mašinu, — teica inženieris, un bija jūtams, ka viņš ar grūtībām apvalda smaidu.

— Ko jūs, Ivan Kirilovič, kā tā var! — uztraucās Vaļa. — Biedrs Gromovs patiešām paskops, bet viņš taču saimniecisks darbinieks. Un mašinu viņš man deva — veselu septiņtonnu pašizkrāvēju. Bet es to nosūtīju pēc oglēm bibliotēkas vajadzībām ... Kas nu tas par attālumu — septiņi kilometri! Vai tad es esmu kāda luteklīte vai memmes meitiņa? Esmu tāds pats strādnieks kā visi... Piedodiet, biedri, bet vai jūs neesat jaunais inženieris no trešās šachtas? Ne? Tur ir ieradies kāds dīvains inženieris: nu jau mēnesi kā strādā, bet nevienas grāmatas no manis nav ņēmis.

Uzzinājusi, ka esmu no Maskavas, meitene norima. Viņa ierāvās sēdekļa stūrī un apklusa, pieturēdama grāmatu kaudzītes, lai tas neizbirtu pa kabini. Izskatījās savādi, kad viņas apaļajā, sārtajā un veselīgajā sejā iegula skumjas domas.

— Maskava! Man tur māte... Arbatā. Jau veca ... Viņa pat neraudāja, kad es paziņoju, ka braukšu uz Volgu-Donu. Viņa tikai teica: «Kur nu tu, Vaļuk, ar savām acīm! Tu taču nekā neredzi — būsi tikai visiem par traucējumu.» Ivan Kirilovič, vai tad es kādu traucēju? Es, protams, uz pazemes darbiem neprasos, bet es taču tā arī kaut ko derīgu izdaru, strādāju ... Kā tagad Maskavā, ko? — meitene atdzīvojās, aiz biezajām aceņu lēcām viņas adīs iemirdzējās pārdroša viltībiņa. — Vai jus drīz brauksiet atpakaļ? Nu brīnišķīgi, jūs man palīdzēsiet. Es jums iedošu mazu sarakstiņu, jūs aiziesiet uz Ļeņina bibliotēku un pārliecināsiet viņus, lai atsūta man no pārvietojamā fonda visas šīs grāmatas. Labi? Uz mēnesi... Te mums trīs cilvēki kandidata disertācijās raksta. Es viņiem literatūru izrakstīju caur apmaiņas fondu, bet ne visu, šis tas trūkst. Vai apsolāt? Apsolāt, jā? Nu aizejiet, kas jums ko neaiziet?

_— Tāds cilvēks vēl nav dzimis, kas būtu uzdrošinājies atteikt mūsu Vaļai, — piezīmēja inženieris. — Te pie mums uz konsultāciju kāds akadēmiķis atlidoja, un viņa mūsu disertantu vajadzībām no tā izlūdzās vēl neizdotu lekciju kursu. Un kas tas dīvainākais — viņš nemaz daudz nepretojās! Atsūtīja.

— Kā tad citādi! — pārliecināti teica Vaļa. — Vai gan lai viņi zinātnisku darbu pārtrauc tādēļ vien, ka strādā šeit uz celtnēm, nevis Maskavā?

— Vai tad daudz jums lasa?

Dusmīgi saraukusi tumšās, skaidri iezīmētās, uz virsdegunes saaugušās uzacis, meitene uzmeta man iznīcinošu skatienu.

— Sakiet vispirms, kāpēc jūs to jautājat! — viņa ar niknu žestu sadabūja kaut kur no vatētā vamža kabatām ādas vākus, pasniedza tos man un teica ar pasvītrotu dzestrumu: — Varat apskatīt pirmās šachtas abonentus.

Apnēsātie, uztūkušie vāki vēl izstaroja-viņas miesas siltumu. Meitene tūlīt paņēma vākus atpakaļ, bez izvēles izrāva abonenta kartīti un, turēdama to tīri kā viegli plīstošu un dārgu mantu, dusmīgi teica:

— Te Popovs Matvejs. Eju racējs. Katru mēnesi uzstāda rekordu un pats to pārsniedz. Ļoti ievērojams cilvēks ... Vai nav tā, Ivan Kirilovič? .. . Gada laikā izlasījis septiņpadsmit grāmatas. Un kādas! Skatieties, skatieties! Engelss, «Ģimenes izcelšanās»; Ļeņins, «Materiālisms un empiriokriticisms»; Černi-ševskis, «Ko darīt?». Tagad viņam Staļina Rakstu ceturto sējumu vedu ... Viņš mācās pēc pirmavotiem.

Pavīdēja abonentu kartītes, uzvārdi, grāmatu nosaukumi. Vaļas acenes uzvaroši zibsnīja. Viņa, liekas, bija nolēmusi galīgi apkaunot cilvēku, kas, kā viņai šķita, šaubījās par viņas lasītājiem, un viņa meta man uz ceļiem vienu kartīti pēc otras.

— Nu, bet kaut ko jaunu jums izdevies dabūt? — slepus pamirkšķinājis man ar acīm, jautāja inženieris.

— Kā ne! Man šoreiz «ķērās», kā tur mums mēdz sacīt kāds ievērojams komjauniešu-racēju brigadieris Aleksejs Ļiņevs ... Pirmkārt, izdevās dabūt tiem, kas patstāvīgi mācās, piecpadsmit grāmatas par vēsturisko materiālismu . .. Zināt, cik tas tagad grūti! Otrkārt, Ļošam Ļiņevam vedu pilnu desmitās klases mācību grāmatu komplektu. Viņš taču saistību rakstā apņēmās rakšanas darba plānu izpildīt par simt astoņdesmit procentiem un eksāmenus gatavības apliecības iegūšanai izturēt teicami... Tādēļ jau arī bija jābrauc uz rajonu. Pie paša rajona komitejas sekretārā biju, bet mācību grāmatas izrāvu. Treškārt... Ai, šķiet, esam jau klāt! Cik gan labi... Autobusi vēl stāv, vakara maiņu sastapšu.

Priekšā aiz puteņa šķidrauta stipro prožektoru gaismā tikko manāmi iezīmējās jauna, vēl laika zoba neskarta sēta, ne visai augsts terikons, nošķeltā kopras piramida un zemo būvju kontūras, kuras gandrīz aizsedza slīpi krītošā sniega švīkas.

Pie ieejas drūzmējās mašinas, it kā ar baltu vati klātas.

— Paldies jums, Ivan Kirilovič! Ļova Ļiņevs man apsolīja, ka rīt visu dienu mācīšoties, bet grāmatas taču nebūtu atbraukušas. Tagad nu gan viņš būs priecīgs! . .. Viņš taču ir ļoti labs, tas biedrs Ļiņevs, vai nav tiesa, Ivan Kirilovič?

Liekas, ka mēs tomēr bijām mazliet nokavējuši. Kad «Po-beda» nobremzēja pie ieejas koka lievenīša un Vaļa, izrāpusies no mašinas, sāka rosīties, atraisīdama savus saiņus, durvis atvērās un vesels bars arodskolnieku izbira ārā. Viņi gribēja mesties uz autobusu, lai ieņemtu labākās vietas, bet mazs, melnīgsnējs zēns, kuram formas cepure bija pilnīgi nošķiebta uz vienas auss, ieraudzījis Vaļu, iebāza divus pirkstus mutē un spalgi iesvilpās:

— Puikas, Zaķēns atlēcis! Urā! — Viņš metās pie mašinas, kliegdams saviem draugiem, kas vēl grūstījās pa ieeju. — Ei stiprinieki! Skrieniet pie Ļiņeva — viņš vēl dušas telpā. Sakiet, ka viņa Zaķēns atbraucis. Ieprieciniet brigadieri!

Vaļa, kura arvien vēl ņēmās sasiet izslīdējušās grāmatiņas, nosarka kā biete.

— Ārkārtīgi nenopietns tips šis Bobrovs! Lasa tikai piedzīvojumu romānus, un viņam galvā visādas muļķības.

Pa šo laiku zēni jau bija ielenkuši meiteni.

— Nu, un atzīsties, ko tu man dabūji! — viņai piestājās «nenopietnais tips», un tā melnās čigāna acis urbās grāmatu vākos.

— Jums, Bobrov, es atvedu Tolstoja «Aelitu». Bet pēc jūsu uzvešanās jāsaka, ka jums vajadzēja atvest žurnālu «Murzilka».

Zēns paņēma grāmatu un, parakstīdamies formulārā, diezgan indīgi atbildēja:

— «Murzilku» atvediet savam Ļiņevam. Cienījamais brigadieris jūsu tuvumā kļūst pavisam bērnišķīgs, tā kā «Murzilka» ...

— Kas, ko? — atbīdīdams zēnus, kas bija ielenkuši Vaļu, mierīgi un stingri jautāja liela auguma jauneklis, krāšņu briežādas auseni galvā un uz platajiem pleciem nevērīgi uzmestu vamzi.

Viss viņa spēcīgais augums, no pirts sutas vēl sārtā, masivā seja, lielās lūpas, prāvais, iešķeltais zods — viss izstrāvoja labsirdīgu spēku. Viņa roka, no kuras vēl pacēlās garaiņi, stipri nogūlās uz pleca Bobrovam, kas uzreiz nomierinājās un uzmanīgi šķirstīja saņemtās grāmatas lapas.

_ — Ko tu teici? — atkārtoja milzis, un zeņķis zem viņa smagās rokas pietupās.

— Es, redziet, Aleksej Semjonovič, teicu zēniem, lai paziņo biedram Ļiņevam — sak, biedrene Zaiceva, Valentina Fjodorov-na, ar grāmatām atbraukusi... Vairāk, goda vārds, neko! Zēni apliecinās.

Labsirdīgais milzis viegli atbīdīja zēnu.

— Tarkšķis, par darbu labāk būtu padomājis!

Ar kreiso roku viņš pacēla abu grāmatu saiņus, pagaidīja, kamēr inženieris atdeva Va|ai savu formulāru, un, saudzīgi paņēmis viņu zem rokas, aizveda uz ieeju, no kurienes plūda ārā ļaudis.

— Paldies, Vaļa, par grāmatu! — nosauca, viņiem aizejot, inženieris.

— Kad «Pugačovs» atbrīvosies no tās ļaundabīgās sievasmātes, jūs tad nu mani neaizmirstiet! — atgādināja šoferis.

... Uzmanīgi izspraukdamās cauri pūlim, kas jau bija sa-drūzmējies ap autobusiem, mašina izbrauca uz aizputinātā ceļa un devās tālāk.

Slīpajā novērošanas spogulītī bija redzams, ka šoferis smaida.

Inženieris atkal sāka klusu zem deguna svilpot par stepi, par nosalušo pasta puisi, bet tādā straujā un mundrā tempā, ka sensenā skumjā dziesma izskanēja pat jautri.

STAFETE

Šajā dienā Donas ūdeņus pirmo reizi izlaida caur Cimļanskas hidromezgla aizsprostu. Tie ieplūda milzīgā betona bļodā, kura no šā brīža vairs nebija būvbedre, bet pārvērtās par lielas upes caurtekamu līci.

Celtnieki raibā, jautrā pūlī drūzmējās uz ūdens pārgāzēs aizsprosta un lieliem ķekariem karājās armatūras tērauda režģos virs pašas straumes. Viņu saucienu un aplausu pavadīta, upe, spēcīgi šņākdama un krākdama, gāzās atvērtajās ejas. Upes spēks bija tik liels, ka tā ātri acu priekšā apraka ūdenī milzīgos viļņlaužu zobus, pārlēca pār ūdens aizturētāja muguru, kas šķērsoja betonēto ieleju, un tur, kur tikai vēl pirms nedaudz acumirkļiem vējš dzenāja asos, smacīgos celtniecības putekļu mākoņus, radās caurteces ezers — plašs, vēss un zils.

Šī būvbedres ātrā pārvēršanās par ezeru bija tik neparasta, ka pat inženieri, kas bija uzcēluši ne vienu vien aizsprostu, nevarēja no šā skata atraut acis. Bet strādnieki, kam šis moments bija it kā pirmais viņu darbu noslēgums, priecājās visvairāk.

Saule jau laidās aiz uzvandītās zemes kalna, taču ļaudis vēl arvien sēdēja grupās un pa vienam uz jaunā ezera krastiem, vēlīgi vērojot, kā virs tā riņķo kaijas, jau atlidojušas no Donas, tieši kā uz izlūkošanu.

Starp svētku drēbēs tērptajiem celtniekiem izcēlās grupa, viesu tradicionālās kazaku formās, kazaku cepurēs un platbiksēs ar sarkanām uzšuvēm; tie bija dzimtie donieši, kas sabraukuši no apkārtējām staņicām. Grupas centrā, uz nūjas atspiedies, sēdēja simts desmit gadus vecais Gerasims Vasiļjevičs Siochins, kolchoznieks no Krasnojarskas staņicas, bet blakus viņam — viņa mazdēls, tāds pats plecīgs, lieliem vaigu_ kauliem un spēcīga auguma kā vecaistēvs, — dispečers kādā celtniecības iecirknī. Viņš paskaidroja sirmgalvim un tautiešiem notikušo, stāstīja par priekšā stāvošo celtniecību un jūsmīgi iztēloja skatus, kādi būs šajos novados, kad celtniecība būs pabeigta.

Sirmgalvis sēdēja, atspiedies uz nūjas ar saliktām rokām, uzlicis uz tām zodu. Viņa acīs sārtoja saules rieta atblāzma. Likās, ka viņš domātu par kaut ko citu, sen pagājušu, un grūti bija pēc viņa it kā sastingušās sejas pateikt, vai viņš klausās mazdēlu vai ne. Jā, grūti jau ir prasīt sevišķu uzmanību pret apkārtējo no cilvēka, kas, piedalījies vēl karā pret turkiem, atcerējās cīņu par Pļevnu un Šipkas pāreju.

Tad piepeši sirmgalvis izslējās taisni, viņa acis atdzīvojās, un, raugoties uz ezeru, kas redzami turpināja izplesties un it kā piebriest iezaļganiem, caurspīdīgiem ūdeņiem, viņš teica:

— Slavējams darbs, ļoti slavējams darbs! Areče, Stepans Razins stāsta, ka esot laiviņas vilkšus vilcis no Donas uz Volgu, bet tagad kuģus pa stepi laidīs ... Vai nu tie nav brīnumi! Re, kas cilvēkam jāpiedzīvo... Kaut ko tur pacēla — bāc! — un, rau, jums ezers, — izstiepies taisni, it kā nosviedis no pleciem kādu pussimtu gadu, sacīja vecais kazaks un piebilda: — Vareni strādāts, vareni, vareni! Tāda slava jau ne ugunī sadegs, ne ūdenī dzisīs.

Droši vien, atbildot uz šiem kazaku patriarcha domīgajiem vārdiem, viņam blakus sēdošais Romanovas rajona partijas komitejas darbinieks, kas bija atbraucis ar viesu grupu, pastāstīja interesantu notikumu no sava rajona komjauniešu dzīves. Tas norisinājies fašistiskās okupācijas dienās pie Donas — tieši tajās pašās vietās, kur jau toreiz uzsākti Cim|anskas hidro-mezgla būvdarbi.

Fašistu armija iebruka šajos novados ar milzīga tanku ķīļa spēcīgu triecienu. Mašinu lavina dārdēdama virzījās pa stepi, līdzenu kā galds, vienā rāvienā atgrieza iedzīvotājiem visus atkāpšanās ce|us. Un tomēr daudzi, negribēdami dzīvot ar okupantiem, pameta savas mantas, atstāja iesildītās vietas un pa stepi bez ceļiem virzījās uz ziemeļiem.

Starp palikušajiem visai staņicai par izbrīnu izrādījās komjaunatnes rajona komitejas sekretārs Ivans Smoļakovs. Viņš bija jaunatnes mīlulis, darbīgs, dzīves priecīgs cilvēks. Bet viņa dedzīgā sirds bija iesprostota slimīgā, vārgā ķermenī. Jau no bērnības viņš stipri kliboja, un kreisā roka viņam nevarīgi karājās ka atrauts valgs. Viņš parasti staigāja, iebāzis to kabatā.

Un šis cilvēks, vienīgais no visa rajona aktiva, piepeši, izrādījās, palicis okupētajā staņicā. Visi bija nesaprašanā, kā tas varēja gadīties. Kad apkārtnē uz stepju ceļiem nejauši sāka gan aizdegties, gan uzsprāgt gaisā vācu mašinas un nošauto ienaidnieku līķus sāka atrast gan te, gan tur: pie gravām, meldros, nelielu mežiņu malas — un pat tad, kad ienaidniekam pašā Romanovas staņicā ne no šā, ne no tā uzliesmoja un sadega no-

liktava ar kolchozam atņemtiem graudiem, nevienam ne prātā neienāca, ka slimajam cilvēkam, kas ar grūtībām pārvietojās, ir kāds sakars ar visiem šiem notikumiem.

Bet pēc tam Ivans Smoļakovs piepeši pavisam pazuda no stapicas. Kopā ar viņu nezin kur pazuda arī daži jauni puiši. Lūk, tad kazaki arī saprata, kāpēc komjaunatnes rajona komitejas sekretārs palicis okupētā zemē.

Arvien biežāk aizdegās ienaidnieka noliktavas ar maizi, arvien bīstamāk kļuva ienaidniekam virzīties pa stepju ceļiem, un, kaut arī okupantu bija daudz un tie bija labi apbruņoti, staņicas komandantūrai nācās izdot pavēli par nakts kustības aizliegšanu stepē. Ienaidnieka bailes bija labākais jauno partizāņu darbības novērtējums, kā viņi izpilda partijas pagrīdes uzdevumus.

Ivana Smoļakova jauniešu nodaļa darbojās precizi, ar sīku aprēķinu un ļoti gudri. Bet stepēs grūti paslēpties, sevišķi ziemā, jo nodod sniegā iespiestās pēdas. Un vienreiz, kad Smoļakovs ar sešiem biedriem pēc kaujas operācijās atpūtās pazīstama kazaka mājā, pēdas sniegā pieveda ienaidniekus pie naktsguļas vietas. Jaunos partizaņus pārsteidza miegā.

Tās bija dienas, kad fašisti, atkāpjoties, zem Padomju Armijas spiediena, kļuva sevišķi nikni. Smoļakovu un viņa biedrus nežēlīgi spīdzināja. Viņiem pieprasīja nosaukt nodaļu vadītāju — komunistu-pagrīdnieku vārdus un to kolchoznieku vārdus, kuri viņiem palīdzēja un viņus laipni uzņēma.

Jaunie partizaņi neizdeva nevienu.

Tad viņus kailus izveda Donas krastā un dzīvus pa vienam, pārējiem redzot, sāka grūst āliņģī. Ivanu Smoļakovu pieveda pie āliņģa pēdējo. Viņš jau stāvēja uz ledus malas, kad viņam vēlreiz lika priekšā nosaukt vadītāju un palīgu vārdus. Mazais, slimīgais cilvēks, izmocīts pratināšanās un tikko turēdamies kājās, piepeši izslējās, ar ērgļa skatienu aplūkoja bendes, tuvākajam iespļāva sejā un pats ielēca ūdenī.

Bet pēc dažām dienām Padomju Armija atbrīvoja šos novadus. Ar zvejnieku tīklu palīdzību atrada jauno partizāņu līķus. Viņus svinīgi apglabāja Romanovas staņicas laukumā.

— Viņi, lūk, tieši šeit, pie aizsprosta nozarojuma, — rajona komitejas darbinieks nobeidza stāstu un atkārtoja svētku vecākā viesa vārdus: — Jā, patiesa slava — tā pat ugunī nesadeg un ūdenī nenodziest!

Tad sarunai pievienojās viens no vecā kazaka mazdēla biedriem, celtniecības blakus rajona inženieris. Viņš pastāstīja par to, kā vietējie komjaunieši, par Padomju Dzimteni kritušā Ivana Smoļakova varoņdarba aculiecinieki, radījuši jaunus varoņdarbus šeit, celtniecībā un tā saglabājuši savu kritušo biedru slavu.

Lūk, šeit blakus, uz tā saucamās spraugas, kur ar neprātīgu ātrumu burbuļodami un griezdamies vēlās aizsprosta saspiestie Donas ūdeņi, vajadzēja iekārtot īslaicīgu aizsprostu, lai pilnīgi noslēgtu upi.

Upes dibenu vairāk nekā simts metru dziļumā izklāja, kā šeit mēdza teikt, ar «priekšautu» no akmens šķembām un grants, un no virspuses to pārsedza ar biezu slāni lielu akmeņu, lai izšķirošajā dienā, kad apturēs ūdeni, saspiestā upe nenomestu uzceltos žogus, izskalojot tos no apakšas.

Uz šā «priekšauta» vajadzēja uzstādīt milzīgus akas veida grodus, izbūvētus no vareniem baļķiem. Šiem grodiem, kurus vēlāk piepildīja ar akmeņiem, vajadzēja būt par balstiem esta-kadei, no kuras pašizgāzēji varētu gāzt upē akmeņus.

Grodu uzstādīšana ir ļoti grūta lieta. Vajadzēja veikt sarežģītus un bīstamus ūdenslīdēju darbus. Un, lūk, trīs jauni ūdenslīdēji — Sergejs Veselovskis, Aleksandrs Nazarenko un Michails Ļesins — pieteicās šajos darbos.

Tie bija trīs komjaunieši no tās pašas Romanovas staņicas. Visi viņi, vēl zēni būdami, bijuši Ivana Smoļakova un viņa biedru varonīgās bojā ejas aculiecinieki. Visi viņi pēc tam bija dienējuši flotē, ieguvuši kara ūdenslīdēju specialitāti un demobilizējušies turpināja strādāt šajā arodā. Un tā arī notika, ka visi trīs, strādādami dažādās zemes malās, uzzinājuši par Volgas-Donas kanala celtniecību, gribēja tajā piedalīties un, savā starpā nesarakstījušies, satikās jau šeit, Novosoļenovskas ciemā, hidro-mechanizacijas kantorī.

Tagad nu viņi visi trīs ieradās pie darba vadītāja un lūdza tieši viņiem uzticēt grodu uzstādīšanu. Inženieris ar šaubām paskatījās uz ūdenslīdējiem, kuru sejas biezais kaparkrāsas iedegums bija padarījis līdzīgas. Jauni, spēcīgi, stepju vēju appūsti, viņi stāvēja plecu pie pleca kā trīs teiksmu varoņi: divi — liela auguma, slaidi, trešais — maza auguma kā zaļoksnējs, jauns ozols, kas izaudzis atklātā upes krastā. Un acis viņiem visiem bija Donas ūdeņu krāsā, bet dažādās nokrāsās, kādas Dona pieņem atkarībā no laika: vienam — gaišzilas, otram — pelēcīgas, trešajam — iezaļganas.

Inženieris neviļus sajūsminājās par viņiem. Un tāpēc, ka viņi visi bija jauni, het bija jāveic sarežģīts un, galvenais, bīstams darbs, priekšnieks jautāja, vai viņiem ir pieredze zemūdens darbos tik spēcīgā straumē. Tikai viens no trijiem, Michails Ļesins, bija strādājis uz Donavas. Bet straumes ātrums tur bija viens metrs sekundē. Vai to varēja salīdzināt ar trakojošo ūdens straumi šaurajā spraugā, kurā nikni mutuļoja no abām pusēm saspiestā Dona!

Jaunie ūdenslīdēji uzstājās tik dedzīgi un tik sirsnīgi, ka priekšnieks nolēma ļaut viņiem pamēģināt — tikai pamēģināt vien ...

Kuteris pievilka pie spraugas dēļu būdu, kas atradās uz lielas laivas, ko lepni sauca par ūdenslīdēju staciju, un atstāja to piesietu zemes dambja aizsegā. Tas bija pavisam netālu no tās vietas, kur kādreiz bija āliņģī iemesti komjaunieši-partizaņi. Jaunie ūdenslīdēji, savu novadnieku varoņdarbu un bojā ejas aculiecinieki, to atcerējās. Vēl vairāk: kaut gan viņi par to cits ar citu nerunāja, viņu neatlaidīgā vēlēšanās — piedalīties spraugas aiz-sprostošanā — ar to arī bija izskaidrojama, ka, no bērnības rūpīgi glabādami atmiņas par kritušo varoni, viņi tiecās ar kaut ko izcilāku nekā parastie ūdenslīdēju darbi atzīmēt savu līdzdalību celtniecībā.

Viņi ķērās pie bīstamā darba, ticēdami, ka neatlaidība atvie^ tos pieredzes trūkumu. Sākumā vajadzēja izklāt zem ūdens tā saucamo «guļvietu», tas ir, vienkārši runājot, nolikt trakojošas straumes dibenā lielus laukakmeņus, lai tie izveidotu laukumu, uz kura pēc tam stingri turētos grodi.

Pirmais zem ūdens devās stacijas vecākais Sergejs Veselov-skis, maza auguma, spēcīgs cilvēks, kuram brūnajā, iedegušajā sejā jautri mirdzēja tādas nenosakāmas krāsas acis, kadas ir Donas ūdeņiem jaukās, skaidrās dienās.

Tā bija izlūkošana.

Tikko paspējis nolaisties zem ūdens, Veselovskis tūlīt pārliecinājās, ka pretinieks ir stiprs un nežēlīgs un ka cīņa ar to būs pats grūtākais viņa un viņa draugu ūdenslīdēju praksē. Brāzmainā straumē samutuļotais ūdens bija necaurredzami duļķains. Tātad būs jāstrādā pēc taustes.

Pieskāries dibenam un nogūlies ar galvu pret straumi, ūdenslīdējs ar izbrīnu sajuta, ka pat te straume nav mierīga. Tiklīdz Veselovskis tikai uz acumirkli atrāva roku no akmens, straume to uzreiz atlauza atpakaļ, bet, aiz neuzmanības pacēlis galvu, viņš dabūja it kā triecienu un tik tikko noturējās pie akmeņiem, lai neapgāztos.

Strādāt varēja tikai guļus. Lielos akmepus nācās pārvietot ar vienu roku, jo ar otru vajadzēja pie kaut kā pieturēties.

Virspusē Sergejs Veselovskis pacēlās ar gatavu plānu. Viņš bija nolēmis nolaist dibenā dzelzceļa sliedi, novietot to pret straumi un, pie tās ar vienu roku pieturoties, ar otru strādāt, izmantojot sliedi gan kā atbalstu, gan kā lineālu lielāku akmeņu izlīdzināšanai.

Tā arī darīja. Sliedi nolaida, un trīs jaunie ūdenslīdēji, uz

ātru roku apgūdami pieredzi, kā strādāt pārmērīgi ātrā straumē, sāka izklāt grodu balstiem akmeņu guļvietas.

Smags, bīstams darbs! Nolaidies dibenā, ūdenslīdējs ar kreiso roku sataustīja metālu, turoties pie tā, pieplaka pie zemes, bet ar labo izveicīgi virzīja akmeņus. Tieši virzīja — tāpēc ka, tiklīdz viņš atrāva akmeni no dibena, straume sitās pret to un ar visu roku meta atpakaļ. Tā nu strādāja cilvēku acīm neredzamie zemūdens darba rūķi: pilnīgā tumsā, nolīdzinādami paugurus, aizbērdami bedres.

Un tā stundu, divas, trīs ...

Pēc pastāvošajiem likumiem ūdenslīdējiem zem ūdens ir tikai divas darba stundas. Sešas stundas uz visu grupu. Bet laiks negaidīja. Rudens kāpa celtniekiem uz papēžiem. Donu vajadzēja aizšķēršļot un spraugu piepildīt ar aizsprosta smiltīm pirms rudens lietus perioda, pirms ūdens uzplūdiem, kas darbus ievērojami sarežģītu un sadārdzinātu un, kas būtu sevišķi bīstami, — neļautu tik drīz savienot labā un kreisā krasta aizsprostus.

Un jaunie ūdenslīdēji, kas tāpat kā visi celtniecības ļaudis rūpējās ne tikai par savu darbu, bet par visu darba gaitu, strādāja spraugā, pārpildot visas normas. Sājā nevienādajā cīņā ar satracināto upi viņi dažkārt tā piekusa, ka, pacēlušies virspusē un nometuši ūdenslīdēju apģērbu, ilgu laiku nekustīgi gulēja uz dēļiem, nebūdami spējīgi ne sēdēt, ne piecelties.

Bet vai tad šajās dienās varēja domāt par sevi? Jau pati grodu likšana — darbs, kas prasīja drosmi, veiklību un ātrumu,— viņiem šķita atpūta pēc tam, kad bija strādājuši zem ūdens, virzīdami akmeņus, cīnīdamies ar saniknoto stichiju tieši.

Arvien jauni un jauni ar akmeņiem pildīti grodu vainagi šķērsoja Donas ceļu, saspiezdami upi un aizsprostodami tās eju. Straumes straujums pieņēmās. Darba beigās tās ātrums pieauga līdz trīs metriem sekundē. Ūdenslīdējs, dežurēdams augšā pie telefona un klausīdamies biedrā, kas atradās zem ūdens, austiņās vairs neuztvēra neko vairāk kā tikai aizsmakušu, smagu elpošanu. Cīņa ar straumi prasīja visu fizisko un garīgo spēku piepūli; lai tos neizšķiestu bez vajadzības, ūdenslīdēji centās pat nerunāt.

Tā strādāja Ivana Smoļakova novadnieki tajās vietās, kur viņš pats bija sācis savas partizaņa gaitas, upes ūdeņos, kur viņš bija gājis bojā par Dzimteni, par komunismu. Viņa kaujas slavu tie nostiprināja ar darba slavu. Miesās vārgā, bet garīgi neuzvarami spēcīgā komjaunatnes vadītāja tēls, kas dzīvoja viņu atmiņā kopš bērnu dienām, iedvesmoja viņus darba varonībai cīņā ar upi tajās izšķirošajās dienās.

Protams, tas, ko izdarīja spraugā trīs jaunie kazaki — ūdens-

līdēji no Romanovas staņicas, nav viņu vien divkauja ar Donu. Upi iesprostoja un apstādināja daudzu tūkstošu lielais dažādu profesiju celtnieku kolektivs: ekskavatoristi, hidromechanizatori, metinātāji, betonētāji, buldozeristi, skreperisti, drošie projektētāji un inženieri. Bet šajā kopējā piepūlē ielika savu daļu, savu komunisma ideju apgaroto enerģiju arī trīs vienkāršie ūdenslīdēji, slavenā Donas komjaunieša Ivana Smoļakova tautieši un biedri...

— Ko nu, par tiem, kas tagad šeit, celtniecībā, varoņdarbus veic, staņicās meitenes jau dziesmas dzied, — noklausījies stāstu par trim ūdenslīdējiem, teica viens no vecajiem kazakiem, domīgi vērodams, kā sabiezējušā krēslā tikko kā dzimušais ezers mirdz elektrisko uguņu atblāzmā.

Un man no jauna ienāca prātā vecā cilvēka vārdi, kurš nodzīvojis virs zemes vairāk nekā simts gadus. Jā, slava, kas iegūta cīņā un nopelnīta darbā, nedziest, nerūs, neaizmirstas!

KONSULTĀCIJA

— Ja jūs domājat, ka katrā ziņā jāpastāsta par šo notikumu, tad atjaujiet vispirms jums paskaidrot, pirmkārt, kas ir Nataša, un, otrkārt, attēlot apstākļus, kādos viss tas noticis, kaut gan es pats, jāatzlstas, nekā sevišķa, ievērības cienīga visā šai lietā neredzu. Viss tas ir, tā sakot, parasti notikumi...

Nikolajs Čumačenko, vecākais bagarmeistars un reizē ari komjaunatnes gruporgs vienā no celtniecības zemessūkņu labākajām brigādēm, demobilizējies artilerists, kas vēl nebija zaudējis gvar-dista stāju un brašumu, ar pierastu žestu rūpīgi sakārtoja savu formas blūzi, pie kuras blakus Sarkanajai Zvaigznei mirdzēja vēl divi Tēvijas kara ordeņi. Taču nobeigt domu viņam nejāva. Sarunā pēkšņi iejaucās maza, patukla zilace, meiča ar apbrīnojami jaukām bedrītēm apajajos sārtajos vaigos. Papurinājusi savas izspūrušās, linu baltās matu sprogas, viņa traģiski iesaucās:

— Ai, cik viņš gari runā — «pirmkārt, otrkārt!» ... Nu ko tur daudz skaidrot? Nataša bija viņa zemessūcēja priekšnieka meita. Jā, tā paša — ievērojamā ... Viņai tagad vienpadsmit mēnešu, bet toreiz, pavasarī, tai bija astoņi... Viņa ir viena no pirmajiem bērniem, kas piedzimuši šeit, celtniecībā, un visa viņu ekipāžā, pat vecākais bocmanis Ņikitičs, kurš ne bez iemesla sieviešu klātbūtnē zaudēja valodu, — visi viņi meitenītē neprātīgi iemīlējušies. Un tāpēc, kad Natašai pēkšņi atgadās caureja, visa zemessūkņa brigāde nervozē ...

Komjaunatnes gruporgs cenšas saglabāt aukstasinību, bet smaids negribot pavīd viņa kalsnējā, iedegušajā sejā:

— Paskatieties uz viņu: un tā ir jaunā padomju speciāliste! ... Labi, ka es nekad neslimoju, tad jau drīzāk pie vecmātes uz staņicu būtu devies nekā ietu pie tik nenopietna ārsta... Tātad, lūk, par Natašu. Tiešām, viņa ir mūsu priekšnieka meita, un patiešām viņa toreiz saslima — un nopietni. Tas notika tieši pavasarī, kad bija plūdi, pašā karstākajā darba laikā, kad mums bija jāstrādā ar vislielāko piepūli. Priekšnieks mums kā krams. Es viņu esmu redzējis visgrūtākajās situācijās, viņam pat balss nepārmainījās, bet te pēkšņi mūsu krams sāka padoties. Nevienam neko nesaka — strādā kā vienmēr, bet visi redz: kaut kas ar viņu ir noticis. Novājē, acis sarkanas kā trusim, un pēkšņi k|uva tāds, it kā viņā visas stīgas uz pēdējo būtu savilktas. Bet par meitu nevienam ne vārda. Visu pārdzīvo sevī. Puiši mēģina izdibināt: sak, kas ar jums noticis? «Nekas,» atbild, «nekas sevišķs ar mani nav noticis. Dariet savu darbu, neatraujieties bez vajadzības!» Beidzot kļuva tik strīdīgs, ass, un saltums no viņa plūda kā no pagraba. Redzēdami, ka nekā nevar izdibināt, puiši atstāja viņu mierā, jo vairāk vēl tāpēc, ka viņa izturēšanās darbu netraucēja un mūsu zemessūcējs arvien vēl bija priekšgalā. Un, patiesību sakot, darba arī visiem pietika. Mēs nolēmām, neievērojot pasē uzrādīto zemessūcēja jaudu, līdz Pirmajam Maijam izstrādāt pusotras reizes vairāk. Nu, un centāmies, kā kurš varējām.

— Tie jau šo savu «praktisko zemes kubikmetru» dēļ visu pasaulē aizmirsuši! — sarunā iejaucās meitene, pamezdama uz bagarmeistara pusi ironisku skatienu.

Acīm redzot viņa bija trāpījusi mērķī. Viņš vainīgi nolaida acis un izlikās, ka repliku nav dzirdējis.

— Nu, bet es taču esmu ne tikai bagarmeistars, bet arī komjaunatnes gruporgs. Mani interesē ne tikai, kā viņa izsakās, «praktiskie kubikmetri», tas ir, izstrāde, — mani interesē arī cilvēku domas. Prātoju: ja jau darbā mums viss kārtībā, tad varbūt mūsu priekšniekam mājās nav viss tā, kā vajag. Vakarā negaidīti iebruku viņa dzīvoklī, kamēr viņš bija sardzē, un uzreiz noskaidroju apstākļus. Mazulis pie miršanas, ārsti rokas vien plāta, māte krīt vai no kājām nost, bet pats, kad pārnāk no maiņas, tā pie meitiņas gultiņas līdz nākošajai maiņai dežurē. Es nobijos. Biedrene ārste pareizi teica, ka mēs Natašu visi mīlam. Tik jauka meitenīte, pelēkām acīm, iesarkaniem matiņiem — kā liesmiņa. Bet te nu viņa guļ un nepakustas, un sejā tikai acis vien redzamas — lielas, skumjas. Atcerējos priekšnieku, un man kļuva baigi. Tādas bēdas, bet viņš neliek ne manīt... Vai tad tā var? ... Dodos uz ambulanci. Nakts, aizslēgts. Tumsā nevar saskatīt zvanu, sāku dauzīt pa durvīm ... Vai atceraties, biedrene ārste?

— Jā, to nevar tik drīz aizmirst. Es toreiz dežurēju — slimnieku nebija, aizsnaudos mazliet, pēkšņi — tik briesmīgi dārdi. Nodomāju vai tikai palu ūdeņi nav pārrāvuši aizsprostu. Māsiņa skrien: «Elizabete Ņikitična, tur kāds trakais laužas iekšā!» Bet viņš jau te — manā priekšā — visā augumā. Būtu jūs viņu toreiz redzējuši! Bez cepures, viss ar dubļiem, pār seju līst

sviedri! «Doktor, nelaime: Nataša mirst!» Kas par Natašu, kāpēc mirst, nestāsta. «Iesim,» — un tas viss. «Kurp tad jāiet? Pagaidiet, es izsaukšu mašinu.» — «Mašina tur neizbrauks: pārplūdis, dubļi līdz ceļiem.» Bet pats jau velk man mēteli mugurā. Un pēc tam, iedomājieties tikai, kilometrus divus skrējām pa dubļiem. Galošas pazaudēju. Bet kas gan galošas, — tur pat gumijas zābaki nebūtu līdzējuši. Un, kur bija pāri ceļgaliem, viņš paķēra mani uz rokām un pārnesa ... īsts lācis. Slimnieces mājās ierados it kā no mārka izvilkta, bet viņš pat neļāva attapties, rauj tieši pie gultiņas: «Lūk, Nataša!»

Ja man kāds institūtā būtu teicis, ka nāksies tādā veidā apmeklēt slimnieku, vai es būtu viņam ticējusi? Bet nekas: atvilku elpu, nomazgājos, izmeklēju slimo. Mana diagnoze ar iepriekšējiem slēdzieniem pilnīgi saskanēja. Ārsti bija darījuši visu, kas viņu spēkos, bet šī slimība tik maziem bērniem tikpat kā nav izdziedināma. Meitenīte jau nekustējās, māte aiz bēdām sastingusi, bet viņš — es viņu toreiz noturēju par tēvu — lūdzas: «Ārste, izdariet brīnumu, glābiet!» Es atbildu: «Brīnumu nav.» Bet viņš ietiepjas: «Ja cilvēks ļoti grib, notiek arī brīnumi!»

Un vai zināt, — tā laikam patiesi arī ir: brīnumi tomēr notika. Te es pēkšņi atcerējos, ka tai laikā, kad es praktizējos institūta klinikā, tur daudz runāja par mūsu profesoru, slavenu akadēmiķi, Nopelniem bagātu zinātnes darbinieku, kurš bija izstrādājis jaunu metodi šās briesmīgās slimības ārstēšanai. Un, lūk, tikko šis pilsonis ieminējās par brīnumiem, es viņam atbildu: sak, ārstēšanas metode ir izstrādāta, bet tagad tiek pārbaudīta, un ka es pati to visos sīkumos nezinu, bet tikai esmu dzirdējusi par to. Un vai jūs zināt, ko viņš darīja, šis pats pilsonis, ordeņu kavalieris, cienījams bagarmeistars, komjaunatnes grupas organizators un tā tālāk, un tā tālāk? . . . Viņš paķēra mani, ārsti, uz rokām un sāka griezties riņķī pa istabu ...

Tas patiešām neizskatījās pēc šā mierīgā cilvēka, taču sārtums, kas arvien vairāk saplūda viņa sejā, spiezdamies cauri tās brūnganajai krāsai, liecināja, ka viss tas patiešām tā noticis.

— Jā, jā, grieza riņķī mātes un mazās slimnieces klātbūtnē, un tas, jūs paši sapratīsiet, jau bija pavisam nevietā. Tālāk viss noritēja kā Čechova stāstā «Zirdzisks uzvārds», tikai ar to starpību, ka te bija runa nevis par muļķīgo idiotiskā kunga smaganu sastrutojumu — flusu, bet par brīnišķīga mazuļa dzīvību. Es centos atcerēties, taču nekādi nevarēju, kāda īsti bija šī metode. Un, jo rūpīgāk es pārcilāju atmiņas, jo vairāk pārliecinājos, ka ļoti svarīgas detaļas esmu aizmirsusi; bet varbūt arī nemaz,

kā nākas, neesmu zinājusi. Un, kaut gan te manas vainas nekādas nebija, man kļuva baigi, tāpēc ka mana zinātkāres trūkuma dēļ prakses laikā tagad var aiziet bojā šis bērns.

Taču atmiņām pārāk ilgi neļāvāmies. Viņš pēkšņi iekliedzās: «Neatceraties — nav liela nelaime! Galvenais, ka padomju medi-cinai tāds līdzeklis ir zināms. Vai klinikas telefonu zināt?» IZs kļuvu priecīga: šķiroties es piezīmju grāmatiņā biju ierakstījusi draudzeņu — studiju biedreņu adreses — tur, bez šaubām, būs ierakstīts arī vajadzīgais numurs. Bet ko nozīmē šis numurs? Klinika bija aiz trejdeviņām zemēm, Maskavā, bet mēs atradāmies stepē. Bija dziļa nakts, un palu ūdeņi bija atgriezuši mūs pat no centrālā ciemata, kur atrodas telegrāfs un tālsatiksmes telefons. Viņu tas tomēr vairs nemulsināja. «Doktor,» viņš saka, «skriesim uz hidromechanizacijas kantori, tur ir telefons! Pārējo apņemos nokārtot pats.» Ārkārtīgi pašapzinīgs pilsonis, vai nav tiesa?

— Es ticu nevis sev, bet padomju cilvēkiem. Un bez tam — kāds sakars te ar pašapzinīgumu? Es uzzināju klinikas numuru, telefons bija tuvumā, ārsts blakus — un ne slikts ārsts, kā vēlāk noskaidrojās, kaut gan, patiesību sakot, viņas uzrauktais degun-telis un sevišķi, lūk, šīs sprodziņas toreiz manī lielu uzticību neiedvesa.

— Acīm redzot būs jāiegādājas pensnejs, lai radītu solidu iespaidu uz tādiem, lūk, kā mūsu ambulances kopēja saka, — «nervu kamoliem»... Vārdu sakot, nokļuvām līdz telefonam. Šis pilsonis noņem klausuli, zvana uz mūsu tālsarunu telefona centrāli un tādā pretīgā, saldenā balsī saka: «Meitenīt, tas esmu es, Cumačenko, no komjauniešu zemessūcēja. Sveiki!» Viņiem tur ar telegrāfu un tālsarunu telefona centrāli ir liela draudzība. No visām mūsu valsts malu malām vienā laidā pienāk apsveikumi un laimes vēlējumi gan mutiski, gan pa telefonu — tā ka viņi tur ir pazīstami klienti. Un tomēr sākumā viņam atteica steidzīgi dot Maskavu: pēc noteikumiem abonementam pašam personīgi jāierodas sarunu punktā, jāiemaksā avanss, jānoformē pasūtījums. Vārdu sakot, saprotiet paši — noteikumi! Bet pamēģini nokļūt tur, kad pali tevi atgriezuši no tālsarunu centrāles! Bet viņš neapmulst! Jūs droši vien būsiet dzirdējuši, ka viņš ir teicams aģitators. Un viņš tiem, cik vien iespējams, izteiksmīgi paskaidroja, ka visi padomju likumi un noteikumi uzrakstīti tāpēc, lai ļaudis dzīvotu labāk un laimīgāk, un ka brīdī, kad runa ir par cilvēka dzīvību, noteikumus var grozīt. Pie tam viņš tā stāstīja par slimo mazulīti, ka telefona jaunietes iejūsminājās. Pārkāpt noteikumus viņas, protams, neuzdrošinājās, bet izeju atrada: viņas par savu naudu steidzoši izsauca Maskavu.

— Maskavu dabūju, — smaidīdams stāsta Cumačenko.

— Mani savienoja ar vajadzīgo numuru. Atbildēja klinikas dežurants: sak, ko jums vajag? Es atbildu: «Man tādu un tādu profesoru konsultācijai.» Bet dežurants mani apstulbināja: «Tāds un tāds profesors pats ārstējas Soču kūrortā.» Es pat nokrekšķinājos aiz sapīkuma. Bet viņa ... Vai jūs zināt, ko izdarīja šejienes ārste? Viņa sāka raudāt pilnā balsī... Un tad vēl, kā jau tas vienmēr atgadās ar tālsarunām, pašā interesantākajā sarunu vietā troksnis, sprakšķi — un, kamēr es purināju klausuli un pūtu tajā, kāda ledaina balss paziņoja: «Pārtrauciet sarunu, jūsu laiks beidzies.» Es pārskaitos: «Kā — beidzies? Kā jūs uzdrošināties pārtraukt! Runa ir par cilvēka dzīvību! Es runāju no Volgas-Donas celtniecības!» Un vai zināt, — es tādu iespaidu nebiju gaidījis. Tā pati ledainā balss no Maskavas tālsarunu mezgla jautā: «No Volgas-Donas? Acumirkli, tūlīt savienoju.» Un atkal pie telefona klinika. Dežurants jau mani pazina. Pareizi, viņš atbild, tāda metode eksistē un ir pārbaudīta, bet viņš pats — dežurants — esot kaulu tuberkulozes speciālists un ārstēšanu sīkāk nezinot, konsultēt nevarot. Es prasu: «Kāda ir sanatorijas adrese, kurā atrodas profesors?» Dežurants pat sāka rēkt aiz dusmām: «Vai jūs esat prātu zaudējis! Večuks jau otro gadu nav bijis atvaļinājumā. Kā var traucēt viņa mieru!»

Tai pašā laikā es jau biju izanalizējis savu veiksmi pie tālsarunu meitenes ledainās balss un sapratu, ka Volga-Dona ir maģisks vārds. Es arī dežurantam atcērtu: «Ko jūs teicāt, neteiksiet adresi? Te runā no Volgas-Donas, no lielās celtnes!» Šis nu pārjautā: «Vai patiešām no pašas Volgas-Donas, tieši no turienes?» — «Nu jā,» es saku, «tieši no turienes ...» Saku viņam, ka arī pašreiz pa logu redzu visievērojamākās slūžas. Dzirdu, ka viņš steidzīgi čabina papīru. «Pierakstiet», viņš saka,

— adresi: «Soči, sanatorija «Piejūra», trešā palata, telefona numurs tāds un tāds ...» — un «piedodiet,» viņš vēl saka, «es nezināju, ka no Volgas-Donas ...»

— Beidzot adrese mums rokā! Es briesmīgi nopriecājos, — pārtrauc meitene-ārste un slepus noslauka valgumu no savām garajām skropstām. — Bet te atkal jauna nelaime: pasūtījums izbeidzās. Mūsu tālsarunu centrāles telefonistes visus savus kapitālus jau bija iztērējušas, nav ar ko maksāt par sarunu! Šis pilsonis lūdzas: «Meitenītes, aizņemieties kaut kur, ļoti lūdzu! Rīt es visai jūsu maiņai pa «Magnolijas» flakonam uzdāvināšu.» Te viņš, protams, bija bijis ļoti netaktisks un tāpēc arī par «Magno-lijām» dabūja sutu. Bet viņas tomēr kaut kur bija aizskrējušas un naudu sadabūjušas. Zvans ... Soči. Savienots ar sanatoriju «Piejūra». Viņš aiz prieka tieši ierēcās klausulē: «Runā no Volgas-Donas!»

— Nu, tā jau nu gluži es neteicu. Taču, lai viņus tur ātrāk izkustinātu, saku: savienots ar Volgas-Donas celtniecību. Saku, ka mums steidzīgi vajadzīgs pie telefona tāds un tāds akadēmiķis, kurš pie jums atpūšas.» Tur bija pienākusi kāda laipna vecenīte. «Pašreiz,» viņa atbild, «pie mums ir nakts, akadēmiķis guļ, un turklāt viņš te nav ne profesors, ne akadēmiķis, bet atpūtnieks, viņu traucēt nedrīkst. Atpūtniekiem tālsarunas paredzētas tikai vienu reizi nedēļā un tikai svētdienā, un tikai no pulksten sešpadsmitiem līdz divdesmitiem.» Tad nu es patiešām sadusmojos. «Kā jūs gan domājat,» es saku, «vai tad par palīdzību lielajai celtniecībai tikai sapulcēs laipnus vārdus varat runāt, bet, tiklīdz kas jādara, tā — pa svētdienām no sešpadsmitiem līdz divdesmitiem?» Dzirdu, vecenīte apvainojusies. «Kāds te sakars ar lielajām celtnēm,» viņa saka, «un kāds te sakars ar profesoru-pediatru?» — «Pavisam saprotams,» es atbildu, «vai jūs domājat, ka pie mums te gigantiskās mašinas pašas strādā, bez cilvēkiem? Cilvēki ceļ, bet cilvēkiem ir bērni, un šie bērni var bīstami saslimt un pat būt uz nāves sliekšņa!» Vecenīte piekāpās: «Nezinu gan, ko lai daru, pie mums te ļoti stingri.» Bet es uzstāju: «Jūs daudz nedomājiet — pamodiniet profesoru, sakiet, ka savienots ar Volgu-Donu, lai viņš pats izlemj!» Un ko jūs domājat? Nepagāja ne minūte, dzirdu vecīgu, aizsmakušu basu: «Nu, kas tur no Volgas-Donas? Kas lēcies? Tāds un tāds profesors klausās.»

Meitene-ārste pasmaidīja.

— Te pēkšņi šis pilsonis ļoti nobijās. Iegrūda man rokās klausuli. Es tā, neko — kā mācēju, izstāstīju slimības vēsturi, un vai zināt — es ar to ļoti lepojos — viņš mani uzslavēja par pre-cizo diagnozi, par to, ka mēs tieši pie viņa esam griezušies, pateica, kas jādara, nodiktēja receptūru. Runāja gari un plaši, nesteigdamies. Centrāle vairākas reizes mūs centās pārtraukt, bet šoreiz jau pats profesors lietoja maģisko vārdu «Volga-Dona» — un saruna tika atjaunota. Tad beidzot es pateicos viņam par brīnišķīgo konsultāciju un sāku lūgt piedošanu par to, ka iztraucēju viņa atpūtu. Bet šis nu pēkšņi tā noskaitās: «Jums, ārste, neklājas tā runāt! Katrā ziņā zvaniet, ja ievajagas. Esmu priecīgs,» viņš saka, «ja kaut vismazāko akmentiņu jūsu celtniecībā varu ieguldīt.» Un pieprasīja, lai katrā ziņā viņam paziņoju par ārstēšanas rezultātiem ... Bet tālāk? Nu, tālāk jau viss bija vienkārši. Mums taču te lieliska slimnīca un laba aptieka. Pa telefonu aptiekā pasūtīju visu, kas vajadzīgs; viņš tad pārcēlās pār Donu ar laiviņu, pa peldošu ledus gabalu starpām. Pats apbrīnojamākais bija tas, ka visai šai lietai patērējām ne vairāk kā divas stundas. Uz rīta pusi jau slimajai izdarīju pirmo injekciju, bet pēc tam šis pilsonis ne visai laipni, pārāk steidzīgi pavadīja mani līdz ambulancei, bet pats aizskrēja uz zemessūcēju iecirkni — iepriecināt tēvu un pieņemt dežuru.

— Nu un kā tad viss beidzās?

Jaunie cilvēki saskatījās. Ārste nolaida skropstas un nosarka, bet bagarmeistars pagriezās pret sienu, nez kāpēc tik ļoti ieinteresējies par iegareno zilumu slikti izžuvušajā apmetumā. Viņi abi neizturēja un iesmējās: viņa — skaļi, jautri, kā smejas atklāti, dzīvespriecīgi cilvēki, viņš — klusi, apvaldīti.

— Kā beidzās? Nataša izveseļojās. Mēs, visa zemessūcēju ekipāžā, nosūtījām uz Sočiem profesoram telegramu: apsveicām ar viņa metodes uzvaru, pateicāmies par palīdzību Volgas-Donas celtniecībai.

— Bet mēs abi nesen pārcēlāmies uz šo istabu. Mājiņa jauna. Pusi mājiņas aizņem zemessūcēja priekšnieks, bet otru pusi piešķīra mums ... Vai gribat redzēt Natašu?

Ārste uz mirkli nozuda, pēc tam ieradās ar tuklu meitenīti uz rokām. Tā apskatīja visus ar nopietnām pelēkām acīm un pēkšņi pastiepās ar apaļajām rociņām pēc ordeņiem, kas mirdzēja uz Nikolaja Cumačenko kārtīgās formas blūzes. Iesmējusies viņa parādīja četrus lielus zobus virsējās smaganās un divus mazus, asus apakšējās smaganās un enerģiski sacīja:

— Tēvoci! ...

— Paziņai — apmierināts smaidīja bagarmeistars. Un piemetināja: — Mūsu bocmanis, tāds dīvains večuks, kas sieviešu klātbūtnē zaudē runas spējas, nosauca viņu par mūsu savedēju ...

Jaunie cilvēki saskatījās, un es sapratu, ka, lūk, tagad bija pasacīts pats galvenais no visa tā, ko viņiem gribējās teikt, bet par ko viņi vēl kautrējās runāt.

DRAUDZENES

Vakarā celtnieku sagatavošanas kursu sieviešu kopmītnes sarkanajā stūrītī ap lielu galdu, kas bija pārklāts ar sarkanu drēbi, sēdēja meitenes un, pabīdījušas sānis avīzes un žurnālus, kas parasti atradās uz galda, centīgi rakstīja. Iepriekšējā vakarā komjaunatnes sapulcē tika nolemts, ka katra meitene nosūtīs vēstuli uz dzimto vietu draudzenēm un paziņām, pastāstīs par mācībām un aicinās uz lielajām celtnēm. Tieši šinī brīdī, kad pilnā sparā skrapšķēja spalvas un autores, aiz piepūles nopūzdamās, spilgti, kā nu kura prata, aprakstīja gigantisko celtniecību, kur viņām vēl tikai būs jāstrādā, — durvis, kas veda uz koridoru, lēnām čīkstēdamas sāka vērties vaļā un tajās parādījās tieva meitenīte ar koka koferīti rokās.

— Kur šeit kursu direktors? . .. Man jānodod iesniegums par uzņemšanu kursos, — viņa bikli teica.

— Viņš, redziet, tur zem galda sēž, — draiski atbildēja ņipra kursante ar rūsganām, cieši sapītām bizītēm un pasteidzās sevi apbalvot par joku ar skanīgiem, draiskiem smiekliņiem.

Bet neviens viņai nepievienojās. Aiz galda piecēlās maza, melnīgsnēja meitenīte tumšām acīm, sīkiem, bet ļoti noteiktiem sejas pantiem un tādu izteiksmi spilgti sārto, vēl bērnišķīgi pilnīgo lūpu kaktiņos, kāda mēdz būt gribas spēka apveltītiem, mērķtiecīgiem cilvēkiem. Saraukusi melnās uzacis, viņa tā paskatījās uz jokotāju, ka tā uzreiz aprāvās, un sniedza ienācējai mazu, spēcīgu roku.

— Maša ... — viņa stādījās priekšā un piebilda: — Marija Boldireva, kursante... Tikai iesniegums jānodod nevis direktoram, bet kancelejā ... Tas ir tur netālu. Ziniet, meitenes, jūs rakstiet, bet es viņu pavadīšu!

Visu ceļu Maša stāstīja jaunpienācējai par celtniecību, stāstīja tā, it kā viņa pati visu būtu projektējusi un cēlusi. Bet, kad jaunpienācēja Mašai vaicāja, kādā specialitātē viņa pati strādās, iMaša apmulsa un atzinās, ka profesiju viņa vēl neesot izvēlējusies. Meitenes visvairāk mācoties par laborantēm, ģeodēzistēm, desmitniecēm, bet viņai, lūk, griboties piedalīties celtniecībā tieši, taču, kādā amatā, viņa vēl nezinot... Kamēr notiekot vispārējā sagatavošana, viņa novērojot.

— Bet es būšu elektrometinātāja, — teica jaunpienācēja un izrunāja to tik pārliecinoši, ka no nesenā apmulsuma vairs nebija ne pēdas. Uzvaroši paskatījusies uz savu melnmataino ceļabiedri, viņa paskaidroja:

— Tas ir mans sapnis. Elektriskā metināšana! Brīnišķīgi! Te metāls — divi stieņi. Tu tiem tuvini elektrodu, spilgts spilgts zibens — un divu stieņu vietā viens. Tas drīzāk lūzīs citā vietā, bet sametinājums pušu neies ... Kas par spēku tavās rokās! Nē, es noteikti būšu metinātāja!

īsā saruna ceļā uz kursu kanceleju izšķīra abu meiteņu — Marijas Boldirevas un jaunpienācējas Zojas Poļakovas likteni. Viņas abas sāka mācīties elektrisko metināšanu, kļuva nešķiramas.

Kopmītnē viņas novietojās blakus gultās, klasē sēdēja uz viena sola, kopīgi gatavoja stundas, brīvajā laikā lasīja viena otrai priekšā jaunos stāstus un romānus no biezajiem žurnāliem, bet, kad viņu grupas meitenes un zēni visi barā devās uz koncertu, teātri, kino vai vienkārši «pavizināties» laivā pa Volgu, Zoja negāja, ja Mašai nebija laika, un otrādi.

Kaut arī Maša, kas bija atbraukusi uz kursiem no tālā Ros-tovas apgabala kolchoza, kur viņa bija bijusi brigadiere un komjaunatnes organizatore, nemaz nelīdzinājās Zojai, dzimušai staļingradietei, kas pirms kursiem bija strādājusi Metalizstrādā-šanas rūpnīcā un tur arī sākusi interesēties par elektrisko metināšanu, abu meiteņu draudzība, kas bija radusies no kopīgās tieksmes strādāt lielajās celtnēs, no kopīgās intereses pret jauno, abām iemīļoto profesiju, bija kļuvusi tik stipra, ka viņu instruktors, padzīvojis strādnieks, nosauca abas draudzenes par dvīņu māsām un allaž jokoja, ka izgudrošot viņām kopīgu metināšanas aparatu, lai viņas arī strādāt varētu sinchroniski, blakus.

Draudzenes mācījās teicami. Jauno profesiju viņas apguva tik ātri un labi, ka tad, kad visa kursantu grupa bija ražošanas praksē Cimļanskas hidromezgla celtniecībā, turienes darbinieki nolēma, ka ir iespējams atstāt viņas abas darbā jau pirms kursu beigšanas.

Mācību laikā, domājot par celtniecību, kur viņām būs jāstrādā, meitenes to iztēlojās kā milzīgu, vēl nepabeigtu, bet jau skaistu celtni. Sākumā celtniecības skats viņās radīja izbrīnu un, nav k<5 slēpt, zināmu vilšanos. Tas, ko viņas redzēja, ierodoties tagadējā slavenajā Cimļā, toreiz izskatījās kā milzīgas, uzvan-

dltas un pret debesim saslējušās zemes masas, kas atgādināja mācības grāmatā attēloto Mēness ainavu. Starp šiem uzvandītās zemes pauguriem, pakalnu un kalnu grēdām strādāja tūkstošiem cilvēku un simtiem neizprotamu mašinu. Bet, kad meitenēm gadījās atgriezties no darba naktī, viņas redzēja visapkārt tik daudz mirdzošu elektrisko uguņu; likās, it kā Piena Ceļa zvaigznes būtu nobirušas pār stepi.

Armatūru rūpnīca, kurā viņas tagad strādāja, pati par sevi jau bija viens no celtniecības technikas brīnumiem. Šeit pa daļām, pa atsevišķiem blokiem tika izgatavoti tērauda skeleti aizsprosta betonētajai daļai, slūžām, viļņu šķēlējiem, piestātnes sienām. Pārvietoja mašinas, novietoja, grieza un lieca metālu, piešķīra tam vajadzīgās formas, no jauna pārcēla metināšanas vietā, bet pēc tam jau kā gatavus armatūras blokus un konstrukcijas saudzīgi pacēla un izkrāva uz platformām.

Viss te bija grandiozs, bet kāds metinātājs, ar kuru meitenes uzsāka kautrīgu sarunu, pastāstīja draudzenēm, tīksminādamies par viņu mulsumu, ka, saliekot kopā citu aiz citas visas tērauda stiegras, kas izmantotas hidromezgla celtnēs, iznāktu piecpadsmit tūkstošu kilometru gara metālā strēmele. Un viss tas sagatavots Šeit, rūpnīcā. Bet rūpnīca bija īpatnēja: tai nebija sienu, un jumta vietā bija debesis.

Mīlestība uz savu — kaut arī niecīgu un, varētu likties, neievērojamu darbu bija lielo celtņu cēlēju vairākuma raksturīga īpatnība. Šī izjūta ātri tuvināja draudzenes ar jaunajiem biedriem metināšanas cechā. Pieredzējuši metinātāji ņēma tās savā aizbildnībā, sāka iepazīstināt viņas ar darba īpatnībām celtniecībā. Sākumā metinātāji to darīja ar jokiem un asprātībām. Savā starpā metinātāji saukāja meitenes gan par mazulēm, gan ķīvītēm. Draudzenes arī pašas zināja, ka viņu mazie stāvi lielajos, ne pēc auguma šūtajos brezenta virsvalkos ar uzlocītām piedurknēm un biksēm patiesi izskatījās diezgan amizanti, tāpēc par metinātāju jokiem neļaunojās. Taču pamazām joki sāka apklust. Tas notika tad, kad «mazulīšu» izstrāde sāka tuvoties kvalificētu strādnieku izstrādei.

Tas, protams, nenotika pēkšņi. Jaunajām meitenēm nebija viegli pierast strādāt zem atklātas debess: vasarā — saules svelmē vai arī smilšu vētrā, kas kapāja seju un kā ar adatām durstīja kaklu un rokas, bet ziemā — asā un aukstā vējā. Bet ko gan nepārvar drosmīgā, apgarotā jaunība! Grūtības tikai rūda vīrišķību.

Ziemas vakaros, atgriezušās no darba kopmītnē, sarāvušās pie nokaitētās krāsniņas, jūtot, kā patīkamajā siltumā sāk zust

sastingums ķermenī, draudzenes klusi, lai netraucētu kaimiņienes, sarunājās savā starpā, sapņoja par nākotni.

— Zoja, es taču redzēju sauspūti... Ai, cik tas ir baigi! Sāk pūst tik pēkšņi it kā no krāsns un tad pūš un pūš ... Iestājas tumsa, un viss visapkārt acu priekšā izžūst, nokalst, sačokurojas ka zāle ap ugunskuru. Zeme saplaisā. Kaklā kaut kas sāk kasīt. Gar zobiem ņirkst smiltis... Šausmīgi! — Bet mēs nu viņam sakām: «Rimsties, nelabais, tev ce|š ir aizsprostots! ...» Es, Zojiņ, reiz pat sapnī redzēju, kā vasarā sausajā stepē bija atnācis ūdens, ievizējās strautiņi, zeme padzērās, kļuva melna, un pēkšņi vai acīm redzot viss sāka augt un zaļot. Likās, ka arī es augu garāka un garāka, līdz pašiem mākoņiem. Un no augšas es redzu, ka visapkārt viss zaļš, sulīgs, pilns dzīvības ...

Meitene nopūtās, sabāza nosalušās rokas vēl dziļāk piedurknēs, pieliecās tuvāk nokaitušajai dzelzs krāsniņai:

— Patlaban to nemaz nevari iedomāties. Bet gan jau redzēsi, gan redzēsi...

— Nē, bet es, redz, domāju ... Ja nu pēkšņi stepē liels liels trīsstāvu kuģis, kādi pie mums Staļingradas piestātnē stāv. Un mēs abas uz tā. Visi pasažieri brīnās: «Cik skaists kanals, un cik tas viss grandiozi, cik skaisti!» Bet mēs abas, Mašeņka, klusu priecājāmies. Tas ir mūsu, mēs to cēlām... Un vēl kas interesanti — mācību grāmatas taču arī vajadzēs pārstrādāt un kartes arī... Tik daudz jaunu ezeru un jūru mēs izraksim! ...

Šādos sapņos par tuvo nākotni, kuras izveidošanā viņas abas piedalījās, cik tas bija viņu spēkos, divas mazas meitenes smēlās spēkus un neatlaidību, apgūstot jaunu, sarežģītu profesiju.

Elektriskā metināšana prasa pamatīgas zināšanas. Jāprot izraudzīt elektrodu atbilstoši metālā diametram, jāprot noregulēt strāvu, jāapgūst arī daudzas citas profesionālās iemaņas. Šim sarežģītajam darbam Maša un Zoja piegāja ar tīri sievišķīgu rūpību un akurātību. Viņu sametinājumu uzreiz varēja atšķirt: tas bija vienāds kā rindā noliktas zivju zvīņas. Viņu darbs pakāpeniski izveidojās par mākslu.

Šeit, kailajā Piedonas stepē, kur viss atklāts ziemeļu vējiem, ziema bija sevišķi barga. Pārklājies ar sausu sarmu, metāls it kā nosirmoja un cieši pieķērās ādai, ja kāds tam pieskārās kailām rokām.

Bet celtniecība turpinājās, tās tempi auga.

Betonētāji, neraugoties uz aukstumu, pārsniedza plānu. Un brīžiem vienā laidā no dambja zvanīja uz armatūras rūpnīcu, pieprasot «piespiest», «paaugstināt tempus». Ass stepes vējš gaudodams brāzās cauri metināšanas konstrukcijām, kur jau izgatavotās armatūras gigantiskajos režģos uzliesmoja un atkal ap-

dzisa metinātāja zibšņi. Pavilkušas zem brezenta virsvalkiem «siltumniekus» un vatētas bikses, apāvušās velteņos, ar vilnas lakatiem aptīstltām galvām draudzenes, pēc viņu pašu vārdiem līdzīgas «diviem sīpoliem», neatpalika darbā no vīriešiem.

Kad dzīvsudrabs termometrā bija sevišķi zemu nokrities, priekšnieks, pienācis pie viņām, sacīja:

— Beidziet! Tūlīt sildīties, sildīties ...

Meitenes izlikās, ka nedzird, un labi, ka caur aizsargmasku nevarēja saredzēt viņu satrauktās sejas. Bet priekšnieks runāja skaļāk:

— Jums teica — sildīties! Es pavēlu, vai dzirdat?

Tad nolaidās aizsargmaskas. Jaunajās, pavisam vēl bērnišķīgajās sejās bija lasāms lūgums:

— Mums nemaz nesalst, nudien, ne drusciņas, komjaunieša goda vārds! ...

Inženieris aizgāja, zem deguna norūkdams kaut ko par trakām meitenēm, ar kurām nevar tikt galā, bet klusībā lepojās ar tām. Viņš sevišķi augstu vērtēja cilvēku prasmi iemīļotā darba dēļ visu citu aizmirst. Tomēr viņš, piedzīvojis celtnieks, nevarēja vien nobrīnīties par šīm divām pēc izskata tik ļoti trauslām meitenēm, par viņu prasmi pamazām, bet nemitīgi paaugstināt izstrādi pat grūtajos ziemas apstākļos.

Bet meitenes patiesi nejuta aukstuma. Kad darbs veicās, viņas izjuta dvēseles spēku pieplūdumu, kad cilvēks apjauš savas amata prasmes briedumu. Un, kad, dažreiz pat janvara salā, viena vai otra no viņām sievišķīgi pacēla aizsargmasku un paskatījās spogulī, lai sakārtotu matus, tā allaž redzēja sīkas sviedru lāses uz pieres.

Līdz ar īstu amata prasmi radās arī alkas pieiet technikai radošāk. Svaiga acs vienmēr ātrāk pamana technoloģijas trūkumus. Pieaugot kvalifikācijai, arvien biežāk tās izjuta neapmierinātību par to, ka bieži jāstrādā ar pazeminātu strāvas spriegumu. To, protams, bija pamanījuši arī citi, bet tie, kas strādāja armatūras rūpnīcā jau sen, bija samierinājušies ar šo stāvokli kā ar kaut ko nenovēršamu. Taču meitenes tas uztrauca, traucēja viņas darbā, un, reiz sadūšojušās, viņas par šo pazemināto spriegumu asi runāja ražošanas apspriedē.

Nav ko slēpt, ka, uzkāpusi tribinē, Maša Boldireva kautrīgi paskatījās zālē, baidīdamās, ka par viņām smiesies. Un patiesi, kad viņa sāka runāt, kāds no metinātājiem zobodamies izmeta: «Tad ta jaunums!» — bet cita balss iesmējās: «Tas ir skaidrs! Bet ko lai dara?»

Marija mirkli aprāvās un paskatījās uz draudzeni. Tā uzmundrinoši pamāja ar galvu. Viņas abas jau sen bija izdomā-

jušas, kas jādara, un šoreiz tad arī ierosināja palielināt pievad-kabeļa vadu diametru. Zālē pēkšņi iestājās klusums. Priekšlikums bija pavisam vienkāršs un daudziem likās nenopietns. Taču visiem par brīnumu pats rūpnīcas priekšnieks to atzīmēja kā sevišķi svarīgu.

Nākošajā dienā montieri jau mainīja elektriskos vadus.

No šā brīža meitenes bija iemantojušas cieņu. Un, kaut arī tāpat kā agrāk viņas — maziņas, sīciņas, nepiemērotos darba virsvalkos — dīvaini bija redzēt starp metālā blāķiem un konstrukcijām, neviens viņas vairs nesauca par ķīvītēm un «mazulītēm». Pat pieredzējuši meistari allaž vien iegriezās pie viņām pēc padoma.

Pirmie panākumi iejūsmināja jaunās metinātājas. Armatūras vajadzēja arvien vairāk un vairāk. Meitenes pārliecinājās, ka arī te, kur viss bija tik ļoti gudri pārdomāts, var un vajag šo gudri pārdomāto nemitīgi pilnveidot un uzlabot, un viņām radās doma veikt metināšanu ar spēcīgāku elektrisko strāvu jeb, kā saka metinātāji, «ar paaugstinātiem režimiem». Tas dotu iespēju ievērojami paātrināt visus darbus.

Bet cik liela prasme tur vajadzīga!

— Kā būtu, Mašeņka, ja tomēr pamēģinātu? — arvien neatlaidīgāk pie šā jautājuma atgriezās Zoja, kad viņas pēc darba, nomazgājušās un pārģērbušās raibās kleitās, steidzās mājup, abas graciozas, daiļas, nemaz vairs nelīdzinājās tām meitenēm neveiklajos spectērpos.

— Ai Zojiņ, baigi! — atbildēja apdomīgā Maša. — Tu saproti, cik tad precizi jārīkojas! Nošķaudīsies — un sametinājums izsitīs līkumu, notrieksi odu no deguna — radīsies grumbulis vai pat pārdegums. Aci pamirkšķināt nevarēs!

— Toties cik ātri! Nu pamēģināsim, ko?

— Bet ja nu izgāžamies?

— Kādam taču ir jāsāk. Vienmēr ir kāds, kas uzsāk.

Uzticējušas savu ieceri tam pašam inženierim, kas viņas bija

atbalstījis sapulcē, meitenes sāka to uzskatīt par savu draugu un visiem par pārsteigumu riskēja sākt metināšanu ar paaugstinātu režimu.

Sākumā šis jaunievedums visos radīja izbrīnu un pat kaitināja: meitenēm galva apreibusi, tās jau zaudējušas mēra sajūtu. Bet vēlāk tie, kuriem bija vairāk iniciativas, sāka ieskatīties: izstrāde palielinājās gandrīz divas reizes. Pamēģināja arī citi — izdevās.^ Drosmīgais meiteņu pasākums pakāpeniski aizrāva visu metinātāju cechu.

Draudzenes pat nepamanīja, kā bija kļuvušas ievērojamas. Reiz viņas gāja gar klubu un uz Sarkanā dēļa, kur katru mēnesi

tika izlikti labāko cilvēku portreti, ieraudzīja divas sejas, kuras viņām likās pazīstamas. Kluba mākslinieks, liekas, nebija sevišķi apdāvināts. Sejas bija ļoti līdzīgas viena otrai un maz atgādināja oriģinālus, taču paraksti zem tām un tas, ka šīs divas meiteņu sejiņas bija blakus uz dēļa, neapšaubāmi runāja par to, ka te, uz goda dēja, attēlotas tieši viņas — Marija Boldireva un Zoja Poļakova.

— Ai, kādi mēs te putnubiedēkļi! — iespurdzās viegli sasmīdināmā Zoja.

Nopietnā un domīgā Maša stāvēja pie dēļa.

— Nesmejies, redzi, ka rakstīts: labākās elektrometinātājas. Tu saproti, kā mums tagad jāstrādāl

Saķērušās viņas gāja pa ciematu, apspriezdamas, kā un ar ko lai pateicas par parādīto godu. Viņas tā bija aizrāvušās sarunā, ka pagāja pat garām pastam, kur viņas pēdējā laikā bija paradušas iegriezties, jo ik dienas viņām pienāca vēstules ar dažādu padomju pilsētu zīmogiem.

Jā, viņas nebija pamanījušas, ka darbs, kas bija kļuvis par viņu dzīves nepieciešamību un prieku, izcēla viņas, apveltīja ar slavas oreolu, darīja ievērojamas ne tikai starp celtniekiem, bet visā mūsu zemē. Nepievērsdamas uzmanību šai savai popularitātei, meitenes brīnījās: kāpēc viņām tik daudz raksta, ar ko viņas izpelnījušās tādu uzmanību?

Vēstules pienāca no visām malām. Visbiežāk uz šīm vēstulēm bija lakoniska adrese: «Cimļanskas hidromezglā. Boldirevai un Poļakovai.» Pastnieks nogādāja vēstules tieši darba vietā. Bet pārtraukumā, uz ātru roku uzkodušas, meitenes steidzīgi atvēra aploksnes.

Un tiešām, cik brīnišķīgi bija šie cilvēciskie dokumenti — tautas uzmanības un mīlestības apliecinājumi lielajām celtnēm un cilvēkiem, kas tās radīja!

Maša un Zoja iepazīstināja mani ar savu vienas dienas pastu. Vladivostokas jūrnieki, zvejnieces no Murmanskas apkaimes, students no Kaļiņingradas, mežcirtēju grupa no Karelijas sūtīja meitenēm sveicienus, apsveica ar ražošanas panākumiem, par kuriem viņi bija uzzinājuši laikrakstos, lūdza aizrakstīt, kā veicas celtniecība. Desmitās klases skolēni no Penzas interesējās, vai varēšot pēc gatavības apliecības saņemšanas doties uz celtnieku kursiem un kur tādi kursi esot. Padomju karavīri, kas kalpoja armijā, pildīja garnizona dienesta pienākumus viņpus savas Dzimtenes robežām, rakstīja, ka svešumā viņi domājot par lielajām celtnēm un cerot pēc demobilizēšanās atbraukt šurp darbā, ierosināja sarakstīšanos un aplinkus apjautājās, vai nevarētu no viņām dabūt fotogrāfijās. Metinātājs no Vorkutas atsūtīja

savas elektrometināšanas metodes aprakstu un rasējumu — pārvietojamos konduktoros. Viņš izteica cerību, ka viņa ieteikumi palīdzēs draudzenēm gūt jaunus panākumus. Māte, kuras trīs dēli krituši kara laikā, nosauca viņas par savām meitām un novēlēja tām strādāt miera labā. Sverdlovskas institūta komjaunatnes organizācija lūdza viņas, lai aizsūta savu metināšanas metodu aprakstus.

Pienāca arvien vairāk un vairāk vēstuļu. Tās lasot, draudzenes visu laiku jutās cieši saistītas ar visu zemi, ar visiem padomju ļaudīm. Un, spārnotas brīnišķīgajām, iedvesmojošām saitēm ar savu lielo tautu, meitenes kārtīgi atbildēja gan zvejniecēm no Murmanskas, gan Penzas skolniecēm, gan padomju karavīriem no tālā garnizona, gan metinātājam Vorkutā, gan trīs kritušo dēlu mātei — visiem saviem korespondentiem.

Meitenes rakstīja, ka celtniecības darbi sokas, tie tuvu nobeigumam; viņas apsolīja darīt visu iespējamo, lai paātrinātu darbu; viņas aicināja savus nezināmos draugus gatavoties ceļojumam pa jauno, grandiozo ūdensceļu, kas noteikti būs gatavs valdības paredzētajā laikā. Viņas šim termiņam bezgalīgi ticēja; viņas pēc tā tiecās ar visu savu sirdsdegsmi, norūdījušās iedvesmas pilnā darbā.

PRAKTIKANTS

Tas notika naktī, kad no visiem celtniecības objektiem pārvaldes zemajā ēkā jau bija ienākušas ziņas par dienā padarīto. Sājā laikā celtniecības priekšnieks, pazīstams padomju inženieris, sapulcēja pie sevis rajonu vadītājus un savus tuvākos palīgus, lai izvirzītu un apspriestu rītdienas galvenos uzdevumus. Celtniecībā šīs īsās nakts apspriedes sauca par «kara padomes sēdēm», bet šajā amizantajā nosaukumā bija daļa patiesības, jo sasprindzinātā celtniecības dzīve atgādināja uzbrukuma ainas un šis mierīgais darba uzbrukums, arvien pieaugdams un vērsdamies plašumā, turpinājās dienām un naktīm.

Un, lūk, šajā vēlajā stundā mēs palūdzām priekšniekam pavadoni, kas varētu mūs aizvest uz vienu no celtniecības objektiem, kur no rīta bija gaidāmi svarīgi celtniecības darbi. Priekšnieks ar savu lielo strādnieka roku pārvilka pār augsto pieri un domīgi teica:

— Zināt, jums tomēr būs jābrauc bez pavadoņa. Visiem maniem ļaudīm jābūt šeit, apspriedē. Kaut gan, — un viņa mierīgajās, lielajās tēraudkrāsas acīs pēkšņi ieplaiksnījās draiska viltības dzirkstelīte, — kaut gan ir kāds cilvēks ... ļoti nopietns biedrs ... tikai . . .

Viņš pazvanīja un teica pavecai sekretārei, kas klusi parādījās durvīs:

— Palūdziet pie manis praktikantu! Ja viņš aizgājis, aizsūtiet pēc viņa mašinu! — Un, pagriezies pret mums, piemetināja: — Tikai ar vienu norunu: skaļi nebrīnīties un savu pavadoni ar jautājumiem par viņa personību neapmulsināt. Vēlāk es jums pats visu paskaidrošu.

Priekšnieka nogurušajā sejā vēl arvien bija vēsi lietišķa izteiksme, bet acis jau atklāti smējās.

Sai brīdī durvis atvērās un, portjerām pašķiroties, tajās parādījās sīciņš pusaudzis vatētā vamzī. Vatētais vamzis bija pārāk liels un izskatījās kā ūdenslīdēja krekls, tā piedurknes nebija vis atlocītas, bet uzrotītas. Pēc izskata ienācējam varēja dot

*

gadus četrpadsmit, bet viņa vēl pavisam bērnišķīgā sejiņa bija neparasti nopietna, un šī pieaugušā cilvēka izteiksme nekādi nesaskanēja ar mazo, pogai līdzīgo degunteli, kas bija no vienas vietas nobārstīts ar lieliem, zeltainiem vasaras raibumiem, ar pūciņām uz vaigiem.

— Lūk, iepazīstieties, — Konstantins Jermoļenko, mūsu praktikants ... Kostja, aizvediet biedrus uz objektu! Visu viņiem parādiet!

Dīvainais praktikants nopietni pamāja ar galvu. Acīm redzot izpildīt šādus uzdevumus viņam nebija nekas neparasts. Ar zēnisku žestu viņš paraustīja savu nepiemēroto vatēto vamzi un nopietni teica:

— Labi. Lūdzu, nāciet līdzi!

Izrādījās, ka mūsu neparastais pavadonis ir ļoti vērtīgs ceļabiedrs. Viņš visu ceļu stāstīja par celtniecību; pareizāk sakot, nevis stāstīja, bet lietišķi atbildēja uz jautājumiem, un neviens jautājums nevarēja viņu pārsteigt nesagatavotu.

Celtniecību viņš pazina teicami un zināja tieši to, kas jaunatnācējam varēja likties interesants. Viņa atmiņa bija apbrīnojama. Jāsaka, ka, izturēdamies pret savu uzdevumu ļoti atbildīgi, viņš pilnīgi neuzticējās savai atmiņai un šad tad, iegrūdis roku kabatā, izvilka no tās saņurcītu un apdilušu piezīmju grāmatiņu un pēc tās precizēja nosaukumus vai skaitļus.

Mūsu pavadonis bija simpātisks sevišķi tāpēc, ka viņš pats bija it kā saaudzis ar celtniecību — uzskatīja to kā kaut ko savu, personīgu. Uz mums — tādiem ļaudīm, kas šeit bijām nokļuvuši pirmo reizi, — viņš raudzījās mazliet it kā no augšas, ar zināmu pārākuma apziņu, un turēja par savu pienākumu ar populāriem salīdzinājumiem visu paskaidrot.

Tā mēs uzzinājām, ka uzskalojamais dambis līdzīgs kalnu grēdai, ka betona rūpnīcas mašinas dienā pārstrādā vairāk nekā veselu vilcienu cementa, ka, ja izstieptu vienā līnijā visu metālā armatūru, kas jāiemontē celtniecības objektā, izveidotos tērauda lenta, ar kuru varētu apjozt visu zemeslodi.

Celtniecībā viņu pazina un droši vien arī mīlēja. Viens otrs inženieris, kas nāca pretim, — tiesa, ne bez viegla, maiga smīna — sasveicinājās ar viņu, bet kādas smagās automašinas šoferis, kas veda betonu, braukdams tam garām, apturēja mašinu un, izliecies no kabines, uzsauca:

— Vai uz ciematu, Konstantin Nikolajevič, dodies? Kāp iekšā kabinē, aizvedīšu līdz betonētājiem.

Bet, kad mēs uzkāpām aizsprosta korē, vesela jūra celtniecības objekta uguņu laistījās lejā, it kā rudens zvaigžņu bagātība

atspoguļotos melnā ūdenī, un mūsu jaunais pavadonis kļuva tīri vai dzejnieks. Pēc kaut kādām viņam vienīgajam redzamām pazīmēm milzīgajā uguņu mirdzumā uzminēdams atsevišķās celtnes, viņš runāja par tām tā, it kā skaidri redzētu sev priekšā gan nepārredzamo jūru, kas radīta cilvēku rokām, gan bāku ugunis viļņlaužu galos, gan priekšostu, gan patvertnes, kur kuģiem paslēpties no vētras, gan pašus kuģus, kas cēlās augšā no slūžām un nolaidās lejā.

Acīm redzot viņa mazā, aizrautīgā sirds bija tik pārpilna ar visu to, ka viņš tiešām tumsā, kas klāja sauso, izrakāto stepi, redzēja visas tās atsevišķās celtnes, kuras tolaik tikai pēc rasējumiem un projektu skicēm bija zināmas. Bet, kad viņš par visu to stāstīja, gan šur, gan tur norādīdams ar savu tieviņo, zēnīgo, tintē nosmērēto pirkstu, viņa komiskajā, mūsainajā sejā spulgoja tāda prieka pilna ticība, ka tajā varēja noraudzīties ar labpatiku.

Atcerēdamies solījumu, mēs nemēģinājām izprašņāt mūsu pavadoni par to, kas skāra tieši viņu, lai gan mazais entuziasts mūs aizvien vairāk sāka interesēt. Atvadoties mēs sirsnīgi pateicāmies viņam par saturīgo sarunu, par palīdzību un ar nepacietību devāmies uz priekšnieka kabinetu, kura logi vēl vienmēr bija apgaismoti.

— Nu, kā jums liekas? — viņš jautāja, acis uz augšu paceldams.

— Brīnišķīgi!

— Es jau ne par to. Tas pats par sevi saprotams ... Bet kā mūsu praktikants: vai izskaidroja, parādīja?

— Dieva dēļ, sakiet labāk, kur jūs tik brīnišķīgu zēnu esat ņēmuši!

Celtnieka nogurušajās acīs atkal iemirdzējās sirsnīga vil-tībiņa.

— Jauks, vai nav tiesa? Viņam tagad nepilni piecpadsmit gadi. Mēs viņa vecumā vēl sekserus sitām. Bet viņš jau ir dzīva celtniecības enciklopēdija. Visu zina, par visu interesējas, visā iedziļinās.

— Bet kāpēc viņu sauc par «praktikantu»?

Celtnieks brīdi kārtoja papīrus, tad pagrūda tos nost, it kā būtu nolēmis, ka darba diena, kas ieilgusi gandrīz vai līdz rītausmai, ir beigusies, un nesteigdamies, ar baudu pastāstīja par Konstantina Jermoļenko dzīvi, kādēļ viņu celtniecībā visi, pat oficiālie ļaudis, sauca par praktikantu.

Pavisam negaidot izrādījās, ka šī dzīve nemaz nav tik brīnišķīga. Daudz ļaužu tagad cenšas nokļūt uz piecgades celtnēm. [2]

65

Vienus vada vēlēšanās iemūrēt savu ķieģeli vēsturiskajā celtnē; citus saista celtniecības romantiskais patoss; trešie domā, ka šais celtnēs viņiem radīsies iespēja labāk parādīt savas spējas; ceturtos vilina jaunas, neredzētas profesijas, gigantiskā tech-nika; piektos — un tādi arī ir — vilina labā izpeļņa. Kadru daļai katru dienu jāatbild uz simtiem rakstiski iesniegtu piedāvājumu. Desmitiem speciālistu pieņem lūgumus un noformē darbā tos, kas, kā saka, ierodas «pašplūsmes» kārtībā.

Sai pašplūsmē tieši uz celtniecības vietu ieradās arī sesto klasi beigušais Konstantins Jermoļenko. Viņš bija nolēmis celt kanalu un jau pirmajā brīvlaika dienā sēdās kuģī. Jāsaka godīgi: viņš iesēdās bez biļetes un ar kaunu tika izsēdināts jau tuvākajā piestātnē. Taču ceļa klizmas neatvēsināja viņa kvēli. Dodoties uz priekšu gan kājām, gan ar kravas automašinām, kas gadījās pa ceļam, viņš nokļuva līdz celtniecībai un sameklēja kadru da(as kantori.

Viņam atteica, dibināti aizbildinoties ar to, ka viņš ir mazs. Zēns neatlaidās, kamēr nokļuva pie daļas priekšnieka, parādīja viņam komjaunatnes avīzes ievadrakstu, kas aicināja jaunatni doties uz celtniecību. Pat ievadraksts, kas bija samulsinājis jauno sirdi, neatstāja nekādu iespaidu uz kadru daļas priekšnieku. Tas bija nepielūdzams. Taču arī jaunais atteikums nepieveica zēnu. Viņš ielavījās pārvaldē, paša celtniecības priekšnieka pieņemamajā istabā.

— Un, lūk, sekretāre ziņo: tāds un tāds lūdz viņu pieņemt, — stāstīja celtniecības priekšnieks, un laipnā, jautrā izteiksme acīs bija apbrīnojamā kontrastā ar nogurušo, it kā sastingušo seju un ikdienišķo, lietišķo toni. — Atbildu: «Jūs taču zināt, ka ar pieņemšanu darbā nenodarbojos.» — «Ļoti jūs lūdzu — pieņemiet!» Jāsaka, ka mana sekretāre ir'stingra sieviete, tai nav ne mazākās sentimentalitātes. Bet šoreiz pat balss lūdzoši iedrebas. Redzu, te kaut kas neparasts. «Pasauciet!» Un ierodas. Tagad viņš valkā lielu vatētu vamzi, lai izskatītos lielāks, bet toreiz ienāca pavisam mazs zēns. Un iegaumējiet, — ar pašlepnumu ienāca. Un sūdzas, ka viņu nepieņemot darbā. Saku viņam: «Pareizi dara, ja nepieņem! Gadus piecus esi aizkavējies piedzimt.» Šis pasniedz avīzi, kas jau pavisam nodriskāta. Redzu, tieksme viņam neizskaužama. Tīrs fanātiķis. Gribu pārliecināt viņu: «Nesteidzies, tava tiesa vēl nākotnē, tavam mūžam celtņu pietiks, tev vēl jāmācās. Rīt uz Rostovu dosies mūsu lidmašina — tā tevi nogādās mājās ... Vai nekad vēl neesi lidojis? Nu redzi, palidosi.» Kur nu lidot! Viņš pēkšņi saka: «Vai jūs studentus praksē pieņemat? Pieņemiet arī mani par praktikantu, pa brīvdienām.» Ar to viņš mani pieveica. Nu, domāju, kā būs, būs, —

pārkāpjot visus likumus, pieņemšu. Un pieņēmu par izsūtāmo. Bet viņš, kā redzat, pats no sevis kļuva par uzdevumu izpildītāju. Gaiša galva! Un kas par atmiņu!»

Kad īsi pirms rītausmas mēs izgājām no tumšās ēkas nesen stepē uzceltā ciemata tukšajās ielās, ievērojamais celtnieks, kāri ievilcis krūtīs svaigo stepes gaisu, kas rūgti smaržoja pēc vērmelēm, teica ar sapņainu smaidu:

— Kādus darbus tik viņi neveiks, kad bus, luk, tādi, kad izaugs un kļūs par vīriem!

KAREIVJA BĀRENIS

Uz lielajām celtnēm, kur ļaudis strādā, apbruņoti ar vismodernāko padomju techniku, un kur viņu meistarība tādēļ tiek sevišķi augstu vērtēta, darba slava izplatās ātri. Ceļojot pa plašo trasi, daudz dzirdējām par skreperistu Viktoru Georgijeviču Mochovu, par viņa lielisko darba prasmi.

Ļaudis, kurus šķīra no Mochova simtiem kilometru, kuri nekad viņu nebija redzējuši, ar aizrautību un lietpratību ņēmās skaidrot Viktora Georgijeviča darba metodes, kā arī visus viņa ieviestos darba paņēmienus, kas deva viņam iespēju ar savu zemessūcēju sasniegt neredzēti augstu produktivitāti. No šiem stāstiem par Mochovu it kā pats par sevi radās un izauga slavenā skreperista tēls, kas iztēlē nezin kāpēc noteikti izveidojās līdzīgs demobilizētam gvardam-tankistam, vienam no tiem Lielā Tēvijas kara veterāniem, kuri, pārsēdušies no kara uz miera laika maši-nām, ar kaisli un nedziestošu sirdsdegsmi tagad nododas mierīgam darbam.

Tādu arī es domāju satikt Viktoru Georgijeviču, atbraucis rajonā, kur viņš strādāja. Kāds gan bija mans pārsteigums, kad gaidītā veterānā vietā ar gvarda nozīmi pie civilā svārka atloka un raibu ordeņu lentīšu virkni istabā ienāca melnīgsnējs, kautrīgs jauneklis, kura lūpas vēl nebija pilnīgi zaudējušas savu bērnišķīgo apaļumu. No tumšo, biezo, lejup nolaisto skropstu apakšas mulsi raudzījās melnas acis. Viņš bikli sniedza lielu, spēcīgu, bet vēl jauneklīgi neveiklu roku un īsi stādījās priekšā:

— Mochovs.

— Viktors Georgijevičs? Skreperists?

— Tas pats. Tikai to «Georgijeviču» gan atmetiet, lūdzu, sauciet vienkārši — Viktors. Paši jau redzat, kāds es Georgijevičs!

Viņš pasmaidīja. Viņa melnīgsnējo seju darīja gaišāku līdzeno, sniegbalto zobu mirdzums.

Patiesi, ja godātu viņu tēva vārdā, tas viņam nepavisam nepiestāvētu. Kaut arī — pretēji gaidītam — Viktors Mochovs bija

68

ļoti jauns, taču viņa īsā dzīve nemaz nebija tik viegla un vienkārša.

Viņš bija dzimis stepju ciemā Ilarionovkā, un no agras bērnības, no tā laika, kad māte, dodamās uz darbu kolchoza laukos, aiznesa viņu uz bērnudārzu, viņā iezīmējās divējādas tieksmes: uz mechaniku un uz muziķu. Jau no skolas pirmajām klasēm reizēm viņš sapņoja kļūt par izgudrotāju, reizēm — par muziķi. Neraugoties uz šo aizraušanos, viņš tomēr mācījās labi, un viņa tēvs, Georgijs Mochovs, kolchoza brigadieris, sapņodams par to, lai viņa bērniem nekā netrūktu, nopirka dēlam vienkāršas harmonikas un šādus tādus atslēdznieka darba rīkus. Bet vairāk par visu viņš vēlējās redzēt bērnus izglītotus, un Viktors atceras, kā tēvs bieži teica mātei, ka viņš vēlas, lai bērni iegūtu vismaz vidējo izglītību. Ja viņi vēlas iegūt augstāko izglītību, lai iegūst arī to, bet vidējo — to obligāti.

Dzīve izkārtoja citādi. Sākās karš. Turīgo Pirmā Maija vārdā nosaukto kolchozu, kas atradās fašistiskās armijas ceļā uz Staļin-gradu, ienaidnieks pilnīgi izpostīja un izlaupīja. Kareivis Georgijs Mochovs gāja bojā, aizstāvēdams Volgas nocietinājumus. Viņu mājā novietojušies hitlerieši reiz dzēruma trakulībā saplēsa harmonikas, kuras zēnam bija dāvinājis tēvs, bet vēlāk atkāpjoties paņēma līdz atslēdznieka darba rīkus, ar kuriem Viktors tik ļoti bija lepojies. Kad Padomju Armija sagrāva fašistisko iebrucēju armiju pie Staļingradas un kolchozu atbrīvoja, Viktors bija palicis mājās vienīgais vīrietis ar slimīgu māti un mazām māsām. Tad viņam bija vienpadsmitais gads.

Lūk, šeit, grūtā stundā, pirmo reizi tā īsti arī parādījās viņa raksturs. Pēc tēva nāves viņš jutās jau pilnīgi pieaudzis. Viņš pierunāja klases biedrus palīdzēt mātēm uzart aizaugušos laukus, kuros vēl pirms nedaudz mēnešiem bija risinājušās kaujas. Un, kad no Kalačas, kas atrodas pie Donas, kolchozam palīgā ieradās šajā apvidū pazīstamais pilsoņu kara sarkangvards un partizanis — Vorošilova un Budjonnija līdzgaitnieks Nikolajs Ivanovičs Bastrikins un iededza vecajā smēdē ēzi, lai pagatavotu kaut visnepieciešamāko inventāru, — viņš durvīs ieraudzīja kalsnu puisēnu, kurš mēteļa vietā bija uzvilcis vācu oficiera formas svārkus un kājas ieāvis milzīgos zābakos, par kuriem nevarēja būt šaubu, ka arī tie ir kara trofeja.

— Ko tev, mazais? — jautāja vecais kalējs, salikdams noteiktās vietās nedaudzos darba rīkus, kas viņam bija atnesti no pilsētas. — Vai māte, vai, pēc kaut kā sūtīja?

— Mani pie jums, tēvocīt, piekomandēja kolchoza valde, — trauslā basā atsaucās melnīgsnējais, melnacainais puisēns. — Atsūtīja jums palīgos ... par uzsitēju un vispār.

Vecajam likās, ka viņš pārklausījies. Bet puišelis novilka un kārtīgi uz naglas pakāra_ savus svārkus, apskatījās, atrotīja viņa augumam pārmērīgi lielā — acīm redzot tēva krekla piedurknes un nopietni, savam vecumam pat pārāk nopietni, jautāja savam jaunajam priekšniekam:

— Nu, vai sāksim? Kas man būs jādara? — Un piebilda, skaidri redzams, kādu atdarinādams: — Pavasaris, lūk, jau pie durvīm. Tas negaida. Un inventārs — vajadzīgs kā ēst!

Tā notika Viktora Mochova iepazīšanās ar viņa pirmo skolotāju technikas laukā — Nikolaju Ivanoviču Bastrikinu, prasmīgu kalēju, cīņu veterānu par padomju varu.

Līdzīgi visiem īstiem meistariem, Bastrikins bija mazliet dzejnieks un par dzelzi, no kuras viņš kopā ar savu uzsitēju izkala kolchozam vajadzīgās lietas, runāja nevis kā par materiālu, bet kā par dzīvu būtni — spītīgu, stūrgalvīgu, kas jāpakļauj savai gribai, kas jāpiespiež pieņemt vajadzīgo formu, lai tā jau jaunā veidā varētu uzticīgi kalpot cilvēkam.

īstu — sortimenta rnetalu kolchozu kalvēm kara gados nebija kur sadabūt. Bet visapkārt tonnām mētājās pirmšķirīgs leģēts tērauds. Ecēšu tapām, lemešiem un riepām, lauksaimniecības mašinu detaļām nācās pārkait un pārvirpot dažādus ieročus, kurus atkāpjoties bija pametis ienaidnieks. Un jaunajam uzsitējam patika klausīties, kā viņa skolotājs, dauzīdams nokaitēto dzelzi preciziem, gudriem sitieniem, sarunājās ar to āmuru ritmā:

— Tātad ietiepusies, negribi padoties, tā, tā, tā ... Tātad tevi fašists izkalis, lai ļaudis iznīcinātu, lai zemi ar cilvēku asinīm mazgātu, tādēļ tev arī negribas, ka tevi pārkaļ par mierīgu darba rīku ... Neizdosies, neizdosies — pārkalsim!... Vitjka, nežāvājies, dod stiprāk! Lūk, tā... Varen spēcīgs bija viņu Hitlers — mūsu stepēs ielauzās, bet vai daudz viņu no Staļin-gradas tika atpakaļ? Tā, redzi. Arī tevi miera laika darbam pielāgosim ... Vitjka, pa labi stiprāk uzsit! Tā, tā, tā ... nu redzi, kā padevās, un pareizi... Pasaulē nav tāda spēka, ko padomju cilvēks nevarētu sev pakļaut.

Dažreiz izrādījās, ka metāls pārāk trausls, nepadevās sitieniem — piepeši saplaisāja vai pārlūza uz pusēm. Tad kalējs pabīdīja acenes uz pieres un izbrīnījies apskatīja sabojāto gabalu.

— Salūza? Negribas mieram kalpot? Nu, tad tev ceļš tur ... — Viņš aizsvieda saplaisājušo dzelzs gabalu lūžņos un gāja uz kaktu, kur veselām kaudzēm bija samestas kara grabažas. — Nekas, atradīsim pielaidīgāku!

Tā, klausoties vecā kalēja murmināšanā un filozofēšanā, apķērīgais puisēns, kas sākumā tikko spēja cilāt smago āmuru,

pakāpeniski iedziļinājās kalēja amata noslēpumos un pēc diviem gadiem jau varēja veikt ne tikai nelielu inventārā remontu, bet arī īstus kalēja darbus: riteņu apriepošanu, metināšanu, vītņu uzgriešanu.

Tuvā saskare ar Nikolaju Ivanoviču viņam daudz deva ari tai ziņā, ka Nikolajs Ivanovičs bija dzīvs šā apvidus slaveno vēsturisko notikumu liecinieks. Kad pēc paveikta dienas darba Viktors izdzēsa ēzi, aplaistot to ar ūdeni, vecais, apsēdies uz pakāpiena un aizsmēķējis savu uzticamo pīpi, nesteidzīgi stāstīja zēnam, kamēr tas kārtoja smēdi, par Vorošilova slaveno karagājienu caur šīm stepēm, par padomju ieroču neuzvaramo spēku un cilvēku varonību, kuri divas reizes bija glābuši šeit, šajās stepēs pie Staļingradas, savas tēvzemes godu un neatkarību.

— Mēs esam mierīga tauta, darba rūķi. Mums svešas mantas nevajag, kaut blakus noliec — neņemsim. Mums visa kā ir diezgan pašiem, bet, kā nav, — atradīsim, iegūsim, pagatavosim. Nu, bet, ja kāds pēc mūsu labuma līdīs, tas lai jau laikus atvadās no savas galvas ... Hitlers bija stiprs, ļoti stiprs, visu Eiropu ar saviem zābakiem izbradāja, bet šeit, pie Staļingradas, savus zobus aplauza. Tur tie pa visu stepi nu rūs ... Tā viņam, rīkļurāvējam, Staļingradā pabūt neizdevās. Bet, ka mūsējie tiks Ber-linē, tas, Vitjka, ir tikpat skaidrs kā tas, ka mēs ar Klimentu Jefremoviču, lūk, šeit, mūsu pusē, baltos pa stepi kā zaķus dzenājām .. . Taču arī bija braši karotāji, rūdīti ...

— Bet vai biedru Staļinu jūs, Nikolaj Ivanovič, tikāt redzējis?

— Patiesību sakot, netiku redzējis... Biju gan netālu no viņa štaba un reizi pat vēstuli uz viņa vārda vedu, taču redzēt nelaimējās... Bet Vorošilovu, Klimentu Jefremoviču — viņu, rau, tā kā tagad tevi redzēju un Budjonniju, Semjonu Michai-loviču — arī redzēju. Semjonu Michailoviču labi pazīstu.

Tā zēns un sirmgalvis, atpūšoties pēc dienas darba, dažu reizi uz piedūmotās smēdes sliekšņa nosēdēja līdz gaiļiem.

... Kad dzīve kolchozā atjaunojās, sāka darboties MTS un no Uraliem ieradās jauni traktori, vecais kalējs salika savus darba rīkus maisā.

— Nu jau tā lieta ies arī bez manis. Vai tad nu mēs abi un mūsu smēde, Vitjka, varam ar MTS darbnīcām sacensties! — sacīja Nikolajs Ivanovičs un, atvadīdamies no sava mācekļa, pie-kļāva viņu sev klāt ar savām spēcīgajām rokām, kas nav pazinušas noguruma. — Es eju atpūtā, bet tu, Vitjka, pielūko, ka dzīvē neizplēni kā oglīte ēzē! Dzīvo pilnā baltkvēlē, tāds tagad laiks.

Viktoram Mochovam labi iespiedās atmiņā šā cilvēka novēlē-

jumi, kurš viņam bija iemācījis amatu. Nenogurstošs darbā, neatlaidīgs cēlu mērķu sasniegšanā, aizrautīgs, bet tomēr prazdams iedalīt savu laiku, viņš patiesi sāka dzīvot «pilnā baltkvēlē».

Kad kalve kolchozam vairs nebija vajadzīga, Viktors nolēma, ka vispareizākais ir kļūt par traktoristu. Viņš devās uz MTS un sešas diennaktis neatgāja no mašinas. Turpat šķūnī, kur viņš noņēmās ap traktoru, māte viņam aizsūtīja ar māsiņu ēdienu. Tur uz brezentiem viņš arī naktī gulēja, palicis zem galvas smagā automobiļa kabines sēdekli. Septītajā dienā viņš izveda traktoru uz lauka un strādāja tik meistariski un turklāt tā ekonomēja degvielu, tādā teicamā kārtībā uzturēja mašinu, ka pēc nedaudz dienām brigadieris pats stādīja viņu priekšā apmācībai darbam uz kāpurķēžu traktora «NATI», kas jau pats par sevi bija liels gods, jo mašinu un traktoru stacijā šo traktoru bija maz un tos uzticēja tikai vislabākajiem no labākajiem.

Un Viktors Mochovs apguva jauno mašinu. Tālu pa kolcho-ziem izplatījās jaunā traktorista slava. Izmanīgie priekšsēdētāji visādi «radīja viņam apstākļus», cenzdamies piesaistīt sev spējīgo traktoristu. Meitenes, ar dziesmām dodamās vakarā pastaigā, vienmēr centās klaiņot to lauku tuvumā, kur strādāja patīkamais komjaunietis-traktorists, kas saistīja ne tikai ar savu darba slavu, ne tikai ar biezo kastaņkrāsas cekulu, kas braši plivinājās zem cepures naga, bet arī ar aizrautīgo akordeona spēli.

Jā, jā, tādā jau ir mūsu zeme, un mēs dzīvojam tādā laimīgā laikā, kad, neraugoties ne uz kādiem šķēršļiem, visām labajām cilvēka dotībām lemts attīstīties. Izkopdams savas spējas tech-nikas laukā, jaunais traktorists neaizmirsa arī muziķu. Tēva dāvāto harmoniku vietā, kuras fašists aiz garlaicības bez žēlastības bija saplēsis, viņš par savu pirmo darba algu nopirka pusakordeonu un iemācījās to spēlēt. Vakaros, kad traktors bija notīrīts, sakārtots un līdz pēdējam uzgrieznim pārbaudīts, jaunais traktorists sameklēja savu instrumentu un, apsēdies uz pa-zvilas, patīkamā, ne visai stiprā baritonā dziedāja savas mīļākās dziesmas, taču visbiežāk viņš dziedāja par harmonistu, kas naktī vientuļš klaiņo pa dzimtā ciema apkārtni.

Bet tad viņa dzimtajā stepē sākās celtniecība. Mašinas nepārtrauktām virknēm brauca pa ceļiem, kuru abās pusēs vēl rūsēja sadauzītas un saspiestas svešu zemju bruņucepures.

Stepe atdzīvojās. Jaunais traktorists zaudēja mieru. Vēl neskaidri nojauzdams, kāda nozīme tiem darbiem, kas bija atmodinājuši no gadsimtu miega šīs tuksnesīgās vietas, viņš pēc šo darbu vēriena saprata, ka šeit paredzēti grandiozi pasākumi, un

viņu, kurš no bērna gadiem bija tiecies uz techniku, neatturami aicināja celtniecība. Viņš devās uz komjaunatnes rajona komiteju, pastāstīja sekretāram savu vēlēšanos.

— Ak Viktor, es pats tur ar prieku dotos ... — dedzīgi atzinās sekretārs un gribēja jau sākt stāstīt par celtniecības plāniem, par kuriem pats nesen kā bija uzzinājis no izsmeļoša referātā partijas aktiva sanāksmē. Tad sekretārs pēkšņi pārtrauca domu: — Kā jums mašinu un traktoru stacijā ar traktoristiem?

— Ar kadriem pie mums viss labākajā kārtībā: kadri ir...

Un te nu Viktors Mochovs ar rajona komitejas ceļa zīmi kabatā smagajā automobilī, kas arī devās uz celtniecību, ieradās savā jaunajā darba vietā. Tur pārbaudīja viņa traktorista zināšanas, novēroja viņu, un pēc mēneša sagatavošanās viņš jau vadīja transporta traktoru «S-80». Vēl kursos būdams, viņš bija iepazinies ar Viktoru Štiglicu — komjaunieti no Varlamovkas lauku mājām, kurš arī bija ieradies celtniecībā ar komjaunatnes rajona komitejas ceļa zīmi kabatā. Viņi sadraudzējās. Viņus tuvināja mīlestība uz jauno mašinu, un viņi norunāja būt mai-ņinieki.

Bet tad celtniecības rajonā ieradās jauna partija zemes rokamo mašinu — skrēperi, buldozeri, greideri. Vajadzēja cilvēku. Jaunajiem traktoristiem deva padomu izmācīties par skreperistiem. Nav ko iebilst, — ja jau vajadzīgs, lai notiek!

Draugi ar cienību apskatīja šo jauno, dīvaino mašinu, kas atgādināja skorpionu un varēja paņemt un pārvietot jebkurā virzienā uzreiz desmit kubikmetru zemes. Viktors nebija pat iedomājies, ka tāds eksistē. Bet, nostrādājis celtniecībā mēnesi, viņš bija iemācījies ne par ko vairs nebrīnīties.

Drīz vien draugi saņēma traktoru ar skrēperu. Nu vajadzēja, cik iespējams, ātri apgūt jauno, apgūt pilnīgi, bez kādiem trūkumiem, iemācīties strādāt tā, lai neaptraipītu komjaunieša nozīmi, ko kāds draugs, labs zīmētājs, ar eļļas krāsām bija attēlojis uz traktora kabines sienas.

Viņi mācījās tikai vienu mēnesi, bet kas tas bija par mēnesi! Mašinas kabine ne dienu, ne nakti nebija tukša. Kabines sēdekļi nepaguva pat atdzist. Viss, ar ko jaunie draugi bija aizrāvušies agrāk, tika aizmirsts. Kaudzīte neizlasītu grāmatu, kas jauniešiem solīja ne mazumu prieka, Mochova pusakordeons — visas kopmītnes greizsirdīgās uzmanības priekšmets, Štiglica līdznē-sājamā šacha spēle — nekas tagad netika cilāts un viss pamests gulēja uz naktsgaldiņiem. Istabas biedri arī vairs nelūdza Mo-chovu «pabraukāties» pa klaviatūru. Viņi zināja: ja jau viņš

pats nepieskaras akordeonam, bez kura, kā viņš sacīja, «pat kumosu pusdienās nevar norīt», — tas nozīmē, ka jaunā, grūtā lieta ir paņēmusi bez atlikuma visas viņa domas, jūtas un tieksmes.

Tādēļ arī neviens nebija pārsteigts, kad Mochovs un Štiglics pēc mēneša jau praksē izraka pirmos kubikmetrus kubatūras. Pašaizliedzīgā mācīšanās nesa augļus. Viņi uzreiz izvirzījās labāko skreperistu rindās vispirms savā rajonā, pēc tam visā celtniecībā.

Pārliecinošu argumentu un skaitļu cienītājiem var pastāstīt, ka jau pirmajā darba gadā draugi izpildīja normu par simt piecdesmit procentiem, bet otrajā — pacēla izstrādi līdz divsimt procentiem. Bet galvenais jau nav tas, cik kubikmetru zemes komjauniešu skrēpers pārvietoja. Galvenais ir tas, ka Viktors Mochovs un viņa maiņinieks ir izstrādājuši savas sīki pārdomātas darba metodes, pielietojuši savu iemaņu, un tas viņiem dod iespēju ar ievērojami labākiem rezultātiem izmantot šo lielisko padomju mašinu, kas aizvietojusi vecos mūžsenos bagarus un ķerras.

Donas rajona celtnieku kluba telpās, kur mēs pirmo reizi iepazināmies ar Viktoru Mochovu, viņš likās mums kluss, kautrīgs jauneklis. Tāds viņš bija arī dzīvē. Bet, kad mēs viņu redzējām darbā, mašinas kabinē, viņš bija pilnīgi cits cilvēks. Bargs, koncentrējies viņš tikko manāmām, bet loti precizām kustībām veikli vadīja mašinu. Melnās acis, pēkšņi zaudējušas savu bērnišķīgo, vienkāršo sirsnību, cieši raudzījās uz priekšu. Traktors un milzīgā, pēc izskata neveiklā mašina, ko traktors vilka, padevīgi paklausīja jauneklim. Likās, ka viņš saaudzis, sakusis ar mašinām un tās kļuvušas it kā viņa roku pagarinājums.

Piepildījās kareivja bāreņa Viktora Mochova sapnis — viņš kļuva slavens mechaniķis. Pamazām piepildījās arī viņa otrs sapnis — viņš tapa par muzikantu. Celtnieku ciematiņā pie jaunās, ērtās mājiņas logiem, kurā ar māti un māsu dzīvoja ievērojamais skreperists, vakaros sapulcējās jaunieši. Atnākuši agrāk, zēni un meitenes apsēdās uz lieveņa pakāpieniem un pacietīgi gaidīja, kad Viktors pārradīsies no maiņas, nomazgāsies, paēdīs, iznāks pie viņiem un izvērsīs sava jaunā bajana plēšas.

Labi spēlēja ievērojamais skreperists! Bija tīkami padziedāt un pasapņot pie viņa instrumenta jaukajām skaņām, pasmieties un paskumt viegli gaistošās jauneklīgās skumjās. Tikai ne katrreiz varēja uztvert un izprast viņa melodiju kaprizo mainīgumu.

Savīdamies vienā melodijā, tāpat kā pašā šā slavenā novada vēsturē, skanēja gan pilsoņu kara kaujas marši, zem kuru skaņām viņa skolotājs, vecais sarkangvards, pie Caricinas bija sitis baltos kazakus, gan Staļingradas aizstāvju lieliskās dziesmas, kuras bija dziedājis viņa tēvs, gan šodienas padomju dziesmas, kas daudzina mierīgo ļaužu darbu un mīlu.

Sājā pazīstamo melodiju savijumā arvien biežāk un biežāk pavīd jauni motivi, kas radušies tepat uz lieveņa un pauž šo vēsturisko, ar Viktora Mochova laimīgās paaudzes vectēvu un tēvu svētajām asinīm slacīto zemju jauno miera slavu.

VËRTSSŪTIJUMS

Sājā dienā jau no paša rīta kāda Volgas-Donas celtniecības rajona priekšnieks IJja Viktorovičs Pastuchovs pulkstenī vien lūkojās. Galvenajā objektā sākās visatbildīgākais darba posms. Inženieris Pastuchovs, kas vienmēr lepojās ar savu organizētību, pēkšņi sāka just, ka diennaktis kļūst īsākas.

Iepriekšējā dienā vēlu vakarā no Ļeņingradas bija ieradušies montētāji. Nodevuši Iļjam Viktorovičam savas komandējumu apliecības, viņi negribēja braukt uz iebraucēju mītni, kur tiem jau bija sagatavotas istabas, bet sāka lūgties, lai viņus nekavējoties, tūlīt pat vestu apskatīt celtnes.

Jāatzīstas, ka arī pats Iļja Viktorovičs nevarēja nociesties, neparādījis atbraucējiem savu lolojumu, kur viņiem tagad vajadzēs uzstādīt un salikt mašinas, kādas nav vēl nācies montēt nevienam mechaniķim pasaulē. Viņš pats izteica vēlēšanos pavadīt montētājus.

Apskatot betona milzeņus, kas prožektoru ugunīs krasi izcēlās no tumsas un tāpēc šķita pavisam fantastiski, montētāji bija tā aizrāvušies, ka atgriezās pie mašinām tikai tad, kad austrumos virs stepes jau iedegās šaura, iedzeltena svītra.

Šķiroties no Iļjas Viktoroviča, montētāju grupas vadītājs — vecs inženieris, no apmetņa nopurinādams cementa putekļus, domīgi teica:

— Lasīju jau, lasīju jūsu rakstu! Interesants raksts. Taču man jūs jāapbēdina: jūs, mīļais, neesat atraduši tādus vārdus, lai izteiktu visu šo lielumu un grandiozitāti... — Un viņš norā-dīja ar roku uz to pusi, kur atradās celtne, kas jau skaidri iezīmējās rīta sārtajos staros.

— Es, kā jums jau zināms, esmu celtnieks, ne publicists, — diezgan sausi atbildēja Iļja Viktorovičs, kurš kā jau visi, kas reti uzstājas presē, ļoti lepojās ar savu rakstu.

Pagulēt celtniecības rajona priekšniekam vairs neizdevās. Kā vienmēr tieši astoņos, piebraukdams pie valdes pazemās, stū-

rainās ēkas, viņš domās bija iedalījis savu darba dienu tā, lai atlicinātu laiku īsam pēcpusdienas miegam. Vakarā bija paredzēta kopēja celtnieku un montētāju apspriede, un viņš saprata, ka tur jāierodas ar svaigu galvu.

Lūk, kāpēc, pa telefonu paziņojis sievai, ka brauc pusdienot, viņš ar sevišķu steigu noglabāja papīrus seifā un steidzīgi devās laukā no kabineta, ejot uzvilkdams lietus mēteli. Bet te viņu panāca kantora priekšnieks. Pasniedzis Iļjam Viktorovičam kādu papīrīti, viņš apmulsis paziņoja:

— Neizsniedz. Kategoriski atsakās izsniegt. Saka, ka nevarot. Sūtījuma saņēmējam jāierodoties pašam personīgi.

— Kas tas par muļķīgu vārdu? Kāds sūtījuma saņēmējs? — Iļja Viktorovičs dusmīgi attrauca.

Kantora priekšnieks viņam stūrgalvīgi sekoja:

— Sūtījuma saņēmējs esat jūs. Un sūtījumu man neizsniedz, jo tas ir vērtssūtījums. Redziet: vērtība — pieci simti rubļu. Visādi ņēmos pierunāt, bet neparko. Atkārto vienu un to pašu: lai ierodoties pats sūtījuma saņēmējs, ņemot līdzi pasi.

Tikai tagad Iļja Viktorovičs saprata, kas par lietu. Pirms divām nedēļām viņš savā ikdienas diezgan biezajā pasta pakā bija atradis aicinājumu saņemt sūtījumu. Uz zīmoga bija rakstīts «Soči». Lai kā Iļja Viktorovičs un viņa sieva prātoja, viņi nekādi nevarēja iedomāties, kas būtu varējis sūtīt paciņu. Daudzo darīšanu dēļ Iļja Viktorovičs bija aizmirsis paciņu, un pasts bija divreiz atsūtījis viņam atgādinājumus. Vakar pēc kārtējā atgādinājuma viņš kantora priekšniekam bija uzdevis paciņu beidzot izņemt, un te nu ir rezultāts: jābrauc pašam. Bet līdz apspriedei bija palicis tik maz laika!

Ar troksni aizcirtis mašinas durtiņas, Iļja Viktorovičs norūca šoferim:

— Uz ciemata centru. Uz pastu. Ātri!

Tagad viņš bija pārliecināts, ka uzminējis negaidītā sūtījuma noslēpumu. Droši vien kāds no agrāko celtņu darba biedriem, kādu dienesta sarakstā inženierim Pastuchovam bija ne mazums, nokļuvis kūrortā, vaļas brīdī atcerējies viņu kopējo darbu un nolēmis iepriecināt veco draugu ar augļiem vai pudeli vīna.

Bet kāpēc sūtījums novērtēts par tik lielu sumu?

Un, kaut arī iedomātais draugs, kā redzams, bija gribējis sagādāt viņam, Iļjam Viktorovičam, prieku, inženieris domāja par to ar nepatiku, nepacietībā vērodams, kā griežas minušu rādītājs uz sarkani mirdzošās ciparnīcas... «Nevarēja atrast piemērotāku laiku dāvanām, dīvainis!»

Vairākas reizes Iļjam Viktorovičam jau gribējās pateikt šo-

ferim: «Atpakaļ uz māju!» — taču, sapratis, ka pēc diviem atgādinājumiem pasts atsūtīs trešo, piekto, domās atmeta ar roku.

Pasta nodaļā pie lodziņa, kur izsniedza un pieņēma sūtījumus, stāvēja cilvēku desmit. Daži sveicināja Iļju Viktoroviču, bet ekskavatora vadītājs Ivans Maligins, kas atradās pie paša lodziņa, pat piedāvāja viņam savu vietu. Inženieris atteicās. Viņš tādos gadījumos bija ļoti sīkumains un pats vienmēr rūca uz tiem, kas kaut kur līda bez rindas.

Starp citu, tagad viņam viss bija vienalga. Skaidrs, ka pēc pusdienām nosnausties neiznāks, bet dusmoties uz cilvēku, kas vēlējies viņam izdarīt ko patīkamu, ir vienkārši muļķīgi. Nonācis pie tāda secinājuma, Iļja Viktorovičs uzreiz nomierinājās, sāka pārdomāt gaidāmo apspriedi un tā aizrāvās ar šīm savām domām, ka viņu galīgi pārsteidza jautājums, kas atskanēja no lodziņa: «Ko jūs tā stāvat? Dodiet aicinājumu un pasi!»

Sūtījums izrādījās diezgan liela apmēra un smags. Pagriezis to, Iļja Viktorovičs dzirdēja, ka kastītē kaut kas pārvietojas, bet, kas īsti, to pēc skaņas noteikt nebija iespējams. «Patiešām augļi vai vīns. Taču ne jūras akmentiņus sūtīs no Sočiem. Sūtījumā ar nosacītu vērtību!» nodomāja inženieris.

Viņš jau bija uz audekla izlasījis, ka šo paciņu nosūtījis Arsenijs Fedorovičs Ļjamins, kas atrodas sanatorijā «Sarkanais stars». Bet, kas ir šis Ļjamins, kad un kur viņš to sastapis, Pastuchovs nevarēja atcerēties.

Kad Iļja Viktorovičs nenoģērbies, lietus mētelī un cepurē, ar lielo kasti rokā parādījās ēdamistabā, sieva neko neteica un tikai nopūtās, paskatījusies uz šallē ievīstīto zupas bļodu, kas stavēja galda vidū. Inženieris ar troksni nolika kasti blakus zupas bļodai un bezrūpīgi teica:

— Pieņem dāvanu no Sočiem! Jūtu, ka augļi un labs vīns.

— Davana? No kā tad?

— Nezinu. Kāds Ļjamins, Arsenijs Fedorovičs Ļjamins. Vai tu neatceries tādu?

Sieva neatcerējās. Kamēr inženieris, apbruņojies ar cirvi, ņēmās ap_ kasti, viņa stāvēja blakus un, saraukusi uzacis, jautājoši atkārtoja: «Ļjamins, Ļjamins, Ļjamins? ...» Nē, viņa noteikti neatceras nekāda Ļjamina.

Nočirkstēja ārā velkamās naglas. Vāks norauts. Kastītē, kas bija rūpīgi izklāta ar avīžu papīru, atradās kaut kādi rūpīgi sagatavoti maisiņi. Iļja Viktorovičs paņēma kādu lielāku, atārdīja rupjo diegu, ar ko maisiņš bija aizšūts, un uz galda izbira ozolzīļu straume. Smagas, gludenas tās izripoja pa galdautu un atsperīgi noklaudzēja uz grīdas. Iļja Viktorovičs pārsteigts stā-

vēja pie brūno, spīdīgo zīļu biruma, kuras atgādināja lielas dzintara krelles.

— Velns zina, kas! — viņš beidzot teica, dusmīgi nomezdams maisiņu uz grīdas.

Viņam jau likās, ka viņš ne visai gudri izjokots. Un šā joka dēļ viņš zaudējis tik daudz laika, kas viņam bija tik dārgs, tik vajadzīgs!

— Te jau nav tikai ozolzīles vien, bet vēl kaut kas, — domīgi atsaucās sieva, izņemdama no kastes mazākos maisiņus.

Tajos tikpat rūpīgi bija iesaiņotas kļavu spārnainās sēklas, no kādām, savā laikā mācoties pirmajā klasē, Iļja Viktorovičs bija taisījis sev «garo degunu», — bija arī spīdīgie kastaņu rieksti, balto akaciju brūnās pākstis un vēl kādas inženierim celtniekam pavisam nepazīstamas sēklas.

— Velns viņu sazina, ko tas var nozīmēt! — Iļja Viktorovičs atkārtoja. — Nekā nesaprotu. Adresi, vai, sajaukuši?

Viņa sieva, turpinādama rakāties pa kasti, pēkšņi iesaucās:

— Iļjuk, te ir arī vēstule!

Vēstule bija adresēta tieši viņam, Iļjam Viktorovičam Pastu-chovam, celtniecības rajona priekšniekam, Staļina prēmijas laureatam. Adrese bija uzrakstīta ļoti kārtīgā rokrakstā, kas Iļjam Viktorovičam likās pazīstams, tāpēc ka tieši tikpat centīgi un vienādi bija veidojis burtus viņš pats kaut kad agrāk, ļoti sen. Vēl nesaprazdams, kas par lietu, viņš atvēra aploksni tādā skumīgi priecīgā satraukumā, kādu arvien izjūt pavecs cilvēks, pieskardamies savai bērnu dienu pasaulei.

Uz cietā, rūpīgi līnijotā papīra viņš izlasīja:

«Cienījamais Iļja Viktorovič Pastuchov!

Rakstām īsi, jo zinām, ka jūs savā celtniecībā esat ļoti aizņemts un laiks jums dārgs. Izlasījuši skaļi pionieru sanāksmē jūsu brīnišķīgo rakstu, mēs nolēmām jums aizrakstīt. Jūsu raksts mums ļoti patika, tāpēc ka jūs pamatīgi esat aprakstījis, ka iet uz priekšu Volgas-Donas celtniecība un kas tas būs par varenam celtnēm. Un vēl mums ļoti patika, ka jūs esat aprakstījis, kādas milzīgas mašinas pie jums tur strādā un cik daudzus cilvēkus tās aizvieto, un cik tās visas labi un gudri izdomātas.

Jūs savā rakstā stāstāt, ka daudzu rūpnīcu strādnieki palīdzot jums veidot celtni un ka visa tauta piedaloties šai darba. Mēs ilgi domājām, kā mēs varētu jums palīdzēt. Un, lūk, ko izdomājām. Mēs, pionieri, atrazdamies te ārstēšanas noļuka, nolēmām savākt mūsu parkā skaistu koku un krūmu sēklas un nosūtīt jums uz kanalu, lai jūs tās tur iestādītu. Daži mūsu zēni un meitenes jau ir tik tālu izārstējušies, ka var staigāt. Viņi tad nu arī savāca visu to, ko mēs jums aizsūtam. Mušu

palīdzība, protams, ir maza, bet mums ļoti gribas kaut mazlietiņ piedalīties celtniecībā, un mēs būsim ļoti priecīgi, ja no šīm sēkliņām pie jums gar kanalu izaugs skaisti koki un krūmi. Nododiet mūsu pionieru sveicienu biedriem Viktoram Mochovam, Jevgeņijam Simakam, Marijai Boldirevai, Zojai Poļakovai un citiem lieliskajiem celtniekiem, par kuriem jūs stāstāt savā rakstā. Jūsu raksts mums ļoti patika, un mums šķiet, it kā mēs paši pie jums uz celtnēm būtu bijuši.

Pulciņa padomes priekšsēdētājs A. Ļjamins.»

Tad sekoja vēl paraksti. To bija daudz. Tie bija uzrakstīti rūpīgi, bet Iļja Viktorovičs jau vairs nespēja tos salasīt.

Ilgi — līdz pašai apspriedei — viņš kopā ar sievu sēdēja pie galda, uz kura atradās pilnīgi atdzisusi zupa, viņš šķiroja sēklas, atkal un atkal pārlasīja vēstuli. Pārvaldē viņš atgriezās mundrs, dzīvespriecīgs, it kā pēc daudz bezmiega naktīm pamatīgi būtu izgulējies, nomazgājies zem aukstas dušas un iemetis ceļa kāju. Iedams garām inženierim montētājam, viņš draiski pagrūda tā plecu un, noliecies viņam pie auss, diezgan dzēlīgi pateica:

— Bet par manu rakstu gan jūs esat kļūdījies ... Ir vēl ari citas domas. Pilnīgi pretējas. Lūk, atļausiet nolasīt vēstulīti. — Un viņš pasniedza sūtījumā atrasto aploksni.

Starp citu, pionieru vēstuli izlasīja ne tikai atbraukušais inženieris. Iļja Viktorovičs mīl parādīt šo vēstuli visiem, kas atbrauc pie viņa rajonā. Viņš šo vēstuli parādīja arī man un pastāstīja pie tam visu šeit izklāstīto notikumu. Bet vēstuli ņemt līdzi neļāva, atļāva tikai norakstīt, pēc tam to ar vislielāko rupību salocīja, ielika jau krietni vien apdilušā aploksnē un ieslēdza seifā, kur viņš glabāja svarīgus rasējumus un sevišķi vērtīgus dokumentus.

VĒJRITULIS

Mēs sēdējām pašā virsotnē uz kāda mākslīgi uzbērta pakalna, kas it kā vaiņagoja garu, augstu izraktās zemes uzbērumu. Divi šādi uzbērumi kā melnas kalnu grēdas ar izrakņātām nogāzēm stiepās tālu atpakaļ un zuda aso putekļu_mākoņos, kurus dzenāja straujais stepju vējš. Bet mūsu priekšā strādāja vesela zemesracēju-gigantu dzimta. Četri soļojoši ekskavatori strādāja pārī viens pretim otram. Plosīdami ar kausiem sauso, līdzeno stepi, viņi raka platu iedobumu. Zemessūcēji virzījās pa šo iedobumu, to padziļinādami. Viņi rāpās viens aiz otra kā divi darbīgi kurmji. Aiz viņiem palika duļķaina ūdens josla. Un vēl četri tērauda spēkoņi, soļodami pa pēdām, it kā pabeidza slīpuma izveidošanu.

Visi šie mechanismi darbojās gandrīz bez trokšņa. Kustinādami savas mežģinveidīgās šautras, ekskavatori viegli kā sviestu nogrieza platas mitrās zemes strēles, pacēla kausos uz augšu, aiznesa sānis un ar tikko sadzirdamu pakšķēšanu izgāza uz uzbēruma virsotnes.

Mašinu priekšā atradās līdzenā solončaku stepe, bet aizmugurē starp divām uzbērumu nogāzēm kā lielas, izžuvušas upes gultne stiepās plats grāvis. Visapkārt nebija nevienas dzīvas radības.

Jāsaka atklāti, — šī neapdzīvotā ainava mums sākumā likās ļoti vienmuļa. Izskatījās tā, it kā te būtu notikušas kadas maz izprotamas ģeoloģiskas kataklizmas, kas uzvandījušas visas šīs melnās zemes masas, bet mašinas, kas bez trokšņa virzījās uz priekšu un grauza stepi, likās kā atnācēji no kaut kādas senas fantastiskas pasaules. Blakus tām cilvēks jutās vientulīgi un neomulīgi. Bet mūsu ceļa biedrs — neliela auguma drukns vīrietis ērtā, tumšzilā kombinezonā, iedegušu, vēja appūstu^ seju, kurā jautri mirdzēja gaišas, it kā stepes saulē izbalējušas acis, — acīm redzot dabas ainavu uztvēra pavisam citādi. Nevairīdamies no asajiem smilšu putekļiem, viņš apmierināts

smaidīja vēja appūstām lūpām, un, norādīdams ar mazo, spēcīgo roku uz uzārdītās zemes plašumiem, sacīja:

— Vai nav vareni, ko? Iedomājieties uz mirkli, ka, lūk, tādu kanalu būtu vajadzējis rakt cariskajā Krievijā. Kaut arī patiesībā ar to pat nav vērts salīdzināt. Iedomājieties šāda kanala celtniecību mūsu laikā pirms gadiem divdesmit. Vai jūs arī zināt, cik strādnieku jūs tur būtu redzējuši? Desmitiem tūkstošu! Viņiem būtu bijis pārāk šauri šajā plašumā, viņi būtu viens otru traucējuši. Bet tagad, redziet, parādījās cilvēks. Tas, šķiet, ir vecākais mechaniķis. Nu jā, tas ir viņš; laikam nes papildu detaļu «divdesmit devītajam». Tas ari viss. Pārējie ekskavatoru kabinēs, zemessūcēju kabinēs. Un viņu nav daudz. Vakarā, kad pienāk laiks mainīties, visi viņi aizbrauc uz māju vienā kravas mašinā. Nu, vai tas nav vareni, ko?

Mazais cilvēks jautājoši paskatījās uz mums.

Un patiesi, kad es mēģināju sev iztēlot, kādai ļaužu masai vajadzētu dienu un nakti grūtos apstākļos, neatliecot muguras, ar kapļiem, lāpstām un ķerrām strādāt šeit, lai izraktu un pārvadātu visu šo zemi, kuru viegli, it kā rotaļādamies izraka, iznesa un izmeta uzbērumos šie astoņi soļojošie milzeņi un divi pēc izskata pavisam neievērojami zemessūcēji, — apkārtējā dabas ainava kaut kādi uzreiz sāka zaudēt savu miglaino tuksne-sīgumu.

Mūsu sarunu biedrs — zemesracēju mechanismu iecirkņa priekšnieks Dmitrijs Georgijevičs Ivaņickis — turpināja prātot, uz mums neatskatīdamies. Šķita, ka viņš vienkārši skaļi domā, pats ar sevi sarunājas.

— Bet pats darbs? ... Varbūt jūs pēc izloksnes esat uzminējuši, ka esmu voldzinieks. Bērnībā man, redziet, nācās novērot mūsu pusē pie Volgas zemesracējus, ķerru stūmējus, bagarētā-jus. Smags darbs! Ko jūs gan domājat — visu dienu vicini kapli, roc ar lāpstu, met un izvadā zemi! Bet šeit? Sēž cilvēks ērtā krēslā, bez sevišķas piepūles nospiež divus kloķus un pedāli, nemaz pat nespiež — tikai pieskaras tiem! Un viena, lūk, tāda mašina izpilda tūkstoš cilvēku darbu. Par zemessūcējiem jau nemaz nav ko runāt. Tur pat tādas piepūles nevajag. Stāv ba-garmeistars pie vadības pults un ar pirkstiem nospiež pogas. Nevar gan sacīt, ka darbs būtu vieglais — tas prasa augstu kvalifikāciju. Taču tam nav vajadzīgi muskuļi, bet prāts. Vai dzirdat dziesmu? Tas mūsu ekskavatorists, brigadieris Vlasjuks, Jakovs Jemeļjanovičs. Viņš vienmēr tā — strādā un dzied. «Ar dziesmu,» viņš saka, «darbs labāk sokas, ekskavators labāk klausa, labas domas raisās, galva mazāk nogurst.» Klausieties, kā skan!

Cauri elektrisko motoru smalkajiem kaucieniem samtains bass ukraiņu valodā skaidri sadzirdami locīja savu dziesmu par kaimiņa balto māju un mīļo sievu.

Un, kaut gan motivam vajadzēja būt skumjam, jo pēc dziesmas iznāca, ka «man, bārenītim, nava ne māju, nava ne sievas», melodija vijās jautri, pārgalvīgi.

Jauna, skaidra balss piebiedrojās basam, asi akcentēdama muzikālo frāžu nobeigumus.

— Tas ir elektriķis, kas velk viņam līdzi... Jaša arī savu elektriķi iemācījis dziedāt. «Pagaidi vien,» viņš saka, «es savā maiņā tādu ansambli noorganizēšu, ka mūsu soļotāji dejodami ies ...» Viņš, starp citu, ir labs puisis, šis Jakovs Vlasjuks. Man šeit iecirknī visi ļaudis ir labi sava darba darītāji, mechanizatori ir entuziasti ar sirdi un dvēseli, bet Vlasjuks un vēl viens tāds Chudjakovs no «divdesmit devītā» — tie nu ir meistari. Viņi ne tikai prot no saviem ekskavatoriem izspiest visu, bet vēl tech-niku virza uz priekšu, konstruktoriem jaunas idejas ierosina.

Tie jau ir čempioni... bet nē, šis vārds te neiederas, — tie ir virtuozi, tieši virtuozi. Jūs redzat, kas par milzīgām mašinām, bet viņu rokās tās kā vijole labam vijolniekam. Viņi tādas lietas ar šīm mašinām veic, ka prieks redzēt... Tikai paskatieties!

Ekskavators, no kura kabines turpināja plūst dziesmas skaņas, patiešām strādāja kaut kā sevišķi veikli, man gribētos teikt — eleganti, ja šo vārdu vispār var attiecināt uz mašinu, kas viegli sagrāba, pacēla lielā augstumā un izmeta uzbērumā gandrīz četrus kubikmetrus zemes.

Dmitrijs Georgijevičs, laipni mūs vērodams, palika acīm redzot neapmierināts ar savu vārdu iespaidu. Viņš noņēma no rokas pulksteni ar lielu sekundu rādītāju, kas pulsēja pa ciparnīcu.

— Par ciklu sauc laika sprīdi no momenta, kad kauss pagrābis zemi, līdz nākošajam zemes pagrābšanas momentam. Šis cikls jāveic piecdesmit piecās sekundēs. Tagad pavērojiet Vlas-juku pēc pulksteņa ...

Šajā momentā ekskavators atgrieza no nogāzes lielu, bet pēc kausa izmēriem plānu zemes kārtu, pacēla to četrdesmit metru augstumā, aiznesa augstu pār stepi, neapstādamies izmeta uz uzbēruma virsotnes un pa loka līniju atkal laida kausu uz leju.

— Nu, cik saskaitījāt? — jautāja Dmitrijs Georgijevičs.

— Četrdesmit sešas sekundes.

— Tas ir daudz. Šoreiz Vlasjukam neizdevās. Chudjakovs un vēl daži citi jau saīsinājuši ciklu līdz četrdesmit piecām sekundēm. Četrdesmit piecas piecdesmit piecu vietā! Desmit sekundes ekonomijas uz katru ciklu. Pareiziniet to ar mašinu

skaitu, ar darba stundām, pārrēķiniet izraktajā zemju daudzumā! Tie taču ir veseli virs plāna izraktās zemes kalni. Viss — pateicoties tam, ka divu strādnieku — Chudjakova un Vlasjuka gaišās galvas, protams, ne bez inženieru palīdzības, ieveda vienkāršu paņēmienu: sāka strādāt nevis ar pusapgrie-zienu, kā bija strādājuši līdz šim laikam, bet ar pilnu apgriezienu. Redziet, redziet, viņi izmet zemi, kausam kustoties, neap-stādinādami mašinu! Liekas, vienkārša lieta, bet savā vienkāršībā tā arī ir varena. Lūk, tādas vienkāršas pilnveidošanas savā kopumā kļūst par spēku, kas paātrina mūsu virzīšanos uz priekšu.

Vēl arvien brāzmainais vējš meta sejā asus graudus, vēl arvien pār uzvandīto stepi virpuļoja putekļu mākoņi, vēl arvien tuksnešainā dabas ainava bija vienmuļa, bet tā jau vairs nelikās ne garlaicīga, ne arī drūma. Pirmajā acu uzmetienā it kā chao-tiskajos izcelto zemju apveidos acs jau bija iemācījusies saskatīt gan kanala dibenu, gan slīpumus, gan zemju vaļņus, un visa darba panorama jau vairs neatgādināja ģeoloģiskas katastrofas sekas, bet rādīja tikai grandiozo darbu, kādu šeit veica cilvēki — dabas pārveidotāji.

— Pārāk lieli mērogi, uzreiz tos nevar aptvert, — domīgi teica mākslinieks Nikolajs Nikolajevičs Zukovs, kas jau ar savu lielo mapi bija iekārtojies uz sausa māla kluča, un noskatījās mašinu darbā ar asām, it kā tēmējot piemiegtām acīm.

— Mērogi! — iesmējās Dmitrijs Grigorjevičs. — Mērogi normāli. Atbilst laikmetam. Pilsētās, sevišķi vecajās, — tur to vienkārši grūtāk pamanīt. Tur jaunais rodas blakus mantojumam no pagātnes. Bet šeit kaila stepe, tīra lapa, un mēs rakstām tajā vēsturi jau ar komunistisku vērienu. Es šad tad tā, lūk, atraujos no tekošajām lietām un padomāju. Pa kanalu, kuru mēs būvējam, kuģi ies gan divdesmit pirmajā, gan divdesmit piektajā, gan trīsdesmitajā un vēl dievs zina kādos gadsimtos. Mūsu vairs nebūs, bet atmiņas par lielā laikmeta ļaudīm — par Vlasjuku, Chudjakovu, par tūkstošiem celtnieku — dzīvos šajās celtnēs. Jā, jā, nav ne mazāko šaubu! ... Un komunistiskās nākotnes ļaudis sacīs paldies visiem.

Dmitrijs Georgijevičs arī apsēdās uz zemes blāķa, atritināja tīru kabatas lakatiņu, apslaucīja ar to seju, un, kad viņš uz to paskatījās, lakatiņš bija kļuvis pelēks no putekļiem. Viņš parādīja mums to un iesmējās:

— Vai redzat? Bet esmu pieradis, nemaz nemanu... Pie visa kā esmu pieradis: pie aukstuma, pie karstuma, pie stepes dublīšiem un pie tā,_ kaut viņu jupis parāvis, «kazaku lietutiņa» ... Vai jūtat, kā cērt sejā?

Pār stepi pāršalca jauna vēja brāzma. Tās saceltās smiltis durstīja seju kā ar adatām.

— Jūs nemaz nejautājat, vai man šeit grūti strādāt. Un labi darāt. Bet te pirms dažām dienām kinoļaudis manus ekskavatorus fotografēja. Palodāja pa nogāzēm, piekusa, piesūcas ar putekļiem, līdz ūdens mucai atkūlas, visu līdz dibenam iztukšoja un jautā: sakiet nu atklāti, — vai neilgojaties kaut kur projām no šejienes uz Maskavu vai uz savām mājam Gorkijā? Es pat, vai zināt, apvainojos. Par ko gan viņi mani turI Teikšu jums kā komunists komunistam, bez jebkādiem liekiem vārdiem: brīžiem ir grūti, ļoti grūti, bet esmu laimīgs, ļoti laimīgs, ka esmu nokļuvis šeit, ka arī es no sevis kādu daļu ieguldu celtnēs, kas pārdzīvos gadsimtus.

— Bet ko jūsu mājinieki par to domā? — jautaja mākslinieks.

Viņa mīkstais zīmulis noteiktām līnijām ātri atveidoja uz papīra apkārtējo dabas ainavu, apbrīnojamo mašinu kontūras un pat putekļu mākoņu straujo joņošanu.

Dmitrijs Georgijevičs kļuva domīgs.

Sājā acumirklī kaut kur no pelēkajiem mākoņiem vējš izrāva robainu kamolu — vējrituli. Sis dīvainais augs, viesuļa grūdienu dzenāts, pamazām, aizķerdamies aiz zemes pikām, uzvēlās pašā uzbēruma virsotnē, raustīdamies iestrēga starp zemes pikām, tad izrāvās, aizripoja tālāk, pārlaidās pāri būvbedrei un nozuda. Mūsu sarunu biedrs domīgi vēroja tā kustību.

— Es arī esmu, lūk, tāds vējritulis, — viņš teica pavīpsnādams. — Es un mana ģimene. Un ticiet man, — mums šinī apstāklī nav nekā apgrūtinoša, ne neērta. Jā—ā, mūsu zemē, pēc manām domām, izveidojies arī tāda celtnieka tips, kura profesija nekad neļauj palikt uz vietas, bet visu laiku liek pārvietoties: uzcel objektu, nodod — un atkal dodies tālāk uz jaunu vietu, pie jauna darba, uz jaunu cīņu ar grūtībām. Bet ļaudis, kas nepazīst mūsu darbu, nez kāpēc nesaprot arī mūs pašus. Un es pat nezinu, kāpēc: ja viegli saprast strādnieku vai inženieri, kas visu savu mūžu strādā vienā fabrikā, kāpēc tad nevar saprast arī mūs, celtniekus, kurus profesija spiež dzīvot klejotāja dzīvi, braukāt no viena objekta uz otru? Sevišķu prieku mums sagādā tas, ka darba mērogi pieaug tīri vai ģeometriska progresijā. Pārvietojies no maziem objektiem uz lieliem, no lieliem uz milzīgiem, no milzīgiem — uz vēl milzīgākiem, kuriem līdzīgu uz zemes nav... — Viņš piecēlās un noradīja ar roku visapkārt. — Paskatieties, kas te notiek!

Un patiesi, — vējš bija aprimis, putekļi nosēdušies, un no uzbēruma augstienes atklājās darbu panorama, kas aizstiepās

līdz pašam apvārsnim. Netālu kļuva redzama zemē ieraktā vēl nepabeigtā slūžu betona kārba; no tās stiepās nākošās upes vēl sausās gultnes jau izbūvētā daļa, kas saplūda ar bedri, kuru raka zemes rokamās mašinas. Sī bedre bija vēl nepabeigtais kanala turpinājums.

Bija jūtams, ka Dmitriju Georgijeviču šī aina iepriecināja, it kā viņš pats ar savām rokām tur visu būtu izracis un uzcēlis.

— Redziet! Vai tad par to nav vērts atteikties no vienas otras ērtības?

— Nu, bet jūsu ģimene, sieva, bērni? — atkal painteresējās mākslinieks, neslēpdams draisko smīnu.

— Mans kolchozs? — Parupjajā, vēja appūstajā inženiera sejā parādījās silta, kautrīga izteiksme. — Nu, mans kolchozs, kaut tas arī nav mazais: seši cilvēki, tas tomēr ir kustīgs. Celtniecības darbi beigušies, sākušies nobeiguma darbi, nu tā, zināt, apmetuma darbi, izgreznojumu piestiprināšana, apstādījumu ierīkošana, bet sieva jau prasa: «Dima, kurp tad nu mēs?» Viņa man rūpīga, gudriniece. Saliekamās mēbeles pati izgudrojusi, lai vieglāk būtu pārvadāt... Tā tad nu es arī ceļoju — kā gliemezis ar savu māju.

— Un daudz esat izbraukājis?

— Nu kā lai jums pasaka ... Es jau jums teicu, ka esmu voldzinieks, no Gorkijas. Tēvs līdz pat mūža galam bija kuģu mechaniķis. Nu tad — strādnieku fakultāte, studenta gadi... Beidzu es pieklājīgi, un laimējās ... Uzreiz no augstskolas sola uz Maskavas vārdā nosaukto kanalu. Jūs nevarat iedomāties, kas tā bija par celtni! Es tur kļuvu par darbu vadītāju ūdenssūkņu stacijā. Vai saprotat, — kāda prakse! Plašums, vēriens, rūdījums! Gorkijā man bija meitene, mēs ar viņu gadus trīs draudzējāmies, jauka meitenīte, un vienmēr man likās, ka viņa tāda maiga, nevarīga, ka šķita, — tikko vējš uzpūtīs, viņa nokritīs no kājām. Aizbraucot uz kanalu, norunājām: kad iekārtošos, nostāšos stingrāk uz kājām, tad atgriezīšos pēc viņas un mēs apprecēsimies. Bet skatos — kur nu te apprecēsies! Darba līdz kaklam, dažu dienu pat noskūties nav laika, dzīve neiekārtota, grūta. Žēl viņas, tā arī viņai uzrakstīju ... Bet ko jūs gan domājat, — atbildes vietā pati pie manis atbrauca! Un apprecējāmies. Kaut arī reizēm karstā darba laikā redzējāmies ar viņu stundas piecas diennaktī, ne vairāk, — dzīvojām labi. Dēlēns 2eņa mums tur uz kanala piedzima. Viņam tagad sešpadsmit gadu. Pabeidzām kanala būvi, pabraukājāmies trijatā pa to ar kuģi, papriecājāmies. Piebraucām pie Ivaņkovas — sieva vaicā: «Kur nu tālāk?» Bet es viņai atbildu, ka tālāk pa kanalu atpakaļ. — «Nē,» viņa saka, «kur ar ģimeni tālāk dosimies?» Lūk,

tā tika stādīts jautājums ... Mani gan uz kanala par ekspluatācijas inženieri atstāj, gan uz jaunu celtniecību sauc, uz Volgas celtniecību, kas tajas dienās tik tikko sākās. Es, jāatzīstas, par Volgas celtniecību biju saklausījies pilnu galvu, mani turp velk. Bet, domāju, kā tad viņa varēs? Dēliņš vēl maziņš. Taču viņa man atbild: «Ej turp, kur sirds velk, kur tu esi vairāk vajadzīgs. Par mani un 2eņu neuztraucies, vieglu ceļu mūsu dēļ nemeklē! Mēs abi izturēsim.»

Es nopriecājos. Te tev nu bija maigs radījums! Aizbraucām uz Volgas celtniecību. Tur es biju galvenais mechaniķis remonta rūpnīcā. Visai celtniecībai remontējām mašinas. Es tās tur visas līdz pēdējam sīkumam izpētīju. Tā bija milzīga prakse. Tad vēl viens institūts. Volgas celtniecības darbos man piedzima meitiņa. Aug celtne, bet mēs ar sievu jokojam — sak, kā beigsim, tā savu darbu jau četratā varēsim apskatīt. Bet pabraukāt pa Sčerbakovas un Ugļičas jūrām neizdevās — sākās karš. Aizgāju armijā. Komandēju smago lielgabalu bateriju. Un tad mani aizsūtīja strādāt manā specialitātē uz Galējiem Ziemeļiem, pašā, kā saka, īstajā Arktikā ...

Jā—a, jūs par sievu jautājāt, — ko viņa par maniem ceļojumiem. Ko lai saka, sieva man parasta padomju sieviete. Iepazīsties ar viņu — šķiet, nekā sevišķa tur nav, bet viņa, daudz nedomādama, kara laikā pa toreiz pārslogotajiem dzelzceļiem un tālāk vairāk nekā mēnesi ar briežiem un suņiem, līdz nokļuva pie manis tundrā ... Turklāt vēl ne viena pati, bet atkal ar visu kolchozu, kas tai laikā jau bija pieaudzis vēl lielāks ... Un kādā veidā pieaudzis? Bija pieņēmusi bārenīti Ļenu, kurai karš bija atņēmis tēvu un māti. Tā četratā ar jauno meitu viņi arī atbrauca pie manis uz Aizpolaru pašā pusgadu ilgās nakts pusnaktī.

Dmitrijs Georgijevičs pasmaidīja:

— Redziet, kādas mums, celtniekiem, sievas! Kad beidzu darbu Arktikā — mani nosūtīja uz subtropiem. Arktikā bija polārās naktis, ziemeļblāzmas, aukstums, ledi, ledus kalni, brieži, bet te — zila jūra, debess zilgme, palmas, magnolijas. Un visi, protams, brauc kopā ar mani un, ievērojiet, labprāt brauc, nevis tāpēc, protams, ka subtropi patīkamāki nekā mūžīgie ledi un kailā tundra, bet tāpēc, ka viņi visi man dzīvo līdzi celtniecībai, tāpēc, ka mums viens kopējs sapnis ... Es priecājos, kad strādāju dienvidos, — domāju: atpūtīsies manējie pie Melnās jūras pēc visām savām klaiņošanām un grūtībām. Bet te lēmums par Volgas-Donas celtniecību. Biedri raksta vēstules: «Grandiozs pasākums, braucam turp, vai negribi kopā ar mums?» Kā gan var negribēt! Zaudēju mieru. Sieva jau manījusi, vaicā, sak, kas tev

kaiš, kas noticis. Es viņai tā piesardzīgi, aplinkus ieminos par Volgu-Donu. Viņa nopūšas: «Nu ko tad darīsim, vai sāksim gatavoties?» Es, jāatzīstas, nebiju gaidījis, ka viņa tā uzreiz būs ar mieru. «Nē jau,» saku viņai, «tas tāpat vien, tikai sapnis. Vai tad man pietiks spēka jūs no tādas brīnišķīgas, laimīgas zemes stiept projām, turklāt vēl uz stepi, kur susliki vien tikai dzīvo!» Viņa sāka smieties: «Savādnieks, zinu jau, ka tu brauksi, un mēs arī brauksim. Ja jau mēs tur esam vajadzīgi, kāda gan vēl var būt runa! Kad tad vajadzēs gatavoties? ...» Tā mums iet! — Dmitrijs Georgijevičs sāka smieties, un viņa smiekli bija tik negaidīti skanīgi un sirsnīgi kā bērnam. — Un patiešām nekādas runāšanas par to vairs nebija. Sājā apvidū es atbraucu kā viens no pirmajiem, un, vai zināt, esmu ļoti lepns, ka biju klāt, kad pirmais ekskavators izraka pirmo kausu zemes.

— Nu, bet viņai, jūsu sievai, šais apstākļos tomēr nav viegli.

— Kādā ziņā gan mūsu apstākļi tagad sliktāki par jūsējiem, maskaviešu? Sākumā gan dzīvojām pie kāda kazaka, protams, nebija jau nu visai ērti, bet tagad man ir mājiņa — divas istabas, virtuve, vannas istaba, radio, avīzes. Lielisks klubs. Bet bibliotēka tāda, kādu pat vienā otrā vecā pilsētā neatradīsi... Nē, nē, jūs paskatieties uz šīm mašinām! Vai nav labas, ko? Bet tās vēl nav pašas lielākās. Mums te iet darbā arī četrpadsmit kubikmetru smēlēji. Bet rūpnīcā jau izgatavo astoņpadsmit kubikmetru smēlējus un stāsta, ka projektējot divdesmit četru kubikmetru smēlējus. Vai nav interesanti vadīt tādus tērauda tvaikoņus? ... Es saprotu, ka katrs mīl savu darbu, savus uzdevumus, bet man, atvainojiet, šķiet, ka mūsu darbs ir visinteresantākais.

— Bet nu jau Volgas-Donas būvdarbi tuvojas nobeigumam, kur tad nu tālāk?

— Tālāk ar visu kolchozu novietosimies kuģī, aizbrauksim no Rostovas līdz Staļingradai, papriecāsimies, atcerēsimies visu — gan priekus, gan grūtumus, bet pēc tam pa tiešu ūdensceļu uz Volgu, uz turienes celtniecību. Bet no turienes ... Gan jau atradīsies, kurp braukt arī no turienes. Mūsu mūžam celtniecības darbu pietiks!

MAMUTS

— Šim strautam uz kartes bija kaut kāds cits nosaukums, bet mēs, kas pie tā strādājām, nosaucām to par Čūsku strautu. Tur bija ļoti daudz čūsku. It sevišķi sākumā, kad pirmie zemessūcēji devās no upes uz ieteku. Tā arī iegājās: čūsku strauts un čūsku strauts. Vēlāk pat atskaitēs dažkārt ziņojām, ka, strādājot pie Čūsku strauta, plāns pēc izraktās kubatūras pārsniegts par tik un tik veselām un tik un tik desmitdaļām procentu... Vai es atkal esmu sagriezies? Lūdzu piedošanu, vairs tā nedarīšu ...

Zemessūcēju ierīces galvenā mechaniķa Alekseja Izmailova sejā garlaicība. Pirmo reizi viņam, ļoti aktivam cilvēkam, nākas pozēt māksliniekam. Viņš stāv pie kāpnēm uz sava kuģa augšējā klāja. Uz stāvā, visu laiku irstošā un it kā no apakšas pamazām izzūdošā krasta sienas fona asi iezīmējas viņa ērgļa profils un grumbas uz augstās pieres. Lielā, zilganā rēta, kas šķērso viņa kreiso vaigu, tādā pagriezienā nav redzama. Mechaniķa ne visai jaunā seja it kā pārakmeņojusies.

Mākslinieks, kas zīmē viņa portretu, nav labā garastāvoklī. Viņš strādā vairāk ar gumiju nekā ar zīmuļiem, bet tā jau ir pirmā pazīme, ka viņš nav apmierināts ne ar sevi, ne ar oriģinālu.

— Jūs stāstiet, stāstiet, nepievērsiet man uzmanību! Aizmirstiet par mani! Manis te nav. Tikai, dieva dēļ, negrozieties! — viņš lūdza.

— Jūs sākāt par mamutu, — es atgādinu.

— Jā, jā, tikai atļaujiet noskaidrot apstākļus. Tam ir tiešs sakars ar visu notikušo. Tad, lūk, atgādinu. Strādājām mēs Čūsku strauta grīvā. Grunts brīnišķīga, smilts tīri kā mannas putraimi, tieši tāda, kāda aizsprostam vajadzīga. Mēs ar savu ierīci sākām atskaldīt no upes puses, bet ekskavatoristi strādāja pie tā paša strauta augstāk, kur bija sauss un kur viņiem bija ērtāk bērt smiltis pašizgāzējos. Tādi bija apstākļi...

Aleksejs Izmailovs, demobilizēts leitnants-tankists, bija daudz pieredzējis cilvēks. No pirmajām kara dienām viņš bijis kaujās,

ne vienreiz vien dedzis māsiņā, un reiz to fašisti bija pat nošāvuši, tikai ne pavisam. Nogulējis bedrē starp miroņiem, viņš nakti izrāpās, aizlīda, apmetās pie kolchozniekiem, izveseļojās, izlauzās cauri frontei, no jauna sēdās tankā un karoja jau līdz pašai Elbai. Par kara dienām atgādina ne tikai viņa vecie formas svārki ar kārtīgi piešūto balto apkaklīti, daudzie apšūtie caurumiņi ordeņiem virs kabatas un šī zilganā rēta, kas izkropļoja viņa kreiso vaigu, bet sevišķi kareiviskā stāja un pats sarunāšanās veids.

— Vai atļausiet turpināt? — viņš uzrunā mākslinieku.

— Jā, jā, dieva dēļ, tikai nekustieties! — tas atbild un pat piemiedz acis, it kā anatomētu modeļa seju ar savām asajām, dzīvajām acīm.

— Pirmsmaija sacensībās mēs apņēmāmies padot uz aizsprostu divdesmit procentus zemes virs plāna. Bet pavasara plūdi bija ļoti lieli. Nācās nedēļas divas pagaidīt, un, lai panāktu nokavēto, mēs kopējā sapulcē nolēmām atteikties no svētkiem un turpināt uzbrukumu visā frontē. Piespiežam. Darbs sokas. Tās betonētāju grupas pirmorganizators, ar kuru mēs sacentāmies, zvana mums no aizsprosta: «Apsveicu svētkos. Sen tā neesat devuši ...» Un pēkšņi pašā darba karstumā mašinu nodaļā atskan brīkšķis — un sūknis apstājas. Skaidrs, ka mašinā iekļuvis kaut kas liels. Bet tas jau ir «ĀN», tas ir ārkārtējs notikums, un mums tas sevišķi nepatīkami, tāpēc ka mēs no svētkiem atteicāmies. Un lūdzu — neparedzēta dīkstāve.

Mani mechaniķi teicami sastrādāja. Apvalku izjauca vienā acumirklī. Es tur ielēju vienu spaini ūdens, otru, smiltis izskaloju. Patiešām: divas lāpstiņas taisni kā ar nazi nogrieztas. Un izspiedies laukā pamatīgs akmens. Un kur tas gadījies šai zemē, kurā saskaņā ar ģeoloģijas zinātni tam nevajadzētu būt, un kā tas caur aizsargsietu izgājis, jupis viņu zina! Bet ko nu tur daudz prātot! Lāpstiņas mēs apmainījām — ar to es vēl tagad lepojos — rekorda laikā. Pēc divi stundām un dažām minūtēm mēs jau uz aizsprosta šķidro masu dzinām tīri vai ar viesuļuguni.

Bet tas nav galvenais. Kad mēs beidzām remontu un es devos uz bāku pēc ūdens, lai pēc nogurdinošā darba padzertos, pienāk pie manis zemessūcēju priekšnieks un saka: «Vai zināt, Izmai-lov, tas nemaz nav akmens, kas mums tās nepatikšanas sagādājis.» — «Nav akmens? Bet kas tad?» — «To,» viņš saka, «pagaidām nevaru pareizi pateikt, bet visticamāk, ka tas ir kāda aizvēsturiska dzīvnieka zobs. Spriežot pēc apmēriem, varbūt pat mamuta.» Un parāda man šo, atļausiet teikt, «zobiņu», svarā ap četri kilogrami. Nebija, protams, laika brīnīties, tāpēc ka mēs mainījām smelšanas virzienu, lai atkal neuzdurtos uz kaut kādu

aizvēsturisku pārsteigumu. Bet, kad nomainījāmies un gribējām iet mājās, partijas grupas organizators mūs pie kāpnēm apturēja un sacīja: «Tā, zēni, nedrīkst. Mamuti kolchozu fermās pagaidām vēl neaug. Tas ir retums. Ja jau te zobs atradās, tad mums zinātnes priekšā arī par visu pārējo jāatbild. Mamutam,» viņš saka, «mums jāpieiet saimnieciski. Vajag te visapkārt iztaustīt un izmakšķerēt visu, kas saglabājies, jo, tiklīdz te atplūdīs lielais ūdens, zinātnei mamutu vairs neredzēt.»

Atmiņas sāk aizraut pašu stāstītāju. Viņa seja, kas vēl nesen ar savu nekustīgumu bija skumdinājusi mākslinieku, atdzīvojās, melnajās acīs iedegās kvēlas, jautras dzirkstelītes. Viņš pats kļuva it kā jaunāks, un pat rēta uz nosārtušā vaiga vairs nebija tā saredzama. Nu jau mākslinieks nemaz vairs nelietoja gumiju. Viņa roka žigli žigli skraidīja pa papīru, bet acis, gan piemiegda-mās, gan plaši atvērdamās, kāri studēja modeli.

— To, lūk, teica mūsu grupas partijas organizators, un, saprazdams, ka labākais aģitācijas līdzeklis ir personīgs piemērs, viņš iekāpa laivā un sāka pogāt vaļā kombinezonu. Bet pavasara plūdi vēl nebija nokritušies, bija auksts. Viņš izģērbās, ielēca ūdenī un spēcīgiem vēzieniem peldēja uz krastu, kurā vēl nesen bija mūsu raktuves. Piepeldēja, ienira, izlēca, atkal ienira. Puiši bija jau pilnīgi noskaņojušies iet mājās, lai kaut svētku beigas nosvinētu, bet te redz tādas lietas — un dodas atpakaļ. Sāk ģērbties nost. Bocmanis izskrien uz klāja un sauc, kāpēc visiem uzreiz līst ūdenī, veltīgi saldēties. Viņš sadalīja ļaudis divās grupās: vieni lai nirst, otri lai sildās. Pa to laiku partorgs no ūdens kliedz: «Sataustīju! Ne tas akmens, ne kauls!» Izvilka. Izrādījās, ka tas ir otrs zobs.

Nu pat pats priekšnieks nenocietās. Viņš kara laikā bijis flotē, veikli peld. Arī viņš lec ūdenī. īsi sakot, kamēr viena maiņa strādāja, otra sēdēja ūdenī. Visu apkārtni pārmeklēja. Mani mecha-niķi izgatavoja sevišķus urķus. Mēs ar tiem visu gultni no vienas vietas iztaustījām. Un, vai zināt, ne veltīgi! Daudz kaulu sameklējām. Nakti, jau prožektoru gaismā, izvilkām milzīgu, smagu ilkni. Bet otru, lai arī kā meklējām, nevarējām atrast. Nospriedām, ka mūsu mamuts šajā aizvēsturiskajā laikā būs bijis liels kauslis un vienu ilkni zaudējis cīņā ar ienaidnieku. Galvaskausa atliekas sameklēja mazliet vairāk lejup — tas bija jau pēc piecām dienām. Bija jāceļ ar ceļamkrānu. Vārdu sakot, pēc nedēļas mums uz klāja izveidojās vesels muzejs.

Gribēdams parādīt, kur tieši uz klāja bija izveidojies muzejs, stāstītājs pagriezās un pastiepa roku. Viņš bija izkustējies no savas pozas un bailīgi pašķielēja uz mākslinieku, bet tas jau vairs nedusmojās. Mutē viņš turēja divus zīmuļus. Ar trešo viņš ātri

ātri zīmēja un bija tā aizrāvies, ka, neizlaizdams no mutes rezerves zīmuļus, ar acīm vien norādīja Izmailovam, lai tas ieņem iepriekšējo pozu.

Mechaniķis padevīgi ieņēma agrāko stāvokli un, cenzdamies neizdarīt asas kustības, turpināja stāstīt:

— Mēs bibliotēkā dabūjām grāmatiņu par izmirušajiem milzeņiem. Atradām mamuta skeleta zīmējumu, pamēģinājām pēc tā salikt visus kaulus pēc kārtas. Noskaidrojām, ka esam atraduši tikai galvaskausa atliekas un dažus skriemeļus. Bet pārējo, lai kā arī centāmies, neatradām. Nu, nodomājām, arī tas ir labi. Pilsētas muzeju fašisti bija nodedzinājuši, bet atjaunotajam muzejam būs tīri laba dāvaniņa. Te tieši šai brīdī bija pienācis laiks braukt uz pilsētu pēc detaļām. Sakārtojām mašinu. Kravas kasti piepildījām ar zāģu skaidām, tur novietojām visas mūsu pirms-vēsturiskās trofejas no Čūsku strauta. Bet puiši pilnvaroja mani pēc darīšanu nokārtošanas pilsētā aiziet uz muzeju un visu nodot.

Savas lietas es ātri nokārtoju. Devos uz muzeju. Atradu vadītāju, — tāds mazs, patīkams večukiņš. «Ek,» domāju, «turies, tētiņ, tagad es tevi pārsteigšu!» — «Pieņemiet,» saku, «izmirušo milzeņu-mamutu atliekas un sveicienu no Volgas-Donas celtniekiem ...» Un iedomājieties, — viņš itin nemaz nebrīnījās. Tikai priecīgi iesaucās: «No čūsku strauta?» — «Tieši tā,» saku, «no turienes. Bet, atļaujiet vaicāt, kas jums par to ziņojis, ka mēs tur bez citiem darbiem arī ar mamutu mazliet nodarbojāmies?» Atbildes vietā viņš mani ievelk kādā istabā. Un es redzu: tur uz grīdas atrodas milzīgi kauli. «Tos,» viņš saka, «atveda ekskava-toristi, kas ar četru kubikmetru mašinām strādā. Bet to,» saka, «dāvināja biedri no mazajiem soļotājiem.» Tad jautā tālāk: «Jūsu urbumi laikam bija vairāk uz leju, pie pašas upes?» — «Tieši tā,» es atbildu. «Vai tas jums zināms?» — «Nu tad paskatieties uz schemu! Visticamāk laikam, ka šis mamuts iestidzis purvā pie palienes, rau, te! Redziet, upe agrāk tā tecējusi un plūdu ūdens izmētājis skeleta daļas pa straumi. Nu, bet pēc tam upe pārvietojusies un palikusi tikai šī vecupe, ko jūs saucat par čūsku strautu. Bet tagad, redziet, strādādami dažādās vietās, jūs esat uzgājuši visus šos kaulus.» Vai redzējāt, kā tas viss īstenībā pagriezās! Izrādās, ka ne jau mēs vien esam tie gudrie, kas ķērušies pie paleontoloģijas, — ekskavatoristi tur mums pat aizsteigušies priekšā ...

Tas arī ir viss stāsts par mūsu mamutu no čūsku strauta. Nezinu, kāpēc jūs tas tik ļoti interesēja ... Un kas nu tur sevišķs no tā mūsu mamuta?! Bet, skat, nākošās jūras nākošajā gultnē zinātnieki kopā ar celtniekiem senu pilsētu Sorkelu atrakuši. Gandrīz vai caur sietu, stāsta, smiltis esot izsijājuši, lai kaut kāda

senlaiku sprādze vai krellīte zinātnei neietu zudumā. Bet mamuts — tas jau prāvs dzīvnieciņš. To atrast nav nekāda lielā gudrība, ja reiz esi uz pēdām ticis.

Stāstītājs iesmējās, bet atcerējās, ka viņu zīmē, un atkal pašķielēja uz mākslinieku. Tas jau veica kaut kādus pēdējos vilcienus, acis piemiedzis, papriecājās, uzlika lapas stūrī savus iniciāļus, mazu skaitli «51», pēc tam noplēsa lapu no papes, uzlēca kājās un klusēdams pasniedza to Aleksejam Izmailovam.

No papīra lūkojās pretī stāstītāja seja, kas bija atveidota ar lielu precizitāti, bet nepavisam ne auksta un ne arī nekustīga, kāda tā bija visā mūsu iepriekšējās pazīšanās laikā, bet dzīva, jautra, labsirdīga, kādu mēs to redzējām stāsta beigās par mamutu. Salīdzinot ar oriģinālu, tā likās pārāk jauna.

— Cik jums gadu? — nenocieties es jautāju.

— Divdesmit devītais, — atbildēja Aleksejs Izmailovs, greizi uzsmaidīdams ar sakropļoto vaigu. — Vai neticat? Paskatieties partijas biļetē ... Neko nevar darīt... karš.

TUNELIS STEPĒ

Tunelistu profesija pie mums raksturīga ar to, ka tās īstie meistari visi, kaut arī nedaudz, tomēr pazīst cits citu. Lai arī cik tālu viņi cits no cita strādātu, lai arī cik ilgi viņi būtu bijuši šķirti, viņi neaizmirst biedrus, seko viņu panākumiem un ir pārliecināti, ka, atbraukuši jaunā vietā, viņi vienmēr atradīs tur vecus paziņas.

Tādas attiecības padomju tunelistiem izveidojušās tāpēc, ka lielākā tiesa no viņiem apguvuši savu profesiju galvaspilsētas metro celtniecībā. Te viņi pirmo reizi nolaidās šachtā, te iepazina pazemes darbu grūtumus un priekus, te viņi izgāja bargu, gudru darba pieredzes skolu, un te, zem galvaspilsētas ielām un laukumiem, radās vienam otram no viņiem darba pirmā slava.

Lūk, kāpēc Pavels Michailovičs Sergejevs, kratīdamies apputējušas smagās mašinas kravas kastē pa nemīlīgo, saules izdedzināto stepi, mierīgi aplūkoja svešo, nepazīstamo ainavu! Sergejevs brauca uz jaunu darba vietu. Šo apvidu viņš nepazina. Tam vispār nebija vēl ģeogrāfiskā nosaukuma. Visur, kur vien acis vērās, plētās tas pats pelēkais līdzenums, vietām pārklāts ar iesirmu sāls nosēduma kārtu, vietām ūdens trūkuma dēļ saplaisājis un sakrokojies kā kraupis.

Pavels Michailovičs zināja, ka viņam — metro cēlājam, kas pieradis pie galvaspilsētas kultūras, trokšņa un priekiem, nāksies šoreiz rakt tuneli tuksnesī. Viņš zināja, bet bija mierīgs. Viņu neatstāja pārliecība, ka te, jaunajā vietā, kur bija paredzēti liela mēroga tuneļu darbi, viņš noteikti satiks senos draugus.

Viņš ar ziņkāri skatījās uz suslikiem, kas ka stabiņi pacēlās uz saviem cinīšiem, uz stepju ērgļiem, kuri kā sastinguši turējās pelēkajās, putekļainajās debesīs, uz īsastainajām, niknajām odzēm, kas steidzīgi aizlīda no ceļa, — skatījās un ar patīkamu saviļņojumu domāja par to, ka viņš ir viens no tiem, kuriem lemts atnest šajā tuksnesīgajā apvidū ūdeni, padzirdināt bagā-

tās zemes, kas gulējušas gadsimtu miegu sausumā un karstumā, atmodināt tās, piespiest tām kļūt nevaldāmi auglīgām.

Un kā vienmēr saviļņojuma brīžos, pirms sāk darbu, kas sola vēl nezināmas grūtības, cilvēks domā par agrāk pārdzīvoto, — Pavels Michailovičs, kratīdamies smagās automašinas kravas kastē, domāja par savu dzīvi.

Rakstnieks atzīmē savu ceļu ar grāmatām bibliotēkas plauktā, pedagogs — ar skolnieku izlaidumiem, tunelists — ar pazemes būvēm. Ne mazumu, tiešām, ne mazumu Pavels Michailovičs veicis kopš tās neaizmirstamās dienas, kad viņš 1932. gadā pavisam vēl jauns puisis ar Kurskas apgabala komitejas ceļazīmi atbrauca galvaspilsētā, lai piedalītos Maskavas metro* celtniecībā.

Jaunības dienas vienmēr patīkami atcerēties. Pazemes darbu meistars juta, cik līksmi sāk pukstēt sirds, kad viņš sev iztēlojās, kā pirmo reizi bija nolaidies ar celtni šachtā, kur viņam no šā brīža nācās dzīt vagonetes ar zemi.

Aizvedējs, vēlāk tuneļu racējs Pavels Sergejevs izcēlās, strādādams tolaik slavenajā Choloda brigādē. Viņš kļuva par pos-minieku, pēc tam par brigadieri, tad par pirmrindas brigadieri. Kā mūžīga piemiņa viņa dzīvē par tām jaunības dienām viņam palika metro stacijas — «Ļeņina bibliotēka», «Dzeržinska laukums», «Dinamo».

Paveļam Michailovičam šīs celtnes ir darba dzīves apraksta nodaļas, un daudz interesantu lappušu ir šais nodaļās!

Sevišķi līksmi atcerēties, kā veidoja pazemes vestibilu zem Dzeržinska laukuma. Tur atrodas lieli plūstoši smilšu slāņi. Tik sarežģītos ģeoloģiskos apstākļos tolaiku tunelistiem vēl nebija nācies strādāt. Rakšanas darbi aizkavējās, plānu nevarēja izpildīt.

Tad Maskavas partijas organizācijas vadītāji sapulcināja celtniekus divās blakus zālēs: vienā ar pieredzi bagātus inženierus, otrā — vecākos tunelistus, nopelniem bagātus pazemes darbu meistarus. Sapulcināja un pēc kārtas noprasīja, vai var un vai ir vērts šeit darbus turpināt.

Daži piesardzīgi ieminējās, ka labāk tomēr pārcelt staciju citā, ģeoloģiskā ziņā vairāk piemērotā vietā. Strādnieki, kuriem pa daudzajiem gadiem bija uzkrājusies liela darba pieredze, visi kā viens izteicās par plūstošo smilšu slāņa pārvarēšanu.

— Ja partija, pavēlēs — līdz zemes centram aiziesim! Nav tādu grūtību, ko padomju cilvēks nevarētu pārvarēt, ja viņš to ļoti gribēs! — uztraukdamies no tribines runāja viens no vecākajiem metro celtniecības tunelistiem.

Tika nolemts turpināt darbu tieši te. Stacija Dzeržinska lau-

kūmā tika nodota ekspluatācijā pat pirms termiņa. Šo gadījumu un jo sevišķi veco tuneļu racēju vārdus Pavels Michailovičs, toreiz vēl jauns komjaunietis, iegaumēja uz visiem laikiem.

Kad pēc tam, strādādams metro darbos, Pavels Michailovičs pats audzināja zaļos jauniešus, kas atbrauca no kolchoziem, nāca no arodskolām, viņš vienmēr stāstīja jaunajiem par šo gadījumu un nobeigumā mīlēja dižoties ar izteicienu:

«Ja partija pavēlēs — līdz zemes centram aiziesim!»

Karš pārsteidza Paveļu Sergejevu galvaspilsētas metro trešās kārtas celtniecības posmā. Aptumšotajā Maskavā, virs kuras pa vakariem kā miegainas, neveiklas zivis peldēja aerostati, pazemes darbi ritēja pilnā gaitā. Pat visgrūtākajās dienās, kad Piemaskavā fašisti jau betonēja laukumus, lai no turienes šautu ar tālšāvēju lielgabaliem uz galvaspilsētu, maskavieši domāja par nākotni, turpināja būvēt pazemes ceļus, celt jaunu staciju pilis, bagātīgi izgreznojot tās ar marmoru, skulptūras veidojumiem, keramiku. Te parādījās padomju ļaužu nelokāmā ticība uzvarai, komunisma triumfam.

Bet ienaidnieks tuvojās galvaspilsētai. Racējs Sergejevs sāka pieprasīt, lai viņu sūta uz fronti. Beidzot viņš savu panāca: viņu mobilizēja un kā pieredzējušu celtnieku izmantoja viņa specialitātēs. Viņš kļuva par brigadieri militārajiem celtniekiem, kas nostiprināja Volokolamskas šoseju. Te viņam, kas bija pieradis pie pazemes šachtu netraucētā klusuma, nācās strādāt sākumā zem bumbu krusas un apšaudes no gaisa, pēc tam artilērijas sprādzienu troksnī.

Maskavieši — vīrieši, sievietes, pusaudži nocietināja pieejas savai pilsētai. Viņi turpināja darbu pat tad, kad pār nocietinājumu grāvjiem un nesacietējušā betona kazematiem eksplodēja ne tikai lādiņi, bet jau mīnas. Pavels Michailovičs vadīja celtniekus un tajā pašā laikā pats raka zemi, saistīja kopā metālā stiegrojumu, sastiprināja apvalku, lēja betonu. Viņš strādāja, bet blakus atradās veca šautene, kuras aizslēgs bija rūpīgi aptīts ar kabatas lakatu, lai nepieputētu ar smiltīm, un pāris granatu gadījumam, ja ienaidniekam izdodas izrauties caur priekšējām ķēdēm un artilērijas uguns aizsegam.

Bargs, slavens bija šis laiks! Un, kaut arī no visa, ko Pavels Michailovičs un viņa brigāde tajās dienās bija cēlusi, tagad palikuši tikai neskaidri jau aizarti pauguri un grāvji, viņš mīl atcerēties šo īso lappusi no savas dzīves stāsta.

Strādādams nocietinājumu rajona celtniecībā, Pavels Michailovičs ilgojās pēc viņam tik tuvā metro. Bet, kad ienaidnieks pie Maskavas bija sakauts un vēlās atpakaļ uz rietumiem, metro celtniekam tika sacīts: jāatjauno Maskavas ogļu baseina šach-

tas. Nebeigdams sapņot par atgriešanos uz metro, Pavels Mi-chailovičs bez ierunām devās uz Mosbasu atjaunot šachtas, iegūt galvaspilsētai ogles. Šachtas strādnieki droši vien vēl tagad ar labu vārdu piemin iecirkņa priekšnieku Sergejevu, tuneļu rakšanas lietpratēju un pazemes darba meistaru ...

Tā, pārcilādams atmiņā savu dzīvi, Pavels Michailovičs brauca pa nepazīstamo stepi uz jauno darba vietu. Tur, Mos-basā, viņš skaitīja dienas, kad pēc atjaunošanas darbu beigšanas varēs atgriezties galvaspilsētā pie ierastā darba, kuru bija iemīlējis no jaunības.

Bet tad no drauga pienāca vēstule. Draugs rakstīja, ka tiek projektēts stepē ūdensšķirtnē izveidot lielu pazemes upes gultni. Spriežot pēc vēstules, bija paredzēti lieli, sarežģīti, vēl neredzēti darbi. Draugs brauca turp. Pavels Sergejevs ilgi pārdomāja vēstuli un neizturēja. Viņš, kā smējās šachtas biedri, «saslima ar jaunu celtniecību».

Nevar teikt, ka ilgas atgriezties uz Maskavas metro būtu izdzisušas, tās tikai kļuva bālākas, aizvirzījās tālāk nekā darbi, ar kuriem var arī nesteigties. Galvaspilsētā taču daudz labu tunelistu. Bet tur, stepē, kur viss tikai sākas, droši vien degoši vajadzīgas divas prasmīgas rokas un galva, kurā uzkrāts ne mazums pieredzes.

Un tā nu uz celtniecību aizceļoja telegrama: «Izbraucu.» Bet tai tūlīt sekoja arī viņš pats, braucot snaudā domādams par nodzīvoto dzīvi, par jauno celtniecību, kas bija neliela, bet svarīga jauno darbu daļa.

Priekšnojautas nepievīla Paveļu Michailoviču. Šachta bija tikai vēl iezīmēta ar mietiņiem. Tunelisti dzīvoja teltīs. Zemes-racēji raka būvbedres šachtas celtņu pamatiem, bet tuneļa iniciatoru vidū Sergejevs sastapa daudz paziņu, ar kuriem varēja ziemas vakara brīvā stundā pie ugunskura, stepes vētrām gaudojot, atcerēties metro celtniecības laika skaistās jaunības dienas.

Tur bija vecais draugs Pavels Semjonovičs Uvarovs, viens no slavenajiem metro celtniecības brigadieriem, ar kuru Sergejevs pat bija sacenties «Dinamo» stacijas celtniecības dienās. Tas bija atbraucis šurp kopā ar sievu Aleksandru Sergejevnu, kuru Pavels Michailovičs pazina kā vienu no labākajām metro celtniecības tuneļu racējām. Tagad viņa bija nozīmēta par ceļamkrāna mašinisti.

Izrādījās, ka inženieris Ļevs Borisovičs Rjabovs, tās šachtas priekšnieks, kurā bija paredzēts strādāt, ir tas pats komjaunietis Ļovka Rjabovs, kas kādreiz kā jauniešu racēju brigādes brigadieris metro celtniecības pirmajā posmā raka tuneli pretī Sergejeva brigādei. Pat kantora priekšniekā, iesirmajā, solidajā [3]

97

direktorā pulkvedī, tunelists pazina savu metro celtniecības jaunības dienu biedru, kas savā laikā bija izvirzījies kā komjauniešu rekordists. Tas bija viņš, kas kādreiz ražošanas apspriedē tik neganti dragāja sastinguma cienītājus, kuri mīlēja senās parašas un mieru.

Visus_ viņus, nu jau vairs ne visai jaunus ļaudis, izcēla no iesildītajam ligzdām, piespieda šķirties no ierastā darba, no pilsētas ērtībām tā pati tieksme uz jauno, vēlēšanās kļūt par ievērojamu celtniecību līdzdalībniekiem. Un reiz, kad bija izrakti tikai šachtas ejas pirmie metri, šachtas priekšnieks draudzīgā veco metroceltnieku vakarā atzinās:

_ — Partija taču mums, biedri, ir uzticējusi ļoti svarīgu darbu! Tādus uzdevumus tunelistiem vēl nebija nācies veikt. Bet mūs, metroceltnieku, ir maz. Visi iesācēji. Tad nu būsim, puiši, tas raugs, kas ceļ uz augšu visu iejavu!

Izrādījās, ka raugs ir labs.

Pēc tradicijas Maskavas metroceltniecība bija mācījusi ļaudis ne tikai pašiem labi strādāt, bet arī pārējos audzināt, lai radošā ierosme un meistarība izplatītos plaši jo plaši, bet iesācēji jau ar pirmajiem soļiem apgūtu novatoru paņēmienus.

Ap Sergejevu, Uvarovu un citiem veterāniem uzreiz jau izveidojās entuziastu brigādes. Ātri apgūdami grūto pazemes celtniecības darbu, jaunie ļaudis — jaunie celtnieki jau ar pirmajiem soļiem iepazinās ar pirmrindnieku metodēm.

Sergejeva brigāde visās šachtas celtniecības stadijās — gan šachtas ejas rakšanā, gan vairogu montēšanā, gan paša tuneļa būvē — bija labākā.

Rezumējot Vissavienības sacensības sasniegumus, brigadieriem, tāpat kā agrāk Maskavā, arvien tika piešķirts «Valsts labākā tuneļu racēja» nosaukums.

Tur, stepē, viņš jo sevišķi augstu vērtēja šo nosaukumu. Tas iepriecināja viņu arī tāpēc, ka pēc katra jauna apbalvojuma no visām zemes malām, kur strādāja viņa draugi — tunelisti, viņš saņēma veco biedru sūtītās telegramas. Un viņš atbildēja visiem, ka te, stepē, Maskavas metroceltnieki sarga savu slaveno nosaukumu, strādā tā, kā pienākas komunisma cēlājiem.

Jā, tiešām tā arī viņi strādāja. Un ne tas, ka viņiem celtniecības pirmajās dienās nācās dzīvot stepē, teltenēs, ceļā izbrist neizbrienamus dubļus, ne tas, ka transporta trūkuma dēļ tech-nika palaikam aizkavējās un gribot negribot nācās ķerties pie kapļiem, lāpstām, ar rokām stumjamām vagonetēm, pie metodēm un paņēmieniem, kurus padomju tunelisti jau sen aizmirsuši, — nekas neapturēja un pat neaizkavēja viņu darbu. Bet, kad celtniecība jau bija stingri nostājusies uz kājām un apbru-

ņota ar pirmklasīgu techniku, darbs veicās teicami. Visgrūtāk pārvaramajos nestabilākajos zemes slāņos Sergejs un viņa maiņinieks Uvarovs nogāja pa metram, tad pa simts desmit un beidzot pa simts divdesmit centimetriem maiņā.

Smorodina maiņa atpalika. Šachtas priekšnieks izsauca Paveļu Michailoviču pie sevis un uzaicināja kļūt par tuneļu meistaru tai maiņai, kurā strādāja Smorodins. Maskavas metro celtniekiem ir tāds likums: no sarežģītiem uzdevumiem neatteikties! Un, kaut arī Sergejeva jaunā brigāde, pēc inženiera Rja-bova izteiciena, tagad strādāja «kā orķestris» un brigadiera darbs viņam labāk patika, kaut arī viņa izpeļņa kā pirmrindas brigadierim bija ievērojami lielāka nekā tuneļa meistaram, — neraugoties uz visu to, Pavels Michailovičs pieņēma priekšlikumu.

Viņš pieķērās darbam ar degsmi un neatlaidību, ko tas bija parādījis vēl metroceltniecībā. Augām dienām viņš bija šachtā. Jaunajā ciematā ar poētisko nosaukumu «Rīta blāzma», ērtā mājiņā viņa sievai vairākkārtīgi nācās uzsildīt vakariņas vēl vēlā naktī. Pavels Michailovičs iepazinās ar ļaudīm, apspriedās ar brigadieriem, atklāti pateica, kādi kuram trūkumi. Neapmierinādamies ar paskaidrojumiem un norādījumiem, viņš pats šad tad ķērās pie viena vai otra darba. Ļaudis ar neviltotu cieņu sekoja, cik veikli viņa rokās veicās katrs darbs. Un sarunā ar šās neparastās šachtas jaunajiem strādniekiem bieži skanēja vārdi, kurus tuneļu meistars bija iemīļojis jau no jaunības: «Ja partija pavēlēs — līdz zemes centram aiziesim!»

Viņš prata labi runāt. Bet, aizrāvis ļaudis ar kvēliem vārdiem, viņš turpat lietišķi aizrādīja uz to, kas viņu darbā neapmierinošs vai slikts.

Un, lūk, atpalikušās brigādes sāka laboties. Drīz vien tā brigāde, kas nesen bija vilkušies astē, deva rekorda izstrādi visā Donas tuneļa celtniecībā.

— Tagad visgrūtākajiem zemes slāņiem esam pāri. Tagad tempus, tempus! — jokoja Pavels Michailovičs, uzmundrinādams ļaudis.

Mani pārņēma dīvaina sajūta, kad es kopā ar Paveļu Michailoviču nolaidos šachtā. Mēs ilgi staigājām pa apdarinātajiem koridoriem, un viņš, lepodamies ar saviem audzēkņiem, ne bez pašapmierinātības stāstīja par viņiem, visu parādīja un paskaidroja.

Es vairākas reizes esmu bijis pie Maskavas metro celtniekiem. Un, lūk, tagad, klausīdamies tuneļu meistarā, nekādi nevaru tikt vaļā no domām, ka, tikko iesēdīšos būrī un pacelšos uz augšu, manā acu priekšā atvērsies dzimtās Maskavas aina-

vas — automašinu vienlaidu kustība, plašo ietvju jautrā kņada, vajadzēs tikai uz stūra iesēsties 12. numura trolejbusā, un pēc nedaudz minūtēm es būšu mājās.

Taču virs zemes mani sagaidīja stepes klusums, raibie susliki, īsastainās odzes, kas slēpās sausās zemes plaisās; bālganajās debesīs izplestiem spārniem riņķoja kukaiņu vanagi, un vējš šķirstīja stepju līgu sirmos pušķīšus.

Jā, patiešām, padomju cilvēks, ja partija viņam pavēlēs, aizies līdz zemes centram!

STAĻINGRADAS DĒLS

Katram gadās brīži, kad ar neparastu skaidrību ataust atmiņā, šķiet, pavisam aizmirstas sejas, ainavas, veseli skati, un, redzot tos no jauna jau pēc vairākiem gadiem, cilvēks mierīgi un gudri pārdomā un pārdzīvo to, ko viņš jau kādreiz pārdomājis un pārdzīvojis.

Kaut ko tamlīdzīgu izjuta Anatolijs Pavlovičs Uskovs, gaidīdams savu kārtu, lai uzstātos Miera piekritēju Vissavienības konferencē. Viņš sēdēja |aužu pārpilnā zālē starp ievērojamiem cilvēkiem, kurus nekad līdz tam nebija saticis, bet kurus pazina pēc redzētajām ģīmetnēm un fotoattēliem. Viņam bija pateikts, ka šajā apspriedē viņam došot vārdu. Un pašreiz, uztraukumā drebošiem pirkstiem burzīdams lapiņu ar savas runas plānu, viņš gaidīja. Visa viņa dzīve kopš tiem gadiem, kad viņš, būdams vēl zēns, bija ķēris grunduļus Volgas sēkļos pie kravas piestātnēm, līdz šim acumirklim, kad viņam bija jāsagatavojas kāpt uz tribines un celtnieku uzdevumā runāt par mieru, viss viņa dzīves ceļš atausa līksmā, satrauktā iztēlē kā īsas, spilgtas ainas.

Tas nebija visai garš, šis viņa dzīves ceļš, ja to skaita parastajos kalendara gados. Bet tā, ko bija pārdzīvojis šis jaunais padomju cilvēks savos divdesmit deviņos gados, šķiet, atliku likām pietiktu vairākiem pirmsrevolūcijas paaudzes cilvēku mūžiem.

Viņš bija dzimis Staļingradā, un kopš tā laika, kad bērna galvā izveidojas pirmā nojēga par dzīvi, viņš iemācījās lepoties ar savas pilsētas leģendāro slavu. Uskovu ģimenē svēti glabāja atmiņu par tām dienām, kad priekšpilsētas cīņās sarkanās divīzijas, ko vadīja Staļins, izlēma jaunās Padomju republikas likteni. Dažkārt, kad tēvs bija labā garastāvoklī, viņš izejamās dienās mēdza aizvest dēlus no pilsētas stepē, lai parādītu viņiem augstieni, no kurienes Staļins kareivja šinelī, artileristu binokli uz krūtīm, vadīja izšķirošo kauju. Pēc tam viņi kopīgi

gāja uz Caricinas aizstāvēšanas muzeju. Tēvs parādīja bērniem vēsturiskās relikvijas. Viņam pašam tās bija slavenās jaunības pieminekli. Un, kad dēlu burtnīcās pēkšņi atklājās traips vai zem sacerējuma parādījās skolotāja dusmīgi uzgrūstais «neapmierinoši», viņš teica:

— Un vēl par staļingradiešiem saucaties! Pie joda! Kādi gan jūs stajingradieši!

Ģimene lepojās ar savu pilsētu un visu, kas tajā notika, uzņēma kā kaut ko personisku. Vēl tajās senajās dienās, kad Anatolijs kopā ar citiem zēniem skrēja skatīties, kā stepē uz Volgas krasta auga traktoru rūpnīcas — piecgades pirmdzimtās, kuru cēla visa zeme, — plašie korpusi, zēnā pamodās vēlēšanās izaugt un strādāt te, šais nepārredzamajos cechos. Un šī vēlēšanās, kas bija nobriedusi jaunības gados, protams, būtu piepildījusies, kā piepildās visas padomju ļaužu labākās vēlēšanās, lai cik pārdrošas tās arī būtu. Anatolijs labi nobeidza vidusskolu, iestājās mechaniskā institūta traktoru fakultātē un ķērās pie zinātnes ar aizrautību, kas tam raksturīga līdz šim laikam, lai arī ko viņš darītu.

Bet sākās karš. Tēvs un brālis aizgāja uz fronti. Vai tad varēja nosēdēt augstskolas solā, kad fašisti triecās uz Dzimtenes sirdi! Anatolijs bez uzaicinājuma aizgāja uz kara komisariātu. Students kļuva par artileristu, komandēja smago haubici.

Un tagad, kad viņš sēdēja Arodbiedrību nama kolonu zālē, gaidīdams savu kārtu, lai runātu, viņa smadzenēs kinematogrāfiskā ātrumā mainījās to cīņu ainas, kurās viņš bija piedalījies: vēja gaudu un ložu svilpienu pilnās rudens naktis uz ienaidnieka ielenktā maziņā Oranienbaumas laukumiņa; bezgalīgie Ļeņingradas blokādes mēneši, kad it kā izzuda robeža starp aizmuguri un pirmajām līnijām un ļaudis gan tur, gan te, šķita, kļuvuši cieti kā akmens savā nelokāmajā lēmumā izturēt līdz galam; laimīgā pārrāvuma diena, kad, divām frontēm satiekoties, to karavīri zem šāvienu dārdiem un bumbu kaucieniem apkampās un raudāja uz izmocītās un sprādzienu sakropļotās zemes.

Bet it sevišķi Anatolijs Uskovs atcerējās agrā atkušņa skarto dzimto stepi pie Staļingradas, kur viņš ar savu divizionu bija nokļuvis viskarstākajās dienās, kad Manšteina tanku divizijas neatlaidīgi un nikni sita padomju karaspēka loku, kas bija ielencis visu fašistisko trieciena grupējumu. Daļa, kurā cīnījās Uskovs, bija viens no posmiem šai lokā, kas ieslēdza ienaidnieku.

Stingri nostiprinājušies uz stepju gravas malas, izrakuši dziļus grāvjus lielgabaliem, artileristi atsita tanku uzbrukumus. Izlūki toreiz saskaitīja, ka pozicijām, kuras aizsargāja piec-

padsmit haubices, bija uzbrukuši ap pussimts tanku. Artileristi sagaidīja ienaidnieku ar nepārtrauktu uguni. Tas cieta zaudējumus, atkāpās, bet atkal un atkal no jauna metās kaujā.

Jau daudz melnu, virmojošu dūmu stabu šūpojoties pacēlās pret nespodrajām, aptumsušajām debesim tuvu pozicijām, kur ierakumā atradās Uskova lielgabals: tanki nāca. No lielgabala apkalpes divus jau sanitāri bija aiznesuši, trešais miris gulēja zem šineļa aiz tukšajām lādiņu kastēm.

Uskovs bija palicis viens pats. Viņš arī bija ievainots. Ienaidnieks, apiedams savas degošās mašinas, plaši manevrēdams, turpināja uzbrukt, un artilerists, pūlēdamies neievērot savu ievainojumu, pats pienesa lādiņus, pats pielādēja, pats tēmēja un šāva.

Viņa puskažociņš bija melns no dūmiem un asinīm. Galvā dūca. Stepe kā satrakotās Volgas vilnis tā vien tiecas izslīdēt no kāju apakšas. Bet aiz šā melnajiem pīlādžiem izraibinātā līdzenuma atradās dzimtā Staļingrada, ienaidnieka sakropļotā un izmocītā pilsēta. To artilerists neaizmirsa. Viņš zināja: nedrīkst ienaidniekam ļaut aiziet bez atmaksas. Šī apziņa deva ievainotajam, asinīm noplūdušajam staļingradietim spēku. Viņš šāva tik ilgi, kamēr nesašauto tanku melnie silueti pilnīgi izzuda aiz krēslā zilgmojošā apvārkšņa malas. Tad Anatolijs Uskovs apsēdās uz asinīm aptraipītā, izbradātā sniega, noslaucīja ar plaukstu sviedrus no pieres, paskatījās uz savu pulvera dūmiem nokvēpušo, asinīm aplipušo plaukstu un zaudēja samaņu.

Viņš ilgi gulēja hospitālī. Bet tad nāca Baltkrievija, Polija, Mazuru ezeri, Austrumprūsijas purvi... Kaut kur šajā karavīra ceļā Uskovs saņēma mātes vēstuli. Māte paziņoja, ka viņa atkal atgriezusies Staļingradā, ka viņu mājiņa nodedzinātā, augļu dārzs šķembu nokapāts un ka viņa dzīvo tāpat kā vairums to, kas atgriezušies pilsētā, kādas sagrautas mājas telpā, bet ka to visu var pārciest — jau sākuši atjaunot svarīgākās ēkas.

Uzbrukumam brāzmaini attīstoties, artileristiem bija daudz ko darīt. Bet Anatolija Uskova domas pat visgrūtākajās kauju dienās vienmēr tiecās aiz kara robežām, pie miera laika dzīves, un šī karavīram tik ļoti tīkamā miera laika dzīve vienmēr bija saistīta ar Staļingradu.

Atbildes vēstulē artilerists mātei lūdza uzzināt, vai institūts, kurā tas mācījies, ir saglabājies, un, ja ir, tad aizbraukt turp un pajautāt priekšniecībai, vai viņš varēs pēc uzvaras turpināt mācības. Un, kad viņš jau bija kaut kur Čechoslovakijā, Austrijā vai Ungārijā, viņš saņēma jaunu vēstuli. Māte ziņoja, ka institūta ēka sagrauta gruvešos. Bet institūts jau darbojas, studenti mācās vairākos lielos pagrabos. Tālāk viņa rakstīja, ka mācību

spēki to atceroties, sūtot sveicienus, novēlot ātrāk uzvarēt un atgriezties augstskolas solā.

Jā, tā nu, kā redzams, mūsu zemē ievirzījies, ka cilvēku gaišās cerības vienmēr piepildās, lai arī kādus šķēršļus liktenis būtu licis viņu ceļā. Un, lūk, Anatolijs Uskovs atkal sēdēja pie galdiņa institūta auditorijā, klausījās lekcijas, pierakstīja, atbildēja, studēja mācību vielu, tāpat kā pārējie studenti, mazliet baiļojās no eksāmeniem, it kā starp pirmo un otro kursu nebūtu bijis karš, ievainojumi, Ļeņingradas blokādes smagie pārbaudījumi, Staļingradas kauju ugunis un uzvarošais atbrīvošanas gājiens pa piecām Eiropas valstīm.

Pat tas, ka sākumā nācās mācīties uz ātru roku atjaunotās ēkās, kur vilka auksts vējš un sasala tinte, mācības sevišķi netraucēja. Institūtu Anatolijs Uskovs beidza teicami.

Savā diplomdarbā viņš bija izprojektējis vieglu traktoru ar elektrisko dzinēju dārzu un sakņudārzu apstrādāšanai. Atcerējies to, viņš nevarēja apvaldīt smaidu. Fakultātes dekāns, apsveikdams jauno inženieri ar pirmo veiksmi konstruktora darbā, pareģoja, ka viņš kļūšot slavens, ja turpināšot tik sekmīgi iesāktos vismazāko elektrisko mašinu projektēšanas darbus.

Iznāca otrādi. Anatolijs Uskovs kļuva slavens ar darbu uz pašgājējas mašinas ar elektrisko dzinēju, uz vislielākās mašinas, kādas jebkad radījis cilvēka techniskais ģēnijs.

Biedri un mācību spēki domāja, ka jaunais inženieris kļūs konstruktors. Bet vai tad viņš, staļingradietis, ko audzinājušas viņa pilsētas slavenās tradicijas, varēja atturēties pret neatvairāmo valdzinājumu, ko izraisīja Volgas-Donas kanala projekts? Tieši tajās dienās būvdarbi tikai vēl sākās stepē, kur vēl pavisam nesen bija risinājusies lielā kauja! Teicamnieka diploms viņam deva tiesības izvēlēties darba vietu. Viņš bez kādas domāšanas konstruktoru biroja klusuma vietā izvēlējās nepazīstamo un droši vien grūto darbu uz lielās celtniecības trases.

Pareizi! Konstruktoru birojs no konstruktora neaizbēgs. Bet darbu, lūk, vajag sākt ar entuziasmu, — teica tēvs, uzzinājis par dēla nodomu ...

Varbūt Miera piekritēju konferences delegātiem, kas sēdēja blakus jaunajam, slaidajam cilvēkam ar skaidrajām acīm, likās dīvaini, ka tas bez redzama iemesla smaidīja, izklaidīgi rokās grozīdams lapiņu ar savas runas konspektu. Bet vai tad bijušais karavīrs var noslēpt savu prieku, atceroties, kādu laimi viņš izjutis celtniecībā, kādas neaptveramas, drosmīgas radošas tech-nikas perspektivas tā atklājusi jaunajam padomju inženierim, kas spēra savus pirmos soļus!

Piecgades celtniecībā prot cienīt cilvēkus. Jaunā inženiera

dotības uzreiz tika pamanītas. Viņu aizsūtīja uz Uraliem novērot tās neparastās mašinas rašanos, uz kuras viņam bija paredzēts strādāt.

Smagās mašinbūves rūpnīcu, uz kurieni viņš aizbrauca, sauca par gigantu dzimteni. Bet tādu mašinu, šķiet, nebija vēl nācies izgatavot pat te. Dodamies komandējumā, inženieris mašinas gabaritus, protams, zināja, bet visu tās varenumu viņš aptvēra tikai šeit, noskatījies, kā cechā sametināja tās kausu. Milzīgs, smags tas pacēlās visam pāri. Strādnieks, turēdams rokā aparatu, kas izstaroja violetus zibeņus, rosījās ap kausa tērauda žokli. Viņš inženierim atgādināja skudru, kas lodā pa zirga galvaskausa zobiem. Anatolijam Uskovam palaimējās redzēt, kā biedra Staļina septiņdesmitās dzimšanas dienas priekšvakarā pirmo reizi izmēģināja soļojošo mechanismu, kā milzenis pēkšņi atdzīvojās un sāka cilāt savas milzīgās slēpes.

Anatolijs Uskovs bija viens no tiem, kas pēc tam jau uz nākošā kanala trases samontēja pirmo soļojošo ekskavatoru «EŠ-14-65». Paklausīdama viņa gribai, kas vēl nedroši izpaudās caur pārvadu ierīcēm, šī mašina uzmanīgi spēra savus pirmos soļus, izcēla pirmos četrpadsmit kubikmetrus zemes ar vienu kausu!

Šeit, protams, varētu minēt arī skaitļus. Šķeļot ūdensšķirtni starp Volgu un Donu, lielais soļojošais ekskavators, par kura priekšnieku nemainīgi līdz pašam celtniecības uzvarošajam nobeigumam bija inženieris Uskovs, tikai viena gada laikā izcēla, iznesa malā un izsvieda uzbērumā vairāk nekā divi miljoni kubikmetru zemes. Tā ir vesela kalnu grēda. Izrobotā grēda, kas stiepjas gar kanala gultni desmitiem kilometru tālu, tagad redzama pasažieriem, kas brauc pa jauno ūdensceļu.

Apziņa par padarītā darba svarīgumu ir darba darītājam liels iepriecinājums. Bet vai gan izraktās zemes kubikmetros var aprēķināt to prieku, ka, lūk, tu esi pirmais cilvēks uz zemes, kas iedarbinājis šo milzīgo mašinu-rūpnīcu, iemācījies to vadīt, pakļāvis savai gribai, radījis savas, racionālas metodes tās izmantošanai, iemācījis šīs metodes saviem biedriem, kuri pēc tam uz citām lielām celtniecībām izveda tādas pašas milzīgas mašinas!

Lūk, te tad arī Anatolijam Uskovam slēpās padomju cilvēka sirdij tik dārgais mierīgais darbs, uz ko sev tiesības godīgi izkarojis Staļingradas kareivis. Aizrāvies ar savu neparasto darbu, Anatolijs Uskovs nevarēja aizmirst un neaizmirsa to, ko bija pārdzīvojis, būdams karavīrs. Un tā nu gadījās, ka viņam nācās rakt kanalu desmit kilometru attālumā no tās vietas, kur viņš smago haubiču diviziona sastāvā ar savu lielgabalu atsita Man-šteina tanku pēdējos uzbrukumus. Viņš daudz domāja par to un kādu reizi pēc maiņas, iesēdies automašinā, vadīja to nevis uz māju, uz ciematu, bet uz stepi, uz neseno kauju vietu. Bez kādām pūlēm viņš atrada neievērojamo gravu, gar kuru kādreiz bija stiepušās viņu pozicijas. Bet, lūk, arī lielgabalu laukumiņa pamatne, jau vēju nolīdzināta, aizaugusi ar sirmām, asām vērmelēm un maigiem stepju līgu pušķīšiem.

— Te mani ievainoja, — inženieris skaji teica, kaut gan blakus neviena nebija.

Viņš centās atcerēties, par ko gan viņš toreiz domājis, palicis viens, pēdējais karavīrs pie sava lielgabala, tajos īsajos, apbrīnojamos mirkļos, kad starp diviem tanku uzbrukumiem ļāva atdzist lielgabala stobram, lai tajā iedzītu jaunu lādiņu.

Patiesi, par ko tad viņš toreiz domāja? Atsist ienaidnieku, neļaut viņam pārraut ielenkumu. Bet vēl? Ātrāk atbrīvot dzimto zemi no fašistiem. Nu, bet vēl? Sapņoja, liekas, par mācībām un par to, kā pēc kara atjaunos Staļingradu. Nu, bet vēl, vēl? Par to, lai nekad vairs nebūtu karu, lai dotu prettriecienu tiem, kas tos izdomājuši.

Un viss piepildījās: ienaidnieks neizlauzās un saņēma pelnīto, dzimtā zeme ir brīva, netālu no nesenajām kauju vietām viņš, kareivis, uz savas milzīgās, gandrīz fantastiskās mašinas būvē lielo ūdensceļu.

... Hitlers noindējās kā žurka; citus banditus no viņa bara panāca kaunpilnā cilpa. Bet, rau, jau jauni imperiālisti grib nomainīt tos, kuru vecās bruņu cepures, izkropļotas, ložu caur-šautas, rūsē gan tur, gan te pa visu bezgala plašo stepi, kur Anatolijs Uskovs ceļ lielo ūdenstrasi. Tie atkal ar savu tanku kāpurķēdēm grib plosīt ziedošo Padomju zemi. Tie atkal grib iznīcināt viņa dzimto Staļingradu, kas pacēlusies no gruvešiem. Tie kāro ar atoma bumbu pārvērst putekļos viņa vecākus, viņa sievu, viņa bērnu.

Un inženieris, sēdēdams spilgti apgaismotajā zālē, kur notika konference, skaidri atcerējās, kā viņš pārdomājis par visu to stepē uz gravas nogāzes, pie zālēm apaugušā artilērijas laukumiņa, kas, kā likās, vēl šur tur glabāja zem sirmo vērmeļu paklāja viņa haubices riteņu pēdas.

— Vārds lielā soļojošā ekskavatora priekšniekam Anatolijam Pavlovičam Uskovam! — viņš dzirdēja priekšsēdētāja balsi.

Inženieris satrūkās, nevarēdams uzreiz atrauties no savām atmiņām. Tad steidzīgi piecēlās, paķēra lapiņu ar konspektu. Lūk, viņš lēni iet pa zāli, uzkāpj tribīnē, piemiedz acis prožektora gaismā. Redzēdams, ka tūkstoš acu pievērstas viņam, viņš jūt, ka krekla apkaklīte uzreiz kļūst mikla un šaura.

Nē, viņš neuztrauksies! Viņam ir ko teikt visiem šiem ļaudīm, kas sapulcējušies te tāpēc, lai izpildītu mūsu varenās tautas gribu un aizsargātu mieru. Paklusu, nesteigdamies viņš pastāsta apklusušajai zālei par milzīgajiem darbiem, kādus tagad veic, par neparastajām padomju mašinām, kas strādā uz lielās trases.

Viņš runā, bet doma, kas tam bija iešāvusies prātā, kad viņš brauca uz bijušo kauju vietu, nedod viņam miera. Un, atbīdījis papīrīti ar tēzēm sāņus, viņš runā, tumšās uzacis bargi saraucis:

— Miera laika celtnes — tās ir visas tautas lepnums, tās mūsu valsts varenības, neizsīkstošo rezervju un spēka izpaudums. Lai to atceras centīgie kara gribētāji, kas sapņo par uzbrukumu mūsu Dzimtenei! ...

Uz mirkli viņš izbrīnījies apklust. Kas par troksni sacēlies? Žilbinošā prožektora gaismā viņš zāli neredz. Bet viņš nojauš. Tur aplaudēja viņa vārdiem, aplaudēja vētraini, neatlaidīgi — tā, it kā stiprs pavasara lietus gāztos pa skārda jumtu.

Un, bargi mezdams zibšņus ar acīm, inženieris teica:

— Mēs, staļingradieši, sakām pārlieku centīgajiem karotājiem: neaizmirstiet Staļingradu! Neaizmirstiet vēstures mācību!

AIZKAVĒJUSIES VĒSTULE

«Sveika, mīļā Lidočka!

Es tev neesmu rakstījusi veselus simts gadus, un tu droši vien pavisam esi aizmirsusi manu, kā tu pati kādreiz teici, «ērmīgo» rokrakstu. Tiesa, esmu vainīga, es neatbildēju tev uz to seno atklātni, bet tas nenozīmē, ka esmu aizmirsusi mūsu mīļo, gudro, saprātīgo Lidu. Gluži otrādi, — es bieži tevi atceros. Kad man kādreiz ir grūti, es pat domās apspriežos ar tevi, un man liekas, ka es vienmēr uzminu, ko tu atbildēsi savai nemierīgajai Aņkai, un, pioniera goda vārds, vienmēr sekoju šim tavam manis pašas iedomātajam padomam.

Ko lai dara! Institūtā pavadītie gadi pieradinājuši mani grūtos brīžos griezties pie mūsu kursa mīļā orākulā. Un, tā kā, atzīšos tev godīgi, grūtu brīžu šeit jaunajai inženierei biedrenei Kovaļevai pietiekoši daudz un mans diploms, diemžēl, nav universāls padomnieks, lai atrisinātu visus celtniecības uzdevumus, tad jāsaka, ka man tevis ļoti trūkst, pietrūkst tava «aukstā» prāta, kas vienmēr tik mierīgs un nosvērts.

Varbūt, apsvērusi visu uz savas nepārspējamās loģikas ana-litiskajiem svariem, tu esi sev izskaidrojusi manu klusēšanu ar to, ka mēs vienaldzīgi šķīrāmies. Ja tā, tad loģika tevi maldinājusi. Godīgi atzīstoties, tavs lēmums palikt Maskavā bija gandrīz vai pirmā īstā vilšanās manā mūžā. Draugam viss jāsaka atklāti. Un tajā dienā man patiešām likās, ka esmu vīlusies tevī. Bet tu taču man biji vairāk nekā draugs: tu kaut kādi atvietoji man karā kritušo tēvu; jā, jā, tieši tēvu, kuru es ļoti mīlēju un kuram es uzticēju visu, ko nebūtu uzticējusi pat savai labajai māmiņai. No visām meitenēm un zēniem, kas ar mums kopā mācījās, tu man likies pati krietnākā. Un, protams, ne tikai tāpēc, ka tu biji vairāk lasījusi, biji talantīgāka par mums, bet tāpēc, ka tu ar visu savu dzīvesprieku proti, kā man toreiz likās, mierīgi piekāpties savām personiskajām interesēm, ja to pra-sija sabiedriskās intereses. Un tas dažkart nav nemaz tik viegli, ai, nav tik viegli izdarāms!

Mēs redzējām tevī mūsu zinātnes — hidromechanikas nākošo spīdekli. Kad es domāju par nākotni, es vienmēr iedomāju tevi, skaistu, gudru, drošsirdīgu, vadām vēl neredzēta vēriena darbus.

Un piepeši... ai, tas «piepeši»! — pat šodien vēl sāpīgi par to atcerēties ... Vai tu atceries, kā mēs priecājāmies, kad mums teica, ka diploms ar izcilību dos mums tiesības izvēlēties nākošā darba vietu. Es pat nepārdomājusi izvēlējos, protams, Volgu-Donu. Un vai varēja būt citādi! Valerijs Jakovļevs un Fedja Koškins, kas reizē ar mani saņēma norīkojumu uz šejieni, aiz prieka pat noskūpstīja garderobisti, krustmāti Pašu. Un pēkšņi Koškins man saka: «Tava cienījamā Lida paliek Maskavā par zinātnisko līdzstrādnieci zinātniskās pētniecības institūtā.» Šis paziņojums sākumā man likās nejēdzīgs, bet vēlāk — briesmīgs. Jā, jā!

Lidočka, piedod man manu atklātību, bet man likās, ka tai laikā, kad mēs visi, viss kurss, tiecāmies nokļūt pirmajā līnijā, tu, izmantodama tiesības izvēlēties, dezertēji uz aizmuguri. Tā es toreiz domāju, un man bija ļoti sāpīgi, jo tu biji man vistuvākā draudzene.

Piedod šos manus cietsirdīgos vārdus! Es uzrakstīju to, ko domāju par tevi toreiz, tāpēc ka tagad es vairs tā nedomāju. Tagad es jau vairs neesmu toreizējais «sajūsminātais kazlēns», kā tu mani nosauci. Volga-Dona ir liela skola. Ja institūts mūs apbruņoja ar zināšanām — Volga-Dona māca mūs šos ieročus pielietot! Tā norūdīja mani, iemācīja vienkāršo, bet uz reizi neiegūstamo gudrību, — sākumā visu labi apdomāt, apsvērt un pēc tam izlemt vai padarīt. Tagad jau es vairs sevi neuzskatu par varoni, kas traucies nokļūt pirmajā līnijā, un tevi par dezertieri, kas noslēpies aizmugurē. Gluži otrādi, es ticu, ka tavs skaidrais, mierīgais prāts ieteica tev toreiz tavu saprātīgo lēmumu doties turp, kur tu labāk varēsi likt lietā savu eksperimen-tatora talantu un dot vairāk labuma tautai. Un tavu mīlu uz Maskavu es saprotu. Es atceros, ka praksē Tadžikijas kalnos tu neparko negribēji pulksteni pagriezt pēc vietējā laika un stūrgalvīgi turpināji dzīvot pēc Maskavas laika. Ko tur lai iebilst, Maskava ir tā vērta, ka tai tā pieķeras, jo vairāk vēl tāpēc, ka tur ir tava ligzda, kur tu esi dzimusi un uzaugusi. Jā, un grūti tā uzreiz atrauties no Maskavas mirdzuma un braukt velns zina kur —-uz tukšu solončaku stepi, kur tikai susliki svilpo un lodā riebīgās, kā burkāniņi īsās, bet ļoti niknās stepju odzes.

No sākuma mums patiešām gāja grūti. Dzīvojām teltīs, strādājām, nodrošinājuši sejas ar aizsargiem pret odiem, cīnījāmies ar gnu — riebīgu un nejauki uzbāzīgu knisli. Valerijs šiem gnu nezin kāpēc likās negaršīgs. Toties mīlīgo Fedečku gnu tūlīt novērtēja, un, neapmierinādamies vienīgi ar sejas aizsargu pret odiem, inženieris Koškins iezieda seju un kaklu ar kādu paša izgudrotu maisījumu no māla un petrolejas, kas to padarīja līdzīgu mūmijai.

Bet, mīļā Lidočka, ko nozīmēja šīs jocīgās likstas, salīdzinot ar to, ko mums atklāja šī celtniecība! Tagad katrs pionieris zina tās nozīmi, tās milzīgo apjomu. Tu droši vien esi lasījusi par jaunajām, milzīgajām, padomju mašinām, kas strādā pie mums. Bet vai gan pēc aprakstiem tās var iedomāties! Un vai kaut ko var salīdzināt ar lepno — jā, jā, ar lepno! — apziņu, ka, lūk, es, vienkārša padomju meitene Aņka Kovaļeva, karā bojā gājušā strādnieka meita, būvēju celtnes, kas greznos mūsu zemi divtūkstošajā, trīstūkstošajā un kas to zina kādā vēl tāltālā gadā!

Es, Lidočka, protams, neesmu tik naiva, lai iedomātos, ka visu to ceļam tikai mēs, kas strādā šeit. Stāsta, ka uz mūsu objektu vien savu produkciju sūtot pieci simti padomju rūpnīcu. Bet tomēr tas nav tas kā redzēt pašiem savām acīm, kā no dienas dienā izaug kailajā stepē vislielākās celtnes.

Mīļā Lidočka! Bet kāds šeit plašums technikas izdomai! Celtne aug acīm redzot. Un tikpat ātri aug arī ļaudis. Mēs ieradāmies šeit vienā laikā ar jauniem zemessūcējiem. Tikai ne ar tādiem simtkubikmetriskajiem, par kādiem mēs mācījāmies institūtā, bet ar milzīgiem, nesen konstruētiem, ar darba ražību līdz pieci simti kubikmetru zemes stundā. Uz viena no tiem vajadzēja priekšnieka. Fedjuša Koškins no sava inženiera diploma augstumiem gaužām pretimnākoši izteica vēlēšanos «laiciņu pastrādāt» priekšnieka vietā, kamēr sagatavos vajadzīgo cilvēku. Un ar troksni izgāzās. Technika ir visam tam aizsteigusies priekšā, ko mēs vēl pavisam nesen bijām mācījušies. Un pašapzinīgajam inženierim Fedjušam bija jādodas uz kaimiņu objektu, lai gūtu pieredzi pie turienes zemessūcēja priekšnieka, demobilizēta kareivja, kas celtniecībā bija izaudzis par ievērojamu hidromechanizatoru.

Tomēr te visi nepārtraukti mācās un arī es tai skaitā. Nemācīties te nav iespējams. Jo mēs taču radām kaut ko tādu, kā vēl pasaulē nav bijis. Darba gaitā paši izstrādājam jaunas darba metodes, kas atbilst jaunajai, neredzētajai technikai, un tas savukārt liek mums mācīties un papildināties. Es te reiz iesēdos 25-tonnīgā pašizkrāvēja kabinē (pie mums jau strādā arī tādi), lai nokļūtu centrālajā ciematā. Kādā bedrē mašinu sakratīja. No gaismas dēļa novēlās man uz ceļiem divas grāmatas: «Mechnika» un «Materiālu pretestība». Šoferis, redzēdams manu izbrīnu, smējās: «Par ko tu brīnies, meiten? Tech-nikumu es beidzu vēl pirms kara. Tagad tā par maz. Tu redzi, kādu mašinu man uzticēja! Un es nu iestājos autoceļu neklātienes institūtā.» Vidējās izglītības šoferim par maz! Tā tas tagad pie mums, Lidočka!

Mīļā, tu mana prātīgā gudriniece! Ja tu zinātu, kas te par cilvēkiem! Apgalvoju tev, ja tu būtu te, pat ar tavu «auksto» prātu tu iemīlētos — un ne jau kādā atsevišķi, bet visos uz reizi. Te arvien raksta par divām draudzenēm — mūsu elektro-metinātājām. Fantastiskas lietas! Strādājot pie karkasa metināšanas, viņas izpilda plānu par tūkstoš procentiem. Taču tev, inženierei, nav jāskaidro, ko tas nozīmē. Es viņas iedomājos kā kādas pasaku varones. Bet reiz šeit sēžu koncertā mūsu klubā — pie mums uz celtniecību viesizrādē bija atbraukuši artisti no Lielā Teatra. Maksims Dormidontovičs Michailovs dzied «Jauš patiesību». Stikli trīc. Bet man blakus sēž kaut kādas meitenes, maziņas, trauslas, abas ļoti jaukas, vieglās krepdešina kleitiņās. Klausās un raud. Viņām žēl Susaņina. Asaras kā zirņi birst pa vaigiem, krīt uz ceļiem, viņas to pat nepamana ... Viņas mani ļoti ieinteresēja. Starpbrīdī jautāju pazīstamam inženierim, kas šīs jocīgās meitenes tādas ir. Un viņš man ar pārmetumu balsī atbild: «Nu kā tad jūs nepazīstat? Tās taču mūsu ievērojamās elektrometinātājas! Par viņām visa zeme runā. Bet jūs — «jocīgās! ...» Lūk, te tev nu bija asaras kā zirņi!

Ai, esmu nu gan aizpļāpājusies šodien! Tev, Lidočka, droši vien jau acis raibas no mana rokraksta. Nu, ko darīt! Vispārējā uzmanība, ko velta mūsu celtniecībai, mūs izlutinājusi, un es pavisam aizmirsu, ka ar šo aprakstu var arī radīt garlaicību nopietnam zinātniskam darbiniekam Maskavā. Pāreju pie lietas.

Kamēr mēs te dzīvojām teltīs un koka būdās, kamēr stigām dubļos, staigājām, sejas ieslēpuši aizsargtīklos, un cīnījāmies ar gnu, es, Lidočka, neuzdrošinājos tevi aicināt šurp pie mums strādāt. Bet tagad tas viss ir tālā pagātnē. Jau gads, kopš esam uzcēluši brīnišķīgu ciematu nākamās jūras krastā, ielas un ceļi gudronēti, purvi nosusināti, odi un gnu, kā apgalvo tev pazīstamais asprātis Fedjuška Koškins, kļuvuši par izrakteņiem. Vienā no ērtajām mājiņām man ir mazs dzīvoklītis ar vannu. No tavām Maskavas ērtībām trūkst vēl tikai televizora. Lūk, tagad es arī nolēmu pamēģināt samulsināt tavu mazliet auksto sirdi.

Brauc pie mums! Līdz beigām nav vairs palicis visai daudz, bet pašlaik te ir visinteresantākais periods, un tavas zināšanas, tavas izgudrošanas spējas — vārdu sakot — visa tu pati būtu šeit ļoti vajadzīga. Tev tas viss dos nenovērtējamu praksi, kādu tu nevari iegūt galvaspilsētā, strādājot kaut vai pašā Zinātņu akadēmijā. Un vai tad nav vilinoši inženierim pamest skatienu no mūsu dienām uz komunistiskās rītdienas techniku? Brauc! Mēs apmestos manā ērtajā dzīvoklītī, dzīvotu atkal kopā kā kādreiz, strādātu, lasītu, sapņotu. Ai, cik tas būtu jauki! Un es varētu paprasīt padomu tev kādā ļoti svarīgā un visai personīgā jautājumā, kuru uzticēt papīram nav kaut kā īsti labi. Vārdu sakot, atbrauc! Es kā agrāk mīlu savu Lidočku — maskavieti, bet man torrtēr liekas, ka būtu labāk, ja tu atbrauktu šeit un nostātos manā priekšā visā savā dabiskajā lielumā.

Iecirkņa priekšnieks — inženiere Kovaļeva jeb tevi mīlošā Aņka.»

Vēstule tika nosūtīta. Atbilde nepienāca.

Aiz jaunumiem, grūtībām, uztraukumiem un priekiem, ar ko celtniecībā pārpilna katra diena, inženiere Anna Jefremovna Kovaļeva bija pilnīgi aizmirsusi par šo savu vēstuli.

Kādu reizi pēc tālu būves vietu apbraukāšanas viņa nogurusi atgriezās mājās. Ar labpatiku nomazgājās vannā, uzmeta plecos peldmēteli un izgāja uz terases. Terasei jau bija apvijušās tīteņu stīgas, ko šajā apvidū sauca par «sprogainiem kundziņiem». Caur brīnumaino mežģiņu sietu, ko tās bija izveidojušas, varēja redzēt, kā lielā, sarkanā saule lēni nolaidās aiz šifera jumtu korēm.

Līdz ar krēslu stepei nāca virsū vēsums. Tabakas smarža, kas plūda no puķu dārziņiem, vērtās arvien stiprāka. Kļuva skaidri dzirdamas kaut kur no tālienes, acīm redzot no kluba vai no autobusu piestātnes, kur bija novietots reproduktors, futbola sacīkstes skaņas, ko pārraidīja no Maskavas; pusaizsmakusī, uztrauktā radiokomentētāja balss, satrauktā burzma uz tribines, tiesnešu svilpieni, kliedzieni un aplausu brāzmas.

Anna Jefremovna ērtāk apsēdās uz pakāpieniem, baudīdama patīkama miera sajūtu. Šodienas apskate parādīja, ka visa zemes-sūcēju flotile, kas atradās viņas vadībā, ir vislabākajā kārtībā. Sarunājoties ar viņu, viena zemessūcēja vecākais bagarmeistars, stalts puisis platiem pleciem, uigurs pēc tautības, ierosināja interesantu celtniecības priekšlikumu, kas ar savu drosmīgumu un jaunumu pārsteidza inženieri. Ja viņa aprēķins izrādīsies pareizs, kas zina — varbūt izdosies palielināt zemes izgrābšanu par desmit un pat par divdesmit procentiem. Cik tas būtu vajadzīgs! Bet, kad Anna Jefremovna ar savu apvidus mašinu brauca mājup, viņu ar motociklu panāca inženieris Koškins. Šis neprātīgais inženieris, braukdams blakus, ilgi centās pierunāt Annu Jefre-movnu iet šovakar kopā ar viņu uz klubu klausīties lekciju par akadēmiķēs O. Ļepešinskas darbiem. Viņš centās viņu pārliecināt tik dedzīgi un neatlaidīgi, ka gandrīz pakļuva zem riteņiem. Un meitenei bija patīkami apzināties, ka viņu uz ^uzmudināja acīm redzot ne tikai interese par drosmīgiem zinātnes atklājumiem.

Uz lekciju viņa atteicās iet un tagad, lūk, ar patīkamam domām nožēloja to, sēdēja uz terases kāpnēm, klausījās tālās futbola sacīkstes atbalsis un novēroja, kā tumsā virs celtniecības rajona viena pēc otras iedegās ugunis.

Steidzīgi soļi uz ielas piespieda viņu satrūkties. Iečīkstējās vārtiņi. Gar puķudobēm nāca šurp nepazīstams padzīvojis cilvēks Sakaru ministrijas formas cepurē un svārkos. Viņš pastiepa iznēsājamo grāmatu, zīmuli un telegramu. Pēkšņi, nez kāpēc uzbudinājusies, meitene, vēl neparakstījusies, atplēsa bandroli. Uz pelēka papīra, kas vēl oda pēc līmes un nenožuvušas krāsas, viņa izlasīja:

«Kopā institūta grupu pārcēlos jaunu adresi. Vēstule pienāca lielu nokavēšanos. Paldies atcerējies. Dzīvoju teltenē, guļu nārām, kož odi. Milzums interesantu darbu. Savienosi Volgu ar Donu — atbrauc šurp Žiguļiem. Darba pietiks. Mēs tikko sākām, bet pie mums vēl varenāk. Ieteicu paņemt līdzi gnu patīkamo Koškinu kopā ar viņa brīnumaino ziedi. Ļoti noderēs. Lida.» [4]

SKOLOTĀJS UN SKOLNIEKS

Pa būvbedres ieplaku nesteigdamies gāja divi viri: viens — gaišmatis, pelēkam acīm, jauns cilvēks, gandrīz vēl zēns, ar grāmatu rokās, un otrs padzīvojis, kalsnējs, kārtīgi ģērbies vīrietis ar melnam, asam un vērīgām acīm.

Ne dienu, ne nakti nerimdamies, visapkārt tiem kūsāja celtniecības darbi. Uz dažadām pusēm nepārtraukti kā milzīga konveijera lentas no betona rūpnīcām virzījās pašizkrāvēju rindas; to kravas kastes līdz pat maļam bija piekrautas ar biezu, pelēku masu. Virs aizsprosta skausta slējās biezs, spurains armatūru mežs, un viss tas laistījās elektrometināšanas spožajos zibšņos. Pašā tālākajā būvbedres malā, kas vēl nebija pārklāta ar betonu, liels daudzums ekskavatoru, skrēperu un buldozeru grāba, pārvietoja un izlīdzināja zemes masas. Lēnām izliekdamies, tālu stepē aizstiepās zemes uzbērums.

Tūkstošiem strādnieku, kas šai .milzīgajā platībā vadīja lielas un sarežģītas mašinas, raka zemi, izvadāja un lēja betonu, ņēmās ar aizsprosta uzbēršanu, un visu ieleju līdz pat horizontam trīcināja varenas skaņas — automašinu tauru kaucieni, ekskavatoru kausu klaboņa, lokomotīvju svilpieni un tvaikāmuru dārdi.

Taču tie divi, par kuriem es sāku stāstīt, nepavisam nepazuda komplicētajā darbā aizņemto cilvēku jūrā. Šeit, karsto un lipīgo cementa putekļu mākoņos un benzina dūmu mutuļos, viņi gāja, tīri noskuvušies un uzposušies. No visām pusēm tos draudzīgi sveicināja.

— Sveiciens Jevgeņijam Petrovičam! — sauca šoferis, pabāzdams galvu no apputējuša pašizkrāvēja kabines.

— Sveicināts, Simak! — atskanēja no strādnieku grupas, kuri uz būvbedres nogāzes līdzināja betonu.

— Miljonierim — mūsu komjauniešu sveiciensl — iesaucās kāda jaunieša balss no paša tērauda armatūras režģu biezokņa.

Jaunais cilvēks, kas, kā redzams, jau sen bija pieradis pie šādas apkārtējo izturēšanās, atņēma sveicienus ar mazliet kautru smaidu. Viņa padzīvojušais ceļabiedrs ar cieņu lūkojās visapkārt;

tā acis apmierinājumā piemiedzās. Ar roku viņš pastāvīgi aiztika rūpīgi apcirptās, biezās ūsas, šad tad ieklepojās un pusbalsī ierunājās:

— Pazīst gan tevi šeit, Žeņa, pazīst. .. Redzu, ka pazīst... Esi to pelnījis ...

Jaunais, smaidīdams un spiezdams sava ceļabiedra elkoni, atbildēja:

— No jums gūtā iemaņa, Andrej Petrovič! Jums pienākas gods un pateicība!

Padzīvojušais noklepojās un noliedzoši purināja galvu.

— Nu, mitējies jau, mitējies ... Es esmu pieticīgs cilvēks. Līdz pat vecumam rakņāšos Chrom-Tau pakājē. Bet, paskat, kādos plašumos tu esi izšāvies... Klau, ko zēni saka — miljonie-ris ...

Viņš brīžiem klepoja, rauca pieri, taču tā melnās acis ar iebrūno mirdzu staroja, un, lai arī kā viņš centās, tam neizdevās noslēpt prieka un pašapmierinātības izteiksmi sejā.

Pārgājuši pāri izbetonētajai ielejai, viņi kāpa stāvā nokalnē, kur uz zemes terases stāvēja ekskavators «Uraļec». Viņi apstājās blakus mašinai un, kabinē esošo cilvēku nepamanīti, vēroja, kā ekskavators it kā rotaļādamies meta pašizkrāvējos pa trīs kubikmetri zemes uzreiz.

— Manējais, — jaunais ierunājās.

— Redzu, — vecākais atsaucās un norādīja uz uzrakstu. Uz ekskavatora sāniem ar sarkanu krāsu bija uzzīmēts uzraksts: «No 1949. gada 7. novembra līdz 1951. gada 6. septembrim ekskavators no būvbedres izcēlis 1 000 000 kubikmetru zemes.»

Kabinē viņus jau bija pamanījuši. Paceltais kauss uz mirkli sastinga gaisā. Pa logu izliecās darbā sakarsusi, nosvīdusi jauna seja.

— Sagaidīji? ... Apsveicu ar atbraukšanu, Andrej Petrovič!

Ekskavators pagriezās un aiznesa zemi uz kārtējā pašizkrāvēja kravas kasti. Tagad pa kabines logu un durvīm raudzījās ārā visa apkalpe. Atskanēja balsis:

— Nu, kāda izskatās mūsu celtnīte? Vai patīk, tēvocīt?

— Vai ar skolnieku esat apmierināts?

— Ko teiksiet par mūsu vērieniem?

Padzīvojušais cilvēks noņēma no galvas kalnraču cepuri, pieglauda melnos, pasirmos, stāvi apcirptos matus un, aizgriezies sāņus, izslaucīja acis.

— Ir gan jums šeit neciešami putekļi, 2eņa! Vai tie ir cementa? Bet tiesa gan, arī mani šeit tīri kā pazīst. Var redzēt, ka patiešām tu par mani šeit visu izstāsti.

— Nu kā tad citādi? Jūs taču mani mašinā iesēdinājāt... Viņi ir mani skolnieki, bet es — jūsējais. Jūs viņiem esat gandrīz kā vectētiņš.

Tagad nav lieki pastāstīt par attiecībām starp Jevgeņiju Pet-roviču Simaku — celtnē plaši pazīstamu cilvēku — un Chrom-Tau raktuvju veco ekskavatoristu Andreju Petroviču Bojarincevu, kas bija atbraucis šurp no tālā Aktjubinskas apgabala, lai pats savām acīm paraudzītos uz šiem neredzēta apmēra darbiem.

Kad, demobilizējies no armijas, Jevgeņijs Simaks 1945. gada beigās atgriezās stepes ciematā Chrom-Tau kalna pakājē, Andrejs Petrovičs Bojarincevs raktuvēs jau bija ievērojama persona. Un tas bija izskaidrojams ne tikai ar to, ka viņš strādāja uz jaunas mašinas «Uraļec», kura bija nesen atvesta šai pusē, un pat ne ar to, ka viņš lieliski pārzināja savu darbu. Raktuvēs katram puišelim bija zināms, ka šis padzīvojušais, klusais cilvēks savā laikā ir bijis viens no labākajiem Ribinskas hidroelektriskās spēkstacijas celtniecības ekskavatoristiem, bet kara dienās izbraucis ar savu mašinu uz fronti un tur — pirmajās līnijās — zem bumbu un šāviņu uguns racis tranšejas un prettanku grāvjus. Tādējādi Bojarinceva darba slava bija savijusies ar kaujinieka slavu.

Un iznāca tā, ka, atgriezies raktuvēs, Jevgeņijs Simaks tūlīt juta simpātijās pret šo cilvēku. Darbā viņiem maz iznāca saskarties. Simaks bija elektriķis. Viņš apkalpoja raktuvju ekskavatorus. Spēcīgās mašinas, kas katra aizstāja simtiem kalnraču, viņam, jau kara laikā pieradušam pie varenās technikas, patika. Bet visvairāk viņam patika Bojarinceva «Ura|ec». Ieradies kabinē sakarā ar remontdarbiem, viņš katrreiz ilgi nostāvēja aiz vecā ekskavatorista sēdekļa, vērodams, kā tas ar precizām un vieglām roku kustībām mierīgi un pārliecināti vada mašinu.

Simaks saprata, cik tas ir sarežģīts darbs un cik lielu piepūli tas prasa. Bet vecais vīrs visu veica viegli, it kā rotaļādamies. Un tas bija tas, par ko varēja jūsmot.

Arī vecajam ekskavatoristam, kas līdzīgi visiem īsteniem meistariem mīlēja mācīt jaunatni, pamazām iepatikās zinātkārais elektriķis. Viņš noprata, ka no tā iznāks lietaskoks.

Reiz kādā atpūtas brīdī, slaucīdams eļļainās rokas, Andrejs Petrovičs it kā starp citu Simakam ieminējās:

— Tev, 2eņa, vajadzētu pamēģināt ar svirām rīkoties. Man liekas, tev tā lieta ies.

Un elektriķis Simaks sāka mācīties jaunu amatu. Viņš mācījās centīgi. Ekskavators «Uraļec» ax savu komplicēto vadīšanas sistēmu, ar detaļu gudri iekārtoto savstarpējo sakarību viņam kaut kā atgādināja kaujas mašinu, ar kuru viņš bija saradis kara gados.

Andrejs Petrovičs Bojarincevs bija pacietīgs skolotājs, bet

Jevgeņijs Simaks izrādījās teicams skolnieks. Viņš centās no vecā ekskavatorista pārņemt ne tikai profesijas būtību, bet reizē arī visos sīkumos viņa darba paņēmienus — to, kas izveido īstas meistarības kodolu.

Pēc mēneša Jevgeņijs Simaks jau bija mašinists, pēc pusgada — viens no raktuvju labākajiem ekskavatoristiem. Viņu norīkoja Bojarincevam par nomainītāju. Skolotājs un skolnieks sacentās. Un, ja gadījās, ka skolnieks pārspēja skolotāju, pēdējais sevi mierināja ar to, ka pats Simakā atklājis meistaru un ieaudzinājis tam mīlestību uz mašinu.

— Ne jau es jūs, bet jūs pats sevi pārspējat. Jūsu iemaņa, jūsu tvēriens, — mēdza pajokot Jevgeņijs, kas ne vien cienīja, bet arī mīlēja savu skolotāju.

Jaunais ekskavatorists aizrāvās ne tikai ar jauno specialitāti vien. Viņš centās pēc pirmavotiem izprast boļševiku partijas vēsturi, dažreiz stundām ilgi neatraudamies nosēdēja pie jaunas grāmatas; viņš bija komjaunatnes komitejas sekretārs un komjaunatnes apgabala komitejas loceklis. Iepazinās un sadraudzējās ar sava skolotāja meitu — Oļu Bojarincevu, ar kuru kopā gāja uz koncertiem, strīdējās par izlasītajām grāmatām, par dzīvi, par nākotnes plāniem.

Un ciemata sievas, tirgū vai veikalā satikušas Oļas māti, ne bez dzēlības tēgāja, ka droši vien ne jau bez iemesla Andrejs Petrovičs «velkot uz augšu» savu nomainītāju.

Jaunie paši šādās valodās nesaklausīja nekā aizdomīga. Viņu draudzība kļuva arvien ciešāka, taču, sapņojot par nākotni, viņi to vēl nesaistīja viens ar otru. Jo skaļāka kļuva Jevgeņija darba slava, jo biežāk viņš sāka domāt, ka deviņas klases, ko bija beidzis pirms kara, ir par maz, ka vajag mācīties. Arī Oļa, kaut gan ne bez skumjām, tam piekrita, — jā, viņam taisnība, šis laiks prasa izglītotus cilvēkus. Viņi abi vēl ir jauni. Kad tad lai mācās, ja ne viņu vecumā.Viņa arī pati nekad nešķīrās no grāmatām.

Jevgeņijs nolēma braukt mācīties. Dabūjis par to zināt, An-drejs Petrovičs sadrūma. Tomēr sava skolnieka nodomu viņš atzina par pareizu.

Simaks aizsūtīja pieteikumu un dokumentus uz Ļeņingradas kalnrūpniecības technikumu. 1949. gada vasarā viņa brigādes biedri un Oļa pavadīja to uz staciju. Atzīmēdami šo gadījumu, puiši bija drusku iebaudījuši, trokšņoja, uzmācās ar skūpstiem, prasīja, lai viņš no Ļeņingradas rakstot tiem katru nedēļu. Oļa nesacīja neko. Viņa stāvēja klusa, skumja, un varbūt tieši šeit, kad pasažieru ielaišanas troksnī atskanēja zvani, Jevgeņijs saprata, cik dārga un nepieciešama viņam šī meitene, kuru tas līdz šim laikam bija uzskatījis vienkārši par savu draugu.

Simaks aizbrauca, un ilgi no viņa nebija vēstuļu. Uz kādu laiku viņš bija pazudis, un pat Oļa Bojarinceva nezināja, kur.

Bija jau vēls rudens, kad uz raktuvēm atnāca vēstule — taču ne no Ļeņingradas, bet no Donas, no Cimļanskas staņicas. Jevgeņijs rakstīja, ka viņa dzīve «negaidot ievirzījusies citās sliedēs», ka viņš nemācoties, bet strādājot uz tāda paša «Uraļeca» kā mājās, strādājot tādās vietās, kuru nosaukumu pagaidām gandrīz vēl neviens, izņemot vietējos iedzīvotājus, nezinot, taču dažas no šīm vietām drīz zināšot visa pasaule.

Saņēmis šādu vēstuli, Bojarincevs saduga: lai nu ko, bet šādu vieglprātību viņš no sava skolnieka nebija gaidījis.

— Te tev nu bija mācība! Vienkārši aizmuka puisis, — tenkoja ciemata sievas.

— Cimļanska! Izņemot putojošu vīnu, šī apdzīvotā vieta ne ar ko nav pazīstama, — neizpratnē sprieda Simaka brigādes zēni, sameklējuši kartē tikko manāmu aplīti Donas krastā.

Oļa staigāja satraukta un biežāk nekā parasts iemeta acis skārda kastītē, kur pastnieks lika avīzes un vēstules.

Drīz vien starp Novosoļenovkas ciemu un Chrom-Tau raktuvēm nodibinājās dzīva sarakstīšanās. Raktuvēs dabūja zināt, kāpēc Simaks nokļuvis tik tālu no Ļeņingradas. Bija noticis tā:

Ieradies Maskavā, Jevgeņijs bija devies uz Ļeņingradas staciju pēc biļetes un ceļā saticis savu paziņu no Uralu mašinbūves rūpnīcas. Šis cilvēks kādreiz raktuvēs bija montējis ekskavatoru «Uraļec». Viņš pastāstīja, ka braucot uz Donu un pēc viņa ar lielu ātrumu turp tiekot sūtītas arī «divsimtnieka» — ekskavatora «Uraļec» Nr. 200 detaļas, kuru viņam nākšoties tur samontēt. Viņš pastāstīja, ka Donas slīkšņu un piekrastes ezeru vidū, pūpolu un kārklu krūmu brikšņos, tūkstošiem celtnieku jau uzsākuši Cimļanskas hidroelektriskās spēkstacijas būves darbus, kura būšot viena no lielākajām pasaulē.

Sverdlovietis-montētājs tik spilgti attēloja šās būves perspektīvas, kanala celtniecības un visas apūdeņošanas sistēmas idejas diženumu un boļševistisko drosmi, ka viņa stāsts Jevgeņiju savaldzināja. Un Simaks no Maskavas aizbrauca nevis uz Ļeņin-gradu, nevis uz technikumu, bet uz Donu.

Jevgeņijs ieradās celtniecības vietā pat ātrāk, nekā šeit pienāca «divsimtnieka» detaļas, kas tika sūtītas ar preču vilcienu. Viņš palīdzēja takelažas strādniekiem tās izkraut no platformām, kopā ar montētāju montēja mašinu un 26. oktobrī (šo dienu viņš pre-cizi atcerējās) ar pašgājēju atveda to uz plašu, neapbūvētu klajumu, kuram bija jākļūst par galveno būvbedri.

Lielā Oktobra trīsdesmit otrajā gadadienā — 1949. gada 7. novembrī — ekskavators «Uraļec», uz kura strādāja Jevgeņijs Simaks, no nākošās būvbedres izgrāba pirmo kausu zemes.

Vakarā atgriezdamies mājā pa topošā ciemata ielām, kurās saltais stepes vējš plandīja sarkanus karogus, Jevgeņijs Simaks apņēmās panākt, lai viņam uzticētais tērauda milzenis izvērstu visas sevī slēptās iespējas un atdotu celtniecībai visu savu jaudu.

Tai pašā dienā viņš paziņoja Oļai, ka nolēmis palikt jaunceltnē. Un vēl viņš pierakstīja, ka kādreiz, kad celtnieki iedzīvosies šai nemīlīgajā apvidū, kad tie no teltīm un barakām pārvāksies uz topošā jaunā ciemata dzīvokļiem, viņš sapņojot to redzēt šeit kā savu sievu, kā draugu, darba biedru un savas mājas saimnieci. Tur, Chrom-Tau raktuvēs, gadījās, ka, vakaros atgriežoties no kluba, viņi ilgi bija pastaigājušies pa ielām šurp un turp, runājuši, klusējuši un atkal runājuši, taču ne reizi Jevgeņijs nebija uzdrošinājies meitenei pateikt to, ko uzrakstīja vēstulē no nepazīstamā Novosoļenovkas ciema.

Atšķirtība, tālums, kas tos šķīra, komplicētais jaunais darbs, lielā atbildība, kas uz viņu gūlās, — viss tas kopā it kā atraisīja viņa jūtas pret Oļu.

Nākošajās vēstulēs Jevgeņijs draugiem pastāstīja, ka no tādiem pašiem zēniem kā viņš, kuri atbraukuši šurp no dažādam mūsu zemes malām, esot noorganizējušās lielas brigādes. Viņš rakstīja, kā izgudrojis un ieviesis darbā īpatnēju iekraušanas konveijeru no spēcīgām pašizkrāvēju automašinām, kā iesaistījis sacensībā desmitiem šoferu, kas apkalpo viņa ekskavatoru, iemantojis tos par saviem palīgiem un biedriem. Viņš informēja draugus par visiem saviem jaunievedumiem.

Arī no raktuvēm uz jaunceltni nāca vēstules. Draugi ziņoja, ka no viņa vēstulēm tālā jaunceltne tiem kļūstot tuva, ka viņi lepojoties ar savu biedru, pusdienas pārtraukumos lasot viņa vēstules skaļi priekšā, cenšoties arī raktuvēs izlietot viņa pieredzi, ko tas guvis celtniecībā.

Reiz Jevgeņijs uzrakstīja biedriem, ka viņam izdevies ar savu ekskavatoru izgrābt 3300 kubikmetru zemes vienā maiņā. Šis rekords Chrom-Tau raktuvēs visus sajūsmināja. Bojarincevs atbildes vēstulē rakstīja, ka šādu izstrādes jaudu viņš ar savu «Uraļecu» vēl neesot sasniedzis. Oļa papildināja tēva vēstuli, ka visi ciemata jaunieši sapņojot braukt uz celtni un ka viņu pašu, Oļu, nebiedējot ne aukstums, ne smilšu virpuļviesuļi, ne nometnes dzīves neērtības, par kurām viņš rakstot.

Šās vēstules beigās pierakstītās rindas daudz ko izšķīra.

Olga Bojarinceva atbrauca uz Novosoļenovkas ciemu, kas tolaik jau bija kļuvis pazīstams visā mūsu zemē ne mazāk par kuru

katru vecu pilsētu. Visa brigāde pilnā sastāvā bija atnākusi stacijā viņu_ sagaidīt. Svētdiena, kad Jevgeņijs Simaks, kā šeit saka, «dzēra kāzas», bija visskaļākā un jautrākā diena jaunajā celtnieku ciematā.

Laiks ritēja, celtniecības saites ar tālajām raktuvēm nostiprinājās. Chrom-Tau raktuvēs — kaut arī ar divu nedēļu novēlošanos, taču visos sīkumos — dabūja zināt par visu, kas notiek No-vosoļenovkā. Raktuvju ekskavatoristi, tāpat arī pats Andrejs Bo-jarincevs, lasīja Simaka vēstules kā mācības grāmatas lappuses. Kad Jevgeņijs izgrāba miljonu kubikmetru zemes un viņa novadnieki par to dabūja zināt no centrālajām avīzēm, uz jaunceltni pienāca telegrama:

«Visi raktuvju ļaudis apsveic mīļoto komunisma cēlāju. Lepojamies, priecājamies, vēlam panākumus. Dzeru uz tavu veselību. Atvaļinājuma laikā braukšu apraudzīt tavu darbu. Bojarincevs.»

... Un te nu, lūk, viņi kopā staigā pa celtniecību, šie divi cilvēki, kas no sirds iemīlējuši savu profesiju, — jaunais un vecais, lieli sava darba meistari.

Jevgeņijam pazīstami un nepazīstami cilvēki viņus sveicina. Vecais ir apmierināts. Lūkodamies visapkārt, viņš čukst:

— Kādas mašinas! Kāds vēriens!...

Viņi raugās stepē, kur, saceldami putekļus, strādā tērauda milzeņi, un cauri ņirbošajai dūmakai, kas viļņo virs sasilušās zemes, kā gādīgi saimnieki aplūko sava darba augļus. Vecais nez kāpēc aptausta Darba Sarkanā Karoga ordeni, kas piesprausts pie svārku atloka, kuri noputējuši ar betona putekļiem, un klusi saka:

— Bet var jau gadīties, ka arī es vēl komunismā padzīvošu. Nu, ko tu, Jevgeņij, par to saki, ko?

NEPARASTS KONCERTS

Viss sākās ar atklātni, kurai sākumā Michails Siličs Matve-jevs — kāda slavena teatra slavens solists — nebija pat pievērsis sevišķu uzmanību. Mākslinieks vairs nebija jauns, slavu tas bija ieguvis jau labi sen, un nu viņš tik tikko spēja pārlasīt plašo korespondenci, kas teātrī pienāca uz viņa vārda. Pie tam atklātnē nekā sevišķa arī nebija. Radiokomiteja rīkoja kārtējo koncertu pēc klausītāju vēlēšanās, un šoreiz šis koncerts bija veltīts strādniekiem un inženieriem kādā no Volgas celtnēm. To pieprasījumu skaitā, kurus mūzikas redakcijas redaktors bija atnesis Michailam Siličam izvēlei, atradās ekskavatorista Ņikitas Božemoja vēstule, kurā viņš lūdza dziedoni izpildīt seno strūdzinieku dziesmu «Ei uchņem».

— Tu re, kas par izvēli šim Ņikitam! — Michails Siličs teica redaktoram ar viņam parasto, mazliet parupjo labsirdību. — Nu ko lai dara, uzņemiet vien programā «Ei uchņem», lai Ņikita papriecājas!

Dziedonim arī pašam patika šī dziesma, kuru viņš sen jo sen, būdams vēl sīks kuģniecības sabiedrības «Kaukāzs un Merkurijs» kantorists, aizturētu elpu, drebēdams un šaurajās galerijas telpās galīgi nosvīdis, bija klausījies Šaļapina izpildījumā. Viņš tikai nožēloja, ka šī brīvi plūstošā dziesma būs jādzied radiostudijā, kur nebija publikas, pie kā viņš kā vairums mākslinieku nekādi nevarēja pierast.

Taču šoreiz, palicis viens pie mikrofona, dziedonis pēkšņi iedomājās pazīstamo, jau bērnībā iemīļoto Volgas krastu plašumu un celtniecību, par kuru tik daudz bija lasījis avīzēs un kura viņa iztēlē neskaidri veidojās kā kaut kas milzīgs un pat grūti aptverams. Viņš redzēja ļoti daudz cilvēku un to vidū Ņikitu Božemoju^1, kuru — varbūt viņa dīvainā uzvārda dēļ — mākslinieks iztēlojās kā padzīvojušu ukraini, ģērbušos izrakstītā kreklā ar zemu apkakli, augstu, apaļu Ševčenko pieri, kuplām,

1 Боже мой — pasarg dievs. — Tulk.

nokarenām ūsām un vērīgām, reizē gan skumjām, gan šķelmīgām acīm. Viņš pat iztēlojās, kā Ņikita klausās viņā, atspiedis zodu pret iedegušo dūri un slēpdams smaidu tumši dzeltenajās ūsās.

Jādomā, šās tālās celtniecības ainas aizgrābts, Michails Si-ličs radiostudijas tukšajā telpā nodziedāja šo dziesmu tā, kā sen nebija dziedājis pat lielos koncertos.

Pēc dažām dienām no Ņikitas Božemoja pienāca vēstule. Eks-kavatorists rakstīja, ka viņš esot sens vokālās mūzikas cienītājs un ka daudzreiz klausījies mūsu zemes labākos dziedoņus, taču šādu viņa iemīļotās dziesmas izpildījumu tam vēl neesot gadījies dzirdēt. Viņš aicināja Michailu Siliču pie sevis uz celtniecību «atklāt jauno vasaras teātri». Vēstules beigās, starp citu, Božemojs ziņoja, ka viņa mašinas apkalpe, lai pateiktos dziedonim, esot nolēmusi nākamajā mēnesī pārsniegt savu pašu rekordu un izgrābt zemes par piecpadsmit tūkstošiem kubikmetru vairak nekā iepriekšējā mēnesī. «Tā būs mūsu velte jums par brīnišķīgo dziedāšanu,» ekskavatorists rakstīja.

Šīs pēdējās, it kā starp citu vēstulē ierakstītās rindas dziedoni neparasti satrauca. Viņš sen jau bija pieradis saņemt uzmanības apliecinājumus. Nedz ziedi, ko tam steidzīgi spieda rokās sajūsminātās meitenes, kad viņš nāca laukā pa personālā izeju, nedz arī daždažādās etvijas, Paļechas šķirstiņi, kausi un pokāli ar uzrakstiem un bez uzrakstiem, kurus tam bez skaita pasniedza dažādās jubilejās, — it nekas un nekad mākslinieku tā nebija iepriecinājis kā šis vienkāršais paziņojums. Piecpadsmit tūkstoši kubikmetru zemes! Māksliniekam, kas jau sen bija pieradis pie savas skaļās slavas, bija neparasti patīkami apzināties, ka viņš pēkšņi it kā kļuvis par celtniecības dalībnieku.

Un Michails Siličs, kuru teatra biedri uzskatīja par gausu, neizkustināmu cilvēku, pārsteigdams visus, pēkšņi pats ķērās pie koncertbrigades komplektēšanas. Un viņš to darīja bez steigas, lietišķi, ar prieku, it kā būtu nevis ievērojams dziedonis, bet gan ekskavatora «Uraļec» apkalpes loceklis, kas izpilda sava brigadiera uzdevumu. Viņš pat aizrakstīja Ņikitam Božemojam, paziņodams, kad mākslinieki ieradīsies, kādi brauc un ko izpildīs. Atbildei viņš saņēma garu pateicības vēstuli no politdaļas priekšnieka un izteiksmīgu telegramu no paša ekskavatorista: «Liels paldies, gaidām.»

Māksliniekus celtniecības kolektivs sagaidīja viesmīlīgi. Pie kuģa bija saradies vesels pūlis. Visiem atbraucējiem pasniedza ziedus. Michails Siličs bija priecīgs par šādu sagaidīšanu, tomēr tīri neviļus lūkojās apkārt, cenzdamies starp brūni iedegušajām sejām saskatīt cilvēku ar nokarenām ūsām, ģērbušos kreklā ar

zemu apkaklīti, kas apņemta ar prievīti. Iesēdies mašinā blakus politdaļas priekšniekam, viņš nenocietās un iejautājās, vai sagaidītāju vidū bijis arī ekskavatorists.

— Vai Ņikita Ostapičs? Viņš patlaban atrodas darbu rajonā. Vai tad jūs viņu pazīstat?

— Nē. Tāpat vien ... Esmu dzirdējis ... avīzēs lasīju, — Michails Siličs nez kāpēc samelojās.

Aiz «pobedām», kurās brauca mākslinieki, stiepās vesela karavana smago automašinu ar sagaidītājiem. Tomēr dziedoni sarūgtināja tas, ka sagaidītāju vidū nebija cilvēka ar dīvaino uzvārdu, cilvēka, kuru viņš pats savām acīm vēl nekad nebija redzējis.

— Ir gan ko vērts šis Ņikita Ostapičs! — turpināja sarunu politdaļas priekšnieks. — Viņš ir mūsu lepnums. Pagājušajā mēnesī tam bija tādi darba rādītāji, ka visi nobrīnīties vien nevarēja. Bet nav jau skaitļi tie svarīgie. Ostapičs — tā ir vesela skola. Viņš ...

— Bet vai koncertā viņš būs?

— Kā gan citādi! Ar visu sava ekskavatora apkalpi ieradīsies. Es liku rezervēt viņiem visu otro rindu labajā pusē... Jā, piedodiet, pavisam piemirsu: tas taču bija viņš, kas saaģitēja jūs atbraukt šurp.

— Mani nevajadzēja aģitēt, — Michails Siličs strupi atteica un visu ceļu vairs nebilda ne vārda.

Sarūgtinājums pret Božemoju izvērtās aizvainojumā. Viņš, Matvejevs, dziedonis, ko pazīst visa tauta, atbraucis šurp pēc Bo-žemoja lūguma. Atvedis lielisku brigādi. Bet šis pat nesagaidīja! Nevar būt, ka tik milzīgā celtniecībā, kas nu jau pusstundu no vietas slīd gar mašinas logiem, neatrastos cilvēks, kurš varētu to aizstāt. Pat teātrī — arī tur gadās, ka vienas lomas tēlotāju aizstāj cits, un tas taču ir teātris, kur lomu izpildītāji ir savā ziņā vienīgie ... Dziedonis sevī nosolījās neparko nelūkoties uz otro rindu labajā pusē.

Viņš tā arī izdarīja, kad, ģērbies frakā, ašā gaitā uznaca uz vasaras teatra skatuves, kurai pāri liecās skaists, gliemežnīcai līdzīgs jumts. Skatuves priekšā — pa dabiska uzkalna nogāzēm uz visām pusēm aizstiepās solu rindas. Pēdējās rindas izzuda tumsā, it kā saplūzdamas ar mežu, kas klāja uzkalnu. Dziļās, zvaigžņotās debesis kā griesti klājās pār amfiteātri. Taču skatuves telpas izveidojums deva lielisku rezonanci. Dziedoņa balss, te samtaini maiga un mīksta, te dārdoši dimdoša zemajās notīs, viegli aizlocījās pār bezgalīgām solu rindām un, aiztraukdamās tālē, noklusa kaut kur mežā vai atgriezās atpakaļ kā skanīga atbalss.

Sī milzīgā brīvdabas zāle, stāvgrūdām pilna cilvēku, tik kāri tvēra skaņas, tik iejūtīgi klausījās un tik vienprātīgi aplaudēja, ka Michailam Siličam atkal atgriezās labā oma. Viņš piedeva ekskavatoristam aizvainojumu un, beidzis dziedāt, labsirdīgi un šķelmīgi smaidīdams, paskatījās uz pirmajām rindām labajā pusē. Tās bija labi redzamas — šīs rindas, ko apgaismoja skatuves atspulgs. Milzīgajā, bāztin piebāztajā zālē kā tumši plankumi otrā rindā dūrās acīs tukšas vietas.

Blakus šīm tukšajām vietām Michails Siličs saskatīja piemīlīgu pilnīga auguma sievieti ar smagām matu pīnēm ap galvu, tad saulē iedegušu, kalsnēju meiteni un vēl kādus sieviešu stāvus. Michails Siličs saprata: tukšas bija ekskavatorista un viņa draugu vietas, saprata, ka viņi, šie cilvēki, kas tik neatlaidīgi un sirsnīgi bija to lūguši ierasties, nav pat atnākuši uz koncertu.

Māksliniekam no aizvainojuma it kā sažņaudzās sirds, taču aplausi tik draudzīgi, tik vētraini un neatlaidīgi dārdēja zem zvaigžņotajam debesīm, ka tajos no jauna, šķita, izkusa visas aizvainojuma jutās. Aizmirsis Božemoju, Michails Siličs, likās, iekļāvās vienā kopīgā priekā ar visiem šiem saulē iedegušajiem un vēja aprautajiem cilvēkiem, kuru sirdis tik iejūtīgi atsaucās katram tonim. Pakļaudamies klausītāju prieka pilnajai gribai, šai vakarā viņš bija neparasti atsaucīgs un dziedāja, balsi netaupīdams.

Bet vēlāk, kad publika beidzot Michailu Siliču atlaida un viņš satraukts un laimīgs viegliem soļiem kā jauneklis noskrēja no skatuves, ar kabatas lakatiņu slaucīdams nosvīdušo pieri, pie viņa, spraukdamās cauri cilvēkiem, piesteidzās sievietes, kuras viņš nesen bija ievērojis otrajā rindā. Tā, kura bija lielāka auguma un kurai ap galvu vijās kuplas matu pīnes, sniegdama viņam daudz smagu rožu ziedu, tik svaigu, ka, likās, starp ziedlapiņām vēl mirgotu vakara rasas pilieni, dziedošā balsī teica:

— Tās no Ņikitas Ostapiča, no Božemoja.

— Bet šīs no ekskavatora «Uraļec» apkalpes! — steidzīgi nočivināja tieviņā, kas zālē bija sēdējusi līdzās pirmajai. Iespiedusi dziedonim rokās ziedus un pie tam briesmīgi nosarkusi, viņa nozuda aiz draudzeņu mugurām.

Pārējās pasniedza ziedus klusēdamas. Dziedonim rokās bija vesels rožu klēpis.

— Bet Ņikita Ostapičs — kur tad viņš? — Matvejevs iejautājās, paslēpdams seju valgajos, reibinoši smaržojošajos ziedos.

— Viņš lūdza to atvainot. Es esmu viņa sieva, Oksana. Lika jums pateikt, ka nevarējis ne jūs sagaidīt, ne arī uz koncertu atnākt. Nomainītājs viņam saslimis, bet darbs ļoti steidzams ... Patlaban strādā pie aizsprosta uzbēršanas, bet rudens, rau, tepat

jau pie durvīm! — Un, burvīgi pasmaidījusi, sieviete sāka pēkšņi runāt tālāk ukraiņu valodā: — Atvainojiet nu gan manu vīru! Viņš bija gaužām bēdīgs, ka pats nevar jums pateikties. Bet darbs taču! Brokastis — ir tās viņam uz darbu nesu ...

— Bet kur jūs šeit tādas puķes ņēmāt?

— Tās jau viņš pats izaudzēja. Viņš ļoti mīl puķes. Jūsu dēļ viņš vai visu mūsu dārziņu noplūca ...

Dziedonim uzreiz kļuva vieglāk un gaišāk ap sirdi. Nu kā gan viņam pašam agrāk nebija ienācis prātā, ka šeit dažkārt atgadās tādas dienas un stundas, kad darbu dēļ jāprot atteikties no šķietami visdārgākā, no personīgā! ... Michailam Sili-čam kļuva kauns par savu patmīlīgo apvainošanos un sagribējās ātrāk redzēt savu korespondentu, paspiest viņam roku un iepazīties ar to.

Pēc koncerta celtniecības pārvalde sarīkoja māksliniekiem vakariņas. Michails Siličs kategoriski atteicās sēsties pie galda un neatlaidīgi uzstāja, lai tam parāda celtniecības darbus ...

Bija dziļa nakts, taču darbi elektrisko spuldžu gaismā ritēja kā dienā. Pavadonis, gados jauns inženieris, maskavietis, liels mūzikas cienītājs, te steidza skaidrot viena vai otra objekta nozīmi, te atkal uzsāka gari un plaši runāt par vokālo mākslu. Michails Siličs viņā klausījās izklaidīgi. Šeit, šajā kādreiz tik klusajā un vientulīgajā Volgas posmā, kur viņa jaunības dienās bija stāvējusi tikai veca liellaiva, ko lietoja kā piestātni, tagad norisa nepārredzama apjoma celtniecības darbi. Dziedonis pat necentās izprast visu to, par ko tam stāstīja pavadonis. Kā jau cilvēks ar asu, muzikālu dzirdi, viņš apkārtni uztvēra kā skaņu jūru. Visas šīs skaņas, viņam tik neizprotamas un daudzveidīgas, it kā saplūda vienā varenā, svinīgā un plašā simfonijā.

Un kaut kur šeit, šo daudzveidīgo skaņu vidū, uz kādas dziedonim nepazīstamas mašinas, atradās mūzikas cienītājs Ņikita Božemojs, kas bija upurējis koncertu steidzama darba labā. Droši vien arī viņa mašina ievij kaut kādas savas skaņas šajā simfonijā.

Dziedonis dzirdēja, ka, izlauzdamas cauri visam šim troksnim un to pārspēdama, atskanēja dzidra meitenes balss, kas aizplūda tālu pa radio. Šī balss runāja par parastām lietām: kādam lika paātrināt pašizkrāvēju apgrozību, kādu aicināja tūlīt ierasties pie dežurējošā inženiera, kādu dusmīgi izbara par to, ka trešajā iecirknī nebija pietiekamā daudzumā piegādāts betons. Parastas, kārtējas lietas. Taču dziedonim šī balss šķjta kā cilvēka — radītāja balss, kurš komandē visas šīs daudzās sarežģītās, varenās, rūcošās, šķindošās un šņācošās mašinas un mechanismus.

— Kas tā tāda? — viņš iejautājās.

— Tā ir Ņura Kapustina, dežurējošā dispečera palīdze, — pavadonis atbildēja. Un ekskursiju vadītāja tonī viņš turpināja pārtraukto skaidrojumu: — Pie mums visa būvbedre radioficēta. Visus rīkojumus celtniekiem — protams, operativos — nododam pa radio. Nu, paklausieties ...

Visapkārt bija dzirdams:

«Autokolonas brigadieri, autokolonas brigadieri! Pastipriniet mašinu apgrozību, neaizkavējiet iekraušanu! Božemojs dusmojas, Božemojs dusmojas ...»

— Un viņas balsi it visur var dzirdēt?

— Nūja. Kā tad citādi! Pa visu būvbedri, — atsaucās inženieris, ar izbrīnu saklausīdams slavenā ceļabiedra jautājumā trauksmīgu pieskaņu. — ... Un pirmoreiz es dzirdēju dziedam jūs «Susaņinā», kad biju vēl puika, atceros ...

— Ziniet ko, bet ja nu es tūlīt uzstātos pa šo radio? — pēkšņi viņu pārtrauca Michails Siličs. — Jā, jā, jā! Ko jūs manī tā skatāties? Ņemšu un nodziedāšu Ņikitam Božemojam, visiem, kas pašlaik strādā un nevarēja ierasties koncertā! Nu, ko?

— Ko jūs, tur taču dēļu būdele! — pavadonis izbijās. — īsts strazdu būris, nekādas akustikas, tur ...

— Nē, nē, nolemts! Ejam! Kur tad viņa sēž, šī jūsu Ņura ar to skanīgo balsi? — valdonīgi jautāja Michails Siličs, kuru bija pārņēmis līksms, pārgalvīgs prieks, it kā no viņa pleciem būtu novēlušies kādi divdesmit — divdesmit pieci gadi.

Un pēc dažiem mirkļiem šeit visiem pazīstamā Ņuras Kapus-tinas balss, šoreiz zaudējusi parasto pašapzinīgo un pavēlošo pieskaņu, steidzīgi un vienā laidā nobēra:

«Bet tagad pa dispečera radio nakts maiņas strādniekiem sniegs koncertu Tautas mākslinieks Nikolajs Siličs Matvejevs. Viņš nodziedās... Ai, to es nezinu, biedri! Viņš pats jums pateiks ... Uzmanību! Pie dispečera mikrofona mākslinieks — biedrs Matvejevs ...»

Cauri motoru un betona vedēju rūkoņai, cauri pāļu dzinēju stieptajai šķindoņai, cauri skrēperu žvadzoņai, ekskavatoru kausu klaboņai — cauri visai šai darba un jaunrades simfonijai lauzās laukā un aizplūda spēcīga basa balss. Neparasti līksmi, jautri un sparīgi pār celtniecības rajonu aizskanēja senā strūdzinieku dziesma, pēc tam dižais patriots Ivans Susaņins sarunajas ar dzimteni savā pirmsnāves stundā, aizšalca pār būvbedri Mefisto-feļa sātaniskie smiekli, brašais Jerjomka priecināja krievu tautu ar jautriem pastāstiem par garo meteņa laiku ...

Dīvains bija šis koncerts. Starplaikā starp dziesmām un ari-jām skanēja uztraukta meitenes balss, izsaukdama pie darbu va-

dītāja nogrēkojušos desmitnieku, ziņodama ekskavatoristiem, ka autokolona tiek pastiprināta, jau trešo reizi izsaukdama pie dežurējošā inženiera kaut kādu biedru Kļimovu. Un no jauna dimdēja varenais bass, ko reproduktori iznēsāja kilometriem tālu.

Nepārtraukti nospiezdams ekskavatora sviras, Siličā klausījās dziesmu mīlētājs Ņikita Božemojs. Klausījās betonētāji, klājot uz ieveidnes dēļiem valgano, pelēko javas masu, kas bira ārā no pašizkrāvēju kravas kastēm. Klausījās elektrometinātāji, šķiezdami zibeņu dzirkstis armatūras dzelzs veidojumos. Klausījās dežurējošais inženieris, kurš, tā arī nesagaidījis pazudušo biedru Kļimovu, uz brītiņu bija piesēdies uz kādas kastes iepretim reproduktoram un savaldzināts tā ir sastinga uz vietas.

Dziedonis stāvēja niecīgajā dispečera kabinītē, aizpildīdams to visu ar savu vareno augumu un ar galvu gandrīz atspiezdamies griestos. Stīvināto apkaklīti kopā ar kaklasaiti viņš jau sen bija norāvis un iebāzis kabatā. Sviedri straumēm plūda pār viņa plato darba cilvēka seju. Karstumā un smacīgā gaisā, bez pavadītāja, viņš citu pēc cita dziedāja savus iemīļotos gabalus, jo devīgi sviezdams mikrofonā visu savas balss bagātību.

Tas bija viņa vislīksmākais koncerts.

MIGLĀ

Pavasaris šeit ieradās pēkšņi.

Pirms tam vairākas nedējas plosījās sniegputeņi, uzkrita daudz sniega. Puteņi noklāja visas kailās vietas, un stepe, kurā norisēja darbi, visapkārt celtniecībai kļuva līdzena, tīra un tik balta, ka likās bez gala un malas, jo pilnīgi saplūda ar tikpat baltām un saltām debesīm, un apvārsnis it kā izzuda. Pūta ziemeļu vēji. Tie gludināja sniega kupenas ar sausu, čaukstošu sniedziņu, un, kad saulei pa brīdim izdevās izspraukties cauri bālganajai dūmakai, sēršņi žilbinoši zaigoja tās dzeltenajos un saltajos staros.

Bija ļoti auksts. Pa to īso laika sprīdi, kamēr veda no rūpnīcas, betons pa daļai jau sasala pašizkrāvējos. Elektrometinā-tāji, kas nostiprināja armatūras blokus, baidījās novilkt dūraiņus. Pie vismazākās neuzmanības roku pierāva klāt metalam un varēja vēl noplēst delnai ādu. Šoferiem, kas stepē pārvadāja kravas ar celtniecības materiāliem, izsniedza zvērādu puskažociņus un frontinieku ausaines. Visā celtniecības joslā dienu un nakti uz dzelzs plāksnēm dega ugunskuri.

Bet reiz kādā rītā cilvēki vairs nevarēja saskatīt ne grandiozo celtniecības ainavu, gar kuru viņi, uz darbu ejot, bija pieraduši patīksmināt acis, ne jaunā ciemata ielas, pat ne savas mājas lieveni. Visu apkārtni ietina pelēka migla, tik bieza un necaurredzama, ka nevarēja saskatīt pat ne savu izstiepto roku. Laiks bija silts, gandrīz vai tveicīgs. Uz ceļa, kas vēl vakar bija ciets kā akmens un skanēja vien, tagad zem kājām šķīda slapjš, graudams sniegs. Vietējie strādnieki paskaidroja, ka tā esot migla — sniegēdāja, ieradies straujš pavasaris.

Un patiešām, — ar tādu ātrumu, kāds mēdz būt varbūt tikai uz skatuves, pārmainījās apkārtnes ainava: sniegs kļuva pelēks, no tā apakšas līda laukā melna, gluma, mitruma piesātinātā zeme. Ceļi kļuva nelietojami, izšķīda, saplūda ar stepi, un tur, kur vēl vakar jautri un aši kā pa autoceļu nepārtrauktā virknē

128

bija skrējušas mašinas, tagad tikai spēcīgi traktori, dusmīgi sprauslādami, vilka steidzami piegādājamās kravas, ar savām nekad nenogurstošajām kāpurķēdēm stūrgalvīgi vandīdami dubļus. Vienīgi traktori un apvidus automašinas spēja izbraukt pa stepes ceļiem, virs kuriem visu dienu virmoja mikla dūmaka un skanīgi un maigi trilināja cīruļi.

Lūk, pa šādu ceļu mēs tad arī abi ar biedru devāmies uz attālo objektu, kuram pirmajam bija jāiztur pavasara ūdeņu pēkšņais spiediens. Izšķīdušajā, staignajā melnzemē stiga kājas. Ar dubļiem aplipušie gumijas zābaki kļuva smagi kā ūdenslīdēju apavi. Apģērbs samirka sviedros un lipa klāt pie miesas, traucējot kustības.

Uz vakara pusi migla sabiezēja vēl vairāk. Saule iebrida tajā, vēl nesasniegusi apvārsni. Strauji uznākusī nakts pārsteidza mūs tik pēkšņi, ka nepaspējām pat ne aptuveni noteikt, vai tālu vēl ko iet. No visām pusēm mūs apņēma drēgna migla. Zem kājām šļakstēja dubļi. Gan šur, gan tur klusi urdzēja strautiņš un nosēzdamies reizēm nopūtās pa dienu atkusušais, putraimainais sniegs. Kā neredzams ceļa rādītājs mums līdzi nāca tikai vadu dūkšana, ko apslāpēja migla.

Viegli iedomāties to prieku, ko mēs izjutām, kad netālu priekšā pēkšņi izdzirdām balsis. Tās tikko varēja saklausīt, un brīžam likās, ka pārpūlētā dzirde mūs tikai māna. Mēs pielikām soli, un, kā tas miglā parasti mēdz būt, balsis tūlīt izrādījās tik tuvu, ka viegli varēja izšķirt: tur runāja divas sievietes. Viņas iedamas sarunājās, un gāja tai pašā virzienā, kurp mēs. No tā, cik droši tās virzījās uz priekšu un cik mierīgi sarunājās, varēja spriest, ka šis ceļš viņām ir ierasts un šis nav pirmais gājiens pa stepi miglā un bez ceļa. Acīm redzot saruna sieviešu starpā bija sākusies jau labi sen.

— ... Un tieši tā arī viņš jums pateica? — skaidri noprasīja jauna, dzidra sievietes balss. Un tajā izskanēja reizē ir pārsteigums, ir dusmas, ir līdzjūtība.

— Nu tieši tā pateica, — atsaucās otra sieviete zemā krūšu kontraltā un, kaut gan viņa runāja krieviski, taču vārdus izteica ar ukraiņiem raksturīgo dziedošo pieskaņu. — Tā arī pateica: «Aizej, Olga, no šejienes, tāpēc ka es pašlaik nu nemaz par tevi nevaru domāt!» Man pat sirds apstājās: «Kā, nevari par mani domāt? Bet par ko tad tu vari domāt? Varbūt par to acīgo metinātāju Nadjku? Vai varbūt par to sarkanmataino inženierieti, kas staigā ar garām biksēm kājās?» Bet zini, Zeņečka, ko viņš? Viņš smejas. «Ja jau, Olga,» viņš saka, «es piecpadsmito gadu tavu raksturu paciešu, tad jau, redzams, tu man ne tikai visu sieviešu dzimumu, bet arī pašu saulīti aizēno.» Tu re, Zeņečka,

ko izdomājis, garkājainais velns tāds! «Bet nu gan,» saka, «tomēr aizej, nu nemaz nevaru par tevi domāt! Man,» saka, «pašlaik visas domas, visus spēkus paņem viens: kā mūsu darbs izturēs ūdeni, bet tu,» saka, «mani atrauj no tā.» Es šo, 2eņečka, atraujot! Ko tu neteiksi! Viņa dēļ mazos bērnus atstāju pusaudzes ziņā, desmit verstis tādus dubļus izbridu, un te tev nu bija ... Nu pasaki, Zeņečka, — vai tas nav sāpīgi?

— Visi, visi, Olga Petrovna, visi viņi ir tādi! Jā, jā, jā! — nobēra tā, ko sauca par Zeņečku. — Visi, es tev saku, absolūti visi! Vai zināt, no kurienes es pie savējā šurp atbraucu? No Sibirijas. Četri tūkstoši kilometru! ... Interesants darbs bija, mācības, tēvs — labākais cilvēks rūpnīcā. Pašiem māja. Man sava istaba ar diviem logiem, māmuļa par visu gādā, zini tikai strādāt un mācīties! Bet es kā pēdējā muļķe visu pametu, ar tēvu sanaidojos — un šurp pie viņa. Esiet sveicināti! Atbraucu!

— Un jūs taču, kā runā, toreiz vēl nemaz precējušies nebijāt?

— Nu kā tad, pareizi... Arī tur, mājās — rūpnīcā, mūsu starpā nekas tāds nebija noticis. Nu, draudzējāmies, kopā vakara technikumā mācījāmies, viņš mani uz māju vadīja ... Nu, pa reizei arī uz teātri aizgājām. Un viss. Es pat noskūpstīt sevi ne reizes viņam neatļāvu . .. Viņš taču man tikai darbā kā Iļja Muromietis, bet citādi kautrīgs... Es toreiz uz viņu biju tā noskaitusies, ka pat uz staciju pavadīt neaizgāju: un kā gan ne, apmainīt mani pret kādu tur celtni! Bet vēlāk, kad no šejienes pirmā vēstule pienāca, kad viņš mums atrakstīja, ka iesācis strādāt, ka dzīvojot teltī un odi šo tur ēdot nost, tā man miers pagalam. Māte raud, tēvs draud komjaunatnes komitejā nosūdzēt, pati dzīvoju vienās asarās. Apņemos sevī, ka tomēr braukšu, lai tur vai kas! Ar to, ka viņš šurp bija atnācis un tādēļ mani atstājis, man viņš vēl mīļāks kļuva ... Sākumā dažus mēnešus nodzīvojām kopīgajā teltī. Dažreiz odi tā sadzeļ, ka ne acis nevar pavērt, bet viņam tas nekas, vai tad viņš to prot novērtēt?

— Tāpat kā manējais, tāpat! Abi vienā maisā bāžami.

— Visi tie vīrieši tādi, Olga Petrovna, — noteica Zeņečka lielas dzīves pazinējas balsī. — Ņem, kuru gribi... Un ziniet kas ir sāpīgi: viņam ir visjaunākās konstrukcijas ekskavators —• par to viņš jūtas briesmīgi glaimots, ar to viņš lepojas, bet, ka blakus jauna sieva, — tas viņam nav svarīgi, to viņš pat nemaz neievēro!... Ak, raudāt vien gribas! Un raudu arī — domājat, ka ne? ... Atceraties, kad no Mazā teatra pie mums bija atbraukuši ar viesizrādēm? Es tieši toreiz jaunu kleitu biju pašuvusi. Varbūt esat redzējusi — bordo krāsā, krepžoržeta, ar pelerinu? Tā man ļoti piestāv. Es nu priecājos: sak, pirmo reizi uzvilkšu!

Arī viņš līksms. Kaut gan uz mēles tam visu laiku tikai «izstrādes kubikmetri» un «izstrādes kubikmetri», taču teātris viņam patīk. Dažkārt mājās nevienu izrādi nepalaidām garām. Tā arī tagad: uzvilka pelēko uzvalku, kas tam bija mugurā, braucot uz Miera piekritēju konferenci Maskavā, nospodrināja kurpes, tīri vaispoguļoties var! Es viņam savu batista mutautiņu kabatiņā iebāzu — nu, ko tur! ... Ejam, pašiem prieks. Bet mums pretī pašizkrāvējā drāž viņa nomainītājs. Viscaur ar māliem notašķījies. Manējais šim jautā: «Uz kurieni tad tu?» Tas atkliedz: «Pēc mechaniķa! Nelaime — lūzums, jau otro stundu stāvam!» Manējais, kāds bija, — jaunajā uzvalkā, ar manu balto batista lakatiņu kabatā, tā ņem un ielec kravas kastē. Ar dūri dauza pa ka-bini un kliedz: «Atpakaļ, uz karjeru!» Stāvu kā muļķe uz trotuārā, bet viņam es vairs neesmu prātā. Tikai vēlāk pa gabalu nokliedza: «Ej vien uz klubu, es turp aizbraukšu!» Tā nu es sēdēju viena blakus tukšajai vietai, sēdēju un pukojos līdz pat starpbrīdim ... Olga Petrovna, mīļā, nu padomājiet, kā man Varēja būt ap dūšu — sēdēt ar jaunu kleitu mugurā blakus tukšajai vietai? «Nu,» domāju, «pārnāc vien mājās, gan tad tu redzēsi!» un visu starpbrīdi pa foajē pastaigājos ar inženieri Ka-pustinu — ziniet, ar to no hidromechanizacijas, tāds blonds, slaids, ļoti simpātisks vīrietis.

— Un, šķiet, nav precējies.

— Nu, tas mani neinteresē. Tas man gluži vienalga ... Tīšām pastaigājos ar viņu zem rokas, tīšām smējos, pat bufetē kopā iegājām, ar tasīti tējas un kūku uzcienāja. Un tādas nu mēs, sievietes esam, — taisni dusmas pašai uz sevi!... Staigāju ar šo inženieri, smejos, bet asaras mani smacē vai nost, un visu laiku tikai par savējo, par viņu vien domāju... Atgriezāmies zālē, visi klausās koncertu, priecājas, dzīvo līdzi spēlei, bet es riju asaras, neko neredzu, kas tur uz skatuves notiek. Gribēju jau pavisam aiziet prom, bet pēkšņi, skaties tik, ierodas. Un vai jūs domājat, ka piedošanu lūdza, atvainojās? Nekā tamlīdzīga! Pirmais vārds: «Salabojām.» Bet pats — dieniņ manu! — viss ar māliem notašķījies, kurpes vienos dubļos, noguris, nosvīdis. Es šim iečukstu: «Noslauki vismaz seju!» Izņem manu kabatas lakatiņu, bet tas gluži melns, nemaz vairs pēc batista neizskatās, bet pēc grīdas lupatas.

— Ai-jai-jai! . .. Tad gan tu viņu noslānīji, kā nākas?

— Kur nu! Kauns atzīties, pat priecīga kļuvu. Taisni dusmas! ... Tikai sevī gan nosolījos: ja viņš vēlreiz tādu joku izspēlēs, -aizbraukšu! Paņemšu dēlu un aizbraukšu... Vājš man raksturs, Olga Petrovna!

— Mums visām ir vāji raksturi, — sarunu biedre atsaucās.

— Bet es vēl savējam parādīšu, kā es to no darba atrauju!... Pagaidi vien, nokritīsies pali, sāks iet autobuss, pārradīsies mājas — tad es ar viņu arī parunāšu! — Un pēkšņi klusinātā balsī teica: — Klau, Zeņečka, ko šie tur mums tā nopakaļ velkas — nenāk ne tuvāk, ne arī atpaliek?

Pēdējie vārdi acīm redzot attiecās uz mums. Un patiešām, varbūt nav glīti noklausīties citu sarunās, bet ne jau tik bieži literātam palaimējas tada neuzkrītošā veidā ieskatīties cilvēku dvēselēs. Domādami, ka ceļabiedres atsāks valodas un tās atkal risināsies tālāk, patiesas, atklātas, mēs mazliet palēninājām gaitu.

— Re, kādi, nenāk vis tuvāk! Varbūt tie kādi slikti cilvēki, ka tev liekas? — Zeņa bailīgi nočukstēja.

— Kur nu slikti! Vai tad slikts cilvēks tādos dubļos un miglā stepē līdīs? Droši vien tādi paši kā mēs abas, dodas neatliekamās darīšanās, — noteica Olga Petrovna un skaļi, jau nepārprotami mums domādama, teica: — Ei pilsoņi, ko jūs pa gabalu mūsu pļāpāšanā klausāties? Pielieciet soli, pulciņā būs jautrāk! ...

Migla mūs bija maldinājusi. Izrādījās, ka sievietes bija turpat blakus, un mēs gandrīz vai atdūrāmies pret tumšiem stāviem — vienu garu, otru mazāku, kuri kaut kā pēkšņi bija izniruši no blīvi plūstošās miglas. Ceļabiedres bija ģērbušās vatētos vamžos, ar gumijas zābakiem kājās. Galvas abām bija tā notītas ar vilnas lakatiem, ka grūti bija saskatīt sejas. Rokās abas kaut ko nesa.

Noskaidrojās, ka mēs visi ejam uz vienu un to pašu objektu, ka mūsu ceļabiedrēm šis ceļš labi pazīstams un ka, pēc viņu domām, tālu vairs nebūs jāiet. Tā kā nakti bija uznācis viegls sals, dubļi zem kājām pārklājās ar ledus garoziņu, it kā apžuva, migla sāka izklīst, saira lēveros, kļuva caurredzama. Tad izlīda mēness, visapkārt iemirdzējās ar ledu pārvilkušās peļķītes riteņu grambās un mēs varējām aplūkot ceļabiedres.

Olga Petrovna bija gara auguma sieviete vidējos gados, ar stingru, pareizi veidotu seju un palielu, enerģisku muti. Virs augšlūpas vīdēja melnu, mīkstu pūciņu svītriņa. Mazajai Zeņai bija redzams tikai uzrautais deguntiņš, acis, kas palaikam pazibēja no dziļi virs acīm uzsietā lakata, un gaišbrūnu matu sproga, kuru tā, vaigu gar plecu braucīdama, visu laiku centās pabāzt zem lakata: abas rokas viņai bija aizņemtas.

Notika tas, ar ko literātam, diemžēl, bieži jāsaduras. Uzzinājušas, kas mēs tādi esam un kāpēc šādā laikā steidzamies uz objektu, ceļabiedres tūlīt it kā pārmainījās. Pazuda tā atklātība, kas pirms brīža bija skanējusi cauri viņu sarunām. Viena caur otru tās traucās stāstīt par celtni, kur strādāja viņu vīri. Stāstīja

ar lepnumu kā īstas apstākļu pazinējas, taču — ak vai! — tajā rāmajā, sausajā valodā, ko dažreiz nepareizi sauc par avīžu valodu. Par viņu vīriem — slaveno ekskavatoristu un betonētāju brigādes brigadieri — mēs dabūjām zināt tik daudz, ka abi esot pirmrindnieki, kā arī to, par cik procentiem un desmitdaļām tie izpilda savus mēneša plānus.

Tālumā, lauzdamās cauri pie zemes pieplakušajai un jau pavisam retajai miglai, mirgoja ugunis, kad manam biedram ienāca prātā ievaicāties, kāpēc šīs sievietes tādā šķīdonī un nakts laikā steidzas uz celtni. Un te nu atkal viņu valodā ieskanējās agrākā vienkāršība:

— Plūdi taču! Mūsējie tagad arī dzīvo tur — gluži kā kazarmās. Astotā diena, kopš mājās nav rādījušies, — Zeņa atsaucās. — Steidzams darbs!

— Kur tad šiem ir laiks! Trīs stundas pa dubļiem turp un trīs atpakaļ. Mašinas cauri šim muklājam taču nevar tikt, — Olga Petrovna piebilda. — Tā nu mēs nesam šiem ko ēst. Mēs ar vīru no Poltavas puses — es viņam Ukrainas boršču izvārīju; manējais varen kārs uz boršču. Bet viņa, palūk, savam sibirie-tim pelmeņus sataisījusi... Un vēl šo to pa druskai.

— Bet vai tad viņiem tur ēdnīcas nav?

Sievietes saskatījās un paraudzījās mūsos: viena — it kā neizpratnē un otra, laipni pasmaidīdama.

— Viņiem jau tur ir ne tikai ēdnīca, bet vesels restorāns! Viņu šefs izlielījies, ka kara laikā esot pašu maršalu ēdinājis. Ēdienu karte tāda, ka bez vārdnīcas netiksi gudrs, kas tur īsti iekšā, — Zeņa paskaidroja, gandrīz vai aizvainota, laikam pašā mūsu jautājumā saklausījusi nepiedodamu nezināšanu.

— Ir, viss tur viņiem ir, pilsoņi, bet vai tad šis iedomīgais pavārs ar savām frikadelēm un «tru-la-la» mērcēm māk izgatavot tā kā laba sieva? Viņš varbūt arī nemelo, ka pašu maršalu mielojis, bet maršals arī droši vien ēzdams pēc maršalienes kāpostiem skuma ... Vai tad restorānā ēdienu var salīdzināt ar mājās gatavoto?

...Zem kājām kraukstēja un izšķīda šķidri dubļi. Reizēm it kā iečīkstēdamies smeldza krusti, stipri pārpūlētās kājas ceļgalos trīcēja. Katrs solis prasīja piepūli. Bet priekšā — skaidrajā, aukstajā, dzidrajā gaisā neskaitāmu uguņu mirgā, drebošā elektriskās gaismas blāzmā arvien tuvāk, arvien skaidrāk iezīmējās celtne.

GIGANTISKO ZEMESRACĒJU KOMANDIERIS

Dažreiz tu brauc pa topošā Volgas-Donas kanala trasi un redzi, kā šur un tur grupām, veseliem kompleksiem mašinas rok zemi, aizmet uz uzbērumiem, krauj automobiļu kravas kastēs, pašas pārcilā kravu, ar milzīgām ķetnām nolīdzina zemi un ar ekskavatoru kausiem nogludina nogāzes — skaties uz visu to un jūti tādu kā sevišķu cieņu pret padomju cilvēka ģeniālo technikas izdomu un pret tiem, kuri, sēdēdami kabinē, diktē tērauda milzeņiem savu saprātīgo un radošo gribu.

Taču ar jo sevišķu cieņu vienmēr bija jādomā par inženieriem, kas vadīja visu šo daždažādo tērauda mašinu mechanizēto miera laika armiju, organizēja tās uzbrukumam. Visas mašinas bija jaunas. Dažas no tām rūpnīcu dokumentos bija apzīmētas ar numuru «1». Daudzas uz kanala bija parādījušās pirmo reizi, un tām ar līdzšinējo techniku nebija nekā līdzīga, ne kopīga. Un es vienmēr biju vēlējies ieraudzīt vienu no šās tērauda milzeņu armijas komandieriem — to, kas vadīja šos milzeņus, kas šeit pat, darba gaitā, izstrādāja to izmantošanas metodes. Šādu cilvēku es vienmēr iedomājos nez kāpēc nosirmojuša zinātnieka — pulkveža izskatā.

Un tikai uz celtniecības darbu beigām, kad zemes darbi jau bija galā un vienīgi buldozeri, ietiepīgi tarkšķinādami motorus, it ka pulēdami līdzināja teritoriju gar jauno trasi, uz kuras jau bija radusies dzīvība, man gadījas izdevība iepazīties ar vienu no tiem cilvēkiem, kas šeit celtniecības dienās vadīja techniku, — ar Volgas-Donas kanala celtniecības mechanizacijas daļas galvenā inženiera vietnieku Ļevu Pavloviču Jermolinu.

Jāatzīstas, kad es to pirmoreiz ieraudzīju mazītiņā kabinetā, kura logi atradās Kalačas pilsētas jaunā, plašā laukuma pusē, es gribēju iziet koridorā un vēlreiz izlasīt uz durvīm uzrakstīto: vai tik es neesmu kļūdījies, vai pareizā vietā esmu ienācis? Nekā tāda, kas atgādinātu pulkvedi, inženiera Jermolina ārienē nebija.

Viņš bija drukns un pēc izskata vēl pavisam jauns cilvēks ar možu, izteiksmīgu seju, pelēkām acīm, kuru kaktiņos, kā likās, vienmēr dzirkstīja nebēdīgas, puiciski šķelmīgas uguntiņas. Viņš, izrādījās, bija atklāts, dzīves prieka pilns cilvēks un lielisks sarunu biedrs.

Mūsu sarunu nemitīgi pārtrauca telefona zvani un apmeklētāji. Ļevs Pavlovičs ar tiem ilgāku laiku runājās par neatliekamām darīšanām, taču tas mani netraucēja, pat vēl kaut kā palīdzēja ieskatīties inženiera iekšējā pasaulē, izprast viņa darba metodes un apiešanos ar cilvēkiem ...

— Mums visiem celtne ir darbu organizācijas vismodernāko metodu universitāte. Bet jūs, kā redzams, jau pirmajā kursā esat iestrēdzis! — sapīcis viņš teica inženierim, kas ziņoja, ka tam kavējoties ekskavatoru remonts, kuri sūtāmi uz Staļingradas hidroelektriskās spēkstacijas celtniecību ...

— Paldies par mācību! Tik ļoti tu mums esi palīdzējis izspiest visu no mazajiem pašgājējiem, nu ļoti! Es tavus darba paņēmienus zinātniskā pārskatā pieminēšu. Nu, dzīvo sveiks! Priecāšos tevi satikt uz jaunas celtnes! — viņš šķiroties teica ekskavatoris-tam, kas bija ienācis atvadīties, un tik spēcīgi sakratīja tā roku, ka lielajam un plecīgajam puisim iedegušajā seja gandrīz vai lupas noraustījās. — Ja ko jaunu izdomā — atraksti! Pielietosim visplašākajā mērogā ...

— Bet es saku, ka arī tāpat pratīsiet, ja vajadzīgs, —_ viņš stingri noteica telefona klausulē darbu vadītajam, kas žēlojās, ķa tam nepietiekot technikas, un lūdza «piesviest skrēperus». — Piesviest ir viegli, bet jūs padomājiet, kā esošos labāk izmantot! Jā, jā, aprunājieties ar inženieriem, ar skreperistiem. Jums ir brīnišķīgi cilvēki — tie pateiks, kas jādara. Vai ar astoņām mašinām reizē esat mēģinājuši strādāt? Nu redziet, noteikti pamēģiniet! Ar esošajām mašinām — un visu paveiksiet pirms termiņa. Jums vairāk nav ko teikt? Rīkojieties, vēlu sekmes ...

— Jums nav laika vispārināt pieredzi? — viņš ledainā tonī jautāja savam līdzstrādniekam, kas bija ieskrējis brīdināt, ka, ar darbiem pārslogots, nez vai paspēšot laikā iesniegt savus priekšlikumus ievietošanai kopīgajā zinātniskajā pārskatā par mašinu un mechanismu izmantošanu. — Sakiet, lūdzu, — vai tad jums vienīgajam ir karsts darba laiks? Es gan domāju, ka visiem, katram darbu ir līdz kaklam un nevienam nav laika gulēt. Tomēr tikai jūs, kā redzat, esat aizmirsis mūsu pienākumu pret zinātni. Jūs vienīgais ...

Inženieris Jermolins piecēlās no galda, pagājās un apstājās sava sarunu biedra priekšā, sakārtoja tam kaklasaiti.

, — Vai atceraties pasaku? Cilvēkam pēkšņi radās tādas spē-

jas — runājot viņam zelta gabali krita no mutes. Pasaka vārdu — zelta gabals; pasaka otru — atkal zelta gabals. Man, lūk, kāpēc tas iešāvās prātā. Ari mēs patlaban esam tādi: tik daudz pieredzes esam sevi uzņēmuši un tādas pieredzes, ka dažs vārds ne tikai zelta gabala, bet veselas zelta kaudzes vērts! — Inženieris tagad runāja kādā citādā — sapņainā, .es teiktu — liriskā toni. — Mūsu kanals ir ne tikai jauns kuģojamais ceļš, ne tikai neauglīgo zemju atdzīvināšana un mūsu zemes enerģētiskās bilances palielināšana. Man liekas, tas atrisinājis ari ceturto, ne mazāk svarīgu uzdevumu. Tas ir bijis poligons, kurā mēs izmēģinājām milzīgās celtniecības technikas masveida uzbrukumu. Jā, jā, jā, un tagad visas celtnes gaida ne tikai mūsu mašinas un mūsu cilvēkus. Pieredze, mūsu pieredze tur vajadzīga! ... Bet jums nav laika nodoties zinātnei, nav laika šo vērtīgo pieredzi vispārināt...

Smaids izdzisa inženiera platajā sejā, pēkšņi tā kļuva vēsa un cieta.

— Rīt desmitos trīsdesmit gaidu jūsu rakstisko ziņojumu. Pārrakstītu uz mašinas un sagatavotu iespiešanai. Norunāts? Nu tad ir jauki! Visu labu ...

Dīvānā stūrī nogaidīdams visas šīs lietišķās sarunas, kas ik brīdi pārtrauca mūsu valodas, es pamazām vēroju inženieri Jer-molinu. Dīvaini, es nekādi nevarēju tikt vaļā no sajūtas, ka kādreiz, varbūt jau labi sen, tomēr jau esmu dzirdējis viņa vārdu un uzvārdu un pat, kā man sāka likties, esmu bijis ar to pazīstams.

Kad kārtējais apmeklētājs bija atstājis kabinetu un mēs palikām vieni, es viņam tieši noprasīju, vai neesam kādreiz jau agrāk tikušies.

— Neatceros, diez vai, — inženieris atbildēja, izņemdams papirosu kārbiņu.

Viņš sameklēja sērkociņus un gatavojās aizsmēķēt, un tūdaļ dūrās acīs, ka tam trūkst puse rādāmā pirksta. Kaut gan — vai tad pēc kara mazums var sastapt cilvēku ar šādiem defektiem! Taču inženiera uzvārds bija Jermolins, un sakropļotais pirksts kopā ar šo uzvārdu palīdzēja visu atklāt.

Jā, tikušies mēs patiešām nebijām. Tomēr es un daudzi padomju cilvēki, kas nekad nav redzējuši viņu vaigā, zina par šo cilvēku.

— Vai kara gados jūs esat bijis partizaņos Ukrainā?

—r Tieši tā.

— Padomju Savienības Varoņa Medvedjeva nodaļa?

— Tieši tā.

— Un tas notika pie Rovnas?

— Nu, protams, — inženieris pasmaidīja. — Bet kā jūs uzminējāt? No Medvedjeva grāmatas, vai ne? ...

Sēdēdams inženiera mazajā kabinetā, kur pie sienas kā štābā kauju karte karājās «mechanismu izmantošanas grafiks», es atcerējos grāmatu «Tas notika pie Rovnas», kurā viens no meža kara meistariem ar valdzinošu patiesīgumu stāstīja par to savu kaujas biedru varoņdarbiem, kuri bija cīnījušies pret fašistiem tālu aiz frontes līnijas.

Ļevs Pavlovičs Jermolins sākumā bija ierindas kareivis, tad vada, rotas un beidzot bataljona komandieris tajās nodaļās, kas cīnījās Rovnas mežos. Viņš labi atceras inženieri Kuzņecovu, kas kara laikā bija kļuvis par leģendāru izlūku, un arī pats viņš, izmantodams valodas zināšanas, palaikam bija darbojies pret fašistiem, pārģērbies ienaidnieka formas tērpā.

Medvedjeva grāmatā ne vienreiz vien tiek minēts Jermolina vārds. Vēlāk es tajā atradu vietu, kura man palīdzēja uzminēt inženiera bijušās partizaņa gaitas, par kurām viņš aiz kautrības bija noklusējis.

Autors ne bez humora tur apraksta kauju, ko partizaņi uzsākuši par godu padomju karaspēka daļu uzvarai, kuras Staļin-gradas rajonā bija ielenkušas fašistu armiju: «Šai operācijā mūsu pusē nebija it nekādu zaudējumu. Tikai kareivim Jermolinam lode cauršāva zābaka papēdi, bet tā jau ar Jermolinu tas vienmēr gadījās. Brīnums, cik ļoti viņu mīlēja lodes! Jebkurā sadursmē, kaut vai tur būs viens šāviens, lode katrā ziņā ķers viņu — pareizāk, ne viņu, bet viņa apģērbu: gan šineli, gan cepuri, gan arī, kā nupat gadījās, — zābaka papēdi. Pēc katras kaujas Jermolinam noteikti nācās sēdēt un lāpīt savu apģērbu. Tikai vienu reizi pa visu laiku lode to ievainoja, bet arī tad kā pa jokam — trāpīja pirkstā.»

Viņš patiešām bija laimes bērns, šis inženieris-partizanis, kas jau kara pirmajās dienās bija aizgājis no Maskavas upes krastmalas celtniecības darbiem, lai lidotu uz dziļu ienaidnieka aizmuguri un tur cīnītos uz tērauda maģistrālēm, meža ceļiem, okupēto pilsētu ielām un dažreiz pašos ienaidnieka štābos. Divdesmit astoņus mēnešus Jermolins nokaroja pa Rovnas mežiem. Bet vēlāk, līdz pašai uzvarai, tikpat bezbailīgi darbojās ienaidnieka karaspēka aizmugurē lielās frontes rietumu iecirkņos. Un, lai gan viņš nežēloja savu dzīvību un neslēpās no lodēm, kā vēstī citētās piezīmes, viņš bija zaudējis tikai vienu rokas pirkstu.

Toties padomju dzīve viņam devīgi atlīdzināja gan par garajām un aukstajām naktīm, ko tas bija pavadījis slēpņos un paslēptuvēs, gan par pārcilvēcisko sasprindzinātību, ko tas bija pārdzīvojis, dodamies viens pats svešā mundierī pretī bruņotiem

ienaidniekiem, gan arī par tām smagajām izjūtām, kas pārņēma viņu — inženieri-celtnieku, kad tas grāva tiltus un spridzināja dzelzce|us, nolaizdams no sliedēm vilcienus.

Jermolinam laimējās. Demobilizējies viņš nokļuva Hidroelektrisko spēkstaciju projektēšanas un vēlāk Hidroelektrisko spēkstaciju celtniecības pārvaldē un tādējādi uzreiz nonāca spriega techniskās jaunrades darba atmosfērā.

Atrazdamies it kā padomju cilvēku mierīgā, pret dabu vērstā uzbrukuma štaba operativajā daļā, nesenais partizanis konkrētā veidā redzēja iemiesojamies visu boļševistisko darba nodomu diženumu, visu tautas devīgumu, nežēlojot līdzekļus celtnēm, — visu tās technikas varenumu, ar kādu valdība bagātīgi apgādā celtniekus, kas gatavojas doties uz trasēm.

Piedalīties dižo projektu izstrādāšanā — kas gan var būt saistošāks jaunajam inženierim! Bet nu jau tuvojās termiņš, kad projektiem bija jāsāk iemiesoties celtnēs, kuras izmainīs zemes izskatu. Ļevs Pavlovičs arvien vairāk sajuta tieksmi pēc praktiska darba. Šo inženiera tieksmi vadītāji ņēma vērā. Viņš ieradās celtniecības darbos reizē ar pirmajiem speciālistiem un redzēja, ka no visām mūsu zemes malām sāka pienākt jaunās mašinas. Viņa klātbūtnē tās tika uzstādītas, viņa klātbūtnē tās izdarīja pirmās darba kustības un viņa klātbūtnē tās izvietoja pa topošo kanala trasi, kas toreiz vēl eksistēja tikai uz pauspapīra.

Par mechanismu darbību pirmajā grandiozajā pēckara celtnē tiks sarakstīti veseli sējumi zinātnisku darbu. Bet es gribu pastāstīt par to, kādu nenovērtējamu pieredzi ieguva jaunais inženieris, piedalīdamies visas šās varenās technikas organizēšanā, pastāvīgi atrazdamies saskarē ar tiem, kas šo techniku vadīja.

Viņš ne tikai vienkārši izvietoja uz trases pienākušās mašinas, rūpējās par to remontēšanu un apkalpošanu, ne tikai vienkārši uzmanīja, lai tās labāk tiktu izmantotas. Nē, viņš nepārteicās sarunā ar kādu kolēģu, sacīdams, ka celtniecība ir «masveida mechanizacijas universitāte». Tas ir pareizi. Katra celtnē pavadītā diena viņam bija kā lekcija, kas padziļina priekšmeta pārzināšanu. Šīs zināšanas viņš steidzās vispārināt, atsijāt to, kam gadījuma raksturs, un saglabāt visu vērtīgo, jauno, moderno un tūlīt uz vietas visu to nodot atpakaļ — trasei, visiem celtniecības rajoniem.

Tā papildinādams pats savas zināšanas, viņš palīdzēja padarīt tās bagātākas visiem kolektiva mechanizatoriem, kas veica deviņdesmit septiņus procentus no visiem celtniecības darbiem.

Atrazdamies tālu no galvaspilsētas, viņš centās būt lietas kursā par visu jauno, ko deva padomju zinātne. Viņš pētīja celtniecības darbiem piesūtītās mašinas, centās izprast visas to iespējas — gan skaidri redzamās, techniskajās pasēs ierakstītās, gan arī slēptās, dažkārt pat pašam konstruktoram nezināmās. Ar tādu pašu rūpību viņš centās iepazīt arī cilvēkus, kas strādāja ar šīm mašinām, un viņi, šie cilvēki, palīdzēja tam pielietot zinātnes labākos sasniegumus un apgūt jauno mechanismu pilnu jaudu. Labākie ekskavatoristi, skreperisti un buldozeristi bija viņa draugi. Šo biedru palīdzību viņš vērtēja sevišķi augsti.

Mēs ilgi sarunājāmies ar Ļevu Pavloviču, un viņš, visādi novirzīdams sarunas personīgi no sevis, labprāt stāstīja par ekskavatoristu — Sļepuchas un Chudjakova veiksmīgajiem eksperimentiem, par skreperistu — Mochova un Ignatjenko drosmīgo novatorismu un par visiem ieguldījumiem, ko veikušas ierindas darba rūķu radošās smadzenes gigantiskā projekta realizēšanā.

Un, kad mēs atvadījāmies no ša gigantisko zemesraceju komandiera, inženieris, smaidīdams jauneklīgu smaidu, kas darīja viņa seju ar strupo degunu pārsteidzoši jaunu, pajokoja:

— Karā man veicās: lodes apkārt vien lidoja. Arī šeit veicas: visu laiku iznācis sastapties ar tik brīnišķīgiem puišiem, ka katra šāda pazīšanās dažreiz bija izlasītas grāmatas vērta. Un tagad cenšamies, lai, pārbraucot no vienas vietas uz otru, neko no uzkrātā nepazaudētu, neizkaisītu. Celtniecības technikas masveida uzbrukums turpinās. Tas izvēršas aizvien plašāk — kā Padomju Armijas uzbrukums Lielā Tēvijas kara laikā. Daudz mums vēl priekšā darba — un kāda darba! Grūti to pat iedomāties.

Nebēdīgas, puiciski šķelmīgas uguntiņas dzirkstīja inženiera pelēkajās acīs. Gigantisko zemesracēju komandieris bija patiešām «cilvēks, kam veicas».

REPLIKA NO VIETAS

Vēstule pienāca visnepiemērotākajā bridi — tieši tad, kad meklējumi, mēģinājumi, prieki un sarūgtinājumi, kas saistīti ar jaunas mašinas radīšanu, bija jau garām un Sergeja Borisoviča Puchova tērauda lolojums bija ieguvis atzinību.

Inženieris Puchovs ir lielas rūpnīcas galvenais konstruktors. Tā pēdējais darbs, par ko šeit būs runa, bija tikai viena no tām sarežģītajām un gudrajām mašinām, kuras radījis konstruktoru birojs, ko viņš vada nu jau kuro gadu. Tomēr šai darbā tika it kā rezumēts konstruktora radošās dzīves vesels posms. Šai darbā viņš bija ielicis daudz ko savu, personīgu, ko iznēsājis gadu desmitos. Un šī viņa nobriedusī pieredze atveidojās jaunradītās mašinas sarežģītā iecerē, technisko atrisinājumu lielā vienkāršībā un oriģinalitātē.

Būdams pēc dabas vienkāršs, pat kautrīgs cilvēks, Sergejs Borisovičs nekad nedomāja, ka mašinas panākumi ir tikai viņa nopelns. Lekcijās, presē un sarunās ar korespondentiem viņš šos panākumus godīgi dalīja ar konstruktoru biroja līdzstrādniekiem, kas tam palīdzēja pilnveidot sākotnējo radošo domu, ar strādniekiem, kuri pēc rasējumiem izgatavoja detaļas, un ar montētājiem, kas dažkārt kopā ar viņu naktis negulēja, kad no gatavām detaļām pamazām izauga neredzēta mašina.

Viss tas tā bija. Un tomēr kaut kur sirds dziļumos Sergejs Borisovičs mašinu uzskatīja par savu, juta pret to mīlestību un bija greizsirdīgs — kā māte pret savu mīluli.

Rūpnīca izlaida vairākas šādas mašinas. Tās tika aizsūtītas uz dažādām mūsu zemes malām. Sergejam Borisovičam sākās svētku dienas. Apmeklēdams te vienu, te otru uzņēmumu, konstruktors greizsirdīgu skatienu vēroja tos, kas strādāja ar viņa mašinām, ilgi apspriedās ar strādniekiem, inženieriem, cechu priekšniekiem, kurus viņš sevī vēlīgi dēvēja par «ekspluatētā-jiem».

Jā, mašina bija lieliska! Labās atsauksmes, kas nāca no visām pusēm, uzmundrināja Sergeju Borisoviču, un nekad, pat tālajā jaunībā, darbs viņam nebija veicies tik raiti un viegli, nekad viņa smadzenes nebija bijušas tik svaigas un doma tik skaidra un aša kā šais panākumu dienās.

Un pēkšņi vēstule! Sergejam Borisovičam to pasniedza tai brīdī, kad viņš grupai tuvāko līdzstrādnieku skaidroja pēdējos rezultātus, kas bija iegūti, konstruējot «mazulīti», kā viņš jokojot sauca jauno, vēl grandiozāko mašinas variantu, pie kura pašreiz strādāja konstruktoru birojs. Runādams viņš paspēja ar acs kaktiņu aplūkot uz aploksnes zīmogu ar tās pilsētas nosaukumu, kuras tuvumā auga viena no mūslaiku vislielākajām celtnēm un kur tāpat strādāja viņa mašinas. Konstruktors nodomāja, ka aploksne satur parasto pateicības vēstuli, kādas viņš pēdējā laikā ne mazums bija saņēmis no mašinu ekspluatētājiem.

Pabeidzis ziņojumu, viņš deva vārdu savam vietniekam — jaunam inženierim Ņečitailo, savam labākajam skolniekam un jaunās konstrukcijas līdzautoram.

— Jūs, Konstantin Georgijevič, iepazīstiniet biedrus ar saviem apsvērumiem, bet es tikmēr pārlaidīšu acis, ko mums raksta no Volgas ...

Sergejs Borisovičs pakratīja aploksni un nesteigdamies sāka to taisīt vaļā. Vēstule bija uzrakstīta rūpīgi, taču ne visai skaidrā rokrakstā. Klausīdamies ar vienu ausi, ko runā palīgs, konstruktors pārlaida acis pār pirmajām rindām. Pēkšņi viņš saslējās un dusmīgi atbīdīja papīra lapu. Ņečitailo kā jautādams viņā paskatījās.

— Nekas sevišķs, turpiniet! — cik vien iespējams, vienaldzīgā balsī teica Sergejs Borisovičs.

Viņš pūlējās atrauties no vēstules, lai koncentrētu uzmanību pie tā, ko runā viņa palīgs, bet nespēja. Acis visu laiku tikai vēstuli vien meklēja, kas bija nolikta malā. Sai vēstulē slēpās itin kā kāds magnets, kas negribot pievilka galvenā konstruktora skatienu.

Nu arī pārējie apspriedes dalībnieki ievēroja, ka viņu priekšnieks izturas kaut kā dīvaini. Ņečitailo pārtrauca savu ziņojumu:

— Varbūt mazu pārtraukumu?

— Jā, jā. Labi būtu. Uz kādām minūtēm desmit, lūdzu jūs, — ar viņam gluži neparastu steigu piekrita Sergejs Borisovičs.

Palicis viens, viņš dažus mirkļus stāvēja pie loga, caur ārpusē apkūpējušo stiklu vērodams pazīstamo ainavu — ērto un plašo rūpnīcas teritoriju. Tad viņš paņēma no galda vēstuli un sāka lasīt no tās vietas, kur bija aizķēries.

«... bet mums tūlīt vajadzīga vēl pilnīgāka mašina, bez šiem trūkumiem, kas ārkārtīgi traucē mūsu milzīgo darbu frontē». Tālāk, aiz burtiem «a», «b», «c», «d», bija sausi uzskaitīti šie it kā būtiskie trūkumi. Pārmetumi bija izteikti ar tādu pārliecinātu noteiktību, ar tādu rupju atklātību, ka Sergejs Borisovičs, vēl nebeidzis lasīt, uzmeta acis vēstules beigām — parakstiem.

Nē, vēstule nebija no konstruktora, kolēģa, ne arī no mechani-zacijas priekšnieka. To bija parakstījuši «strādnieki — Zikovs, Karpuchins, Semjonovs» ... Neizpratnes jūtas sāka vērsties aizvainojumā ... Kā tad tā? Mašina tik silti — vēl vairāk — jūsmīgi tika saņemta. Par to raksta, to pētī, kāds dzejnieks pat dzejolī to pieminējis. No visām pusēm visglaimojošākās atsauksmes! Viņš pats taču, velns parāvis, bija redzējis, cik lieliski tā strādā, un pēkšņi... Zikovs, Karpuchins, Semjonovs ... Hm! ...

Sergejs Borisovičs paņēma telefona klausuli, nosauca tā me-chaniķa numuru, kurš pirms dažiem mēnešiem kopā ar rūpnīcas šefmontažas brigādi bija izbraucis uz celtniecību, no kurienes bija pienākusi šī vēstule.

— Vai Viktors Ivanovičs? Sveicināts ... Šeit Puchovs. Redziet — jūs, mīļais, pēdējo reizi bijāt izbraucis montēšanas darbos. Vai gadījumā neatceraties, ko tur dara tādi biedri kā Zikovs, Karpuchins un Semjonovs?

Šādus uzvārdus montētāju darba vadītājs neatcerējās.

— Tā, tā! ... Bet vai toreiz no mūsu mašinas ekspluatētājiem jums daudz pretenziju bija ienācis pret mūsu mašinu? Nu, teiksim, aizrādījumu, reklamāciju? Mēģiniet gan atcerēties, Viktor Ivanovič! Tas ir ļoti svarīgi. Varbūt tur kāds nolamāja konstrukciju, atsevišķas detaļas vai mezglus?

Viktors Ivanovičs apgalvoja, ka nekādas neapmierinātības neesot manījis. Celtnieki pateikušies rūpnīcai, lūguši nodot sveicienu jaunās mašinas radītājiem.

— Es par to visu jau stāstīju kopsapulcē. Jūs taču, Sergej Borisovič, sēdējāt prezidijā un klausījāties! — Balsī, kas atskanēja no klausules, bija dzirdama patiesa neizpratne.

— Jā, jā, protams ... Paldies, mīļais ... Atvainojiet, ka nieku dēļ atrāvu jūs no darba. Sveiki! — Konstruktors nolika klausuli.

Zikovs, Karpuchins, Semjonovs! Kas gan viņi tādi ir? — «Par jūsu mašinas labajām īpašībām runā daudz, jūs jau arī pats tās zināt. Mēs pakavēsimies pie trūkumiem.» — Kāpēc viņi runā tādā tonī? Par kādiem trūkumiem var būt runa pēc tik daudz eksperimentiem, pēc tik plašas izmēģināšanas un vienprātīgas atzīšanas? Ja šās vēstules autori būtu kādi pazīstami novatori, tad mechaniķis droši vien būtu zinājis to vārdus. Bet diezin vai viņi vispār ir strādnieki? Varbūt tie ir kādi nedraugi? Kāds sīks, bez-principials skauģis, kas baidījies atklāti nopaļāt viņa darbu, sakūdījis Zikovu, Karpuchinu un Semjonovu, lai tie uzraksta visu šo? Nav jau arī tas vajadzīgs! Pats droši vien uzrakstīja un apakšā pagrūda svešus vārdus, lai aptumšotu uzvaru un mestu ēnu uz teicamu mašinu!

Šāds secinājums mazliet nomierināja Sergeju Borisoviču. Viņš nožēloja, ka pirmīt nebija saņēmis drosmi un nolasījis šo viltojumu visiem priekšā. Var iedomāties, kā sašutīs viņa līdzstrādnieki, kas mašinā ielikuši tik daudz pūliņu, kā sašutīs viss rūpnīcas kolektivs!

— Biedri, es gaidu! Turpināsim! — teica konstruktors, ieiedams rasēšanas zālē.

Cilvēki sapulcējās ātri, un, kā Sergejam Borisovičam likās, tie ieradās tādi kā uzmanīgāki, it kā jau kaut ko būtu dabūjuši zināt par nepatīkamo vēstuli. Atspiedies ar abām rokām pret galdu, galvenais konstruktors paziņoja:

— Pirms turpināsim par nākamo, atgriezīsimies pie pagājušā ... Atjaujiet jūs iepazīstināt: replika no vietas, tā sacīt, oriģinālās domas. Konstantin Georgijevič, esiet tik laipns un izlasiet skaļi!

Viņš pasniedza vēstuli savam palīgam Ņečitailo, un, kamēr tas, klupdams kā pa celmiem, skaļi lasīja tekstu, Sergejs Bori-sovičs nepacietīgi vēroja pazīstamās sejas, cenzdamies uzminēt, ko domā viņa biedri, viņa mašinas līdzautori, kuru tik nepelnīti apvainojuši nepazīstamie kritiķi Zikovs, Karpuchins un Semjonovs.

Dažādas bija šīs sejas: noslēgtas un atklātas, mierīgas un nervozas, bet katrā no tām Sergejs Borisovičs sākumā saskatīja neizpratni, aizvainojumu. Tad līdz ar lasīšanu katra sejas izteiksme sāka mainīties dažādi un galvenais konstruktors, lai ari kā centās, vairs nevarēja izprast, kā kurš uzņēmis vēstules saturu.

— Nu, ko? — viņš nepacietīgi jautāja, kad vēstule bija nolasīta un iestājies neveikls klusums. — Ko teiksiet? Nu, kaut vai jūs, Konstantin Georgijevič?

Visi klusēja. Ņečitailo vēlreiz pārlaida skatienu par vēstules rindām. Beidzot tas pacēla acis uz augšu. Viņa skatiens bija mulss, domīgs, tomēr ne dusmīgs, nē!

— Pretenzijas nav uzrādītas pietiekami skaidri, — viņš lēni iesāka. — Autori ne visai labi pārzina technisko terminoloģiju, un brīžam grūti tos saprast, bet...

— Kādi šeit vēl var būt «bet»! — negaidīti iejaucās starpa Sergejs Borisovičs. — Es nupat kā zvanīju Viktoram Ivanovi-čam. Viņš tur visus pazīst. Visi ir sajūsmā par mūsu mašinu. Pateikušies. Bet šādus uzvārdus viņš pat dzirdējis neesot. Tur nav tādu cilvēku.

— Es nezinu, kas to ir rakstījis, bet pēc būtības ...

— Par kādu būtību jūs runājat? Tā ir ļaunprātīga tenkošana: «a», «b», «c» ... Tenkošana! Tā gan! Un es esmu pārsteigts. Starp citu, esmu vainīgs, — lūdzu izklīstiet! Turpināsim rīt! Visu labu!

Kad durvis aiz pēdējā līdzstrādnieka bija aizvērušās, galvenais konstruktors nožēloja, ka bija izrādījis savas jūtas. Pievilcis sev klāt mapi ar «mazulīša» rasējumiem, viņš centās tajos koncentrēti ielūkoties, bet nespēja: Zikovs, Karpuchins, Sem-jonovs ar savām pretenzijām viņam neizgāja no prāta.

«Nervi, Sergej Borisovič, nervi, mīļais!» viņš sev pārmeta. «Redzi, cilvēks ir vispilnīgākā mašina, bet arī viņam ir ļoti būtiski defekti.» Un tūlīt domas pārlēca uz mašinas defektiem, kas bija atzīmēti vēstulē, un viss konstruktorā sāka vārīties. «Defekti! Kas par defektiem? Kāpēc tad tos neviens nebija ievērojis — un tikai Zikovs, Karpuchins un Semjonovs, kā redzat, ir izrādījušies gaišreģi!»

Patērētāju pretenzijas rūpnīcas praksē bija parasta parādība. Kad tika izlaists kāds jauns modelis un, kā rūpnīcā mēdza teikt, ekspluatētāji to «iesildīja», Sergejs Borisovičs pats labprāt braukāja pa rūpnīcām, uzklausīja pretenzijas un apspriedās ar inženieriem un strādniekiem. Bet šeit bija runa par mašinu, kas saņēmusi visautoritativāko komisiju vienprātīgas un ļoti glaimojošas atsauksmes un kas atzīta visur, pat tur, kā liecināja montētājs, no kurienes atnākusi vēstule. Nu ko tur teikt! Runa bija par konstruktora mīļoto darbu, un viņš izjuta tādu sašutumu, it kā vēstules autori būtu nodarījuši pāri viņa bērnam.

Juzdams, ka rasējumos pašreiz viņš nespēj koncentrēties, Sergejs Borisovičs uzvilka mēteli, uzlika cepuri un iebāza kabatā vēstuli. Parastā, nesteidzīgā gaitā viņš iznāca no kabineta un devās cauri rasēšanas zālei. Visi pretimnācēji viņu sveicināja. Agrāk šāda vispārēja uzmanība konstruktoru priecināja. Tagad, kad kabatā atradās vēstule un aploksnes cietais stūris skāra tā roku, viņš nez kāpēc jutās neērti par šiem cieņas pilnajiem sveicieniem, vēlīgajiem Smaidiem un labas veselības novēlējumiem. Gribējās ātrāk aiziet no rūpnīcas, kur visi viņu pazina, kur viņam pašam pazīstams katrs sīkums, gribējās iziet uz ielas, iejaukties gājēju plūsmā un šai pūlī palikt vienatnē pašam ar sevi, ar savām satrauktajām domām, ar šo vēstuli.

Iziedams no sarga istabas, galvenais konstruktors ievēroja direktora ZIS’u un pēkšņi strauji pagriezās atpakaļ.

— Vai ko aizmirsāt, Sergej Borisovič? — sargs līdzjūtīgi jautāja.

Taču vecais konstruktors aizsoļoja garām ar tādu izteiksmi sejā, ka sargs neizpratnē sastinga.

Direktors! Nu kā gan Sergejs Borisovičs tādā brīdī bija varējis viņu aizmirst? Lai arī kas būtu šai vēstulē, lai kas tur slēptos aiz trīs parakstiem, viņu taču kritizēja nevis vienkārši kā pilsoni Puchovu, piecdesmit septiņus gadus vecu, bet kā konstruktoru, kā rūpnīcas pārstāvi, un viņa pienākums, pie tam — cik ātri vien iespējams, informēt par to direktoru. Un tūlīt radās mazs cerības stariņš: direktors ir patmīlīgs cilvēks; ja vajadzīgs, viņš prot cīnīties par rūpnīcas interesēm un godu. Nu, viņš jau gan laikam nesāks slēpties aiz piesardzīgām fra-zītēm kā šis Ņečitailo ...

Vienā rāvienā uzskrējis pa visiem četriem pārvaldes kāpņu posmiem, Sergejs Borisovičs, aizelsies un uztraucies, ielauzās — tieši ielauzās! — direktora kabinetā. Direktors runāja pa telefonu.

Gaidīdams telefona sarunas beigas, Sergejs Borisovičs apsēdās, izņēma no kabatas vēstuli un sāka to pārlasīt — rindu pēc rindas.

— Ko teiksiet, dārgais? — negaidot pie viņa auss iedūcās direktora bass.

Sergejs Borisovičs sarāvās. Direktors stāvēja viņam aiz muguras un varbūt jau bija paspējis pat ieskatīties vēstulē. Neko neteikdams, viņš pasniedza direktoram lapiņas. Tas piegāja pie loga, pielika vēstuli tuvāk pie acīm un sāka lasīt, kā lasa tuvredzīgi cilvēki, gluži kā apostīdams rindiņas.

Un atkal Sergejs Borisovičs satraukts sekoja lasītāja sejas izteiksmei. Viņam likās, ka direktors kā par spīti lasa uzkrītoši lēni, dažas rindas pat pārlasa vairākas reizes. Izlasījis līdz ceturtās lappuses beigām, līdz parakstiem, viņš pēkšņi atgriezās pie otrās. «Pārlasa šos «a», «b», «c» punktus», konstruktors uzminēja un brīnījās: «Dīvaini! Kā tas agrāk man nebija dūries acīs, ka viņš tik lēni spēj aptvert!»

Beidzot, pabeidzis lasīt vēstuli, direktors to salocīja, iebāza aploksnē un iegrima domās. Šis mierīgais, pašpārliecinātais cilvēks, likās, drīzāk bija uztraukts nekā sadusmots. Tas jo sevišķi darīja Sergeju Borisoviču nemierīgu.

— Nu, kā jums tīk šis oriģinālais vēstījums? Augstākās autoritātes technikas nozarē atzinušas par labu, institūti devuši savu svētību, no visām vietām uzslavas, bet, paskat, biedri Zikovs, Karpuchins un Semjonovs grib būt lielāki katoļi nekā pats pāvests.

Viņš jau sāka stāstīt par savu sarunu ar šefmontažas nodaļas

10 — Mūslaiku ļaudis 1AK vadītāju, bet direktors vēlreiz atlocīja vēstuli un vēlreiz uzmeklēja otro lappusi.

— Ko lai dara, arī tā dažreiz gadās, — viņš pēkšņi teica, pārtraukdams lasīt un paceldams savu lielo, apaļo galvu.

— Kas gadās?

— Nu šādas lietas. — Ar savu tuklo roku, kas, kā to labi zināja Sergejs Borisovičs, kādreiz — pirmajā piecgadē bijusi uzsitēja roka, direktors saudzīgi izlīdzināja vēstules saburzītās lapiņas.

— Un to sakāt jūs, kas gan vārdos, gan presē tā slavējāt mašinu? Iznāk, ka mēs abi esam krāpuši tautu, partiju? ...

— Nevienu mēs neesam krāpuši. Vienkārši... — Šai brīdī spalgi un ilgstoši nozvanīja telefons, vēstīdams, ka izsauc tālsatiksmes centrāle. Direktors pacēla klausuli.

— Jā, tas esmu es, savienojiet... No ministrijas... Kamēr es runāšu, jūs uzmanīgāk izlasiet uz aploksnes sūtītāju adresi...

Direktors ar ministriju runāja ilgi. Saruna bija par «mazulīti», kas vēl pirms dažām stundām bija nodarbinājis visas Sergeja Borisoviča domas. Tagad viņš sēdēja līdzās un pat neklausījās sarunā. Viņš lūkojās uz aploksni, kur zem rūpīgas, jādomā, ar lineālā palīdzību novilktas līnijas bija uzrakstīta sūtītāja adrese. Lūkojās un domāja, kāds tai var būt sakars ar direktora nepabeigto frāzi un kas varētu sekot aiz vārda «vienkārši».

Pa to laiku direktors jau bija nolicis klausuli.

— Varam priecāties. Uz nākošā gada beigām jāizlaiž ne mazāk kā pieci «mazuļi». Kuibiševas hidroelektriskās spēkstacijas celtniecības vajadzībām. Vai uz projektēšanu var paļauties? — Viņš enerģiski saberzēja savas lielās plaukstas.

— Kāpēc jūs man ieteicāt pārlasīt adresi? — Sergejs Borisovičs drūmi jautāja.

— Ak, jūs par to? ... Ziniet, ko es jūsu vietā darītu? — Direktora lielā, pilnīgā seja ar cieto matu cekulu, kas bija nokārušies uz stūrainās pieres, un masivo zodu pēkšņi kļuva it kā jaunāka. — Es jūsu vietā, mans dārgais Sergej Borisovič, pieprasītu sev komandējumu, iesēstos lidmašinā un — aidā! — turp. Nu? Paelpotu turienes gaisu, iebaudītu turienes slaveno sterletu zupu un, un ... un arī kritikā paklausītos. Ko teiksiet?

— Kā tad tā! Jūs tikko prasījāt paātrināt «mazulīša» projektēšanu!

— Ne jau es, bet ministrs to no mums abiem prasa. Jus taču dzirdējāt sarunu? — Viņš norādīja ar roku uz telefonu. — Un tomēr brauciet... Vēstulē taču pareizi teikts: kas nav redzējis viņu darba fronti, tas to nevar pat iedomāties ... Vai brauksiet?

— Viss tas kaut kā savādi iznāk, pēkšņi un, atvainojiet, ne

visai nopietni, — Sergejs Borisovičs paraustīja plecus. — Es, protams, padomāšu ...

Viņš piecēlās, lēnām devās uz durvīm un, gribēdams jau saņemt rokturi, atgriezās un, neslēpdams rūgtu zobgalību, teica:

— Ja jūs, protams, uzskatāt par nepieciešamu, lieciet vien uzrakstīt komandējumu ...

Un, būdams jau priekšistabā, viņš izdzirda aiz muguras direktora jautro basu:

— Pasveiciniet biedrus Zikovu, Karpuchinu, Semjonovu! Sirsnīgi pasveiciniet!

Galvenais konstruktors saviebās un paraustīja plecus ...

Sergejs Borisovičs Puchovs aizlidoja uz dienvidiem pirmdien, bet jau piektdien direktors saņēma no viņa telegramu: «Apturiet mezglu «pieci» un «astoņi-bis» izgatavošanu, būs jāizdara konstruktivi uzlabojumi. Atbraucis paskaidrošu. Puchovs.»

Pēc piecām dienām pienāca jauna telegrama: «Lūdzu pagarināt komandējumu par desmit dienām. Steidzīgi atsūtiet Ņeči-tailo ar «mazulīša» skicēm, lai konsultētos ar šejienes inženieriem un strādniekiem-novatoriem. Paredzami svarīgi uzlabojumi. Termiņus ieturēsim. Atbraucis pastāstīšu daudz interesanta. Zikovs, Karpuchins, Semjonovs sūta sveicienus. Puchovs.»

Tai pašā dienā konstruktors Ņečitailo, apkrāvies ar mapēm un rasējumu ruļļiem, izlidoja uz Volgu.

SAPŅA PIEPILDĪŠANĀS

Tas atgadās reti, bet tomēr atgadās, kad aiz liela prieka no cilvēka it kā noveļas gadu nasta un pat visapvaldītākie cilvēki pēkšņi kļūst kā bērni, sāk tik skaļi priecāties, ka pēc stundas vai divām, atjēgušies un atcerēdamies notikušo, arī paši par to brīnās.

Tā tas bija uz Volgas-Donas kanala būves, kad posmā starp pirmajām un otrajām kanala slūžām, tuvodamies viens otram, pretī nāca divu lielu upju ūdeņi. Ārēji nenotika nekas tāds, kas varētu satraukt fantāziju. Divas spēcīgas straumes, traukdamās pa vēl sauso kanala gultni, uz tumšbrūnajām viļņu mugurām nesa sev līdzi skaidas, dēļu galus un citus celtniecības atkritumus.

Salīdzinot ar visas celtnes mērogiem, tās bija ne visai lielas, šīs divas straumes, kas piepildīja visu plašo mākslīgo gultni. Taču kanala celtnieki, kas šai brīdī bija sastājušies tā krastos, un par godu šim notikumam sabraukušie viesi šai straujajā ūdeņu saplūšanā saskatīja milzīgo darbu rezultātu. Viņiem likās, ka tās ir divu lielo, tautas apdziedāto upju rokas, kas sniedzas viena pretī otrai, lai uz visiem laikiem sakļautos vēsturiskā rokas spiedienā.

Un celtnieki, kuru vārdus pa šiem gadiem bija uzzinājusi un iemīļojusi visa mūsu zeme, ekskavatoristi, betonētāji, skreperisti, vēl neredzētu konstrukciju montētāji, inženieri, kas bija kļuvuši slaveni ar savas techniskās domas drosmīgumu, darbu vadītāji, partorgi — šie slaveno celtnieku kolektivu kaujinieciskie organizatori — visi viņi sveica šo ūdeni, kas no divām pusēm piepildīja pēdējo sauso kanala posmu, sveica kā dzīvu varoni, kas pārvarējis neticamas grūtības un nu lepni tuvojas uzvaras pilnam galamērķim. Solidi cilvēki, aizmirsuši savu vecumu un stāvokli, traucās līdzi skrejošajām straumēm, meta tajās puķes, zaļus zarus, kabatas lakatiņus un pat savas cepures.

Šais mirkļos, kad ūdeņiem kanalā vajadzēja nupat nupat sa-

skarties un kad abos krastos sanākušo cilvēku gaviles pieauga, attālāk no citiem — uz uzbēruma skausta sēdēja slaids, kaulains un iededzis cilvēks, ģērbies rupja brezenta žaketē un biksēs, kas bija tik ļoti piesūkušās ar eļļu un pārklātas ar rūsas traipiem, ka tās liecās un šķita pagatavotas no skārda.

Uz viņa lielās, stūrainās plaukstas gulēja biezs, dīvains pulkstenis nobružātā skārda futrālī. No cepures naga apakšas, ko tas bija uzvilcis uz paša deguna un kas aizsargāja viņu no saules, šis cilvēks vēroja ūdens straumi un ciparnīcu, pa kuru griezās sekundu rādītājs. Viņš sēdēja nepakustēdamies, tā sejas izteiksme pauda mierīgu sasprindzinājumu, un tikai pelēkās, dziļi iegrimušās un ļoti izteiksmīgās acis liecināja, ka to pārņēmis liels prieks.

No malas raugoties uz viņa nekustīgo stāvu, nevarēja pat ne iedomāties, kāda jūtu vētra plosās šā ārēji mierīgā, lēnā cilvēka krūtīs. Taču īstenībā viņš, Pāvels Timofejevičs Ņedajchļebs, pēdējos mēnešos slavenu kļuvušo montētāju brigādes brigadieris, bija uztraucies tā kā vēl nekad. Te, šajās lieliskajās izbūvēs, taču bija ieguldīts arī viņa darbs. Te taču arī viņš, Ukrainas dēls, ir palīdzējis cik spējis, savienot divas lielās Krievijas upes. Te taču arī viņa darbam patlaban bija jāiztur pēdējā, toties visstingrākā, vissīkumainākā un nesaudzīgākā pārbaude — pārbaude ar ūdeni.

Viņš uztraucās ne mazāk par tiem, kas vētraini apsveica šīs divas vienu pretī otrai skrejošās straumes. Un, lai slēptu savu satraukumu, viņš nu bija apsēdies nomaļus ar pulksteni rokās, cenzdamies notvert vēsturisko sekundi, kad savienosies divu upju ūdeņi.

Nē, viņš nebija iesācējs celtniecības darbos, šis montētājs, kas savā mūžā uzstādījis daudz sarežģītu metālā konstrukciju.

Viņš bija cukura vārītāja dēls Sumā un pēc ģimenes tradici-jas — arī pats cukura vārītājs, taču no pat jaunības viņš tiecās apgūt celtnieka profesiju. Cukura vārīšana, kam bija nodevies viņa tēvs, vecs strādnieks, nespēja saistīt tā aso prātu. Nokalpojis aktivo karadienestu, Ņedajchļebs neatgriezās vis mājās, bet devās uz celtni.

Lūk, šeit tad arī, montējot metālā konstrukcijas, izraisījās viņa spējas, attīstījās iniciativa un viņš tā īsti iepazina radošā darba skaistumu.

Rūpniecības milzeņi, kas bija izauguši Zaporožjes stepēs, Kultūras pils Ļeņingradā, Mechanizacijas paviljona metālā korpuss Lauksaimniecības izstādē, skaistais tilts, ko celtnieki bija uzcēluši pāri Ņevai rekordtermiņā — trīs mēnešos, un daudzas

citas celtnes, kurās Pāvels Timofejevičs bija ielicis savu darbu, spēkus un prasmi, iezīmēja viņa darba gaitas.

Līdz pašam karam viņš bija klejojis no būves uz būvi. Katra celtne, kurai viņš montēja metālā skeletu, ir bijis solis uz priekšu viņa meistarības izkopšanā. Bet tieši kara laikā — Uralos, kur viņam bija jāpiedalās taigā būvējamo cechu metālā karkasu montēšanā, Pāvela Timofejeviča nobriedusī meistarība saņēma īstu rūdījumu, rūdījumu visai dzīvei. Tās dienas uz visiem laikiem izkaldināja viņa raksturu un, kas jo sevišķi svarīgi montētājam pie katras jaunas celtnes, kur jāsastopas ar jaunām, vēl nepieredzētām grūtībām, iedvesa viņā ticību, ka padomju cilvēka radošā griba ir neapslāpējama.

Metalurģisko rūpnīcu, kas bija evakuēta no Ukrainas, montēja meža malā. Daudzi kadra celtnieki bija kļuvuši par karavīriem. Pāvela Timofejeviča brigādē bija večuki pensionāri, kas brīvprātīgi pārtraukuši savu pelnīto atpūtu, sievietes, kuras aizsardzības darba labā pametušas mājas pavardu, un pusaudži skolnieki, kas vēlējās kļūt par celtniekiem. Miera laikā Nedaj-chļebs, protams, būtu atteicies uzsākt darbu ar šādu brigādi. Bet visu šo cilvēku vēlēšanās palīdzēt Dzimtenei bija tik liela, ka viņi, kas vēl pirms pusgada nebija ne domājuši par sarežģīto montētāja darbu, apguva tā gudrību ļoti īsā laikā un, nerēķinādamies ar laika apstākļiem, strādāja teicami gan lietū, gan sniegā, gan salā, gan auksto, stindzinošo Uralu vēju brāzmā. Bet vai tad montētāji varēja strādāt citādi, kad viņi, nostiprinādami augšā pārsegumu statņus un fermas, redzēja, kā lejā — cechos, kuriem nebija jumtu un kur putenis virpuļoja kā pa lauku, atslēdznieki, virpotāji un frēzētāji darīja savu darbu ar parasto izveicību un rūpību!

Šais dienās Pāvels Timofejevičs, labs sava aroda pratējs, izprata to, kas viņam pašam vēl bija jauns. Viņš pārliecinājās, ka nav tādu grūtību, kuras nevarētu pārvarēt.

Reiz, kad neticami īsā laikā samontētā rūpnīca, turpinādama izvērsties, jau deva metālā produkciju, martena cechā zem krāsns radās caurums un verdošais tērauds aizplūda prom.

Pāvels Timofejevičs ar biedriem uzņēmās krāsni salabot, nenogaidot, kamēr tā atdzisīs. Tas bija bīstams darbs, bet citas izejas nebija. Padomju informācijās biroja ziņojumi vēstīja par milzu apmēra kaujām. Bija vajadzīgs metāls.

Satinies brezentā, Pāvels Timofejevičs ielīda krāsns mutē un pie temperatūras, kādu tikko varēja izturēt cilvēka organisms, izmērīja cauruma lielumu. Kad juta, ka zaudē samaņu, viņš deva signālu. Bezspēcīgu un bez elpas to izvilka no krāsns. Ar izkaltušo muti viņš kāri tvēra svaigo gaisu, dzēra iesāļo gāzēto

ūdeni un atkal līda krāsnī, kur viss dvesa briesmīgu, smacējošu svelmi, un no jauna mērīja, apsvēra un aprēķināja.

Brīžos, kad viņam kļuva nepanesami grūti, viņš domāja par saviem draugiem montētājiem, kas pašlaik karoja un katru dienu riskēja ar dzīvību. Tiem, lūk, bija vajadzīgs šis metāls no visām mūsu zemes martena krāsnīm. Viņš domāja par padomju karavīriem, un tas viņam deva spēku.

Krāsni atjaunoja un laida darbā tik īsā termiņā, par kādu miera laikā neviens neuzdrošinātos pat ieminēties.

Lai kā Pāvels Timofejevičs bija aizņemts savā darbā, viņš pat pēc darba dienas nejuta mieru. Ienaidnieki mācās virsū dzimtajam novadam, kur bija aizritējusi viņa bērnība un jaunība, kur viņš bija pabeidzis skolu un uzsācis darba gaitas. Pienāca ziņas, ka fašisti sagrāvuši Zaporožjes slavenās rūpnīcas, kuras viņš bija cēlis, būdams vēl jauneklis, ka uzspridzināts Dņeprogess, vislielākā no visām celtnēm, kādas vien Pāvels Timofejevičs bija redzējis. Nobruņojums celtnieku pasargāja no mobilizācijas. Tomēr viņš panāca, lai to sūtītu uz fronti, un karoja kā ierindas kareivis, karoja ar tādu pašu kautrību, pašaizliedzību un apdomību, kā bija strādājis. Tika divreiz ievainots un no jauna atgriezās ierindā. Vārdu sakot, viņš bija viens no tiem vienkāršajiem un nenogurstošajiem padomju karavīriem, ar kādiem stipra mūsu armija.

Uzvaras diena viņam bija diena, kad varēja atgriezties pie iemīļotā darba. Vēl frontē būdams, viņš nolēma, ka demobilizējies brauks atjaunot Dņeprogesu. Tieši no frontes, pabraucis garām pat tēva mājām, viņš devās uz Zaporožji. Izkāpis Dņepras krastā, karavīrs, kas savās kara gaitās bija redzējis tik daudz drupu, izbradātu lauku un nedzīvās krāsmatās pārvērstu pilsētu, bija spiests apsēsties uz kāda nodrupuša mūra gabala, kas pirmais pagadījās. Izkropļots un nedzīvs pletās viņa priekšā Dņeprogess. Bet Ņedajchļebs bija cilvēks, kas nepazina bezspēcīgu grūtsirdību, bet dega naidā un bēdās. Ar niknumu, kurā bija izteiktas visas viņa ilgas pēc iemīļotā darba, tas iekļāvās atjaunošanas darbā.

Kopā ar viņu tā brigādē strādāja tādi paši demobilizēti fron-tinieki kā pats — disciplinēti, draudzīgi un norūdīti cilvēki.

Unikālās mašinas fašisti bija saspridzinājuši visas līdz pēdējai. Bija saglabājušās tikai spirālveidīgās kameras — milzīgas metālā gliemežnīcas, ko montētājiem tagad vajadzēja savienot ar jaunuzstādāmām turbinām. Celtniekiem vēl nekur nebija nācies atrisināt līdzīgus uzdevumus. Nebija pieredzes. Pie tam darbus vajadzēja veikt precizi. Nocērtot vai nogriežot salodējamās malas, montētājiem bija jāatbild par katru milimetru. Lūk,

tad šajā sarežģītajā darbā, kas prasīja visu garīgo un fizisko spēku piepūli, Pāvels Timofejevičs arī atveldzēja sirdi, kas kara gados bija izslāpusi pēc miera laika darba. Šeit tad arī visā plašumā izvērsās viņa montētāja talants. Pieredzes bagāti inženieri un pats darbu vadītājs ne vienreiz vien nāca uz brigādi pie viņa apspriesties.

Plašā un gaišā turbinu zāle pacēlās no drupām vēl diženāka, nekā ta bija pirms kara. To dienu, kad laida darbā pirmo turbinu, Pāvels Timofejevičs arī tagad atceras kā lielus svētkus. Virs tur-binas_iemirdzējās spuldzīte. Turbina bija dzīva. Tās strāva jau traucas pa tīklu. Dārdēja orķestris, apsveicēji teica runas. Taču Ņedajchļebs neko citu neredzēja kā vienīgi šo spuldzīti, kas spīdēja ar spēcīgu, rāmu gaismu, neko citu nedzirdēja kā vienīgi darbojošās turbinas vareno, vienmērīgo drebēšanu.

Toreiz viņš domāja: «Nekā labāka un gaišāka laikam dzīvē vairs nevar būt...»

Bet tagad, lūk, divas ūdens straumes trauc viena pretī otrai, un visa viņa būtne atkal gavilē un priecājas tāpat kā toreiz turbinu zālē. Sirds pukst tik stipri, it kā gribētu izrauties no brezenta blūzes apakšas.

Jā, strādādams Dņeprogesā, par kura atjaunošanu Pāvelu Timofejeviču Ņedajchļebu apbalvoja ar «Goda zīmes» ordeni, viņš nebija domājis, ka viņam, montētājam, varētu būt arī interesantāks darbs. Bet Dņeprogess bija atjaunots. Pāvels Timofejevičs devās uz Volgas-Donas kanala celtniecību, un te, uz šās celtnes, viņš pārliecinājās, ka pie mums darba jaunradei nav robežu.

Uz kanala viņu nozīmēja par tās brigādes brigadieri, kura montēja metālā pārklājumu ūdensnovadītājām galerijām — milzīgam caurulēm ar aizslēgiem, pa kurām ūdens plūst ārā no slūžām. Neraugoties uz visiem milzīgajiem apjomiem, šis darbs prasīja precizitāti līdz sīkākajai — milimetra iedaļai. Šo darbu vajadzēja veikt sešām slūžām. Ar tik plašu darba vērienu Pāvels Timofejevičs vēl nekad nebija strādājis.

Bet sūrā darba pieredze Uralos kara laikā un Dņeprogesā atjaunošanas līksmās dienas bija iemācījušas viņam aprēķinu savienot ar drošu eksperimentēšanu. Jaunajā celtniecībā, kur darbus veica ar vismodernākajām metodēm, viņš pirmais noorganizēja montētāju darbus pēc plūsmas metodes.

Cilvēki bija sadalīti pēc darba procesiem un, vienās slūžās izpildījuši kādu noteiktu darbu, kurā tie bija specializējušies, pārgāja uz otrām, pakāpeniski noslīpējot savu kvalifikāciju, pilnveidojot sava darba prasmi, paātrinot tempus. Kad šis mēģināji

jums bija attaisnojies, Pāvels Timofejevičs to uzlaboja vēl tālāk — uzsāka mezglu iepriekšēju montēšanu.

Viss tas bija īsta techniska jaunrade, drosmīga jaunrade, novatorisms ikkatrā detaļā. Pāvels Timofejevičs, vientuļš cilvēks, kas savas klaiņošanas dēļ pa celtnēm vēl nebija paspējis nodibināt ģimenes dzīvi, viņa vārdiem izsakoties, bija «ar visu sirdi pieķēries kanalim». Un tas, ka viņa cilvēki, uzkrādami pieredzi, arvien paātrināja tempus un beidzot montēšanas darbā sasniedza vēl nebijušus rādītājus, — tas sagādāja viņam dziļu prieku.

Un tagad nu notika darba rezumēšana.

Volgas un Donas ūdeņi laimīgi izplūda cauri ūdensnovadītā-jām galerijām, kuru karkasus bija montējusi Ņedajchļeba brigāde. Darbs izturēja pārbaudi. Ūdeņi bija atnākuši šurp, uz Sarkanarmijas rajonu. Tie nu gatavi savienoties.

Precizi kustas vecā, apaļā pulksteņa sekundrādītājs, pulksteņa, kas kopā ar Pāvelu Timofejeviču izstaigājis visu garo ceļu cauri daudzajām mūsu zemes celtnēm, cauri karalaika Ura-liem, frontei, cauri neaizmirstamajām Dņeprogesā dienām — šurp uz slaveno kanalu.

Jau tuvāk un tuvāk skrien viena pretī otrai divas straumes. Liekas, ka ūdens it kā ar nolūku kavējas, pārbaudīdams cilvēku pacietību. Tikai gultnes vidusdaļā trauc uz priekšu izrāvušās garas ūdens mēles.

Celtnieka sirds pukst aizvien ātrāk, aizvien nevaldamak. Pāvels Timofejevičs pieceļas, lai varētu labāk redzēt. Un, lūk, priekšējās plūsmu mēles savienojas. Satikušies ūdeņi nošļakstēja, sagriezās vērpetē, sakūlās putās. Abu straumju ūdens ātri aizpilda pēdējās sausās vietas gultnē. Vēl dažas minūtes — un starp līdzenumiem it kā pēc lineālā novilktiem krastiem jau tek ūdeņiem bagāta upe.

Pāvels Timofejevičs paspēj ievērot, ka tas notika pulksten vienos 55 minūtēs un 30 sekundēs. Bet vairāk neko viņš arī neredz: ne kanalu, ne pulksteņa ciparnīcu, ne krastā gavilējošo tautu. Viņa kliedziens, izlauzies no krūtīm, saplūst kopīgā, varenā «urā» saucienā,, viss apkārt izgaist un it kā izkust kopīgā milzīgas laimes sajūtā. Tā ir radīšanas laime, liela sapņa piepildīšanās laime, vislielākā laime, kādu vien cilvēks spēj izjust.

ZELTA MEDAĻA

— Kā liekas, būtu taču viegli izpildīt jūsu lūgumu. Tik daudz cilvēku katru dienu redzi, visapkārt tik daudz jauna, vēl nebijuša ...

Celtnes priekšnieks piecēlās no galda un pagājās pa istabu. Elegantie, spoži nospodrinātie zābaki čikstēja. Bija nakts. Dzīvoklī, kas gan bija tīri uzposts, bet kā jau vecpuisim izskatījās nemājīgs, valdīja klusums. Sīca ūdens centrālās apkures baterijās. Kaut kur tālu kāds diezgan nemākulīgi spēlēja harmonikas. Taču vienmuļā melodija cauri sienām skanēja maigi, tikko dzirdami un izklausījās sevišķi jauka.

Zābaki čīkstēja griezīgi kā divrocīga zāģa šķindas.

— Pastāstīt par kādu interesantu, atmiņā spilgti uzglabājušos satikšanos? ... Nu labi, labi...

Sarunu biedrs to noteica domīgi, it kā runādamies pats ar sevi. Gara auguma, smagnējs un tai pašā laikā ar tādu staltu stāju, pliku, tīri noskūtu galvu, viņš apstājās pie viena no logiem un atmeta vaļā aizkaru. '

Melna, bieza tumsa kļāvās pie rūts. Uz tās fona kā uz veclaicīgas ķīniešu graviras spīguļoja fantastiskas sala izgravētas pasakainas meža kontūras.

Sienas pulksteņa rādītāji lēnām virzījās pa apli. Likās, ka kabineta saimnieks, stāvēdams pie loga, domā par kaut ko savu, kam nav nekāda sakara ar uzdoto jautājumu.

Pēkšņi viņš aši aizgriezās no loga.

— Labi. Manis pēc, es jums pastāstīšu vienu tādu gadījumu ... Tikai nebrīnieties, gadījums ir gluži ikdienišķs un uz mūsu lietām pat tieši neattiecas. Sēdieties, bet es staigāšu. Tā kājās var labāk atpūsties ...

Nu tad klausieties, — tas notika manā kabinetā. Cilvēku pie manis nāk daudz. Un tā kādreiz, vasaras sākumā, manā priekšā nostājās kāds jauns cilvēks. Ienāk un saka: «Es pie jums ar sūdzību par nekārtībām jūsu pārvaldē.» Viņš to izteica klusi, pieklājīgi, tomēr nez kāpēc es nopratu, ka viņā viss vārās un

viņš, jādomā, saņem visus spēkus, lai nezaudētu savaldīšanos ... Ieskatījos labi. Ne visai glīta, liela seja, taču pievilcīga — varbūt ar savu jauneklīgo svaigumu. Acis dusmīgas, uz vaigiem sārti plankumi, žokļu muskuļi raustās vien. Un pēkšņi viņš nezin kāpēc man tik ļoti atgādināja manu dēlu Borjku, kas krita kaut kur šai pusē četrdesmit otrajā gadā.

«Nu labi,» saku, «sēdieties, jaunais cilvēk, klājiet vaļā, ko mūsu pārvalde jums nav izdarījusi pa prātam!» Viņš uzmeta man dusmīgu skatienu. «Jūs,» saka, «biedri celtnes priekšniek, lūdzu, nesmejieties! Es atnācu paziņot, ka kadru izvēle pie jums atrodas sausu ierēdņu, šauru praktiķu rokās, kas slikti orientējas partijas politikā.» Atbildu viņam pavisam patiesi: «No jums, sak, pirmā kaut ko tādu dzirdu. Jūs, jādomā, esat ļoti stingrs cilvēks.» Bet jāsaka jums, ka kadru lietas pie mums pārzina prātīgi cilvēki, ar pieredzi. Saku viņam: «Pārejiet, biedri, pie faktiem! Ar ko tad šie mūsu kadru darbinieki jūsu acīs tā kompromitējušies?»

Viņš pavisam aizsvilstas: «Lūdzu, atmetiet šo nenopietno toni! Es atnācu pie jums lietā un lūdzu uzklausīt mani nopietni!» Tā viņš mani norāja un nu klāj vaļā savu sūdzību. Izrādās, ka to nebija pieņēmuši ekskavatoristu kursos. Viņam esot vidējā izglītība, un tam ieteikuši iet jebkuros citos kursos: desmitnieku, ģeodēzistu, laborantu vai dispečeru kursos. Bet viņš grib būt ekskavatorists — un vairāk nekas!

Es noklausījos un atbildu: «Ja viņam taisnība, tad es pats esmu sausais un atpalikušais ierēdnis, tāpēc ka tieši es šādu pavēli esmu arī parakstījis.» Viņš, saraucis pieri, saka man tā: «Nepareiza pavēle, atceliet!» Nu, viņam ļoti piestāvēja šī jauneklīgā uzstājība, dabiskums un ticība savai taisnībai. Šai patiesajā sašutumā bija kaut kas valdzinošs, un man sagribējās noteikti viņu pārliecināt, ka man ir taisnība.

Gandrīz ar varu apsēdināju viņu krēslā un saku: «Paskaidrojiet sīki, kāpēc mana pavēle jums šķiet nepareiza! Uz celtni ne tikai jūs vien gribat nokļūt, bet tūkstoši! Mūsu un arī personīgi mans uzdevums ir mērķtiecīgi sadalīt cilvēkus, lai no tiem būtu lielāks labums, un palīdzēt viņiem atrast profesiju. Tos, kam ir gatavības apliecība, mēs sūtām turp, kur viņu izglītība var tiem vairāk noderēt.» Viņš manī klausījās, klausījās, bet tad kā pietrūkstas kājās! Acis mirdz uzvaras priekā kā dažkārt drosmīgam medniekam, kad tam izdevies uzglūnēt viltīgam meža dzīvniekam.

«Jums,» saka, «šeit ir pirmrindas celtne, vai ne tā? Te tik-daudz technikas un tāda technika, ka būtiskās atšķirības starp garīgo un fizisko darbu šeit, pie jums, ātrāk likvidēsies. Vai ne tā? Es,» saka, «jau apstaigāju objektus, redzēju mašinas. Vai

tad tie, kas uz tām strādā, dara fizisku, nevis garīgu darbu?» Un, neļaudams man ko iebilst, runā tālāk: «Vai tad ar tādu var salīdzināt desmitnieka darbu! Darbs mūsu zemē ir jaunrade, bet jaunrade — tā jau ir prāta, nevis fiziska spēka sfēra. Ieteicu jums atcelt savu pavēli un iespējami drīzāk.»

Un visu to viņš izteica ar tādu dedzību, ar tādu taisnības apziņu, ka pat sadusmoties uz viņu nevarēju. Viņš man ļoti iepatikās. Bet tādu taču ir simtiem. Atzīstos, sāpīgi man bija viņam atteikt, un es centos to izdarīt iespējami saudzīgāk. Cienu, sak, ju-su tieksmi, bet taisīt izņēmumu jūsu dēļ neuzskatu par iespējamu.

Viņš pietrūkās kājās, uzmeta man tādu iznīcinošu skatienu, izrāva no kabatas sarkanu kastīti, kaut ko no turienes izņēma un — brākš! — uz mana galda stikla. Tā bija zelta medaļa. «Mani,» saka, «ar šo universitātē bez eksāmeniem uzņems, bet jūs neļaujat iet uz ekskavatoristu kursiem. Nekas,» saka, «man ir taisnība, un es savu panākšu.» Izgāja un durvis tā aizcirta, ka apmetums nobira.

Celtnes priekšnieks, kas visu laiku bija staigājis, apstājās pie galda. Viņa sejā parādījās kaut kāda jauna izteiksme. Likās, ka tā būtu sašļukusi, un tāpēc tā tūlīt kļuva vecāka, toties vienkāršāka un gudrāka.

— Ļoti, pat ļoti viņš man atgādināja manu Borjku ... Tas no mašinbūvniecības institūta pirmā kursa brīvprātīgi aizgaja karot. Jādomā, ka arī viņš tāpat sacēla traci kara komisariātā, aizstāvēdams savas tiesības iet uz fronti.

— Nu, bet kā šis rīkojās tālāk?

— Ko jūs jautājāt? ... Ak jā, kā rīkojās šis jauneklis ar zelta medaļu? Viņš savu panāca. Apsūdzēja mani ministram, un mums paskaidroja, ka pavēle esot nepareiza. Nācās atcelt.

— Bet ko viņš pats dara?

— Vai viņš?

Priekšnieks pameklējās papīros, kas kaudzītēs bija salikti uz loga, un no vienas mapes izņēma'avīzes izgriezumu. Fotogrāfijā uz četrkubikmetru ekskavatora «Uraļec» fona bija redzams slaids, kalsnējs jauneklis ar lielu, stūrainu seju. Apakšā bija ievietots raksts, kurā pastāstīts, kā viņš un viņa brigāde esot izcēlušies grūta darba iecirknī un kādu interesantu jaunievedumu viņš šai nolūkā esot izdomājis.

— Vai tas ir viņš?

Sarunu biedrs neatsaucās. Viņš atkal stāvēja pie loga, raudzījās kaut kur tālumā tumsā, varbūt uz tālajām celtnes ugunīm, un viņa roka mechaniski skribināja uz rakstainās sarmas kārtiņas, kas tagad aizklāja gandrīz visu loga rūti: «Boriss, Boriss, Boriss ...»

CĀLIS

Par šo cilvēku mēs jau dabūjām dzirdēt, vēl neaizkļuvuši līdz celtnei, — jau stacijā, kad īsi pirms izbraukšanas uz trasi iegājām stacijas bufetē ieturēt pusdienas. Labu bufetes zāles daļu aizņēma trokšņains jaunu cilvēku pulciņš. Viņu čemodāni, ceļa somas un mantu maisi bija sakrauti pie loga, malā. Bet paši jaunie ļaudis, skaļām balsīm, vēja aprautām rokām un sejām, ko klāja violets ziemas iedegums, sēdēja pie kopā sastumtiem galdiņiem, uz kuriem cits pie cita bija salikti šķīvji ar uzkožamiem un pudeles. Kā visi, kas strādā ārā — brīvā dabā, viņi bija atradinājušies apvaldīt savas balsis, un tās dārdēja pār visu zāli.

No viņu sarunām nebija grūti noprast, ka tie visi ir kāda liela zemessūcēja apkalpes locekļi, ka, pabeiguši savu darbu uz kanala, viņi visi dodas uz jaunu celtni — Žiguļu apkaimē, kur tiem nāksies atjaunot neredzēti lielu zemessūcēju kuģi. Tas, redzams, viņiem glaimoja. Bet, kā jau tādās reizēs vienmēr parasts, jaunie mechanizatori ar visām savām domām vēl atradās tur, no kurienes tikko kā bija izbraukuši. Kanalu viņi pieminēja ar sirsnību un vieglām skumjām, tāpat kā skolnieki savu mīļo skolu, kad bija jāatstāj tās sienas. Un viņu sarunās, ko spārnoja viegls reibums, bieži bija dzirdams kāda Fjodora Ivanoviča vārds, kurš visiem viņiem acīm redzot bija ļoti mīļš un kuru viņi tagad atcerējās ar sevišķu patiku.

— Pavisam kas cits būtu, ja Fjodors Ivanovičs brauktu mums līdzi uz Žiguļiem!

— Kur nu! Vai tad tādu cilvēku pirms trases nodošanas atlaidīs?

— Bet kā viņš mūs pavadīja, zēni! ...

Nokļuvis uz celtnēm, es dabūju zināt, ka Fjodors Ivanovičs ir inženieris, kada celtniecības rajona priekšnieks — tieši tā rajona, no kura tikko ka bija izbraukusi šī jauniešu apkalpe un kuru mēs satikām pie Kuibiševas. Un tūlīt dūrās acīs, ka visi,

ar ko tik mums nācās runāt, ņēmās stāstīt par viņu vispatīkamāko. Kā saimniecisks darbinieks viņš esot apdomīgs un gādīgs, kā inženieris — drosmīgs meklētājs, vienmēr neapmierināts ar sevi, kā komunists — stingrs, iejūtīgs, īsts vadītājs, kā cilvēks viņš_ esot bezbailīgs, pašaizliedzīgs, ar neparastām darba spējām.

Daudz interesantu nostāstu mēs dabūjām dzirdēt par Fjodoru Ivanoviču, un pirmrindas padomju celtnieka tēls kaut kā pats no sevis jau izveidojās mūsu uztverē. Bet paša inženiera tobrīd uz celtnes nebija. Ar sava rajona novatoru delegāciju viņš bija aizbraucis pie kaimiņiem, kur nezin kāpēc darbs bija aizkavējies.

Viegli iedomāties, ar kādu nepacietību es gaidīju viņa atgriešanos.

Iepazīšanās notika nejauši, darbu vietā. Mums parādīja rajona priekšnieku tai brīdī, kad tas, stāvēdams uz aizsprosta nogāzes, kaut ko dedzīgi skaidroja desmitniekiem vai brigadieriem, kas drūzmā stāvēja viņam apkārt. Tad tie steidzīgi izklīda, bet inženieris palika uz vietas, jādomā, tīksminoties par celtnes panorāmu.

Viņš bija ne visai liela auguma, plecīgs cilvēks ar vienkāršu seju, kas, šķiet, visu laiku izstaroja priecīgu enerģiju, un ar pelēkzilām acīm kā stepes debesis. Melnajā vatētajā vamzī, kas bija cieši aizpogāts un sajozts ar siksnu, viņš izskatījās visai eleganti. Cepuri viņš turēja rokā, un vējš, kas pūta no upes, šķirstīja tā blondos, jau sen negrieztos matus.

Es uzkāpu aizsprosta virsotnē un stādījos priekšā. Viņš cieši sakratīja man roku un negaidot teica:

— Mums abiem ir laimējies! Laikus esam pamanījušies piedzimt. Visu interesanto redzam. Kur nu redzam vien — radām! ... Patiešām, paskatieties tikai, palūkojieties visapkārt! Nu?

No šejienes, no aizsprosta skausta, tālu, līdz pašam apvārsnim, plētās grandiozā celtniecības ainava. Pavasara gaiss bija pavisam dzidrs. Celtnes uz zaļojošās stepes fona iezīmējās tik skaidri kā maketā uz galda. Viegla dūmaka virmoja virs tām.

— Bet es taču redzēju, kā šeit pirmo lāpstu zemes izcēla! Nē, nē, ne jau pārnestā, bet vārda tiešā nozīmē... Bija tāds aukstumiņš. Zeme kaulā sasalusi. Gandrīz vai dzelzs lāpstu salauzām, bet tomēr izcēlām kādu kilogramu zemes. Tik ļoti gribējās ātrāk sākt...

Pa paradumam es iebāzu roku kabatā pēc bloknota, bet inženieris paskatījās pulkstenī un sāka steigties:

— Atvainojiet, steidzos. Ja ievajadzēsies palīdzības — lūdzu, nekautrējieties! Zvaniet jebkurā laikā!

Ar jauneklīgu vieglumu viņš noskrēja no nogāzes un aizsoļoja uz ce|a pusi, kur to gaidīja sakumpis «vilītis».

Viņš patiešām ļoti labprāt palīdzēja. Stāstīt par cilvēkiem, izskaidrot viņu darba varonības būtību neviens neprata tik interesanti kā viņš. Būdams možs un runīgs cilvēks, kas interesējas par visu pasaulē, viņš varēja, ja vien bija laiks, stundām ilgi stāstīt par celtnēm, sapņot par šā pagaidam vēl skopa, tuksnešainā novada nākotni, aiztraukdamies domas jau tais ne visai tālajos gados, kad dižo upju savaldīto ūdeņu varenais spēks, pārvērties elektroenerģijā, sāks plūst uz mūsu rūpniecību, bet bagātīgi atveldzētās tuksnešainās vietas pārvērtīsies par visauglīgāko zemi.

Un viņš runāja par visu tā, it kā jau pats šai nākotnē būtu bijis, ar gudru un vērīgu aci tur visu paspējis apskatīt un tagad nu stāsta kā aculiecinieks.

Sarunādamies ar viņu, es ievēroju, ka tas neko nestāsta par sevi un, kā man sāka likties, pat ar nolūku izvairās no visa, kas attiecas uz viņa paša personību. Atklātam un runīgam cilvēkam šāda īpašība likās dīvaina. Bet mana interese par viņu arvien auga, un es nolēmu pie gadījuma parunāt ar viņu atklāti.

Tāds gadījums drīz radās.

Šai dienā pēc pēdējās kartes pabeidza zemes aizsprosta uz-skalošanu. Tā bija ievērojama diena. Skalotāji, kas strādāja citās maiņās, noskuvušies, uzcirtušies, izplatīdami frizētavu aso odekolona smaržu, bija atnākuši šurp palūkoties, kā uz aizsprosta virsotnes nogulsies pēdējie kubikmetri smilšu.

Šeit bija arī rajona priekšnieks. Ādas mētelī, pelēko platmali bramanīgi atstūmis pakausī, viņš stāvēja pārējo vidū. Ar avīzi aizsargādamies no saules, ar tādu sasprindzināti priecīgu izteiksmi sejā, kāda tikai mēdz būt kaislīgiem teātru apmeklētājiem, kad tie redz labu aktiera spēli, viņš vēroja, kā tumši brūnie, smagie dubļi līst no pulpas vadu dzelžainajām mutēm.

— Vai beidzat, Fjodor Ivanovič?

Atbildes vietā viņš tikai apstiprinoši pamāja ar galvu, tad skaļi uzsita ar salocīto avīzi:

— Lasījāt? Ķīnieši, lūk, iegrožo savu Huanhe! Miljoniem cilvēku izgājuši uz trases! Vareni, vai ne? Un arī aprakstīts veikli — visu skaidri var iedomāties ... — Brīdi klusējis, viņš piebilda: — Ķīnieši, redziet, ceļ grandiozu dambi, rumāņi rok Donavas-Melnās jūras kanalu, ungāri kokvilnu un citrusus uz Eiropas centru atvilkuši... Bet kas viņiem ceļu parādīja? Nu, mēs ar jums, padomju cilvēki. Un, re, kā viss iznāk ... Ķīna —

palūk, kur aiz kalniem, aiz lejām, — bet ap sirdi kļūst priecīgi, it kā tavu paša darbu tur darītu!

Mēs nogājām maliņā un apsēdāmies uz resnas caurules, kas stiepās pār aizsprosta virsotni, tad noliecās lejup — ielejā un aizlocījās tālu uz horizonta pusi, kur pie upes dzidrās svītras melnoja lempīgi zemessūcēji... Pa cauruli traucās ar ūdeni sajauktu smilšu masas. Straumes nesti, tajā nemitīgi žvadzēja un švirkstēja sīki olīši, un tāpēc caurule likās kā dzīva. Fjodors Ivanovičs papliukšķināja pa to ar roku.

— Vai jūs ar parašutu esat lēcis? ... Es arī — jaunībā, studenta gados ... Un, lūk, kad es par to visu domāju, elpa aizraujas, it kā tu skaidrā, jaukā rītā ar parašutu būtu izlēcis.

Sarunu biedra garastāvoklis man likās piemērots. Es atklāti pateicu, ka gribu par viņu uzrakstīt, un lūdzu, lai viņš pastāsta par sevi un precizē šo to, ko jau esmu dabūjis zināt. Viņš uzreiz viss it ka apdzisa_ un garlaicīgā balsī atbildēja, ka par sevi viņam neesot ko stāstīt.

— Nu, piemēram, jūsu darba rajons jau otru gadu patur ceļojošo karogu. Un tas notiek šeit, kur viss ir pārsātināts ar darba varonību.

Inženieris pasmaidīja un iecietīgi, it kā es tam būtu licis paskaidrot visiem zināmu un tikai man vienam nesaprotamu patiesību, atbildēja:

— Karogu! Pareizi, paturējām, paturam un domājam paņemt mūžīgā glabāšanā ... Bet kādi ir mani ļaudis! Ar tādiem ne tikai šādu aizsprostu, bet kalnu grēdu var uzcelt... — Viņš pēkšņi pietrūkās kājās. — Kāpēc gan pulpa sāk nākt šķidra? ... Usmanov, Usmanov! Zvaniet uz zemessūcēju! Ko viņu tur — buljonu, vai, pasniedz!... Nu, man laiks. Pie manis kantorī laikam jau inženieri būs sanākuši...

Viņš uzkāpa uz pulpas vada caurules, pagāja pa to dažus soļus, tad atskatījās un, pamanījis manā sejā vilšanos, pagriezās atpakaļ.

— Vai dusmojaties? Nu, goda vārds, nav laika ... Ja vēlaties, atbrauciet pie manis vakarā. Rīt svētdiena, esmu brīvs, sieva sataisīs pelmeņus, pasēdēsim, iedzersim. Apsolu — uz visiem jūsu jautājumiem atbildēšu kā kadru daļā.

Viņš pat negāja, bet aizskrēja pa cauruli lejup uz ieleju; tas nemaz nebija viegli, jo caurule, atbalstīta uz koka āžiem, vietām pacēlās diezgan augstu no zemes.

Vakarā mēs aizgājām pie Fjodora Ivanoviča. Viņš apdzīvoja pusi no plašas divu dzīvokļu mājas jaunajā ciematā, kas šais gados bija gleznaini izplēties paugurainā krastmalā pie jūras, kura toreiz vēl eksistēja tikai uz projekta kartes. Bija zināms, ka

inženieris pastāvīgi — nu jau vairākus gadus — klejo no celtnes uz celtni, taču viņa plašajā, mājīgi iekārtotajā un labi mēbelētajā dzīvoklī nekas neatgādināja pārceļotāja mājokli.

Kamēr viņa sieva, jautra sibiriete ar patīkamu un labsirdīgu seju, noņēmās virtuvē ar pelmeņiem un reizē arī bez steigas, bet veikli klāja galdu, mēs ar mājastēvu apsēdāmies uz dīvānā, un es tieši pajautāju, kāpēc viņš tik stūrgalvīgi atsakās runāt par sevi.

— Nu labi. Runāšu, — viņš atbildēja ar tādu izskatu, it kā pats sevi būtu piespiedis ieņemt nepatīkamas zāles. — Jums taču vajadzīgi sevišķi cilvēki, kuru dzīve spēj aizraut, mācīt, rādīt ceļu. Vai ne tā? Bet kam es jums vajadzīgs? Visparastākais padomju cilvēks. Partija mani audzinājusi, lūk, no kura laika: oktobrēns, pionieris, komjaunietis, komunists. Valdība par mani rūpējusies kopš bērnības: sākot ar mazbērnu novietni, kurp māte mani nesa, darbā aizejot, līdz pat institūtam, kur man deva Staļina stipendiju ... Es taču pat karā neesmu bijis. Šāvienus tikai medībās esmu dzirdējis. — Viņš pieliecās un, šķielēdams uz mazo, četrus gadus veco meitiņu, kas šai brīdī rūpīgi un nopietni cēla sviesta trauku uz jau klātā galda, slepeni nočukstēja: — No sikspārņiem — bet šeit to milzums — man bail... Nu kāpēc man jūsu priekšā izlikties, runāt_ to, kā nav?

— Kā nu nav? ... Bet, piemēram, tilts? Man stāstīja, kā jūs to plūdu laikā izglābuši.

— Kas tad to stāstīja? Simtiem cilvēku to glaba, ledaina ūdenī līdz krūtīm stāvēdami, ar ķekšiem strādāja, bet es pat kājas nesaslapināju. Tilts! Ja nebūtu šo cilvēku, tilts tagad peldētu pa Azovas jūru. Mums viens tāds puisis, ūdenslīdējs, tas nu patiešām ir varonis! Viņš tais dienās, vai zināt...

— Lai paliek ūdenslīdējs! Jūs taču, kā stāsta, toreiz vairākas diennaktis no tilta neesot nogājis, neesot gulējis... Šos tola gabalus mest ūdenī esot izdomājis ...

Sarunu biedra sejā garlaicības izteiksmi nomainīja neizpratne.

— Piedodiet, kā tad lai es, priekšnieks, būtu gājis gulēt, kad cilvēki visu laiku stāv aukstā ūdenī? Tola gabalus! ... Bet kas tad lai to būtu izdomājis, ja ne es? Mani šurp_ atsūtīja, man uzticējās. Man par to galu galā arī naudu maksā!

— Bet runā, ka pirmo lādiņu jūs pats esot iemetis, iepriekš pavēlējis visiem atstāt tiltu.

— Nu, mums jau te mīl arī iztēlot! Pirmkārt, es nebiju viens, mēs bijām divatā: bez manis bija vēl mūsu spridzinātājs, brīnišķīgs puisis, tam visas krūtis nokārtas ar kara laikā saņemtiem Slavas ordeņiem. Otrkārt, es taču aprēķināju lādiņu, zināju, ka ledu tas sadragās gabalos, bet fermas izturēs. Viss, viss

bija aprēķināts, vai tad citādi es būtu riskējis ar tiltu? Nu, bet cilvēkus aizvācu, dabiski, katram gadījumam, — ko var zināt? Un ari par viņu ausim padomāju — vai zināt, kā norībēja! Es trīs dienas pēc tam neko nedzirdēju.

— Bet gadījums ar ģeodēzistu?

— Arī to izpušķojuši? Nu, un kas tur liels? Ņēmu un izvilku! Bet vai tad jūs, rokas salicis, būtu skatījies, kā cilvēks zem ledus paiet?

— Bet notikums uz aizdambējuma?

— Nu, kas tad tur sevišķs? Stingri ņemot, par šo atgadījumu mums, sevišķi man, vajadzēja galvu izmazgāt: nebiju paredzējis rudens ūdens plūdu spēku, pārrēķinājos, nebiju pietiekami tālredzīgs. Un zināju taču, ka upe ir nikna, trakulīga. Un atkal — ļaudis! Tie visu arī izglāba. Ja jūs būtu toreiz redzējis, kā cilvēki strādāja! Kā ērgļi!

— Bet man stāstīja, ka jūs kritiskā momentā meties ūdenī un ar savu ķermeni aizsprostojis ceļu straumei.

Inženieris sāka jautri un tik sirsnīgi smieties, ka garās, saulē izbalējušās skropstas kļuva tumšākas un salipa aiz asarām.

— Redziet nu, kā sacer leģendas!... — Pēkšņi viņš pievilka pie sevis meitiņu, kas arvien vēl mātei palīdzēja klāt galdu un nesa no virtuves šķīvi ar maizi. — Vai redzat šo meiteni?

Meitene, piespiedusies pie tēva, paslēpa seju pie viņa krūtīm un tikai ar vienu pašu acs maliņu, zilu kā tēvam, paslepus skatījās uz mums.

— Nu, pastāsti tēvocim par cālīti!

— Izstāsti labāk tu! — meitene nomurmināja, pavisam paslēpdama seju tēva vestē — tā, ka palika redzama tikai tās maziņā nosarkusī austiņa.

— Nu labi. Pastāstīšu. Mūsu māmuļa šeit saaudzējusi vistas. Nu, un cāļu māte izperēja kādus desmit cāļus ...

— Nevis kādus desmit, bet vienpadsmit gabalu, — tūlīt sekoja precizs papildinājums.

— Nu labi, vienpadsmit. Un, lūk, šī persona uzņēmās par tiem šefību, kļuva cāļu mātei it kā par asistenti. Vai ne tā, meit?

— Tā nemaz nebija. Nekāda asistente es nebiju. Mēs vienkārši ar māmiņu sadalījām: viņai — lielās vistas un gailis, man — cāļi.

— Atkal pareizi. Viņām ar māmiņu vienmēr izrādās taisnība ... Bet kaimiņiem, inženierim, kas apdzīvo mājas otru pusi, ir milzīgs suns. Nejauks, šausmīgi nikns, siekalainu purnu ar atņirgtiem, dzelteniem ilkņiem.

— To sauc par Fašistu, — meitene teica.

— Nu jā, nu jā. Un šis Fašists, kā jau to no fašista var sagaidīt, reiz pārkāpa robežu un ielēca mūsu puķu dārziņā. Ēdam pašlaik pusdienas — un pēkšņi pagalmā šausmīgs troksnis! Pirms vēl mēs ar sievu paspējām aptvert, kas tur notiek, lūk, šī persona no krēsla nost — un laukā no istabas. Mēs pie loga. Šāda aina: suns uzbrūk cāļu mātei. Tā nenobijās: ar spārniem apklājusi cāļus, spalvas sabozusi — un tik iet sunim virsū, un tik iet virsū! Un visu to dara tik pašaizliedzīgi, bezbailīgi, ar tik patiesu mātes niknumu, ka pat šis pagāns apstulba. Zobus atņirdzis, rūc, bet uzbrukt baidās. Tomēr vienam cālim pamisē-jās, un tas nepaspēja paslēpties aiz mātes. Suns šo — caps! — ciet. Un tad nu viņa, šī persona, pa kaklu pa galvu no lieveņa zemē un metas pie šā miļzīgā suņa, no kā visa mūsu ieļa baidās. Viņa pieskrēja tam klāt un nu tikai bungā šim ar dūrītēm pa galvu vien, pa galvu vien. Māmuļai uznāk ģībonis. Es — tūlīt laukā. Izskrēju — pats savām acīm neticu: suns atkāpjas. Bet šī pati, gauži raudādama, rokās tur ievainoto cālīti.

— Ne jau ievainoto! Viņš cālim kājiņu salauza. Bet mēs ar māmiņu to sadziedējām. Tagad viņš vairs nav cālis, bet gailītis, tikai paklibs, — meitene stāsta.

Viņa vairs neslēpjas, bet sēž tēvam uz ceļiem, ar patiku klausīdamās stāstā un acīm redzot no jauna pārdzīvodama visu notikušo.

Inženiera sieva ar aizliktu priekšautu un atrotītām piedurknēm stāv durvīs un ironiski smaida.

— Atkal par cāli! Fjodors Ivanovičs man nekad viesim neļaus sēsties pie galda, pirms nebūs par to pastāstījis.

— Un vai tad slikts notikums? — saka inženieris ar mākslotu vienaldzību, kurai cauri jūtams lepnums. — Ja jūs redzētu šo suni! īsts telēns! Bet viņa šim tik ar dūrītēm, ar dūrītēm!

VĒSTURISKĀS SKAŅAS

Kinochronikas darbinieku grupa, kas no viena gala līdz otram bija spilgti attēlojusi kādas mūsdienu lielās celtnes tapšanas procesu, saaicināja draugus noklausīties kinolentā ierakstītās skaņas.

Uz šo īpatnējo vakaru tika uzaicināts arī kāda liela objekta priekšnieks, pazīstams celtnieks, kas jau reiz bija noderējis par prototipu varonim kādā no mūsu iemīļotākajām grāmatām, kas veltītas visu uzvarošajai komunistiskajai jaunradei. Kinochronikas darbinieki bija novietojušies mazā ciemata viesnīcā. Tur saradās tik daudz cilvēku, ka nebija vietas, kur apgriezties. Tikai celtnieku, parādīdami tam īpašu godu, nosēdināja stūrī pie galda vienīgajā krēslā, kas bija istabā. Lielāka efekta dēļ izslēdza gaismu.

Aparats sāka darboties, un smacīgajā istabā pēkšņi ielauzās pazīstamas skaņas, ar kurām ikviens no mums jau bija paspējis aprast. Es nekad nebiju domājis, ka parasts skaņu pierakstījums var tik izteiksmīgi attēlot veselas celtniecības darbu ainas. Skaņas gan saplūda kopīgā gammā, gan izdalījās atsevišķi skaidri izšķiramās balsīs.

Tvaika zveltnis ar spēcīgiem klaudzieniem dzen zemē tērauda pāļus, un metāls dusmīgi vaid, nelabprāt paklausīdams ritmiskiem, neatlaidīgiem sitieniem. Klusi dūc soļojošā ekskavatora elektromotori. Var just, ka milzenis strādā viegli — tikai dobji žvadz kausa ķēdes un zeme plakšķēdama krīt no augstuma uz uzbērumiem, frontiniekiem atgādinādama sprāgstošas mīnas dobjo troksni. Sistemātiski šņirkst zemessūcēju mašinu zobrati, dzirdami aprauti komandas vārdi, gigantiskas frezes apslāpētā rūkoņa, straujumā pasprucis piparots bocmaņa vārdiņš, un pat var atšķirt, kā izskalotajās nogāzēs nosēzdamās viegli nopūšas zeme. Neganti rēc vareno buldozeru motori, pret cieto pamatu šņirkst to visusagraujošie naži. Krekšķēdams skreperis iegrābj kausā zemi; trauksmaini knakšķ betonvedēju mašinu aizslēgi.

Un, pārspēdama visas šīs skaņas, atbalsodamās starp betona milzeņiem, dispečera parastā balss nodod pa radio rīkojumus, pārvietojot cilvēkus un mašinu grupas, un it kā diriģē visu šo mechanisko skaņu daudzumu.

— Nu patiešām — tas ir vareni! Cilvēks — jaunradītājs valda pār visiem šiem kaucošajiem, rūcošajiem, klaudzošajiem, šņirkstošajiem tērauda milzeņiem, — tumsā negaidot pasprūk tā mākslinieka puiciskā balss, kuru pēdējās nedēļās, ar mapi un zīmuļiem apkrāvušos, celtnieki bija redzējuši visneiedomājamākās vietās.

— Klusāk, netraucējiet! — to apsauc.

Tagad slīd lenta, kurā ierakstītas pēdējās nedēļas notikumu skaņas — skaņas, kas jau izskanējušas un vairs neatkārtosies. Lūk, celtnes priekšnieka mierīgā balss atskan pa radio:

«Pavēlu attīrīt būvbedri. Uzsākam upes laišanu cauri aizsprostam.»

Viegli nožvadz tilta celtņa ceļamais bloks, nočīkst sadales dēļi, nošļakst ūdens, kas sācis plūst uz apakšējo befu, sākumā uzmanīgi, it kā taustīdams sev ceļu, bet tad strauji pastiprinādamies un pāriedams rūkoņā, un, beidzot, cilvēku prieka eksplozija, kas pārspēj šo ūdens rūkoņu: saucieni, aplausi, jūsmīga svilpšana, ar ko celtnieki sagaida pirmo vilni, kas iešļāc milzīgajā betona bļodā.

Un atkal jauna skaņu aina — upes ūdens aizsprostošana, tieši tas moments, kad padomju cilvēks — radītājs stingri pateica varenajai upei: maini savu mūžseno ceļu, pagriezies sāņus, pakļaujies manai gribai, dari, kā es tev pavēlēšu!

Cik labi atdarināti rajona priekšnieka — inženiera-entuziasta saviļņojošie vārdi par lielo padomju tautu un komunistisko partiju, vārdi, kas teikti celtniekiem šai vēsturiskajā brīdī, viņa pavēle uzsākt upes aizsprostošanu, bezgalīgas rindas spēcīgu mašinu nepārtraukta rūkoņa, kad tās ar akmens kravu uzbrauc uz dēļu platformas, un akmens bluķu rīboņa, kas atgādina frontes «katjušu» zalvi!

Skaņas skaidri attēlo straumes satrakoto šņākoņu, jaunas un jaunas krītošo akmeņu zalves, visu šo cilvēku grūto cīņu ar saniknoto upi. Lūk, ūdens spēki izsīkst, upe aprimst: rāmāk, dobjāk guldz straume un beidzot tik tikko urdz upes strūkliņas, kura jau samierinājusies ar zaudēto cīņu. Un atkal no jauna, nu jau mierīgi, nogurušā balsī runā būvdarbu rajona priekšnieks:

«Apsveicu jūs, biedri! Jūsu pūliņu rezultātā upe aizsprostota astoņās stundās un piecdesmit minūtēs plānā paredzēto trīsdesmit piecu stundu vietā.»

Istaba esošie nu vairs nespēj ievērot apsolīto klusumu. Atskan aplausi. Cita caur citu skan balsis.

— Vareni! Vienkārši lieliski!. Tu tikai padomā: tas viss jau pieder vēsturei, tas vairs neatkārtosies!

— Nē, galvenais nav tas. Viss tas, protams, atkārtosies un ne reizi vien, un vēl lielākos apjomos. Galvenais ir tas, ka padomju cilvēki divtūkstoš tādā un tādā gadā dzirdēs tās celtnes šāsdienas pulsu, kuru tie varēs skatīt jau visā tās varenumā.

— Nu, ko jūs teiksiet? Kā patika? — jautāja celtniekam sieviete režisore.

Viņš klusēja.

Kāds ieslēdza gaismu, un mēs ieraudzījām, ka šis cilvēks, kas parasti visus pārsteidza ar savu mieru, sēdēja, ar rokām ieķēries galda malā, satraukts un saviļņots. Kad pie griestiem iedegās lampa, viņš aši aizgriezās pret sienu.

Vajadzēja nu ar tā nelaikā iedegt gaismu ...

GAITU SĀKUMS

Tā tas jau vienmēr uz lielajām celtnēm mēdz būt: ja cilvēks ir rosīgs, cienījams — viņš visiem ir vajadzīgs un viņu ļoti grūti uzmeklēt. Es ilgi klejoju pa desmito slūžu, kur tobrīd norisēja pēdējie apdares darbi, un katram jautāju, kur var satikt darbu vadītāju.

— Vai Gretu Ivanovnu? Jā, viņa tik tikko šeit bija. Pirms dažām minūtēm aizgāja, — tā es dzirdēju dažādās vietās, un šis dažādu cilvēku daudzkārt atkārtotais «tik tikko» visspilgtāk par visiem raksturojumiem liecināja, ka meklējamais cilvēks ir visai enerģisks.

Pie tam nebija grūti ievērot, ka visdažādāko celtniecības profesiju cilvēki izrunāja savas darbu vadītājas mazliet neparasto vārdu ne tikai ar godbijību, bet arī ar kaut kādu draudzīgu cieņu. Bet tas liecināja, ka viņi priekšnieci mīl un no tās baidās. Un es bez pūlēm iedomājos šo darbu vadītāju kā žiglu, druknu sievieti īsi apcirptiem matiem, ģērbušos noteikti tumši zilā buru audekla kombinezonā, no kura kabatas rēgojas laukā zīmuļi, biezs bloknots, saliekams metramērs un citi viņas specialitātes atribūti.

Bet, kad pēc ilgas meklēšanas darbu vadītāja beidzot bija atrasta, visas šīs iedomas tūlīt sabruka. Augstu no zemes uz sastatnēm, kas vēl apņēma slūžu torni, pašā augšā pie kupola, kur namdari ar saviem āmuriem patlaban beidza pēdējo apdari sniegbaltā akmenī, stāvēja slaida auguma vēl pavisam jauna meitene baltā zīda blūzītē un, pieturēdama ar roku matus, kurus vējš centās izjaukt, kaut ko klusā, bet noteiktā balsī stāstīja saulē iedegušam mūrniekam, kas no galvas līdz kājām bija nopūderējies ar marmora putekļiem.

— Re, kur ir viņa, mūsu Greta Ivanovna! Brigadierim — tēvocim Koļam mazgā galvu, — paziņoja kāds zobgalīgs puisis, arī no galvas līdz kājām pārklāts ar baltiem putekļiem, kurš vēl valkāja melno arodskolnieka cepuri. Lūstošā jauna gailēna basa puisis paskaidroja: — Tēvocis Koļa ir visās šais slūžās visupir-

mais speciālists. īsts mākslinieks! Tikai ar Gretu Ivanovnu daudz vis nevar strīdēties ... Re, kā tā viņu tur pulierē!

Saruna augšā norisa klusi. Tveicīgs vējš, stipri piesātināts ar stepes skāņo aromatu, atnesa šurp vārdus. Taču bija redzams, ka brigadieris uzklausa rājienu klusēdams, acis nolaidis. Nebija grūti ievērot, ka viņam ir neērti un nepatīkami, tāpēc ka viņam «sadod» tieši meiča, kas viņam, padzīvojušam cilvēkam, droši vien šķita vēl tīrais skuķēns. Tomēr iebilst, kā redzams, neko nevarēja. Viņš tikai, pieri saraucis, māja ar galvu.

Pēdējo frāzi darbu vadītāja izrunāja skaļi:

— Nedrīkst, Nikolaj Gavrilovič, ne uz brīdi nedrīkst aizmirst, kur jūs strādājat. Tas taču ir gods pat tādam meistaram kā jūs.

— Greta Ivanovna, kas tā par valodu! Tūlīt visu izlabosim, — skaļi noducināja brigadieris. — Bet par kanalu — to nu jūs veltīgi, to mēs dienu un nakti atceramies, tas katram, lūk, šeit...

Ar lielu, saulē iedegušu plaukstu viņš iesita sev pa izbalējušās gimnastjorkas krūšu kabatu, pa to vietu, kur pēc anatomijas likumiem cilvēkam atrodas sirds.

Pa to laiku meitene ātri un ļoti viegli, it kā nemaz nejustu bailes tādā augstumā, noskrēja no sastatnēm, pastiepa šauro, pagaro un iedegušo roku un lietišķi apjautājās:

— Vai pie manis? Inženiere Šeklanova. Ar ko jums varu pakalpot?

Tā mēs iepazināmies ar desmito slūžu darbu vadītāju Gretu Ivanovnu Seklanovu.

Par šo darbu vadītāju, par viņas organizatoriskām spējām, par celtniecības darbu jaunām organizācijas metodēm, ko viņa droši un vienmēr veiksmīgi pielietoja savā iecirknī, trasē runāja daudz.

Bet, pirms sākam stāstīt par jauno inženieri, daži vārdi jāpasaka par lieliskajām slūžām, kuru sniegbaltie torņi tik ļoti priecina pasažierus, kas brauc pa kanalu. Jāatgriežas atpakaļ tajos laikos, kad šeit, neapdzīvotas stepes vidū, starp uzvandītas zemes kaudzēm milzīgas, ar ekskavatoru zobiem izgrauztas būvbedres dibenā tika likti šās celtnes pamati.

Tieši toreiz dēļu istabelē, ko svinīgi sauca par slūžu celtniecības darbu priekšnieka kabinetu, iegāja divas meitenes ar mugursomām plecos.

Stādījušās priekšā kā inženieres, kas tikko beigušas Celtniecības institūtu, viņas paziņoja, ka strādāt uz jaunceltnes esot viņu iecerētais sapnis, ka viņas sūtītas šurp par darbu vadītājām un esot gatavas kaut vai tūlīt sākt strādāt. Jo ātrāk, jo labāk.

Slūžu priekšnieks, pieredzējis celtnieks, atcerēdamies, kā kādreiz pats ar tādu pašu jaunekļa pašpārliecību un darbošanās alkām bija atnācis uz savu pirmo būvi, ar grūtībām apslēpa smaidu. Apsēdinājis meitenes, viņš sāka stāstīt tām par šo būvdarbu īpatnībām, par neparastajām metodēm, kādas pagaidām nav vispārinātas nevienā mācību grāmatā, un par to, ar kādām celtniecības darbu praksē vēl neredzētām mašinām mūsu zeme apbruņojusi Volgas-Donas kanala celtniekus. Viņš stāstīja, ka šādos apstākļos inženierim jāstrādā ar lielu perspektivas izjūtu, jāiemācās neaprobežoties ar dienas uzdevumiem, bet materiāli un rasējumi jāpārzina tā, lai visu laiku paturētu prātā celtni un jebkuru tās detaļu tādu, kādai tai jāizskatās galīgā veidā.

IViņš nenoklusēja arī grūtības, kas sagaida jaunās inženieres jaunajā darba vietā.

Meitenes klausījās izklaidīgi. Viņas raudzījās pa logu, kur smilšu putekļu mākoņos vīdēja mašinu kontūras un virzījās garas pašizkrāvēju rindas. Meitenes gribēja ātrāk nokļūt tur, būvbedrē, aktivi iekļauties celtniecības dzīvē.

Taču jau pirmajā vakarā Greta Ivanovna, kas bija iecelta par darbu vadītāju slūžu kameru celšanas darbos, rūgti nožēloja, ka bija neuzmanīgi klausījusies priekšnieka pamācības. Viņa apjuka. Lieta nonāca tiktāl, ka viena brigāde, kas atradās viņas pārziņā,— tieši armatūras darbu strādnieku brigāde, kaut kur pazuda.

Strādāts tika elektrības gaismā. Putekļu mutuļos, caur kuriem tik tikko spēja izlauzties prožektoru stari, neskaidri iezīmējās strādnieku stāvi. Noputējušās sejas izskatījās vienādas, un to vidū viņa nekādi nespēja pazīt brigadieri, ar ko dienā bija runājusi. Viņa atcerējās tikai to, ka šis plecīgais, drūmais cilvēks, uzklausīdams norādījumus, bija raudzījies viņā ar zobgalīgu vēlību. Viņa bija aizmirsusi pat tā uzvārdu un tagad, starp daudziem strādājošiem meklēdama pazudušo brigādi, nezināja, kā pajautāt pēc brigadiera un brigādes. Pie tam jautāt bija ari kauns. Kas gan viņa par darbu vadītāju, ja jau pirmajās stundās pazaudējusi veselu brigādi! Jau tā visi šie betonētāji, veidotāji, armatūras izgatavotāji — sava darba meistari, celtniecības darba pieredzes bagātie cilvēki ar bronzas krāsas sejām, kuras appūtuši stepes vēji, — ar neslēptu neuzticību noraugās uz viņu — bālu pilsētas meiteni, kas negaidīti ieradusies tiem par priekšnieci.

Izmocījusies, meklējot pazudušo brigādi, un pirmās neveiksmes nomākta, Greta Ivanovna atgriezās mājās tikai uz rīta pusi. Cenzdamās neuzmodināt kopmītnē istabas biedres, viņa uzmeklēja savu vietu, iekrita gultā un, iespiedusi galvu spilvenā, sāka raudāt. Tagad celtne viņai likās kā milzīgs, sarežģīts organisms, kas dzīvo pēc saviem likumiem, kurus viņa nezināja un kurus viņai neizdevās uzminēt. Gretai likās, ka viņa pārvērtējusi savus spēkus, uzstājīgi prasīdamās uz šejieni, ka šī goda pilnā darba veikšanai viņai trūkst ne tikai pieredzes, bet ari zināšanu. Viņa sāka domāt, ka pasniedzēji un institūta biedri ir maldījušies, teikdami, ka viņai piemītot neparastas organizatores spējas.

Tas bija mīļotā sapņa sabrukums. Izraudājusies spilvenā, Greta Ivanovna apsēdās blakus savam naktsgaldiņam un zaļganajā rītausmas gaismā uzrakstīja par visu šo mātei uz Kui-biševu. Vēstules pēdējās rindās viņa pārmeta pati sev, ka bijusi parak pašpārliecināta, un paziņoja, ka viņai laikam nāksies iet strādāt dzīvojamo namu celtniecības darbos, ar ko viņa labi iepazinusies ražošanas prakses laikā.

Bet jau nākošajā dienā meitene nožēloja, ka aizsūtījusi vēstuli. Rītā brigāde atradās. Izrādījās, ka brigadieris, pazīstams, pieredzes bagats, bet patvaļīgs cilvēks, neuzticēdamies jaunajai darbu vadītājai, bez atļaujas bija pārvedis savus cilvēkus uz citu iecirkni, kur, kā viņam licies, tos varēšot izmantot, kā celtnieki mēdz teikt, — ar lielāku «sparu».

Meitene saņēma visu savu gribas spēku un, piespiedusi sevi skatīties tieši brigadiera izsmejošajās acīs, mierīgi viņam teica:

— Pirmoreiz es jums to piedodu, bet vienosimies tā, — ja kaut kas līdzīgs atkārtosies, es to uzskatīšu par darba dezorga-nizaciju.

Viņa to izteica klusi, bet tās balsī, jādomā, bija kaut kas tāds, kas lika brigadierim, bijušajam frontiniekam, pieņemt stāju un noraustīt frontinieka blūzi. Aiziedama viņa ievēroja, ka cilvēki noskatās uz viņu jau nevis ar labsirdīgu zobgalību kā vakar, bet ar interesi. Viņa saprata — tā jau bija maza uzvara.

Celtniecības darbos strādāja ar jaunām metodēm, kas bija radušās uz vietas, darbu procesā, un tādos tempos, par kuriem tā Celtniecības institūta profesori, kurā Greta Ivanovna bija mācījusies, vēl tikai sapņoja. Jaunajam inženierim, uzsākot strādāt, kad darbi jau ritēja pilnā sparā, sākumā bija grūti uztvert šo ritmu, iekļauties tajā, iemācīties pastāvīgi redzēt sev priekšā visu darba fronti un vadīt darbus vienmērīgi, bez grūdieniem, bez uzplūduma un atslābuma.

Sākumā viss it kā izplūda acu priekšā. Tiklīdz apgūsti vienu — izslīd otrs, pazūd trešais, un grūti, ļoti grūti vienlaikus turēt rokas visus pavedienus.

Celtnieku valodā runājot, patlaban «plūda nepārtraukts betons» — auga slūžu korpuss. Šie darbi, pie kuriem katra kļūda vēlāk varēja radīt neskaitāmas nelaimes, prasīja uzmanību.

Bet slūžu priekšnieka aizrādījumu, ka šajā celtnē var strādāt tikai ar perspektivas izjūtu, ka uz rasējumu pamata japrot iedomāties celtne ar visām tās detaļām galīgā veidā, meitene bija iegaumējusi. Pa brīvo laiku viņa pētīja rasējumus un nesa-rullēja tos tikmēr, kamēr līdz vismazākajam sīkumam varēja iztēloties visu priekšā stāvošo darbu procesu.

Ja bija kas nesaprotams, viņa vairs nekautrējās_ griezties pie celtnes priekšnieka vai vecākā darbu vadītāja, iemācījās apspriesties svarīgākajos jautājumos ar brigadieriem, ar novatoriem — betonētājiem, armatūras izgatavotājiem un mūrniekiem. Bet, pats galvenais, — viņā attīstījās ārkārtīgi vērtīga spēja — redzēt, dzirdēt, radoši uzņemt sevī visu to jauno, progresivo, kas ik dienu, ik stundu dzima kolektiva darba, un turpat uz vietas likt lietā labāko no tā, ko novērojusi.

Tagad, kad viņa arvien taustāmāk juta savās rokās pavedienus, kas to saista ar visām brigādēm, ar visiem celtniekiem, un kad redzēja visu darbu fronti, pašas darbs, likās, vairs nepaņēma tik daudz laika. Atradās laiks visu apdomāt, papriecāties par veiksmēm, pasapņot par nākotni.

Greta Ivanovna jau bija aizmirsusi vēstuli, ko bija aizsūtījusi mātei pirmajā smagajā naktī, un tikai mātes atbilde, kas pienāca ar novēlošanos, viņai atgādināja to, kā viņa kādreiz bija zaudējusi dūšu.

Viņa ilgi neuzdrīkstējās vēstuli uzplēst.

Māte atzinās, ka ar nolūku kavējusies ar atbildi, lai ļautu meitai labāk iepazīties ar jauno darbu, padomāt un iedzīvoties. Viņa atgādināja kādu epizodi, kuru Šeklanovu ģimenē grūtos dzīves brīžos vienmēr mēdza atcerēties — to naktķ kad fašisti uzbruka Padomju Savienībai. Mājās visi gulēja cietā rīta miega, kad viņu tēvam, lielas karaspēka vienības komandierim, paziņoja, ka fašistu lidmašinas pārkāpušas robežu. Vajadzēja izbraukt uz fronti. Tēvs saposās dažās minūtēs, pateikdams mātei, ka dodas komandējumā. Viņš kā vienmēr bija mierīgs un tikai šķiroties, noskūpstīdams meitas, ilgi ielūkojas katras sejā.

— Mīliet Dzimteni vairāk par visu! Ne puļu, ne dzīvības nežēlojiet tās labā! — viņš teica meitenēm.

Tāds liels, vīrišķīgs, mierīgs un pārliecināts par tās lietas taisnību un uzvaru, par kuru viņš brauca cīnīties, stiprs savā mīlestībā pret padomju Tēvzemi, — tāds arī palika ģimenes atmiņā ģenerālis Ivans Šeklanovs, kas krita kādā no pirmajām kaujām.

Šo epizodi māte nu atgādināja meitai savā atbildē.

Bet tā jau bez kauna izjūtas lasīja šos vārdus. Jaunajai darbu vadītājai vairs nebija ne ēnas no pirmo dienu apjukuma. Viņa

bija stingri saaugusi ar savu objektu, kolektivā to uzskatīja par savu cilvēku, viņa bija iepazinusies ar neparastajiem darbu apjomiem, ar jauninājumu grūtībām. Atcerēdamās šķiršanās mirkļus no tēva, viņa ar pilnām tiesībām varēja teikt, ka tagad arī viņa ir možs karavīrs pret dabu vērstajā milzīgajā uzbrukumā, ko cilvēki izdara šeit, Donas stepēs.

Bet vēlāk darbu gaitā, nepārtraukti cīnoties ar grūtībām, pastāvīgi meklējot jaunus atrisinājumus, jaunas metodes, radās arī īstā meistarība. Greta Ivanovna kļuva ne tikai laba darbu vadītāja — viņa kļuva sava darba novatore un kā viena no pirmajām sekmīgi pielietoja slūžu kameras betonēšanā plūsmas sistēmu, ārkārtīgi efektivu sistēmu, taču tā prasa no visiem strādājošiem un pirmām kārtām no pašas darbu vadītājas lielu organizētību, prasmi manevrēt un precizitāti.

Reizē ar slūžu celtniecību auga arī jaunās inženieres māka. Greta Ivanovna arvien vairāk saauga ar celtniecību un pieķērās tai tik ļoti, ka uzskatīja to nevis par darbu objektu, bet gan kā kaut ko ļoti mīļu, kā daļu no sevis pašas. Diena, kad viņu slūžās ielaida pirmo ūdeni, bija viņas personīgās laimes diena. Viņa skatījās, kā iezaļganais Donas ūdens piepilda akmens kameras telpu, un, pazaudējusi savu parasto aukstasinību, kas šeit bija kļuvusi par viņas īpašību, kopā ar visiem' celtniekiem kliedza, lēkāja kā meitene, māja ar lakatu un aplaudēja, sveicot netīro, duļķaino vilni, kurā virpuļoja skaidas.

Pēdējās nedēļās, kad pilnā sparā noritēja vienkāršie apdares darbi, ar Gretu Ivanovnu notika nelaime: viņa paklupa un izmežģīja kāju. Gretu aizveda mājās, un izsauktais ārsts noteica stingru gultas režimu, nekustēšanos, pilnīgu mieru.

Pilnīgu mieru! Vai var būt kas sliktāks tik nevaldāmam raksturam!

No Gretas Ivanovnas istabas loga bija redzami slūžu torņi, uz kuriem norisa pēdējie apdares darbi. Pilnīgu mieru! Vai tad cilvēks, kas tādos mirkļos atrauts no iemīļotā darba, var būt pilnīgi mierīgs! Viņas biedri to saprata. Paslepen, lai nemanītu ārsts un istabas biedres, kas uzmanīja, lai viņa izpildītu ārsta noteikto režimu, brigadieri un strādnieki allaž iegriezās pie savas darbu vadītājas, saņēma uzdevumus, apspriedās. Šie sakari ar celtni kaut nedaudz remdināja meitenes nepacietību.

Bet reiz viņa izdzirda skaņas, kas to tieši kā vaļā palaista atspere izrāva no gultas.

Tas bija parastais tvaikoņa sirēnas svilpiens, pat ne visai spēcīgs, nekas sevišķs, neliela velkoņa sirēnas pūtiens. Bet šeit, stepē, kur pirms dažiem gadiem nevarēja atrast ūdeni, lai padzertos, tas skanēja kaut kā īpaši.

Greta Ivanovna neatcerējās, kā viņa bija nokļuvusi pie loga. Parasti darba laikā klusajā un tukšajā ciematā valdīja neparasta dzīvība. Cilvēki steidzās pa ielām uz slūžu pusi, uz kanalu, pa kura gultni, pa gabalu vēl neredzams, nāca tvaikonis.

Skrejošo cilvēku vidū meitene pamanīja vecīti, kas balstījās uz līka spieķīša. Kāda sieviete, plandošu raibu šalli ap galvu, steidzās, spiezdama pie krūtīm mazu bērniņu. Aizrauta līdzi šim kopīgā prieka vilnim, meitene, lēkdama uz vienas kājas un ķerdamās gar sienām, pie durvju stenderēm, kāpa lejup un nonāca uz lieveņa. Bet šeit tās spēki izsīka. Tā viņa arī palika stāvot, atspiedusies pret durvju stenderi.

Bet tvaikonis, pietauvodamies piestātnē, nepacietīgi svilpa, pieprasīdams ielaist to slūžās, un tā sirēnas kaucieni aizviļņoja tālu pa apkārtnes plašumiem, pa tukšajām, it kā izmirušajām celtnieku ciemata ielām.

Visi atradās tur — pie slūžām. Visi redzēja šo pirmo tvaikoni. Tikai viņa viena, Greta Šeklanova, nepiedalīsies kopīgajā līksmē, neredzēs, kā pirmais kuģis izbrauks cauri slūžām, ar kuru tapšanu cieši saistīts viņas mūža labākais posms.

Lūk, virs ļaužu drūzmas, kuri kā melna apmale bija nolipuši gar piestāšanās vietas sienām un slūžu margām, parādījās ieejas vārtos ienākušā tvaikoņa vimpelis ...

Rūgtas asaras meitenei lauzās uz āru ...

Bet te pēkšņi ielā iedrāzās milzīga betonpārvadāšanas_ mašīna. Tā traucās pilnā gaitā, sirēna rēca, dzelzs pašizkrāvēja kravas kaste grabēja. Nočīkstēja bremzes, un mašina apstājās blakus viņas lievenim. Kravas kastē bez cepures stāvēja tas pats armatūras izgatavotāju brigadieris, kas kādreiz tajā neaizmirstamajā naktī bez atļaujas bija aizvedis savu brigādi, pamezdams jauniesācēju darbu vadītāju muļķīgā stāvoklī.

Ne vārda neteikdams, tas nolēca uz trotuārā. Abi ar šoferi viņi saudzīgi pacēla meiteni un iesēdināja kabinē. Ar to pašu trako tempu mašina drāzās atpakaļ.

Tvaikonis jau atradās slūžās. No kabines augstā sēdekļa vērodama, kā tvaikonis lēnām slīd zemāk, nolaizdamies no kārtējā ūdens pakāpiena, Greta Ivanovna nez kāpēc atcerējās zaļgano rītausmu, tēvu, kas steidzīgi pogāja ciet apmetni, un viņa pēdējos vārdus, kuri tās ģimenē grūtā brīdī vienmēr tika atkārtoti:

— Mīliet Dzimteni vairāk par visu! Ne pūļu, ne dzīvības nežēlojiet tās labā!

Atcerējusies šos vārdus, meitene domāja, cik viņai ļoti laimējies, cik laimīgi veidojas viņas dzīve, viņas darbs ...

Un tas taču viņas darba gaitām ir tikai sākums.

DEFICĪTA vecmāmiņa

Vasilijam Ribņikovam, smago automašinu kolonas brigadierim, — tam pašam Ribņikovam, kurš pavasari kļuva slavens ar būvmateriālu pārvadāšanas organizēšanu pēc konveijera metodes, bija kāda apbrīnojama īpašība, kas radusies vēl frontē: viņš prata aizmigt jebkurā laikā. Aizver acis un guļ, lai viņam apkārt notiktu kas notikdams. Kad vajag — pamostas ar skaidru galvu. Automašinu vadītāji, kas cienīja savu priekšnieku, bija gatavi tieši ar šo spēju izskaidrot viņa pārsteidzošo mundrumu, viņa prasmi lietas labā veselām diennaktīm neizkāpt no kabi-nes, pie tam nezaudējot prāta svaigumu, možumu, mieru un viņam parasto rosību.

Un, lūk, šis cilvēks mocījās ar briesmīgu bezmiegu. Nesen viņš bija izlidojis no būvdarbiem uz dzelzceļa mezglu staciju, lai pieņemtu, kā viņš izteicās, jaunu «technikas» partiju. Lidmašina bija vaļēja un laiks nelādzīgs. Viņš saaukstēja slimo zobu. Radās kaula plēves iekaisums. Labais vaigs Ribņikovam nejauki uztūka. Atgriezties atpakaļ viņš nolēma ar kuģi, un nu jau ir otrā diennakts, kopš viņš ceļā nevar iemigt. Viņš pēc kārtas izmēģināja visus nomierināšanas līdzekļus, kādi tikai atradās kuģa aptieciņā. Pēc kādas vecas pasažieres padoma viņš uztūkušajai vietai pielika klāt sarkanā pipara pāksti. Pēc Uralu montētāju brigadiera ieteikuma, kurš brauca ar to vienā kajitē, viņš skaloja muti ar konjaku, bet pēc tam to ieņēma arī iekšķīgi, jo, kā izteicās kāds cits pasažieris, pēc profesijas ģeologs, tas palīdzot pret visādiem iekaisumiem. Nekas nelīdzēja. Tikai staigāšana, kā Ribņikovam likās, mazliet remdināja dedzinošās, asās, nerimstošās sāpes.

Un tā nu milzīgā auguma cilvēks ar plecos uzmestu vatētu kamzoli nenogurstoši kā sargkareivis soļoja pa mazā kuģīša klāju, kurš ar riteņu spārniem, cītīgi kuldams ūdeni, lēnām virzījās pa auksto, sīvas novembra miglas klāto upi.

Vasilijs Ribņikovs lamāja pats sevi par to, ka nebija braucis ar vilcienu, lamāja kapteini, kas, kā viņam likās, savu kuģīti tīšām vadīja bez steigas, lamāja agrā novembra drēgno laiku, lamāja pasažierus, kuri, mājīgi sasēdušies salonā, klausījās radio, klaudzināja ar domino kauliņiem pa galdu, par kaut ko sarunājās un pat smējās. Ir gan cilvēki! Kā viņi var tik bezrūpīgi p|āpāt, smieties un pat nepamanīt, ka šī riebīgā sile tikpat kā pavisam iestrēgusi drēgnā, lietus piesātinātā miglā!

Ribņikovu it sevišķi uztrauca kāda maza, sīka vecenīte, kas bija ieteikusi viņam «paārstēt zobu» ar pipariem. Viņš ievēroja, ka, tiklīdz trīs četri pasažieri kaut kur saiet vienkopus, kad viņa jau klāt, kā likts. Un visu tā zināja, visur iejaucās, ar katru uzsāka sarunas. Tai uz pēdām sekoja gadus sešus veca meitene melnām acīm, tik apaļa, iedegusi un spēcīga kā vesela, spīdīga ozolzīlīte.

Re, arī pašlaik tur, aiz salona platajiem logiem, večiņa ar meitenīti bija iekārtojušās blakus galdam, pie kura montētāji no Ļeņingradas spēlēja domino. «Nu kā gan šai tur vajag, ko tad viņa sajēdz no spēles! Un vispār kurp šai jādodas ar bērnu uz kuģa rudens laikā! Būtu sēdējusi mājās, kaut vai adījusi vai ar kaimiņienēm mēļojusi,» Ribņikovs domāja, ar plaukstu saudzīgi paspaidīdams uztūkušo vaigu.

Kad sāpes mazliet norima, Ribņikovs, galīgi pārsalis uz klāja, iegāja salonā. Montētāji spēli bija beiguši, radio bija izslēgts. Pasažieri drūzmējās ap atzveltnes krēslu, kurā sēdēja minētā večiņa ar meitenīti — ozolzīlīti klēpī. Meitenīte gulēja, nolikusi uz vecītes pleca apaļo galviņu ar divām stāvus izslietām, strupām biželēm, bet vecenīte kaut ko stāstīja. Visi viņā klausījās. Patlaban bija laiks, kad pārraida «pēdējās ziņas», un Ribņikovs jau gribēja ieslēgt reproduktoru. Bet visi viņu apsauca. Kā redzams, saruna visus interesēja.

— Ak māmiņ, un es domāju, ka nu vairs tikai mēs, ģeologi, un vēl čigāni esam palikuši klejotājos! — čaloja garš, kalsns cilvēks ar izspiedušos gāmuru; viņš arī bija tas,*kas apgalvoja, ka konjaka ieņemšana iekšķīgi palīdz pret visādiem iekaisumiem. — Bet paskat vien, kas izrādās — nu ir jauna klejotāju profesija — apkārtceļojoša vecmāmiņa!

Nesmejies vis, mīļais, nesmejies ... Vai esi precējies? Bērni ir? Un sieva strādā? Ne? ... Nu, tad tev ir citādi, to tu, mīļais, arī nevarēsi saprast. Bet man, lūk, bija četri dēli, vecākais, lūk, šās te tēvs, — viņa paglaudīja meiteni, kas bija aizmigusi uz tās pleca, — krita karā. Bet trīs ir dzīvi, un katram ir bērni. Un mani plēš vai uz pusēm: «Māmiņ, pie manis», «Nē, lūdzu, pie manis», «Nu nē, labāk pie manis...» Lūk, kā tie raksta!

— Tā jau dēli. Bet ko tad vedeklas? — dusmīgi norūca Vasi-lijs Ribņikovs, kuru uztrauca vecītes lielīgais tonis un pašapziņa, kā arī tā uzmanība, ar kādu šeit visi viņā klausījās.

— Vai tad pipars nepalīdzēja, ko? — viņa iejautājās, paceldama galvu un pavērsdama pret Ribņikovu savas lielās, apaļās brilles melnā ietvarā.

— Kā mirušam komprese.

— Tas jau redzams. Par daudz saīdzis cilvēks tu izskaties...

— Nu, bet patiesi, māmuļ, kā tad paliek ar sakāmvārdu: kur vīramāte mājās, tur visi ir kājās? Vai varbūt šī paruna jau novecojusi? — apvaicājās padzīvojušais montētāju brigadieris, pēc kura padoma Ribņikovs bija skalojis muti ar konjaku.

— Un novecojusi arī, kā tad tu domā? — mierīgi atsaucās vecīte. — Nav jau agrākie laiki. Tagad mēs, vecāsmātes, esam, ai, kādā deficitā! ... Domā, ka man tā uzreiz ar vedeklām viss tik gludi gāja? Nē jau, mīļais, visādi ir bijis: gan ķildas, gan izrunāšanās, gan «es vai viņa» ... Tikai kas tur man — dzīvojiet, kā jums patīk, bet es esmu pati sev noteicēja. Man par manu darbu krietnu pensiju maksā. Istaba man fabrikas mājā uz visu mūžu piešķirta. Mēs abas ar Ņušu pašas par sevi atbildam. Fabrikā mani atceras, uz svinīgām sanāksmēm ielūgumus atnes un vienmēr pirmajā rindā. Dabūjuši zināt, ka man redze kļuvusi vāja, ka grūti ar lasīšanu, bez maksas lika ievilkt radiopunktu, lai krustmāmiņa Ksjuša no dzīves neatpaliktu. Mums ar Ņušu arī mājās ir labi, bet, kā viņiem bez mums, — par to, redziet, vēl jāpadomā.

— Dēliem vai vedeklām?

— Kā vieniem, tā otriem. Ģimene taču viena ... Redz, aizmiga mana Ņušeņka ... Jūs, biedri varētu atbrīvot dīvāniņu, es tad viņu noguldītu.

Viņa to teica tik pārliecinošā balsī, it kā pati būtu saimniece, un daži saulē iedeguši praktikanti, kas atgriezās no būvdarbu prakses, tūlīt pietrūkās kājās, ļaudami vietu, bet ģeologs paņēma guļošo meiteni no večiņas rokām un saudzīgi noguldīja to uz dīvānā.

— Tad, lūk, saīgušais cilvēk: tu man jautā — dēli vai vedeklas ... — vecīte runāja tālāk, ērti nosēdusies krēslā un atkal pavērsdama pret Ribņikovu savas brilles. — Bet es tev teikšu: ir dēli, ir vedeklas manis dēļ vai ķildojas ... Tādas ir tās lietas, un te nav nekāds brīnums — tādi laiki, vecs cilvēks tagad lielā godā. Un ko gan citu viņi lai iesāk? Pirms mēneša pusotra mans dēls Michails — viņš Voroņežas institūtā lekcijas lasa — un vedekla Lida — viņa ari mums ir mācīts cilvēks: kaut kādas tur apbrīnojamas dārza zemenes izaudzējusi un pat prēmiju par to saņēmusi, — tad nu abi man raksta: «Pie mums sākas jauno studentu uzņemšana, mēs būsim ļoti aizņemti. Vovka sasirdzis. Atbrauciet!» Viņi mani uzrunā ar «jūs». «Atbrauciet, māmuļ, lūdzu, pie mums!» Nu labi! Ja jau Vovka sasirdzis — lieta nopietna. Pošamies abas ar Ņušu ceļā, kas tur mums ko neaizbraukt — Voroņežu mēs pazīstam. Bet te — paskat vien, no Sverdlovskas telegrama! Tāda liela — rubļu piecpadsmit būs par to samaksāts: «Māmiņ, steidzīgi ar lidmašinu komandējumā pie mums! Saņēmām atvaļinājumu, ceļazīmes uz Sočiem kabatā, komandējuma ceļa naudu pārskaitījām pa telegrāfu, apkampjam, skūpstām. Fjodors, Sima.» Bet Fjodors ir mans dēls. Viņš Uralu mašinbūves rūpnīcā vislabākais meistars. Šīm jūsu celtnēm kādas tur soļojošas mašinas montē. Bet Sima — tas ir, Serafima, ir viņa sieva — arī turpat cechā ar metālu noņēmās, bet tagad institūta studente. Un reizē ar telegramu pastnieks man pasniedz no viņiem komandējuma naudu. Ir man, ir Ņušai.

Ko darīt, kurp braukt? Te Vovka slims — tur veseli trīs bērni palikuši savā ziņā. Un, kamēr gudroju, no šejienes vēstule klāt — no mana dēla Seņjušas, tas ir, Semjona Petroviča Zaičikova, — viņš te kaut kur pie jums uz celtnēm ir tuneļa meistars, un sieva viņam Zojka. Abi kopā Maskavā metro cēla, bet tagad arī viņa šeit pie tiem esot kāda svarīga persona. Es viņu, grēks sacīt, nemīlu. Tāda kašķīga: «Jūs manās darīšanās degunu nebāziet, es arī bez jūsu gudrības nodzīvošu.» Bet viņiem tāda ķibele — mazi dvīnīši. Un viņi raksta: «Māmiņ, zinām jau, ka Sverdlov-skai un Voroņežai ir pret tevi pretenzijas, bet tev jādod mums priekšroka: pie mums šeit noris vissvarīgākās celtniecības darbi, — tas pirmkārt, jau ceturtā mājstrādniece pēc skaita aizskrēja uz celtnieku kursiem, — tas otrkārt, un mums galīgi nav laika, objektu nododam ekspluatācijā, — tas treškārt...»

— Ir gan situācijā! — nosaka padzīvojušais montētājs, un viņa garās, pār lūpām pārkārušās valzirga ūsas nespēj apslēpt smaidu. — Pamēģini nu izlemt, pie kura doties! Te nu gan, mīļā vecmāmiņ, vajadzīga valstiska pieeja!

— Un pareizi, ko tu smejies, mīļais. Mēs ar Ņušu nospriedām tā. Michails un Lida abi ir mīļi un laipni, bet viņi lielā pilsētā sev cilvēku, ja vajadzēs, vieglāk atradīs vai sliktākā gadījumā var izsaukt sievasmāti, — viņai pašai arī ir māte. Vai ne tā? Fjodors ar Simu atsūtīja gan mums ceļa un komandējuma naudu, bet viņiem tomēr arī tā nedeg: bērnus var uz kolchozu, pie Simas tēva, manas vedeklas tēva, aizsūtīt. Es tur pie viņa esmu bijusi — stiprs, jauks kolchozs, un apkārt plašums, bērniem ir kur paskrieties, kalni, upe... Bet manam jaunākajam gan, Seņjušam, tas ir, Semjonam Petrovičam, kaut arī sieva tam kā dadzis, lai dievs ar viņu, bet stāvoklis viņiem patiešām nopietns. Paņem kādu jauniņu par aukli — pēc mēneša uz kursiem prom. Un pareizi dara! Viņai profesiju vajag, kādu tēva grēku dēļ lai tā mētājas par aukli, kad pēc gada vai diviem no tās var iznākt ievērojams cilvēks? Nu, bet vecenes no apkārtnes staņi-cām jau sen citi pievākuši. Cik tur nav cilvēku sabraucis! Un ne jau labprāt viņas arī grib nākt pie svešiem par auklēm, tās staņicu vecenes. Liela šīm vajadzība, kad kolchozi te bagāti, visa ka pietiek! Un ir jau arī pašām savi mazbērni — tie taču mīļāki par svešiem.

— Iznāk, ka pie kašķīgās vedeklas arī braucat?

— Pie kašķīgās arī braucu. Nu ko tad citu, šeit tādi celtniecības darbi, arī mums ar Ņušu japalīdz, kā spējam! ... Un vai tas, mīļais, ko nozīmē: kašķīga! Atbraukšu — būs bezgala priecīga, par «māmulīti» vien sauks... Dzīve — tā jau laipnību iemāca. Bet, ja gadījumā kaut kas, — uz redzēšanos un uz vilcienu prom. Nauda biļetei man vienmēr ir kabatā, pensija nodrošināta, istaba gaida ... Mēs ar Ņušu esam patstāvīgi cilvēki ...

Un tā tas gadījās, vai nu sāpes apklusa, vai arī nogurums ņēma virsroku, bet Vasilijs Ribņikovs, klausoties vecenītes vienmērīgajā balsī, sēžot krēslā, iemiga.

Viņš pamodās rītausmā. Kāds stipri kratīja to aiz pleca. Tas bija vakarējais ģeologs. Viņam bija norūpējusies seja.

— Nu tad guļat gan! ... Jūs taču šejienietis? Sakiet ātrāk: lai nokļūtu uz Otradnaju, kur jāizkāpj? Šeit, pie Novajas, vai jābrauc līdz hidromezglam?

— Kā, vai jau Novaja?

— Nūja, minūtes piecas, kopš piestājām.

Ribņikovs iedrāzās kajitē, paķēra čemodāniņu. Ģeologs tam uz pēdām sekoja.

— Nu, kur tad izkāpt: šeit vai tālāk?

— Ja ir transports, izkāpiet šeit — te trīsreiz tuvāk. Tikai ar transportu slikti: slapjdraņķis, ceļi izšķīduši. Ar vieglo tagad cauri neizkļūt, tikai ar smago un arī ne ar katru... Es kāpšu gan, man atbrauks pakaļ. Pagaidām sveiki!

Ģeologs vairs neklausījās. Viņš pazuda un pēc mirkļa parādījās uz ļodzīgām laipām ar čemodānu, paunu un rullī satītu gultas maisu. Viņam, bailīgi pie pleca turēdamās, uz pēdām sekoja pazīstamā vecīte. Ūsainais montētājs uz rokām nesa guļošo meitenīti. Un, tikko večiņas pavadītāji bija paspējuši atgriezties uz kuģa, laipas pacēla un kuģis, ar saviem kustīgajiem ratu spārniem neganti plīkšķinādams pa ūdeni, sāka braukt.

— Vecomāt! Jaunākajam, Seņjušam, nododiet sveicienu! ...

— Neļaujiet vedeklai pa galvu sev dancot! — bija dzirdams no klāja, kas attālinājās.

— Redz, kādi balamutes, nevar neko pastāstīt! — pasmaidīja vecīte, pamādama aizejošajam kuģim ar izkaltušu, maziņu roku. — Cik nu ilgi kopā braucām, bet tā saradām, ka žēl pat šķirties ...

— Jūs labāk man pasakiet, kā domājat līdz Otradnajai no-kļūt! Vai dēls jums mašinu atsūtīs? — Vasilijs Ribņikovs saīdzis jautāja.

— Es viņam pat neesmu telegrafējusi. Viņi tur, redziet, kaut ko ekspluatācijā nodod, ko nu viņu ar sīkumiem traucēt...

— Ai-ai-ai, — ne pa jokam uztraucās Ribņikovs, — kā nu tā var! Līdz Otradnajai taču vairāk nekā četrdesmit kilometru, vai jūs par to ar esat padomājusi? Un laiks — redziet, cik nejauks! Te taču nomale, stepe, ceļi izšķīduši...

Negants, auksts lietus sita no sāniem un bungoja pa kuģa piestātnes skārda jumtu. Sīki, dusmīgi viļņi plakšķinajas pret piestātnes bortu. Apkārt viss it kā vecā pagrabā bija piesūcies auksta un drēgna mitruma.

— Kā citi ļaudis, tā arī es, — vecīte nopūtas.

— Bet kur tad viņi ir, šie citi?

— Nu, bet kā tad tu brauksi?

— Man mašina atbrauks pakaļ, bet man taču uz citu pusj, saprotiet... Nu kā gan tā var izkāpt, nevienam neko neizjautā-jot! Pie tam vēl ar bērnu ... Ak jūs!

— Netrokšņo jau, netrokšņo, Ņušu pamodināsi! — nesatricināmi mierīgi atsaucās vecenīte, sakārtodama lakatu, ar ko bija apsegusi meiteni. — Neesam Amerikā, gan jau nepazudīsim — visapkārt pašu ļaudis. Cik daudz mēs ar Ņušu neesam ceļojušas un nekur neesam pazudušas... Klau, dzirdi, kā taurē! Varbūt tevi sauc?

Uz pazemā krasta drēgnajā miglā neatlaidīgi pūta automa-šinas sirēna. Tad kāds šļakstinādams nāca pa laipām. Piestātnē parādījās plecīgs jauneklis zilā kombinezonā, no galvas līdz kājām notašķījies ar dubļiem. Ieraudzījis Ribņikovu, kas bija piespiedis roku pie vaiga, viņš vainīgi nolaida acis.

— Atvainojiet, Vasilij Ivanovič! Trīs reizes līdz ausīm ie-strēdzu dubļos ... ir gan putra, tīrās briesmas ... Gravas pārplūdušas.

— Ņem, lūk, šīs mantas! — Ribņikovs pamaja uz vecītes lietām. Bet pats viņš pacēla meitenīti un dusmīgi teica: — Nu ko tur gudrot, ejam!

— Nu labi, tad ejam arī, — mierīgi piekrita vecīte un lietišķi apskatījās visapkārt — vai nav ko aizmirsusi.

Uzaicinājumu viņa uzņēma kā kaut ko pašu par sevi saprotamu. Tikai kad Ribņikovs lika tai priekšā kāpt kabinē, viņa sāka protestēt: «Kā tad, vai drīkst ar šādu vaigu kravas kastē, vējā!» Bet, redzot, ka visi tās pierādījumi tikai sakaitina dusmīgo cilvēku, viņa iedeva tam savu milzīgo lielo, melno lakatu un nozvērināja, ka viņam noteikti jāapsedzoties ar to.

Šoferis, acīm redzot noskaities par to, ka viņa ievērojamajam priekšniekam nāksies kratīties kravas kastē un mašinai pie tam būs jāapmet kilometru četrdesmit liels līkums, mēģināja ko iebilst, atsaukdamies uz to, ka nezinot ce|u, ka nepietikšot ben-zina, taču Ribņikovs paskatījās uz viņu tādām acīm, ka šoferis pārtrauca runāt un steidzīgi ielēca kabinē.

Brauca klusēdami. Meitene, pieradusi pie ceļošanas, cieši gulēja. Tās vecāmāte arī snauda. Aukstais, slīpais lietus tā appludināja kabines priekšstiklu, ka likās, it kā rosīgie «sētnieki» notrauš no tā nevis ūdeni, bet ķīseli. Pa dubļiem braucot, mašina nemitīgi buksēja, un šoferis, dusmīgi pārslēgdams ātruma sviras, visu laiku domāja — kā gan tur — kravas kastē, slapjos, aukstos brezentos ietinusies, jūtas viņa priekšniecība?

Bet priekšniecība jutās itin labi: mašinai stipri salecoties, augonis no trieciena, redzams, bija pārtrūcis, un Vasilijs Ribņikovs, ietinies siltajā vecītes lakatā, tūlīt arī bija iemidzis.

GRĀMATAS TAPŠANA

Vēls vakars. Gar logiem jau sen pagājuši garām jaunieši, nākdami no kino pēdējā seansa. Pa mitro gudronu aši nošvīk-stēja liela automobiļa riepas. Tur priekšnieks atgriezās mājās no pārvaldes, bet tā ir droša zīme, ka ir jau labi tālu pāri pusnaktij.

Pustumsā, uz dīvānā augšpēdu atlaidies, guļ iededzis jauneklis; futbolista krekls cieši apkļāvis tā muskuļoto ķermeni, un no vecajām karavīra platbiksēm sniedzas laukā lielas, platas kāju pēdas. Viņš ir cieši aizmidzis. Bet dažreiz, pamodies no paša krākšanas, tas pēkšņi atver acis, paceļas uz elkoņa, ar izbrīnu apskatās visapkārt un, pamanījis stūrī jaunu cilvēku, pārliekušos pār galdu, nomurmina miegainā balsī: «Vēl raksti?» — un, nesaņēmis atbildi, iemieg.

Jaunais cilvēks pat neatskatās. Viņš iegrimis savā darbā. Tam priekšā atvērta bieza piezīmju burtnīca. Viņš tajā kaut ko nesteidzīgi raksta, rūpīgi vilkdams burtus.

Tūlīt redzams, ka rakstīšana nav viņa darbs. Tā pirksti par daudz cītīgi spiež zīmuli. Platajā, asi zīmētajā, it kā no akmens izcirstajā sejā redzama piepūle. Dažbrīd, beidzis rakstīt lappusi, jaunais cilvēks izstiepjas taisni, atliec muguru, it kā būtu ko smagu nesis; dažbrīd apstājas teikuma vidū un, košļādams zīmuļa galu, kaut ko pie sevis murmina.

Un tai pašā laikā rakstīšana viņam, bez šaubām, sagādā prieku. Tā pilnīgajās lūpās ik mirkli pavīd smaids. Brīžiem viņš pašķir lappuses atpakaļ, pārlasa uzrakstīto un, atgāzies pret krēsla atzveltni, acis piemiedzis, nogrimst domās.

Tad viņš pieceļas, pieiet pie loga un skatās tālumā — turp, kur aiz jauno ielu jumtiem tumšā rudens nakts atspīd vienādā ' dzeltenā atblāzmā un visa nodreb vai nu kustīgo prožektoru, vai arī elektrometinātāju zibeņu gaismā. Jaunais cilvēks domīgi raugās vienu minūti, otru, trešo... Viņa stingrajā sejā pavīd apmierinājums. Tad viņš atgriežas pie galda, noliecas pār burtnīcu un atkal raksta.

Gulētājs no jauna pamodās, piemiegtām acīm paskatījās

pulkstenī, tad uz rakstītāju; skaļi nožāvājās un miegainā, aizsmakušā balsī teica:

— Aizrāvies ar rakstīšanu! Drīz pulkstens būs viens ... Kā gan tev, Jurij Sergejevič, vajag? Tu taču esi pasaulslavens autovadītājs, visas šoferu kārtas lepnums, kāds nelabais tevi pie tās rakstīšanas velk! ... Ej gulēt, taču mazā gaismiņā jau jādodas pie mašinam.

— Guli, tu guli, es tūlīt... — neatskatīdamies atbild jaunais cilvēks, kuram, neraugoties uz tā gadiem, uzrunāšana tēva vārdā nez kāpēc tomēr ļoti piederas.

— Nu, kāpēc tev šāda dienasgrāmata vajadzīga? Tava dienasgrāmata ir autobrigades darbs, mūsu veikums. Bet to lai jau avīžnieki apraksta, viņiem tas labāk izdosies ...

— Guli, kad tev saka! — jau dusmīgi pārtrauc Jurijs Serge-jevičs. — Es tevi rītā vis nemodināšu.

Viņš pārlasa pēdējo lappusi, kaut ko pabeidz rakstīt un aizver burtnīcu.

Uz vāka uzrakstīts:

«Jurijs Proņins.

HIDROELEKTRISKĀS SPĒKSTACIJAS CELTNIEKA DIENASGRĀMATA.

Otrā dala.

KREISAJĀ KRASTĀ>

Dienasgrāmatas autors nolika zīmuli un iegrima domās.

Patiešām, kādā nolūkā viņš visu to pieraksta? Vai šīs piezīmes kādam ir vajadzīgas? Vai varbūt viņa autobrigades biedram, kas nejauši ienācis pie viņa pārnakšņot, būtu taisnība un nav vērts rakstīšanai tērēt tik daudz dārgā laika?

Kāpēc viņš, automašinas vadītājs, kas strādā Volgas kreisajā krastā patlaban topošās parastās celtnes būvdarbos, ļoti aizņemts cilvēks, pēkšņi ķēries pie dienasgrāmatas, regulāri to raksta, vienu grāmatu jau izdevis, bet tagad, lūk, strādā pie otras?

Viņš domās pārcilā savas dzīves, vispār sakot, vēl ļoti īsās dzīves gaitas, kas visa saistīta ar Staļingradu, ar šīm slavenajām vietām. Nē, nekad, pat tai laikā, kad viņš bija mācījies skolā, literārs darbs viņu nebija saistījis. Bet technika? Jā, tech-nika — pavisam cita lieta. Technika viņu aizrāva jau toreiz, kad viņš kā zēns bija gājis pie tēva, malēja, uz slavenajām tagadējām Staļingradas dzirnavām, kuru drupas atstātas pilsētas centrā kā neaizskaramas, kā bargs piemineklis, kas liecina par šeit pāri gājušo lielo kauju.

Un vēlāk, kad kara beigās to iesauca armijā, kur sākumā

r

viņš kļuva par autovadītāju, bet vēlāk par kara autoskolas instruktoru, viņš arī nekad nebija domājis par literatūru. Pat «kaujas lapiņā» rakstīja reti un arī tikai tad, kad politdaļas vadītaja vietnieks jo sevišķi uzstāja .

Aizraušanās ar autovadītāja arodu saistīja visas viņa spējas. Lai cik pilnīgas bija jaunās konstrukcijas automašinas, kas pienāca no rūpnīcām, lai cik lielu sajūsmu tās radīja viņa biedros, Jurijam Proņinam vienmēr likās, ka tās varētu izgatavot labāk un ka techniskajā pasē nav atspoguļotas visas to iespējas. Viņš sāka meklēt šīs iespējas, pārsteigdams priekšniekus ar savu apķērību, izgudrošanas spējām un neatlaidību.

Kad viņa karaspēka daļā, piemēram, pienāca jaunās četrton-nīgās smagās mašinas «ZIS-150», viņš ar pieredzējuša šofera aci tūlīt konstatēja, ka tās ir lieliskas konstrukcijas un ka spēcīgais motors atļaujas bez bažām palielināt mašinu kravu. Viņš izmēģināja un redzēja, ka kravas palielināšanai atsperes par vājām. Tad Jurijs Proņins pats darbnīcā izgatavoja un pielika savai mašinai papildu zematsperes. Viņš sāka palielināt kravu pusotras reizes, un rezultāti bija lieliski. Pārējie daļas šoferi viņam sekoja. Atsperu pastiprināšana — šis, kā varētu likties, vienkāršais līdzeklis — ievērojami palielināja automašinu parka kravas celtspēju, pie tam nemaz netraucējot mašinu ekspluatāciju.

Tas bija tikai viens no jauninājumiem, ko pielietoja Jurijs Proņins.

... Tā pati pieķeršanās mechanikai, jaunām pirmšķirīgām mašīnām, alkas pēc pastāvīgas saskares plašā apjomā ar jauno, vareno techniku pēc demobilizēšanās atvilināja viņu uz Volgas jaunceltni. Šeit, jaunceltnē, kā nesen to bija darījis armijā, viņš turpināja eksperimentēt. Tikai eksperimentu apjoms palielinājās, un viņa domai šeit bija plašāks vēriens, tā vairs neaprobežojās ar savu mašinu vien, bet aptvēra vesela autoparka darbu. Valsts bagātīgi apgādāja celtniekus ar visjaunāko mārku labākajām mašinām. Bet šoferu kolektīvs nebija vienāds, cilvēki bija sabraukuši no visām Padomju zemes malām, un ikviens bija ieradies šeit ar savām darba iemaņām, savām metodēm un, ko tur slēpt, nereti arī ar saviem sliktajiem paradumiem. Taču darba lauks bija nepārredzams un uzdevumi milzīgi lieli. Un Proņins saprata, ka šeit svarīgi ne tikai pašam labi strādāt, bet arī palīdzēt organizēt visa autoparka darbu.

Jurijs Proņins ir vienkāršs šoferis. Darba organizācija neietilpst viņa pienākumos. Taču viņš saprata, ka no autoparka atkarīga arī celtniecības darbu norise. Viņš redzēja, cik daudz iespēju vēl netiek izmantotas, un ar visu savu nosvērtību un kaismi, kas vienlaikus piemita viņa plašā vēriena radošajam raksturam, tas ķērās pie organizatoriskā darba.

Sākumā viņš sāka sacensties ar savu nomainītāju. Viņi panāca, ka mašinas strādāja ar šeit vēl nepieredzētu ražību, un visiem šoferiem uzskatāmi parādīja, kādas iespējas slēpjas katra šofera darbā. Tad viņi sāka vērst šo kustību plašumā. Un te dzima laimīga ideja: radīt šoferu darba pirmrindnieku brigādes, spēcīgus ražošanas kolektivus, kur valdītu stingra disciplina, savstarpēja atbildības izjūta un kur katrs atsevišķi un visi kopā strādātu ar visprogresivākajām metodēm.

Sis, kaut gan šķita — ne visai komplicētais jaunievedums deva labus rezultātus. Agrāk tikai labākie no labākajiem autovadītājiem, piemēram, kā pats Proņins, pārvadājumu plānu izpildīja par simt piecdesmit procentiem. Tagad visa Jurija Proņina autobrigade, strādājot ritmiski, bez grūdieniem, bez atslābumiem un šturmēšanas, ik dienas pārsniedza pārvadājumu plānu reizes pusotras, bet dažkārt pat vairāk.

To brīdi, kad Jurijs Proņins nostājās šā nelielā, bet daudzveidīgā šoferu kolektiva priekšgalā, var uzskatīt par viņa literāro gaitu sākumu. Cilvēka atmiņa nav visai drošs instruments. Šoferu brigadieris palīgos savai atmiņai iegādājās piezīmju grāmatiņu. Pabeidzis maiņu, viņš sāka pierakstīt šeit visu to, ko vēlējās paturēt prātā par savu cilvēku darbu.

Sākumā tās bija aprautas piezīmes: kāds uzvārds, skaitlis, procents, fakts. Tās viņš izmantoja pārrunās ar brigādes locekļiem un uzstājoties ražošanas apspriedēs un sapulcēs. Šīs pie-zīmītes viņam ļoti noderēja.

Taču no aprautas, kā telegramā pierakstītas frāzes visu nevar atcerēties, tāpat arī darbs brigādē Juriju Sergejeviču aizvien vairāk un vairāk aizrāva. No aprautām piezīmēm viņš pamazām sāka pievērsties plašākam izklāstam. Tagad viņš grāmatiņā ierakstīja arī interesantas pārrunas un to cilvēku raksturojumus, ar kuriem iznāca satikties, un vēlāk, kad rakstīšana iepatikās, sāka pierakstīt savas izjūtas, domas un ieskatus. Tik ļoti interesanta tagad bija kļuvusi viņa dzīve!

Tā no nepieciešamības ik dienas pierakstīt materiālu, kas noderīgs, sastrādājot ar cilvēkiem, sākās hidroelektriskās spēkstacijas celtnieka Jurija Proņina dienasgrāmata.

Dienu no dienas viņa kā autobrigades vadītāja darbs kļuva sarežģītāks. Proņins, kas agrāk bija aizrāvies ar mechanismiem un maz uzmanības pievērsis cilvēkiem, kas šos mechanismus vada, arvien vairāk sāka interesēties tieši par cilvēkiem, saviem biedriem, savas autobrigades locekļiem. Agrāk tie viņam bija likušies parasti puiši, kas, šķiet, cits no cita ne ar ko neatšķīrās,

bet, tuvāk ieskatoties, tie visi izrādījās dažādi, ar dažādiem raksturiem un tieksmēm, ar dažādām darba metodēm un dzīves mērķiem.

Un brigadieris pārliecinājās, ka universālās pieejas cilvēku sirdij nemaz nav, ka katram brigādes loceklim jāpieiet īpaši un ka tikai tad kopīgais darbs ritēs labi un brigāde spēs veikt paaugstinātu slodzi, ja visu tās locekļu savstarpējās attieksmes būs pareizas un skaidras.

Visas šīs domas atspoguļojās Jurija Proņina dienasgrāmatās. Tagad tas viņam kļuva par paradumu — atgriežoties no darba, sēsties pie burtnīcas un pierakstīt visu, kas dienā noticis jauns un uzmanības vērts.

Un interesantā bija daudz. Katra diena Staļingradas hidroelektriskās spēkstacijas celtniecības darbā radīja jaunas grūtības, jaunas rūpes, pavēra jaunas perspektivas, atnesa jaunus priekus.

Tā, piemēram, brigādes sapulcē tika nolemts izpildīt pārvadājumu plānu par 150 procentiem, bet izpildīja to par 160 un vairāk procentiem. Nolēma vienu dienu mēnesī strādāt ar ietaupīto degvielu, bet strādāja divas dienas, dažu labu reizi pat pietika arī trešajai.

Kādreiz Jurijs Proņins žurnālā «Sovetskij Sojuz» fotoattēlā ieraudzīja jauno divpadsmittonnīgo pašizkrāvēju — Minskas autorūpnīcas ražojumu, un viņu pārņēma dedzīga vēlēšanās pastrādāt uz šās vēl neredzētās mašinas.

Nākošajā dienā viņš atnesa žurnālu ar uzņēmumu savam priekšniekam, inženierim, bet tas smiedamies atbild:

— Kāpēc tad fotogrāfijā skatīties, kad ir iespējas to redzēt īstenībā!

— Vai šeit, Staļingradas hidroelektriskās spēkstacijas celtniecībā?

— Nūja, tādi jau sāk pienākt. Pirmās mašinas izkrauj preču stacijā.

— Un vai es varēšu uz šādas mašinas pastrādāt?

— Varēsiet. Jūs, Jurij Sergejevič, esat to godam pelnījis!

Šai dienā Jurijs Proņins par citu neko vairs nedomāja kā

vien par jauno mašinu un, dabūjis zināt, kur atrodas jaunpienākušie pašizkrāvēji, nenocietās un aiztraucās turp.

Lūk, tur preču stacijā tie stāv, šie auto-milzeņi, kuriem blakus viss izskatās it kā mazāks un pat lokomotive un vagoni neliekas tik lieli, kā parasts.

Jurijs Proņins ar cieņu aplūko jaunās mašinas. Riteņu riepas cilvēka augumā. Kabinei, tāpat kā lokomotives būdai, ir metālā kāpnītes. No sēdekļa, tāpat kā no kapteiņa tiltiņa, viss tālu pārredzams. Padomju industrijas jaunais lolojums autovadītāju

pārsteidz ar savu lietderīgo un vienkāršo konstrukciju. Viņš sēž mašinā, mīļi pieskaras vadības ierīcēm, un viņam negribas atstāt šo gigantu, kas te ieradies it kā no nākotnes, un sēsties atpakaļ savā parastajā, diezgan stipri nobrauktajā automašinā.

Bet vēlāk viņš jau vada vienu no šīm mašinām pa stepes ceļu. No savas neparastās kabines augstumiem viņš priecīgs vēro, kā desmittonnīgie «JAZ’i» godbijīgi pagriež viņam ceļu, kā pretimnācēji, atiedami malā, pavada neredzēto auto-milzeni ar izbrīna pilniem skatieniem ...

Daudz, pat ļoti daudz jauna, interesanta, vienreizēja var redzēt Staļingradas hidroelektriskās spēkstacijas celtniecībā. To visu ir vērts saudzīgi noglabāt atmiņā. Ne jau vēsturei, nē — sev pašam, lai vēlāk vieglāk būtu atcerēties šīs savas dzīves lappuses.

Pamazām literārā jaunrade šoferi sāk aizraut. Tīri nemanot viņa dienasgrāmata kļūst ne tikai par autora īpašumu vien. Dažreiz, vēlēdamies precizi attēlot vienu vai otru notikumu, Jurijs Sergejevičs lasa visai brigādei izvilkumus no savas dienasgrāmatas. Viņš ievēro, ka viņā klausās ar neatslābstošu interesi. Pierakstījies debatēs komjaunatnes konferencē, viņš nolemj arī tur nolasīt kādus fragmentus. Ne jau tāpēc, lai delegātus ieinteresētu par savu literāro meistarību, nē, — vienkārši tāpēc, lai spilgtāk pastāstītu par to, kā nostājusies uz kājām viņa komjauniešu brigāde.

Uzkāpis tribinē, viņš atver dienasgrāmatu, lasa un lasīdams pārsteigts jūt, ka viņā klausās ar kaut kādu savādu, sevišķu uzmanību.

Starpbrīdī nepazīstami jaunieši un jaunietes nāk klāt un viņam pateicas. Par ko gan? Nu par interesantām piezīmēm.

Dienasgrāmatas literārais efekts tās autoram ir pilnīgi negaidīts. Viņš ir apmulsis. Un pēkšņi tam ieteic dienasgrāmatu iespiest.

Grāmatā? Jurijs Proņins šaubās. Vai tad viņš bija rakstījis lasītājiem? Nē, viņš rakstījis pats sev. Jurijam cenšas pierādīt, ka dienasgrāmatai esot sabiedriska nozīme, ka tajā patiesi atspoguļots viens no celtniecības darbu iecirkņiem, ka tas esot interesanti un vērtīgi ne tikai viņam pašam, bet arī lasītājiem, kuri dzīvi interesējoties par visu, kas pašlaik notiek uz Volgas kreisā krasta, pie Staļingradas.

Nē, tomēr dienasgrāmatu publicēt nevar. Viņš to rakstīja, nedomādams par lasītāju, nepievērsdams uzmanību formai. Viņš tikai gribēja, saglabāt atmiņā savas dzīves atsevišķus posmus. Daudzas piezīmes uzrakstītas, kā pagadījies, tajās nav mazums

lieka, nesvarīga. Bet cilvēki, kurus viņš pieradis cienīt, mierina to: nekas, piezīmes var izrediģēt, bet pēc satura dienasgrāmata taču ir vienīgais šāda veida darbs.

Un šoferis ir ar mieru: «Izdodiet!»

Kādreiz, kad Jurijs Proņins brauc ar savu «ziloni», kā viņš ar mīlestību iesaucis savu divdesmittonnīgo pašizkrāvēju, viņam ceļu aizsprosto vieglā mašina. No tās izlec laukā cilvēks un paceļ roku. Proņins nobremzē un atver noputējušās kabines durvis. Cilvēks pa metālā kāpnītēm iekāpj kabinē. Rokās tam neliela grāmata.

— Jūsu autoreksemplars! Apsveicu, Jurij Sergejevič!

Izrādās, ka tas ir ļoti patīkami — pirmoreiz redzēt savu grāmatu, varbūt tikpat patīkami kā pirmoreiz piekraut kravas kasti ar zemi, kas izgrābta no nākošās hidroelektriskās spēkstacijas būvbedres.

Jurijs Proņins pārlapo grāmatu un pat ar tādu kā izbrīnu redz savus vārdus, savas frāzes iespiestā veidā. Viņu pārņem smeldzoša, tomēr priecīga sajūta, tāpēc ka tagad, lūk, viņa domas, kas radušās vienatnē ar piezīmju grāmatiņu, lasīs tūkstošiem cilvēku.

«Hidroelektriskās spēkstacijas celtnieka dienasgrāmata» — cik labi skan virsraksts! Un augšā: «Jurijs Proņins.» Bet priecāties nav laika. Proņins nav literāts — viņš ir šoferu brigadieris. Nobāzis grāmatu mašinas plauktā, viņš turpina savu darbu, veikdams braucienus citu pēc cita — no ekskavatoriem, kas rok būvbedri, līdz izbēruma vietai, kur izgāž izgrābto zemi. Tikai retumis, ja kāda no priekšējām mašinām pie iekraušanas aizkavējas, šoferis izņem grāmatu — savu grāmatu, uz kuras vāka uzrakstīts: «Jurijs Proņins. Hidroelektriskās spēkstacijas celtnieka dienasgrāmata» ...

Kopš tā laika viņš regulāri raksta piezīmes. Grāmatas panākumi viņam palīdzējuši saprast, cik vērtīgs un vienreizējs ir viss tas, ko viņš patlaban skata savām acīm. Bet tā vēl par maz. Tagad viņš saprot, ka pārāk skopi bija rakstījis savas piezīmes, pārāk tuvu ap sevi bija skatījies. Strādādams pie dienasgrāmatas turpinājuma, viņš nu pieraksta ne tikai tos notikumus, kas norisinās viņa brigādē, bet arī visus savus novērojumus par celtnes ikdienu, par cilvēkiem, ar kuriem tam nākas saskarties darbā, par to, kā šeit uz kailiem, vēju nogludinātiem, tukšiem pauguriem pamazām, reizēm pat ikdienas novērotāja acij nemanāmi aug viens no komunistiskās celtniecības brīnumiem.

Ļoti bagāta ir Jurija Proņina dzīve, daudz tam interesantu

darbu. Tagad viņš vada mašinu kompleksbrigadi, kurā ietilpst divi ekskavatori «Uraļec», spēcīgi pašizkrāvēji, desmittonnīgie «JAZ’i» un divdesmitpiectonnlgie «MAZ’i», buldozers, smidzinā-tājmašina.

Taču, lai kā Jurijs Proņins aizņemts ar visām šim lietām, lai cik smaga viņam būtu bijusi diena, lai cik vēlu būtu atgriezies mājās, pārnācis viņš noteikti atver savu dienasgrāmatu.

Tā paralēli šā enerģiskā hidroelektriskās spēkstacijas celtnieka citiem lieliem darbiem top viņa jaunā grāmata.

IEGULDĪJUMS

Kopš tās pašas dienas, kad Elektriskās pārvades līniju būv-organizacijas brigāde ieradās šajā tagad jau slavenajā novadā, Pjotrs Siņicins tūliņ jutās tā kā vīlies savā profesijā.

Nē, «vīlies» gan ne — tas nav īstais vārds. Viss bija daudz sarežģītāk . . .

Pjotrs Siņicins tāpat kā līdz šim mīlēja savu montētāja-augstkāpēja grūto un bīstamo darbu. No malas, pa gabalu skatoties, augstsprieguma pārvades masti izskatās viegli, ļoti smalki, liekas, ka tie turētos gaisā virs stepju plašuma vai cits aiz cita čakli soļotu cauri mežiem pa speciāli tiem izcirsto stigu. Patiesībā tie ir smagi tērauda veidojumi. Tos pacelt, uzstādīt un nostiprināt uz betona pamatnēm un pēc tam lielā augstumā piekārt tiem vadus un negaisu aizsargtroses nav viegls darbs. Tas prasa lielu veiklību, apķērību un, ja vajadzīgs, prasmi ar apdomu riskēt. Pjotrs Siņicins, kura darba gaitas bija sākušās šeit, elektriskā tīkla celtnieku brigādē, tūlīt novērtēja šo dzīvo darbu, pierada pie tā, aizrāvās ar to un sāka uzskatīt to par visinteresantāko un aizraujošāko no visiem darbiem, kādus tik cilvēki veic. Pie tam — lai saka, ko grib! — ir patīkami apzināties, ka tu ievelc gaismu, ievies kulturu tālajos rajonos, tuksnesīgos novados, stepē un taigā.

Un nu, lūk, tērauda masti jau sākuši soļot pa celtnes trasi. No to virsotnēm, no putnu lidojuma augstumiem, skaidrās dienās visapkārt varēja saredzēt kilometru piecpadsmit, divdesmit tālu. Pjotra Siņicina priekšā, cita citu nomainīdamas, sāka pavērties lielu, viņam neizprotamu būvdarbu ainas. Izrakņātās, uzvandītās stepes vidū jaunais montētājs redzēja putekļu mākoņos ietītu veselu drūzmu lielu un sarežģītu mašinu; šīs mašinas no augšas viņam likās kā dzīvas būtnes, bet mazie cilvēciņi, kas sēdēja mašinu kabinēs un tik prasmīgi tās vadīja, — kā šo milzeņu smadzenes.

Viss tas bija tik neparasti, ka vienmēr disciplinētais montētājs dažreiz aizmirsa darbu, sastinga, klusi un kā apburts vēroja notie-

košo. To vidū, kas strādāja celtniecībā, bija daudz jauniešu — visparastāko jaunekļu un jaunavu viņa vecumā. Un viņš ar nepatiku sāka just, ka apskauž tos, kuri tik droši saimnieko uz visām šīm būvēm, vada mašinas un mechanismus; salīdzinot ar tiem, viņa paša darba rīks viņam likās tik vienkāršs kā akmens cirvis. Par celtni, kas pacēlās virs sarakņātās, sajauktās zemes, katru dienu rakstīja avīzēs. Visa mūsu zeme vēroja šo jaunekļu un jaunavu darbu, bet viņš, Pjotrs Siņicins, ar saviem biedriem turpināja uzstādīt arvien tos pašus citu citam līdzīgos mastus, vilka bezgalīgi garus vadus, kas bija gluži vienādi taigā, stepē, kā arī milzīgās celtniecības trasē.

Un šeit tad arī Siņicins sajuta, ka sāk pret savu profesiju atsalt. Redzēdams, ka šāds noskaņojums sāk ietekmēt arī viņa darbu, reiz tas savas satraucošās domas uzticēja meistaram Zacha-rovam, kas kādreiz to bija iesaistījis augšmontažas sarežģītajā darbā. Zacharovs jeb, kā to visi sauca, Zacharičs, miermīlīgas dabas cilvēks, kuram pat priekšniecība pārmeta, ka tas par daudz maigi un draudzīgi izturoties pret padotajiem, ar neizpratni paskatījās savā skolniekā, tad pēkšņi nosarka līdz matu galiem un nobēra tik piparotus pirmsrevolūcijas laika vārdiņus, ka Pjotrs atlēca no viņa kā dzelts un pasteidzās nozust, negaidīdams īsto atbildi.

Bet vakarā, pieņēmis no brigādes darbu, meistars pats piegāja Siņicinam klāt, ar savu mazo, cieto roku saņēma viņu aiz pleca un, ieskatījies jaunekļa samulsušajās acīs, pārmetoši sacīja:

— Petjka, profesija blēņošanos necieš!

Tai laikā montētāji bija apmetušies uz dzīvi kādā mājā ciemata nomalē. Lielajā istabā mitinājās cilvēki seši. Meistars arī dzīvoja turpat ar segu nodalītā stūrī. Naktī, kad visi jau krāca daždažādās balsīs, Siņicins grozījās no vieniem sāniem uz otriem un nevarēja aizmigt. Viņš gan ņēmās skaitīt līdz simtam un atpakaļ, gan centās iedomāties, kā viņš, stāvēdams augšā uz masta sijas malas, pēkšņi zaudē līdzsvaru un krīt lejup; visi šie ne vienreiz vien pārbaudītie sevis iemidzināšanas līdzekļi šoreiz nelīdzēja. Miegs nenāca. Atkal un atkal nāca prātā saruna ar meistaru.

Pēkšņi Pjotrs izdzirda, ka kaktā iečīkstējās koka gulta un kāds taustīdamies, uzmanīgi apiedams guļošos, virzās uz viņa pusi.

— Vai ar bezmiegu mokies? — viņš sadzirdēja sev blakus Zachariča čukstus. — Arī man kaut kā nenāk miegs ... Grozījos, grozījos, pat sāni sāp ... Tik ļoti tu šodien mani, Petjka, apbēdināji! ... Ne jau par mani runa! Mani tu vari, ar kādiem vārdiem vien gribi, kritizēt — uzklausīšu. Bet tu mūsu darbu aizvainoji. Profesijā — tā ir svēta lieta! Tai, mīļais, vajag ticēt.

Siņicins klusēja. Viņu pārsteidza tas, ka meistars, no kura parasti nevarēja ne vārda izspiest, pēkšņi kļuvis tik runīgs.

— Nu labi, tu saki — mašinas. Pareizi, izcilas mašinas, es pats priecājos par tām. Bet vai tad tikai mašina vien ir svarīga? Svarīgi tas, kas tajā sēž. Iesēdini muļķi, tas mašinu sabeigs un darbu nepadarīs. Bet cilvēks ar prātu — tāds pat ar vienkāršām knaiblītēm sevi parādīs. Tu, redz, sāc apšaubīt mūsu darbu, celtne tevi pievelk. Celtne — nu, protams ... Bet, ja mēs laikā pie Volgas mastus un balstus neuzcelsim, ja nepārsviedīsim līniju pāri, — visi celtniecības darbi iestrēgs: apstāsies mašinas, nebūs ar ko tās darbināt.

Meistars pieliecās jauneklim tuvāk un sāka dedzīgi čukstēt tam pie auss. Viņš esot bijis apspriedē: paredzams ļoti svarīgs, nepieredzēts un vēl nekad nebijis darbs. Starp diviem krastu balstiem vajagot izvilkt vadus pusotra kilometra garumā. Un kur vēl izvilkt! Metrus simts virs upes. Un kad? Tūlīt pat, steidzamā kārtā, līdz palu sākumam, citādi kreisais krasts palikšot bez strāvas.

— Vai dzirdēji? Nu tad iegaumē, kas par putnu ir augstkāpējs montētājs! Un atceries, puis, ka nav svarīgi, kādā mašinā tu sēdi; svarīgi, ko tu proti, svarīgs ir arī prāts un sirds, un mīlestība uz darbu. Un, ja viss tas ir, tad vari būt kaut vai pārcēlājs uz prāmja, gan pienāks tava stunda — parādīsi sevi, un tauta tev izteiks savu pateicību ...

Šo nakts sarunu un klusos, dedzīgos meistara vārdus Pjotrs Siņicins atcerējās mazliet vēlāk, kad pie upes abos krastos jau pacēlās milzīgie, režģotie masti, kas slējās debesu zilgmē, bet tajos iekārti, viegli ieliekušies virs straujās straumes, stiepās resni, tomēr no lejas tik tikko saskatāmi vadi. Šis technikas vēsturē vēl nebijušais uzdevums bija jau atrisināts un atrisināts saprātīgi, drosmīgi un laikā. Bet tad dienu pirms tam, kad pa šiem vadiem vajadzēja plūst strāvai, kontrolieri noskaidroja, ka upes vidū vienā no fāzēm pārtrūkusi kāda vada dzīsla.

Tas bija briesmīgs atklājums. Vadu laist lejā nevarēja: pa upi jau bija atklāta kuģniecība. Aizkavēt līnijas nodošanu ekspluatācijā nebija iespējams: celtnes mechanismi, visi šie neskaitāmie zemessūcēji un ekskavatori jau atradās savās sākuma pozīcijās un gaidīja strāvu. Atlika tikai viens: atrast cilvēku un ne tikai vienkārši cilvēku vien, bet lielisku meistaru, kas uzņemtos pa vadiem, kuri karājās vairāk nekā simt metru vīrs upes līmeņa, aizkļūt līdz pārrāvuma vietai un tur, šūpojoties virs bezdibeņa, uzlikt bandažu. Šādu darbu vēl nevienam no elektriskās pārvades līniju organizācijas montētājiem nebija nācies veikt,

un diezin vai vispār ir nācies veikt kaut ko tamlīdzīgu kaut vienam augstkāpējam pasaulē.

Tāpat kā kādreiz frontē, kad bīstama varoņdarba veikšanai parasti izsauca pieteikties brīvprātīgos, tā arī šeit, sapulcinājis labākos montētājus, inženieris jautāja, vai kāds no tiem nepieteikšoties brīvprātīgi veikt šo grūto un bīstamo varoņdarbu.

Iestājās klusums. Montētāji, no saules vairīdamies, aizlikuši virs acīm plaukstas, raudzījās uz vadu, kas karājās un šūpojās virs ūdens, cenzdamies saskatīt šai vadā liktenīgo, pārtrūkušo vietu. Prizmatiskais tālskatis gāja no rokas rokā. Caur tā spēcīgo lēcu varēja saskatīt pat pārtrūkušās vada stīgas galiņus. Un cilvēki stāvēja nomākti, klusēdami, katrs sevī apsvērdams savus spēkus un attālumu, kāds jāveic, rāpjoties pa vadu, kas karājās augstu virs bezdibeņa. Katrs domās mēģināja veikt šo bīstamo ceļu, un katrs juta, ka jau no šīm domām vien sāk ātrāk pukstēt sirds un aizrauties elpa.

Pjotrs' Siņicins arī bija šeit. Kad inženieris uzaicināja pieteikties brīvprātīgos, viņš pēkšņi atcerējās, ko Zacharičs viņam tonakt bija teicis, — ka katrā profesijā pienākšot brīdis, kad cilvēks varēšot parādīt savas spējas; un viņš vēl nodomāja, ka celtne, kas to tik ļoti vilināja, var palikt bez strāvas. Šīs domas viņam reizē iešāvās prātā, un, iekams vēl galīgi nobrieda apsvērts lēmums, viņš tuvojās inženierim un ātri pateica:

— Es rāpšos. — Tad uzmeta greizsirdīgu skatienu pārējiem montētājiem un piebilda, jau pastāvēdams uz savām tiesībām riskēt: — Es rāpšos, es uzlikšu bandažu!

Viņam tik stipri dauzījās sirds, ka pats nobijās, kaut tikai to nesadzirdētu priekšnieks, kas izlēma viņa likteni. Viņš pat atkāpās tālāk no inženiera. Radās arī vēl citi brīvprātīgie. Inženieris nesteigdamies ieskatījās viņu iedegušajās sejās, kas bija redzamas no cepures nagu apakšas.

Inženierim vajadzēja pieņemt lēmumu, no kā bija atkarīga ne tikai savlaicīga strāvas pievadīšana celtnei, bet arī varbūt cilvēka dzīvība; viņa skatiens apstājās pie satrauktās jaunekļa sejas, kurā pat zem stiprā iedeguma varēja manīt uzbudinājuma sārtumu.

— Dosies Siņicins, — cik iespējams, mierīgā balsī teica inženieris un deva rīkojumu darīt visu, lai gādātu par drošību.

Parasti mēdz domāt, ka augstkāpējs ir cilvēks, kas nejūt zem sevis bezdibeni un kam nav šās tik spēcīgās sajūtas, kas radusies un nostiprinājusies cilvēkā jau kopš tā brīža, kad viņš, vēl mazs būdams, spēra savus pirmos soļus pa zemi. Nē, šī mokošā sajūta nomāc pat vispieredzējušākos augstceltņu būvētājus, un tikai gribas spēks apspiež to, ļaujot strādāt kaut kur uz daudzstāvu

/

nama torņa smailes ar tādu pašu apsvērtu meistarību kā uz cietas zemes. Augstkāpējs, kurš zina, kas tas ir — augstums, un ir iemācījies aukstasinīgi šai augstumā strādāt, — stāvot uz zemes, nevar bez satraukuma vērot savu augšā esošo biedru.

Tā arī patlaban, kad Pjotrs Siņicins ar instrumentu somu pār plecu naski rāpās tērauda masta virsotnē, ap kuru, kā no apakšas likās, valgie vasaras mākoņi šķēla savas krūtis, biedri viņu satraukti vēroja. To acīm Pjotrs kļuva aizvien mazāks un mazāks. Nu vairs nav saskatāma viņa seja. Vienīgi Pjotra auguma siluets te izzūd, te atkal parādās pelēcīgo, ātri slīdošo mākoņu vidū.

— Un vējš vēl te uzradies, kaut to jupis!... — teica kāds no augstkāpējiem, kas vēroja Pjotru.

— Un mitrs arī... Vads, tas nu gan tagad slidens, — cits piemetināja.

— Jūs tur, klusāk! — Zacharičs novaidējās, neatraudams acu no mazā cilvēciņa, it kā šeit, uz zemes, šā cilvēku klusā sačukstēšanās varētu novērst, izkliedēt tā uzmanību, kurš tur, augšā, atstājis dzelzs masta fermu, lēnām, ļoti lēnām jau sāka virzīties pa vadu, kas šūpojās virs bezdibeņa ...

— Sāk iet! ... Bet vads, paskat, kā tas šūpojas!

— Nekladzini! — Zacharičs rūc, bet pats tikko dzirdami čukst: — Uzmanīgāk, uzmanīgāk! Paej gabalu, atpūties ...

Uz platās upes šai laikā ritēja parastā dzīve. Mazs, kustīgs velkonītis velk aiz sevis liellaivu ar dēļiem. Kuteris velk milzīgu barku — pārceltuvi, tās klājs pārblīvēts ar cilvēkiem un maši-nām. Sniegbalts, liels motorkuģis peld cēli kā gulbis. Mazā cilvēka figūriņa, kas tur, augšā, lēnām pārvietojas pa vēja kustinām tiem vadiem, no apakšas tik tikko saredzama, bet viņu jau ir pamanījuši no visām vietām, tam pievērstas simtiem cilvēku acu ...

Meistaram Zacharovam, kuram pašam bija nācies tāpat labot vadus, lai gan, protams, ne tik lielā augstumā un ne tik neticamos apstākļos, sāk likties, ka visi šie skatieni, kutera motora rūkoņa, kuģu svilpieni it kā traucē to, kas, karādamies virs bezdibeņa, lēnām, bet neatlaidīgi virzās uz pārrāvuma vietu.

— Petruk ... Petja ... Petjeņka, uzmanīgāk, uzmanīgāk! — viņš čukst, un, kad kāds no montētājiem pieliek pie acīm binokli, viņš momentā to izrauj. — Tā neuzdrīksties! Neesi jau cirkā!...

Inženieris, kas bija devis Siņicinam atļauju, izdzirdis frāzes beigas, domā: «Cirkā! Ko gan vērts vissarežģītākais cirka numurs, ko simtiem! reižu atkārto noteiktā augstumā, virs izstiepta tīkla, salīdzinot ar šo, ko veic brīvprātīgi, lūk, šis jauneklis, kas patlaban šūpojas virs bezdibeņa! Simt četrpadsmit metru virs

ūdens līmeņa!» Viņa matemātiķa smadzenes jau pašas no sevis izdara aprēķinu: krišanas ātrums pirmajā sekundē, otrajā, trešajā ... Ak šausmas, cik briesmīgi liels ātrums! Un tomēr turp vajag nosūtīt kuteri. Zem vadiem, katram gadījumam ... Lai gan — kāds tur var būt gadījums! Trieciens pret ūdeni — un ...

— Uz kuteri! — viņš komandē.

Motoram iedūcoties, kuteris strauji atraujas no piestātnes un, it kā uz vietas piesiets, sāk riņķot pa upi, turēdamies zem vada. Uz kutera atrodas inženieris, meistars Zacharovs un kutera vadītājs, jauns zēns ar izspūrušu matu cekulu un matrožu kreklu mugurā. Viņš ir tik bāls, ka iedegums viņa sejā liekas zaļgans, bet vasaras raibumi — melni.

Zacharovs nogulstas kuģa pakaļgalā, lai neizlaistu no acīm savu skolēnu.

Beidz tarkšķēt ar savu motoru, tu raibais velns! — viņš dusmīgi čukst motoristam. — Nevizini jau sievasmāti! Pārslēdz mazāku ātrumu ...

Ar visu savu būtni, skatienu, domām meistars atrodas pie tā, kas virzīdamies metru pēc metra, jau gandrīz sasniedzis upes vidu. Viņa viskarstākā vēlēšanās pašreiz bija — atrasties augšā, blakus savam skolniekam, un vienīgi lielā pieredze, no kuras viņš zina, ka augstkāpēju darbā tur, kur viens var tikt galā, diviem nav ko meklēt, un vēl pašdisciplīna to attur lūgt inženierim atļauju kāpt Pjotram palīgā ...

Bet Pjotrs Siņicins pa to laiku jau bija nokļuvis līdz vada stīgas pārrāvuma vietai.

Sākumā, kad viņš uzkāpa dūcošā masta galotnē, kas vēja brāzienos manāmi vibrēja, un ieraudzīja savā priekšā izstieptos vadus un troses, kuri, kā no šejienes varēja redzēt, it kā peldēja uz priekšu un atpakaļ, viņam kļuva tik baigi, ka sāka trīcēt kājas. Būdams augstkāpējs kopš sava darba gaitu sākuma, viņš bija iemācījies apvaldīt šo smago, nomācošo sajūtu, kas pārņem cilvēku, kad tas atrodas bezdibeņa malā. Siņicins nekad bez vajadzības neraudzījās lejup un bija pieradinājis sevi uztvert augšā visu apkārtējo tā, it kā tas atrastos uz zemes virsmas.

Bet šeit nebija stingra atbalsta ne rokām, ne kājām. Troses, pa kurām vajadzēja pārvietoties, šūpojās un it kā centās izslīdēt no viņa apakšas. Smeldzoši baiļu drebuļi, radušies kaut kur pakrūtē, ātri sastindzināja visus muskuļus. Rokas un kājas zaudēja parasto elastību, kļuva stīvas. Un laikam pirmoreiz visā sava darba laikā augstkāpējs ar katra sava ķermeņa vietiņu sajuta, kā dreb un līgojas masta virsotne.

Bet vai lai kāpj atpakaļ? Viņš gribēja ar satraukto skatienu noteikt attālumu, kas to šķīra no zemes, un paskatījās lejup.

Acu priekšā atklājās jaunceltne, kas no augšas bija lieliski pārredzama. Plaši izvietojusies upes līkumā, tā visa bija ietīta daudzo skursteņu dūmos un putekļu mākoņos. It kā peldoši nami reidā stāvēja zemessūcēji, aiz tiem kā milzīgi cīsiņi stiepās peldoši pulpas vadi. Gar molu pie steķiem drūzmējās kuģi, celtņi nepagurdami no liellaivām izkrāva formētu dzelzi, tērauda fermas, dēļu un baļķu saiņus, cementa maisus un atkal metālu, un atkal baļķus...

Visā apkaimē līdz pat apvārsnim kūsāja darbs.

— Vai tad lai kāpj zemē?

Simtiem cilvēku šai brīdī skatījās uz Pjotru Siņicinu — no krastiem, no kuģiem, no pārceltuves, — bet viņš to nemanīja. Toties viņš zināja, ka pašreiz uz viņu, uz vienkāršu komjaunieti, noraugās visa šī celtniecība, kurā viņš visus šos pēdējos mēnešus bija sapņojis strādāt.

Kāpt atpakaļ? ... Kā gan tas varēja ienākt prātā! Uz priekšu, tikai uz priekšu! ...

Stingri tverošām, elastīgām kustībām Pjotrs Siņicins nošļūca uz vada un, ar prieku — jā, tieši ar prieku! — sajuzdams, kā no jauna kļūst elastīgs viss viņa ķermenis un rokas spēj sīksti turēties, viņš sāka virzīties uz priekšu. Šaubas, bailes, svārstīšanās mirklī bija garām. Domas, griba, enerģija — viss koncentrējas ap vienu stingru lēmumu: aizkļūt līdz pārrāvuma vietai un uzlikt bandažu.

Rāpdamies pa šūpojošos vadu, Pjotrs ne par ko citu vairs nedomāja kā vienīgi par to, kā precizāk izdarīt savas kustības; viņš neredzēja neko citu kā tikai savu vibrējošo atbalstu, kas brīžam ietinās valgā miglā, brīžam atkal iznira neparasti skaidri. Un viss viņā apvienojās vienā tieksmē — nepaslīdēt, noturēt līdzsvaru, aizkļūt, izlabot. Viņš neskatījās lejup, nedomāja par briesmām, viņš virzījās ar aprēķinu, rāpdamies centimetru pēc centimetra pat tais vietās, kur, likās, pat kaķis nespētu paiet.

Un ļoti dīvaini, pat viņam pašam bija brīnums: viņš pat nepamanīja, kā bija aizkļuvis līdz vajadzīgajai vietai. Re, kur ir tas nolādētais pārrāvums! Otrās fāzes vads, pārtrūkušās stīgas gabaliņi ... Un kāpēc gan tā, velns parāvis, galu galā pārtrūkusi te, virs upes? Varbūt neieskatījās un pacēla augšā vadu ar visu defektu? Nē, pārrāvuma vietā lūzumā mirdz zeltaini graudiņi — skaidrs, ka stīga pārtrūkusi, kad vads jau karājies. Starp citu, tagad ir vienalga — vajag tik labot, ātrāk labot!

Pjotrs Siņicins lēnām šūpojās virs bezdibeņa. Taču viņa rokas noteiktām kustībām liek bandažu. Darbs pats par sevi nieka lieta, bet pamēģini to izdarīt šeit uz vada, kurš visu laiku šūpojas! Un pie tam vēl šis nolādētais vējš! — tas gan brīžam

norimst, gan atkal uzpūš negaidīti spēcīgi, it kā paslēpjas, bet pēc tam brūk tev virsū paslepen, cenšoties nogrūst lejā.

— Veltīgi ālējies, nekas neiznāks! — caur zobiem nosaka Pjotrs, un viņa rokas strādā vienā strādāšanā.

Un, re, viss jau galā. Var atgriezties atpakaļ. Bet notiek gadījums, kas mirklī visu izmaina. No rokām izslīd plakanknaibles. Gaisā kūleņodams, šis vienkāršais instruments lēnām, kā tas liekas no augšas, krīt uz leju. Montiera acis negribot pavada to līdz tam brīdim, kamēr, pāršķēlušas vilni, plakanknaibles pazūd zem ūdens.

Pirmo reizi, kopš Pjotrs Siņicins bija atrāvies no masta tērauda nostiprinājumiem, viņš skaidri redz zem sevis iedzelteno, viļņojošo upi, kurā vietvietām pamirdz dzintarkrāsas sēkļu ielāpi. Balti putojoši vilnīši rotaļājas pa ūdens virsu, kaut kur apakšā riņķo kaijas, un mazs kuterītis grozās lejā, uz tā montētājs saskata ir inženieri, ir meistaru.

Pjotrs pat redz, kā Zacharičs, ruporveidīgi pielicis rokas pie mutes, jādomā, kaut ko kliedz. Bet te, blakus, šūpodamies vējā, dūc vadi un troses. Raugoties uz tām, augstkāpējs atkal tāpat kā bija tur uz masta, ar katru sava ķermeņa šūniņu, vienā mirklī nosvīdis, sajūt ir briesmīgo augstumu, ir šūpojošos vadu nedrošumu, ir vēja neganto spēku.

Tūliņ uznāk reibonis. Rokas, zaudējušas ticību savam spēkam, iekrampējas vadā un sāk nejēdzīgi drebēt. Acu priekšā viss it kā izplūst. Lēnām zaudēdams līdzsvaru, Pjotrs, krampjaini pasviedis gaisā roku, nenoturami gāžas no sava ļodzīgā atbalsta pelēkajā, kustīgajā bezdibenī...

— A-a-ai!

Šis nenoteiktais sauciens vienlaikus pasprūk gan meistaram, kas, atgūlies kutera pakaļgalā raugās uz augšu, gan inženierim, gan montētājiem, kuri no krasta seko biedra darbam, gan neskaitāmiem pasažieriem uz pārceltuves, kura dodas no jaunceltnes atpakaļ, — visiem, kas šai momentā redz Pjotru Siņi-cinu ...

Pjotrs nokrita no vada. Bet pēc mirkļa viņš bija redzams karājamies pie vada piesprādzētās montētāju jostas ķēdē. Augst-kāpēji steidzas pie masta, rāpjas augšup. Kuteris riņķo pa ūdeni tai vietā, kur galvu reibinošā augstumā, vējā šūpodamies, gaisā nevarīgi karājas cilvēks.

Inženierim, kas aiz uztraukuma pārkodis sev lūpu, pār zodu lēnām tek asinis. Meistars no jauna pielicis rokas pie mutes un no visa spēka kliedz:

— Petja, Petja! Nesvaidies ... karājies rāmi... Atpūties, Petja, atpūties, taupi spēkus! Vai dzirdi? Spēkus taupi!

Uz mirkli meistara rokas nespēkā nolaižas, viņš apjucis raugās uz inženieri.

— Nedzird — vējš, viļņi... Nu beidz tu, nolādētais, reiz tarkšķināt to motoru! Apklusini taču to savu neciešamo primusu!

Un, atkal pielicis rokas pie mutes, Zacharovs sauc, līdz aizsmok balss, sarkani riņķi sāk dejot gar acīm un viss augums sāk drebēt.

— Petjka, karājies, karājies! Uzkrāj spēkus — tad iešūpojies, aizķeries ar kājām aiz vada, vai dzirdi, Petja! — Un pēkšņi, pagriezdamies pret inženieri, viņš apmierināti gārdz galīgi aizsmakušā balsī: — Sadzirdēja ...

Taču Pjotrs Siņicins neko nebija sadzirdējis.

No kritiena atjēdzies, viņš atvilka elpu un saprata, ka to izglābusi ķēde un josta, kam darbā viņš dažreiz nebija pievērsis pat uzmanību. Tagad viņš zināja, ka upē neiekritīs. Tas tūlīt deva iespēju apdomāt stāvokli.

Nevar būt, ka nebūs izejas! Nevar taču tā karāties virs upes ķēdē, lai arī cik tā būtu izturīga! Re, viņš taču bija aizrāpies — gan bandaža ir uzlikta, gan defekts novērsts, gan strāvu var laist.

Šīs domas viņu pilnīgi nomierināja. Nu ko tagad darīt? Ja viņš šādi karāsies, šie sāks vēl laist lejā vadu. Noteikti nolaidīs! Lūk, arī patlaban jau rāpjas uz masta ... Milzīgs darbs ... Bet, galvenais, vadu no jauna pacelt tik ātri vis nevarēs, tur paies nedēļas. Nu, ko gan lai es iesāku?

Pjotrs nedzirdēja, ko no kutera tam kliedza meistars Zacharovs. Vējš aiznesa visu, ko tas centās paziņot skolniekam. Taču ne velti meistaram piedēvēja prasmi apmācīt jaunos: Pjotrs pats aptvēra, kas darāms.

Uz dažiem mokošiem mirkļiem viņš aprima, karādamies virs bezdibeņa pavisam mierīgi, protams, ja var runāt par mieru viņa stāvoklī. Viņš uzkrāja spēkus. Atpūties Pjotrs sāka iešūpoties ķēdē. Viņš iešūpojās aizvien vairāk un vairāk... Nu jau ar kāju varēja aizskart vadu. Vēl, vēl, mazliet! Ai, kā reibst galva! ... Vēl mazdrusciņ ... Vads neskaidri pazib tepat blakām. Augstkāpējs viss saspringa, savilkās kamolā un izstiepdamies ar sakrustotām kājām aizķērās aiz vada.

Nu viņš vairs nav vēja varā. Nu viņš var apzinīgi izdarīt savas kustības. Tas jau ir labi. Vēl kādu brīdi viņš atpūtās, karājoties ar galvu uz leju. Viņš pat nebaidās vairs, viņš pārliecināts par sevi. Vadu nenāksies nolaist. Pārmaiņus ar rokām tverdams ķēdi, kas bija to izglābusi, viņš aizkļūst līdz vadam. Viens rāviens — un viņš atkal ir uz vada.

Nē, viņš nedzird sajūsmas pilnos saucienus, kas pāršalca

pār upi. Viņš neko neredz un nedzird: viņš atpūšas, izslēdzis visus sajūtu orgānus, taupīdams katru kustību.

Tad, saņēmis visus spēkus, nu jau droši balansēdams, ar rokam stingri satverdams vadu, viņš virzās atpakaļ uz tērauda masta pusi...

Tie, kas no apakšas uzmanīgi seko viņa kustībām, ir pārsteigti par ātrumu, ar kādu tas šoreiz veic attālumu līdz stingram balstam. Bet viņam, gluži otrādi, šis ceļš liekas mokoši gauss, un katru savu kustību uz priekšu viņš izjūt kā mazu uzvaru.

Pjotrs ir ļoti noguris. Brīžam viņš virzās it kā mechaniski, taču virzās un virzās ... Gribas spēks un ticība sev, kuri nupat kā bija izturējuši tādu pārbaudi, nekļūdīgi viņu vada. Nu roka beidzot skar masta metālu. Visas noguruma nomāktās jūtas iedegas ar jaunu spēku. Prieks viļņojas krūtīs; liekas, sirds vai lec pa muti laukā.

Tas nav tikai izglābšanās prieks — nē, tas ir neizmērojami lielāks prieks.

«Arī es neesmu gluži zemē metams,» kāpdams zemē no masta, viņš apmierināts novelk caur zobiem iemīļoto Zachariča izteicienu.

Starp citu, kad Pjotru Siņicinu uz zemes apstāj līksmie montētāji, triumfējošais inženieris un meistars Zacharovs, kas tagad noraugās uz viņu nevis ar savu parasto iecietību, bet ar cieņu, kad visi sāk cits caur citu to slavēt un apsveikt, viņš tikai aizsmakušā balsī ar pūlēm izrunā:

— Vai būtu ko padzerties? Derētu auksts ūdentiņš... Iedodiet padzerties!

SAPNIS

Tveicīgā vasaras dienā es gāju pa dambi, kas ieslēdza lielu ūdens krātuvi.

Sis dambis it kā sašķēla ainavu divas vienādās daļas, kas bija krasi atšķirīgas. Pa labi no tā tālu tālu, cik vien acis sniedza, saulē vizēja iezaļgani, dzidri viļņi, tik tikko manāmi balti putodamies. Pa kreisi, arī līdz pašam horizontam, bija_ izplētusies stepe. Tā atradās zemāk par ūdens līmeni, un uz šas stepes līdzenā, blāvi zaļā fona gan šur, gan tur rēgojās dzeltenas, nesadzijušās skrēperu kausu uzplēstas rētas.

Virs ūdens riņķoja kaijas, gan šaudamās lejup, gan paceldamās līdz ar vēja’ plūsmu; tālumā, viļņos palēkdamās, peldēja divas prīkšķes. Ūdens viļņoja tik plaši un brīvi, ka skatoties neviļus nāca prātā doma, ka šis ezers te skalojies kopš sendienām, atspoguļodams savos ūdeņos nenogurdināmi spīdošo sauli. Bet, tiklīdz skatiens pavērsās uz otru pusi, tūliņ kļuva skaidrs, ka ir viļņi, ir kaijas, ir prīkšķes te parādījušās vēl pavisam nesen, un ne jau pašas parādījušās, bet tās atvedusi cilvēka radošā griba.

Pat gaiss — arī tas šeit pretrunīgs. Tas bija mitrs un svaigs, kāds parasti mēdz būt pie ezeriem un jūrām. Taču tajā nebija jūtama ūdensaugu miklā smarža; tas dvesa vērmeļu, mārsilu un citu stepju zāļu skāņo aromatu, kuras parasti aug sausā, saplaisājušā un ar mitrumu nabagā zemē.

Uz dambja nebija neviena cilvēka. Baltie, vieglie sūkņstacijas torņi, kas slējās ņirbošajā dienvidus dūmakā, peldēja kā mirāžā. Tikai pie betona ūdenspārgāzes uz uzbēruma slīpuma pie paša ūdens melnojās nekustīga cilvēka figūra. Pienācis tuvāk, es saskatīju jaunu, plecīgu puisi ar sprogainu, vara sarkanu galvu. Ar rokām apņēmis ceļgalus, viņš vēroja, kā ar kairinošu narzana šņākoņu pret krastu cits pēc cita sašķīda sīki vilnīši.

Viņam blakus bija nolikts cieši piebāzts un rūpīgi aizsiets brezenta mantu maiss, viens no tiem maisiem, kurus karavīri frontē sauca par «sidoriem», tad vēl nobružāta patafona kaste un jauniņa, nemaz vēl nesaburzīta, dārga velūra platmale.

— Vai zivis ķerat?

Jauneklis negribīgi novērsa no ūdens savas lielās, bālganās acis, kas slēpās aiz gaišajām skropstām.

— Kas tad nu te atļaus zivis ķert! Šeit zivis tiek audzētas, — viņš teica; brīdi klusēja un tad it kā pats sev piebilda: — Atvados . .. Braucu prom, mašinu gaidu. Kaut kur aizķērusies tā nolāpītā mašina, ķaut jupis to parāvis!

Viņš nelikās visai simpātisks, šis drūmais, plecīgais, rudais cilvēks. Bet, tā kā arī es gaidīju mašinu, kurai kuru katru brīdi vajadzēja parādīties uz stepes ceļa, apsēdos viņam blakus uz saulē sasilušajām uzbēruma malas akmens plāksnēm.

— Vai uz jaunu celtniecības vietu pārceļaties?

— Kāpēc uz jaunu? Uz mājām došos, uz MTS. Mans termiņš izbeidzies. Redziet, kāda labība, drīz jau vajadzēs novākt... Esmu kombainieris, nu, vai skaidrs?

— Bet vai uz šejieni bijāt atbraucis būvi apskatīt, vai?

— Kāpēc apskatīt? Esat gan atraduši ekskursantu! Strādāju šeit montāžās darbos, brigādē, kuru vadīja biedrs ... Nu kāpēc man jums viņš jānosauc! Tikpat, kā redzu, neesat šejienietis, mušu cilvēkus nepazīstat.

— Kā tad tā? Kombainieris un montētājs — tik ļoti dažādas profesijas.

— Nu tā, kā paši redzat. Cilvēkam ar galvu nekas nav neiespējams. Ja tikai ir pauris uz pleciem un griba — visu var iemācīties. Pie mums, montētāju brigādē, pat kāds bijušais frizieris strādāja. Bet es taču esmu kombainieris. Šeit metāls, tur metāls; šeit mechanika, tur mechanika ... Man jau viegli. — Pakasījis ar visiem pieciem savas vara krāsas sprogas un draiski pazibsnījis ar bālgano aci, viņš iesmiedamies piebilda: — Pie mums MTS-ā arī atradās, lūk, šādi tādi: kurp tu, saka, brauksi prom no sava kombaina, kāds tur no tevis būs labums ... nu un tā vien šādā garā. Šeit tev, saka, ir slava, ir cieņa, ir izstrādes dienas, ir meitenēm patīci, bet tur pazudīsi kā adata salmu kaudzē. Sēdi, sak, mājās, kā gan tev šeit vēl trūkst... Bet es, re, nepazudu vis!

— Vai no MTS jūs negribēja atlaist?

— Nu kā tad! Es tur pie viņiem esmu pa visu novadu vispir-mais pirmrindnieks. Es viņiem esmu tāds cilvēks, kas vajadzīgs kā ēst! Nu, tad arī ņēmās mani vārdot — gan ar labu, gan ļaunu, gan ar pierunāšanu, gan draudiem: nelaidīsim — un cauri. Arī bez tevis celtnieku pietiks, vai tur tādi rudi cekuli nav redzēti! Bet es, pilnīgi konkrēti, ietiepos — un neļāvos pierunāties. Man šī celtne tik ļoti bija sirdī iesēdusies ... Aiziešu — un diezgan! Nemaz dzīvot nav vērts, ja nedabūšu tur izstrādāties. Mūsu

strādnieki nu centās atrunāt, var teikt, vai ar visu kopsapulci, pēc tam direktors neizturēja, nospļāvās: «Rauj tevi piķis! Novāc labību — un laid prom! Atlaižu līdz nākamajai pļaujai.»

Nu, viņš jau gan atļāva — tas labi, bet zēni, mani biedri, kombainieri, traktoristi, tie — ne. Šie saka tā: «No remonta mūc! Nepatīk ar atslēgu zem mašinas gulēt, tik virsiņas tīk nokraistīt!»

Bet viens mūsu brigadieris, Vasilijs Parfeničs, — šis, velns viņu zina, kādās aizdomās mani turēja. Sāku atvadīties, bet viņš savas rokas aiz muguras aizliek. «Arī roku tev», saka, «nedošu, un laimīgu ceļu negribu vēlēt tam, kas atstāj savu paša darbu un pēc lielas naudas dzenas.»

Pēc lielas naudas! Bet man vēl, palūk, aizpagājušā gada labība stāv, ko par izstrādes dienām saņēmu. Uz tirgu stiept tā kā kauns, visu apēst nevar, daudz. Nav kur likt... Nebūtu jau nekas liels, ja to kāds balamute būtu pateicis, bet, paskat, — vecs partijas biedrs. Un ja nu vēl vienatnē, bet viņš visas darbnīcas priekšā, arī mūsu darbu izrīkotāja Nadja tur bija. Šie vārdi nu gan man ļoti ķērās pie sirds! «Nu labi», saku, «zēni! Nākošajā vasarā pie jums atgriezīšos, sev līdzi jūru uz mūsu stepi atvedīšu — sāksiet man piedošanu lūgt, nepiedošu jums šādus vārdus!» Blākš! — aizcirtu durvis un devos ceļā ...

Jauneklis sēdēja, košļādams zāles stiebriņu. Viņš raudzījās nevis uz manu pusi, bet kaut kur tālumā, kur iezaļganais ūdens saplūda ar tādām pašām pelēkzaļām debesīm. Jādomā, viņš pašlaik izjuta nevaldāmu dziņu visu izstāstīt nepazīstamam cilvēkam, viņu bija pārņēmusi tik nepārvarama vēlēšanās padalīties ar kādu domās par pārdzīvoto, kāda rodas dažu labu reizi pat visnoslēgtākajiem cilvēkiem.

— N-jā ... Bet teikšu jums atklāti — tikko tikko neaizbēgu atpakaļ no kanala. Jā — jā, ko jūs domājat! To tikai avīzēs lasīt viegli, bet strādāt šeit ne katram pietiek prātiņa_. Es savā pusē biju gan labs kombainieris, gan atslēdznieka arodā nebiju peļams, taču tā tikai MTS darbnīca, bet šeit — paši redzat, kā te viss izskatās! Nevari ne pārredzēt. Arī mūsu kombains — stepes dred-nauts, kā mums kāds rajona avīzē vienmēr raksta, — ja to ar visu šo salīdzina, ir tikai kukainītis, nu, teiksim, — vabolīte! Un atkal no otras puses — pats darbs. To es tikai tā samuldēju, ka, sak, montētājs un kombainieris gandrīz vai viens un tas pats: tur metāls, šeit metāls ... Bet gaidi vien, ka ta jau nu bus! Metals jau nu paliek metāls, taču gabariti dažādi, tikpat kā cheders un sirpis ...

Nu, kadru daļā mani viegli noformēja, kad es tiem visus savus goda rakstus cēlu priekšā. Saņēma mani kā cilvēku, kam me-chanika nav sveša, un taisni — uz montāžās darbiem brigādē

pie viena tāda onkuļa, ukrainieša, pazīstama cilvēka, kurš jau par Dņeprostroju saņēmis Ļeņina ordeni. Nu, ar šo ordeņa kavalieri man arī viss sākās. Tiesa kas tiesa, meistars viņš bija ievērojams, varbūt otra tāda vairs neatradīsi, bet viņa raksturs, lieku roku uz sirds — tieši kā mīna: kā tikai kas aizķeras — tā eksplodē! Bet galvenais — viss viņam pasaulē liekas vienkārši, un viņš nekādi negrib aptvert, ka šeit cilvēki ir dažādi, ka dažādā ceļā un dažādos laikos nāk pie saprašanas. Pie tam viņam vēl, tāpat kā man, celtniecības darbi bija sirdslieta. Briesmīgi ņēma pie sirds, ja kāds ko neizdarīja tā, kā vajadzīgs. Dažreiz tev,kā kaķēnam degunu pie nedarba pabaksta.

Nu, es gan cietos, cietos, bet tomēr nenocietos — sarāvos ar viņu. Saku šim: «Tu domā, ja jau tev ordenis, tad tu degunu vari sliet gaisā?» — «Man pašam», saku, «Darba Sarkanā Karoga ordenis, tikai es to aiz kautrības nenēsāju; es,» saku, «esmu labākais kombainieris rajonā un kliegt uz sevi neatļaušu.» Ai, kā viņš aizsvilās! «Kur tu man,» saka, «tāds un šitāds atradies — vai Volgas-Donas montēšanas darbos, vai artelī «Veltas pūles» primusu adatas labo? Tev,» šis kliedz, «uzticību parādījuši, šurp paņēmuši, bet tu man visu brigādi dezorganizē?» Un tieši man acīs met: «Demagogs! ... Ja gribi,» saka, «tālāk strādāt, tad klausi, mācies! Dienu un nakti mācies, bez atpūtas un termiņa, un savu raksturu,» saka, «tu vairs neizrādi! Tavus rudos matus savā brigādē pacietīšu, bet tavs rudais raksturs man nav vajadzīgs.»

Biju nolēmis to pašu dienu aiziet. Un kā gan ne? Patiešām, kas tad cits atlika, kad pēc cieņas šitādā tonī ar tevi runā? Tik ļoti nu sāku ilgoties pēc MTS, it kā labākas vietas par to pasaulē nebūtu. Nakti domāju, domāju — ir tā nav labi, ir tā slikti, un nolēmu, ka citādi vairs nevar — nākošajā rītā jādodas pie darbu vadītāja un jānokārto aiziešana. Ar šādām domām arī aizmigu.

Un saprotiet, kas nu iznāca! Es guļu un sapnī redzu: esmu pārradies it kā mājās, darbnīcā, tik skaidri visus redzu — ir Va-siliju Parfeniču, ir Nadju — darbu izrīkotāju, ir visus mūsu puišus. Ieeju un saku: «Sveicināti, zēni! Var redzēt, ka jums te bez manis iet karsti — nu, tad es arī ierados jums palīgā ...» Un redzu — neviens ar mani nesasveicinās un visi skatās nevis manī, bet kaut kur man pāri. Atskatos — aiz muguras durvis vaļā, aiz durvīm stepe, zilgmo sniegi. Es nu jautāju: «Kas noticis, kurp jūs skatāties?» Bet Vasilijs Parfeničs it kā man jautātu: «Bet kur tad jūra, kāpēc tad tu to pie mums neatvedi? Maz putras vēderā — spēka pietrūka ...» Un visi smejas, bet Nadja, darbu izrīkotāja, skaļāk par visiem. Un tik aizvainojoši smejas, it kā mani ar adatām durstītu ...

Pamodos viss nosvīdis, kā no pirts lāvas būtu novēlies. Ak tavu sapņošanu! Bet, galvenais, tā arī vairs acu neaizvēru.

Nu, bet nākošajā rītā sameklēju savu slaveno brigadieri, paaicināju viņu sānis, atvainojos par vakardienu, apsolījos savu rudo raksturu vairs neizrādīt un mācīties visu, ko viņš norādīs. «Kaut vai pēc elektrodiem uz noliktavu skraidīšu,» es saku, «tikai atstāj mani brigādē!» Šis atstāja — un ne par velti: vēlāk nenožēloja. Lielīties negribu: pirmajā montētāju piecniekā strādāju; ja kaut kur kas aizķēries, brigadieris sūta mani: izlabo, palauzi galvu ... Re, tur pie slūžām vēl šobrīd uz goda plāksnes mana fizionomija greznojas. Bet ne jau tas ir svarīgi — neesmu pirmoreiz uz goda plāksnes. Galvenais — no celtnes atgriežos mājās, uz MTS, ar tādu bagažu, ka šim var uzspļaut! — Viņš nevērīgi nospļāvās uz cieši piebāztā mantu maisa pusi. — Pēc lielās naudas! Atgriezīšos, tad es viņiem parādīšu labu lielo naudu! Tad zinās, kā par cilvēku smiet: ha, ha un hi, hi! Es viņiem pateicības rakstus vien četrus gabalus nolikšu priekšā un no paša ministra telegramu, kurā mans vārds pieminēts pozitivā nozīmē... Lielā nauda! Mums, kombainieriem, tās varbūt arī iznāk vairāk, bet vai tad šeit izpeļņa svarīga!

Kaut kur lejā uz ceļa pūta auto sirēna. Apputējusi pusotrton-nīgā mašina acīm redzot signalizēja manam sarunu biedram, bet tas, aizrāvies ar runāšanu, likās, nedzirdēja to. Tad šoferis, jādomā, apvainojies par tādu neuzmanību, deva ilgu signālu.

— Traks! Akumulatoru sabeigs ... Dzirdu jau, dzirdu! Noilgojušies ...

Ar spēcīgu atvēzienu mans sarunu biedrs uzmeta plecos maisu, paķēra patafonu un uz paša pakauša uzlika savu grezno samtaino platmali.

— Bet kur tad jūra? — es viņam atgādināju.

— Jūra? ... Tur tās ir, manas jūras! Ir šī, ir otra, ir trešā. Jūra man aizsteidzās priekšā. Avīzēs lasīju, it kā uz mūsu rajonu ūdens nevis no šejienes, bet no pašas Cimļanskas pa apūdeņošanas kanalu jau pavasarī aizgājis! Ne jau tukšām rokām atgriezīšos! ... Nu, dzīvojiet sveiki!

Vingriem soļiem viņš noskrēja no augstā slīpuma lejā, kur stāvēja mašina.

Krasta malā, kur nesen bija sēdējis montētājs-kombainieris, palika viņa smago, apkalto zābaku pēdas. Iezaļgani ūdens vilnīši uzplūzdami, likās, tiecās tās noskalot, bet nevarēja līdz tām aizplūst.

Un es nodomāju, ka ne tikai viļņi, bet arī laiks nespēs izdzēst šādu cilvēku pēdas.

ROKAS

Pa nokvēpušo rūpnīcas pagalmu, ko ietina biezi, smagi dūmi, steidzīgi virzījās uz priekšu neliels un ne ar ko sevišķu neievērojams cilvēku pulciņš. Darba diena «Sarkanajā Čepelā», kā toreiz tika saukts Ungārijas lielākais mašinbūves kombināts, ritēja pilnā sparā. Starp cechiem pa asfaltētiem celiņiem turp un atpakaļ braukāja ar detaļām piekrautu autokaru virknes. Traktori tarkšķēdami vilka ratus ar šķindošiem sortimenta dzelzs saiņiem. Griezīgi skanēja transbordieru signalzvani, elektroceltņu kaulainās rokas nesteigdamās cēla tērauda lietņus un saudzīgi nolaida tos uz šaursliežu vilciena platformām.

Šajā mašinu un mechanismu burzmā cilvēki, kas steidzīgi gaja pa rūpnīcas pagalmu, gandrīz vai izzuda acīm. Tos vienkārši bija grūti ievērot. Un tomēr strādnieki, kaut kā dabūjuši dzirdēt par viņu tuvošanos, skrēja laukā no cechiem un, drūzmējoties pie durvīm, sveicināja atnācējus, mezdami gaisā platmales, beretes un naga cepures. Viņi nosauca nedaudzus tiem pazīstamus krievu vārdus: «Maskava! Padomes! Staļins!»

Neliela auguma, kalsens cilvēks melnu platmali galvā, bikli smaidīdams un laipni atņemdams sveicienus, māja ar roku. Viņš acīm redzot bija samulsis par tādu sagaidīšanu un tāpēc steidzās, un cilvēki, kas to pavadīja, tikko spēja tam tikt līdzi.

Taču vēsts par tālo Maskavas viesi, aplidodama kombinātā cechus, steidzās tam pa priekšu. Pagalmā saradās arvien vairāk ļaužu, arvien vairāk strādnieku izbira pretī sagaidīt, sveicienu saucieni atskanēja arvien skaļāk. Tā arī, trokšņainu aplausu un nu jau vesela bara pavadīts, Maskavas virpotājs Pāvels Boriso-vičs Bikovs iegāja cechā, kurā, kā viņam bija teikts, to gaidīja viens no Ungārijas tautas republikas ievērojamiem darba rūķiem — Muska Imre.

Tas bija neliela auguma cilvēks, ģērbies vecā, bet tīrā kombinezonā, ar možu sejas izteiksmi un mazām, piemiegtām ačelēm. Bikovam viņš tūlīt iepatikās. Bikovs mīlēja, lūk, šādus, kā

viņš izteicās, «akmenscietus» cilvēkus, kas nekādos apstākļos nezaudēja pašapziņu. _

Ievērojamie virpotāji sapazinās, pakratīja viens otram roku; tad Muska sacīja, ka viņš sveicinot savu Maskavas aroda biedru kā skolnieks skolotāju. Viņš teica, ka, izmantodams Bikova pieredzi, par ko bija dabūjis zināt no avīzēm, tagad viņš izpildot dienā trīs četras normas. Viņš lūdza maskavieti nodot pateicību Padomju zemes darba pirmrindniekiem, kuru slavenais darbs iedvesmojot Ungārijas darba cilvēkus.

Kamēr visu to pārtulkoja, Pāvels Borisovičs, vienmēr vēl smaidīdams, ar vērīgu aci aplūkoja darbgaldu, pie kura strādāja Muska, novērtēja ierīces, ko tas lietoja, it kā nejauši ar roku palūkoja griezni un sevī konstatēja, ka šās Eiropas pirmšķirīgās rūpnīcas pirmrindniekam ir labs darbgalds, bet griežņi un ierīces viņam tādi, kādus Maskavā lietoja tikai stachano-viešu kustības pašā sākumā.

Pa to laiku viņus ielenca vesels pūlis ļaužu. Viss cecha tuvākais spārns pārtrauca darbu. Darbgaldi pazuda kustīgajā blūžu, žokejcepuru, bērētu un platmaļu jūrā. Viens otrs jau uztrausās arī uz mašinu statņiem. Tādējādi ap Muskas darba vietu izveidojās it kā amfiteātris.

Šeit bija strādnieki sacietējušos, darvainos kombinezonos, techniķi un inženieri. Visi ar nepacietību skatījās Pāvelā Boriso-vičā. Pūlis klusi, bet satraukti čaloja, gaidīdams, kad viesis sāks runāt. Bet maskavietis stāvēja viņu vidū mierīgs un nosvērts, slēpdams lūpu kaktiņos vieglu smaidu. Pagaidām viņš pats skatījās un klausījās.

— Kāds šejienes virpotājiem griešanas ātrums? — viņš negaidot iejautājās.

— Vai labākajiem? Tas sasniedz sešdesmit metru minūtē. Biedrs Muska mums ir rekordists, viņš sasniedzis jau simt metru, — atbildēja inženieris, virpotāju cecha direktors, un savukārt painteresējās: — Bet kā pie jums?

Tagad varēja sākt sarunu.

— Mūsu rūpnīcā ātrvirpotāji parasti sasniedz seši septiņi simti metru. Mans darba ātrums — tūkstotis, — Pāvels Borisovičs atbildēja.

Tulkotājs pārtulkoja viņa vārdus pūlim, un atbildei atskanēja tāds troksnis, ka cecha direktors, kas stāvēja viesim blakus, nemiera pilns greizi palūkojās apkārtējos. Pāvels Borisovičs, protams, nesaprata izsaucienus, kas atskanēja svešajā valodā, bet pašā to tonī viņš saklausīja ir sajūsmu, ir izbrīnu, ir neticību. Viņš ievēroja arī, ka Muskas Imres šaurajās acīs iedzirkstī-jās jūsmīgas uguntiņas. Tas virpotāju iepriecināja. Viņš pasmaidīja, ka prot smaidīt tikai cilvēks ar plašu un atklātu dvēseli.

— Nu, kas tur liels! — viņš teica, pāriedams no oficiālā toņa uz parasto — tādu, kādā viņš runāja mājās, iemīļotajā cechā, biedru pulkā, kuri atnākuši aplūkot viņa darbu. — Tie vēl tikai ziediņi, bet, lūk, pirms nedēļām trim ... nu tieši pirms braukšanas šurp, uz Ungāriju ... man, biedri, nācās izmēģināt jaunu darbgaldu. Pārbaudīju tā spējas. Nu, tas tikai, es jums teikšu, ir darbgaldiņš! Ar to es kāpināju ātrumu līdz tūkstoš simt, bet pēc tam ļīdz tūkstoš trīssimt piecdesmit metru minūtē. Un bez kādas piepūles.

Tulkotājs, šās rūpnīcas cilvēks, kas krievu valodu bija iemācījies pie mums karagūstekņu nometnē, jautājoši paraudzījās virpotājā. Viņš pārzināja metālā ātrgriešanas techniku un nodomāja, ka Maskavas viesis pārteicies vai ka viņš, tulkotājs, nepareizi viņu sapratis.

— Cik lielu ātrumu? Lūdzu, nosauciet pēdējo skaitli...

— Tūkstoš trīssimt piecdesmit, — uzsvērti izrunādams katru vārdu, teica Pāvels Borisovičs tādā balsī, kā skolotājs skolēniem diktē diktātu.

Tulkotājs padevīgi paziņoja šo skaitli. Muskas Imres šaurās acis iekvēlojās vēl lielākā sajūsmā. Taču troksnis, kas atkal pāršalca pūli, šoreiz jau bija citāds. Atzinīgu balss noskaņu tajā gandrīz vairs nesadzirdēja. Bikovs saklausīja izbrīnu, neticību.

Viņu nesaprot. Nu ko, viņš nav pirmo reizi aiz robežas, viņš jau zina — lai arī cik labi cilvēki izturas pret viņa zemi, lai arī cik priecīgi uzklausa stāstus par tās sasniegumiem, viņiem tomēr grūti saprast visu to neparasto, diženo, ko izraisa komunisma celtniecības pasaule. Un, nepievērsdams uzmanību auditorijas skaidri manāmi saspringtajai modrībai, viņš lēnām ņēmās skaidrot sava darba metodes, stāstīt par visu, kas ļāvis ātrgriešanas nozarē sasniegt tādus rezultātus, kuri pārsteidz visus.

Pāvelam Borisovičam ne vienreiz vien bija nācies lasīt lekcijas augstākajās mācību iestādēs, un reiz pat viņš nolasīja referātu zinātniski pētnieciskā institūtā. Viņš pārliecinoši izskaidroja tematu. Runādams par iemīļoto tematu, Pāvels Borisovičs aizrāvās un tik tikko apvaldījās, lai dotu laiku pārtulkošanai.

Un te viņš ievēroja kādu vecu cilvēku tīri izmazgātā, pat izgludinātā kombinezonā, ar bereti galvā. Šis nepazīstamais cilvēks nez kāpēc tūlīt saistīja viņa uzmanību. Ko gan viņš vēlas? Kāpēc viņš ar tādu neuzticību nolūkojas uz Maskavas viesa rokām? Kāpēc tik modri raugās neskaidrās, vecīgās acis, kas pē-

tījoši un nelaipni zibsnīja no sirmo uzacu apakšas? Bet, galvenais, kāpēc viņš raugās nevis sejā, bet uz rokām — jā, tieši uz Pāvela Borisoviča rokām?

Kādā starpbrīdī, kamēr virpotāja vārdus tulkoja ungāru valodā, vecais paspēra soli uz priekšu un paņēma viesi aiz rokas.

— Ko jūs vēlaties? — Pāvels Borisovičs jautāja, aiz pārsteiguma pat mazliet atkāpdamies atpakaļ.

Vecais visu laiku tikai atkārtoja kādu jautājumu. Apjukušais tulkotājs apklusa. Strādnieki dusmīgi centās veco apsaukt. Kāds no aizmugures pavilka viņu aiz piedurknes. Cecha direktors arī centās viņu aizvest sāņus. Taču vecais stāvēja stingri, izplētis savas resnās kājas, stūrgalvīgi arvien no jauna atkārtodams tos pašus vārdus.

— Nu, pārtulkojiet taču! Ko viņš vēlas? — Pāvels Borisovičs jautāja.

No tā, kā apkārtstāvošie saspiedās ciešāk, viņš juta, ka nupat notiks pats svarīgākais šajā viņa draudzīgajā vizitē ungāru rūpnīcā.

— Viņš lūdz jūs parādīt visiem savas rokas, — samulsis nomurmināja tulkotājs.

Neizprazdams, ko varētu nozīmēt šis neparastais lugums, virpotājs saprata tikai to, ka vecais ungārs izgludinātajā kombinezonā netic viņa vārdiem. Tālāk viss norisēja kaut kā pats no sevis. Virpotājs nometa mēteli. Viņš palūdza Muskam virssvarku un sameklēja bikšu kabatā savu griezni, ko bija atvedis līdzi, lai parādītu to Ungārijas rūpnīcās. Pierīkot griezni darbgaldam — dažu minušu darbs. Nostiprinādams griezni, Pāvels Borisovičs dusmīgi murmināja, ka stāstīt viņš vairāk nestāstīs, bet uzskatāmi demonstrēs, kā strādā padomju ātrvirpotāji.

Darbgalda noregulēšana — diezgan gauss darbs, bet, kamēr viņš noņēmās Muskas Imres darba vietā, pūlis viņam apkārt it kā sastinga. Cilvēki sekoja roku ātrajām kustībām, it kā tās būtu burvju mākslinieka rokas. Pēc tam Pāvels Borisovičs izslējās taisni, noslaucīja no pieres sviedrus un palūdza palielināt apgriezienu skaitu no trīssimt līdz septiņi simti.

— Līdz septiņi simti? — pārjautāja cecha direktors, kas jau vairākkārt bezsekmīgi bija centies novērst incidentu.

— Sākumam lūdzu līdz septiņi simti.

— Līdz septiņi simti, līdz septiņi simti! — nošalca pūlī.

Vecais vīrs kombinezonā stāvēja citiem priekšā; viņš vēl arvien neuzticīgi, taču jau samulsis sekoja tam, kā krieva rokas precizi, ar neapšaubāmu meistara izveicību rīkojās gar darbgaldu.

Pa to laiku ziņa, ka ievērojamais padomju virpotājs demonstrēs savas metodes, jau aplidoja cechu. Pūlis ap darbgaldu

r

pieauga, sablīvējās ciešāk. Septiņi simti apgriezienu! Tas vēl nebija dzirdēts pat šajā pirmšķirīgajā Ungārijas rūpnīcā.

Pāvels Borisovičs iedarbināja darbgaldu, un, kamēr viņš izgrieza pirmo skaidu, visu skatieni pievērsās griežņa zobam ar to satraukto uzmanību, ar kādu kaislīgi sporta entuziasti sacensību dienās raugās uz finiša lentu.

Darbgalds strādāja. Virpotājs visu laiku aizmugurē dzirdēja simtiem cilvēku saspringtu elpošanu. Saprazdams, ka šeit, rūpnīcā, kas vēl pavisam nesen bija piederējusi kapitālistam, viņš demonstrē savas metodes tādu cilvēku priekšā, kas tikko sāk saskarties ar sociālistiskām darba metodēm, ar visu mūsu industriālo kulturu, Pāvels Borisovičs pārdzīvoja to priecīgo pacilātību, ko juta vienmēr, izmēģinot jebkuru savu novatorisko uzlabojumu.

Visi jutek|i saasināti. Sirds pukst priecīgi, smadzenes strādā ārkārtīgi skaidri, krūtis dziļi elpo, gribas pat dziedāt... Tagad viņš jau bija pārliecināts, ka, palielinot ātrumu, viņš vēl ne tuvu nav izmantojis darbgalda jaudu, ka šis darbgalds, kaut arī ievērojami sliktāks par jaunākajiem padomju modeļiem, vēl slēpj sevī daudz neatklātu rezervju.

Darbgalds un grieznis izturēja pārbaudi. Pāvels Borisovičs jautāja:

— Cik apgriezienu darbgalds spēj maksimāli dot?

— Tūkstoš četri simti, bet tā ir robeža. Tā, jāsaka, ir izreklamētā robeža, — cecha direktors atbildēja.

— Es lūdzu jūs, — pārslēdziet uz tūkstoš četri simti apgriezienu, — stingri noteica Pāvels Borisovičs.

Atbildes vietā viņš dzirdēja šalkoņu, līdzīgu tai, kāda pirms pērkona negaisa pirmajiem grāvieniem pārskrien pār koku galotnēm. Ļaudis sastinga. Tikai tagad Pāvels Borisovičs ievēroja, ka cechā neviens vairs nestrādā. Pūlis sakļāvās ap viņu kā metālā skaidas ap spēcīgu magnetu. Cilvēki rāpās uz dzelzs stieņu grēdām, aizpildīja palodzes, salipa visgarām ap ugunsdzēsēju trepēm.

— Piedodiet, es to nevaru atļaut. Var notikt nelaime... Eiropā taču tā vēl neviens nav strādājis, — cecha direktors murmināja.

Viņš bija nobālis, sviedru lāsītes mirdzēja uz tā deniņiem, mikla matu sproga lipa pie augstās pieres.

— Tā strādā Padomju Savienībā. Nekas nenotiks, es jums galvoju, — pārliecinoši atbildēja Maskavas viesis.

Un kombinātā direktors, ungāru inženieris, kas kādreiz bija strādājis kādā padomju rūpnīcā un zināja, ko vērts pirmrindnieka vārds, atļāva izdarīt eksperimentu.

Apgriezienu skaits tika palielināts.

— Lūdzu visus atkāpties — var kādu ar skaidu ievainoti — Pāvels Borisovičs skaļi teica.

Šos vārdus pārtulkoja vairākas reizes, bet neviens tos neņēma vērā. Bet, kad virs detaļas, kas griezās trakā ātrumā, pacēlās pelēks dūmu mutulis un sakarsusi skaida, locīdamās kā čūska, izrāvās no griežņa apakšas, pūlis iekliegdamies pats atsprāga nost. Loks atkāpās. Tajā palika tikai Pāvels Bikovs, kas stāvēja pie darbgalda, un viņam blakus Muska Imre. Ungāru virpotāja gudrās, vērīgās acis centās notvert, izanalizēt, paturēt atmiņā katru Maskavas viesa kustību.

Cechā iestājās neparasts klusums. Kāds nejauši nokrita no palodzes, iekliedzās, citi to dusmīgi apsauca. Tie, kas stāvēja tuvāk, sameklējuši pulksteņus, sekoja sekundu rādītājiem. Kad detaļa bija gatava, cecha direktors skaļi paziņoja, ka tā izgatavota divarpus minūtēs līdzšinējo astoņdesmit minušu vietā pēc rūpnīcas normām.

Un šī visparastākā detaļa, kādas desmitiem bija sakrautas blakus darbgaldam kārtīgi saliktās kaudzītēs, sāka iet no rokas rokā. To aplūkoja kā kādu brīnumu, kā brīnišķīgu mākslas veidojumu.

Un tad nu cechā atskanēja tik vētraini aplausi, ka Bikovam likās, it kā no tiem drebētu griestu balsti.

Vecais strādnieks izgludinātajā kombinezonā, acis nolaidis, lēni piegāja pie Maskavas viesa.

— Paldies, biedri, — viņš teica, raudzīdamies zemē, — paldies par mācību! Tā ir dzīves mācība.

Pāvels Borisovičs, kam vēl nebija apdzisis priecīgais darba spars un kas jutās tā, it kā būtu guvis uzvaru pār vēl neapjaustu ienaidnieku, ar izbrīnu manīja, ka viņa rokai pieskaras nepazīstama cilvēka lielā plauksta, raupja kā zābaka zole. Tagad viņš saprata, ka viņa priekšā nav vis ienaidnieks, kā viņš sākumā bija nodomājis, taču maldījies, bet draugs, draugs uz visiem laikiem. Un, aizturēdams viņa roku savējā, viņš vecajam jautāja:

— Bet rokas? Kāpēc jums ievajadzējās aplūkot manas rokas?

Platā, izplūdusī vecā strādnieka seja tumši pietvīka.

— Es kādreiz esmu strādājis Amerikā un dažreiz paklausos pa radio «Amerikas Balsi», — viņš izrunāja ar zināmu piepūli. — Tur runā, it kā jūsu darba rekordi esot propagandistu izdoma. Un vēl runā, it kā strādnieku vietā uz ārzemēm sūtot partijas funkcionārus un inženierus. Es negribēju, lai mani uz vecumdienām vazātu aiz deguna.

Tagad Pāvels Borisovičs saprata visu. Un pēkšņi viņam uz-

14 — Mūslaiku ļaudis 209

nāca tik nevaldāma smieklu lēkme, kāda dažkārt uznāk pat cilvēkiem ar lielu pašdisciplīnu, ja tiem ilgi jāsavalda savas jūtas. Maskavas virpotājs smējās tik skaļi un aizraujoši, ka viss cechs skanēja. Un viņam smējās līdzi viņa jaunais Ungārijas draugs Muska Imre, smējās visi šie virpotāji, atslēdznieki, frēzētāji, kas bija sanākuši noskatīties viņa darbā, smējās arī cecha direktors. Un beidzot, pārvarējis apmulsumu, sākumā pasmaidīja un tad sāka smieties arī pats vecais ungārs, kas bija izteicis vēlēšanos redzēt Pāvela Bikova rokas.

— Kaut viņi visi pārplīstu, šie amerikāņu mēlneši! — viņš izteica, smieklos raustīdamies. — Izdomā gan ... Tagad nu gan, puiši, es drīzāk radio aparatu sadauzīšu nekā uztveršu Ņujorkas vilni!

— Tad jau, saprotams, labāk salauzt, tēvoci Lajoš! Lai šie nejauc prātu, — atskanēja no pūļa.

Par to man reiz visos sīkumos pastāstīja pats Pāvels Borisovičs, kad mēs abi, būdami tālu svešumā, Itālijā, starplaikā starp Otrā pasaules arodbiedrību kongresa sēdēm klejojām pa Milanas parku.

Bet vēlāk, pēc dažiem gadiem, man gadījās apmeklēt arī Do-navas rūpnīcu, to cechu, kurā kādreiz bija noticis šeit aprakstītais gadījums. Kombināts tad jau bija nosaukts Matiasa Rakoši vārdā, daudz kas tur bija mainījies. Taču Muska Imre strādāja vēl turpat, un es iepazinos ar otro šā stāsta darbojošos personu.

Muska arī bija kļuvis citāds. Viņu pazina visa Ungārijā.

Mēs abi apsēdāmies meistara stiklotajā kabinē, un ungāru virpotājs, atcerēdamies šo seno epizodi, teica:

— Tā bija dzirkstele, bet tagad visas mūsu zemes rūpnīcas pārņēmusi liesma.

— Un vai daudz jums pašlaik sekotāju?

— Ļoti daudz. To vidū arī tas vecais vīrs, kas Pāvelam toreiz bija lūdzis parādīt rokas. Viņš ir ļoti labs strādnieks ... Tikai tie visi nav mani skolnieki, tie ir Pāvela skolnieki.

Muska Imre padomāja un mazliet pasmaidīja ar savām plānajām lūpām:

— Mums visiem Austrumos uzlēkusi saule!

STĀSTS PAR VECO MONĒTU

Manā priekšā maza sudraba monēta, apmēros tik liela kā mūsu pieckapeika. Tas bija vecs angļu trīspensu gabals, kāda sen vairs nav apgrozībā, ar vienā monētas pusē iegravētu resnas, dusmīgas sievietes profilu. Virs sievietes galvas tai vietā, kur vajadzētu atrasties kronim, izsists caurums. Monēta tā nodilusi, ka uzrakstus uz tās nevar salasīt, bet sievietei var saskatīt tikai garo, nokārušos degunu.

Šodien Maskavā brīnišķīga ziemas diena. Naktī bija liels putenis, bet pašlaik ir rāms. Spīd saule, un viss, kas redzams aiz platā loga — kaimiņu skolas skvērs, divi jaunceļami nami, starp tiem zilgojošais velotreka gabaliņš Jauno pionieru stadionā un pat Ļeņingradas šosejas vecās liepas, kas melno horizonta malā, — viss apsnidzis ar mīkstu, jaunu sniegu, viss balts, spožs un mirdzošs.

Es raugos uz svešo, nodilušo monētu, un man acu priekšā iznirst cita ainava, tālās angļu pilsētas skats. Šī ainava ir ļoti vienmuļa. Ielu spraugas šauras, garas un tik līdzīgas cita citai, ka nepieradušam, lai cik pa tām staigātu, tev liekas, ka tu virzies pa vienu un to pašu ielu, kurai nav ne nosaukuma, ne gala, ne malas.

Visapkārt neviena kociņa, ne zālītes. Zem kājām no mitruma saglumušas un it kā appelējušas trotuārā plāksnes. Bieza, sarkanīga migla uzgūlusies pilsētai. Šī migla tik cieši jūs apņem, ka visa apkārtne — ir zemās, vienveidīgās mājas ar kaminu skursteņu smailēm virs dakstiņu jumtiem, ir laternu stabi, kas izskatās pēc karātavām, ir izbalējušie reklāmu dēļi, — viss tas iezīmējas izplūdušās un neskaidrās formās it kā smagā nemierīgā miegā.

Šī migla, kas kļuvusi rūsgana no smacējošiem fabriku kvēpiem, atstāj mutē iesāļu garšu, kutina kaklā, izsauc klepu. Tā apslāpē skaņas un, tikko esi izgājis uz ielas, vienā mirklī apklāj seju un rokas ar aukstu mitrumu.

Es skatos uz veco monētu, kas guļ uz galda, un man nāk

prātā angļu tekstilnieku pilsēta, visšausmīgākā no pilsētām, kādas vien man gadījies redzēt, ceļojot pa plašo pasauli. Salīdzinot ar citām Anglijas pilsētām, tā vēl pavisam jauna. Taču pat visjaunākās celtnes šeit liekas senatnīgas, jo fabriku dūmeņu kvēpi, kas mūždien uzgūluši tiem, ir tik biezi, ka dažos gados jebkura jaunceltne šeit kļūst melna, it kā gadu simteņi ar savu elpu to būtu apsvilinājuši. Dobji, it kā no pazemes, šeit rītos skan fabriku sirēnas. Un šai stundā, kad jau paceļas saule, bet ielās tās pašas miglas dēļ vēl pavisam tumšs, no visām pusēm dzirdamas dīvainas skaņas:

«Klik-klak, klik-klak, klik-klak ...»

Tie ir tekstilstradnieki, kas miglā steidz uz fabrikām, klaudzinādami pa trotuāru ar savu apavu koka pazolēm.

Un vēl man vecā monēta liek atcerēties mītiņu, ko šai pilsētā — mazā zālītē virs kāda veca restorānā — bija sarīkojuši Padomju Savienības draugi. Čīkst un klaudz parādes durvis, ienāk vīrieši un sievietes, notraucot no cepurēm un mēteļiem pelēkos ūdens putekļus. Pēc paraduma tie vispirms izlaužas līdz elektriskajam kaminam, pēc tam, drusciņ pasildījušies pie skopās, sausās kvēles, tuvojas mums, padomju delegātiem, un ar savām rokām, kas vēl aukstas un valgas no āra mitruma, spēcīgi spiež mūsu rokas.

Mēs tikko esam atbraukuši šai pilsētā un neviena šeit nepazīstam. Taču visu šo nepazīstamo cilvēku vidū nez kāpēc tūliņ duras acīs veca sieviņa, maza, vāja, sakumpusi, ar grumbām klātu seju, kurā izceļas tikai kaulains ērgļa deguns. Viņa ģērbusies nabadzīgāk par citiem. Tumšās, vecmodīgās jakas izdilušie elkoņi rūpīgi salāpīti. Izbalējusī cepure apvilkta ar melnu krepu.

Stipri paspiedusi mums rokas ar savām mazajām, raupjajām plaukstām, viņa kaut ko ātri ātri stāsta. Bet tulkotāja kaut kur izgājusi, — tā mums arī neizdodas uzzināt, ko viņa tieši grib teikt. Ievērojusi, ka viņu nesaprot, vecenīte noplāta rokas, bikli pasmaida un atiet sāņus.

Sakarā ar mītiņu nelielās zāles sienas bija izrotātas ar padomju plakātiem. Tie bija mūsu parastie plakati, mājās tos itin vienkārši vairs neievēro. Taču te, tālā, svešā zemē, šajā mitrajā, piekvēpušajā, drūmajā pilsētā, tie parādās kā labi paziņas, kā veci draugi, ar kuriem satikšanās svešumā rada prieku.

Droši vien jūs atceraties šo plakatu — jauna māte, spiezdama sev pie krūtīm mazuli, aicina parakstīt Vispasaules Miera Padomes uzsaukumu.

Vecā sieviņa apstājusies tieši pie šā plakata. Viņa raugās uz to, it kā tās priekšā stāvētu dzīvs cilvēks. Un pie tam viņas lū-

pas kaut ko čukst, it kā tā sarunātos ar mākslinieka uzzīmēto jauno padomju māti, kurā jaušams spēks un ticība.

Šis skats atstāj dīvainu iespaidu, bet vai tad svešajā, nepazīstamajā zemē maz nākas sastapt dīvaina un neizprotama!

Aizvien jauni un jauni cilvēki nāk klāt padomju delegātiem, lai ar tiem iepazītos. Telpas ir pilnas, visapkārt skan čalas, metas karsti. Ļaužu pūlī man vecenīte pazuda, un es arī aizmirsu viņu. Bet, kad mītiņa laikā priekšsēdētājs man deva vārdu un no tribines manā priekšā pustumsā atklājās nepazīstamu seju rindas, es nezinu kāpēc starp tām tūlīt sāku meklēt tieši viņas seju.

Viņa sēdēja tālu, vienā no pēdējām rindām, pie tam sēdēja neērtā pozā — saslējusies, it kā tiekdamās uz priekšu, pielikusi pie auss saliektu plaukstu. Gurdeno, dziļi iekritušo, tomēr ļoti uzstājīgo acu skatiens it kā hipnotizēja, vilka pie sevis. Es ar izbrīnu jutu, ka, stāstot par mūsu tautas mierlaika dzīvi, par mūsu sasniegumiem, par mūsu celtnēm, mūsu nodomiem un sapņiem, es neviļus vēršos tieši pie viņas, pie šās nepazīstamās sievietes, it kā tā pārstāvētu ne tikai tos, kas pildīja šo mazo zāli, bet arī visus Anglijas vienkāršos cilvēkus.

Vecā sieviņa klausījās uzmanīgi. Pat no tālienes varēja redzēt, ka tā brīžam nopūšas, brīžam pasmaida, brīžam piekrizdama māj ar galvu. Pēkšņi viņa piecēlās un sāka steidzīgi spraukties caur rindām. Citi to dusmīgi apsauca, taču viņa, vainīgi smaidīdama, joprojām spraucās uz izeju un beidzot pazuda aiz durvīm.

Zāle bija kā bāztin piebāzta. Cilvēki drūzmējās ejās, stāvēja gar sienām, saspiedušies logu nišās. Bija izgājis tikai viens cilvēks, bet to nezin kāpēc tūlīt varēja manīt.

Mītiņš turpinās. Runā angļi, kas apmeklējuši mūsu zemi. Tie nav oratori, tie ir vienkārši briti — ogļracis, priesteris, mājsaimniece. Taču visi viņi stāsta patiesību par mūsu Dzimteni, un šī neizpušķotā, vienkāršā patiesība apgāž imperiālistisko avīžu gadiem ilgi stāstītos izsmalcinātākos melus, aiziet līdz cilvēku sirdīm. Runātājiem aplaudē, atskan saucieni «jes, jes», kas nozīmē reizē ir pateicību, ir sacītā atzīšanu. Aizrāvies ar klausīšanos, es nepamanīju, ka — jau mītiņa beigās — vecā sieviņa no jauna bija atgriezusies zālē.

Visi, kas bija pieteikušies, ir jau runājuši, un priekšsēdētājs klātesošajiem jautā, vai kāds nevēlas vēl ko teikt. Aiz cilvēku mugurām, kuri stāv pie durvīm, pastiepjas laukā kalsnēja roka.

— Vai missis vēlas ko teikt? — priekšsēdētājs jautā.

Vecā sieviņa apstiprinādama pamāj ar galvu.

Un nu jau viņa nāk uz tribini — maziņa, apņēmības pilna,.

kaut ko cieši saspiedusi dūrē. Pār rindām pāršalc čuksti. Kāds nedroši sasit plaukstas. Un pēkšņi visa zāle sāk aplaudēt.

Sieviete uzkāpj uz skatuves, vecmodīgi palokās pret priekšsēdētāju un mītiņa dalībniekiem. Tuvumā stāvot, var manīt, cik viņa smagi elpo. Seja tai sasārtusi, it kā viņa tikko būtu skrējusi. Viņa nogaida, kamēr norimst aplausi, un ne visai skaļi, bet skaidri sāk runāt:

— Jūs, kungi, acīm redzot mani pazīstat. Bet, lūk, viņiem — tiem, kas atbraukuši no Padomju Krievijas, man jāpasaka šis tas par sevi. Mans vīrs Frenks, kad vēl nebija paņemts armijā, strādāja šai pilsētā par audēju. Tas bija pirmā pasaules kara sākumā. Es toreiz biju jauna, man tikko bija piedzimis dēls. Mēs viņu par godu vecamtēvam nosaucām tā vārdā. Viņa vectēvs, vīra tēvs, arī bija strādājis par audēju, un to sauca par Džemsu.

Nu, un tad mans vīrs devās karot viņpus Lamanša, uz kontinentu. Pēdējā vakarā pirms aizbraukšanas viņš izsita vecai trīs-pensu monētai caurumu, ievēra tajā aukliņu un pakāra maziņajam Džemsam, mūsu dēlam, kaklā. «Lai būtu laimīgs,» viņš smiedamies teica. Jūs, kungi, zināt, ka toreiz sudraba trīspensu monētas ar vecās Viktorijas attēlu nesāja, lai būtu laimīgi.

Zālē iestājās dziļš klusums, un kad vecenīte aiz satraukuma mīņājās no vienas kājas uz otru, grīdas dēļu čīkstēšana izskanēja kā pērkona grāvieni.

— Jūs, kungi, liekas, mani pazīstat, un varbūt jums zināms, ka es pēc pirmā pasaules kara paliku atraitne. Frenku apglabāja kontinentā, bet es vairs neapprecējos un pati audzināju savu Džemsu. Viņš man bija viss. Kad man uznāca smagi brīži un viss apkārt it kā satumsa, es skatījos, kā rotaļājas mans Džemss, kā viņš guļ, ērti izlaidies gultiņā, veselīgs, sārts, rudiem matiem, ļoti līdzīgs tēvam, un man atkal atgriezās ticība, ka tomēr ir vērts dzīvot. Nu, ja ne sevis, tad viņa dēļ... Mēs, mātes, visas tā domājam . .. Vai nav tiesa?

Pār apklusušo zāli pārslīdēja šalkoņa. Sievietes, kas bija sasēdušās dažādās vietās, piekrītoši māja ar galvām.

— Mans zēns auga kā bārenis, taču, dievs liecinieks, viņš man neko nevar pārmest. Es sāku strādāt par apkopēju tai fabrikā, kur kādreiz bija strādājis mans vīrs, bet pa vakariem es mājās spiedu zīmējumus uz zīda lakatiņiem. Jūs pazīstat šo vienkāršo Velsas zīmējumu. Šādus lakatiņus sevišķi labprāt pērk ārzemnieki. Labajos gados mums naudas netrūka, un mans dēls izauga par veselīgu, skaistu un spēcīgu jaunekli. Varbūt kāds no jums, kungi, to pazina? Lūk, tur, liekas, sēž mūsu kaimiņš, viņš to var apliecināt.

— Ja, jūs stāstāt patiesību, — no zāles dziļuma atskanēja vīrieša balss.

— Es darīju visu, lai, kā nākas, uzaudzinātu savu Džemsu — savu vienīgo prieku, savu cerību, sapni par mierīgām, laimīgām vecumdienām. Viņš labi mācījās, vēlāk sāka strādāt par audēju, tāpat kā tēvs un vectēvs. Visu naudu, ko nopelnīja, viņš atnesa man līdz pēdējam penijam. Viņš vienmēr bija tik ļoti rūpīgs un uzmanīgs. Svētdienās viņš man palīdzēja mazgāt traukus un vienmēr teica: «Šodien, māmiņ, mana kārta.»

Sieviete apklusa. Vecajā sejā atplauka liegs smaids, tik tikko manāms, kā tā pēdējā vakara atblāzma, ko nolaizdamās aiz apvāršņa, uz koku galotnēm atstāj saule.

— Es jums jau teicu, kungi — kad mans Frenks aizbrauca ar kuģi uz kontinentu karot, viņš maziņajam Džemsam pakāra kaklā vecu trīspensu monētu. Es toreiz biju jauna un pasmējos par viņu. Un jāsaka gan, ka angļu tauta droši vien tagad būtu ļoti laimīga, ja vecās monētas patiešām cilvēkiem atnestu laimi. Bet Džemss nēsāja monētu un nekad to nenoņēma nost, nēsāja to par piemiņu no tēva, kuru viņš neatcerējās. Bet, kad viņš bija izaudzis tik brašs un mūsu mājās valdīja pārticība, es pēkšņi noticēju, ka šī trīspensu monēta mums atnesusi laimi... Piedodiet, varbūt es pārāk sīki stāstu, varbūt kungiem apnicis manī klausīties?

— Nē, nē, runājiet! — iedūcās zāle.

— Es jums laiku neierobežoju, — priekšsēdētājs teica.

— Pateicos, kungi, es drīz beigšu. Vēl piecas minūtes, priekšsēdētāja kungs .^. Pie mums tagad daudzi izliekas, it kā būtu aizmirsuši pēdējo karu, bet es to neesmu aizmirsusi, nē! Neesmu aizmirsusi nedz vācu lidmašinas, kas naktīs lidoja šurp, nedz tos pašus «fau», kas krita mums virsū no gaisa. To varbūt var arī aizmirst... Bet es neesmu aizmirsusi, kā Džemss, mans dēls, devās uz fronti. Pirms aizsūtīšanas uz Franciju viņu atlaida atvadīties. Viņa rīcībā bija tikai dažas minūtes. Šoferis smagajā mašinā, ar kuru viņus veda prom, visu laiku lejā pie loga pūta signālu. Man bija baigi, bet es centos smaidīt. Atceros, es viņu tikai noskūpstīju uz pieres un liku tam noteikti valkāt vilnas zeķes, ko biju ielikusi viņa mugursomā. Bija ziema, uz kontinenta ir aukstāks nekā pie mums, un viņš varēja viegli saaukstēties ... Mēs, mātes, dažkārt taču sarunājam tīrās muļķības... Džemss iesmējās un atbildēja: «Neuztraucies, māmiņ, nekas ar mani nenotiks. Es esmu laimīgs — es nēsāju kaklā tēva monētu.» Tad viņš paskatījās pulkstenī un aizskrēja ... Tas ir viss. Es pat neredzēju, kā viņš iesēdās mašinā. Kad es atjēdzos un

pieskrēju pie loga, mašinas vairs nebija .. . Priekšsēdētāja kungs, vai jūs nebūtu tik laipns un neielietu man glāzi ūdens?

Šos pēdējos vārdus viņa izrunāja ļoti klusi. Sejā tai varēja lasīt briesmīgu sasprindzinājumu, zods bija ievilcies, lūpas viņa saspieda tik cieši, ka tās nobāla un it kā izzuda. Visa zāle klusējot klausījās, kā viņa dzer — lēnām, malku pēc malka. Un tomēr tā nesāka raudāt; viņa nolika glāzi uz galda, kas mītiņam par godu bija apsegts ar diviem karogiem — ar padomju un angļu karogu, un klusi, bet tā, ka to varēja dzirdēt vistālākajā zāles stūrī, runāja tālāk.

— Vairāk es Džemsu netiku redzējusi, viņa vietā man atsūtīja aploksni ar melnām malām. Jūs pazīstat, kungi, šīs aploksnes, tās arī tagad pienāk no Korejas, Malajas, Ēģiptes ... Bet, kad karš bija beidzies, mani sameklēja kāds karavīrs, viņa biedrs. Viņš teica, ka Džemsu tie apglabājuši kontinentā, un nodeva man viņa pulksteni un trīspensu monētu, kuru mans dēls visu mūžu bija nēsājis aukliņā ap kaklu. Tas ir viss, kas man ir palicis pāri no dēla. Tomēr tā nav īsti pareizi — vajadzēja teikt, bija palicis, jo pulksteni esmu jau pārdevusi. Jūs taču, kungi, nenosodīsiet mani par to, vai ne? Jūs taču zināt, ka mūsu valdība rūpējas, lai mūsu zeme būtu apbruņota. Dzīves iztika dārga, bet mana pensija gaužām maza ... Man palicis tikai šis te.

Izteikusi šos vārdus, viņa atvēra plaukstu. Tajā paspīdēja mazs metālā ripulītis. Tulkotājai, kas mums tulkoja viņas runu, drebēja balss. Zālē ļaudis trokšņaini šņaukājās. Kāda sieviete uz tālāka sola skaļi šņukstēja; vīrieši, kas sēdēja pirmajā rindā, drūmi raudzījās grīdā. Priekšsēdētājs, kodīdams lūpas, domās nogrimis, stumdīja pa galdu glāzi, kurā dzirkstīja ūdens.

Taču pati stāstītāja turējās braši. Tās seja bija barga un stingra. Viņa parādīja klātesošajiem monētu un cieti noteica:

— Lūk, tas ir viss, kas man palicis par piemiņu no karā kritušā vīra un dēla. Tas ir visdārgākais no visa, kas man pieder!

Un pēkšņi ar apņēmīgu žestu viņa pasniedza monētu mums, padomju delegātiem:

— Ņemiet, es atdodu šo piemiņu jums, jo zinu, ka visa jūsu tauta ir pret karu, tāpēc ka jūs, padomju cilvēki, visi cīnāties par to, lai nekad un nekur netiktu nonāvēts nevienas mātes bērns. Es tā nolēmu, klausoties jūsu pārstāvja runu ... Nē, nē, es lūdzu jūs, neatsakieties! Pieņemiet to no vecās angļu sievietes, kas savākusi vairāk nekā tūkstoš parakstu zem Miera Padomes uzsaukuma ...

Istabā klusums. Pa atvērto vēdlodziņu no ielas, kur saule kā agrāk vizuļo pār apsnigušo Maskavu, atlido bērnu klaigas un smiekli. Meitenēm, kas mācās blakus skolā, jādomā, ir lielais

starpbrīdis. Viņas izspurdz dārzā un skraidelē, iemīdamas svaigajās sniega kupenās celiņus, purinādamas no kokiem cita citai virsū baltu, mirdzošu un dzeldīgu sniegu.

Gaiša prieka pilna ir visa šī ainava.

Es lūkojos uz veco monētu, kas guļ man priekšā uz galda, un domāju par angļu pilsētu, mitro un drūmo pilsētu, par tumšbrūno miglu, kas piesātināta ar fabriku skursteņu kvēpiem, domāju par to, kā liesmoja angļu darba rūķiem acis, kad mēs tiem stāstījām par mūsu mierīgo celtniecību, un vēl domāju par maziņo, veco sieviņu ar ērgļa degunu un uzstājīgajam acīm, par šo vientuļo māti, kura tālu, sava drūmajā dzimtenē, tomēr kopā ar mums pašaizliedzīgi cīnās par mieru, par citu bērnu dzīvi.

SKOLOTĀJA

Nav ko slēpt, ka, pirmo reizi atstājot dzimtās zemes robežas, Marija Rožņeva bija |oti satraukta. Viņa nebrauca viena. Padomju delegācijā, kas devās uz Budapeštu, uz Vispasaules jaunatnes kongresu, aizņēma visas blakus kupejas. Vecajā un labi iekārtotajā, mīkstajā vagonā pārpilnām dzirkstīja jauniešu prieks. No visām malām plūda dziesmas un smiekli, kas noslāpēja riteņu troksni.

Marija bija ne vien dziesmu un deju mīļotāja, bet arī prasmīga to izpildītāja. Taču tagad, braucot pēdējos kilometrus pa Padomju zemi, viņa sēdēja ierāvusies dīvānā stūrī, skatījās pa logu un visu laiku domāja, domāja un domāja ...

Tiešām, viss labais, ko viņa bija piedzīvojusi savā vēl ļoti īsajā mūžā, — viņas profesija, bez kuras tā nevarēja sevi iedomāties un kura viņai dažkārt sagādāja ne ar ko nesalīdzināmu baudījumu, viņas sabiedriskais darbs, viņas slava, kas sniedzās tiktāl, ka gluži nezināmi cilvēki, pazinuši viņu, sveicināja to uz ielas, autobusā, vilcienā, viņas sapņi, kas lika sirdij pukstēt priekā, — viss tas bija nesaraujami saistīts ar mīļo Padomju zemi.

Bet aiz loga slīdēja garām tās pēdējie kilometri.

Drīz būs robeža, bet tālāk — cita, sveša zeme. Un, kaut gan starp ļoti daudzajām vēstulēm, kas vērpējai pienāca uz Kupa-vinas fabriku, viņa un viņas draudzene un līdzautore — audēja Lidija Konoņenko — saņēma ne mazumu vēstuļu no ārzemēm, un starp tām atgadījās arī vēstules no Ungārijas, kurp viņa patlaban brauca, taču Marija tā uztraucās, kā kādreiz bija uztraukusies bērnībā, kad tā pirmo reizi uz ilgu laiku šķīrās no mātes.

Taču nekas sevišķs uz robežas nenotika. Sārtvaidzis robežapsardzības virsnieks paņēma pasi, pēc tam atdeva to atpakaļ un novēlēja laimīgu ceļu. Visi pārsēdās citā vagonā. Zeme šķita sveša tikai tādēļ, ka bezgalīgi plašo kolchozu lauku vietā, kurus skatiens nespēja aptvert, garām slīdēja druvas, krustām šķērsām sagraizītas šaurās, raibās strēmelēs.

Meitenei, kas bija dzimusi kolchozu iekārtas laikā, šāda muļķīga zemes iekārtošana likās pārāk acīm redzami uzkrītoša. Bet domāt par to neatlika laika. Gar ežām, kas iekļāva šaurās strēmeles, uz vilcienu no visām pusēm skrēja brūni iedeguši vīrieši un sievietes, vicinot ar cepurēm, galvas lakatiņiem. Mazās dzelzceļu piestātnēs veseli ļaužu pūļi sagaidīja vagonu, kurā brauca padomju delegācijā. Pa atvērtajiem vagona logiem tie meta iekšā ziedus.

Pamazām Marija Rožņeva mitējās vērot šaurās zemes strēmeles, par kurām sākumā tā tik ļoti bija pārsteigta.

Bet Budapeštā, kad padomju jaunatnes delegācijā saplūda kopā ar citām delegācijām, kas sabraukušas šurp no visām pasaules malām, un mazā vērpēja no Kupavinas pēkšņi atradas starp meitenēm un jauniem cilvēkiem, kuri sarunājās daždažādās valodās un kuriem bija balta, sarkana, bronzas brūna un olivpelēka ādas krāsa, viņai radās vēl viena — jauna, neparasta izjūta, kas liecināja, ka tā atrodas ārzemēs: viņa juta, ka visi viņas biedri šajā delegācijā un viņa pati ir pēkšņi it kā izauguši.

Nejaušs gadījums palīdzēja Marijai izprast šo jauno sajūtu. Milzīga auguma jauneklis — nēģeris, kas kādas satikšanās laikā ar padomju delegāciju, atbalstījis zodu pret lielām, violetām dūrēm, kā brīnišķīgu pasaku klausījās stāstus par mūsu zemes dzīvi, par darbu, kas iepriecina un iedvesmo, par to, cik plaši padomju cilvēkam pavērtas visas durvis, visi ceļi, — šis nēģeris pēc pārrunām Marijai par atmiņu iedāvināja savu fotogrāfiju. Otrā pusē viņš uzrakstīja: «Manai skolotājai.»

— Jūs maldāties, biedri. Jums droši vien nepareizi pārtulkoja. Es neesmu skolotāja, es esmu strādniece — vērpēja, — teica Marija.

— To es zinu, bet kļūdījies neesmu. Jūs visi, padomju cilvēki, esat mūsu skolotāji. Mēs cenšamies mācīties no jums visu — domāt, dzīvot, cīnīties par mieru.

Un vēlāk, kad bija atgriezusies Kupavinā, meitene pastāstīja draudzenēm par saviem iespaidiem ārzemēs.

«Redziet, meitenes, šeit, mājās, mēs bieži vien kaut kā vispār nedomājam par to, ko devusi mums padomju vara. Ar citādu dzīvi iepazīstamies tikai no grāmatām. Bet, kad tu aizbrauc uz ārzemēm, tūlīt ir ar ko salīdzināt — un uzreiz tu saproti: ai, ai, cik daudz mēs esam padarījuši, cik tālu visām tautām esam aizsteigušies priekšā!»

Šis iespaids Marijai Rožņevai nostiprinājās otrā ārzemju brauciena laikā, kad viņa bija aizbraukusi uz lielo Ķīnas Tautas Republiku nosvinēt Pirmā Maija svētkus.

Nu jau viņa bez satraukuma un skumjām šķērsoja Dzimtenes robežu un nebrīnījās par jūsmīgo sagaidīšanu, kādu padomju delegācijai parādīja tālajā, draudzīgajā ķīniešu zemē.

Tāpat kā visi padomju cilvēki viņa jau kopš bērna dienām ar simpātijām sekoja lielās ķīniešu tautas cīņai. Kā kaut ko sevišķi mīļu un dārgu viņa saņēma ziņu par ķīniešu tautas uzvaru un Ķīnas Tautas Republikas nodibināšanos.

Un tagad nu viņa staigāja pa Šanhajas ielām, iepazinās ar jaunās Ķīnas jaunajiem cilvēkiem, noraudzījās no viesu tribines, kā, nebaidīdamies no lietus gāzēm, Pekinā soļoja svētku demonstranti, kā par spīti pērkona dārdiem un nikniem vēja brāzieniem, priecīgi un smaidīdami, cieši saliedētās rindās kā bezgalīga straume ar plakātiem un karogiem rokās gāja darba rūķu kolonas — tie, kas iepazinuši darba prieku un īstas brīvības laimi.

Marija apmeklēja daudzus Ķīnas uzņēmumus, apspriedās ar strādniekiem un runāja sapulcēs. Šeit, šai plašajā, lieliskajā zemē, kas tik strauji sākusi atdzimt, viņa atkal visā pilnībā izjuta visu radošo padomju pieredzes spēku, izjuta, cik liela starptautiska nozīme ikvienai mūsu novatoriskai ierosmei un arī visai padomju darba cilvēku varenajai jaunradei.

Lai arī cik nabadzīgu un techniski atpalikušu mantojumu Ķīnas strādnieki bija saņēmuši no gomindana režima, padomju novatoru pieredze tiem palīdzēja ātri un Ķīnas apstākļos vēl nedzirdēti īsā laikā atjaunot uzņēmumus un virzīt uz priekšu tech-niku. Mariju iepazīstināja ar darba pirmrindniekiem, kas strādā pēc Aleksandra Cutkicha, Pāvela Bikova, Nikolaja Rosijska darba metodēm. Te pazina arī viņu pašu un tās līdzautori — Lidu Ko-noņenko.

Kāds trieciennieks, šūšanas fabrikas piegriezējs, viņai parādīja, cik viņš ietaupa materiala, pielietojot paša jaunizgudroto piegriešanas sistēmu. Stāstīdams, cik no šā materiala fabrika dagad papildus ražo apģērbu, šis gados jau vecais ķīnietis pēkšņi pār visu seju pasmaidīja un laipni un šķelmīgi pavērās sarunu biedrē:

— Vai jūs zināt, kas man ieteica tā piegriezt?

— Nu, kas?

— Divi mani jaunie padomju biedri, kas droši vien nekad nebija dzirdējuši par mani, — Marija Rožņeva un Lidija Kono-ņenko ... Es lasīju mūsu avīzē rakstu par jūsu pieredzi. Jūs esat mana skolotāja, bet es — jūsu skolnieks.

Tagad šis goda pilnais nosaukums Mariju vairs nepārsteidza.

Viņa saprata: kaut gan ta vel jauna, ārzemēs viņa bija savas tautas dižās pieredzes un gudrības nesēja.

Kādā citā Ķīnas fabrikā Marijai pastāstīja, ka šeit esot kāda strādniece, kura savu darbu veicot labāk par visiem, taču draudzenēm atsakoties mācīt savu meistarību. Marijai tas likās tik nejēdzīgi, ka viņai šķita — viņa ir pārklausījusies, un palūdza vēlreiz pārtulkot. Nē, Marija nebija pārklausījusies.

Tad Marija iegāja cechā un viņu iepazīstināja ar mazu, daiļu ķīniešu jaunavu platā zilā blū^ē. Viņa tiešām strādāja tik raiti un veikli, ka Marijai, kas labi prata šo amatu, gribot negribot šī ķīniete iepatikās.

— Vai tas tiesa, ka tu atsakoties mācīt savas draudzenes? — viņa tai jautāja.

— Protams ... Ja es visu parādīšu un izstāstīšu citām, viņas mani panāks un es vairs nebūšu pirmrindniece, — padomju viešņai vaļsirdīgi atbildēja ķīniete.

Marija visu saprata. Viņa apkampa ķīnieti un sāka tai stāstīt, kā viņa ar savu draudzeni Lidu rūpīgi palīdzējušas savu cechu strādniekiem apgūt savu izgudroto metodi, kā viņas priecājušās, kad to ierosme ieviesusies citās fabrikās, pastāstīja arī par to, kā visas Kupavinas fabrikas panākumi palīdzējuši tūkstošiem cilvēku, kā šie panākumi spārnojuši ir viņu pašu, ir viņas draudzeni, izraisījuši viņās iniciativu, pamudinājuši uz jauniem sasniegumiem. Un vēl viņa pastāstīja ķīniešu meitenei, cik tā ir liela laime — aizraut sev līdzi darba biedrus, sajust, kā vairojas tavs pašas ieguldījums komunisma celtniecībā.

Runā aizraujoties, Marijas domas kļuva saraustītas. Tulkotājs tik tikko spēja pārtulkot sarunu biedrei viņas saviļņojumā teiktos vārdus. Atģidusies Marija vainīgi paskatījās uz ķīnieti: vai tā saprot viņas nesakarīgo valodu?

— Pateicos tev, draudzenīt! Es tagad tāpat kā tu mācīšu citus, — ķīniete atbildēja.

Viņa Mariju bija sapratusi lieliski.

Tomēr, ja ceļojumos uz Ungāriju un Ķīnu Marija Rožņeva ne visai ievēroja, kad bija jau šķērsotas dzimtās zemes robežas, tad braucienā uz Austriju viņa ar visu savu būtni juta robežu nevis kā ģeogrāfisku līniju vai muitas kordonu, bet ka neredzamu bezdibeni, kas atdala sociālistisko pasauli no kapitālistiskās ...

Viņai, kas bija dzimusi tai laikā, kad mūsu valstī sociālistiskā sacensība jau kļuvusi par visu padomju darbaļaužu darba metodi, bija gandrīz vai baigi apzināties, ka viņa atrodas zemē, kur vārdi «fabrikants», «muižnieks», «ekspluatācija», «nevienlīdzīga samaksa par vienādu darbu» — šie vārdi, kurus viņa līdz šim bija uztvērusi kā abstraktus, no grāmatām ņemtus vārdus, — pēkšņi brīva cilvēka priekšā atausa visā savā drausmīgajā realitātē.

Viņai šis brauciens kļuva par sava veida ekskursiju uz vēstures muzeju, kur pēkšņi atdzīvojās tālās senatnes ļaunais personāžs, un viņa ieraudzīja ir dzīvu fabrikantu, ir meistaru, kas pienes visādas tenkas fabrikantam, ir dzīvu, īstu spiegu, ir kapitālistisko roklaizi — Austrijas meņševiku, ļaunu, viltīgu un skaudīgu radījumu, vārdu sakot, visu to, par ko Marija mājās bija uzzinājusi vēstures stundās, no grāmatām un no vēsturiski revolucionārām filmām.

Un ne veltīgi viņa tik uzcītīgi bija mācījusies boļševiku partijas vēsturi. Jaunie, neparastie apstākļi to nesamulsināja. Viņa stingri ticēja, ka rietumu okupācijas zonu fabrikās un rūpnīcās ir daudz Padomju Savienības draugu, miera draugu. Viņa ticēja padomju tautas taisnības spēkam.

Reiz pirms mītiņa, kas notika angļu okupācijas zonā kādā lielā fabrikā, viņu brīdināja, ka zālē atrodas ne mazums labējo sociāldemokrātu un ir iespējama provokācijā.

Marija uzkāpa tribinē kā vienmēr ārēji mierīga. Pat pārējie delegācijās biedri nenojauta viņas satraukumu. Bet tieši šoreiz viņas iejūtīgie vārdi par dižo sociālistisko Dzimteni, par komunistisko celtniecību, par padomju cilvēku mierīgo darbu izskanēja ar sevišķu lirisku spēku.

Runādama viņa ar savām lielajām, starojošām acīm skatījās zālē. Daudzas sejas viņai uzsmaidīja pretī. «Ir draugi!» viņa saprata un nomierinājusies iekšēji sagatavojās kaujai.

Un tad starp jautājumiem, kuros sākumā bija dzirdama vienīgi patiesa interese par dzīvi Padomju zemē, izskanēja viens, kas lika tai kļūt uzmanīgai.

— Mēs ticam, ka darba pirmrindnieki izstrādā daudz, bet ko tas viņiem maksā? Esam dzirdējuši, ka stachanovietis esot izmocīts, nervozs cilvēks. Viņš tik tikko velkot kājas. — Jautātājs bija sārtvaidzis resnītis ar brillēm un sēdēja kaut kur pēdējās rindās.

Sapulci pāršalca dusmu vilnis. Priekšsēdētājs tvēra zvaniņu. Viņš gribēja noraidīt jautājumu, taču Marija viņu aizturēja.

— Nē, atļaujiet, kādēļ gan? Jāatbild, — viņa teica, pienākdama pie pašas skatuves malas. — Redziet, kungi, jūsu priekšā stachanoviete! Varat paši spriest, kāda es izskatos.

Marija Rožņeva uzsmaidīja plašu smaidu. Lielās, pelēkās acis mirdzēja kā zvaigznes, un daiļā, gaišā meiča izskatījās kā veselīgas, možas, apgarotas jaunības iemiesojums.

Zālē bija dzirdami labsirdīgi smiekli. Sāka dārdēt aplausi. Tomēr cilvēks ar brillēm nepadevās. Viņš arvien vēl cēla roku.

— Bet, ja cilvēks izpilda divas vai trīs normas, viņam kaut kur taču jāsmeļas spēki. Lai arī ko jūs tur, freilen, mums stāstītu, cilvēks, kas izpilda normas par trim, tomēr būs kā izspiests citrons.

Stāvēdama šeit, svešā zemē, uz tribines tādu cilvēku priekšā, kuriem katru dienu avīzes Maršala garā potēja pretpadomju riebīgās propagandas indi, Marija uz mirkli domās atcerējās to laiku, kad viņa kopā ar Lidiju Konoņenko pārdomāja savu priekšlikumu, par ko viņas vēlāk saņēma Staļina prēmiju.

Viņas acu priekšā skaidri iznira tālā fabrika, kas grima smaržīgo, plaukstošo papeļu zaļumā, maigais pavasara vakars, vienmērīgā spoļu dūkoņa, kas plūda caur vērptuves atvērtajiem logiem, draudzenes tumšās, dedzīgās acis. Toreiz viņas sajuta sevišķu satraukumu, jaunrades nemieru. Abas bija kā spārnos. Vai tad varēja domāt par nogurumu? Ja arī tas bija, to neievēroja — tik ļoti abas bija aizrāvušās.

Marija ar mazliet zobgalīgu laipnību pavērās sārtvaidzī un plati pasmaidīja.

— Mūsu strādnieki nestrādā tikai ar rokām vien. Mēs strādājam arī ar galvu. Jā, arī ar galvu, — neaizmirstiet to! Pie mums jau sāk izzust būtiskā atšķirība starp garīgo un fizisko darbu. Mums ir tādi strādnieki, kas lasa institūtos lekcijas, akadēmiķi ierodas pie mums fabrikā, lai ar mums apspriestos. Jā, jā, arī pie manis un manas draudzenes bija atbraukuši...

Par šo drošo atbildi viņa saņēma jaunu aplausu vētru. Sārtvaidzis kungs apklusa. Viņš vairs necēla roku. Toties no zāles otras malas atskanēja dzēlīgs jautājums:

— Jūs sacījāt, ka jūsu pasākumi audumu izstrādāšanā no ietaupītajām izejvielām esot ļoti izdevīgi. Bet kam? Vai jums personīgi? Vai tas daudz jums devis?

— Mūsu fabrika triju gadu laikā ar to ietaupījusi ap simt miljonu rubļu. Simt miljonu!

— Nē, freilen, jūs mani nesapratāt vai arī negribat saprast. Nevis fabrikai, bet jums, jums personīgi! — neatlaidās padzīvojusi kalsna sieviete zaļā beretē, ar garenu seju, kas uztraukuma trīcēja.

Nē, tikai neuztraukties! Tie droši vien ir tie paši austriešu meņševiki, šie nelietīgie nodevēji, kas neieredz visu patieso. Mierīgi, tikai mierīgi! Marija paraustīja plecus.

— Tiešām, es tā nemaz neesmu parēķinājusi, cik personīgi saņēmu no tā. Kad mēs ar Lidiju ierosinājām savu priekšlikumu, mēs pat nedomājām par personīgo labumu.

— Droši vien freilene ir ļoti bagāta, ja viņai nav jādomā par tādām prozaiskām lietām! — asi izgrūda sieviete zaļajā beretē.

Zāli pāršalca troksnis. Viens otrs prasīja priekšsēdētājam, lai pārtraucot jautājumus, kas viešņu apvainojot, citi, tieši otrādi, spēji sasita plaukstas, kāds iesmējās.

Marija stāvēja tribinē droša, mierīga, visa starodama laipnā smaidā. Viņas acīs dzirkstīja nebēdīgas uguntiņas.

— Kundze jautā, vai es esot bagāta. Jā, es esmu ļoti bagāta, — viņa teica un, atļaujot tulkotājam pabeigt, nogaidīja, kamēr norimst pārsteiguma troksnis, kas pāršalca zāli. — Mēs, padomju cilvēki, esam ļoti bagāti, — viņa dzidrā balsī turpināja. — Man pašai ir sava sanatorija, brīnišķīga sanatorija pie Melnās jūras, kur es varu aizbraukt atvaļinājuma laikā. Man Maskavā ceļ universitāti, vislielāko universitāti pasaulē. Tādu jums pat iedomāties grūti! Manā rīcībā ir labākie teātri; labākie komponisti man komponē muziķu un dziesmas, labākie rakstnieki raksta grāmatas. Man valdība katru gadu ceļ desmitiem tūkstošu māju. Mēs, kungi, esam tik bagāti, ka, nežēlodami naudu, pārveidojam ne tikvien ekonomiku un ģeogrāfiju, bet arī mūsu zemes klimatu. Šie darbi izmaksā miljardiem rubļu. Bet vai jūs zināt, kādēļ tie tiek veikti? Tādēļ, lai man, manam vīram, manam dēliņam Volodjam — mums visiem, padomju cilvēkiem, būtu labāka dzīve.

Viņa ar uzvarošu skatienu pavērās visapkārt zālei, saskatīja smaidus, draudzīgus mājienus, redzēja, ka kāds vecs vīrs, kas sēdēja pirmajā rindā, slauka no acīm asaras, un saprata, ka arī te ir uzvarējusi sociālistiskās īstenības gaišā patiesība. Smaidīdama viņa vēlreiz atkārtoja:

— Jā, es esmu ļoti bagāta, kungi! Mēs, padomju ļaudis, esam visbagātākie cilvēki zemes virsū.

Un, kaut gan tagad auditorija vētrainiem aplausiem saņēma katru tās teikumu, ienaidnieki nepadevās. Tā pati sieviete zaļajā beretē, nogaidījusi klusu brīdi, jautāja:

— Lai arī būtu tā, kaut gan man ir citas ziņas ... Šeit mūsu viešņa aicināja cīnīties par mieru. Mēs zinām, ka pie jums par to daudz runā un raksta. Vai tas nav tādēļ, ka jūs baidāties no amerikāņu atombumbas, baidāties no kara?

Marija Rožņeva zināja, ka, runājot ārzemēs, ir vienmēr jātur sevi rokās. Bet nu viņa juta, ka tūliņ iekvēlojas tās vaigi, ausis un kļūst grūti pat elpot. Viņas tauta, visdrosmīgākā, visvienotākā, visvīrišķīgākā tauta pasaulē, «baidoties no kara»! Cilvēki, kas lielajā cīņā vieni paši satrieca apvienotos fašisma spēkus, atbrīvoja visu Eiropu, pašu Austriju un visu pasauli no hitleriskās verdzības draudiem, «baidoties no kara»!

Bet tūliņ pat viņa piespieda sevi būt mierīgai. Viņa varēja pat laipni pasmaidīt.

— Atbildot uz jūsu jautājumu, es nosaukšu tikai trīs vārdus: Kārlis, tā sauktais Lielais, Napoleons un Hitlers, — viņa teica lēnām un saprotami un, nogaidījusi, kamēr apklust aplausi, turpināja: — Mēs negribam karu, bet mēs nebaidāmies no tā! Iegaumējiet to visi, kas par to interesējas, un pastāstiet tiem, kas māca uzdot šādus jautājumus! ...

Vesels pūlis pavadīja Mariju un pārējos padomju delegātus līdz automašinai. Viņai līdzās gāja tas vecais strādnieks, kam galvā bija smieklīga platmale ar tetera spalvu un kas, sēdēdams pirmajā rindā, bija slaucījis acis. Iedams ar Mariju zem rokas, viņš steidzīgi jautāja:

— Vai jūs freilene Marija, esat redzējusi Staļinu?

Viņi jau bija pienākuši klāt mašinai. īgnie austriešu šucmaņi augstās ķiverēs ielenca pūli. Gabaliņu tālāk bija redzami okupantu militārie policisti — nobarojušies, nekaunīgi, tieši tādi, kādi redzami Kukriniksu zīmējumā.

Bet šai mirklī Marija aizmirsa visu. Viņu saistīja atmiņas. Sākumā viņas priekšā atausa spilgti apgaismota zāle, kur viņa piedalās svinīgā sēdē, kas veltīta vadoņa septiņdesmitās dzimšanas dienas atcerei. Pēc tam Kremlī, Augstākās Padomes sesijā ...

— Jā, es esmu redzējusi biedru Staļinu, — viņa klusi atbildēja sirmgalvim.

— Cik tu esi laimīga! — viņš teica un piemetināja: — Ja tu viņu vēlreiz redzēsi, nodod viņam sveicienu no vecā austriešu strādnieka. Un paldies tev par lielisko mācību, ko mēs šodien guvām šai mītiņā!

Mācību! Arī šis vecais austriešu strādnieks uzskata viņu, jaunu padomju sievieti, par savu skolotāju! Nu kas par to, droši vien tā tas arī ir. Katrs padomju darba cilvēks, ko audzinājusi Komunistiskā partija, ir savā ziņā skolotājs aizrobežu cilvēkiem.

Marija par to daudz domāja, ceļodama pa Austriju; domāja atceļā; domāja, kad atgriezās savā fabrikā un atkal sāka strādāt pie savas mašinas.

Un, kad komjaunieši pārtraukuma laikā ielenca viņu un sāka izjautāt par jauno braucienu, par to, kas viņai visvairāk iespiedies atmiņā, ceļojot pa kapitālistisko zemi, viņa teica:

— Es, meitenes, šoreiz tā īsti izpratu biedra Staļina vārdus par to, ka pēdējais padomju pilsonis ir galvas tiesu augstāks par jebkuru ārzemju augsti stāvošu mundierotu varas vīru, kas nes uz saviem pleciem kapitālistiskās verdzības jūgu!

Tie arī bija viņas visspilgtākie iespaidi.

LAIMĪGAIS brauciens

Michails Grigorjevičs Muchanovs ir viens no tiem Volgas vīriem, kas laiku mēri nevis ar gadiem, bet ar navigāciju periodiem.

Pirmais, kas sīksti iesakņojies viņa dzīvē un ko atmiņa glabā kā nenovīstošu svaigumu jau apmēram piecdesmit gadu, — ir ūdens plašums, kas saulē mirdz tā, ka acis žilbst, un neredzēta un baismīga balta māja, kādu nav Vasiļkovā, kur zēns bija dzimis. Šai mājā kaut kas milzīgi krāc, griežas un pūš karstu elpu. No garā skursteņa veļas dūmu mutuļi, un vispārsteidzošākais ir tas, ka māja nestāv uz zemes, kā mājām būtu jāstāv, bet atrodas uz ūdens; bet zeme, kas redzama no šās mājas pa labi un pa kreisi, un viss, kas uz tās atrodas — priežu mežiņš, zaļojoši lauki, sādžiņa, no karstuma gravā paslēpies ganāmpulks, — viss tas kopā ar zemi steidzīgi skrien kaut kur atpakaļ. Bet, kāpēc un uz kurieni, to Miša nezina, un tāpēc viņam uznāk bailes.

Viņš stāv pie baltiem režģiem, kas atdala māju no nemierīgā, mutuļojošā ūdens, cieši pieķēries pie iedeguša, plecīga cilvēka lielās rokas, šis cilvēks ir viņa tēvs. Mazajam Mišām tēvā ir sakoncentrēts viss, kas vien ir pazīstams un drošs šai dīvainajā un baismīgajā mājā, kurai garām viss steidzīgi bēg atpakaļ. Un te vēl kaut kur līdzās atskan necilvēcīgs rēciens, tik skaļš, ka apkārt gaiss sāk dūkt. Varbūt tas milzīgais, nesaprotamais, kas bija krācis, dvašojis un kustējies, nu salauzis dzelzs režģus un izlauzies laukā? Zēns, pie visām miesām drebēdams, piespiežas tēvam pie kājas un sāk kliegt.

— Ko tu, ko tu, muļķīti Tā jau sirēna ... nu, vienkāršāk sakot, svilpe... Re, skaties— augšā tēvocis kapteinis pavilka rokturi. Tvaiki nāk laukā, tie tad arī svilpj, šie tvaiki... Ak, par agru vēl, liekas, mēs abi, Michailo, navigācijā dodamies!...

Michailam Grigorjevičam bija divi vai trīs gadi, kad viņa tēvs, īsts voldzinieks, braukdams par matrozi uz kuģa «Jermaks», bija pirmoreiz paņēmis viņu līdzi braucienā.

Visi nelielās Pievolgas sādžiņas Vasiļkovas iedzīvotāji, kurā

15* 227

dzīvoja Muchanovi, «pārtika no ūdens». Kopš laiku laikiem va-siļkovieši gāja strūdziniekos, vilka ar tauvām baržas un plostus. Vēlāk, kad pa Volgu sāka braukt pirmie kuģi, sādžas iedzīvotāji līga uz tiem par matrožiēm, ločiem, brauca uz baržām par kapteiņiem, vadīja plostu karavanas. Kopš bērnības, kopš tām tālajām dienām, no kurām atmiņā paliek tikai fantastiskas, saraustītas notikumu ainas, Michaila Grigorjeviča dzīve cieši saistīta ar Volgu, Kamu un citām Krievijas upēm, kuras viņš pazīst tā, kā pazīst mežsargs savas krustām un šķērsām izstaigātās takas meža biezokņos.

Kad upes pārklājas ar ledu un, sniegiem aizputinātas, it kā izzūd no pazīstamām ainavām, vasiļkovieši — upju kuģinieki atpūšas savā dzimtajā sādžiņā. Taču Michailam Grigorjevičam šī atpūta šķiet kā slogs. Jau ziemas vidū viņš sāk skumt pēc sava kuģa, pēc vakts sardzēm, pēc ūdens plašuma. Šīs ilgas viņu noved tiktāl, ka dažkārt, atlicis pie malas mājas darbus, kuru pa navigācijas laiku vienmēr sakrājas diezgan daudz, viņš iznāk Volgas kraujajā krastā un stundām ilgi noraugās pelēcīgajā, vienmujajā tālē — vai sniegs jau nesāk plakt un vai uz dienvidus nogāžu kraujām tas nesāk jau kust, vai ledus nav kļuvis zilganāks, vēstot, ka upes drīz salauzīs to, vēstot navigācijas laika tuvošanos...

Cilvēkam, kas mīl savu profesiju, kas reizē ar to aug un pilnveidojas, brieduma gados brīžam liekas, ka nekas sevišķs droši vien viņa dzīvē vairs nenotiks. Izies ledus, stūrmanis Muchanovs nostāsies sardzē pie pazīstamā stūres rata. Pirmais sirēnas pūtiens kā vienmēr liksies tāds īpaši priecīgs, tas pārgalvīgi aizviļņos pār neskaidro, burbuļojošo ūdeni. Ar spalgu atbalsi tam atsauksies tumšbrūnie, valganie krasti, atbalsos kailie, pelēkie lapkoku mežiņi, un no jauna stūrmaņa priekšā atklāsies upes farvaters, pazīstams kā paša kajite līdz pēdējam krasta līkumam, līdz katram labi apslēptam sēklim, kas zem ūdens uzglūn kuģim.

Bet reiz — un tas bija jau labi sen — notika gadījums, kas līdz sirds dziļumiem satrauca Michailu Grigorjeviču. Tas viņam iespiedās atmiņā uz visiem laikiem, visos sīkumos, tāpat kā bija palicis atmiņā pirmais brauciens bērnībā kopā ar tēvu — kuģa «Jermaks» matrozi.

Veco upju braucēju toreiz izsauca pie priekšnieka un teica, ka viņam kopā ar pieredzējušiem un nopelniem sevišķi bagātiem Volgas kuģiniekiem būšot jādodas uz kuģu būvētavu, lai tur pieņemtu no strādniekiem jaunu motorkuģi «Josifs Staļins». Šis motorkuģis atklāšot kuģniecību pa Maskavas vārdā nosaukto kanalu, kr.j toreiz tikko kā bija uzcelts.

Pat tajos tālajos laikos, kad tēvocis Muchanovs, vecs locis,

kas bija mācījis Michailu Grigorjeviču kuģa vadīšanas mākslā, pirmoreiz nodeva viņam, jauneklim, stūres ratu, stūrmanis nebija tā uztraucies, kā uztraucās tagad, tikko dzimušā skaistā tvaikoņa stūrmaņa telpā, juzdams, kā šis lielais, elegantais kuģis jutīgi uztver katru viņa rokas kustību. Viņš uztraucās ne jau tāpēc, ka baidītos kļūdīties vai izdarīt neprecizu gājienu, uzlaist kuģi uz sēkļa. Nē, roka bija stingra, kuģis ļoti paklausīgs, bet kanals plētās plats, ūdeņiem bagāts un taisns kā lineāls. Kļūdīties nebija iespējams. Stūrmani uztrauca apziņa, ka, lūk, viņš, vienkāršu voldzinieku dēls, mazdēls un mazmazdēls, kas izkuģojis daudzas krievu upes, pašlaik vada tvaikoni pa ceļu, pa kuru līdz šim vēl nebija braucis neviens kuģis, pa ceļu, kas nav norādīts nevienā kartē, — pa visjaunāko upi uz zemeslodes.

Kopš tā laika pagājis daudz gadu. Pats tvaikonis stūrmanim bija kļuvis par otru māju. Tomēr, kaut gan Michails Grigorje-vičs to neskaitāmas reizes bija vadījis braucienos, šis pirmais brauciens pa kanalu aizēnoja vecā stūrmaņa atmiņā visu. Šis brauciens iegāja viņa dzīvē kā kaut kas liels, spilgts, neizdziestošs. Tas iespiedās atmiņā visos sīkumos — pat ar lakstīgalas triļļiem piekrastes ievās, pat ar dīvaino reiboņa sajūtu, ko izjuta vecais upju kuģinieks, kad pēkšņi ieraudzīja, ka mākslīgā upe tek augstāk par apkārtējiem tīrumiem un tvaikonis peld vienādā augstumā ar slaido priežu un telegrāfā stabu galotnēm.

— Ak, tad ir gan man laimējies, biedri pilsoņi! Simt gadu nodzīvošu, nekā tamlīdzīga vairs neredzēšu, — mēdza izteikties Michails Grigorjevičs, kad ziemā dzimtajā sādžiņā, būdams svētku skurbulī, viņš jau kuro reizi ņēmās stāstīt viesos sanākušajiem kolchozniekiem par to, kā kādreiz viņš vadījis kuģi, kas atklājis jaunu ūdensceļu, kurš šķērsojot Piemaskavas uzkalnus un augstienes.

Bet mēs dzīvojam tik laimīgā laikā, kas ir tik bagāts slaveniem darbiem, ka neparastu atklājumu prieku mums nāksies izjust līdz pašām mūža beigām. Michails Grigorjevičs vēl nebija nodzīvojis ne piecdesmit divus gadus, kad viņam kopā ar visu Maskavas vārdā nosauktā kanala flagmaņa kuģa apkalpi nācās piedalīties ne mazāk ievērojamā braucienā ...

1952. gadā kādā jūlija dienā tvaikonis «Josifs Staļins», maskaviešu pavadīts un neskaitāmo pie piestātnēm stāvošo kuģu sirēnu apsveikts, devās no galvaspilsētas ziemeļu ostas jaunā vēsturiskā braucienā. Stūrmanis Muchanovs stāvēja savā parastajā vietā, stūrmaņa nodalījuma telpā, kur piecpadsmit gados neskaitāmas reizes bija stāvējis sardzē, un juta, ka viņa plauksta, kas aptvērusi stūres ratu, aiz uztraukuma kļūst mikla. Bet ne jau daudzkrāsainie karodziņi, kas plīvoja starp mastiem, ne

mūzika, ne neparastā, svinīgā balsu čala, pasažieriem sakāpjot kuģī, ne slavenie pasažieri, kurus viņš nekad nebija redzējis, bet pazina no portretiem un fotouzņēmumiem, — ne jau tas viņu satrauca.

Pirmā no lielajām pēckara celtnēm pabeigta! Piepildījušies tautas mūžsenie sapņi par Krievijas upju savienošanu, un viņam, vecajam Volgas dēlam, kopā ar biedriem nu jāizvada savs slavenais kuģis pirmajā braucienā no Volgas uz Donu cauri stepēm, kas vēl vakar svelmainā sausumā bija tvīkušas pēc veldzes. Gadiem strādājot ūdens transportā, Michailam Grigorjevičam bija sakrājies daudz pateicību un atzinību. Bet vai tad par ilgo, godīgo kalpošanu varēja būt vēl lielāka pateicība kā šī! «Jā, laimējies, laimējies!» Par izbrīnu saviem biedriem stūrmanis, kuru komandā pazina kā noslēgtu un klusu cilvēku, stāvēdams pie stūres rata, pats ar sevi par kaut ko sarunājās un pat mēģināja uzdziedāt, ko viņš agrāk nebija darījis, pat sēžot pie svētku galda.

Maskavas vārdā nosauktais kanals — tas ir kā mirdzošs zobens, kas pāršķēlis pakalnus, mežus, laukus un pļavas. Tas jau tik stingri iezīmējies apkārtnes ainavā, ka liekas, it kā tas šeit būtu tecējis vienmēr, it kā tas ar savām celtnēm mūžīgi būtu rotājis pauguraino, gleznaino Piemaskavas apkārtni un Kaļiņinas apkaimes samtaini zaļās palienes. Viss tas Michailam Grigorjevičam ir tik pazīstams, ka kara laikā viņš dažreiz šeit pa naktīm bija vadījis kuģi bez vienas signāluguns, uz labu laimi. Bet tagad stūrmanis raudzījās uz sen pazīstamo ceļu ar citādām acīm un pat ar izbrīnu ievēroja, ka kādreiz iepretī slūžām stādītie tievie kociņi jau izauguši par kupliem kokiem un izveidojuši bulvārus, ka pelēko zemi, ko kādreiz celtnieki bija izrakņājuši, tagad klāj biezi lapu un skuju koku meži un ka šur tur milzīgie zaļie sudrabvītoli, pārliekušies pār krasta uzbēruma akmeņaino malu, spoguļojas savā atspīdumā mākslīgās upes ūdenī.

Viss, ko vēl vakar viņa ierastais skatiens uztvēra kā kaut ko pašu par sevi saprotamu, šai braucienā dūrās acīs. Kad pēdējās slūžas motorkuģi saudzīgi nolaida Volgā un līdz pašam horizontam ievizējās jauno ūdens krātuvju ūdeņi, Michails Grigor-jevičs pēkšņi pabrīnījās par to, cik šeit dzīva rosība, cik daudz kuģu drūzmējas pie piestātnēm un piestāšanās vietām, cik bieži viņš ceļā sastop tvaikoņus, motorkuģus, velkoņus ar baržām, plostiem, ar malkas grēdām, milzīgas pašgājējas liellaivas. Šeit augštecē, kur agrāk ap šo laiku puikas, kreklus uzlocījuši, seklākajās vietās brida pāri upei, ūdeņiem papildinātā upe bija nepārredzami izpletusies, bangaina un strauja.

Vēsts par to, ka motorkuģis «Josifs Staļins» ar neparastu misiju dodas lejup, steidzās kuģim pa priekšu. Par kuģi visi zi-

nāja, to gaidīja un priecīgi saņēma, sveicinot kā visas tautas sūtni.

Kuģi jau pa gabalu salutēja tam ar ilgiem, trauksmainiem sirēnu svilpieniem. Komandas izkārtojās ierindā uz augšējiem klājiem un, nostājoties «mierā», atdeva tam godu. Pie piestātnēm pulcējās veselas svētku drānās ģērbušos cilvēku jūras.

— Nododiet sveicienus volgodoniešiem! — kāda balss no pretimnākošā velkoņa sauca skārda ruporā.

— Ko-mu-nis-ma cē-lā-jiem sla-va! — nepārtraukti pa balsieniem skaldīja jauni zēni un meitenes, stāvēdami pie dēļu mājiņām, kas atradās milzīga, peldošai salai līdzīga plosta centrā, kurš lēni slīdēja lejup pa upi.

— Donai cieņas pilns sveiciens! — pielicis rokas pie mutes, sauca kolchoza gans, nostājies pie pašas ūdens malas, kur pusdienas tveicē dzesēja slāpes viņa ganāmpulks.

Iedegusi meitene ar plīvojošiem linu baltiem matiem, stāvēdama buru jachtas pakaļgalā, ar karodziņiem signalizēja motorku-ģim. Stūrmanis zināja karodziņu valodu. Viņš atšifrēja:

«Noskūpstiet mūsu vietā celtniekus — varoņus!»

Pionieri, kuru nometne ar jautrajām teltīm kā sniega pārslām balsnīja plašajā palienē, bija saskrējuši krastmalā un, brūnajiem stāviem saulē spīguļojot, arī kaut ko sauca un meta upē vainagus un pušķus.

Likās, ka visa Volga, satraukta par gaidāmo notikumu, pilnvaro motorkuģa komandu, lai tā apsveiktu celtniekus. Un puķes, kādas tik aug Volgas krastos, — dārza, lauka un pat istabas puķes, — milzīgs daudzums puķu tika samests uz motorkuģa ikkatrā piestātnē. To bija tik daudz, ka uz klāja smaržoja kā dārzā vai pļavā. Ar ziediem piepildīja visas vāzes, visus virtuves traukus, visus spaiņus, kādi tik atradās.

Dažādi cilvēki atnesa šos ziedus: vieni lūdza tos nodot varonīgajiem celtniekiem, otri — kādam no cēlājiem, trešie vienkārši palūdza iemest tos kanala ūdenī.

Skatīdamies uz šīm vienkāršajām veltēm, kas nākušas no atklātas un patiesas sirds, Michails Grigorjevičs domāja, ka viņš, protams, nav ne kuģa kapteinis, ne partorgs, bet tikai stūrmanis, taču viņa roka savas sardzes stundās vada kuģi šai vēsturiskajā braucienā. Tātad uzdevums attiecas arī uz viņu. Un, noklausīdamies volgodoniešiem sūtītos sveicienus, kas skanēja no tribinēm, kad pie piestātnēm, kur kuģis pieturēja, paši no sevis radās trokšņaini mītiņi vai arī kad saklausīja sveicienus no pretimnākošiem kuģiem, plostiem un velkoņiem, viņš zem deguna klusi sev murmināja:

— Nodosim, vislabākajā veidā nodosim! Kā gan citādi!

Vecais darba rūķis ir priecīgs, lepns. Viņš pašlaik ir ļoti labsirdīgs. Tam gribas, lai kopā ar viņu, lūk, tāpat priecātos visa pasaule. Tieši šajā braucienā viņš arī palūdza kapteinim atļauju pirmoreiz nodot stūres ratu vēl pavisam jauniņam matrozim — Anatolijam Sabrovam, savam skolniekam, ar kuru viņš pēdējos mēnešos bija cītīgi nodarbojies.

Taisnības labad jāatzīmē, ka viņš nodarbojās ne tikai ar vienu, bet ar trim skolniekiem. Pārējie divi arī nebija zemē metami zēni, taču pagaidām tikai Anatolijs bija parādījis, ka viņš ir īsts voldzinieks. Šis saprātīgais, izveicīgais puisis, stāvēdams pie stūres rata, bija iemācījies it kā izjust kuģa gaitu, un, iebraucot bīstamos sēkļos, ar kaut kādu īpašu, nebijušu upju kuģinieka sesto jutekli mācēja notvert straujākās straumes un ievadīt motorkuģi pareizā virzienā. Sis brauciens vecajam voldzinie-kam likās sevišķi piemērots, lai iesaistītu apdāvināto iesācēju specialitātē, kuru Michails Grigorjevičs, spriežot pēc sevis, uzskata par visinteresantāko un cienījamāko, protams, tūliņ pēc kapteiņa amata.

Un tā nu naktī satrauktais jauneklis, kuģa partorga laipno vārdu uzmundrināts, uzkāpj stūrmaņa telpā, kur viņš kopā ar slaveno stūrmani Muchanovu jau bija pavadījis tik daudz stundu. Uzmaucis uz acīm cepuri, stūrmanis stāv pie stūres rata kā sastindzis. Viņš saprot, kāda prieka vētra pašlaik trako viņa skolnieka dvēselē. Bet cik reižu viņš gan nebija kalis jauniešiem, ka stūrmaņa pati galvenā īpašība ir miers! Un, kaut arī viņam sirds traucas pretī jauneklim, kas bikli nostājies malā, stūrmaņa iedegušais, kalsenais profils izskatās stingrs un nekustīgs, it kā izliets no bronzas. Tikai viņa acis, tumsā vērojot signalugunis, mazliet piemiegtas.

Stūrmaņa pirmā īpašība ir miers. Izturējis pienācīgu pauzi, Michails Grigorjevičs nesteigdamies uzmet skatienu skolniekam.

— Nu, Šabrov, vai esi gatavs? Pieņem sardzi!

Vecā stūrmaņa balss tāda pati kā parasti. Viņš atbrīvo vietu, taču viņa roka vēl neizlaiž stūres ratu.

— Es, tēvoci Miša, esmu gatavs, — Šabrovs atbild, uzlikdams lielo, kaistošo roku uz sava skolotāja sausnējās un aukstās rokas.

— «Tēvoci Miša»! Kāds tad es sardzē tev «tēvocis Miša»? — Michails Grigorjevičs neapmierināts norūc, bet, neizturējis savu tēloto mieru, strauji saka: — Anatolij, atceries šo brīdi, kad tu pirmajā sardzē stājies! Vienmēr atceries! Kad kļūsi kapteinis — atceries! Vēsturisks brauciens — visas zemes uzmanība mums pievērsta! Sajūti to!

Protams, vajag arī atpūsties, tomēr Michails Grigorjevičs paliek blakus skolniekam, jo nav viņam spēka atraut savu skatienu no nakts tumsā tītās Volgas, kur trīs krāsās: tumši iezaļā — debesis, samtaini melnā — ūdens un pavisam melna kā tuša — krasti, un signaluguņu priecīgajā mirgā paveras ainavas, bezgala dažādas, atšķiras cita no citas, tomēr vienādi tuvas vol-dzinieka sirdij.

Jaunais stūrmanis jau apvaldījis sevi. Drošām kustībām viņš rīkojas ar stūres ratu. Uz mirkli pustumsā pavīd kuģa partorga baltā cepure un formas svārki. Viņš jautājoši raugās Michailā Grigorjevičā. Tas klusējot māj ar galvu. Viņi veltī viens otram skopu, apmierinātu smaidu, šie vecie upjubraucēji. Baltie formas svārki nozūd.

Pēc šās klusās vizites, kad partorgs, ko vecais stūrmanis ļoti cienī, aizgājis, viņam kļūst kaut kā sevišķi labi. Viņš domā par dzīvi un nonāk pie slēdziena, ka vēl gandrīz nekad, šķiet, pat tajā pirmajā braucienā pa Maskavas vārdā nosaukto kanali, pat tais stundās, kas veselus piecpadsmit gadus tam bija sapņu kalngals, *— viņš nebija juties tik labi kā šodien. Bet pats galvenais taču vēl priekšā. Un patīkami tagad ar zābaku pazolēm sajust nepārtraukto dzenskrūves darbību, kad katrs tās apgrieziens tuvina kuģi Volgas-Donas grīvai.

Bet mūsu zeme patiešām seko šim motorkuģa «Josifs Staļins» ievērojamajam braucienam. Vakaros no kuģa borta pa radio noraida plašas reportāžās. Rakstnieki stāsta par dienā nobraukto ceļa gabalu, dzejnieki lasa dzejoļus, kurus uzrakstījuši brauciena laikā. Piestātnēs mītiņi kļūst arvien kuplāki. Radists piekusis rakstīdams laimīga ceļa novēlējumus, kas plūst no visām mūsu zemes malām. Un beidzot — pēdējie kilometri ceļā gar Staļin-gradas kuģu piestāšanās vietām. Apsveikuma sirēnām skanot, galvaspilsētas flotiles sūtnis iziet reidā kanala ieejas priekšā.

Šai dienā kuģa veterāns Michails Grigorjevičs Muchanovs, vienkāršs, kautrs cilvēks, preses pārstāvjiem sniedz pirmo interviju savā mūžā; viņu zīmē, fotografē, uzņem kinofilmā. Viņš runā nelabprāt un ar piepūli pozē. Viss tas viņam liekas nevajadzīgs.

— Ko tur es, biedri, jums iešu par sevi stāstīt! Labāk par mūsu kuģi uzrakstiet, — viņš saka. — Kuģis — tas gan ir ko vērts! Var teikt, ievērojams kuģis. Jau pa otro kanalu brauc kā pirmais, otro ūdensceļu atklāj! Kur jūs tādu otru kuģi ņemsiet? ... Bet kas nu par mani daudz ko teikt! Voldzinieks — ūdens žurka un vairāk nekas ... Lūdzu atvainot...

Viņš aizgriežas sāņus no sarunu biedriem un piemiegtām, it kā sastingušām acīm raugās turp, kur aiz tumšbrūnā, nespodri mirdzošā Volgas reida spoguļa virs plašām akmens kāpnēm,

kuru apakšējos pakāpienus apskalo ūdens, uz granita cokola paceļas J. V. Staļina monumentālā skulptūra.

Michails Grigorjevičs ilgi raugās uz bronzas skulpturu. Stūrmaņa kalsenā, citkārt mierīgā seja nodreb, asajās acīs pavīd neparasti silta izteiksme.

Bet tad sākas pats galvenais, kas iespiežas dziļi dziļi atmiņā. Apgriezies reidā, motorkuģis brauc garām izrotātu kuģu rindai un, daudzbalsīgu sirēnu pūtienu pavadīts, iebrauc kanala ieejā. Stūrmaņa acu priekšā paveras panorama, kādu, jādomā, vēl nebija nācies redzēt nevienam upju kuģiniekam, lai arī cik daudz un kur tas savā mūžā būtu braukājis.

Visa apkārtne, ko no stūrmaņa telpas augstuma varēja plaši pārskatīt, pa labi un pa kreisi, no ūdens malas līdz horizontam — visa pilna ļaužu. Un visa šī cilvēku jūra viļņojas, bango, gavilē. Tie, kuri stāv priekšā, strauji virzīdamies pretī kuģim, kas atklāj jauno ūdensceļu, jādomā, paši to neievērodami, iebrien ūdenī. Citi noģērbušies peld pa viļņiem. Un visa šī ļaužu masa kūsā priekā, aplaudē. Pat peldētāji, šūpodamies viļņos pie paša borta, izbāzuši abas rokas, sit plaukstas.

Lēnām nāk tuvāk pirmo slūžu ieejas vārtu torņi. Starp tiem stūrmanis redz platu lentu, kas šķērso kuģim ceļu. Lenta tuvojas. Nu jau tā iet pāri augšējam klājam. Upju flotes ministrs dodas tai pretī ar šķērēm. Viņa lielā seja ar strādnieka vaibstiem ir svinīgi mierīga, taču stūrmanis, kas atrodas gandrīz tam blakus, skaidri redz sviedru pērlītes, kas parādījušās virs deguna un uz deniņiem. Aši nozibēja šķēres. Pārgrieztā zīda gabali lidinādamies krīt uz leju. Garām kuģim, metot uz to caurspīdīgas ēnas, aizslīd cukurbaltie torņi. Visu ietin pelēka pustumsa ...

Kuģis iebraucis slūžās. Šais mirkļos gaviles visapkārt sasniedz visaugstāko pakāpi. Cilvēku saucieni, saplūzdami ar sirēnu svinīgo salutu, dārd tik spēcīgi, ka pirmoreiz dzīvē Michails Grigorjevičs neatšķir pats sava kuģa sirēnu, kas kauc virs viņa galvas. Michailam Grigorjevičam liekas, it kā viņš dzirdētu priecīgu uzvaras saucienu «urā!», kas nodārd pa visu Padomju zemi. Un viņš pats, šis nerunīgais cilvēks, kuram profesija iemācījusi būt savaldīgam, arī viņš kliedz «urā!», kliedz ilgi un ar tādu aizrautību, ka nepamana, ka puskrēsla, kas bija ieskāvusi motorkuģi, paliek lejā, bet no klāja, pār kuru atkal nolīst saules mirdza, kļūst redzama neparastā slūžu panorama, kas sētiņ nosēta ar cilvēkiem.

Jau klāt kanals. Re, kur viņš ir, cauri pakalniem ierīkotais jaunais ūdensceļš! Visa apkārtne sāk gaist siltā miglā. Nē, stūrmaņa galvenā īpašība — miers. Stūrmanis sirdīgi slauka ar dūri acis, slauka un piesardzīgi lūkojas apkārt: vai nav kāds ievērojis viņa vājumu? Vecais voldzinieks velti uztraucas. Kad viss kļūst atkal saskatāms, viņš redz celtnes priekšnieku, plecīgu cilvēku ar noskūtu galvu un bargu, enerģisku seju, arī tam tāds pats valgums acis, to pašu viņš redz arī melni iedegušo celtnieku acīs, kuri patlaban no vienas vietas salipuši gar slūžu betona margām un kā ķekari karājas pie rezerves vārtu režģiem, un, kas jo sevišķi rada izbrīnu Michailā Grigorjevičā, valgas ari motorkuģa kapteiņa acis, kuras, kā tas komandai bija labi zināms, nekādos apstākļos nezaudēja savu salto mieru.

Pa to laiku izejas vārti jau nolaidušies. Motorkuģim pavērts jauns, plašs ūdensceļš, ko cēluši boļševiki. Kapteinis nodevā mašintelpā komandu:

— Pilnā gaitā uz priekšu!

Viss sāk ātri attālināties. Slūžas paliek aizmugurē. Bet arī šeit, jaunajā posmā, visapkārt — visi krasti līdz pašai augšmalai, visi pār kanalu uzcelto tiltu režģi, visas piestātņu būves — viss kā nosēts ar cilvēkiem.

Motorkuģis brauc un brauc, paceldamies pa slūžu kāpnēm, bet cilvēku arvien vēl tikpat daudz. Kuģis virzās it kā starp dzīviem krastiem, caur nepārtrauktu gavilējošu pūli.

Vecajam voldziniekam šodien jo sevišķi ass skatiens. Viņš ievēro visu, kam parasti stūrmanis, iegrimis signālu un orientēšanās zīmju vērošanā, nepievērstu uzmanības. Ilgi vēl taču būs jāstāsta par šīm stundām gan dēlam, gan nākošajiem mazdēliem un mazmeitām, bet varbūt... ko var zināt, tagad cilvēki dzīvo ilgi ... varbūt arī mazbērnu dēliem un meitām. Viņš ievēro, kā ūdenskrātuves spoguļgludajā plašumā motorkuģi sagaida jaunu laivu un dēļu plostu flotiles, kā no maziņas, paštaisītas laiveles, kurai sarkans vimpelis priekšgalā un sānos uzraksts «Mēs — par mieru», divi iedeguši zeņķi māj motorkuģim ar rokām; kā liela ekskavatora apkalpe pārtrauc darbu, iziet uz platformas un nostājas ierindā, atdodama kuģim godu, un kā sieviete, ģērbusies kazacietes tērpā, met no krasta smagu ozolzaru vainagu. Jā, šī bija apbrīnojama sardze!

Jau vairākas stundas gar acīm slīd pabeigtās celtniecības majestātiskā panorama. Saule laižas uz apvārsni, koši zeltīdama ūdenskrātuvju kluso spoguli. Virs ūdens slīd migla. Zemu pāri ūdenim aizstiepjas meža zosu kāsis, dzestrums nolaižas pār laukiem. Bet cilvēku prieks, ko izraisa garāmbraucošais kuģis, kas atklāj ūdensceļu šeit, stepē, kur vēl pagājušo gadu kazakam nebija kur padzirdināt piekusušo, izslāpušo zirgu, šis prieks arvien vēl nenorimst.

Svētku drānās ģērbušies cilvēki, sēžot kanala malā, dzied dziesmas. Tie ir jauno piekrastes ciematu iedzīvotāji un apkārtnes kolchozu zemnieki. Turpat blakus stāv noputējušas smagās māsiņās un tačankas, ar kurām tie atbraukuši, pazib niķelēto velosipēdu daļas. Milzīgi, ar sarkanu katunu izrotāti traktorvāģi pārvērsti par estrādi. Divas sievietes raibās kleitās stāv uz šā paaugstinājuma un bajana pavadījumā dzied vai nu vecu, vai nupat kā sacerētu dziesmu:

Ai, kaut reiz Volga, māmuļa,

Ar Donu rokās sadotos...

Un pat nakti, kad sabiezē tumsa, cieši piesātināta ar neparasti skāņām stepju zāļu smaržām, un kad stūrmanim jau jāsasprindzina redze, lai biezajā miglā saskatītu vārtu spārnu un boju ugunis, jautrība krastmalā neaprimst.

Šai naktī neviens nejūt nogurumu, neviens neatstāj klāju, neiet gulēt. Liekas, viss notiek kā pasakā. Šo pasaku par nedzīvajām stepēm, ko atdzīvinājusi boļševiku griba, var klausīties bez atpūtas, bez miega. Un vecais stūrmanis, kas, pie stūres rata stāvot, nobraucis neskaitāmi daudz kilometru pa ūdensceļiem, un viņa jaunais skolnieks, kurš šai braucienā saņēmis īstas darba kristības, — viņi abi, acis nemirkšķinot, raugās dzidri zaļganajā vasaras nakts tumsā, kurā, gan elektrisko lampu loka iezīmētas, gan ar prožektoru ugunīm tumsā apstarotas, paceļas majestātiskas laikmeta celtnes.

Bet, kad rītausmā motorkuģis nolaidās no beidzamo slūžu pakāpiena un viņa priekšā viegli iesārtā miglā pavērās Donas ūdeņi, kurus ieskāva pakavveidīgi, lēzeni kaili pakalni, Michails Grigorjevičs teica savam skolniekam:

— Esi gan tu laimīgs, Toļka! Redz, kā laimējas taču cilvēkam, — tādā braucienā pie stūres rata nostāties!

— Mēs visi esam laimīgi, biedri Muchanov, — atbildēja Anatolijs Šabrovs, ar plaši ieplestām acīm alkaini vērodams jauno upi.

Laimīgi ceļi, laimīgi braucieni, laimīgi ļaudis!

SATURS

Pasaules cerība — Tulkojusi Ķ. Ploriņa.......

Pasaka — Tulkojusi Ķ. Ploriņa . ........

Augstākā balva — Tulkojusi K. Ploriņa.......

Jūras iela — Tulkojusi Ķ. Ploriņa........

Zaķēns — Tulkojusi Ķ. Ploriņa.........

Stafete — Tulkojusi K. Ploriņa.......

Konsultācijā — Tulkojusi K. Ploriņa........

Draudzenes — Tulkojusi Ķ. Ploriņa........

Praktikants — Tulkojusi K. Ploriņa........

Kareivja bārenis — Tulkojusi Ķ. Ploriņa......

Vērtssūtījums — Tulkojusi Ķ. Ploriņa '.......

Vējritulis — Tulkojusi Ķ. Ploriņa ’........

Mamuts — Tulkojusi K. Ploriņa.........

Tunelis stepē — Tulkojusi Ķ. Ploriņa.......

Staļingradas dēls — Tulkojusi Ķ. Ploriņa......

Aizkavējusies vēstule — Tulkojusi K. Ploriņa.....

Skolotājs un skolnieks — Tulkojusi E. Marjutina ....

Neparasts koncerts — Tulkojusi E. Marjutina.....

Miglā — Tulkojusi E. Marjutina.........

Gigantisko zemesracēju komandieris — Tulkojusi E. Marjutina .

Replika no vietas — Tulkojusi E. Marjutina......

Sapņa piepildīšanās — Tulkojusi E. Marjutina.....

Zelta medaļa — Tulkojusi E. Marjutina.......

Cālis — Tulkojusi E. Marjutina.......

Vēsturiskās skaņas — Tulkojusi E. Marjutina.....

Gaitu sākums — Tulkojusi E. Marjutina.......

Deficita vecmāmiņa — Tulkojusi E. Marjutina.....

Grāmatas tapšana — Tulkojusi E. Marjutina.....

Ieguldījums — Tulkojusi E. Marjutina.......

Sapnis — Tulkojusi E. Marjutina........

Rokas — Tulkojusi E. Marjutina.........

Stāsts par veco monētu — Tulkojusi E. Marjutina ....

Skolotāja — Tulkojusi E. Marjutina........

Laimīgais brauciens — Tulkojusi E. Marjutina.....

Atsauksmes par šo grāmatu lūdzam rakstīt Jaunatnes un bērnu literatūras redakcijai Rīgā, Padomju bulvāri 24

Vidējām un vecākām klasēm

B. P o ļ e v o j s MŪSLAIKU ĻAUDIS

Redaktore M. Paula Mākslinieciskais redaktors A. Be| uki ns Techniskā redaktore D. Pastare Korektore A. Freimane Nodota salikšanai 1954. g. 9. jūnijā. Parakstīta iespiešanai 1954. g. 21. augustā. Papīra formāts 60X92 1/16. 16 fiz. iespiedi.; 16 uzsk. iespiedi.; 15.46 izdevn. 1. Metiens 10 000 eks.

JT 03198. Maksā 6 rbj. 20 kap.

Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 6768-J729.

Iespiesta LPRRT 8. tipogrāfijā Rīgā.

Dzirnavu ielā Nr. 113. Pasūt. Nr. 1994.

1

Karaspēka nometne.

Content

Poļevojs Boriss Mūslaiku ļaudis

PASAULES CERĪBA

PASAKA

AUGSTĀKĀ BALVA

JŪRAS IELA

ZAĶĒNS

STAFETE

KONSULTĀCIJA

DRAUDZENES

PRAKTIKANTS

KAREIVJA BĀRENIS

VËRTSSŪTIJUMS

VĒJRITULIS

MAMUTS

TUNELIS STEPĒ

STAĻINGRADAS DĒLS

AIZKAVĒJUSIES VĒSTULE

SKOLOTĀJS UN SKOLNIEKS

NEPARASTS KONCERTS

MIGLĀ

GIGANTISKO ZEMESRACĒJU KOMANDIERIS

REPLIKA NO VIETAS

SAPŅA PIEPILDĪŠANĀS

ZELTA MEDAĻA

CĀLIS

VĒSTURISKĀS SKAŅAS

GAITU SĀKUMS

DEFICĪTA vecmāmiņa

GRĀMATAS TAPŠANA

IEGULDĪJUMS

SAPNIS

ROKAS

STĀSTS PAR VECO MONĒTU

SKOLOTĀJA

LAIMĪGAIS brauciens

SATURS

1